Rigss Rensoms

Mis Peregrines nams brīnumbērniem - 3 Dvēseļu krātuve

Rensoms Rigss

Mis Peregrines nams brīnumbērniem - 3 Dvēseļu krātuve

Rensoms Rigss audzis Floridā, bet tagad dzīvo “īpatno bērnu” zemē Losandželosā.

Ieguvis Kenjonas koledžas un Dienvidkalifornijas Kino un televīzijas skolas diplomus, uzņēmis vairākas godalgotas īsfilmas. Brīvajā laikā raksta blogus un ceļojumu aprakstus.

♦

DVĒSEĻU KRĀTUVE

MANAI MĀTEI

Gan zemes mala, gan dziļ jūru dzīles, gan tumšākie laiki -viss izvēlē tavā.

E. M. Forsters

ĪPATNU VALODAS SKAIDROJOŠĀ VĀRDNĪCA

ĪPATŅI - katras, cilvēku vai dzīvnieku, sugas apslēpts atzars, kura pārstāvji, viņiem pašiem par laimi vai nelaimi, ir apveltīti ar pārdabiskām spējām. Senos laikos godātie un nesenākā pagātnē par biedējošiem uzskatītie un tāpēc vajātie īpatņi nu ir kļuvuši par izstumtajiem un dzīvo ēnu pasaulē.

ClLPA - ierobežota vieta, kur viena diena bezgalīgi atkārtojas. Imbrīnes to radījušas un uztur, lai sniegtu pajumti aizbilstamajiem īpatņiem un pasargātu viņus no briesmām. Cilpas uz nenoteiktu laiku aptur to iemītnieku novecošanu. Tomēr cilpās dzīvojošie nekādā ziņā nav uzskatāmi par nemirstīgiem - katra diena, kuru tie izlaiduši, ir parāds, kas uzkrājas un ir jāatdod, šaušalīgi ātri novecojot, ja cilpas iemītnieks pārlieku ilgi uzturas ārpus savas cilpas.

IMBRĪNES - īpatņu pasaules valdnieces, kurām piemīt spēja mainīt savu veidolu. Pēc pašu vēlēšanās viņas var pārvērsties par putniem un manipulēt ar laiku, lmbrīņu pienākumos ietilpst īpatno bērnu aizsargāšana. Senajā īpatņu valodā vārds ymbryne (ko izrunā kā imm brinn) nozīmē revolūcija vai ķēde.

TUKŠPAURI - briesmoņi, kuri savulaik paši bijuši īpatņi, bet tagad medī savu agrāko brāļu un māsu dvēseles. To novītusī miesa atgādina līķi, izņemot muskuļotos žokļus, aiz kuriem slēpjas spēcīgas, taustekļiem līdzīgas mēles. Tukšpauri ir īpaši bīstami, jo tos neredz neviens, izņemot dažus īpatņus, un starp dzīvajiem tāds vienīgais zināmais ir Džeikobs Portmens. (To pieprata ari viņa nelaiķa vecaistēvs.) Vēl nesen tukšpauri nevarēja iekļūt cilpās, tāpēc īpatņi labprāt apmetās tieši tajās, bet nesenu inovāciju rezultātā šo radījumu spējas ir krietni pieaugušas.

NeBŪTNES - apēduši pietiekami daudz īpatņu dvēseļu, tukšpauri pārtop par nebūtnēm, kas jau ir visiem redzami un visnotaļ atgādina normālos cilvēkus, izņemot vienu iezīmi - baltos acābolus bez zīlītēm. Nebūtnes ir gudri, tie prot manipulēt ar citiem un lieliski izlikties par cilvēkiem. Jau gadiem ilgi šie briesmoņi nemanāmi iefiltrējas kā normālo cilvēku, tā ipatņu sabiedrībā. Ikviens - tuvākā veikaliņa īpašnieks, autobusa šoferis vai pat psihiatrs - var izrādīties nebūtne. Izmantojot tukšpaurus kā nežēlīgus slepkavas, nebūtnes uzsākuši ilgstošu nogalināšanas, iebiedēšanas un nolaupīšanas kampaņu. Viņu galvenais mērķis ir atriebties īpatņiem un pārņemt savās rokās varu pār īpatņu pasauli.

Briesmeklis, nenovērsdams acis no mūsu rīklēm, 'stāvēja mazāk nekā izstieptas mēles attālumā, un tā sačokurojušās smadzenes alka nogalināt. Gaiss vibrēja no tā vēlmes mūs aprīt. Tukšpauri ir radīti ar kāri pēc īpatņu dvēselēm, un tobrīd mēs stāvējām viņa priekšā kā uz paplātes. Nebūdams lielāks par tukšpaura kumosu, bezbailīgais Edisons ne soli neatkāpās no maniem sāniem, suņa aste bija pilnā gatavībā; nokausētā Emma tvēra pēc mana atbalsta un bija tik ļoti pārgurusi, ka spēja uzšķilt vien sērkociņa liesmu. Mūsu muguras balstījās pret salauzto telefona būdiņu. Visapkārt mūsu cieši noslēgtajam lokam metrostacija atgādināja uzspridzinātu naktsklubu. Tvaiki lauzās laukā no sabojātajām caurulēm kā rēgaini aizkari. Pie griestiem saplēstos vados nokarājās sašķaidīti monitori. Sadragātu stikla lausku jūra pletās līdz pat sliedēm un atspīdēja izmisīgi mirgojošajās sarkanajās trauksmes ugunīs kā akru liela diskobumba. Mēs atradāmies sprostā: vienā pusē pacēlās bieza siena, otrā - līdz ceļiem augsts stikla lausku krāvums. Radījums, kura vienīgais dabiskais instinkts vedināja mūs saplosīt, atradās vien divu soļu attālumā, tomēr tas nepakustējās, lai piekļūtu mums tuvāk. Šķita, ka tas, ieaudzis zemē un nokāris nāvējošo galvu, šūpojas uz papēžiem kā dzērājs vai mēnessērdzīgais. Man bija izdevies iemidzināt briesmoņa mēles, un tagad tās vijās tukš-paurim rīklē kā čūskas midzenī.

Es. Es to biju paveicis. Džeikobs Portmens - kaut kāds puika no nekurienes Floridā. Pagaidām šis tumsas radījums un bērnu murgu varonis mūs nenogalināja, un tikai tāpēc, ka es liku to nedarīt. Es pavisam skaidri pavēlēju tukšpaurim palaist vaļā manu kaklu. Atkāpies! - es viņam teicu. Stāvi! - es kliedzu valodā, kas veidojās no skaņām, kādas, manuprāt, cilvēka mutei nemaz nebūtu pa spēkam izdvest. Tomēr brīnumainā kārtā tās atskanēja, un nezvēra ķermenis pakļāvās man, tikai acis joprojām izaicinoši vērās tieši manējās. Pats nezinu, kā man izdevās pakļaut šo briesmoni un apburt to. Tomēr iemidzinātie mēdz pamosties un burvestības - atslābt, īpaši, ja tās radušās nejauši, un es manīju, ka aiz stingās virsmas tukšpaura iekšas jau gatavojas izvirdumam.

Edisons piebakstīja ar pumu man pie stilba. - Drīz būs klāt jauni nebūtnes. Vai tas briesmonis palaidīs mūs garām?

- Parunā ar to vēl, - Emma vāri izdvesa kā apreibusi. - Liec tam rāpot prom.

Es meklēju vārdus, bet tie nenāca pār lūpām. - Es neprotu.

- Vēl nupat tu to prati, - Edisons iebilda. - Izklausījās tā, it kā tevī būtu iemiesojies kāds dēmons.

Nupat, kad es vēl nenojautu, ka to protu, īstie vārdi jau atradās man uz mēles un gaidīja, kad tiks izteikti. Tagad mani centieni tos atgūt līdzinājās mēģinājumam ar plikām rokām noķert zivi. Ik reizi, kad kādu skāru, tas izslīdēja no tvēriena.

Ej prom! - es kliedzu.

Šie vārdi izskanēja angļu valodā. Tukšpauris nepakustējās. Es sasprindzināju muguru, naidīgi ielūkojos tintes melnajās acīs un mēģināju vēlreiz.

Taisies, ka tiec! Liec mūs mierā!

Atkal angliski. Tukšpauris kā zinātkārs suns pacēla galvu, bet visādi citādi atgādināja stingu statuju.

- Vai viņš aiztinās? - Edisons gribēja zināt.

Citi par to nevarēja pārliecināties, jo tikai es pratu saskatīt tukšpaurus. - Joprojām ir tepat, - es atbildēju. - Nesaprotu, kas nogājis greizi.

Es jutos kā muļķis, no kura izsūknēts gaiss. Vai tiešām manas spējas tik ātri pagaisušas?

- Tas nekas, - ierunājās Emma. - Jebkurā gadījumā - ar tukš-pauriem taču nav iespējams saprātīgi sarunāties. - Viņa pastiepa roku uz priekšu un mēģināja uzšķilt liesmiņu, bet tā uzreiz noplaka. Šķita, ka šie centieni atņem meitenei beidzamos spēkus, un es aptvēru Emmu ap vidukli, lai viņa nenoveltos zemē.

- Pataupi spēkus, sērkociņ, - Edisons ieteica. - Mums tie noteikti vēl noderēs.

- Ja vajadzēs, es cīnīšos kaut ar aukstām rokām, - Emma nočukstēja. - Ir svarīgi tikai atrast pārējos, iekams nav par vēlu.

Pārējos. Lai gan viņu tēli uz sliedēm pamazām pagaisa, es viņus joprojām redzēju: Horācija smalkās drēbes bija pārvērtušās skrandās, Bronvīnes spēki nespēja turēties pretī nebūtņu šautenēm, Enohu pēc pārciestā sprādziena joprojām mocīja nelabums, un Hjū, cenšoties izmantot radušos haosu, mēģināja novilkt Olīvijai smagās kurpes, lai viņa paceltos gaisā un aizlidotu, bet kāds satvēra meiteni aiz papēža un novilka atpakaļ uz zemes, pirms vēl viņa bija paspējusi pacelties pietiekami augstu. Visi raudošie un pārbiedētie bērni zem šauteņu stobriem tika sadzīti vagonā un prom bija. Aizvesti līdz ar imbrīni, kuru paši gandrīz nejauši nogalinājām, viņi tagad caur Londonas dzīlēm tuvojās liktenim, kas var būt vēl ļaunāks par nāvi. Es nospriedu, ka jau ir par vēlu. Par vēlu bija jau mirklī, kad Kola kareivji iebruka mis Žubītes sasalušajā slēpnī. Bija par vēlu jau tonakt, kad mēs kļūdaini noturējām mis Peregrines ļauno brāli par mums tik ļoti mīļo imbrīni. Tomēr es nozvērējos par katru cenu sameklēt draugus un mūsu imbrīni, pat ja atgūt varēsim tikai viņu mirstīgās atliekas - pat ja mums pašiem tas nozīmētu tikai vairot kritušo rindas.

Un tātad - kaut kur piķa melnajā tumsā atradās izeja uz ielu. Aiz kādām durvīm, kādu kāpņu vai eskalatora galā, kaut kur pie vistālākās sienas. Kā lai līdz tām nokļūst?

Pie velna, nost no ceļa! - es uzkliedzu tukšpaurim, mēģinot pēdējo reizi.

Protams, vārdi izskanēja angļu valodā. Briesmonis ieņurdējās kā govs, bet nepakustējās. Bezjēdzīgi. Biju pazaudējis vārdus.

- Plāns B, - es teicu. - Tukšpauris man neklausa, tāpēc mēģināsim paiet tam garām un cerēsim, ka tas paliks uz vietas.

- Kā gan mēs paiesim tam garām, pa kurieni? - Emma pajautāja.

Lai apmestu nezvēram lielāku loku, mums nāktos iet pa saplēstā stikla kaudzēm, bet lauskas sagrieztu Emmas plikos stilbus un Edisona ķepas. Es apsvēru citas iespējas: suni es varētu paņemt uz rokām, bet tik un tā paliktu Emma. Es varētu sameklēt smailu stikla šķembu un iedurt to briesmonim acīs, kā jau biju veiksmīgi darījis iepriekš, tikai, ja man neizdotos to paveikt ar pirmo triecienu, tukšpauris noteikti acumirklī pamostos un mūs nogalinātu. No otras puses apiet nezvēru varētu tikai pa šauru, no lauskām brīvu spraudziņu starp tukšpauri un sienu. Tā bija tikai kādu pēdu, varbūt pusotru plata. Pavisam niecīga platība, pat ja mēs piespiestos ar muguru pie sienas. Es bažījos, vai, nonākuši tik tuvu tukšpaurim vai - pat vēl trakāk - nejauši tam pieskārušies, mēs nepamodinātu to no trauslā transa, kas pagaidām lika tam palikt sastingušam. Ja reiz nespējām pieaudzēt spārnus un pārlidot pār briesmoņa galvu, tā tomēr šķita mūsu vienīgā iespēja.

- Vai tu varēsi kaut mazliet paiet? - es jautāju Emmai. - Vismaz paklibot uz priekšu?

Lai pārbaudītu, vai spēj noturēt pašas svaru, viņa saspieda ceļus kopā un palaida vaļā roku, kas turējās man ap vidukli. - Varu, pievelkot kāju.

- Tad rīkosimies šādi: lavīsimies tam garām pa to tur spraugu, piespiežot muguru pie sienas. Vietas nav daudz, bet, ja piesargāsimies...

Edisons saprata manis teikto un ierāvās pašā telefona būdiņas kaktā. - Vai tiešām tu domā, ka mums jālien tam tik tuvu klāt?

- Varbūt arī nav.

-Un ja nu tas pamostas, kad mēs...

- Nepamodīsies, - es tēloju pārliecību. - Tikai nekādu pēkšņu kustību, un, lai kas arī notiktu, nepieskarieties tam zvēram!

- Nu viss ir tavās rokās, - Edisons norūca. - Lai putns mūs pasargā!

Es pacēlu no grīdas kādu lielu un garu šķembu un iebāzu to kabatā. Ar pāris soļiem aizlavījušies līdz sienai, piespiedām muguras pie aukstajām flīzēm un milimetru pa milimetram virzījāmies tuvāk tukšpaurim. Tā acis sekoja katrai mūsu kustībai, nenovēršoties no manis. Jau pēc dažiem nedrošiem soļiem mūs apņēma tik pretīgs briesmoņa smārds, ka man acīs saskrēja asaras. Edisons ieklepojās, un Emma piesedza nāsis ar plaukstu.

- Tikai vēl mazliet tālāk. - Tēlotais miers darīja manu balsi griezīgu. Es izņēmu stikla gabalu no kabatas un satvēru, pavērsis smailo galu uz priekšu, tad paspēru soli un vēl vienu. Mēs jau atradāmies tik tuvu viens otram, ka es ar izstieptu roku varētu aizsniegt tukšpauri. Dzirdēju tā sirdi pukstam aiz ribām, un sitienu biežums pieauga līdz ar katru mūsu sperto soli. Tas sīksti turējās man pretī un ar katru neironu pūlējās atņemt man kontroli pār situāciju. Nekusties, es teicu, tikai lūpām vien izrunājot angļu vārdus. Tu piederi man. Es tevi kontrolēju. Nekusties.

Es izpūtu gaisu no krūtīm, izstiepos kā stīga un piespiedu visus mugurkaula skriemeļus pie sienas, tad kā krabis sāniski ievirzījos šaurajā spraugā starp sienu un tukšpauri.

Nekusties, tikai nekusties.

Sper soli, pieveicies klāt, sper soli. Es aizturēju elpu, nezvēra siekalainās elsas paātrinājās, bet no nāsīm izplūda melns, mikls mākonis. Droši vien vēlme mūs aprīt nezvēram kļuva mokoša. Tāpat kā mana vēlme bēgt, bet es nepievērsu tai uzmanību, jo tā rīkotos drīzāk medījums, nevis situācijas noteicējs.

Nekusties. Nekusties.

Vēl daži soļi, vēl pāris pēdu, un mēs būsim tikuši tam garām. Tukšpaura plecs atradās tikai mata attālumā no manām krūtīm.

Tikai ne...

... un tad tas izkustējās. Ar vienu ātru kustību tukšpauris pacēla galvu un pagrieza rumpi pret mani.

Es sastingu. - Tikai nekustieties, - es šoreiz sacīju jau skaļi -pārējiem. Edisons aizsedza pumu ar ķepām, un Emma palika kā zemē iemieta, tikai pirksti kā skrūvspīles iekrampējās manā rokā. Es pārakmeņojos, iztēlojoties to, kas mūs sagaida, - pre-tekļa mēles, zobi un beigas.

Atkāpies, atkāpies, atkāpies!

Angliski, angliski, tikai angliski.

Sekundes ritēja uz priekšu, bet mēs pārsteidzošā kārtā joprojām bijām dzīvi. Lai gan radījuma krūtis aizvien vēl cilājās, tas atkal bija šķietami pārakmeņojies.

Mainot pozīciju, es milimetru pa milimetram virzījos gar sienu uz priekšu. Tukšpauris man sekoja, mazliet kustinot galvu, tā acis bija pievērstas man kā kompasa adata. Visa nezvēra miesa jau pilnībā alka pakļauties man, tomēr tas nekustējās un neatvēra žokļus. Ja burvestība, kurai biju pakļāvis šo radījumu -lai kāda tā būtu -, būtu pagaisusi, mēs jau būtu beigti.

Tukšpauris tikai vēroja mani. Tas gaidīja manus norādījumus, bet es nepratu tos sniegt. - Viltus trauksme, - es teicu, un Emma skaļi un atviegloti nopūtās.

Mēs izlīdām pa spraugu un atrāvāmies no sienas, tad steidzāmies prom, cik vien ātri Emma spēja paklibot uz priekšu. Tiklīdz starp mums un tukšpauri izveidojās neliels attālums, es atskatījos. Nezvērs bija pilnībā pagriezies ar seju pret mani.

Paliec uz vietas, es nočukstēju angļu valodā. Labi.

* * *

Kad izgājām cauri tvaika sienai, mūsu skatienam pavērās eskalators. 11 pakāpieni bija sasaluši un strāva - atslēgta. Ap to kā mokošs vēstījums no augšpasaules blāvoja vārgs dienasgaismas oreols. No dzīvo pasaules, tagadnes pasaules. Tās, kur mita mani vecāki. Viņi abi atradās šeit, Londonā, un elpoja šejienes gaisu. Pavisam īsa gājiena attālumā.

Sveiki, jūs tur!

Neaptverami. Un vēl neaptveramāks šķita fakts, ka tikai pirms mazāk nekā piecām minūtēm es visu izstāstīju tēvam, īsajā versijā tas skanētu šādi: Es esmu tāds pats kā vectēvs Port-mens. Esmu īpatnis. Vecāki nesapratīs, bet vismaz tagad viņi to zina. Varbūt mana prombūtne vairs nešķiet tik liela nodevība. Ausīs joprojām skanēja tēva balss, kurš lūdzās, lai atgriežos mājās. Kamēr mēs klibojām uz gaismas pusi, man nācās pārvarēt pēkšņu un nožēlojamu vēlmi nopurināt Emmas roku un mesties uz priekšu skriešus, lai izglābtos no smacējošās tumsas, atrastu vecākus un lūgtu piedošanu, bet pēc tam ieraustos tēva un mātes greznās viesnīcas numura gultā un aizmigtu.

Tas nu nepavisam nebūtu pieļaujams. Es tā nekad nespētu rīkoties, jo mīlēju Emmu un biju viņai to pateicis, - es viņu nepamestu ne par kādu cenu. Un ne jau tāpēc, ka es būtu augstsirdīgs vai drosmīgs, vai īsts bruņinieks. Nekas no tā nav attiecināms uz mani. Es baiļojos, ka, pametis Emmu vienu, saplosītu pats sevi.

Un kur vēl pārējie, visi pārējie! Mūsu nabaga iznīcībai nolemtie draugi. Mums viņi ir jāatrod, tikai kā? Kopš tā vilciena, kas aizrāva viņus nebūtībā, šajā stacijā nebija manīts neviens sastāvs, un pēc sprādzieniem un šāvienu trokšņiem, kas satricināja visu būvi, man kļuva skaidrs, ka vilcienu vairs nebūs. Tādējādi mūsu rīcībā atlika divas iespējas un abas vienlīdz baisas: pa tuneļiem kājām sekot draugiem un cerēt, ka vairs nesatiksim nevienu tukšpauri, vai ari kāpt augšup pa eskalatoru tieši pretī tam, kas mūs gaida virszemē, - visticamāk, nebūtņu iznīcinātāju vienība -, tur pārkārtoties un tad apsvērt visu no jauna.

Es zināju, kurai iespējai dodu priekšroku. Tumsa man bija līdz kaklam un tukšpauri - vēl vairāk.

- Kāpsim augšā! - es mudināju Emmu doties uz sastingušo eskalatoru. - Sameklēsim kādu drošu vietu un tur izplānosim nākamo soli, bet tu tikmēr atgūsi spēkus.

- Nekādā gadījumā! - viņa atcirta. - Mēs nevaram tā vienkārši pamest pārējos. Kāda nozīme tam, kā es jūtos?

- Mēs viņus nepametīsim. Tomēr jābūt reālistiem: mēs esam savainoti un bezpalīdzīgi, mūsu pārējie draugi droši vien jau atrodas jūdzēm tālu - laukā no metro tuneļiem un ceļā uz kādu citu vietu. Un galu galā - kā lai mēs viņus atrodam?

- Tāpat kā es atradu jūs, - atbildēja Edisons. - Ar manu degunu. Redziet, īpatņiem piemīt neatkārtojams aromāts, ko spēj saost tikai suņi, kas ir tik pārliecināti par sevi kā es. Un jūs - kā gadījies, kā ne - esat viena stipri smaržojoša īpatņu grupiņa. Man šķiet, ka bailes un nemazgāšanās smaržu tikai pastiprina...

- Tādā gadījumā mēs viņiem sekosim! - paziņoja Emma.

Viņa pārsteidzošā spēku uzplūdā vilka mani uz sliežu pusi,

bet es turējos pretī, cenšoties atsvabināt mūsu sadotās rokas. - Nē, tā nevar, vilcieni vairs noteikti nekursē, un, ja mēs iesim uz priekšu kājām...

- Man vienalga, cik tas bīstami. Es viņus nepametīšu.

- Tas ir ne tikai bīstami, bet arī bezjēdzīgi. Emma, viņu vairs nav.

Meitene atrāva roku un sāka klibot uz sliežu pusi. Viņa klupa, bet noturējās kājās. Saki kaut ko, es bez skaņas pateicu Ediso-nam, un viņš apmeta loku, lai aizšķērsotu Emmai ceļu.

- Man žēl, bet viņam laikam ir taisnība. Ja iesim uz priekšu kājām, mūsu draugu smarža būs sen pagaisusi, pirms mēs viņus sameklēsim. Pat manām izcilajām spējām ir savas robežas.

Emma pavērās tunelī, tad uzmeta man ciešanu pilnu skatienu. Es pasniedzu viņai roku. - Lūdzu, kāpsim augšā! Tas nenozīmē, ka mēs padodamies.

- Labi, - viņa teica, smagi nopūzdamās. - Lai notiek.

Bet, tiklīdz mēs pagriezāmies uz eskalatora pusi, no tumsas apņemtajām sliedēm kādu gabalu tālāk atskanēja balss.

- Šeit!

Balss bija vārga, bet pazīstama, ar krievu akcentu. Tā piederēja salokāmajam cilvēkam. Ielūkojies tumsā, es pamanīju blakus sliedēm viņa sagumušo stāvu un pacelto roku. Kaujas laikā vīrietis tika sašauts, un es jau domāju, ka nebūtnes iemetuši viņu vilcienā līdz ar mūsu draugiem, bet nu viņš gulēja uz perona un mums māja.

- Sergej! - iesaucās Emma.

- Vai tu viņu pazīsti? - Edisons vaicāja, aizdomu mākts.

- Viņš bija viens no mis Žubītes īpatnajiem bēgļiem, - es atbildēju, spicējot ausis, lai saklausītu tālumā no virszemes nākošo sirēnu atbalsis. Mūs gaidīja nepatikšanas - varbūt maskējušās par palīgiem -, un mani pārņēma bažas, vai tikai mūsu labākā iespēja tikt laukā no tuneļa sveikā neizslīd caur pirkstiem. Tomēr mēs nevarējām šo cilvēku tā vienkārši pamest nelaimē.

Izvairoties no lielākajiem stikla šķembu kalniem, Edisons aizsteidzās pie salokāmā cilvēka. Emma ļāva man atkal saņemt viņu aiz rokas, un mēs vilkāmies pakaļ sunim. Sergejs gulēja uz viena sāna, stikla lausku un asiņu klāts. Lode bija trāpījusi kādā dzīvībai svarīgā orgānā. Vīrietis grozīja ieplaisājušās brilles tievos metāla rāmjos, cerot mani labāk saskatīt. - Ir brīnums, ir brīnums, - viņš izdvesa tik vājā balsī kā trešoreiz uzlieta tēja. - Es dzirdēju jūs runāt briesmoņu mēlē. Ir brīnums.

- Nav vis, - es atteicu un nometos ceļos viņam blakus. - Vairs nav, esmu jau zaudējis šo prasmi.

- Ja tevī dotums, tas ir visiem laikiem.

No eskalatora tuneļa puses atbalsojās soļi un balsis. Es pabīdīju stikla šķembas malā, lai pabāztu plaukstas zem gulošā vīrieša, un teicu: - Mēs nesīsim jūs līdzi.

- Atstājiet mani, - viņš noelsās. - Drīz manis vairs nebūs...

Es neņēmu vērā dzirdēto, bet pabīdīju rokas zem Sergeja

ķermeņa un pacēlu viņu gaisā. Salokāmais cilvēks bija garš kā trepes, bet ari viegls kā spalva. Es turēju viņu uz rokām kā lielu mazuli, un vīrieša kārnās kājas nokarājās pār manu elkoni, bet galva balstījās uz pleca.

Divi stāvi noskrēja lejā pa beidzamajiem eskalatora pakāpieniem un apstājās tā pakājē. Bālās dienasgaismas apņemti, abi ielūkojās negaidītajā tumsā. Emma norādīja uz grīdu, un mēs klusi notupāmies uz ceļiem, cerot, ka mūs nepamanīs. Kaut nu tie būtu vienkārši civiliedzīvotāji, kas ieradušies, lai iekāptu met-rovilcienā! Bet tad es izdzirdēju rācijas pīkstoņu, un abi vīrieši ieslēdza lukturīšus, kuru stari atspīdēja pret spilgtajām atstarojošajām jakām.

Droši vien tie bija glābēji vai arī par tādiem pārģērbušies ne-būtnes. Manas šaubas neizzuda līdz pat brīdim, kad viņi noņēma no galvas saulesbrilles ar gumijas sakabi.

Protams.

Mūsu iespējas saruka vēl uz pusi. Tagad atlika tikai sliedes un tuneļi. Savainotiem mums nekādi neizdotos paskriet ātrāk par nebūtnēm, tomēr mēs joprojām varētu izglābties, ja vien mūs nepamanītu, un pagaidām tas nebija noticis, jo izpostītajā metrostacijā valdīja haoss. Abu lukturu gaisma skenēja grīdu. Mēs ar Emmu atkāpāmies tuvāk sliedēm. Ja vien mums izdotos nemanītiem iemukt tunelī... Bet Edisons, nolādēts, nekustējās ne no vietas!

- Ejam! - es viņam uzšņācu.

- Tie ir ātrās palīdzības šoferi, un tam cilvēkam ir vajadzīga palīdzība, - suns atbildēja pārlieku skaļi, un lukturīšu gaismas stari atrāvās no grīdas un pašāvās uz mūsu pusi.

- Palieciet, kur esat! - viens no vīriešiem iekliedzās un izņēma no maksts pistoli, bet otrs ķērās pie rācijas.

Un tad viens pēc otra notika divi pavisam negaidīti atgadījumi. Vispirms, kad jau biju gatavs nomest salokāmo cilvēku uz sliedēm un tad kopā ar Emmu ielēkt viņam pakaļ, tunelī ierēcās pērkondimdoša sirēna un tālumā spoži uzspīdēja prožektors. Sastāvējies gaiss, protams, plūda no vilciena, kas neizprotamā kārtā atkal kursēja - par spīti sprādzienam. Par otru notikumu pavēstīja mans kuņģis, savelkoties sāpēs, jo tukšpauris bija izrāvies no stinguma un jau lēkšoja uz mūsu pusi. Es to vienlaikus sajutu un ieraudzīju - preteklis, plaši pavēris melnās lūpas un izstiepis mēles gaisa vilnī, tvaika lavīnas apņemts, metās mums virsū.

Mēs atradāmies slazdā. Ja skriesim uz kāpnēm, mūs nošaus un saplosīs. Ja nolēksim uz sliedēm, mūs sašķaidīs vilciens. Mēs nevarētu paglābties ari vagonā, jo paies vismaz desmit sekundes, līdz sastāvs apstāsies, un vēl divpadsmit, līdz atvērsies durvis, kuras aizvērsies vēl pēc desmit sekundēm. Līdz tam laikam mēs jau būsim nobeigti trijos dažādos veidos. Un tāpēc es rīkojos tā, kā parasti daru tad, ja pietrūkst padoma, - pavēros uz Emmu. Meitenes sejā es saskatīju izmisumu, jo viņa saprata, cik bezcerīgā situācijā atrodamies. Tomēr stingrā apņēmība, par ko liecināja kā klintī izcirstais žoklis, vēstīja, ka viņa tik un tā ir nolēmusi rīkoties. Tikai tad, kad Emma, rokas izstiepusi, sāka steberēt uz priekšu, es atcerējos, ka viņa neredz tukšpauri. Mēģināju viņu brīdināt, notvert un apturēt, bet nespēju bilst ne vārda, turklāt nevarētu arī satvert meiteni, nenometot zemē salokāmo cilvēku. Nākamajā brīdī Edisons jau atradās blakus Emmai un rūca uz nebūtni, bet meitene bezcerīgi mēģināja uzšķilt liesmu. Pazibēja tikai viena dzirkstele, tad otra, un vairs nekā - gluži tā, it kā šķiltavām būtu beigusies degviela.

Nebūtne izplūda smieklos, tad paraustīja aizslēgu un nomērķēja uz Emmu. Tukšpauris metās man virsū, kaucot skaļāk par vilciena bremžu čīkstoņu mums aiz muguras. Tobrīd es aptvēru, ka gals klāt un man nav nekā, ar ko pretoties. Tajā mirklī manī kaut kas atslāba, un līdz ar to pagaisa arī sāpes, ko jutu, kad tuvumā bija tukšpauris. Šīs sāpes līdzinājās smalkam dūrienam, un, tiklīdz tās pierima, es sadzirdēju kādu citu skaņu, tādu kā apziņas čukstu.

Tas bija vārds.

Es metos tam pakaļ, sakampu ar abām rokām un izkliedzu tik stipri, kā mēdz kliegt augstākās līgas beisbola komandas bumbas metējs. - Viņu! - es saucu sev nepazīstamā valodā. Tikai divas zilbes, kurās ietilpa neaptverami apjomīga nozīme, un, kolīdz vārds bija izskanējis no manas rīkles, es pamanīju acumirklīgu rezultātu. Tukšpauris vairs neskrēja pie manis, bet apstājās kā zemē iemiets, sazvērojās uz kājām, tad spēji pagriezās sānis un izšāva mēli. Tā noplīkšķēja pret platformu un trīsreiz apvijās ap nebūtnes kāju. Izsists no līdzsvara, necilvēks izšāva griestos un nākamajā mirklī jau tika apgriezts ar kājām gaisā; tā viņš ari palika, kliegdams un mētādamies ar rokām un kājām.

Mani draugi uzreiz nesaprata, kas noticis. Kamēr viņi stāvēja un blenza pavērtām mutēm, otra nebūtne kaut ko iekliedza rācijā, un es sadzirdēju sev aiz muguras ar joni atveramies vagona durvis.

Tas bija mūsu mirklis.

- UZ PRIEKŠU! - es kliedzu, un abi draugi man paklausīja. Emma metās uz priekšu klupdama krizdama, un Edisons pinās meitenei pa kājām, bet es centos iedabūt asinīm noklāto salokāmo cilvēku iekšā pa šaurajām durvīm. Beigu beigās mēs visi četri tikām pāri slieksnim un sabrukām uz metro vagona grīdas.

Jau atkal atskanēja šāvieni, ko nebūtne neprātīgi raidīja uz tukšpauri.

Durvis pievērās līdz pusei, tad atkal atslīdēja vaļā. - Lūdzu, atbrīvojiet durvju aiļu! - atskanēja ierakstīts paziņojums.

- Kājas! - Emma norādīja uz kurpēm salokāmā cilvēka garo kāju galā, kuru purngali atradās ārpus vagona. Es rāpos uz priekšu, lai ierautu viņa pēdas iekšā, un dažu nebeidzami ilgu sekunžu laikā, pirms durvis aizvērās pavisam, gaisā pakarinātais nebūtne paspēja raidīt vēl vairākus nemērķētus šāvienus. Tad tukšpaurim apnika notiekošais un tas trieca nebūtni pret sienu. Nebūtne sašļuka zemē un pārtapa nekustīgā kaudzē.

Otrs nebūtne steidzās uz izeju. -Arī viņu, - es centos pateikt, bet bija jau mazliet par vēlu. Durvis aizvērās, un vilciens, strauji noraustījies, izkustējās no vietas.

Palūkojies apkārt, ar atvieglojuma izjūtu konstatēju, ka esam ieklupuši pavisam tukšā vagonā. Ko gan par mums padomātu parastie cilvēki?

- Vai tev viss kārtībā? - es vaicāju Emmai, kura piecēlās sēdus un, smagi elšot, mani cieši nopētīja.

- Pateicoties tev, - viņa atbildēja. - Vai tiešām tu liki tukšpau-rim to visu izdarīt?

- Laikam gan, - es pats nebiju īsti pārliecināts.

- Neticami, - meitene klusi piebilda. Man netapa skaidrs, vai viņa to saka no bailēm vai aizkustinājuma. Iespējams, gan tā, gan tā.

- Tu izglābi mums dzīvību, - Edisons sacīja un mīļi paberzēja galvu pret manu roku. - Tu esi ļoti īpašs puisis.

Atskanēja salokāmā cilvēka smiekli, un, pavēries lejup, es pamanīju viņa sāpju pārņemtajā sejā smaidu. - Vai redzi? - viņš sacīja. - Es jau sacīt. Ir brīnums. - Vīrietis kļuva nopietns, saņēma manu roku un iespieda saujā mazītiņu papīra gabaliņu. Tā bija fotogrāfija. - Mana sieva, mans bērns, - viņš teica. - Ienaidnieks jau sen viņus sagrābt. Ja tu atrast pārējos, varbūt...

Fotogrāfijā redzamais mani šokēja. Naudas maka izmēra fotoattēlā bija redzama sieviete ar mazuli uz rokām. Acīmredzot Sergejs nebija šķiries no šis fotogrāfijas jau sen. Lai gan attēlā redzamie cilvēki jauki smaidīja, pati fotogrāfija - vai tās negatīvs -bija pamatīgi cietusi, iespējams, pat gandrīz sadegusi, vismaz pakļauta tik lielam karstumam, ka sejas bija deformējušās un saskatāmas tikai fragmentāri. Līdz šim Sergejs nebija bildis ne vārda par savu ģimeni; kopš mūsu iepazīšanās viņš man bija pastāstījis tikai to, ka veido īpatņu armiju un tāpēc apceļo cilpu pēc cilpas, lai kaujas spējīgos, uzbrukumos un iznicināšanas operācijās izdzīvojušos iesauktu brīvprātīgajos. Salokāmais cilvēks nekad netika mums teicis, ka veido šo armiju tāpēc, lai atgūtu savus mīļos.

- Mēs atradīsim ari viņus, - es apsolīju.

Mēs abi zinājām, cik šāda iespēja ir nereāla, tomēr Sergejs vēlējās dzirdēt tieši to.

- Paldies! - viņš izdvesa un atslāba. Asins peļķe zem vīrieša ķermeņa pletās plašumā.

- Viņam vairs daudz nav atlicis. - Edisons piegāja pie Sergeja un nolaizīja vīrieša seju.

- Varbūt man pietiks liesmas, lai piededzinātu ievainojumu, -Emma sacīja un metās pie Sergeja, berzēdama plaukstas.

Edisons apošņāja salokāmā cilvēka kreklu uz vēdera. - Šeit. Viņš ir ievainots šeit. - Emma no abām pusēm pietuvināja plaukstas brūcei, un vagonā izplatījās degošas gaļas smaka. Man šķita, ka paģībšu, un es piecēlos kājās.

Es pavēros laukā pa logu. Mēs joprojām nebijām izbraukuši no stacijas; iespējams, kustību bremzēja uz sliedēm sabirušie gruveši. Mirguļojošais avārijas luktura SOS signāls šo to izgaismoja apkārt valdošajā tumsā. Stikla lauskām apbērts nebūtnes līķis uz grīdas. Saspiestā telefona būdiņa - mūsu nesenās izglābšanās lieciniece. Tukšpauris - tā apveids mani šokēja - klum-pačoja pa peronu mums pakaļ tikai dažu vagonu attālumā. Tā kustības bija ikdienišķas, kā ikrīta krosu skrienot.

- Apstājies! Paliec uz vietas! - es nošņācu uz loga pusi angļu valodā. Manas smadzenes lāgā nedarbojās - es jau atkal sajutu savainojuma un šāvienu trokšņu sekas.

Beidzot vilciens uzņēma ātrumu, un mēs iebraucām tunelī. Es piespiedu seju pie stikla, lai uzmestu vēl beidzamo skatienu aiz muguras palikušajam peronam. Tur valdīja tumsa, tikai tumsa, un tad es šķietamā zibspuldzes uzplaiksnījumā ieraudzīju tukšpauri kā stingā momentuzņēmumā - tā mēles kā laso metās pakaļ pēdējā vagona riteņiem.

Brīnums. Vai lāsts. Es vēl nebiju tā īsti izpratis atšķirību.

* * *

Es saņēmu Sergeju aiz kājām, Emma - aiz rokām, un mēs saudzīgi uzcēlām viņu uz garā sola, kur tas, vagona kustības ieaijāts, ieslīga nemaņā zem picas pusfabrikātu reklāmas. Ja reiz viņam jāmirst, lai tas vismaz nenotiek uz grīdas.

Emma pavilka augstāk Sergeja plāno kreklu. - Asiņošana apstājusies, bet viņš nomirs, ja visdrīzākajā laikā nenonāks slimnīcā, - viņa pavēstīja.

- Varbūt viņš nomirs tik un tā, - piebilda Edisons. - Un īpaši jau tagadējā slimnīcā. Iedomājieties tikai: pēc dienām trim Sergejs pamostas ar sadakterētiem sāniem, bet visa pasaule jau pārvērtusies - novecojusi par gadiem divsimt, un putns vien zin’, kas vēl noticis.

- Iespējams, - Emma attrauca. - Tomēr man jāsaka, ka ļoti brīnīšos, ja pēc trim dienām kāds no mums vispār būs dzīvs -neatkarīgi no veselības stāvokļa. īsti nezinu, kā vēl varam viņam palīdzēt.

Jau iepriekš biju dzirdējis viņus pieminam šo termiņu - divas trīs dienas bija ilgākais laika sprīdis, cik ikviens cilpā dzīvojošais īpatnis var uzturēties tagadnē, strauji nenovecojot. Ar to pietika, lai viņi paviesotos mūsu laikā, nevis lai šeit paliktu. Ar divām trim dienām būtu diezgan, lai pārceļotu no cilpas uz cilpu, bet par maz, lai kaut reizi rastos kārdinājums uzturēties tagadnē ilgāk. Tikai pārgalvīgie un imbrines mēdza doties ceļojumos uz tagadni un palikt šeit ilgāk par dažām stundām, jo aizkavēšanās radīja pārlieku smagas sekas.

Emma pieslējās kājās, nedrošiem soļiem devās uz priekšu un pieķērās pie balsta stieņa; bāli dzeltenajā apgaismojumā viņas seja šķita neveselīga. Es paņēmu meiteni aiz rokas un apsēdināju sev blakus. Zaudējusi pēdējos spēkus, viņa sabruka pret manu sānu. Es jutos tāpat. Dienām ilgi nebiju nedz normāli gulējis, nedz ari jēdzīgi ēdis, ja neskaita tās dažas reizes, kad mums radās iespēja pārēsties kā cūkām. Vairs īsti neatcerējos, cik ilgi jau skraidīju apkārt neērtajās kurpēs, no kurām uz pēdām veidojās tulznas; turklāt ik reizi, kad bildu kādu vārdu tukšpauru mēlē, dzīvības spēki aizplūda no manis un es nepratu tos atgūt. Tā rezultātā biju tik ārkārtīgi pārguris, ka šādas sajūtas man bija pilnīgi jaunas - gluži nereālas. Es gan biju atklājis pats sevi jaunu enerģijas avotu, bet tas izrādījās izsīcis un vārgs, un es bažījos, vai, ņemot enerģiju no šī avota, neizsmelšu savus beidzamos spēkus.

Bet par to varēšu padomāt kādu citu reizi. Pagaidām es centos izbaudīt reto miera mirkli - ar roku apskāvis Emmu, ļāvu viņas galvai noslīgt man uz pleca un vienkārši elpoju. Iespējams, rīkojos savtīgi, tā ari nepieminot tukšpauri, kas sekoja mūsu vilcienam. Bet ko gan kāds no mums varētu darīt lietas labā? Vai nu briesmonis mūs noķers, vai ne. Vai nu nogalinās, vai ari ne. Kad tas panāks mūs nākamreiz - un par to, ka šāda reize pienāks, es nemaz nešaubījos man vai nu izdosies atrast īstos vārdus un apturēt tā mēles, vai ari neizdosies.

Es skatījos, kā Edisons uzlec uz pretējā sola, ar ķepu atver slēdzi un atbīda vaļā logu. Vagonā ielauzās vilciena saceltais drudžainais troksnis un silts, sastāvējies tuneļa gaiss. Edisons sēdēja un ošņāja gaisu, suņa acis mirdzēja un purniņš drebēja. Gaiss smakoja pēc veciem sviedriem un sausiem trūdiem, tomēr šķita, ka Edisons jūt ari kaut ko citu, smalkāku. Informāciju, kuru nepieciešams rūpīgi apdomāt.

- Vai tu viņus saodi? - es pajautāju.

Suns dzirdēja manu jautājumu, bet ilgi neatbildēja, acis piekalis griestiem, it kā censtos noformulēt domu. - Saodu, - Edisons beidzot ierunājās, - un viņu pēdas ir skaidri pamanāmas.

Pat tik lielā ātrumā sunim izdevās saost smaržu, ko pirms vairākām minūtēm tuneli bija atstājuši ar iepriekšējā metro sastāvu aizbraukušie īpatņi. Tas bija iespaidīgi, un es to pateicu ari Edisonam.

- Paldies, bet tas jau nav tikai mans nopelns, - viņš iebilda. - Kāds droši vien pavēra logu ari viņu vagonā, pretējā gadījumā smarža būtu daudz vājāka. Varbūt to izdarīja mis Žubīte, labi zinot, ka es centīšos viņiem sekot.

- Kā viņa zināja, ka tu esi ar mums? - es nesapratu.

- Kā tu mūs atradi? - jautāja Emma.

- Acumirkli! - Edisons spēji iesaucās. Vilciens piebremzēja un iebrauca stacijā, un tumsas vietā aiz logiem jau zibēja baltas flīzes. Suns izbāza degunu laukā pa logu un, pievēris acis, koncentrējās. - Diez vai viņi izkāpa šeit, tomēr katram gadījumam esiet gatavi.

Mēs ar Emmu piecēlāmies kājās un mēģinājām pēc iespējas labāk piesegt salokāmo cilvēku. Ieraudzījis, ka uz platformas nav daudz cilvēku, es mazliet nomierinājos. Savādi, ka tur vispār kāds atradās un ka metrovilcieni vēl kursēja. It kā nekas nebūtu

noticis. Man radās aizdomas, ka par to ir gādājuši nebūtnes, cerot, ka mēs iekritīsim lamatās - iekāpsim vagonā un tā kļūsim par viegli notveramiem upuriem. Skaidrs, ka mūs nebūtu grūti pamanīt mūsdienu Londonas parasto pasažieru vidū.

- Centies izskatīties ikdienišķi, it kā tu būtu parasts cilvēks, - es sacīju.

Emmai manis teiktais šķita smieklīgs, bet viņa apspieda smieklus. Laikam jau pateicu kaut ko jocīgu, ņemot vērā, ka mēs vispār nekur īsti neiederējāmies un vismazāk jau nu Londonas metro.

Vilciens apstājās, un durvis atvērās. Edisons ievilka nāsīs lielu malku gaisa, bet tikmēr mūsu vagonā iekāpa kāda smalka pusmēteli ģērbusies sieviete. Ieraugot mūs, viņa iepleta muti, tad apdomājās un izkāpa laukā. Nekā nebija. Paldies, nē! Un viņai to nevarētu pārmest. Dīvainajās senatnīgajās drānās, notašķījušies ar asinīm un dubļiem, mēs izskatījāmies baisi. Droši vien mēs radījām iespaidu, ka nupat bijām nomušljuši nabaga blakus gulošo vīru.

- Centies izskatīties ikdienišķi, - Emma nosprauslojās.

Edisons atrāvās no loga. - Mēs dodamies pareizajā virzienā, - viņš teica. - Mis Žubīte un pārējie noteikti ir braukuši pa šo ceļu.

- Vai viņi te neizkāpa? - es gribēju zināt.

- Diez vai. Bet, ja nākamajā stacijā vairs nesaodīšu viņu pēdas, būs skaidrs, ka esam aizbraukuši par tālu.

Durvis ar blīkšķi aizvērās, vilciens iegaudojās, un elektrība jau atkal dzina sastāvu uz priekšu. Es jau grasījos ierosināt, ka mums jāsameklē citas drēbes, kad Emma man līdzās salēcās, kā kaut ko atcerējusies.

- Edison? Kas notika ar Fionu un Klēru?

Izdzirdot šos vārdus, mani pārņēma nejauks satraukums. Pēdējoreiz mēs viņas redzējām mis Žubītes zvērnīcā - Fiona palika kopā ar Klēru, kura bija pārlieku slima, lai dotos ceļā. Kols mums paziņoja, ka esot ieņēmis zvērnīcu un sagūstījis meitenes, bet viņš pateica arī to, ka Edisons esot miris, tāpēc viņa paustā informācija nebija īpaši ticama.

- Mjā... - Edisons skumji nodūra galvu. - Diemžēl man jums jāsaka bēdīgas vēstis. Es zināmā mērā cerēju, ka jūs to nepajautāsiet.

Asinis aizplūda no Emmas sejas. - Saki!

- Protams, - suns atbildēja. - Pavisam drīz pēc tam, kad jūs devāties ceļā, pie mums iebruka nebūtņu bars. Mēs tiem metām ar sprāgstošajām olām un tad aizmukām katrs uz savu pusi un paslēpāmies. Tā lielākā meitene ar izspūrušajiem matiem...

- Fiona. - Man ietrīsējās sirds.

- Viņa lika lietā savas spējas un paslēpa mūs kokos un pašas izaudzētos krūmos. Mēs bijām tik labi nomaskēti, ka paietu vairākas dienas, līdz nebūtnes atrastu mūs visus, bet tie palaida gāzi un izdzina mūs no slēpņiem.

- Gāzi! - Emma iekliedzās. - Tie nelieši apzvērēja, ka nekad vairs to nepielietos!

- Acīmredzot būs samelojuši, - Edisons noteica.

Kādā no mis Peregrines albumiem es reiz redzēju šāda uzbrukuma laikā uzņemtas fotogrāfijas: nebūtnes ar maskām uz sejas un skābekļa baloniem uz muguras stāvēja tā, it kā nekas īpašs nenotiktu, un laida gaisā indīgas gāzes mākoņus. Lai gan šī gāze nebija nāvējoša, tā svilināja plaušas un rīkli un izraisīja neciešamas sāpes. Klīda baumas, ka to saelpojušās imbrines vairs nespēj izkļūt no putna veidola.

- Mūs sagūstījuši, viņi nopratināja visus par mis Žubītes atrašanās vietu, - Edisons turpināja stāstu. - Meklējot kartes, dienasgrāmatas vai nezin ko vēl, viņi apgrieza ar kājām gaisā imbrīnes torni, un, kad nabaga Dierdra mēģināja stāties tiem ceļā, briesmoņi viņu nošāva.

Uz mirkli atmiņā pavīdēja emurafes iegarenā, lempīgā seja ar retajiem zobiem. Tā bija tik mīļa, ka mans kuņģis savilkās neciešamā mezglā. Kādam nelietim gan jābūt, lai spētu nogalināt šādu radību? - Ak kungs, cik briesmīgi! - es nočukstēju.

- Tiešām briesmīgi, - Emma nevērīgi piekrita. - Bet kas notika ar meitenēm?

- Nebūtnes noķēra mazāko, - Edisons turpināja. - Un otra... Izcēlās kautiņš ar dažiem karavīriem; tas notika netālu no kraujas, un meitene iekrita aizā.

Es pavēros uz Edisonu neizpratnes pilnām acīm. - Ko? - īsu brīdi pasaule pārvērtās neskaidrā plankumā, bet es drīz vien atkal koncentrēju skatienu.

Emma sastinga, bet viņas seja neizrādīja ne mazākās emocijas. - Kā - iekrita? Cik dziļi?

- Tā bija liela aiza, vismaz tūkstoš pēdas dziļa. - Suņa spēcīgais apakšžoklis nošļuka uz leju. - Man ļoti žēl.

Es smagi sabruku zemē. Emma palika stāvam kājās, turēdamās pie stieņa baltiem pirkstu kauliņiem. - Nē, - viņa apņēmīgi sacīja, - nē, tas nevar būt. Varbūt Klēra krītot paspēja pie kaut kā pieķerties... Pie kāda zara vai klintsradzes...

Edisona skatiens bija kā piekalts ar košļājamām gumijām nosētajai grīdai. - Varbūt.

- Vai arī apakšā augošie koki darīja Fionas piezemēšanos mīkstāku un uztvēra viņu kā tīklā. Jūs taču zināt, ka viņa prot ar tiem runāt!

-Jā, - suns atbildēja, - cerību nekad nedrīkst zaudēt.

Es centos iztēloties, kā asie priedes zari varētu padarīt kritienu mīkstāku. Tas šķita neiespējami. Es vēroju, kā Emmas izlolotā niecīgā cerība pagaist. Tad meitenes ceļi iedrebējās, viņa palaida stieni vaļā un sabruka uz sēdekļa man blakus.

Asarām acīs meitene pavērās uz Edisonu. - Man ļoti žēl tavas draudzenes.

Suns pamāja ar galvu. - Man ari.

- Ja mis Peregrine būtu kopā ar mums, nekas tamlīdzīgs nebūtu noticis, - Emma nočukstēja. Tad viņas galva nošļuka un meitene izplūda asarās.

Man gribējās apskaut Emmu, bet nez kāpēc šķita, ka tā es ielauztos viņas privātumā un pievērstu sev to uzmanību, kas tobrīd patiesībā piederēja tikai viņai pašai. Tāpēc es vienkārši sēdēju, blenzu uz savām rokām un ļāvu Emmai bēdāties par zaudēto draudzeni. Edisons godbijīgi novērsās, vismaz man tā šķita. Un, iespējams, ari tāpēc, ka vilciens, tuvojoties nākamajai stacijai, piebremzēja.

Durvis atvērās. Edisons izbāza galvu ārā pa logu, paostīja gaisu, uzrūca kādam, kurš grasījās ienākt mūsu vagonā, un tad atgriezās pie mums. Kad durvis kārtējo reizi aizvērās, Emma jau bija paguvusi noslaucīt asaras un pacelt galvu.

Es cieši saņēmu meitenes delnu. - Vai ar tevi viss kārtībā? -Kaut es spētu atrast atbilstošākus vārdus...

- Ir jābūt kārtībā, vai ne? - meitene atbildēja. - To draugu dēļ, kuri vēl ir dzīvi.

Dažs labs Emmas manieri apslāpēt ciešanas un noslēpt tās dziļākajā dvēseles stūri varētu uztvert kā skarbu, bet es viņu jau pietiekami labi pazinu, lai saprastu. Šai meitenei bija tik plaša sirds kā visa Francija, un tos dažus veiksminiekus, kas bija iekļuvuši viņas sirdi, Emma mīlēja ar ikvienu šis varenās sirds kriksīti. Tomēr šādi mērogi bija ari bīstami. Ja Emma ļautu savai sirdij pārdzīvot par visu, viņa pati sevi iznicinātu, tāpēc viņai bija jāapsauc, jānomierina un jānoslēdz sava sirds. Visnežēlīgākie pārdzīvojumi jānoslēpj uz vistālākās salas, kura strauji pildījās ar ciešanām un uz kuras viņai reiz nāksies dzīvot.

- Stāsti tālāk, - Emma uzrunāja Edisonu. - Kas notika ar Klēru?

- Viņu aizveda nebūtnes. Aizbāza viņai abas mutes un iestūķēja maisā.

- Bet viņa taču bija dzīva? - es pajautāju.

- Un visiem koda kā negudra. Pēc tam mēs mazajā kapsētā apglabājām Deirdru un es devos uz Londonu, lai sameklētu

mis Žubīti un brīdinātu jūs visus. Kāds no imbrines baložiem parādīja ceļu līdz viņas slēptuvei, un, lai gan es ļoti nopriecājos, ieraugot jūs jau priekšā, diemžēl šo vietu bija atraduši arī nebūtnes. Viņu aplenkums jau bija sācies, un man atlika vien bezspēcīgi noraudzīties, kā tie nezvēri ieņem ēku. Pārējo jūs jau zināt. Kad jūs veda uz pazemi, es jums sekoju. Tiklīdz spridzināšana norima, radās iespēja jums palīdzēt, un to ari izmantoju.

- Par to tev liels paldies! - Es aptvēru, ka līdz šim mēs īsti neapzinājāmies, cik daudz esam šim sunim parādā. - Nebūtu tu aizvilcis mūs prom...

- Nūjā... Nav nekādas vajadzības izteikt nepatīkamus pieņēmumus, - Edisons atbildēja. - Es gan cerēju, ka pateicībā par manu cēlo rīcību jūs palīdzēsiet man izglābt no nebūtnēm mis Žubīti. Lai cik neticami tas izklausītos. Jūs zināt, ka viņa man nozīmē visu.

Nevis mūs, bet mis Žubīti Edisons gribēja izraut no nebūtņu nagiem, tomēr atšķirībā no iepriekšējā vilciena sastāva mēs bijām reāli izglābjami, un viņš izmantoja bridi un ātri darīja to, ko varēja.

- Protams, mēs tev palīdzēsim, - es sacīju. - Vai tad mēs jau to nedarām?

-Jā, jā, - Edisons attrauca, - tikai jums jāsaprot, ka mis Žubīte, kā jau imbrine, nebūtnēm ir daudz vērtīgāka nekā īpatņu bērni, tāpēc viņas atbrīvošana var izrādīties daudz sarežģītāka. Mani uztrauc... ja brīnumainā kārtā mums paveiktos izglābt jūsu draugus...

- Paga, paga... - es iejaucos. - Kurš saka, ka viņa ir vērtīgāka?

- Edisonam ir taisnība, - Emma norādīja. - Nav šaubu, ka mis Peregrini noslēps aiz lielākas atslēgas, bet mēs viņu nepametīsim. Mēs vairs nekad nevienu nepametīsim. Dodam savu īpatņu godavārdu.

Šķita, ka tas suni apmierina. - Pateicos, - viņš sacīja un nolaida saspicētās ausis. Tad Edisons uzlēca uz sola, lai pavērtos laukā pa logu, jo mēs iebraucām nākamajā stacijā. - Paslēpieties! - viņš, pēkšņi pieliekdamies, iesaucās. - Ienaidnieks ir pavisam tuvu.

Nebūtnes jau gaidīja mūs. Divus briesmoņus es pamanīju policistu uniformās stāvam uz perona ņudzoša pasažieru pūļa viducī. Kamēr mūsu vilciena sastāvs iebrauca stacijā, viņi rūpīgi nopētīja katru vagonu. Mēs metāmies uz grīdas zem logiem, cerot, ka netiksim pamanīti, bet es zināju, ka tā nenotiks. Tas necilvēks ar rāciju bija paziņojis pārējiem, kuri noteikti jau zināja, ka mēs atrodamies vilcienā. Tagad nebūtnēm bija tikai jāpārbauda vagoni.

Vilciens apstājās, un ļaudis sakāpa vagonos, tikai mūsējā ne. Es riskēju un pavēros laukā pa atvērtajām durvīm. Ieraudzīju nebūtni otrā perona galā ar baltajām acīm skenējam vagonus un straujā gaitā tuvojamies mums.

- Viens nāk uz mūsu pusi, - es klusi sacīju. - Emma, vai esi gatava uzšķilt?

- Gandrīz vairs nav degvielas, - meitene atbildēja.

Nebūtne atradās jau pavisam tuvu. Četru vagonu attālumā.

Trīs vagonu attālumā...

- Esiet gatavi mesties skriešus!

No briesmoņa mūs šķīra vairs tikai viens vagons. Un tad atskanēja kluss balss ieraksts: - Uzmanību, durvis aizveras!

- Aizturiet vilcienu! - nebūtne iesaucās, bet durvis jau vērās ciet.

Radījums iebāza roku spraugā. Durvis atkal atvērās. Tas ielēca blakusvagonā.

Es pavēros uz durvīm starp abiem vagoniem. Tās bija saslēgtas ar ķēdi - paldies Dievam par tādām mazām dāvanām! Vagona durvis aizcirtās, un sastāvs sāka kustēties. Mēs nolikām salokāmo cilvēku uz grīdas un paši saritinājāmies stūri, kur mūs nevarētu redzēt no tā vagona, kurā atradās nebūtne.

- Ko mēs iesāksim? - Emma vaicāja. - Tiklīdz vilciens atkal apstāsies, viņš ienāks iekšā un mūs atradīs.

- Vai varam būt pilnīgi pārliecināti, ka tas ir nebūtne? - Edi-sons painteresējās.

- Vai kaķi aug kokos? - Emma atbildēja ar pretjautājumu.

- Šajos platuma grādos ne.

- Tādā gadījumā mēs, protams, nevaram būt pārliecināti, bet, runājot par nebūtnēm, ir kāds sens teiciens: ja neesi pārliecināts, izdari pieņēmumu!

- Labs ir, - es teicu. - Tiklīdz durvis būs vaļā, skriesim uz izeju!

Edisons nopūtās. - Mēs tik bēgam un bēgam, - viņš piebilda tik nievājoši, it kā viņam, gardēdim, kāds būtu piedāvājis apkaltušu amerikāņu siera šķēli. - Neliekam lietā izdomu. Varbūt mums jāpamēģina aizlavīties? Vai ari iejukt pūlī? Tas būtu radoši, un pēc tam mēs varētu neviena nemanīti vienkārši aiziet prom ar augstu paceltu galvu.

- Es neciešu bēgšanu tāpat kā visi citi, - es sacīju, - bet mēs ar Emmu izskatāmies kā deviņpadsmitā gadsimta uzšķērdēji, un tu esi suns, kurš valkā brilles. Mēs nevaram palikt nepamanīti.

- Kamēr neviens nav sācis ražot lēcas suņiem, man būs jāiztiek ar brillēm, - Edisons norūca.

- Kur tas tukšpauris ir, kad viņu vajag? - Emma izmeta it kā starp citu.

- Droši vien vilciens to sabraucis, ja mums ir paveicies, - es attraucu. - Un ko tu ar to gribēji teikt?

- Tikai to, ka agrāk viņš dažbrīd izrādījās itin noderīgs.

- Un vēl pirms tam viņš mūs gandrīz nogalināja, turklāt divreiz! Nē, trīsreiz! Lai kā man tas izdevās, es to tukšpauri savaldīju zināmā mērā nejaušības dēļ. Bet kas notiks tad, kad man tas vairs neizdosies? Mums būs gals klāt.

Emma uzreiz neatbildēja, tikai īsu bridi mani nopētīja, tad saņēma manu ar netīrumiem klāto roku un divreiz to maigi noskūpstīja.

- Un par ko tas? - Es biju pārsteigts.

- Tev nav ne mazākās nojausmas, vai ne?

- Par ko?

- Par to, ka tu esi caur un cauri brīnums.

Edisons ierūcās.

- Tev piemīt apbrīnojams talants, - Emma čukstēja. - Es esmu pārliecināta, ka tev nepieciešams tikai mazliet patrenēties.

- Iespējams. Parasti gan sākumā trenēšanās nozīmē neveiksmes, un šoreiz mana neveiksme nozīmētu citu cilvēku bojāeju.

Emma stingrāk saspieda manu delnu. - Nekas tik labi nepalīdz apgūt jaunas prasmes kā neliels sasprindzinājums.

Es mēģināju pasmaidīt, bet man tas neizdevās. Domājot par postījumiem, kādus es varētu izraisīt, sirds smeldza pārlieku stipri. Manas spējas atgādināja pielādētu ieroci, ar kuru es neprotu rīkoties. Sasodīts, es pat nezināju, kurš gals jāvērš pret ienaidnieku! Labāk jāliek tas malā, iekams nav uzsprādzis man rokās.

Otrā vagona galā atskanēja kāds troksnis, un mēs pamanījām, ka durvis atveras. Tās nebija saslēgtas ar ķēdi, un vagonā ienāca divi ādas drēbēs ģērbušies pusaudži - puisis un meitene. Viņi smējās un padeva viens otram aizdedzinātu cigareti.

- Mums būs nepatikšanas, - meitene sacīja, noskūpstīdama draugu uz kakla.

Zēns atglauda no draudzenes sejas nepaklausīgu matu šķipsnu. - Es to daru visu laiku, dārgumiņ, - viņš teica, tad ieraudzīja mūs un sastinga. Puiša pierē ievilkās pārsteiguma rievas. Durvis, pa kurām abi bija ienākuši vagonā, ar blīkšķi aizcirtās.

- Sveiki! - es izdvesu pavisam ikdienišķi, it kā mēs nebūt netupētu uz ceļiem blakus mirstošam, asinīs mirkstošam cilvēkam. - Kā sviežas?

Tikai nepārbīstieties! Nenododiet mūs!

Zēna uzacs noraustījās. - Vai jūs...?

- Neesam novilkuši kostīmus, - es atbildēju. - Mazliet par daudz aizrāvāmies ar neīstajām asinīm.

- Ak tā. - Zēns man acīmredzot nenoticēja.

Meitene blenza uz salokāmo cilvēku. - Vai viņš...?

- Piemāvies, - Emma atbildēja. - Pilns kā mārks. Tā jau viņš izgāza tās neīstās asinis uz grīdas. Un pats sev uz drēbēm.

- Un mums arī, - sacīja Edisons. Pusaudžu galvas spēji pagriezās uz suņa pusi, un viņu acis iepletās vēl platāk.

- Lempis tāds, apklusti! - Emma čukstēja.

Zēns pacēla trīcošo roku un norādīja uz suni. - Vai viņš tikko...?

Edisons pateica tikai pāris vārdu. Lai noslēptu patiesību, mēs vēl varētu notēlot, ka tas bijis triks ar atbalsi, taču lepnība traucēja mūsu sunim tēlot muļķi.

- Protams, es neko neteicu, - viņš norūca un pacēla degunu gaisā. - Suņi nerunā angliski. Vai kādā citā cilvēku valodā. Tikai ar vienu vienīgu vērā ņemamu izņēmumu - luksemburgiešu valodu, ko pieprot tikai baņķieri un luksemburgieši, tāpēc tai nav īsti jēdzīga pielietojuma. Nē, jūs esat saēdušies kaut ko aizliegtu un murgojat, tas ari viss. Bet tagad, ja neiebilstat, maniem draugiem jāaizņemas jūsu drēbes. Lūdzu, izģērbieties tūlīt pat!

Nobālējis un trīcošs zēns sāka vilkt nost ādas jaku, bet paspēja izbrīvēt tikai vienu roku, kad ceļi saļodzījās un viņš paģībis sabruka zemē. Tad meitene sāka kliegt un nekādi nespēja apklust.

Acumirkli nebūtne jau dauzīja pa slēgtajām durvīm, un no viņa baltajiem acāboliem strāvoja slepkavnieka tieksmes.

- Kāds te runāja par aizlavišanos, - es teicu.

Edisons aizgriezās un palūkojās uz nezvēru. - Tas noteikti ir nebūtne, - suns paziņoja un dziļdomīgi pamāja ar galvu.

- Cik labi, ka vismaz tas nu ir noskaidrots! - Emma piebilda.

Vagons spēji noraustījās, un iekaucās bremzes. Mēs iebraucām stacijā. Es uzrāvu Emmu kājās un sagatavojos skriešanai.

- Un kā būs ar Sergeju? - Emma pajautāja un metās pie salokāmā cilvēka.

Ņemot vērā, ka Emma vēl nebija pilnībā atguvusi spēkus, mums jau tā būtu pietiekami grūti aizbēgt no diviem nebūtnēm, bet ar salokāmo cilvēku uz rokām tas kļūtu neiespējami.

- Sergejam būs jāpaliek šeit, - es atbildēju. - Viņu atradis un aizvedis pie ārsta. H ir labākā iespēja viņam un ari mums.

Pārsteidzošā kārtā Emma man piekrita. - Šķiet, ka ari viņš pats tā gribētu. - Meitene ātri noliecās pie Sergeja. - Piedodiet, ka nevaram ņemt jūs līdzi! Bet es nešaubos, ka mēs vēl tiksimies.

- Nākamajā pasaulē, - Sergejs izdvesa un mazliet pavēra acis. - Abatonā.

Līdz ar šiem noslēpumainajiem vārdiem un meitenes griezīgo kliegšanu vilciens apstājās un durvis atvērās.

Mēs nerīkojāmies gudri. Mēs nejutām pateicību. Tiklīdz vilciena durvis bija vajā, vienkārši metāmies skriešus, cik ātri vien spējām.

Nebūtne izlēca no blakusvagona un iebrāzās mūsējā, bet tobrid mēs jau bijām paskrējuši garām kliedzošajai meitenei, pārlēkuši pāri paģībušajam zēnam un uz perona lauzām ceļu pretī nākošajā pūlī, kas gluži kā nārstojošu zivju bars plūda uz vilciena pusi. Atšķirībā no citām šī stacija bija pilna kā piebāzta.

- Turp! - es iesaucos un vilku Emmu sev līdzi uz tālumā spīdošā uzraksta IZEJA pusi. Cerēju, ka Edisons atrodas turpat mums pie kājām, bet visapkārt ņudzēja tik daudz cilvēku, ka es tik tikko varēju saskatīt gridu. Par laimi, Emma atguva spēkus -vai ari meiteni spēcināja adrenalīna pieplūdums -, jo diez vai es būtu noturējis viņas svaru, laužoties cauri cilvēku pūlim.

Starp mums un vilcienu vairs bija palicis pēdas divdesmit liels attālums, un tur bija kādi piecdesmit cilvēki, kad nebūtne izbrāzās no vagona un sāka kliegt rācijā: - Es esmu kārtības sargs! Nost no ceļa! Apturiet tos bērnus! - Vai nu neviens viņu nesadzirdēja uz atbalsojošos stacijas trokšņu fona, vai ari ļaudis vienkārši nepievērsa tam uzmanību. Kad atskatījos, nebūtne attālinājās no mums, un tajā bridi Emma, mētādama kājas pa labi un pa kreisi, metās pūlī un mēs skrējām tālāk. Ļaudis mums aiz muguras kliedza un krita cits pār citu, un, kad es otrreiz palūkojos atpakaļ, redzēju, ka nebūtne laužas uz priekšu mums pakaļ, kāpj cilvēkiem uz kājām un mugurām, saņemot belzienus ar lietussargiem un portfeļiem. Tad viņš piesarcis un neapmierināts apstājās un tvēra pie aizpogātās ieroča maksts. Taču tobrid pūlis starp mums un šo necilvēku jau bija gana plašs, un, lai gan es nemaz nešaubījos, ka viņam netrūks nežēlības, lai atklātu uguni ļaužu pūlī, viņš nebija tik liels muļķis, lai tā rīkotos. Briestošā panika padarītu mūsu noķeršanu vēl grūtāku.

Kad es atskatījos trešoreiz, nebūtne jau atradās tik tālu un tik lielā pūli, ka es viņu tik tikko saskatīju. Iespējams, viņš nemaz tik ļoti nevēlējās mūs noķert. Galu galā mēs nebijām ne

īsti gards kumoss, ne vērtīga balva. Varbūt sunim bija taisnība un salīdzinājumā ar imbrīnēm mēs nemaz nebijām pūļu vērti.

Pusceļā uz izejas durvīm cilvēku jau bija tik maz, ka mēs varējām mesties brīvā skrējienā, tomēr jau pēc dažiem soļiem Emma satvēra mani aiz piedurknes un apstādināja. - Edisons! -Viņa metās apkārt un ielūkojās pūlī. - Kur palika Edisons?

Jau nākamajā mirklī suns izlēca no visblīvākās vietas pūlī, vilkdams līdzi pie kaklasiksnas sprādzes pieķērušos garu balta auduma strēmeli. - Labi, ka jūs mani pagaidījāt, - viņš teica. - Es aizķēros aiz kādas kundzes zeķes...

Izdzirdējuši runājošu suni, ļaudis atskatījās.

- Aiziet, mēs nedrīkstam tagad apstāties! - es sacīju.

Emma norāva zeķi no Edisona kaklasiksnas, un mēs jau atkal skrējām uz izeju. Mums priekšā pavērās eskalators un lifta kabīne. Eskalators darbojās, bet uz tā atradās daudz cilvēku, tāpēc es vedu pārējos uz lifta pusi. Kad skrējām garām sievietei, kas bija nokrāsojusies zilā krāsā no galvas līdz papēžiem, pat es pagriezos un atskatījos, lai gan kājas joprojām nesa mani uz priekšu. Dāmas mati bija zili, seju klāja zils grims, un viņa bija ģērbusies zilā, cieši piegulošā triko.

Viņa tik tikko izzuda skatienam, kad es ieraudzīju vēl di-vaināku radījumu. Vīrieša galva bija vertikāli it kā sadalīta uz pusēm: viena puse bija gludi noskūta un saulē iedegusi, uz otras atstātie mati - ar putām sakārtoti kustīgās cirtās. Pat ja Emma šo tipu pamanīja, viņa neatskatījās. Varbūt meitene bija tik ļoti pieradusi satikt īstus īpatņus, ka dīvaina paskata parastos ļaudis tik tikko pamanīja. Bet ja nu tie nemaz nav parastie cilvēki? - es sāku domāt. Ja nu tie ir īpatņi un tagadnes vietā mēs esam nonākuši tikai kārtējā cilpā?Ja nu...

Un tad es ieraudzīju divus zēnus, kuri ar spīdošiem gaismas zobeniem rokās cīkstējās pie tirdzniecības automātu sienas. Līdz ar katru plastmasas zobenu sadursmi es skaidrāk saskatīju īstenību. Šie dīvainā izskata cilvēki nav īpatņi. Tie ir ērmi. Mēs pilnīgi noteikti atradāmies tagadnē.

Lifta durvis atvērās divdesmit pēdas no mums. Mēs uzņēmām tempu un ieskrējām kabīnē tik spēji, ka pat atsitāmies ar

plaukstām pret tālāko sienu, bet Edisons ielēca šaurajā telpā uz trim kājām. Es pagriezu galvu atpakaļ īstajā brīdī, lai aiz gandrīz aizvērtajām durvīm pamanītu, kā nebūtne izraujas no cilvēku pūļa un ar pilnu sparu skrien uz mūsu pusi, bet pie sliedēm, pa kurām jau attālinājās vilciens, no pēdējā vagona jumta nolec tukšpauris un ar mēlēm pieķeras pie stacijas griestiem. Tas karājās pie vieglās griestu konstrukcijas kā zirneklis un ar melnām, zvīļojošām acīm vērās mani.

Tad kabīnes durvis aizvērās līdz galam un mēs viegli cēlāmies augšup. Kāds noteica: - Kur tad šāva, draudziņ?

Kabīnes dziļākajā stūri stāvēja un smīnēja kāds savādi ģērbies pusmūža vīrietis. Viņa krekls bija saplēsts un seju klāja uzzīmētas krusteniskas rētas, bet pie vienas rokas pirkstiem bija piestiprināts asinīm klāts motorzāģis - nu gatavais Kapteinis Āķis!

Viņu ieraudzījusi, Emma spēji atkāpās. - Kas jūs tāds?

Šķita, ka vīrietis jūtas mazliet aizvainots. - Nu izbeidziet!

-Ja patiesi gribat zināt, kur šauj, neatbildiet! - Emma jau cēla plaukstas gaisā, bet es pasteidzos un apturēju meiteni.

- Viņš ir nekas, - es noteicu.

- Un man likās, ka šogad esmu izvēlējies skaidri izprotamu tēlu, - vīrietis nomurmināja. Pēc tam viņš sarauca pieri un mazliet pacēla zāģi. - Mani sauc Ešs. Jūs taču zināt... Tumsas armija...

- Neesmu par tādu dzirdējusi, - Emma attrauca. - Kas ir jūsu imbrine?

- Mana... kas?

- Viņš tikai iejūtas tēlā, - es centos paskaidrot, bet viņa manī neklausījās.

- Kāda nozīme tam, kas jūs esat? - Emma turpināja. - Armija mums noderētu, un ubagiem neklājas izvēlēties. Kur ir jūsu pārējie vīri?

Vīrietis pārsteigumā izbolīja acis. - L-O-L. Jūs gan savādi runājat, čomiņi. Skaidrs, ka visi jau atrodas Saietu centrā.

- Tas ir karnevāla kostīms, - es pačukstēju Emmai. Un tad pievērsos svešiniekam: - Viņa maz skatās filmas.

- Karnevāla kostīms? - Emma sarauca pieri. - Bet viņš taču ir pieaudzis cilvēks.

- Un kas par to? - vīrietis atcirta un nopētīja mūs no galvas līdz kājām. - Un kas jūs paši būtu? Staigājoši dorki? Varbūt nākat no Izcilo kretīnu līgas?

- Mēs esam īpatnie bērni, - atbildēja Edisons, kuram pašcieņa neļāva klusēt vēl kaut bridi ilgāk. - Un es esmu septītais kucēns, metiena septītā kucēna bērns, un nāku no senas un slavenas dinastijas...

Vīrietis paģība, vēl pirms Edisons paguva pabeigt sakāmo; viņa galva atsitās pret grīdu ar tādu būkšķi, ka es saviebos.

- Tev ir jāpārtrauc runāt, - Emma sacīja, tomēr pasmaidīja.

- Tā viņam ari vajag! - Edisons attrauca. - Tāds rupeklis! Bet tagad žigli - nočiepsim viņam naudas maku!

- Nekādā ziņā! - es iejaucos. - Mēs neesam zagļi.

Edisons nošņācās. - Uzdrošinos norādīt, ka mums tas ir vairāk vajadzīgs nekā viņam.

- Bet, pie joda, kāpēc viņš ir tā pārģērbies? - Emma nelikās mierā.

Atskanēja zvans, un lifta kabīnes durvis sāka vērties vaļā.

- Mani māc aizdomas, ka tūlīt tu to uzzināsi, - es atbildēju.

# * *

Lifta durvis atvērās, un gluži kā uz burvja mājienu mūsu priekšā pavērās tik spilgtas gaismas apspīdēta pasaule, ka bija jāpiesedz acis. Mēs izkāpām uz ļaužu pilnas ietves, un es ievilku nāsīs tik tīkamo svaigo gaisu. Ielas bija pārģērbušos cilvēku pilnas: elastīgos triko tērpušies supervaroņi, neveikli zombiji ar spilgtu grimu, no anime epizodēm izkāpušas meitenes ar uzkrītoši iezīmētām acīm un kaujas cirvjiem rokās. Visi pulcējās nesaskanīgos bariņos uz satiksmei slēgtās ielas braucamās daļas. Šķita, ka viņus kā naktstauriņus pievelk liela, pelēka ēka, pie kuras piestiprināts reklāmas plakāts sludināja: ŠODIEN PIE MUMS KARNEVĀLS!

Emma riebumā novērsās. - Ko tas viss nozīmē?

Edisons palūrēja pāri briļļu rāmim uz kādu ākstu ar zaļiem matiem, kurš pielaboja uz sejas uzkrāsoto masku. - Spriežot pēc ietērpa, šķiet, ka viņi pulcējas uz kaut kādiem baznīcas svētkiem.

- Droši vien. - Es piedabūju Emmu atgriezties uz ietves. - Nebīsties, tie ir tikai pārģērbušies parastie ļaudis, un viņi par tādiem uzskata ari mūs. Mums jāuztraucas tikai par to nebūtni. -Es nespēju atgādināt ari par tukšpaura klātbūtni, jo cerēju, ka, iekāpjot liftā, esam to aizkavējuši. - Mums kaut kur jānoslēpjas, līdz viņš pazūd no šejienes, un tad jāielavās atpakaļ metro...

- Tas nebūs nepieciešams, - Edisons norūca un, degungalu raustīdams, aizskrēja prom pa ļaužu pilno ielu.

- Klau! - Emma uzsauca sunim. - Uz kurieni tu ej?

Bet Edisons jau joza atpakaļ pie mums.

- Urā, mums ir paveicies! - viņš iesaucās, priecīgi palunci-nādams astes stumbeni. - Deguns man pavēstīja, ka šeit mūsu draugus pa eskalatoru izveda virszemē. Beigu beigās mēs tomēr esam gājuši pa pareizo ceļu!

- Paldies putniem! - sacīja Emma.

- Kā tev šķiet, vai varēsi sekot pa viņu pēdām? - es painteresējos.

- Vai man šķiet, ka to varēšu? Ne jau velti mani dēvē par Edi-sonu Apbrīnojamo! Nudien, vēl nav radīts tāds aromāts, smarža vai tik īpatnējs odekolons, kuru es nespētu saost no simt metru attāluma!

Pat situācijā, kad steidzami jārisina problēmas, iespēja parunāt par savu diženumu ātri vien novērsa Edisona uzmanību, un lepnā, varenā balss bija kā radīta šim nolūkam.

- Labs ir, mēs sapratām, - es teicu, bet suns tikai aizrautīgi turpināja lielīties un devās uz priekšu, sekojot savam degunam.

- ... īpatni es atrastu pat tukšpauru midzenī, bet imbrīni -zooloģiskajā dārzā.

Mēs sekojām Edisonam un iejukām karnevāla tērpos ģērbušos ļaužu pūlī, ložņājām starp punduriem uz koka kājām un vampīru princešu bariņiem, gandrīz saskrējāmies ar Pikačū un Edvardu Šķērroci, kuri uz ielas dejoja valsi. Skaidrs, kāpēc mūsu draugus atveda šurp, es nospriedu. Šeit varējām ideāli noslēpties ne tikai mēs, kas šādā pūlī izskatījāmies visnotaļ normāli, bet arī īpatņu bērnus nolaupījušie nebūtnes šādos apstākļos varēja palikt nemanīti. Pat ja kāds no bērniem uzdrošinātos saukt palīgā, kurš gan to uztvertu nopietni un iejauktos notiekošajā? Kur vien

paskaties, cilvēki iejutās daždažādos tēlos un iesaistījās improvizētos iestudētos kautiņos. Tērpušies briesmoņu kostīmos, tie rēca un kauca kā zombiji. Savāda paskata bērni klaigās, ka viņus nolaupījuši ļaudis, kas grib atņemt viņiem dvēseles? Neviens pat aci nepamirkšķinās.

Edisons, ošņādams zemi, apmeta loku, tad apjucis apsēdās. Ņemot vērā, ka pat šādā kompānijā runājošs suns varētu šokēt klātesošos, es pieliecos zemāk un klusi pavaicāju Edisonam, kas par lietu.

- Es tikai... - viņš minstinājās, - es laikam...

- Vai tu pazaudēji pēdas? - Emma neizturēja. - Man šķita, ka tavs deguns ir visspēcīgs.

- Es tikai esmu nomaldījies. Nesaprotu, kā tas notika... Pēdas pavisam skaidri atveda līdz šejienei un tad pazuda.

- Aizšņorē kurpes, - Emma pēkšņi sacīja. - Tūlīt pat!

Es pavēros sev uz kājām. - Bet tās nav...

Meitene sagrāba mani aiz rokas un parāva pie zemes. - Aizšņorē. Kurpes. - Viņa atkārtoja un piebilda pavisam nedzirdami:

- Nebūtne!

Tā mēs tupējām, noslēpušies diezgan skrajā ļaužu barā. Tad atskanēja skaļi krakšķi un rācijā ierunājās čerkstoša balss:

- Kods 141! Visām vienībām nekavējoties paziņot par savu atrašanās vietu!

Nebūtne atradās pavisam netālu. Mēs dzirdējām viņa atbildi. Piesmakuši balss runāja ar savādu akcentu: - Runā M. Es sekoju aizbēgušajiem. Lūdzu atļauju turpināt meklējumus. Beidzu.

Mēs ar Emmu apmainījāmies satrauktiem skatieniem.

- M, atļauja netiek dota. Vēlāk tīrītāji izslaucīs laukumu. Beidzu.

- Šķiet, ka tam zēnam ir kāda ietekme uz tīrītājiem. Ar slaucīšanu vien varētu nepietikt.

Tīrītāji. Nebūtne droši vien runāja par tukšpauriem. Un viņš noteikti runāja arī par mani.

- Atļauja netiek dota! - atrūca čerkstošā balss. - Nekavējoties atgriezieties izejas pozīcijā, vai ari pavadīsiet šo nakti bedrē. Beidzu.

- Sapratu, - nebūtne nočukstēja rācijā un aizšļūca prom.

- Mums jāseko tam nelietim, - Emma teica. - Viņš varētu mūs aizvest pie pārējiem.

- Un ievest tieši lauvas midzeni, - piebilda Edisons. - Lai gan man šķiet, ka tas ir neizbēgami.

Es joprojām grīļojos. - Viņi ir atmaskojuši mani, - es vārgi čukstēju. - Droši vien redzēja, ko es izdarīju.

- Tieši tā, - Emma piekrita. - Un tāpēc šiem dūša saskrēja papēžos.

Es izslējos, lai pārliecinātos, ka nebūtne patiesi aiziet. Šis radījums soļoja cauri cilvēku pūlim, apmeta loku ap mašīnu sastrēgumu un aizsteidzās uz ielas malā novietotas policijas mašīnas pusi.

Mēs sekojām nebūtnei līdz pat satiksmes nožogojumam. Tad es pavēros apkārt un mēģināju uzminēt nolaupītāju nākamo darbību. Mums aiz muguras atradās cilvēku pūlis, bet priekšā, aiz nožogojuma, automašīnas meklēja vietu, kur apstāties. - Varbūt mūsu draugi līdz šejienei atnāca kājām un tad tika iesēdināti mašīnā?

Edisona acis priekā iegailējās, un viņš nostājās uz pakaļkājām, lai palūkotos pāri nožogojumam. - Jā! Tā ari būs noticis. Gudrs puika!

- Par ko tu tā priecājies? - Emma nesaprata. - Ja mūsu draugus aizveda ar mašīnu, tagad viņi var atrasties jebkur.

- Tādā gadījumā mēs viņiem jebkur ari sekosim, - Edisons uzsvēra. - Lai gan es šaubos, vai viņus aizveda pārlieku tālu. Manam vecajam saimniekam netālu no šejienes bija lauku māja, un es labi pārzinu šo pilsētas daļu. Šeit nav lielu ostu, un ari Londonas robeža neatrodas tuvu, toties šeit ir dažas cilpu ieejas. Ļoti iespējams, ka viņus aizveda uz kādu no tām. Tagad paceliet mani augstāk!

Es tā ari izdarīju, un ar manu palīdzību Edisons pārrāpās pāri barjerai un sāka ošņāt gaisu otrā pusē. Jau pēc dažām sekundēm suns atkal saoda mūsu draugu pēdas. - Turp! - viņš pamāja uz to ielas galu, kur nebūtne jau bija iekāpis policijas mašīnā un brauca projām pa ielu.

- Šķiet, ka nāksies iet kājām, - es teicu Emmai. - Vai tev pietiks spēka?

- Pietiks, - meitene atbildēja, - tikai mums tuvāko stundu laikā jāatrod kāda cita cilpa. Pretējā gadījumā man sāks dīgt sirmi mati un ap acīm veidosies krunkas. - Viņa pasmaidīja, it kā tas būtu joks.

- To nu es nepieļaušu, - es atrūcu.

Mēs uzlēcām uz barjeras, un es uzmetu pēdējo skatienu met-rostacijai, kas palika aiz muguras.

- Vai tu redzi to tukšpauri?

- Nē, es nezinu, kur tas pazuda, un tas mani satrauc.

- Satrauksimies tikai par šībrīža draudiem, - Emma atsaucās.

* * *

Mēs virzījāmies uz priekšu tik strauji, cik spēja Emma, un, turēdamies tuvāk ēkām, kas joprojām tinās rīta ēnās, centāmies sekot Edisona ožai, vienlaikus vērojot, vai kaut kur nemanīsim policiju. Mēs pagājām garām rūpniecības rajonam pie vecajiem dokiem, kur starp noliktavu rindām pazibēja tumšā Temzas straume, un tad nonācām izsmalcinātā tirdzniecības rajonā, kur stikla namu pirmajos stāvos mirdzēja smalku veikalu izgaismotie skatlogi. Virs namu jumtiem es pamanīju Svētā Pāvila katedrāles kupolu, kurš jau atkal bija vesels un ap kuru pletās skaidras, zilas debesis. Visas bumbas jau bija nomestas un bumbvedēji -sen notriekti, nodoti metāllūžņos vai ievietoti muzejos, kur tie aiz nostieptām virvēm krāja putekļus. Nu uz tiem neizpratnes pilnām acīm vērās vien skolēni, kuriem šis karš šķita tikpat sena pagātne kā krusta kari. Man tas pavisam burtiski bija vakardiena. Nespēju noticēt, ka šīs ir tās pašas ielas, pa kurām mēs tikai pagājušonakt izglābāmies no nāves, skrienot gar aptumšotajiem logiem un izvairoties no bumbu izrautajiem krāteriem. Tagad tās bija grūti pazīt - šķita, ka lepnie lielveikali izauguši tieši no pelniem gluži tāpat kā ļaudis, kuri pastaigājās pa gaiteņiem ar nodurtām galvām, ieurbušies mobilajos telefonos, zī-molu drānās tērpušies. Piepeši tagadne man rādījās tik savāda, tik triviāla un mulsinoša. Es sajutos kā viens no mītu varoņiem, kurš, izlauzies atpakaļ virszemē, konstatē, ka šī pasaule ir tieši tikpat nolādēta kā tā, kas zem zemes.

Un tad pār mani nāca apgaismība - es biju atgriezies. Es atkal atrados tagadnē un biju te nokļuvis bez mis Peregrines palīdzības.. . Lai gan tika uzskatīts, ka tas nav iespējams.

- Emma? Kā es te nonācu? - es jautāju.

Viņa neatrāva vērīgās acis no ielas un nepārtraukti vēroja, vai mūs negaida nepatikšanas. - Tu domā Londonu? Ar vilcienu, muļķīti.

- Nē, - es pieklusināju balsi. - Es domāju tagadni. Tu man teici, ka tikai mis Peregrine var nosūtīt mani atpakaļ.

Emma pagrieza galvu un pavērās manī piemiegtām acīm. - Jā, - viņa lēni atbildēja, - tā bija.

- Vai arī tu tā domāji.

- Nē, tā bija, esmu par to pārliecināta. Tā jau tas darbojas.

- Un kā tad es nonācu šeit?

Šķita, ka esmu Emmu samulsinājis. - Džeikob, es nezinu. Varbūt...

- Atradu! - Edisons aizrautīgi iekliedzās, un mēs apklusuši pievērsāmies viņam. Suņa augums saspringti izslējās un purns norādīja uz ielu, kurā tikko bijām iegriezušies. - Tagad es saožu vairākus desmitus īpatņu pēdu, un šīs pēdas ir svaigas!

- Un ko tas nozīmē? - es jautāju.

- To, ka šurp atvesti arī citi nolaupītie īpatņi, ne tikai mūsu draugi, - Emma atbildēja. - Nebūtņu slēptuve atrodas pavisam netālu.

- Pavisam netālu no šejienes? - es nespēju noticēt. Visā ielas garumā mūsu skatieniem pavērās ātrās ēdināšanas ieskrietuves un bezgaumīgu suvenīru kioski; arī mēs paši stāvējām pie kādas netīras bufetes neona izgaismotā skatloga. - Es laikam biju iztēlojies kādu... nejaukāku vietu.

- Piemēram, drēgna cietokšņa kazemātu. - Emma piekrītoši pamāja ar galvu.

- Vai ari koncentrācijas nometni, ko no visām pusēm sargā zaldāti un dzeloņstieples, - es piebildu.

- Un vēl sniegu - gluži kā Horācija zīmējumā.

- Iespējams, mēs vēl atradīsim ari tādu vietu, - Edisons iejaucās. - Paturiet prātā, ka šī varētu būt tikai ieeja cilpā!

Otrā ielas pusē tūristi fotografējās pie kādas no pilsētas iko-niskajām sarkanajām telefona būdiņām. Tad viņi pamanīja mūs un pavērsa savas kameras šurp.

- Ei, jūs tur! - Emma iesaucās. - Nekādu fotogrāfiju!

Cilvēki veltīja mums neizpratnes pilnus skatienus. Nekur

vairs nemanīja karnevāla tērpos ģērbušos ļaudis, un mēs uz šī fona izcēlāmies kā asiņaini, uz augšu pacelti īkšķi.

- Sekojiet man! Visas pēdas ved turp, - Edisons nošņāca.

Mēs aizsteidzāmies prom pa ielu viņam pakaļ.

- Kaut šeit būtu Milards! - es sacīju. - Viņš varētu visu izlūkot, neviena nemanīts.

- Un, ja Horācijs atrastos kopā ar mums, viņš varētu atcerēties kādu sapni, kas mums palīdzētu, - teica Emma.

- Vai arī sameklēt mums jaunas drēbes, - es piebildu.

-Ja neapklusīsim, es sākšu raudāt, - Emma paziņoja.

Mēs nonācām uz mola, kur kūsāja dzīvība. Saule atmirdzēja tumšajā Temzas ūdeņu strēlē, un tūristu grupas ar naģenēm un ap vidukli apsietām somiņām sakāpa dažās lielās laivās, kas piedāvāja vairāk vai mazāk vienādas ekskursijas pa Londonu.

Edisons apstājās. - īpatņi tika atvesti šurp, - viņš pavēstīja. - Šķiet, ka pēc tam viņiem lika sakāpt kādā laivā.

Mēs sekojām suņa ožai un spraucāmies cauri tūristu pūlim, līdz nonācām pie tukšas laivu piestātnes. Patiesi, nebūtnes bija sadzinuši mūsu draugus kādā laivā, un mums tagad bija jādodas viņiem pakaļ, tikai - ar ko? Apstaigājām visu piestātni un meklējām, kas mūs varētu aizvest.

- Tas nekam neder, - Emma īgņojās. - Šie kuģīši ir pārāk lieli un pārpildīti. Mums vajadzīgs kaut kas mazāks, ko mēs paši varētu vadīt.

- Uzgaidiet mirkli! - Edisona degungals noraustījās. Pietuvinājis to dēļu grīdai, suns aizskrēja. Mēs metāmies viņam pakaļ lejup pa nelielu trapu bez uzraksta, kuram tūristi nepievērsa uzmanību. Tā galā zem ielas līmeņa atradās lejas piestātne, kas tik tikko slējās virs ūdens. Nemanīja ne dvēseles, šī piestātne šķita pamesta.

Tur arī Edisons apstājās un rūpīgi koncentrējās. - Te ir bijuši īpatņi.

- Vai mūsu īpatņi? - Emma jautāja.

Edisons vēlreiz paošņāja piestātni un nogrozīja galvu. - Mūsējie ne, bet te ir daudz pēdu - jaunu un vecāku, stipri saožamu un jau gaistošu -, un tās visas sajaucas kopā. Šis doks tiek bieži izmantots.

Otrā galā dēļu grida sašaurinājās un nozuda zem galvenās piestātnes līmeņa, kur valdīja ēna.

- Nez kurš to tik bieži izmanto? - Emma piebilda un bažīgi paraudzījās tumsā. - Neesmu neko dzirdējusi par ieeju cilpā, kas atrastos zem Vopingas dokiem.

Edisons nespēja atbildēt. Atlika tikai doties uz priekšu un izpētīt piestātni, un tā mēs ari darījām, satraukti tuvodamies ēnu pārņemtajam mola galam. Tiklīdz acis aprada, mēs ieraudzījām vēl vienu molu - pavisam citādu nekā tas patīkamais saules apspīdētais mums virs galvas. Te lejā dēļi trūdēja, pārklājās ar zaļām gļotām un dažviet izrādījās salauzti. Pīkstošu žurku bariņš izskrēja cauri pamestu konservu kārbu kaudzei un mazliet tālāk ielēca no piestātnes kādā aizvēsturiskā sacīkšu laivā, kas turējās virs tumšā ūdens starp apsūnojošiem koka pāļiem.

Emma ierunājās: - Sliktākajā gadījumā noderēs ari tā...

- Bet tur čum un mudž no žurkām! - Edisonu pārņēma šausmas.

- Ne uz ilgu laiku. - Emma uzšķīla mazītiņu liesmiņu. - Mūsu sabiedrība žurkām diez kā nepatīk.

Tā kā nebija neviena, kas varētu mūs aizkavēt, mēs, pārlēkuši bīstamākajām vietām, nonācām pie laivas un sākām to atsiet no piestātnes.

- STĀT! - no laivas atskanēja dārdoša balss.

Emma iespiedzās, Edisons iesmilkstējās, un es gandrīz zaudēju samaņu. Laivā sēdošais vīrietis - kā gan mēs viņu iepriekš nepamanījām?! - lēnītēm piecēlās kājās un centimetru pa centimetram izslējās virs mūsu galvām. Viņš bija vismaz divus metrus piecpadsmit centimetrus garš; masīvo stāvu apņēma krokās krītošs apmetnis, un seju skatienam aizsedza tumša kapuce.

-Man... es ļoti atvainojos! - Emma stostījās.-Mēs... mums tikai šķita, ka šī laiva vairs...

- Cik daudzi jau ir mēģinājusi to Šāronam nozagt! - vīrs atbildēja pērkondimdošā balsī. - Tagad viņu pauros mitinās jūras radības!

- Es zvēru, ka mēs negribējām...

- Iesim labāk prom. - Edisons nosmilkstējies atkāpās. - Mēs ļoti atvainojamies, ka jūs iztraucējām, kungs.

- KLUSU! - laivu vīrs norēca un ar milzu soli izkāpa uz čīkstošā mola. - Ikvienam, kurš ierodas, lai paņemtu manu laivu, PAR TO JĀSAMAKSĀ!

Es biju pagalam pārbijies, un, tiklīdz Emma iekliedzās “SKRIENAM!”, jau griezos prom, lai bēgtu. Tomēr bijām paspēruši tikai dažus soļus, kad kāja iebruka satrunējušā dēlī un es atsitos ar seju pret piestātnes grīdu. Es centos pierausties atkal stāvus, bet kāja bija ieķērusies caurumā līdz pat augšstilbam. Biju iestrēdzis, un, kad Emma un Edisons atgriezās, lai man palīdzētu, izrādījās par vēlu. Laivinieks jau atradās mums blakus un no augšas nosmējās tā, ka rēkoņa atbalsojās kā tukšā alā. Varbūt tumsa pastrādāja kādu triku, bet esmu gatavs apzvērēt, ka redzēju žurku pabāžam galvu no laivu vīra kapuces malas un otru izskrienam no vīra piedurknes, kad viņš lēnām pacēla roku uz mūsu pusi.

- Nost no mums, maniaks tāds! - Emma kliedza un sasita plaukstas, lai uzšķiltu liesmu. Tomēr viņas iedegtā uguns nekādi neizklīdināja zem vīrieša kapuces valdošo tumsu, un mani pārņēma bažas, ka pat saulei tas nebūtu pa spēkam. Laivu vīrs parādīja mums to, ko turēja izstieptajā rokā. Tas nebija nazis vai kāds cits ierocis. Starp īkšķi un garo, balto rādītājpirkstu viņš turēja papīra gabalu.

Laivinieks pasniedza to man un pieliecās tā, lai es varētu papīru aizsniegt.

- Lūdzu! - viņš mierīgi turpināja. - Izlasi!

Es vilcinājos. - Kas tas ir?

- Cenu lapa. Un vēl cita informācija par maniem pakalpojumiem.

Drebot aiz bailēm, pasniedzos un paņēmu papīru. Mēs visi trīs sabāzām galvas kopā, lai Emmas rādītajā gaismiņā izlasītu uz tās rakstīto.

Es pavēros augšup uz milzīgo laivinieku. - Tad jau tas esat jūs... - es nedroši bildu. - Jūs esat... Šārons?

- Ar visu savu miesu un dvēseli, - viņš atbildēja tik glumi eļļainā balsī, ka man mati sacēlās gaisā.

- Svētais putns! Vecīt, tu mūs pārbiedēji gandrīz līdz nāvei! -Edisons paziņoja. - Vai tiešām vajadzēja tā aurot un bļaustīties?

- Es atvainojos. Biju iesnaudies, un jūs mani sabiedējāt.

- Mēs sabiedējām jūs?

- Pirmajā mirklī es tiešām nodomāju, ka gribat nozagt manu laivu, - Šārons nosmējās.

- Ha-ha-ha! - Emma izspieda smieklu. - Nē, mēs tikai... gribējām pārliecināties, vai tā ir pietauvota, kā nākas.

Laivu vīrs aizgriezās un nopētīja virvi, kas bija vienkārši apsieta ap koka pāli.

- Un ko jūs noskaidrojāt? - viņš pajautāja, un kapuces dziļumā pazibēja balts zobu pusmēness.

- Caur un caur... kuģis kā jau kuģis, - es attraucu un beidzot izbrīvēju kāju no cauruma. - Tiešām laba un kārtīgi pietauvota.

- Es pati neprastu sasiet labāku mezglu, - Emma piebilda un palīdzēja man piecelties kājās.

- Starp citu, tie, kuri patiesi mēģināja... Vai tiešām viņi visi...? - Edisons pavērās uz tumšo dzīli un skaļi norija baiļu siekalas.

- Kāda starpībai - laivu vīrs atcirta. - Ja reiz mani pamodinājāt, esmu jūsu rīcībā. Kā varu pakalpot?

- Mums vajag noīrēt jūsu laivu, - Emma apņēmīgi pavēstīja. - Tikai laivu.

- To es nevaru pieļaut, - Šārons atbildēja. - Es vienmēr pats vadu šo laivu.

- Tad gan nekā, - Edisons noteica un pagriezās, jau gatavs iet prom.

Emma notvēra suni aiz kaklasiksnas. - Pagaidi! - viņa nošņāca. - Mēs vēl neesam pabeiguši. - Tad meitene laipni uzsmaidīja laivu vīram. - Mums tapis zināms, ka daudzi īpatņi ir izgājuši caur šo...

Emma palūkojās apkārt, kā meklējot īstos vārdus.

- ... vietu. Vai iemesls ir tāds, ka tepat netālu atrodas ieeja kādā cilpā?

- Nesaprotu, par ko tu runā, - Šārons atteica.

- Jūs, protams, nedrīkstat to tā vienkārši atzīt. Es jūs ļoti labi saprotu, bet kopā ar mums jūs esat drošībā. Acīmredzot mēs esam...

Es iebakstīju Emmai ar elkoni. - Emma, klusē!

- Kāpēc? Viņš jau dzirdēja suni runājam un redzēja manis uzšķilto liesmu. Ja mēs nevaram runāt atklāti...

- Bet mēs nezinām, vai viņš ir... - es iebildu.

- Protams, ir, - meitene attrauca un pievērsās Šāronam. - Jūs taču esat īpatnis, vai ne?

Laivu vīrs vienaldzīgi vērās mūsos.

- Viņš taču ir tāds, vai ne? - Emma pavaicāja Edisonam. - Vai tu to saod?

- Nē, īsti ne.

- Vispār jau, manuprāt, tam nav nozīmes, ja vien viņš nav nebūtne. - Emma uzmeta Šāronam dedzīgu skatienu. - Jūs taču tas neesat, vai ne?

- Es esmu darījumu cilvēks, - laivu virs rāmi atbildēja.

- Kurš ir pieradis sastapt runājošus suņus un meitenes, kas prot ar plaukstām uzšķilt uguni, - piebilda Edisons.

- Manā nozarē nākas satikt dažādus ļaudis.

- Beigsim kult tukšus salmus, - es teicu un nopurināju ūdeni vispirms no vienas, tad - otras kājas. - Mēs meklējam savus draugus. Mums šķiet, ka viņi beidzamās stundas laikā ir te bijuši. Lielākoties bērni, bet arī daži pieaugušie. Viens ir neredzams, kāda cita prot lidot...

- Būtu grūti viņus nepamanīt, - sacīja Emma. - Un nebūtņu bars bija pavērsis pret viņiem ieroču stobrus.

Šārons sakrustoja garās, melnās rokas. - Kā jau es teicu, manu laivu noīrē dažādi ļaudis, un ikviens paļaujas uz manu absolūto diskrētumu. Es nemēdzu runāt par saviem klientiem.

- Vai tiešām? - Emma pārjautāja. - Atvainojiet mūs uz mirkli.

Viņa paveda mani sāņus un sāka čukstēt pie auss.

- Ja viņš nesāks runāt, es tik tiešām pa īstam sadusmošos.

- Tikai nerīkojies pārsteidzīgi, - es tikpat klusi atbildēju.

- Kāpēc gan? Vai tiešām tu tici visām tām muļķībām par galvaskausiem un jūras mošķiem?

- Patiesībā jā. Es zinu, ka viņš ir riebīgs tips, bet...

- Riebīgs tips? Viņš faktiski atzinās, ka ir sadarbojies ar ne-būtnēm! Viņš pat varētu būt viens no tiem!

- Bet viņš ir noderīgs riebeklis. Man ir aizdomas, ka viņš precīzi zina, kurp aizveda mūsu draugus. Jāuzdod tikai pareizie jautājumi.

- Tad uzdod tos! - Emma skarbi atcirta.

Es pievērsos Šāronam, pasmaidīju un sacīju: - Ko jūs varat pastāstīt par saviem maršrutiem?

Virs acumirkli atplauka. - Beidzot temats, par kuru drīkstu brīvi runāt. Man te paglabāta šāda tāda informācija. - Viņš veikli pagriezās un devās pie tuvākā pāļa. Pie tā bija pienaglots plaukts, uz kura glabājās galvaskauss un senatnīgs lidotāja ekipējums: ādas cepure, brilles un viegla šalle. Starp galvaskausa zobiem bija iebāztas vairākas aprakstītas papīra lapas. Šārons vienu izvilka un pasniedza man. Tā izrādījās salkana tūrisma brošūra, kura izskatījās tā, it kā būtu drukāta laikā, kad mans vecaistēvs vēl bija puika. Es pašķirstīju to, bet Šārons nokremšļojās un sāka runāt.

- Sāksim no sākuma. Ģimenēm patīk pakete “Bads un liesmas”.. . No rīta mēs dodamies augšup pa upi un vērojam vikingu iekarotājus, kuri ar katapultām pāri pilsētas mūrim šauj slimas aitas, pēc tam notiesājam jaukas līdzi paņemtas pusdienas, bet vakarā noskatāmies 1666. gada Lielo ugunsgrēku, kas pēc saulrieta izvēršas grandiozā izrādē, jo liesmas atspīd ūdeni. Nu ļoti skaisti! Vai ari, ja jūsu rīcībā ir tikai dažas stundas, varu piedāvāt jauku iepazīšanos ar Karātavu doku - ceļojums notiek tieši saulrietā un ir īpaši populārs medus mēnesi. ŠI ceļojuma laikā var noklausīties pirātu brīnišķīgi nepieklājīgajās lamās un spilgtajās uzrunās pirms pakāršanas. Par nelielu samaksu varat ar viņiem pat nofotografēties!

Brošūrā es redzēju ilustrācijas ar smaidošiem tūristiem, kuri priecājas par laivu vira aprakstītajām izklaidēm. Pēdējā lappusē bija nodrukāts kāda Šārona klienta attēls, kurš pozēja uz īgnu pirātu bara fona, bet tie turēja gatavībā dunčus un pistoles.

- Vai tad īpatņi to dara prieka pēc? - es nespēju noticēt.

- Mēs velti tērējam laiku, - Emma pačukstēja un bažīgi atskatījās. - Esmu gatava saderēt, ka viņš tikai velk laiku, līdz ieradīsies nākamā nebūtņu patruļa.

- Man tā nešķiet, - es atbildēju. - Pagaidi mazliet...

Šārons turpināja stāstījumu, it kā nebūtu mūs dzirdējis.

- ... un, kad pabraucam garām Londonas tiltam, var apskatīt arī uz pīķiem uzdurtās mēnessērdzīgo galvas! Visbeidzot varu piedāvāt mūsu vispieprasītāko ekskursiju, kas personiski man patīk vislabāk. Bet tas jau nav svarīgi, - laivu vīrs kautrīgi piebilda un atmeta ar roku. - Ja tā padomā, diez vai jūs interesētu Velna aiza.

- Kāpēc ne? - Emma teica. - Vai tur ir pārāk skaisti un jauki?

- Patiesībā tā ir diezgan skarba vieta. Un noteikti nav piemērota bērniem...

Emma piecirta kāju, un viss trūdošais doks salīgojās. - Tātad turp aizveda mūsu draugus, vai tiesa? - viņa kliedza. - Vai tiesa?!

- Tikai nezaudējiet savaldīšanos, jaunkundz. Es galvenokārt rūpējos par jūsu drošību.

- Beidziet pūst miglu acīs un pasakiet, kas tur atrodas!

- Labi, ja tik ļoti uzstājat... - Šārons nočāpstināja lūpas ar tādu troksni, ka šķita, viņš ienirst siltā vannā, un tad saberzēja kaulainās plaukstas, it kā jau domas par to vien sagādātu viņam prieku. - Tur ir daudz nāvējoša un pretīga. Viss, ko sirds vēlas, ja vien tā kāro pēc kaut kā nejauka, biedējoša un riebīga. Nereti es sapņoju par to, ka kādu dienu likšu savu kārti mierā un pārvākšos uz turieni, varbūt pat atvēršu Dūņu ielā nelielu lopkautuvi...

- Atgādiniet, kā to vietu sauc! - Edisons palūdza.

- Velna aiza, - laivu vīrs sapņaini atbildēja.

Edisons nodrebēja no galvas līdz pat astes galam. - Es zinu, kas tā ir, - viņš norūca. - Briesmīga vieta, visdrūmākais un bīstamākais graustu rajons visā ilgajā Londonas vēsturē. Esmu dzirdējis stāstām par to, ka īpatnos dzīvniekus turp aizved krātiņos un liek tiem kauties citam ar citu asiņainās sporta spēlēs.

Grimmu lāčus tur uzrīda emurafēm un šimpanzežus - kazfla-mingo... Vecākiem liek cinīties ar pašu bērniem! Viņus piespiež citam citu sakropļot un nogalināt tikai tāpēc, lai daži nenormāli īpatņi varētu izklaidēties.

- Pretīgi, - Emma secināja. - Kurš ipatnis gan būtu ar mieru tādā murgā piedalīties?

Edisons nožēlā nogrozīja galvu. - Izstumtie... Mantkārīgie... Padzītie...

- Bet īpatņu pasaulē taču nav nekādu izstumto! - Emma nesaprata. - Sargi nogādā visus noziegumu izdarīšanā vainojamos īpatņus uz soda cilpu.

- Cik maz gan jūs pazīstat paši savu pasauli! - laivu vīrs secināja.

- Ja noziedzniekus neizdodas noķert, viņus ari nevar ielikt cietumā, - Edisons paskaidroja. - Vismaz ne tādā gadijumā, ja šie nevaldāmie un likumus ignorējošie īpatņi paglābjas šādā cilpā.

- Tas jau izklausās pēc elles, - es teicu. - Kāpēc gan lai kāds gribētu turp doties no brīva prāta?

- Kas vienam elle, citiem - paradīze, - Šārons piebilda. - Tā ir pēdējā patiesi brīvā vieta, kur var nopirkt un pārdot jebko... -Viņš pieliecās man tuvāk un ierunājās klusāk: - Vai arī noslēpt jebko.

- Piemēram, nolaupītas imbrīnes un īpatnos bērnus? Vai to jūs gribat teikt? - es nelikos mierā.

- Neko tādu es gan neteicu. - Laivu virs paraustīja plecus un pievērsās žurkai, kura izbāza degunu no apmetņa malas. - Kuš, Pērsij, tētim jāstrādā.

Kad Šārons maigi iebāza žurku atpakaļ, es cieši apskāvu Emmu un Edisonu un čukstus vaicāju: - Ko teiksiet? Vai tiešām viņi būtu aizveduši mūsu draugus uz to... velna bedri?

- Vispār jau viņiem jātur ieslodzītie kādā cilpā, turklāt diezgan senā, - Emma piebilda. - Pretējā gadijumā mēs ātri novecotu pat dienas vai divu laikā...

- Bet kāda gan nebūtnēm daļa par to, vai mēs novecojam vai ne? - es attraucu. - Tie vienkārši grib nolaupit mūsu dvēseles.

- Iespējams, bet imbrīnēm gan viņi neļautu mirt. Viņas tiem vajadzīgas, lai atkārtotu 1908. gada notikumus. Vai atceraties nebūtņu neprātīgo plānu?

- Visas tās muļķības, par ko sapņoja Golans... Nemirstība un vara pār visu pasauli...

- Tā gan. Tāpēc jau viņi mēnešiem ilgi nolaupa imbrines, un tāpēc viņiem vajadzīga vieta, kur tās nepārvērstos izkaltušās ādās, vai ne tā? Un tas nozīmē, ka jāmeklē ļoti sena cilpa. Vismaz astoņdesmit vai simt gadu veca. Un, ja Velna aiza patiesi ir izvirtības džungļi, kur likumiem nav varas...

- Tāda tā ir, - Edisons apstiprināja.

- Tādā gadījumā tā varētu būt ideāla vieta, kur nebūtnēm noslēpt savus gūstekņus.

- Turklāt vēl pašas īpatņu Londonas centrā, - Edisons piebilda. - Visiem deguna priekšā. Mazie, viltīgie nekauņas...

- Šķiet, ka esam visu noskaidrojuši, - es sacīju.

Padomājusi Emma metās pie Šārona. - Mums, lūdzu, trīs biļetes uz to pretīgo, briesmīgo vietu, par kuru stāstījāt!

- Vienmēr jābūt ļoti, ļoti pārliecinātam par savām vēlmēm, - laivu vīrs norūca. - Tādi nevainīgi jēriņi kā jūs ne vienmēr atgriežas no Velna aizas.

- Mēs esam pārliecināti, - es apstiprināju.

- Tad jau ļoti labi. Tikai nesakiet, ka es jūs nebrīdināju!

- Vienīgi... mums nav to trīs zelta gabalu, - Emma atzinās.

- Vai tiešām? - Šārons salika jumtiņā garo pirkstu galus un nopūtās. Līdz mums atplūda trūdoša kapa smaka. - Parasti es uzstāju uz priekšapmaksu, bet šorīt esmu tāds labdabīgs. Man patīk jūsu drosmīgais optimisms. Labs ir, paliksiet parādā. - Un tad Šārons iesmējās, it kā zinātu, ka mēs nekad neatdosim parādu, paspēra soli sāņus un ar apmetņa segto roku norādīja uz savu laivu.

- Laipni lūgti uz klāja, bērni!

Pirms mēs iekāpām laivā, Šārons demonstratīvi no tās izmeta sešas žurkas, kuras spirinājās pretī, - it kā izbraukums bez grauzēju klātbūtnes būtu tikai Ļoti Svarīgiem īpatņiem pieejama greznība. Pēc tam laivu vīrs pasniedza Emmai roku un palīdzēja norausties no doka. Mūs visus trīs apsēdināja citu citam blakus uz parasta koka sola. Kamēr Šārons atsēja tauvu, mani pārņēma bažas, vai uzticēšanās šim cilvēkam ir tikai mūsu muļķība vai ari, to darot, esam pārkāpuši pārgalvības robežu - līdzīgi kā apguļoties uz dusu ceļa vidū.

Ar to vienkāršas muļķības un pārgalvības robežas pārkāpšanu ir tā, ka nereti tu pat nezini, kurā pusē atrodies, līdz ir jau par vēlu. Kad beidzot esi gana pieradis pie apstākļiem, lai sāktu tos apsvērt, izrādās, ka svira jau ir nospiesta un lidmašīna virzās laukā no angāra. Mūsu gadījumā laiva jau attālinājās no piestātnes, un, vērojot, kā Šārons ar kailo pēdu atsperas no mola, es pamanīju, ka tā īsti nelīdzinās cilvēka pēdai: garie pirksti atgādināja mazus cīsiņus, bet dzeltenie nagi to galā bija saliekušies kā zvēram. Mani pārņēma smacējoša pārliecība par to, kurā robežas pusē mēs atrodamies un ka ir jau par vēlu kaut ko vērst par labu.

Šārons parāva aizdedzes vadu, un nelielais ārpus laivas piekarinātais motoriņš izklepoja zilu dūmu mākoni. Laivu vīrs sakrustoja kājas un apsēdās uz melnā apmetņa, kas bija kaudzē sagūlis laivas dibenā. Motors sāka pukšķināt, un caur apkārt vīdošajiem pālu džungļiem Šārons izstūrēja laivu no mola slēgtās daļas siltajā saules gaismā. Mēs atradāmies kanālā - cilvēka roku radītā Temzas pietekā, kuras abus krastus ieskāva stiklotas ēkas

un kur ūdenī šūpojās vairāk kuģīšu nekā vannā, kad tur mazgājas mazulis. Karameļu sarkani velkoņi un platas, zemas baržas, ekskursiju kuģīši ar tūristiem pārpildītu klāju, kuri bauda svaigu gaisu... Savādi, bet neviens no viņiem nepavērsa pret mums savus fotoaparātus un, šķiet, pat nepamanija neparasto laivu, kas aizpukšķināja garām, lai gan pie stūres stāvēja īsts nāves eņģelis, uz sola sēdēja divi asinīm nošļakstījušies bērneļi un pāri laivas malai nolūkojās suns ar brillēm. Un labi, ka tā. Varbūt Šārons bija nobūris savu laivu, lai to redzētu tikai īpatņi? Es nolēmu pie šādas pārliecības palikt, jo laivā jau nebija, kur paslēpties, ja tāda vajadzība rastos.

Apskatījis kuģīti dienas gaismā, ievēroju, ka tas ir ārkārtīgi vienkāršs - izņemot krāšņu kokgriezuma figūru priekšgalā. Tā bija veidota varenas, zvīņām klātas čūskas veidolā, kura izliekusies augšup kā smalks burts S; galvas vietā tai rēgojās milzīgs melones lieluma acābols bez plakstiņa, kas vērās uz priekšu bezgalībā.

- Kas tas ir? - es jautāju, pārlaidis plaukstu pār nopulēto virsmu.

- īves koks, - Šārons atbildēja, pārkliedzot motora pukšķi-nāšanu.

- Kāds vēl koks?

- Acs ir izgatavota no šī koka.

- Bet kam tā vajadzīga?

- Lai redzētu! - laivu vīrs īgni atcirta.

Pēc tam viņš paātrināja motora gaitu - laikam, lai nedzirdētu manus jautājumus, - un laiva, uzņemot ātrumu, viegli pacēlās virs viļņiem. Es elpoju jauko gaisu un priecājos par saules stariem un vēju, kas glāstīja seju. Tikmēr Edisons, mēli izkāris un ķepas pār laivas sānu pārlicis, šķita tik laimīgs, kādu es šo suni vēl nebiju redzējis.

Cik brīnišķīga diena braucienam uz elli!

- Es nespēju saprast, kā tu te nonāci, - Emma ierunājās. - Kā nonāci atpakaļ tagadnē?

- Un kā tev šķiet? - es attraucu.

- Man ir tikai viens saprātīgs izskaidrojums, lai gan tas gandrīz neko nepaskaidro. Kad mēs atradāmies pazemes tuneļos

kopā ar nebūtnēm un pēc tam iegriezāmies tagadnē, tu sekoji mums, nevis pēkšņi viens pats paliki tūkstoš astoņi simti kurā tur gadā tāpēc, ka mis Peregrine atradās kaut kur turpat netālu un, nevienam nezinot, palīdzēja tev ceļot cauri laikam.

- Diez vai. Emma, man šķiet... - es saminstinājos, jo nevēlējos izteikties nesaudzīgi. - Vai, tavuprāt, viņa bija paslēpusies tunelī?

- Es nenoliedzu, ka tas ir iespējams. Mums nav ne jausmas, kur viņa bija.

- Mis Peregrine atrodas nebūtņu gūstā. Kols to atzina!

- Kopš kura laika tu tici nebūtņu teiktajam?

- Tev taisnība, - es piekritu. - Bet, ja reiz Kols ar to lepojās, es nospriedu, ka viņš, iespējams, runā taisnību.

- Varbūt... Vai arī viņš tā teica tāpēc, lai mūs morāli salauztu un mēs gribētu kapitulēt. Vai atceries, kā Kols centās mūs pārliecināt, lai padodamies viņa kareivjiem?

- Tā bija. - Es sadrūmu. Smadzenes var pārkarst no visām šīm iespēj amībām! - Labi. Vienkārši ņemsim kā argumentu to, ka mis P. atradās tunelī kopā ar mums. Kāpēc gan lai viņa uzņemtos rūpes un sūtītu mani atpakaļ tagadnē kā nebūtņu gūstekni? Mēs tik tikko nezaudējām savas dvēseles. Iestigušam tajā cilpā man klātos daudz labāk.

Uz īsu mirkli Emma šķita pa īstam sagrauta, bet drīz vien meitenes seja atplauka un viņa sacīja: - Ja vien mums abiem nav paredzēts izglābt visus pārējos. Varbūt tas ietilpa mis Peregrines plānos?

- Bet kā viņa varēja zināt, ka mēs aizbēgsim no nebūtnēm?

Emma iesānis uzmeta skatienu Edisonam un nočukstēja:

- Iespējams, viņai bija kāds palīgs.

- Hm, šī hipotētisko iespēju virkne kļūst pavisam neticama. -Nopūties es rūpīgi izvēlējos nākamos vārdus. - Es zinu - tu gribi ticēt, ka mis Peregrine atrodas kaut kur ārpusē, brīvībā un pieskata mūs. Arī es to gribētu...

- Es to vēlos tik ļoti, ka sirds sāp...

- Tomēr, ja mūsu imbrine būtu šeit, vai tad viņa ar mums kaut kā nesazinātos? Un, ja viņam ir kāda loma notiekošajā, - es

klusi piebildu, pamādams ar galvu uz Edisona pusi, - vai tad līdz šim brīdim viņš nebūtu to pieminējis?

- Nebūtu, ja viņš ir devis slepenības zvērestu. Varbūt ir pārlieku bīstami kādam to teikt, pat mums... Ja mēs zinātu mis Peregrines atrašanās vietu un nāktu gaismā, ka mēs to zinām, mūs spīdzinātu, un mēs varētu neizturēt...

- Bet viņš izturētu un neizpļāpātos? - Biju runājis pārāk skaļi, un suns pavērās uz mums. - Viņa vaigi vēja pūsmā piepūtās kā baloni un mēle smieklīgi trīsuļoja. - Ahoi, jūs tur! - Edi-sons iesaucās. - Es saskaitīju jau piecdesmit sešas zivis, lai gan kāds pārītis no tām patiesībā varētu būt nogrimuši atkritumi. Par ko jūs abi tur sačukstaties?

- Tāpat vien, ne par ko, - Emma atbildēja.

- Nez kāpēc es jums neticu, - suns nočukstēja, bet intuīcija drīz vien izrādījās stiprāka par aizdomām, un jau nākamajā brīdī viņš iebrēcās: - Zivs! - un atkal pievērsa lāzera aso skatienu ūdenim. - Zivs... vēl... un vēl viena... mēsli... zivs...

- Es zinu, ka šī doma ir pavisam traka, - Emma drūmi nosmēja. - Tomēr manām smadzenēm ir paredzēts ģenerēt cerību.

- Man prieks par to, - es piebildu, - jo manējās ģenerē tikai ļaunākās iespējas scenārijus.

- Tas nozīmē, ka mēs viens bez otra nevaram iztikt.

- Tā nu tas ir, bet man šķita, ka mēs to jau bijām sapratuši.

Laivas pamatīgā šūpošanās te sakļāva mūsu augumus, te lika

pašķirties katram uz savu pusi.

- Vai tiešām esat droši, ka nevēlaties labāk doties romantiskā kruīzā? - Šārons jautāja. - Vēl nav par vēlu.

- Pilnīgi pārliecināti, - es apstiprināju. - Mums ir šis tas jāpaveic.

- Tādā gadījumā ierosinu atvērt to kasti, uz kuras sēžat. Kad šķērsosim robežu, jums noderēs tas, kas tur noglabāts.

Mēs pacēlām eņģēs iestiprināto sola virsmu un ieraudzījām lielu brezenta gabalu.

- Kam mums tas? - es gribēju zināt.

- Lai zem tā paslēptos, - Šārons attrauca un ievirzīja laivu šaurākā kanālā, kura krastos slējās lepnāki daudzdzīvokļu nami.

- Līdz šim es varēju noslēpt jūs skatieniem, bet pašā aizā aizsardzība, ko varu jums piedāvāt, nedarbojas, un pretekļi jau pie ieejas vaktē, vai nepamanīs kādu viegli iegūstamu medījumu. Un jūs, šaubu nav, esat ļoti viegli dabūjams medījums.

- Es zināju, ka jums kaut kas ir aiz ādas, - es teicu. - Mums nepievērsa uzmanību neviens tūrists.

- Pagātnes zvērībās drošāk noraudzīties, ja pats neesi redzams to dalībniekiem, - laivu virs paskaidroja. - Es taču nevaru pieļaut, ka vikingu sirotāji nolaupa manus klientus, vai ne? Iedomājieties, kādas tad būtu atsauksmes!

Mēs strauji tuvojāmies tādam kā tunelim - kādas simt pēdas garam kanāla posmam, ko nosedza tilts, uz kura slējās noliktavu vai vecu dzirnavu ēka. Otrā tuneļa galā spoži spidēja mirdzoša ūdens virsma un zilās debess pusaplis. Pa vidu bija tikai tumsa. ŠI vieta tikpat maz atgādināja ieeju cilpā kā jebkura cita redzētā ainava.

Mēs izvilkām no lādes milzīgo brezenta gabalu, kas aizņēma pusi laivas. Emma apgūlās man līdzās, mēs apsedzāmies un kā palagu pievilkām audekla malu līdz pat zodam. Kad laiva iebrauca zem tilta valdošajā tumsā, Šārons izslēdza motoru un paslēpa to zem otra, mazāka brezenta gabala. Tad viņš piecēlās stāvus, izvilka saliekamu kārti, ielaida to ūdeni līdz upes dibenam un gariem, klusiem vēzieniem sāka vadīt laivu dziļāk tuneli.

- Starp citu, no kādiem pretekļiem mēs slēpjamies? - painteresējās Emma. - Vai no nebūtnēm?

- īpatņu pasaulē ir ari citi ļaundari, ne tikai jūsu ienīstie ne-būtnes, - Šārons atbildēja, un viņa teiktais atbalsojās pret tuneļa akmens sienām. - Cilvēks bez principiem, kurš izliekas par draugu, var būt tikpat bistams kā atklāts ienaidnieks.

Emma nopūtās. - Kāpēc jūs vienmēr izsakāties tik nekonkrēti?

- Noslēpiet galvas! - viņš atcirta. - Ari tu, suns!

Edisons ierausās atpakaļ zem brezenta, un mēs pārvilkām to pāri galvai. Zem auduma gabala bija tumši un karsti, turklāt aizvien stiprāk oda pēc motoreļļas.

- Vai jums ir bail? - Edisons tumsā čukstēja.

- Ne īpaši, - atteica Emma. - Un tev, Džeikob?

- Tik ļoti, ka varētu apvemties. Kā tev, Edison?

- Es, protams, nebaidos, - suns atbildēja. - Manai šķirnei bailīgums nav raksturīgs.

Tomēr jau nākamajā mirklī Edisons ielīda starp mani un Emmu, un es sajutu, ka viss viņa augums trie.

Mēdz gadīties ari tik ātras un gludas pārejas vietas kā šoseju ātrumposmi, bet ieeja šajā cilpā atgādināja kratīšanos pa bedrainu ceļu, iekļaušanos U veida pagriezienā un tad izvairišanos no ietriekšanās klintī, turklāt pilnīgā tumsā. Kad beidzot viss bija galā, man reiba galva un mani māca nogurums. Nez kas tas par neredzamu mehānismu, kura dēļ dažas pārejas ir grūtāk pārciest nekā citas? Varbūt ceļš ir tikpat grūts, cik galamērķis. Šis ceļojums atgādināja bezceļa ralliju cilvēka neskartā dabā, jo patiesibā tieši to mēs ari bijām pieveikuši.

- Klāt esam, - Šārons pavēstīja.

- Vai visiem viss kārtībā? - Es pasniedzos pēc Emmas rokas.

- Griežamies atpakaļ, manas iekšas palika otrā pusē, - Edisons norūca.

- Palieciet klusi, iekams neesmu atradis kādu drošu vietu, kur jūs paslēpt, - Šārons teica.

Pārsteidzoši, cik lielā mērā pastiprinās dzirde, kad nevari likt lietā redzi. Es mierīgi gulēju zem brezenta un ļāvos apkārt valdošo sen pagājībā zudušas pasaules trokšņu hipnozei. Iesākumā skanēja tikai šļaksti, laivu vira kārtij ieslīdot ūdenī, bet drīz vien tiem pievienojās ari citi trokšņi, kas, saplūstot kopā, gleznoja manā iztēlē komplicētas ainas. Es iztēlojos, ka ritmisko koka atsišanos pret ūdeni izraisījuši garām ejošas laivas airi, kuras tilpne līdz malām piekrauta ar zivīm. Dzirdot sieviešu balsis, es stādījos priekšā to īpašnieces, kuras sasaucas no pretējo māju logiem un apmainās ar jaunākajām klačām, vienlaikus izkarot uz striķa izmazgāto veļu. Priekšā ierējās suns un smējās bērni; es saklausīju ari vēl tālākas balsis, kas dziedāja āmura vēzienu

ritmā: - Klau, kā klaudz veseri! Klau, kā dzied naglas! - Drīz vien es jau iztēlojos, kā bezbailīgi skursteņslauķi ar cilindriem galvā aizsteidzas pa skarbi šarmantajām ieliņām, un ļaudis pulcējas bariņos, lai vieglāk pārciestu dzīves grūtības, triecot jokus un uzdziedot kādu dziesmu.

Tur neko nevarēja darīt. Visas zināšanas par Viktorijas laika graustiem biju smēlies lētajā Olivera Tvista mūzikla versijā. Divpadsmit gadu vecumā piedalījos tā uzvedumā pašdarbības teātri un spēlēju piekto bāreni, ja vēlaties zināt. Izrādes dienā mani piemeklēja tik baiss lampu drudzis, ka es notēloju vēdergripu un, ģērbies kostīmā, ar spaini starp kājām noraudzījos uz izrādi no aizkulisēm.

Lai nu kā, tādas ainas veidojās manā iztēlē, līdz es pamanīju brezentā netālu no mana pleca mazītiņu caurumiņu, ko droši vien bija izgrauzušas žurkas. Mazliet pagrozījies, es varēju caur to lūrēt uz ārpasauli. Pavisam drīz manis iztēlotā laimes pilnā, mūzikla iespaidotā ainava pagaisa gluži kā Salvadora Dali glezna. Vispirms mani nobiedēja mājas, kas slējās abpus kanālam, lai gan mājas būtu stipri pārspīlēti teikts. Šajos trūdošajos graustos nemanīja nevienu taisnu līniju. Būdas kumpa cita pie citas kā pārgurušu kareivju ierinda, kuri aizsnaudušies sardzes laikā. Šķiet, tikai apstāklis, ka grausti bija ļoti cieši saspiesti kopā, pasargāja tos no tūlītējas iegāšanās kanālā. Būdu apakšējo trešdaļu klāja biezs zaļi melnu dūņu slānis. Katra ļodzīgā lieveņa galā vīdēja tāda kā zārkveida kaste, un tikai vēlāk, izdzirdējis no vienas kastes skaļu stenēšanu un pamanījis kaut ko ieveļamies ūdenī no citas, es sapratu, kas šie veidojumi ir patiesībā. Koka sišanos pret ūdeni, ko biju dzirdējis iepriekš, izraisīja nevis airi, bet ķemertiņi, kas arī bija vainojami neciešami spēcīgajā smakā.

Klaigājošās sievas patiesi sasaucās no logiem pretējās kanāla malās, kā es biju iztēlojies, tikai izmazgātu veļu viņas neizkāra un noteikti neapmainījās ar baumām, vismaz vairs ne, jo tobrīd viņas bārstīja cita citai adresētus apvainojumus un draudus. Viens iedzērušais sievišķis pavicināja saplēstu pudeli un iesmējās, bet otrs turpināja izkliegt tādus epitetus, ka es tos tik tikko sapratu: - Tu i’ vien’ smacīg’ slamp’, ka pa’ santim’ vērt’ kāj’

pat veil’ vectētiš’! - Ja vien es sapratu viņas teikto pareizi, tas izklausījās itin ironiski, jo pati bļāvēja bija līdz jostasvietai kaila un nelikās, ka viņu uztrauc, vai kāds to redz. Kad mēs braucām garām, abas sievas apklusa un uzsvilpa Šāronam, bet viņš tās ignorēja.

Šo skatu gribējās pēc iespējas ātrāk izdzēst no atmiņas, un man izdevās to aizstāt ar vēl nejaukāku ainu: mēs tuvojāmies bērnu baram, kuri sēdēja uz ļodzīga gājēju tiltiņa un kuļāja kājas. Viņi turēja virs ūdens aiz pakaļkājām virvē iesietu suni, ik pa brīdim iebāza nabaga radību upē un priecīgi klaigāja, kad izmisīgie rējieni apklusa un virs ūdens parādījās vien gaisa burbuļi. Es savaldījos un pārvarēju tieksmi mest brezentu malā un uzkliegt šiem neliešiem. Vismaz Edisons to neredzēja, pretējā gadījumā nekāda pārliecināšana nelīdzētu un neatturētu viņu no mešanās ar atņirgtiem zobiem virsū puikām, tā atklājot mūsu slēpni.

- Es zinu, kas tev aiz ādas, - Šārons man pačukstēja. - Ja gribi apskatīt apkārtni, mazliet pagaidi, jo pēc mirkļa mēs jau būsim ļaunākajam garām.

- Vai tu lūri laukā? - Emma čukstus vaicāja un iebakstīja man sānos.

- Varbūt, - es teicu un turpināju skatīties.

Laivu vīrs mūs apklusināja. Izvilcis kārti no upes, viņš noņēma tai galu un iedeva man īsu nazi, ar ko pārgriezt puiku striķi, kad peldēsim garām. Suns iegāzās ūdenī un pateicīgi peldēja prom, bet puikas ar naidpilniem skatieniem sāka mūs apmētāt ar improvizētiem lādiņiem. Šārons tikai turpināja bakstīt ar kārti upes dibenu un nepievērsa tam uzmanību, tieši tāpat kā nupat bija ignorējis klaigājošās sievas, līdz lidojoša ābola serde tik tikko netrāpīja viņam pa galvu. Tad laivu vīrs nopūtās, pagriezās un nesteidzīgi noņēma apmetņa kapuci no galvas - vien tik daudz, lai puikas redzētu viņa seju, bet es ne.

Lai arī kas būtu pavēries viņu skatienam, tas zēnus pārbiedēja gandrīz līdz nāvei, jo visi kliegdami aizskrēja no tilta un viens pat tik ļoti steidzās, ka paklupa un ievēlās ar seju smirdošajā ūdenī. Šārons tikai noklakšķināja mēli, atkal uzlika galvā kapuci un pagriezās ar seju pret mūsu galamērķi.

- Kas tur notika? - Emma satraukti vaicāja. - Kas tas bija?

- Laipna sagaidīšana Velna aizā, - Šārons atbildēja. - Un tagad, ja vēlaties redzēt, kur mēs atrodamies, varat mazliet pabāzt laukā degunus, un atlikušajā laikā es mēģināšu izvizināt jūs ekskursijā, kas būs ikvienas jūsu zelta monētas vērta.

Mēs pavilkām brezenta malu zemāk līdz zodam. Emma un Edisons vienā balsi iekliedzās. Manuprāt, Emma nobijās no ieraudzītā, bet Edisons, spriežot pēc sašķobītā purna, - no smakas. Tā bija neaprakstāma - it kā mums visapkārt sutinātos svaigu notekūdeņu sautējums.

- Pie tā drīz pierod, - Edisons teica, pamanījis manu saviebto seju.

Emma ieķērās man rokā un novaidējās: - Fui, tas ir tik briesmīgi'....

Tā ari bija. Tagad skatoties ar abām acīm, šī vieta izrādījās vēl ellišķīgāka. Visu māju pamati bija satrūdējuši līdz mīkstai putrai. Prātam neaptveramas koka laipas, no kurām dažas bija tikai dēļa platumā, šķērsoja kanālu kā pirkstu spēlē sakrustota aukla; smakojošos krastus klāja atkritumu kalni, un dažādi radījumi tajās kaut ko rosīgi meklēja. Visapkārt manīja tikai melnā, dzeltenā un zaļā nokrāsas - gluži kā mēslu un trūdu zemes karogā -, tomēr melnā krāsa dominēja. Ar to bija noķēzīta vai katra virsma un nosmērēta ikviena seja. Visapkārt no skursteņiem gaisā cēlās melni dūmu stabi, bet vēl draudīgāki tie virmoja virs tālumā redzamajiem rūpnīcu dūmeņiem, kas tūlīt pat pavēstīja par savu klātbūtni ar tik varenu industriālu dunoņu, ka gluži kā pirmatnējas kara bungas tricināja visas vēl nesaplīsušās logu rūtis.

- Draugi, šī ir Velna aiza, - Šārons iesāka vien tik skaļā plūstošā balsi, lai mēs varētu sadzirdēt. - Reālais iedzīvotāju daudzums - septiņi tūkstoši divi simti seši, oficiālais iedzīvotāju daudzums - nulle. Pilsētas gudrie tēvi pat atsakās atzīt viņu esamību. Šie mīlīgie ūdeņi, kuros patlaban dreifējam, tiek dēvēti par Drudža grāvi, un rūpnīcu notekūdeņi, atkritumi un dzīvnieku maitas, kas te peld un pastāvīgi nonāk ūdeni, ne tikai rada apburošo aromātu, bet ari izraisa tik regulāras slimību epidēmijas, ka pēc tām varētu noteikt pareizu laiku. Iespaidīgās ainas dēļ šo vietu mēdz dēvēt ari par Holeras galvaspilsētu... Un tomēr... -Šārona melnajā tērptā roka norādīja uz kādu jaunu meiteni, kura iemērca ūdenī spaini. - Daudzām šim nabaga dvēselēm grāvis kalpo gan kā noteka, gan ūdens ņemšanas avots.

- Viņa taču netaisās to dzert! - Emmu pārņēma šausmas.

- Pēc dažām dienām, kad smagākās daļas būs nosēdušās, viņa nosmels no augšas dzidrāko daļu.

Emma riebumā novērsās. - Nevar būt.

- Jā. Baisi apkaunojoši, - laivu virs ikdienišķi pavēstīja un turpināja bārstīt faktus, gluži kā lasot no grāmatas. - Galvenās iedzīvotāju nodarbošanās ir rakāšanās pa atkritumiem un svešinieku ievilināšana Velna aizā, lai tur iesistu viņiem pa galvu un aplaupītu. Izklaidei viņi lieto iekšķīgi visus pieejamos degšķid-rumus un tad rauj vaļā nepieklājīgas dziesmas, cik vien skaļi spēj. Rajona galvenā eksportprece ir kausēti dzelzs izdedži, malti kauli un nabadzība. No ievērojamajām vietām jāmin...

- Nav smieklīgi, - Emma viņu pārtrauca.

- Kā, lūdzu?

- Es teicu, ka tas nav smieklīgi! Tie cilvēki cieš, bet jūs par viņiem smejaties!

- Es nemaz nesmejos, - laivu virs valdonīgi atbildēja. - Tikai pavēstu jums vērtīgu informāciju, kas varētu izglābt jums dzīvību. Bet, ja jūs tomēr drīzāk būtu ar mieru mesties šajos džungļos absolūtā neziņā...

- Tā mēs nedarītu, - es teicu. - Viņa ļoti atvainojas. Lūdzu, turpiniet!

Emma uzmeta man nosodošu skatienu, un es uzreiz atbildēju ar to pašu. Nebija piemērotākais bridis uzstāt uz politkorek-tumu, pat ja Šārona teiktais izklausījās mazliet nežēlīgi.

- Mirušo valstības vārdā, runājiet klusāk! - Šārons aizkaitināts turpināja. - Kā jau teicu, no ievērojamām vietām jāmin Svētā Rūtlidža atradeņu cietums - tālredzīgas politikas iestāde, kur bāreņus iesloga, vēl pirms viņi paspējuši izdarīt noziegumu, tā pasargājot sabiedrību no milzīgiem izdevumiem un nepatikšanām; Svētā Bamabas mēnessērdzīgo, šarlatānu un kriminālo ļaundaru patversme, kas darbojas uz brīvprātības principiem.

sniedzot ārpakalpojumus, un gandrīz vienmēr ir tukša; kā arī Dūmu iela, kur liesmas kvēlo jau astoņdesmit septiņus gadus, jo neviens nav vīžojis apdzēst pazemes ugunsgrēku. - Laivu vīrs norādīja uz nomelnējušu tukšumu starp krastmalas graustiem. - Tur tā sākas, un, kā redzat, te viss ir sadedzis līdz oglēm.

Krāsmatās darbojās vairāki vīri. Es pieņēmu, ka viņi naglo koka karkasu, lai atjaunotu vienu no ēkām. Ieraudzījuši mūs peldam garām, tie apstājās un skaļi pasveicināja Šāronu, kurš atbildēja tikai ar rokas mājienu, it kā būtu mazliet samulsis.

- Vai tie ir jūsu draugi? - es vaicāju.

- Attāli radinieki, - viņš nomurmināja. - Mūsu ģimenes nodarbe ir karātavu izgatavošana.

- Kā izgatavošana? - Emma pārjautāja.

Pirms vēl Šārons paspēja atbildēt, vīri bija atsākuši darbu un, vicinot āmurus, skaļi dziedāja: - Klau, kā klaudz veseri! Klau, kā dzied naglas! Kāds gods mums ir būvēt siekstas un karātavas!

Ja es nebūtu tik pārbijies, varbūt pat ļautos smiekliem.

Mēs neatlaidīgi kuģojām pa Drudža grāvi. Šķita, ka ar katru Šārona kārts vēzienu tā krasti aizvien ciešāk sakļaujas ap mums kā kopā saliktas plaukstas; dažviet grāvis bija tik šaurs, ka to varētu šķērsot pat bez laipas. No jumta uz jumtu varētu pārlēkt. Tos šķīra vien šaura pelēkas debess svītra, bet apakšā valdīja smacējoša tumsa. Šārons visu laiku nepārtraukti tarkšķēja kā atdzīvojusies mācību grāmata. Dažās minūtēs viņš paguva izstāstīt par Velna aizā valdošajām modes tendencēm (ļoti iecienīta bija nozagtu parūku piekarināšana pie jostas cilpām), iekšzemes kopproduktu (tas bija stabili negatīvs) un apdzīvotās vietas izcelsmes vēsturi (tas notika vēl tālajā divpadsmitajā gadsimtā, nodarbinot tārpu audzētājus). Laivu vīrs nupat bija pievērsies arhitektūras sasniegumiem, kad Edisons, kurš visu ekskursijas laiku dīdījās man līdzās, beidzot viņu pārtrauca:

- Šķiet, jūs zināt par šo elles caurumu visu, izņemot jebko, kas mums kaut mazliet varētu noderēt.

- Tas būtu? - Šārona pacietība tuvojās beigām.

- Kam šeit drīkst uzticēties?

- Absolūti nevienam.

- Kā lai mēs atrodam šajā cilpā dzīvojošos īpatņus? - Emma jautāja.

-Jums to nevajadzētu gribēt.

- Kur nebūtnes tur mūsu draugus? - es pavaicāju.

- Šāda informācija kaitē biznesam, - Šārons rimti atbildēja.

- Tad laidiet mūs laukā no šīs sasodītās laivas, un mēs paši dosimies viņus meklēt! - Edisons iesaucās. - Mēs zaudējam dārgo laiku, un no jūsu nebeidzamā monologa man nāk miegs. Mēs nolīgām laivu vīru, nevis skolas madāmu!

- Hm, par šādu rupjību es varētu jūs iemest grāvī, bet tādā gadījumā nesaņemtu tās zelta monētas, ko esat man parādā.

- Zelta monētas! - Aiz riebuma Emma gandrīz nospļāvās. - Bet kā tad ar jūsu līdzpilsoņu - citu īpatņu labklājību? Kā ar lojalitāti?

Šārons nosmējās. - Ja domātu par kaut ko tādu, es jau sen būtu miris.

- Un nez vai tad mums visiem neklātos labāk, - Emma noburkšķēja un aizgriezās.

Kamēr sarunājāmies, ap mums sāka vīties miglas lēkšķes. Šī migla nemaz nelīdzinājās Kērnholmas pelēkajai dūmakai - šeit biezēja netīrs, dzeltenbrūns gaiss, kas pēc krāsas un konsistences atgādināja ķirbju zupu. Pēkšņā miglas parādīšanās dalīja mūsu pavadoni bažīgu, un viņš ātri grozīja galvu uz visām pusēm, kā gaidot nepatikšanas vai arī meklējot vietu, kur mūs izlaist krastā.

- Nolādēts, nolādēts, nolādēts... Tā ir slikta zīme, - viņš čukstēja.

- Tā ir tikai migla, - Emma iebilda. - Mēs nebaidāmies no miglas.

- Es arī ne, - Šārons turpināja, - bet šī nav migla. Tas ir smogs, turklāt cilvēku radīts. Smogā mēdz notikt nelabas lietas, un mums pēc iespējas ātrāk jātiek no tā laukā.

Laivu vīrs nošņāca, lai pabāžam galvas zem brezenta, un mēs paklausījām. Es atgriezos pie cauruma un atsāku lūrēt. Pēc brīža no smoga iznira cita laiva un aizpeldēja pretējā virzienā,

gandrīz saskaroties ar mūsējo. Pie airiem bija kāds virietis, bet aizmugurē sēdēja sieviete, un, lai gan Šārons padeva labrītu, abi tikai blenza preti un nenovērsa skatienu ari tad, kad bija jau labā gabalā, līdz atkal nozuda smogā. Kaut ko purpinādams zem deguna, Šārons aizvizināja mūs līdz kreisajam krastam, pie kura uzbūvēto nelielo piestātni es tik tikko saskatīju. Tomēr, tiklīdz izdzirdējām soļus uz koka plankām un pieklusinātu balsu murdoņu, mūsu pavadonis atspiedās pret kārti un spēji atvirzījās no krasta.

Mēs zigzagiem virzījāmies no krasta uz krastu un meklējām vietu, kur piestāt, bet ik reizi, kad nonācām tuvu, Šārons saskatīja kaut ko nevēlamu un atkal sagrieza laivas priekšgalu uz upes vidu. - Maitasputni, - viņš murmināja. - Vieni vienīgi maitasputni...

Es nevienu tā ari nepamanīju, līdz mēs izbraucām zem ieliekušās laipas, pār kuru mums virs galvas gāja kāds cilvēks. Kad otrā pusē izslīdējām ārā, viņš apstājās, paraudzījās lejup un pavēra muti kliedzienam pēc palīdzības - vismaz man tā likās -, bet pār lūpām nevis atskanēja balss, bet gan izšāvās biezu, dzeltenu dūmu mākonis, kas tuvojās mums tik strauji kā ūdens no ugunsdzēsēju hidranta.

Es panikā aizturēju elpu. Ja nu tā ir indīga gāze? Bet Šārons nepiesedza seju un netvēra pēc maskas, bet tikai purpināja: - Nolādēts, nolādēts, nolādēts... - Tikmēr vīrieša izpūstais mākonis apņēma mūs un sajaucās ar smogu; tā rezultātā redzamība samazinājās līdz nullei. Jau pēc dažām sekundēm skatienam pazuda kā vīrietis, tā tilts, uz kura viņš stāvēja, un arī abi kanāla krasti.

Es norāvu brezentu no galvas (tik un tā neviens mūs tagad nevarētu redzēt) un klusi sacīju: - Kad jūs teicāt, ka tas smogs ir cilvēku radīts, man likās, jūs domājāt skursteņus, bet ne jau tik burtiski...

- Nudien! - Emma izlīda no brezenta apakšas. - Kam tas domāts?

- Maitasputni palaiž smogu, lai noslēptu savus darījumus un padarītu laupījumu neredzīgu, - Šārons paskaidroja. - Jums ir paveicies, ka mani nevar tik viegli nomedīt. - Viņš izvilka garo kārti no ūdens, pārcēla to pāri galvai un pabakstīja koka acābolu laivas priekšgalā. Acs uzspīdēja kā miglas lukturis un mazliet izklīdināja priekšā esošo smogu. Pēc tam laivu vīrs jau atkal iebāza kārts galu kanālā, smagi atspiedās un iegrieza laivu lēnā aplī, izgaismojot apkārtējo ūdens virsmu.

- Ja jau viņi tā dara, vai tad tie nav īpatņi? Un, ja viņi ir īpatņi, tie varētu būt ari draudzīgi... - Emma sacīja.

- Sirdsšķīstie jau nu nekļūst par notekgrāvja pirātiem, - Šārons norūca un apturēja laivas griešanos, jo mūsu laivas gaismā parādījās vēl kāds šurp braucošs kuģītis. - Kā velnu piemin...

Mēs viņus saskatījām diezgan labi, bet viņi no mums pagaidām varēja redzēt vien spilgtu gaismas staru. Tā gan nebija nekāda lielā priekšrocība, bet mēs vismaz varējām viņus pietiekami novērtēt, pirms noslēpāmies zem brezenta. Tie bija divi vīri divtik lielā laivā kā mūsējā. Viens no viņiem vadīja gandrīz nedzirdamu piekarināmo motoru, otrs turēja rokā rungu.

- Ja viņi ir tik bīstami, kāpēc mēs vienkārši stāvam un gaidām? - es čukstus vaicāju.

- Mēs atrodamies pārāk dziļi aizā, lai no viņiem aizbēgtu, un man droši vien izdosies visu nokārtot ar mierīgām sarunām.

- Bet ja nu neizdosies? - Emma nelikās mierā.

- Tad jums, iespējams, būs jābēg peldus.

Emma pavērās uz eļļaino ūdeni un teica: - Es drīzāk miršu.

- Jūsu izvēle. Bet tagad, bērni, es iesaku jums noslēpties, un lai tur lejā nepakustētos ne muskulis!

Mēs kārtējo reizi pārvilkām brezentu pār galvu. Jau nākamajā mirkli dzirdējām spēcīgu balsi saucam: - Ahoi, laiviniek!

- Ahoi! - Šārons atņēma sveicienu.

Airi atgrūdās no ūdens, un mūsu laiva, atsitusies pret otru kuģīti, noraustījās.

- Ko jūs te meklējat?

- Esmu devies tikai izklaides braucienā, - Šārons mierīgi atbildēja.

- Tad nu gan piemērota diena, - svešais nosmēja.

Otram vīram gan joki nenāca prātā. - Kas zem tā deķ’? - viņš norūca ar tik tikko samanāmu akcentu.

- Tā ir mana darīšana, ko es turu savā laivā.

- Viss, kas brauc pa Drudža grāv’, i mūs darišen’.

- Veci striķi un visādi krāmi, ja gribat zināt, - Šārons atbildēja. - Nekā interesanta.

- Tad jau jums nebūs nekas pretī, ja mēs uzmetīsim aci, -ierunājās pirmais.

- Un kā tad mūsu vienošanās? Vai tad neesmu jums šomēnes samaksājis?

- Vairs nikād’ vienošenes, - atcirta otrs vīrs. - Nebūtņi maksa piectik cen’ par maz’ trekn’ kūmos’. Ikviens, kas ļau’ kumosam aizmukt... tiek bedre vai vēl sliktek.

- Kas gan var būt vēl sliktāk par bedri? - iebilda pirmais.

- Es i negrib nemaz zinet.

- Bet, kungi, būsim saprātīgi! - Šārons iejaucās. - Varbūt pienācis īstais bridis panākt jaunu vienošanos? Es varu piedāvāt nosacījumus, kas izkonkurēs ikvienu...

Kumoss... man pārskrēja drebuļi, lai gan no Emmas ātri uzkarstošajām plaukstām zem brezenta jau krājās lipīgs siltums. Es cerēju, ka viņai nenāksies likt rokas lietā, bet abi vīri nekustējās no vietas, un mani māca bažas, ka laivinieka pļāpas ilgi viņus vairs neaizturēs. Cīniņš gan nozīmētu nelaimi. Pat ja mums izdotos pieveikt laivā esošos, kā jau Šārons teica, maitasputni ir visapkārt. Man prātā rādījās vīzija par to, kā izveidojas banda un laivās metas mums pakaļ, apšauda mūs no krastiem un lec virsū no laipām, un es sāku sastingt aiz bailēm. Nudien, es nemaz nevēlējos uzzināt, ko viņi saprot ar vārdu kumoss...

Pēkšņi es sadzirdēju cerīgu troksni - vīri apmainījās ar džinkstošām monētām, un otrais sacīja: - Jē, tāds čungurs! A to es var' iet dzīvet uz Spānij’...

Tomēr vienlaikus ar cerību rašanos man pakrūtē sāka nelāgi žņaugt. Vecā pazīstamā sajūta... Tikai tad es atskārtu, ka tā jau labu laiku bija pakāpeniski briedusi. Tā sākās kā nieze, tad pārtapa trulās sāpēs, bet tagad sāpes jau kļuva asākas, un tas nepārprotami liecināja par tukšpaura klātbūtni.

Bet ne jau šāda tāda tukšpaura, bet manējā.

Pirmoreiz šis vārds iešāvās prātā bez brīdinājuma. Manējais. Vai arī es to sapratu nepareizi. Ja nu es piederēju viņam?

Neviens no variantiem negarantēja drošību. Es pieļāvu, ka tas grib mani nogalināt tieši tāpat, kā to vēlētos jebkurš cits tukšpauris, tikai kaut kas bija īslaicīgi vājinājis šo dziņu. Tas pats noslēpumainais spēks, kas vilka šo radījumu pie manis un pagrieza manī noslēptā kompasa adatiņu uz tā pusi. Tieši šī adatiņa nupat man pavēstīja, ka tukšpauris ir pavisam netālu un nāk arvien tuvāk.

īstajā brīdī, lai liktu mūs noķert un nogalināt vai ari lai pats darītu mums galu. Tobrīd es nospriedu: gadījumā ja mums izdosies droši tikt krastā, mans pirmais darbiņš būs gādāt, lai reizi par visām reizēm no viņa atbrīvotos.

Tikai kur tas ir? Ja tukšpauris atrastos tik tuvu, kā man šķita, tas jau būtu piepeldējis pie mums pa grāvi un es pilnīgi noteikti būtu sadzirdējis, kā radījums ar septiņiem locekļiem ūdenī atvēzējas peldējumam brasā. Tad adatiņa izkustējās no vietas un nolaidās zemāk, un es zināju, gandrīz vai redzēju, ka tas atrodas zem ūdens. Acīmredzot tukšpauriem nemaz nav tik bieži jāelpo. Jau nākamajā brīdī atskanēja būkšķis, un tukšpauris pieķērās pie mūsu laivas dibena. Mēs visi salēcāmies no trokšņa, bet tikai es sapratu, ko tas nozīmē. Kaut es varētu brīdināt savus draugus! Bet man nācās gulēt nekustīgi, lai gan nezvēra miesa atradās tikai dažu collu attālumā otrpus dēļiem, uz kuriem mēs gulējām.

- Kas tas bija? - pirmais vīrs jautāja.

- Es neko nedzirdēju, - Šārons sameloja.

Laid vaļā! - es domās sacīju tukšpaurim, cerot, ka viņš mani sadzirdēs. Ej prom un liec mūs mierā! Taču radijums sāka grabināties gar dēliem. Es iztēlojos, kā tas ar garajiem zobiem iegraužas laivas dibenā.

- Es to dzirdēj’ tik skaidri kā dien’, - iebilda otrs vīrs. - Tas laivinieks grib mūs pataiset par muļķēm, Redž!

- Man šķiet, tev ir taisnība, - piekrita otrs.

- Ticiet man, jūs esat pavisam tālu no patiesības, - teica Šārons. - Manai laivai ir viens sasodīts defekts. Jau sen vajadzēja saremontēt.

- Aizmirsti, darījums nav spēkā. Rādi, kas tev tur ir!

- Varbūt jūs ļautu man palielināt piedāvājumu? - Šārons neatlaidās. - Uzskatīsim to par pateicību par jūsu laipno pretimnākšanu.

Vīrieši paklusām apspriedās.

-Ja mēs palaidīs šo vaļam un kāds cits šo noķers ar kūmos’, mēs tiks bedre.

- Vai vēl ļaunāk.

Ej prom, ej prom, ej PROM! - es domās lūdzu tukšpaurim angļu vārdiem.

Tuk, tuk, TUK! - tas atbildēja, klaudzinot pa laivu.

- Pavelc nost to lupatu! - pieprasīja pirmais vīrietis.

- Kungs, ja jūs acumirkli pagaidītu...

Bet vīrieši bija izlēmuši. Mūsu laiva sašūpojās, jo tajā kāds iekāpa. Atskanēja kliedzieni, un soļi nodunēja mums virs galvas; laivā izcēlās plūkšanās.

Vairs nav jēgas slēpties, es nospriedu, un šķita, ka mani draugi uzskata tāpat. Es redzēju Emmas gailošos pirkstus sniedzamies uz brezenta pārvalka malu.

- Uz trīs, - viņa pačukstēja. - Esat gatavi?

- Kā sacīkšu zirgs, - Edisons norūca.

- Pagaidiet, - es teicu, - pirms tam jums jāzina, ka zem laivas ir...

Šo teikumu es tā ari nepabeidzu, jo nākamajā mirklī brezents tika norauts nost.

Turpmākie notikumi risinājās strauji. Edisons iecirta zobus rokā, kas nupat bija noņēmusi brezentu, un Emma metās virsū tās pārsteigtajam īpašniekam un ar karstajiem pirkstiem applaucēja viņam seju. Vīrietis iekaucās, kāpās atpakaļ un ievēlās ūdenī. Kautiņa rezultātā Šārons gulēja zemē, un otrs vīrietis stāvēja virs viņa, atvēzējis rungu. Edisons palēcās un ar žokļiem sakampa tā kāju. Svešais pagriezās, lai nopurinātu suni, un tikmēr Šārons paspēja atkal nostāties uz kājām un iebelzt uzbrucējam pa vēderu. Vīrietis sāpēs saliecās, un Šārons to atbruņoja ar meistarīgu kārts vēzienu.

—«—

Vīrietis nolēma atkāpties, kamēr vēl var, un ielēca atpakaļ savā laivā. Šārons norāva no piekarināmā motora to sedzošo auduma gabalu, parāva aizdedzes vadu, un mūsu laiva atdzīvojās, taču vienlaikus no smoga parādījās un strauji tuvojās cita laiva. Tajā sēdēja vēl trīs vīri, un viens, apbruņojies ar veclaicīgu pistoli, pavērsa stobru pret Emmu.

Es nokliedzos, lai meitene guļas zemē, un satvēru viņu, bet jau tajā pašā mirklī no šaujamā atskanēja tarkšķis un izplūda baltu dūmu mākonis. Pēc tam vīrietis notēmēja uz Šāronu, kurš palaida vaļā droseli un pacēla rokas gaisā. Man šķiet, ar to ari būtu pienākusi mūsu pēdējā stundiņa, ja vien man pār lūpām nesāktu straumēm plūst savādi vārdi. Mana balss bija zema, skaļa un runāja man pašam nesaprotamā valodā.

Nogremdē viņu laivu! Ķeries klāt ar mēlēm un nogremdē viņu laivu!

Pussekundē, kamēr visi pārējie pagriezās un vērās uz mani, tukšpauris palaida vaļā mūsu laivu un ar visām mēlēm metās pie tikko piebraukušās. Mēles izšāvās no ūdens, apķērās kuģīša pakaļgalam, pacēla to gaisā, un laiva apmeta atmugurisku salto tā, ka visi trīs vīrieši iekrita ūdenī.

Ar ķīli gaisā kuģītis uzkrita virsū diviem no viņiem.

Lai gan Šāronam bija iespēja paraut droseli un aizvest mūs prom, viņš tikai stāvēja kā sastindzis no šoka, joprojām pacēlis gaisā rokas.

Un labi, ka tā. Es tik un tā vēl nebiju visu pabeidzis.

Tagad to otru, es sacīju un paskatījos uz ūdenī peldošo šāvēju.

Šķita, ka tukšpauris zem ūdens mani dzird, jo, tiklīdz pateicu sakāmo, cilvēks otrā laivā iekliedzās, pavērās lejup un bez pēdām pazuda zem ūdens, kas šajā vietā acumirklī iekrāsojās sarkans.

- Es tev neliku viņu apēst! - es teicu angliski.

- Ko jūs gaidāt? - Emma uzkliedza Šāronam. - Aiziet!

- Labi, labi, - laivu vīrs izstomīja. Nopurinājis apstulbumu, viņš nolaida rokas un noliecās pār droseli. Iekaucās motors, Šārons pagrieza stūri un iegrieza laivu ciešā lokā tā, ka mēs ar Emmu un Edisonu sakritām kaudzē. Laiva izslēja priekšgalu gaisā un šāvās uz priekšu, un pavisam drīz mēs jau traucāmies

cauri smoga mutuļiem atpakaļ uz turieni, no kurienes bijām nākuši.

Emma pavērās uz mani, un es atskatījos; lai gan motora troksnis un asins dunoņa deniņos neļāva neko lāgā saklausīt, manuprāt, es saskatīju meitenes sejā gan izbailes, gan uzmundrinājumu. Viņas skatiens mani it kā uzmundrināja: Džeikob Portmen, tu izraisi apbrīnu un biedē. Tomēr, kad Emma beigu beigās ierunājās, es sapratu tikai vienu vārdu: Kur?

Nudien, kur tas palika? Vēl nupat es biju cerējis, ka mums izdosies aizbēgt no tukšpaura, kamēr tas tiks galā ar atlikušajiem grāvja pirātiem, bet tobrīd kuņģis man pavēstīja, ka nezvērs joprojām atrodas tuvumā un seko mums, visticamāk, pieķēries pie laivas ar mēli.

Tuvu, es atbildēju bez skaņas.

Emmas acis iemirdzējās, un viņa spēji pamāja ar galvu: Labi.

Es nogrozīju galvu. Kāpēc Emma nebaidījās? Kāpēc viņa nesaskatīja mums draudošās briesmas? Tukšpauris bija pagaršojis asinis un nupat pameta līdz galam nenotiesātu maltīti. Kurš gan varētu pateikt, cik alkatības vēl kūsā tā vēnās? Tomēr Emmas skatiens un iešķībais smaidiņš mani uzmundrināja un vairoja pārliecību par to, ka nav nekā tāda, kas man nebūtu pa spēkam.

Mēs strauji tuvojāmies tiltam un uz tā stāvošajam īpatnim, kurš pūta no mutes smogu. Pieplacis pie margām un nomērķējis uz mums ieroča stobru, viņš mūs gaidīja.

Mēs pieplakām pie laivas dibena. Izdzirdot divus šāvienus, es pavēros augšup un sapratu, ka nevienam nav trāpīts.

Laiva paslīdēja zem tilta. Jau nākamajā bridi mēs atkal būsim redzami un viņš izšaus uz mums vēlreiz. To es nevarēju pieļaut.

Pagriezos un tukšpauru mēlē nokliedzu: Tilts! Laikam taču radījums mani saprata. Divas mēles, kas neturējās pie mūsu laivas, izšāvās gaisā un ar sulīgu plīkšķi apvijās ap nestabilajiem tilta balstiem. Nu jau visas trīs mēles atritinājās, izveidoja trīsstūri un nostiepās tik stipri kā līdz galam novilkta gumija. Tukšpaura ķermenis iznira no ūdens un gluži kā jūraszvaigzne izpletās starp laivu un tiltu.

Laiva apstājās tik strauji, it kā kāds būtu norāvis stopkrānu, un mēs visi sabrukām tās dibenā. Tilts novaidējās un nodrebēja, īpatnis, kurš vēl nupat bija mērķējis uz mums, paklupa, un šaujamais nokrita zemē. Es nospriedu, ka kādam noteikti jāpadodas - vai nu tiltam, vai tukšpaurim. Tilts kvieca kā iestrēgusi cūka un draudēja pārtrūkt uz pusēm, taču, tiklīdz īpatnis noliecās, lai atkal paķertu ieroci, šķita, ka tilts tomēr noturēsies, tātad es biju velti zaudējis gan izdevīgu mirkli, gan ātrumu. Mēs vairs nebijām pat kustīgi mērķi.

Laid vaļā! - es uzkliedzu tukšpaurim, šoreiz viņa valodā.

Tukšpauris neklausīja - šis radījums neparko nebija ar mieru no brīvas gribas palaist mani vaļā. Tad es steidzos uz laivas pakaļgalu un pārliecos pār bortu. Viena no mēlēm bija mezglā apsējusies ap stūri. Atmiņā atausa gadījums, kad no Emmas pieskāriena tukšpauris palaida vaļā viņas potīti; es pievilku viņu sev klāt un liku sakarsēt stūri. Emma tā ari darīja un, cenšoties līdz tai aizsniegties, gandrīz ievēlās ūdeni. Tukšpauris iekviecās un atlaida stūri.

Linga bija palaista vaļā. Tukšpauris aizlidoja pa gaisu un ar satriecošu krakšķi ietriecās tiltā; visa konstrukcija nodrebēja, saļodzījās un iegāzās ūdeni. Vienlaikus mūsu laivas pakaļgals iegrima zem virsmas un motors atkal dzina mūs uz priekšu. No pēkšņā paātrinājuma sabirām zemē kā notriekti ķegļi. Šāronam izdevās noturēt stūri rokās un nostāties taisni; viņš droši mainīja kustības virzienu un paglāba mūs no sadursmes ar krastmalu. Traucāmies uz priekšu pa grāvi, ūdens virsmā aiz sevis atstājot melnu trīsstūri.

Mēs noliecāmies pie zemes, ja nu gadījumā atskanētu jauni šāvieni. Šķita, ka esam izglābušies no tūlītēja apdraudējuma. Maitasputni bija atpalikuši, un es nespēju iztēloties, kā viņi varētu mūs panākt.

Edisons aizelsies ierunājās: - Tas taču bija tas pats radījums, kuru mēs satikām metro, vai ne?

Pamanījis, ka joprojām esmu aizturējis elpu, beidzot izpūtu gaisu no plaušām un apstiprinoši pamāju ar galvu. Emma paskatījās uz mani, kā gaidot sīkākus paskaidrojumus, bet mani nervi

līdz smalkākajam neironam joprojām centās saprast to, cik savādi nupat bija attīstījušies notikumi. Pagaidām man bija skaidrs viens: šoreiz es jau gandrīz biju pakļāvis tukšpauri. Šķita, ka ar katru sastapšanās reizi piekļūstu tuvāk tā nervu centram. Vārdi plūda pār lūpām vieglāk un manai mēlei saprotamāk, un tukš-pauris izrādīja aizvien mazāku pretestību. Tomēr tas joprojām bija kā tīģeris, kuram man izdevies aplikt suņa kaklasiksnu. Jebkurā brīdī šis radījums varētu mesties virsū un sakost mani vai kādu citu no mums. Taču man nezināmu iemeslu dēļ tas vēl nebija noticis.

Es nospriedu, ka varbūt pēc vēl pāris mēģinājumiem man tiešām izdosies pilnībā pakļaut tukšpauri. Un tad... un tad... Ak kungs, kas tik man nenāk prātā...

Tad mēs kļūtu neapturami.

Es atskatījos uz to, kas bija atlicis no tilta, - tur, kur vēl nupat slējās vesela būve, tagad gaisā cēlās putekļu un koka skaidu vērpetes. Es centos saskatīt zemāk esošajā postažā kādu mēli, bet lūžņu kaudzē nemanīja dzīvību. Tad es mēģināju sajust tukš-paura klātbūtni, bet tukšais un pārmocītais kuņģis nespēja neko ziņot. Un tad dubļu krāsas smoga siena mums aiz muguras sakļāvās un aizsedza postažu.

Brīdī, kad nezvērs bija tik ļoti vajadzīgs, tas bija padarījis sev galu.

Tiklīdz Šārons palaida droseli brīvāk, laivas priekšgals noliecās zemāk, pagriezās pa labi un caur lēni izklīstošo smogu virzījās uz rēgainu ēku rindas pusi. Tās slējās virs ūdensmalas kā garš vienots mūris, kas atgādināja drīzāk nevis apdzīvotu kvartālu, bet gan drūmu, cietokšņa labirinta ārējo robežu ar pavisam nedaudziem ieejas punktiem. Mēs lēnītēm dreifējām gar krastu piestātnes meklējumos. Tieši Emma beidzot tādu pamanīja, lai gan es, tikai stipri piemiedzis acis, sapratu, ka esam atraduši kaut ko vairāk par ēnu spēli.

Būtu gan pārspīlēti šo spraugu nosaukt par ielu; tā bija šķirba starp ēkām, šaura kā naža asmens, plecu platumā un reizes piecdesmit vairāk augstumā, un tās ieeju iezīmēja apsūnojuši, pie krastmalas piestiprināti pakāpieni. Es to pamanīju tikai uz īsu bridi, un tā tūlīt pat nozuda ēnā, kur saules stari neiespīdēja.

- Uz kurieni tā ved? - es jautāju.

- Turp, kur eņģeļiem bail ieklīst, - Šārons atbildēja. - Es gan nebūtu jums izvēlējies šo piestātni, bet šobrīd mūsu izvēle ir ierobežota. Vai esat pārliecināti, ka negribat labāk pamest šo aizu? Vēl nav par vēlu.

- Pavisam pārliecināti, - Emma un Edisons atbildēja vienā balsi.

Es gan labprāt būtu apstrīdējis šādu apgalvojumu, bet vairs nebija iespējams griezties atpakaļ. Dažu pēdējo dienu laikā es biju vadījies pēc vienas devīzes: Izglāb draugus vai arī ej bojā, to mēģinot! Bija pienācis laiks doties uz priekšu.

- Tādā gadījumā, ahoi, kāpiet krastā! - Šārons sausi izmeta, izņēma no sava sēdekļa lādes tauvas striķi, uzmeta to uz pakāpieniem un pievilka laivu pie krasta. - Lūdzu, visi izkāpiet! Uzmanīgi uz pakāpieniem! Pagaidiet, palaidiet mani!

Kā jau cilvēks, kurš to darījis neskaitāmas reizes, Šārons veikli uzkāpa pa slidenajām, šaurajām trepēm. Ticis krastā, viņš pieliecās un pasniedza roku, lai pēc kārtas palīdzētu izkāpt no laivas ari mums. Vispirms augšā tika Emma, tad es padevu augšup nervozo un kustīgo Edisonu un pēc tam, atteicies no Šārona rokas, lepni un spītīgi uzrāpos pa pakāpieniem pats, gandrīz ieveldamies ūdenī.

Tiklīdz visi bijām droši tikuši krastā, Šārons jau rāpās lejā. Laivas motors joprojām darbojās.

- Acumirkli, - Emma viņu uzrunāja. - Uz kurieni tad jūs?

- Prom no šejienes! - Šārons atbildēja un no trepēm ielēca laivā. - Esiet tik laipni un pametiet man to striķi!

- Nekādā gadījumā! Vispirms parādiet mums ceļu! Mums nav ne jausmas, kur atrodamies!

- Es nenodarbojos ar sauszemes ekskursijām. Esmu tikai un vienīgi laivu gids.

Mēs saskatījāmies, nespēdami noticēt dzirdētajam.

- Vismaz norādiet mums virzienu! - es sāku lūgties.

- Vai labāk iedodiet karti, - piebilda Edisons.

- Karti! - Šārons iesaucās, it kā vēl lielāku muļķibu nebūtu dzirdējis. - Velna aizā ir vairāk zagļu ieliņu, slepkavu tuneļu un nelegālu midzeņu nekā jebkur citur visā pasaulē. Šo vietu nav iespējams iezīmēt kartē. Beidziet reiz uzvesties bērnišķīgi un padodiet manu striķi!

- Tikai tad, ja pateiksiet mums ko noderīgu! - Emma atcirta. - Kāda cilvēka vārdu, kam lūgt palīdzību un kas mūs nepārdotu nebūtnēm!

Šārons atbildēja ar smiekliem.

Emma ieņēma izaicinošu pozu. - Tādam ir jābūt.

Šārons paklanījās. - Jūs ar viņu jau runājat! - Tad laivu virs uzkāpa pa pakāpieniem līdz pusei un izrāva striķi Emmai no rokām. - Nu jau diezgan! Visu labu, mazie! Esmu itin pārliecināts, ka mēs vairs netiksimies.

To pateicis, Šārons iekāpa laivā, un viņa kājas uzreiz iegrima līdz potītēm ūdeni. Iespiedzies kā meitene, viņš noliecās paskatīties. Laikam šāviņi, kas netrāpīja mums, bija izurbuši dažus caurumus laivā, un tajā sāka krāties ūdens.

- Re, ko esat panākuši! Mana laiva ir sašauta vienos caurumos!

Emmas acis iedegās. - Ko mēs esam panākuši?

Šārons ātri novērtēja postījumus un secināja, ka tie ir ievērojami. - Esmu bezizejā! - laivu virs dramatiski pavēstīja, tad izslēdza motoru, sabīdīja garo kārti lidz zižļa lielumam un atkal izkāpa krastā. - Man jāsameklē kāds amatnieks, kas pratis salabot laivu, - viņš norūca un pasteidzās mums garām. - Un nekādas sekošanas man!

Mēs metāmies Šāronam pakaļ pa šauro eju.

- Kāpēc gan ne? - Emma spalgi iekliedzās.

-Tāpēc, ka jūs esat nolādēti! Jūs nesat neveiksmi! - laivu virs atgaiņājās no mums kā no mušām. - Pazūdiet!

- Ko nozīmē -pazūdiet!? - Emma paskrēja dažus soļus un ieķērās Šārona apmetņa piesegtajā elkoni. Laivu virs ātri pagriezās

un nopurināja meitenes roku, un īsu acumirkli pat šķita, ka viņš ir gatavs Emmai iesist. Es saspringu un grasījos mesties Šāro-nam virsū, bet atvēzētā roka tā arī palika gaisā kā brīdinājums.

- Es šo maršrutu esmu veicis neskaitāmas reizes, un grāvja pirāti nekad man nebija uzbrukuši. Man ne reizi nebija nācies atsegt pārklāju un likt lietā benzīna motoru. Un nekad, nevienu reizi mana laiva nebija cietusi. Jūs sagādājat vairāk nepatikšanu, nekā paši esat vērti - vienkārši un skaidri -, un es vairs negribu ar jums nekā kopīga.

Kamēr laivu vīrs runāja, es paraudzījos uz eju viņam aiz muguras. Acis joprojām centās pierast pie tumsas, tomēr tām pavērās šausminoša aina: līkumaino, labirintam līdzīgo ieliņu no abām pusēm kā caurumi trūkstošu zobu vietā ieskāva nebeidzamas atveres bez durvīm, no kurām skanēja nejauki trokšņi: čabēšana, skrāpēšanās, steidzīgi soļi. Pat tobrīd es sajutu izsalkušu acu skatienus un manīju pazibam dunčus.

Mēs nedrīkstējām tur palikt vieni. Atlika tikai lūgties.

- Mēs samaksāsim divtik, cik solījām, - es teicu.

- Un salabosim jūsu laivu, - piebalsoja Edisons.

- Man pie kājas jūsu asiņainā kabatas nauda! - Šārons atcirta. - Vai neredzat, ka esmu iznīcināts? Kā lai es atgriežos Velna aizā? Vai tiešām jums šķiet, ka tie maitasputni atstās mani dzīvu, ja reiz mani klienti ir nogalinājuši divus no viņiem?

- Un ko mums, jūsuprāt, vajadzēja darīt? - Emma iebilda. - Mums taču bija jācīnās pretī!

- Nemēģiniet mani pārliecināt! Situācija nekādā ziņā nebūtu tik tālu- nonākusi, ja ne... j a ne tas... - Šārons pavērās uz mani un pabeidza teikumu jau čukstus: - Tu varēji iepriekš pabridināt, ka esi uz vienu roku ar tumsas radībām!

- Hm, - es nezināju, ko īsti atbildēt, - es gan neteiktu, ka esmu ar viņiem uz vienu roku...

- Šajā pasaulē man nav bail gandrīz ne no kā, bet no briesmoņiem, kas izsūc dvēseles, gan es, kā likums, turos pa gabalu, un viens no tādiem tev pilnīgi droši seko kā pieradināts asins-suns! Vai tik tas kuru katru mirkli nebūs klāt?

- Diez vai, - Edisons iebilda. - Vai esat aizmirsis, kā pavisam nesen tam uz galvas uzkrita tilts?

- Tikai tāda sīka laipiņa, - attrauca Šārons. - Tagad, ja atļausiet, man jāsarunā, lai kāds saremontē laivu! - To pateicis, viņš aizsteidzās prom.

Pirms es paguvu panākt laivu vīru, viņš jau bija nogriezies ap stūri, un, kad mēs nonācām tik tālu, no viņa vairs nebija ne miņas. Droši vien mūsu pavadonis bija ieniris kādā no paša pieminētajiem tuneļiem. Apmulsuši un pārbijušies mēs apstājāmies un vērāmies uz visām pusēm.

- Nespēju noticēt, ka viņš tā vienkārši mūs pameta, - es sacīju.

- Es arī ne, - Edisons vēsi piebilda. - Patiesību sakot, man nešķiet, ka viņš mūs pameta, - viņš tikai uzsit cenu. - Suns nokremšļojās, apsēdās uz pakaļējām ķepām un sāka kaukt uz māju jumtiem: - Labais cilvēk! Mēs gribam izglābt savus draugus un imbrines, un, ticiet man, mēs to ari izdarīsim, un, kad tas būs noticis un viņi uzzinās, kā jūs izturējāties pret mums, viņi būs ārkārtīgi pateicīgi.

Edisons ļāva teiktajam kādu brīdi izskanēt un tad turpināja:

- Aizmirstiet par līdzcietību! Nospļauties uz lojalitāti! Ja esat tik gudrs un ambiciozs cilvēks, par kādu es jūs uzskatu, jūs pamanīsiet izcilo iespēju tikt uz priekšu, tiklīdz tāda radīsies. Mēs jau esam jums parādā, tomēr monētu nočiepšana bērniem un dzīvniekiem ir briesmīgi pieticīgs dzīvesveids salīdzinājumā ar to, kādu varētu sagādāt imbrines, ja tās kļūtu par jūsu parād-. niecēm! Kā jums patiktu pašam sava cilpa - personiskais rotaļ-laukums, ko nesabojātu neviens cits īpatnis? Kur un kad vien vēlaties - uz leknas tropu salas absolūta miera laikmetā vai arī dziļā bedrē mēra laikos. Kā vien vēlaties.

- Vai viņām tas tiešām būtu pa spēkam? - es pačukstēju Emmai.

Viņa paraustīja plecus.

- Tikai iztēlojieties šīs iespējas! - Edisons iekaucās.

Suņa teiktais atbalsojās tālumā. Mēs ieklausījāmies un gaidījām.

Kaut kur strīdējās divi cilvēki.

Kādu mocīja klepus lēkme.

Kāds vilka pa kāpnēm kaut ko smagu.

-Jā, tā bija skaista runa, - Emma nopūtās.

- Tad jau aizmirsti par viņu, - es sacīju un ielūkojos ejās, kas aizvijās prom pa kreisi, pa labi un tieši uz priekšu. - Kurp iesim?

Mēs uz labu laimi izvēlējāmies ceļu un devāmies uz priekšu. Jau pēc desmit soļiem atskanēja kāda balss: - Jūsu vietā es turp nedotos. Tā ir Kanibālu aleja, un tas nebūt nav nekāds jaukais nosaukums.

Mums aiz muguras, rokas sānos iespiedis kā fitnesa treneris, stāvēja Šārons. - Uz vecumu man sirds sāk atmaigt, - viņš piebilda. - Vai ari sāk atmiekšķēties smadzenes.

- Vai tas nozīmē, ka jūs mums palīdzēsiet? - Emma painteresējās.

Sāka līņāt. Šārons pavērās uz debesim un uz īsu bridi mazliet atsedza paslēpto seju. - Es te pazīstu kādu juristu. Vispirms jums jāparaksta līgums par to, cik esat man parādā.

- Labi, labi, - Emma samierinājās. - Bet jūs taču mums palīdzēsiet?

- Pēc tam man jānokārto laivas remonts.

- Un tad?

- Jā, tad es jums palīdzēšu. Lai gan nevaru apsolīt nekādu rezultātu un jau pašā sākumā gribu pavēstīt, ka jūs esat muļķi.

Ņemot vērā, ko Šārons bija licis mums piedzīvot, mēs nespējām tā pa īstam viņam pateikties.

- Tagad neatkāpieties no manis ne soli un līdz pēdējam burtam izpildiet visu, ko likšu! Šodien jau esat nogalinājuši divus plēsoņas, un pārējie metīsies jums pakaļ, pieminiet manus vārdus!

Mēs uzreiz piekritām.

-Ja viņi jūs noķers, jūs mani nepazīstat. Pat neesat satikuši.

Mēs kā ķīniešu lellītes apstiprinoši mājām ar galvu.

- Un, lai ko jūs darītu, ne reizi, nekādā gadījumā nepieskarieties ambrozijai, pat tās pilienam ne, vai ari - kā es te stāvu -nemūžam netiksiet no šejienes prom.

- Es nezinu, kas tā tāda, - es pavēstīju un, spriežot pēc Emmas un Edisona sejas izteiksmes, nopratu, ka ari viņiem nav ne jausmas.

- Gan uzzināsi, - Šārons draudīgi norūca, pagriezās un līdz ar apmetņa vēzienu nozuda smogā.

Mūsdienu lopkautuvē govs pirms noslaktē-šanas iziet caur līkumotu labirintu. Krasie _ pagriezieni un nepārskatāmie stūri ļauj

dzīvniekam redzēt uz priekšu tikai pavisam nelielā attālumā, tāpēc tas līdz pat pēdējiem soļiem nenojauš, kurp ceļš to atvedis, līdz labirinta eja piepeši sašaurinās un metāla sakas cieši sakļaujas ap kaklu. Kad mūsu trijotne aizsteidzās pakaļ Šāro-nam dziļāk Velna aizā, es skaidri zināju, kas mūs sagaida, ja ari nebiju drošs, tieši kad un kā. Soli pa solim, pagriezienu aiz pagrieziena mēs līdām dziļāk tik ciešā mezglā, ka nebūt nebiju pārliecināts, vai izdosies to atšķetināt.

Smakojošais gaiss nekustējās, un vienīgā izeja vidēja augstu virs galvas nelīdzenas debesu strīpas izskatā. Izliektās un ieslīpās sienas atradās tik tuvu viena otrai, ka dažviet nācās pārvietoties sāniski, un visciešākajās vietās iepriekšējo gājēju drānas bija atstājušas melnas pēdas. Tur neredzēja nekā dabiska, nekā zaļa, vispār nekā dzīva, ja neņem vērā uz visām pusēm skraidošus kukaiņus un graustu iemītniekus, kuri asinīm pielijušām acīm lūrēja pa durvju spraugu vai caur bruģi ierīkotiem režģiem. Ja pa priekšu neietu mūsu garais, melnajā apmetni tītais pavadonis, tie, visticamāk, būtu mums uzbrukuši. Mēs dzinām pēdas pašai Nāvei un līdām iekšā Elles dziļākajā bedrē.

Pagrieziens sekoja pagriezienam. Katra nākamā eja nemaz neatšķīrās no iepriekšējās. Nekur nemanīja ne ceļa zīmes, ne uzrakstus. Šārons virzījās uz priekšu, vai nu paklausot izcilai atmiņai, vai ari tikai uz labu laimi, cenšoties aizbēgt no grāvja pirātiem, ja tie mums joprojām sekotu.

- Vai jūs tiešām zināt, kurp mēs ejam? - Emma pajautāja.

- Skaidrs, ka zinu! - Šārons norūca un neatskatījies strauji nozuda ap stūri. Tad viņš apstājās, pagriezās atpakaļ un, stipri pieliecies, iegāja pa durvīm, kuras līdz pusei bija iegrimušas zem ielas līmeņa. Aiz tām atradās drēgns, tikai pēdas piecas augsts pagrabs, kuru izgaismoja pavisam niecīga dzeltenpelēka gaisma. Pieliekuši galvas, mēs skrējām uz priekšu pa pazemes gaiteni, kur zemē mētājās dzīvnieku kauli un griesti strīķējās gar galvu. Traucāmies garām tam, ko es centos neredzēt: kādai kaktā pakritušai figūrai, ļaudīm, kuri miegā trīcēja uz nožēlojamiem salmu maisiem, skrandainam zēnam, kurš gulēja zemē ar ubaga tarbu ap roku. Gaiteņa galā atradās plašāka telpa, un dažu aizķepušo logu gaismā es tur ieraudzīju divas nožēlojama paskata sievas, kuras mazgāja drēbes smirdīgajos grāvja ūdeņos.

Pēc tam mēs kāpām dažus pakāpienus uz augšu un, paldies Dievam, izgājām laukā - vairākām ēkām kopīgā mūriem apjoztā iekšpagalmā. Kādā citā realitātē tajā, iespējams, zaļotu zāle vai slietos kopīgā veranda, bet mēs atradāmies Velna aizā, un šajā mitrajā iekšpagalmā bija ierīkota cūkkūts. Pa logu izgāzto atkritumu spaiņu uz sienām atstātās pēdas tagad apsaimniekoja mušu mākoņi, un pašā centrā dubļos bija uzsliets šķībs koka aploks, kurā stāvēja izdēdējis zēns un pieskatīja vēl kārnāku cūku - vienu pašu. Kāda sieviete sēdēja pie dubļu ķieģeļu sienas, smēķēja un lasīja avīzi, bet viņai aiz muguras stāvēja jauna meitene un ķeksēja viņai ārā no matiem utis. Kad mēs barā pasteidzāmies garām, sieviete un meitene mūs nemaz nepamanīja, bet puika pavērsa pret mums mēslu dakšu zarus. Sapratis, ka viņa cūka mūs neinteresē, tas pārguris notupās zemē.

Emma apstājās pagalma vidū un palūkojās augšup uz striķī starp jumta notekcaurulēm pakārto veļu. Viņa kārtējo reizi norādīja, ka mūsu asinīm piesūkušās drēbes liek domāt par līdzdalību slepkavībā, un ierosināja, ka vajadzētu pārģērbties. Šārons atbildēja, ka šajā vietā slepkavas nav nekas neredzēts, un steidzināja doties uz priekšu, bet Emma nepiekāpās un atgādināja, ka metro sastaptais nebūtne redzēja mūsu asiņainās drānas un pa rāciju par to paziņoja saviem kolēģiem, turklāt apģērba dēļ mēs pat pūlī bijām viegli pamanāmi. Ja godīgi, es domāju, ka Emma vienkārši jutās neērti ar cita cilvēka asinīm piemirkušā un jau sakaltušā blūzē. To pašu varēja teikt par mani, un, ja mēs atrastu savus draugus, es negribētu, lai viņi redz mūs tādus.

Šārons norūca piekrišanu. Lai gan līdz šim virs bija mērķējis uz iekšpagalma stūri esošu žogu, tagad viņš pagriezās un ieveda mūs vienā no ēkām. Uzkāpuši trīs vai četrus kāpņu posmus, līdz pat Edisons sāka elst, mēs pa atvērtām durvīm iegājām pakaļ Šāronam nolaistā istabā. Pa jumtā esošo spraugu telpā bija iekļuvis lietus, un grīdu gluži kā dīķī klāja dūņas. Sienas sedza nomelnējušas gļotas. Pie galda blakus nokvēpušam logam divas sievietes un jaunāka meitene lēja sviedrus pie kājminamām šujmašīnām.

- Mums vajadzētu kādas drēbes, - Šārons vērsās pie sievietēm savā skaļajā basā, satricinot plānās sienas.

Bālās sejas pavērās uz mums. Viena no sievietēm paķēra adatu un satvēra to kā ieroci. - Lūdzu...

Šārons pacēla roku un mazliet noņēma kapuci no galvas tā, lai tikai šuvējas redzētu viņa seju. Sievietes noelsās, iešņukstējās un nemaņā nokrita pār galdu.

- Vai tas tiešām bija nepieciešams? - es pārmetu.

- Ne obligāti, - mūsu pavadonis attrauca un uzvilka kapuci atpakaļ. - Toties efektīvi.

No auduma atgriezumiem sievietes šūdināja vienkāršus kreklus un kleitas. Lupatas, ar kurām viņas strādāja, kaudzēs mētājās uz grīdas, un sašūtās drēbes, kas sastāvēja no ielāpiem un šuvēm kā Frankenšteina briesmonis, karājās uz virves aiz loga. Kamēr Emma pa trīsi vilka apģērba gabalus iekšā istabā, mans skatiens klīda pa telpu. Tā pavisam noteikti bija ne tikai darbistaba - sievietes turpat arī dzīvoja. Es ieraudzīju no dēļu galiem sanaglotu gultu. Virs pavarda pakarinātajā daudz cietušajā katlā manīja bada zupas paliekas, zivju ādas un savītušas kāpostu lapas. Visskumjāk šajā telpā izskatījās tās iemītnieču nožēlojamie centieni izrotāt dzīvesvietu - sakaltušu ziedu pušķītis, pie kamīna dzegas pienaglots pakavs un ierāmēts karalienes Viktorijas portrets. Labāk vispār nebūtu to darījušas.

Izmisums tur bija gluži vai sataustāms; tas nomāca visu, pat biezēja gaisā. Tik izteiktu nabadzību es redzēju pirmoreiz. Vai tiešām īpatņi varētu dzīvot tik nožēlojamos apstākļos? Kamēr Šārons ievilka pa logu istabā vairākus kreklus, es viņam to pavaicāju. Šķita, ka šāda doma gandrīz vai aizvainojusi laivu vīru. - īpatņi nekādā gadījumā nepieļautu, ka viņus tā pazemo. Šie ir parastie graustu iemītnieki, kuri iestiguši bezgalīgajā tādas dienas atkārtojumā, kādu nu šī cilpa ir radījusi. Parastie cilvēki apdzīvo aizas pūžņojošās nomales, bet tās sirds pieder mums.

Šie bija parastie ļaudis. Turklāt cilpā iestrēguši parastie ļaudis - tādi paši kā Kērnholmā redzētie, kuriem ļaunākie puikas dara pāri, spēlējot sirojumu pa ciematu. Es centos sevi pārliecināt, ka viņi ir tikpat dabiska fona sastāvdaļa kā jūra vai klintis, tomēr, uzmetot acis skrandās tērpto sieviešu vēja appūstajām sejām, mani sirdsapziņas pārmetumi par to, ka mēs viņas apžogam, nez kāpēc nemazinājās.

- Mēs noteikti pazīsim īpatņus, tiklīdz tos ieraudzīsim, -Emma paziņoja, šķirojot kaudzē samestas netīras blūzes.

- Kā parasti, - Edisons attrauca. - Vērīgums nekad nav bijusi mūsu stiprā puse.

Es novilku asiņaino kreklu un tā vietā uzģērbu vismazāk nosmērēto lupatu, kādu izdevās atrast. Šādu ģērbu, iespējams, izsniedz ieslodzījuma nometnē. Strīpainajam kreklam trūka apkakles, un piedurknes izrādījās dažāda garuma, turklāt tas bija sadiegts no tik asa auduma gabaliem, ka pat smilšpapīrs šķistu maigāks. Bet tas man vismaz derēja, un, uzvilcis pa virsu vienkāršu melnu mēteli, ko atradu pārliktu pār krēsla atzveltni, es jau pavisam ticami atgādināju vietējo.

Mēs uzgriezām muguru, lai Emma varētu pārģērbties mais-veida kleitā, kas pinās meitenei gar kājām. - Šajā es nevarēšu paskriet, - viņa žēlojās, bet tad paķēra no šuvēju galda šķēres un sāka pielāgot skrandu. Viņa grieza un dūra gluži kā miesnieks, un nogrieza apakšu līdz ceļiem.

- Derēs. - Emma novērtēja paveikto spoguli. - Mazliet skrandaini, bet...

Es nepadomājis izmetu: - Horācijs var uzburt tev labāku. -Nez kāpēc biju piemirsis, ka draugi vairs negaida mūs blakus-telpā. - Es gribēju teikt... ja mēs atkal satiksimies...

- Nevajag! - Emma mani pārtrauca. Kādu mirkli viņa izskatījās ļoti skumja, lielu bēdu pārņemta, bet tad veikli aizgriezās, nolika šķēres un mērķtiecīgi devās uz durvīm. Kad meitene atkal atskatījās, viņas sejā vīdēja apņēmība. - Ejam! Mēs jau tā esam zaudējuši daudz laika.

Emmai piemita apbrīnojama spēja pārvērst skumjas dusmās un dusmas - rīcībā, tāpēc viņa nemēdza ilgi bēdāties. Un nākamajā mirklī Edisons, es - un Šārons, kurš, kā nojaušu, līdz pat šim brīdim nebija īsti sapratis, ar ko viņam ir darīšana, - jau sekojām Emmai ārā pa durvīm un lejā pa kāpnēm.

* * *

Kopumā Velna aiza, vismaz tās īpašais centrs, bija tikai desmit vai divdesmit kvartālu garumā un platumā. Iznākuši no šuvēju mājas, mēs izrāvām no žoga dēli un pa caurumu izlīdām smacīgā sānieliņā. Pa to mēs nonācām citā, jau mazāk smirdīgā ejā un pēc tam - vēl mazliet platākā ielā, kas mūs aizveda līdz tik platai ielai, ka mēs ar Emmu jau varējām virzīties uz priekšu blakus viens otram. Tā ielas turpināja aizvien vairāk plesties gluži kā asinsvadi, kas atslābst pēc sirdslēkmes, līdz mēs nonācām ejā, ko jau pa īstam varēja saukt par ielu. Tās vidu klāja sarkanu ķieģeļu bruģis, un gar malām stiepās ietves.

- Visiem atpakaļ! - Emma nočukstēja. Mēs aiz stūra piepla-kām pie sienas un gluži kā kaujinieki palūrējām ap to, galvu plecos ierāvuši.

- Kā jums šķiet, ko jūs tagad darāt? - Šārons vaicāja. Viņš joprojām atradās uz ielas un laikam taču drīzāk bažījās par to, vai mēs nesagādāsim viņam kaunu, nevis par iespēju tikt nogalinātam.

- Meklējam vietas, kur paslēpties, un bēgšanas ceļus, -Emma paskaidroja.

- Šeit neviens nevienu neslēpj, - laivu vīrs sacīja. - Pirāti rosās tikai nevienam nepiederošā zemē. Šī ir Bēdīgi Slavenā iela, un šeit viņi mums nesekos.

Patiesībā par to vēstīja arī uzraksts uz mājas stūra - pirmais, ko pamanīju Velna aizā. Uz tā savādā rokrakstā bija rakstīts: Bēdīgi Slavenā iela. Pirātisms nav vēlams.

- Nav vēlams? - es nesapratu. - Un ko tad saka par slepkavību? Vai tā vienkārši netiek atbalstīta?

- Manuprāt, slepkavība tiek pieļauta ar ierobežojumiem.

- Vai šeit vispār jebkas ir aizliegts? - jautāja Edisons.

- Sods par novēlotu bibliotēkas grāmatu atdošanu ir bargs -desmit pātagas cirtieni par dienu, un tas vēl tikai par izdevumiem mīkstajos vākos.

- Šeit ir arī bibliotēka?

- Divas. Lai gan vienā nedod grāmatas uz mājām, jo visi sējumi ir iesieti cilvēka ādā un ir ļoti vērtīgi.

Mēs atkāpāmies no sienas un mazliet apjukuši pavērāmies apkārt. Biju gaidījis, ka nekurienes vidū aiz katra stūra uzglūnēs nāve, bet, cik varēja spriest no pirmā skatiena, Bēdīgi Slavenā iela izrādījās pilsoniskas paklausības osta. Ielas malā rindojās glīti veikaliņi, un ikvienam bija arī izkārtne, noformēti skatlogi un augšstāvos - dzīvokļi. Nekur nemanīja ne iebrukušu jumtu, ne izsistu loga rūti. Ielās netrūka arī cilvēku, kuri, nekur nesteidzoties, klīda apkārt pa vienam vai pārīšos un ik pa brīdim apstājās, lai iegrieztos kādā bodītē vai pavērotu skatlogu. Viņi nebija ģērbušies skrandās. Šo ļaužu sejas bija tīras. Pat ja viss šajā vietā nebija pavisam jauns un spožs, laikazoba skartās virsmas un padilusī krāsa ielai piešķīra savādu, pat simpātisku ilgi lietota roku darba raksturu. Ja mana māte kādā no bieži šķirstītajiem, bet nekad neizlasītajiem ceļojumu žurnāliem, kas mājās klāja kafijas galdiņu, redzētu Bēdīgi Slaveno ielu, viņa droši vien būtu sajūsmā par glito skatu un žēlotos, ka abi ar tēti tā arī ne reizi nav devušies īstā ceļojumā pa Eiropu. - Ak, Frenk, lūdzu, aizbrauksim!

Emma šķita jūtami vīlusies. - Es gaidīju kaut ko daudz ļaunāku.

- Es ari. Kur tad ir visi tie slepkavu midzeņi un asiņaino sacīkšu laukumi?

- Es gan nezinu, ar ko, jūsuprāt, ļaudis te nodarbojas, -iejaucās Šārons, - bet par slepkavu bedrēm neesmu neko dzirdējis. Runājot par asiņaino sacīkšu laukumiem, tāds ir tikai viens - tepat Dūņu ielā un tas pieder Derekam. Vecais labais Dereks tā ari nav atdevis man piecīti...

- Un kur tad nebūtnes? - Emma pajautāja. - Un kur palikuši mūsu nolaupītie draugi?

- Nerunā tik skaļi! - Šārons nošņāca. - Tiklīdz nokārtošu savas darīšanas, sameklēsim kādu, kurš var jums palīdzēt. Bet līdz tam brīdim nerunājiet par to vairs ne vārda!

Emma metās virsū laivu vīram. - Tad nelieciet man to vairs atkārtot! Kamēr mēs te novērtējam jūsu palīdzību un zināšanas, mūsu draugu dzīve strauji tuvojas beigām. Es netaisos te vienkārši stāvēt un slaistīties, lai izvairītos no dažām skrambām.

Šārons kādu bridi klusi noskatījās uz meiteni no augšas un tad ierunājās: - Visu mūsu dzīve tuvojas beigām. Jūsu vietā es tik ļoti nesteigtos noskaidrot, ko tas nozīmē.

Mēs devāmies ceļā, lai sameklētu Šārona juristu. Drīz vien mūsu pavadonis aizsvilās: - Es varētu apzvērēt, ka viņa birojs atradās šajā ielā. - Viņš strauji pagriezās apkārt. - Lai gan neesmu viņu saticis jau gadiem ilgi. Varbūt viņš ir pārvācies...

Šārons nolēma turpināt meklējumus viens pats un lika mums palikt uz vietas. - Pēc dažām minūtēm būšu atpakaļ. Nerunājiet ne ar vienu.

Viņš aizgāja un atstāja mūs vienus. Mēs neveikli sastājāmies uz ietves un nesapratām, ko lai iesāk. Garāmgājēji atskatījās uz mums.

- Nudien, viņš mūs piemānīja, vai tad ne? - Emma sacīja. - Pēc viņa teiktā, šeit būtu jāatrodas kriminālās pasaules epicentram, bet man šī vieta atgādina jebkuru citu cilpu. Patiesību sakot, šejienieši man šķiet normālāki nekā visi jebkad redzētie īpatņi - it kā visas raksturīgās iezīmes būtu viņiem atņemtas. Caur un cauri garlaicīgi.

- Nevar būt, ka tu tā tiešām domā, - Edisons iebilda. - Es vēl nekad nebiju redzējis tik nejauku, pat pretīgu vietu.

Mēs abi pārsteigumā pavērāmies uz suni.

- Kāpēc? Te nav nekā cita kā tikai mazi veikaliņi.

-11 gan, tikai paskatieties, ko tajos tirgo!

Līdz šim mēs nebijām to izdarījuši. Skatlogā tieši mums aiz muguras stāvēja labi ģērbies vīrietis ar sērīgu skatienu un diezgan garu bārdu. Pamanījis mūsu interesi, viņš viegli pamāja ar galvu, pacēla gaisā kabatas pulksteni un nospieda podziņu tā sānos. Tajā pašā brīdī vīrietis sastinga, un šķita, ka viņa veidols it kā kļūst neskaidrāks. Vēl pēc dažām sekundēm viņš sāka pārvietoties, nemaz nekustoties, - te pazuda, te tūliņ atkal parādījās skatloga pretējā stūrī.

- Oho! Tas nu gan ir veikls triks! - es atzinu.

Vīrietis atkārtoja pazušanu un teleportējās atpakaļ uz sākotnējo atrašanās vietu. Kamēr es stāvēju kā apburts, Emma un Edisons devās pie nākamās bodītes skatloga. Es gāju viņiem līdzi un ieraudzīju līdzīgu ainu, tikai šoreiz aiz stikla atradās melnā kleitā ģērbta sieviete ar garu kreļļu virteni rokā.

Pamanījusi, ka skatāmies, viņa pievēra plakstus un kā mēnessērdzīgā pastiepa rokas sev priekšā. Pēc tam viņa sāka lēnītēm pārskaitīt krelles, katru zīlīti pagrozot. Biju piekalis skatienu krellēm tik cieši, ka tikai pēc vairākām sekundēm pamanīju, kas notiek ar viņas seju: tā pārvērtās un līdz ar katru saskaitīto krellīti kļuva citāda. Es ievēroju, ka, pagriežot vienu krellīti, sievietes bālā sejas āda vēl vairāk zaudē krāsu, pēc nākamās lūpas kļuva plānākas, vēl pēc tam mati ieguva košāku sarkano toni. Tā visa rezultātā pēc vairāku desmitu krellīšu pagrozīšanas sievietes seja bija pavisam citāda: no tumsnējas vecmāmiņas ar apaļu seju viņa bija pārvērtusies par jaunu rudmati ar smailu degunu. Notikušais aizrāva un vienlaikus darīja mani nemierīgu.

Līdzko izrāde bija galā, es pievērsos Edisonam un jautāju: - Es nesaprotu, ko viņi pārdod.

Pirms vēl suns paspēja atbildēt, pie mums piesteidzās gadus desmit vecs zēns un iespieda man saujā pāris kartīšu. - Divas par vienu cenu, tikai šodien! - viņš iekliedzās. - No saprātīgiem piedāvājumiem nedrīkst atteikties!

Es pagriezu kartītes otrādi un uz vienas ieraudzīju telepor-tācijas meistara fotogrāfiju, bet otrā pusē - uzrakstu: Dž. Edvins Bregs, bilokācijas speciālists. Otra pastkarte izrādījās kreļļu dāmas attēls transa stāvoklī; to papildināja teksts: Dž. Finke, sieviete ar tūkstoš sejām.

- Tiš, mēs nepirksim! - Emma nošņāca, un zēns aizsteidzās projām, veltījis meitenei drūmu skatienu.

- Vai tagad jūs saprotat, ko te tirgo? - Edisons teica.

Es pievērsos citiem veikaliem. Visā Bēdīgi Slavenās ielas garumā gandrīz katrā skatlogā atradās teleportācijas meistaram vai kreļļu dāmai līdzīgi ļaudis - īpatņi, kuri bija gatavi rādīt priekšnesumu, ja tikai kāds pavērtos uz viņu pusi.

Es izteicu riskantu minējumu: - Viņi pārdod... paši sevi?

- Gluži kā nespodra spuldzīte, kurā iedegas dzīvība, - Edisons atbildēja.

- Un vai tas ir slikti? - es jau atkal minēju.

- Jā, - Edisons asi atrūca. - Visā īpatņu pasaulē tas ir aizliegts, un itin pamatoti.

- īpatņa neparastās spējas ir svētīga dāvana, un, to pārdodot, tiek noniecināts viss, kādēļ mēs esam īpaši, - Emma paskaidroja.

Izklausījās tā, it kā meitene mehāniski atkārtotu kādu neapstrīdamu patiesību, ko iekalusi atmiņā jau agrā bērnībā.

- Nūja. Ko lai dara... - es novilku.

- Neizklausās, ka tu būtu pārliecināts, - Edisons norādīja.

- Es laikam nesaprotu, kādu ļaunumu šādi var nodarīt. Ja man nepieciešami kāda neredzama cilvēka pakalpojumi un šim neredzamajam vajadzīga nauda, kāpēc gan mēs nevarētu vienoties?

- Atšķirībā no deviņdesmit deviņiem procentiem cilvēces tev tomēr ir stipras ētiskās normas, - Emma sacīja. - Bet ja nu neredzama īpatņa pakalpojumus gribētu iegādāties ļauns cilvēks vai ari kāds, kura morālās normas nesasniedz vidējo līmeni?

- Neredzamajam īpatnim būtu jānoraida piedāvājums.

- Ne vienmēr viss ir tikai melns vai balts, - Emma sacīja. - Pārdodot sevi, mēs samaitājam savu ētisko kompasu un pavisam drīz, pašiem nezinot, ieslīgstam pelēkajā zonā otrpus labā un ļaunā robežai. Mēs sākam darīt to, ko nekad nedarītu, ja mums par to nemaksātu. Un, ja izmisums ir gana liels, īpatņi var pārdoties ikvienam, lai kādi būtu tā nodomi.

- Piemēram, nebūtnei, - Edisons izteicās tieši.

- Jā, tas būtu slikti, - es piekritu. - Bet vai jūs tiešām domājat, ka īpatnis varētu tā rīkoties?

- Neesi taču vientiesis! - Edisons iesaucās. - Vai neredzi, kādā stāvoklī ir šī vieta? Varbūt šī ir vienīgā cilpa Eiropā, kuru

nebūtnes nav nopostījuši. Un kā tev šķiet, kāpēc? Tāpēc, ka ir ārkārtīgi izdevīgi uzturēt veselu pilsētu pilnu ar ideāli paklausīgiem renegātiem un informatoriem, kas to vien gaida kā cenas piedāvājumu, - par to es esmu pārliecināts!

- Varbūt tomēr nevajadzētu kliegt tik skaļi, - es brīdināju.

- Izklausās loģiski, - Emma atzina. - Viņi droši vien ir iefiltrējuši mūsu cilpās savus informatorus no īpatņu vidus. Kā gan citādi viņi tik daudz zinātu? Par ieejām cilpās, aizsardzību un vājajiem punktiem... Tikai ar šādu cilvēku palīdzību. - Emma pavērās apkārt ar indīgu sejas izteiksmi, it kā nupat būtu iedzērusi ieskābušu pienu.

- Tik tiešām - no saprātīgiem piedāvājumiem nedrīkst atteikties, - Edisons nošņāca. - Nodevēji, ikviens no viņiem! Visus vajadzētu pakārt!

- Kas par lietu, mīļum? Slikta diena?

Atskatījušies mēs ieraudzījām aiz muguras kādu sievieti. (Nez cik sen viņa tur jau stāvēja? Ko viņa dzirdēja?) Dāma bija ģērbusies 20. gadsimta 50. gadu darījumu stilā - svārkos līdz celim un melnās laiviņās ar zemiem papēžiem - un laiski smēķēja cigareti. Viņas mati bija sakārtoti augstā frizūrā un runas manierē bija jaušams Amerikas Vidējo rietumu stieptais akcents.

- Mani sauc Lorēna, un jūs šajā pilsētā esat ieradušies pavisam nesen, - sieviete teica.

- Mēs kādu gaidām, - Emma attrauca. - Mēs... mums ir atvaļinājums.

- Varat neturpināt! - Lorēna viņu pārtrauca. - Man pašai ir brīvdienas. Jau pēdējos piecdesmit gadus. - Amerikāniete iesmējās, atsedzot lūpu krāsas pēdas uz zobiem. - Ja varu jums kaut kā palīdzēt, tikai pasakiet! Lorēnai ir labākais Bēdīgi Slavenajā ielā pieejamais klāsts, un tas nav apstrīdams.

- Paldies, nē, - es sacīju.

- Neuztraucies, mīļum, viņi nekož.

- Tas mūs neinteresē.

Lorēna paraustīja plecus. - Es tikai izturējos draudzīgi. Jūs izskatījāties mazliet apmaldījušies, tas arī viss.

Sieviete pagriezās un jau attālinājās, bet kaut kas no viņas teiktā pamodināja Emmas interesi.

- Kas tad ir jūsu klāstā?

Lorēna atskatījās, un viņas sejā atplauka pieglaimīgs smaids. - Ved un jauni. Dažnedažādi talanti. Daļa no maniem klientiem vēlas tikai izrādi, un nekādas vainas, bet citiem ir īpašas vajadzības. Mēs gādājam, lai ikviens tiktu apmierināts.

- Puisis jau teica: paldies, nē, - Edisons dusmīgi ieņurdējās un grasījās dzīt sievieti prom, kad Emma nostājās starp abiem un teica: - Es gribētu redzēt.

- Ko tu gribētu? - es pārjautāju.

- Es gribu redzēt. - Emmas balsi iezagās viltīga nots. - Parādiet!

- Tikai nopietnos nolūkos, - Lorēna piebilda.

- Man ir ļoti nopietni nolūki.

Es nezināju, kas Emmai aiz ādas, bet pietiekami uzticējos viņai, lai ļautu notikumiem plūst savu gaitu.

- Un kā būs ar viņiem? - Lorēna veltīja nepārliecinātu skatienu man un Edisonam. - Vai viņi vienmēr ir tik nepieklājīgi?

-Jā, bet viņiem nav ne vainas.

Lorēna piemiegtām acīm paraudzījās uz mums tā, it kā iztēlotos, cik viegli būtu dabūt mūs prom no šīs vietas ar spēku, ja rastos tāda vajadzība.

- Ko tu proti? - viņa jautāja man. - Vai visu?

Emma nokāsējās un izvalbīja acis uz manu pusi. Man acumirklī bija skaidra viņas nosūtītā ziņa: Melo!

- Savulaik es pratu lidināt pa gaisu zīmuļus un šo to dtu, - es iesāku, - bet tagad nesanāk pat nolikt kādu stāvus. Laikam jau būšu... sabojājies, kaut kā tā...

- Tā gadās pat visspējīgākajiem. - Tad sieviete pievērsās Edisonam: - Un tu?

Edisons izbolīja acis. - Es taču esmu runājošs suns, vai ne?

- Un tu proti tikai runāt?

- Dažbrīd tā šķiet, - es nespēju paturēt sakāmo pie sevis.

- Nezinu, par kura teikto apvainoties vairāk, - Edisons norūca.

Lorēna ievilka beidzamo dūmu un aizsvieda cigareti. - Viss kārtībā, saldumiņi. Sekojiet man!

Viņa attālinājās. Mēs palikām uz vietas un pārgājām uz čukstiem.

- Un kā tad paliek ar Šāronu? Viņš lika mums gaidīt šeit, - es atgādināju.

- Tas ilgs tikai minūti, - attrauca Emma. - Un mani māc nojausma, ka viņa par to, kur nebūtnes slēpj mūsējos, zina daudz vairāk nekā Šārons.

- Un tu ceri, ka viņa brīvprātīgi izpaudis šādu informāciju? - Edisons piebilda.

- Tad jau redzēs, - Emma teica un pagriezās, lai sekotu Lorēnai.

Lorēnas veikalam nebija ne skatloga, ne izkārtnes - tikai vienkāršas durvis ar auklā pakarinātu sudraba zvaniņu. Lorēna to paraustīja. Bridi mēs gaidījām, līdz iekšpusē kāds atvilka vairākas bultas, un tad durvis pavērās šaurā spraugā. No ēnas mūs uzlūkoja spoža acs.

- Vai svaiga gaļa? - vaicāja vīrieša balss.

- Klienti, - Lorēna atbildēja. - Laid iekšā.

Acs nozuda no spraugas, un durvis atvērās līdz galam. Mēs iegājām oficiāli iekārtotā vestibilā, kur šveicars gaidīja, lai mums pakalpotu. Viņš bija ģērbies masīvā mēteli ar augstu apkakli un platmalē ar lielām malām. Tā bija uzmaukta tik dziļi, ka no vīrieša sejas varējām samanīt tikai vērīgu acu pāri un degungalu. Viņš aizšķērsoja mums ceļu un nopētīja mūs no galvas līdz kājām.

- Nu? - Lorēna jautāja.

Šķita, ka vīrietis izvērtē, vai neesam bīstami. - Labs ir, - viņš teica un pagāja malā. Aizvēris un aizslēdzis durvis, šveicars mums sekoja, bet Lorēna rādīja ceļu.

Mēs nonācām tumšā salonā, ko izgaismoja trīsuļojošas eļļas lampu liesmiņas. Tā bija lēta bodīte ar pretenziju uz diženumu: sienas rotāja zeltīti vijumi un samta aizkari, griestu kupols bija apgleznots ar saulē iedegušiem un tunikās tērptiem sengrieķu dieviem, savukārt marmora kolonnas ieskāva ieeju zālē.

Lorēna pamāja šveicaram. - Paldies, Kārlos!

Karloss aizlavījās uz telpas tālāko stūri. Lorēna piegāja pie aizkariem piesegtas sienas un parāva aukliņu. Auduma gabali pavērās un atsedza plašu bieza stikla paneli. Mēs piegājām tuvāk un ieraudzījām aiz stikla vēl vienu istabu. Tā ļoti līdzinājās tai, kurā atradāmies, tikai bija nedaudz mazāka par šo. Tur uz krēsliem un dīvāniem laiski zvilnēja cilvēki: daži lasīja, citi snauduļoja. Es saskaitīju astoņus. Daži šķita gados vecāki -ar sirmot sākušiem deniņiem. Diviem - puikam un meitenei -vēl nebija desmit gadu. Kā nopratu, visi šie ļaudis bija ieslodzītie.

Edisons jau gribēja kaut ko jautāt, bet Lorēna nepacietīgi pamāja ar roku. - Lūdzu, jautājumus pēc tam! - Viņa piegāja pie stikla, paņēma klausuli, ko vads savienoja ar zemāk esošo sienu, un sacīja: - Numur trīspadsmit!

Mazākais puika otrpus stiklam piecēlās kājās un šļūca šurp. Zēna kājas un rokas bija saķēdētas, un tikai viņš vienīgais no visiem redzamajiem īpatņiem bija ģērbts kā cietumnieks: svītrainās biksēs, kreklā un cepurē, kam bija piestiprināts uzkrītošs skaitlis 13. Lai gan puika nevarēja būt vecāks par desmit gadiem, viņa seju klāja pieauguša vīrieša apmatojums: kupls kazbārdi-ņas trīsstūris un biezas uzacis, kuras atgādināja kaut kādus džungļu kāpurus un zem kurām mūsos vērās aukstas un vērtējošas acis.

- Kāpēc viņš ir tā saķēdēts? - es jautāju. - Vai viņš ir bīstams?

- Gan redzēsiet, - Lorēna atbildēja.

Zēns aizvēra acis. Šķita, ka viņš koncentrējas. Nākamajā mirklī zem cepures malas parādījās mati, kas nostiepās pāri viņa pierei. Arī kazbārdiņa sāka augt; tā savijās līkumā, pacēlās gaisā un tad sāka šūpoties kā apburta čūska.

- Svētā dzērve, cik apbrīnojami dīvaini! - Edisons iesaucās.

- Tagad skatieties vērīgi! - Lorēna pasmaidīja.

Numurs trīspadsmit pacēla gaisā važās kaltās rokas. Viņa kazbārdiņas smailais gals pagriezās pret atslēgu, apvijās ap atslēgas caurumu un ielavījās tajā. Tad zēns atvēra acis, un tās bez jebkādas izteiksmes vērās tieši uz priekšu. Pagāja aptuveni desmit sekundes, tad savītā kazbārdiņa sastinga un sāka vibrēt, radot tik spalgu toni, ka tas bija dzirdams pat cauri stikla panelim.

Slēdzene atvērās, un ķēdes novēlās no puikas rokām.

Viņš viegli pamāja ar galvu. Es apvaldīju vēlmi aplaudēt.

- Viņš prot atvērt visas pasaules atslēgas, - Lorēnas balsī bija manāma lepnuma atblāzma.

Zēns atgriezās pie sava krēsla un atsāka lasīt žurnālu.

Lorēna piesedza klausules galu ar plaukstu. - Viņš ir unikāls tāpat kā pārējie. Viens ir domu lasītājs, ļoti lietpratīgs. Cits var līdz pat plecam izbāzt roku cauri sienai. Ticiet man, tas var būt daudz noderīgāk, nekā izklausās. 11 mazā meitene spēj pacelties gaisā, tiklīdz iedzer pietiekami daudz vīnogu zeltera.

- Vai tas var būt? - Edisons neskaidri nobubināja.

- Viņa labprāt jums to nodemonstrēs, - Lorēna sacīja un ar klausules starpniecību pasauca mazo pie stikla.

- Tas nav nepieciešams, - Emma izspieda caur sakostajiem zobiem.

- Tas ir viņu darbs, - Lorēna iebilda. - Numur pieci, uz priekšu!

Mazā meitenīte piegāja pie galda, kas bija nokrauts ar pudelēm, izvēlējās to, kurā atradās violets šķidrums, un iedzēra krietnu malku. Kad pudele bija tukša, viņa to nolika atpakaļ, klusu nožagojās un nostājās pie krēsla ar augstu, no kārtīm veidotu atzveltni. Mazliet vēlāk meitene nožagojās vēlreiz, un viņas pēdas lēnītēm cēlās gaisā, bet galva gan palika uz vietas. Trešoreiz nožagojoties, meitenes pēdas jau atradās deviņdesmit grādu leņķi pret grīdu, viņa visā garumā karājās gaisā guļus, tikai ar kaklu balstīdamās pret krēslu.

Šķiet, ka Lorēna bija gaidījusi no mums skaļāku reakciju, bet mēs stingi klusējām, lai gan bijām pārsteigti. - Ar šiem nebūs viegli, - viņa nobubināja un lika meitenei atgriezties vietā.

Lorēna pakarināja klausuli un pagriezās ar seju pret mums. - Nu tā. Ja nekas no redzētā jums negāja pie sirds, man ir līgums ar citiem staļļiem - varu kādu noīrēt. Klāsts, ko varu jums piedāvāt, nebūt neaprobežojas ar to, ko redzējāt šeit.

- Ar staļļiem, - Emma atkārtoja. Viņas balsi nemanīja nekādas emocijas, bet es zināju, ka iekšā viņa gluži vai vārās no niknuma. - Tad jau jūs atzīstat, ka izturaties pret viņiem kā pret lopiem.

Lorēna kādu bridi pētīja Emmu. Pēc tam viņas skatiens pārmetās uz vīrieti mētelī, kurš aizmugurē stāvēja sardzē. - Protams, ne, - viņa teica. - Šie ir augstražīgi ieguldījumi. Viņus labi baro, ļauj atpūsties un apmāca darboties saspringtā situācijā, un viņi ir tīri kā svaigi uzkritis sniegs. Vairākums nav skāruši pat ne lāsi ambrozijas, un man birojā ir dokumenti, kas to apstiprina. Vai arī varat pavaicāt viņiem pašiem. Numuri trīspadsmit un seši! - viņa nokliedza klausulē. - Nāciet pasakiet šiem ļaudīm, kā jums te patīk!

Mazais zēns un meitene piecēlās kājās un piešļūca pie stikla. Puika paņēma klausuli. - Mums šeit ļoti patīk, - viņš noskaitīja kā robots. - Kundze labi izturas pret mums.

Viņš pasniedza klausuli meitenei. - Mums patīk darīt to, ko darām. Mēs... - Viņa apklusa un centās atsaukt atmiņā to, ko bija iemācījusies un nu piemirsusi. - Mums patīk mūsu darbs, -viņa nedroši nomurmināja.

Aizkaitinātā Lorēna lika tiem iet. - Nu jūs to paši dzirdējāt. Tagad es varētu jums ļaut izmēģināt vienu vai divus, tikai pirms tam man jāsaņem zināma priekšapmaksa.

- Es labprāt redzētu tos dokumentus, - Emma pavēstīja un atskatījās uz mētelī tērpto vīrieti. - Tos, kas atrodas jūsu birojā. - Meitenes pie sāniem piespiestās rokas jau sāka gailēt. Bija skaidrs, ka jātiek no šejienes prom, pirms sākušās nepatikšanas. Lai arī kādu informāciju šī sieviete varētu mums pavēstīt, tā nebija cīniņa vērta, un, lai glābtu visus šos bērnus... Jā, lai cik cietsirdīgi tas izklausītos, vispirms mums bija jāglābj pašiem savi īpašie bērni.

- Vispār jau tas nebūs nepieciešams, - es teicu, pieliecos Emmai pie auss un pačukstēju: - Kad atgriezīsimies, mēs palīdzēsim viņiem. Ir jāpatur prātā galvenais.

- Dokumentus, - Emma atkārtoja, nepievērsdama man uzmanību.

- Lai notiek, - Lorēna atbildēja. - Nāciet uz manu biroju, un tur arī par visu parunāsim.

Lorēnas birojs izrādījās pieliekamajā iebāzts rakstāmgalds un krēsls. Tiklīdz sieviete aizvēra durvis, Emma metās viņai virsū un stipri piespieda pie durvīm. Lorēna lamājās un sauca palīgā Karlosu, bet apklusa, kad Emma pielika viņai pie sejas plaukstu, kas bija nokaitēta kā elektriskās cepeškrāsns spirāle. Tur, kur Emma skāra Lorēnas blūzi, bija palikuši melni plaukstu nospiedumi.

Kāds uzsita pa durvīm, un otrā pusē atskanēja rēciens.

- Sakiet viņam, ka viss kārtībā, - Emma klusu, bet stingri uzstāja.

- Man viss kārtībā, - Lorēna stīvi izspieda.

Durvis vēlreiz norībēja pret sievietes muguru.

- Pasakiet vēlreiz!

Šoreiz Lorēna runāja jau pārliecinošāk: - Ej prom! Man jākārto darba lietas!

Atskanēja vēl viens rūciens, un soļi attālinājās.

- Jūs rīkojaties ļoti muļķīgi, - Lorēna paziņoja. - Nevienam nekad nav izdevies man kaut ko nozagt un palikt dzīvam.

- Mums nevajag naudu! - Emma atcirta. - Jums tikai jāatbild uz dažiem jautājumiem.

- Par ko?

- Par tiem cilvēkiem tur ārā. Kā jums šķiet, vai viņi jums pieder?

Lorēnas pierē ievilkās grumba. - Ko tas nozīmē?

- Tie cilvēki... Tie bērni... Vai jūs viņus nopirkāt? Vai uzskatāt, ka viņi jums pieder?

- Nekad neesmu nevienu pirkusi.

- Jūs viņus nopirkāt un tagad pārdodat. Jūs esat vergu tirgotāja.

- Tā tas nenotiek. Viņi pie manis atnāca no brīvas gribas. Esmu viņu aģente.

-Jūs esat viņu sutenere! - Emma nospļāvās.

- Nebūtu manis, viņi nomirtu badā. Vai tiktu nolaupīti.

- Kas tad viņus nolaupītu?

-Jūs zināt, kas.

- Es gribu to dzirdēt no jums.

Sieviete iesmējās. - Tā gan nav laba doma.

- Vai tiešām? - Es spēru soli uz priekšu. - Kāpēc?

- Viņiem visur ir ausis, un viņiem nepatīk, ja par tiem runā.

- Es esmu nogalinājis nebūtnes, - es teicu. - Man no viņiem nav bail.

- Tad tu esi idiots.

- Vai iekost viņai? - Edisons jautāja. - Es tiešām to gribētu, tikai mazliet...

- Kas notiek tad, kad viņi saņem kādu gūstā? - es izlikos nedzirdējis suni.

-To neviens nezina. Esmu mēģinājusi noskaidrot, bet...

- Lieku galvu ķīlā, ka jūs ļoti centāties, - piebilda Emma.

- Reizēm viņi te iegriežas. Lai iepirktos, - Lorēna paskaidroja.

- Iepirktos... Tas gan ir jauks apzīmējums, - Edisons nelikās mierā.

- Lai izmantotu manus ļaudis. - Lorēna pavērās apkārt un turpināja jau čukstus: - Es to nevaru ciest. Nekad nevar zināt, cik daudzus viņi gribēs un uz cik ilgu laiku. Bet man nākas dot viņiem to, ko viņi prasa. Es jau varētu pažēloties... tikai žēloties nav iespējams.

- Esmu gatava saderēt, ka jūs nežēlojaties ari par to, cik viņi jums samaksā, - Emma nicinoši izmeta.

- Ar to vis īsti nepietiek, ņemot vērā, ko viņi liek īpatņiem pārciest. Kad dzirdu viņus nākam, es cenšos paslēpt mazākos. Viņi tos atved atpakaļ piekautus un ar izdzēstu atmiņu. Es viņiem prasu: “Kur jūs aizveda? Ko jums lika darīt?” Bet mazie neko neatceras. - Lorēna nogrozīja galvu. - Murgi gan viņus nomoka. Briesmīgi murgi. Pēc tam viņus grūti kādam pārdot.

- Vajadzētu pārdot jūs! - Emma izspēra, niknumā drebēdama. - Un neviens nemaksātu pat nieka grasi.

Es sabāzu dūres bikšu kabatās, lai neiesistu Lorēnai. Tomēr no viņas bija jāuzzina vēl kaut kas cits. - Kas notiek ar tiem īpatņiem, ko nebūtnes nolaupa citās cilpās? - es jautāju.

-Viņi ved tos šurp un pēc tam tālāk smagajās mašīnās. Agrāk tā notika tikai retu reizi. Pēdējā laikā - nepārtraukti.

- Vai šodien kāda mašīna jau atbrauca? - es neatlaidos.

- Pirms pāris stundām, - sieviete atbildēja. - Te bija pilns ar sargiem un nobloķētas ielas. Viņi sarīkoja pamatīgu izrādi.

- Vai parasti tā nenotiek?

- Parasti ne. Šķiet, ka šeit viņi jūtas drošībā. Šī piegāde droši vien bija īpaši nozīmīga.

Tie noteikti bija viņi, es nospriedu. Mani pārņēma satraukuma vilnis, ko acumirklī apdzēsa Edisona uzbrukums Lorēnai: - Esmu absolūti pārliecināts, ka šeit viņi jūtas drošībā - starp tik ideāliem nodevējiem! - suns nošņāca.

Es sagrābu Edisonu aiz kaklasiksnas un parāvu atpakaļ. - Nomierinies!

Edisons turējās man pretī, un īsu mirkli šķita, ka viņš varētu pat iecirst zobus man rokā, bet tad suns atslāba.

- Mēs darām visu, lai izdzīvotu, - Lorēna pikti nočukstēja.

- Tāpat kā mēs, - Emma sacīja. - Tagad pasakiet, uz kurieni tās smagās mašīnas aizbrauca, un, ja izrādīsies, ka mums samelojāt vai arī tas ceļš aizvedīs uz lamatām, es atgriezīšos un aizkausēšu jums ciet nāsis! - Meitene pielika nokaitētu pirkstu Lorēnai pie degungala. - Sarunāts?

Es gandrīz spēju iztēloties, ka Emma tā arī izdarītu. Viņa grima aizvien dziļāk naida bezdibenī, un līdz šim es nekad vēl nebiju redzējis savu draudzeni pilnībā atklājam šo rakstura šķautni, un, lai gan šādās situācijās tas bija noderīgi, tas bija arī mazliet biedējoši. Man negribējās domāt par to, uz ko Emma būtu spējīga, ja būtu attiecīgi motivēta.

- Viņus aizved uz nebūtnēm piederošo aizas daļu, - Lorēna atbildēja un novērsa seju no Emmas karstā pirksta. - Otrpus tiltam.

- Kuram tiltam? - Emma piebāza pirkstu vēl tuvāk.

- Dūmu ielas galā. Pat nemēģiniet to šķērsot, ja vien negribat, lai jūsu galvas uzsprauž uz piķa.

Es sapratu, ka neko vairāk mēs no Lorēnas neizspiedīsim. Tagad bija jāizlemj, ko ar viņu iesākt. Edisons gribēja sievietei iekost. Emma alka ar nu jau līdz baltkvēlei uzkarsēto pirkstu iededzināt Lorēnas pierē burtu V kā mūžīgu verdzenes zīmi. Es pārliecināju abus to nedarīt, un mēs tikai aizbāzām viņai muti un ar aizkaru auklu piesējām viņu pie galda kājas. Mēs jau grasījāmies Lorēnu pamest, kad man ienāca prātā vēl kaut kas, ko vēlējos noskaidrot.

- Es domāju par nolaupītajiem īpatņiem. Kas ar viņiem notiek?

- Mrmhr...

Es izņēmu Lorēnai no mutes aizbāzni.

- Neviens nav izbēdzis, lai to pastāstītu, - viņa sacīja. - Tomēr klīst šādas tādas baumas.

- Par ko?

- Ir arī kaut kas ļaunāks par nāvi. - Lorēna mums veltīja duļķainu smaidu. - Pieļauju, ka jums tieši tas ir jānoskaidro, vai ne?

Tiklīdz atvērām kabineta durvis, vīrietis mētelī uzreiz metās mums virsū, pacēlis virs galvas kaut ko smagu. Pirms viņš paspēja tikt līdz mums, iekaucās pieklusināta biroja trauksmes sirēna. Viņš apstājās un mainīja kustības virzienu, lai pārliecinātos par to, kas noticis ar Lorēnu. Tiklīdz vīrietis pārkāpa pār kabineta slieksni, Emma aizcirta durvis viņam aiz muguras un izkausēja durvju rokturi, pārvēršot to nekam nederīgos izdedžos.

Tā mēs ieguvām pāris minūšu laika.

Mēs ar Edisonu metāmies uz izeju. Pusceļā es aptvēru, ka Emma mums neseko. Viņa sita ar roku pa ieslodzīto īpatņu kameras logu.

- Mēs varam jums palīdzēt aizbēgt! Parādiet, kur ir durvis!

Ieslodzītie kūtri pavērās uz mūsu pusi un palika zvilnam uz saviem guļamkrēsliem un dīvāniem.

- Metiet ar kaut ko, lai tas stikls saplīst! - Emma sauca. - Pasteidzieties!

Neviens nepakustējās. Šķita, ka ieslodzītie īpatņi ir apjukuši. Varbūt viņi neticēja, ka bēgšana tik tiešām ir iespējama, vai arī negribēja tikt izglābti.

- Emma, mēs nedrīkstam ilgāk gaidīt. - Es paraustīju draudzeni aiz rokas.

Viņa neatkāpās. - Lūdzu! - meitene kliedza klausulē. - Izlaidiet ārā vismaz bērnus!

No kabineta atskanēja skaļi kliedzieni. Durvis raustījās eņģēs. Emma vīlusies ieblieza pa stiklu ar dūri.

- Kas viņiem lēcies?

Ieslodzītie apstulbuši saskatījās. Mazais zēns un meitene sāka raudāt.

Edisons ar zobiem ieķērās Emmas kleitas apakšmalā. - Mums jāiet!

Emma ļāva klausulei nokrist zemē un dusmīga novērsās.

Mēs metāmies laukā pa durvīm un izskrējām uz ietves. Vējš bija atpūtis biezu, dzeltenīgu smogu, viss tinās dūmakā, un nevarēja saskatīt ielas pretējo pusi. Bijām jau aizskrējuši līdz kvartāla galam, kad sadzirdējām Lorēnu aurojam mums aiz muguras, bet saskatīt sievieti nevarējām. Krustojumā mēs nogriezāmies un pēc tam vēlreiz, līdz šķita, ka esam no viņas atrāvušies. Kādā tukšā ielā pie aizvērtiem skatloga slēģiem apstājāmies, lai atvilktu elpu.

- To sauc par Stokholmas sindromu - kad upuri sāk izjust simpātijas pret nolaupītājiem, - es teicu.

- Man šķiet, ka viņi bija vienkārši nobijušies, - sacīja Edisons. - Uz kurieni lai viņi bēgtu? Visa šī vieta ir viens vienīgs cietums.

-Jūs abi kļūdāties, - ierunājās Emma. - Viņi ir sazāļoti.

- Izklausās, ka tu par to esi pārliecināta, - es piebildu.

Emma atglauda matus no sejas. - Kad es aizbēgu no mājām

un strādāju cirkā, pēc kāda no uguns rīšanas priekšnesumiem pie manis pienāca sieviete. Viņa teica, ka zinot, kas es esmu, ka viņa pazīstot arī citus man līdzīgos un ka es varētu nopelnīt

daudz vairāk naudas, ja ietu strādāt pie viņas. - Emma nopētīja ielu, viņas vaigi bija pietvīkuši no straujā skrējiena. - Es viņai teicu, ka negribu iet prom. Sieviete turpināja uzstāt. Beigu beigās viņa sadusmojās un aizgāja. Tonakt es pamodos kādas kulbas dibenā ar aizbāztu muti un dzelžiem uz rokām. Nespēju ne pakustēties, ne sakarīgi domāt. Mani izglāba mis Peregrine. Nebūtu viņa mani atradusi nākamajā dienā, kad cirks apstājās, lai no jauna apkaltu zirgus, es, iespējams, būtu nonākusi turpat, kur viņi, - Emma pamāja ar galvu uz to pusi, no kurienes nupat bijām atskrējuši.

- Par to tu man nebiji stāstījusi, - es klusi sacīju.

- Par tādām lietām jau nepatīk runāt.

- Man ļoti žēl, ka ar tevi tā notika, - sacīja Edisons. - Vai tā sieviete tur birojā bija tā pati, kura tevi nolaupīja?

Emma bridi apdomājās.

- Tas notika ļoti sen. Esmu izdzēsusi no atmiņas visu ļaunāko, ari savas pāridarītājas seju. Vienu gan zinu. Ja jūs mani atstātu vienatnē ar to sievieti, neesmu pārliecināta, ka spētu savaldīties un viņu nenogalināt.

- Ikvienam no mums ir savi dēmoni, kas jānokauj, - es sacīju.

Mani pārņēma pēkšņs pārguruma vilnis, un es atslēju muguru pret dēļiem aizsistu logu. Cik ilgi mēs jau bijām nomodā? Cik stundu bija pagājis, kopš Kols atklāja savu īsto seju? Šķita, ka aizritējušas vairākas dienas, kaut gan nevarētu būt aizritējušas vairāk nekā desmit vai divpadsmit stundas. Kopš tā brīža ik sekunde bija pagājusi kā karā - murgainā cīniņā un nebeidzamās šausmās. Jutu, ka ķermenis tuvojas sabrukumam. Tikai panika mani uzturēja pie samaņas, un, tiklīdz tā sāka gaist, gaisu ari es.

Es ļāvu plakstiem aizvērties uz sīku sekundes daļu, bet šausmas mani atrada pat šajā tumšajā nemaņas mirklī. Mūžīgās nāves rēgs noliecies mielojās ar mana vectēva miesu, un no tā acīm tecēja eļļa. Pēc tam šīs pašas acis, apbruņojušās ar dārza šķērēm, kaukdamas ienira kapa dūksnājā. Paša nelabā sāpēs saviebtā seja brēcot atmuguriski ievēlās tukšumā. Es jau biju nogalinājis savus dēmonus, bet uzvaras izrādījās gaistošas, jo pieveikto vietā ātri vien cēlās jauni.

Mani plakstiņi atsprāga vaļā, kad aiz muguras - otrpus aiznaglotajam logam - izdzirdēju soļus. Es palēcu malā un pagriezos ar seju pret to. Lai gan veikals izskatījās sen pamests, iekšā tomēr kāds atradās, un tagad tas nāca laukā.

Te nu tā atkal bija - mana panika! Es jau atkal atrados nomodā. Ari pārējie bija dzirdējuši šos trokšņus. Paklausot kopīgai intuīcijai, mēs veikli noslēpāmies aiz netālas malkas grēdas. Pa spraugām starp pagalēm palūrēju uz veikala fasādi un izlasīju pabālējušo izkārtni virs durvīm.

Mandijs, Daisons un Straips, advokātu birojs. Iedvešam naidu un bailes kopš 1666. gada.

Kāds atbīdīja bultu, un durvis lēnām atvērās. Tajās parādījās pazīstama melna kapuce - Šārons. Viņš paskatījās apkārt, pārliecinājās, ka gaiss ir tīrs, un tad izlavījās uz ielas un aizslēdza durvis. Kamēr laivu vīrs steigšus devās uz Bēdīgi Slavenās ielas pusi, mēs čukstus pārspriedām, vai būtu viņam jāseko. Vai Šārons mums vēl bija vajadzīgs? Vai viņam varēja uzticēties? Iespējams, varbūt. Ko gan viņš darīja aiz šī dēļiem aiznaglotā veikala skatloga? Vai šis bija tas advokāts, par tikšanos ar kuru viņš runāja? Kāpēc viņš tā lavījās?

Pārlieku daudz jautājumu, pārāk daudz neskaidrību par mūsu pavadoni. Mēs nolēmām, ka visu paveiksim vieni paši. Palikām uz vietas un vērojām, kā Šārons pagriežas un nozūd rēgainajā smogā.

Mēs devāmies ceļā Dūmu ielas un nebūtņu tilta meklējumos. Nevēloties riskēt un piedzīvot vēl kādu neparedzamu tikšanos, vienojāmies, ka meklēsim paši, vairs nevienam nejautājot ceļu. Meklēšana kļuva vieglāka, tiklīdz ieraudzījām aizas ielu plāksnītes, kas bija paslēptas visneparastākajās vietās - ceļgalu augstumā aiz ielu soliņiem, pašā laternas staba galā... Uzraksti bija ieskrāpēti pat bruģakmeņos zem kājām, bet ari ar šo norāžu palīdzību mēs vienlīdz bieži nogriezāmies pareizā un nepareizā virzienā. Šķita, ka šī aiza veidota tā, lai tajā iesprostotie sajuktu prātā. Dažas ielas pēkšņi izbeidzās strupceļā pie tukšas sienas un turpinājās pavisam kaut kur citur. Dažas pagriezās tik šaurā leņķi, ka drīz vien kā spirāles atveda atpakaļ izejas pozīcijā. Kādai ielai vispār nebija nosaukuma, varbūt tādas ielas bija vairākas. Neviena iela nebija tik tīra un tik labi sakopta kā Bēdīgi Slavenā iela - acīmredzot tur tika pieliktas īpašas pūles, lai radītu patīkamu vidi pircējiem, kuri interesējas par īpatnu svaigu gaļu. Kopš Lorēnas preču aplūkošanas un Emmas stāsta uzklausīšanas jau pati šī doma lika manam kuņģim sāpīgi sažņaugties.

Klīstot aizvien tālāk, es sāku izprast aizas unikālo plānojumu un atpazinu ielas ne tik daudz pēc to nosaukuma kā pēc rakstura. Katra iela bija neatkārtojama, un katrā atradās tematiski radniecīgas tirgotavas. Sēru iela lepojās ar diviem apbedīšanas birojiem, medija salonu, galdnieka darbnīcu, kur strādāja tikai un vienīgi ar lietotiem zārku dēļiem, profesionālu apraudātāju biroju, kuri nedēļas nogalē darbojās ari kā bārddziņu kvartets, un nodokļu inspektora kantori. Dūņu iela izrādījās pārsteidzoši koša - ar palodzēm piekarinātām puķu kastēm un koši krāsotiem namiem; pat lopkautuve tās sākumā atradās simpātiskā zilā ēkā, kas pēc toņa atgādināja sarkanrīklītes olu čaumalu. Man nācās apspiest savādu vēlmi tur iegriezties un palūgt ekskursiju. Turpretī Kapmiršu ielā bija ierīkota atkritumu bedre. Tās centru šķērsoja atklāta notekcaurule, virs kuras spietoja agresīvu mušu kolonija, bet ietves applūdināja trūdoši dārzeņi, kas piederēja atlaižu veikala saimniekam. Izkārtne pie šī veikala apgalvoja, ka viņš tikai ar vienu skūpstu padarīs šos puvekļus atkal svaigus.

Novārdzināto avēnija bija tikai piecdesmit pēdas gara un veltīta vienai vienīgai nodarbei: divi vīrieši tirgoja uzkodas no ragavām piestiprināta groza. Ap viņiem drūzmējās bērni un skaļi pieprasīja savu porciju. Edisons ošņājās gar to kājām - ja nu kaut kas nokrīt zemē. Es jau grasījos pasaukt suni, kad kāds no vīriešiem iekliedzās: - Kaķa gaļa! Sanāciet pēc vārītas kaķa gaļas! - Edisons pats atskrēja atpakaļ, asti kājstarpē iežmiedzis, un īdēja: - Es vairs nekad neēdīšu gaļu! Nekad...

Pa Augšējo Kvēpu ielu mēs tuvojāmies Dūmu ielai. Jo tuvāk nonācām, jo vairāk noplucis šķita šis kvartāls. Tā veikalu fasādes bija pamestas, šķērsieliņās nemanīja nevienu gājēju, kvēpu un pelnu straumes vijās ap mūsu kājām un padarīja ietvi melnu. Šķita, ka pati nāve ar savu tuvošanos inficējusi šo ielu. Pašā galā iela strauji nogriezās pa labi, un tieši pirms līkuma atradās veca koka māja ar tikpat senu vīreli, kurš apsargāja tās sašķiebušās sienas. Viņš ar saru slotu slaucīja pelnus, bet tie no jauna sakrājās tik ātri, ka vecajam nebija nekādu cerību tos savākt.

Es pajautāju vīrelim, kāpēc viņš tā cenšas. Viņš satrūkās, paskatījās uz mani un piekļāva slotu pie krūtīm, kā baidoties, ka es to nozagšu. Veča kājas bija basas un līdz ceļiem nokvēpušas melnas. - Kādam jau tas jādara, - viņš sacīja. - Nevar taču ļaut šai vietai pārvērsties par elli.

Mēs gājām tālāk, un drūmais vecis atgriezās pie darba, lai gan artrīta skartie pirksti tik tikko spēja noturēt slotas kātu. Nospriedu, ka viņam piemīt zināms majestātiskums un nepakļā-vība, un es to apbrīnoju. Viņš bija kā uzticams cietoksnis, kas atsakās padoties. Kā pēdējais sargkareivis pašā pasaules malā.

Aiz ielas līkuma nonācām kvartālā, kur ēkas gluži vai meta nost ādu. Vispirms mēs pagājām garām pagalam izbalējušām sienām, pēc tam mājām, kur daudzi logi bija aizkvēpuši vai rūtis izsistas, vēl tālāk jumti ieliecās un sienas bruka. Beigu beigās izgājām uz krustojuma ar Dūmu ielu, kur gar malām gaisā slējās vien karkasi - nomelnējušie baļķi bija sakrituši haotiskās kaudzēs, un pelnos kā sīkas sirsniņas, kas tūliņ pārstās pukstēt, gailēja ogles. Mēs stāvējām un raudzījāmies apkārt kā zibens ķerti. No dziļajām, ietvi šķeļošajām plaisām gaisā cēlās sēra dūmi. Virs drupām kā putnu biedēkļi glūnēja liesmu noplicināti koku stumbri. Pa ielu plivinājās pelnu vērpetes, reizēm paceļoties pat pēdas augstumā. Ši vieta bija līdzīga Ellei, un es nekad nebiju domājis, ka tādā nonākšu.

- Tātad šādi izskatās centrālā ieeja nebūtņu pasaulē, - Edisons norūca. - Cik atbilstoši!

- Pavisam nereāli, - es sacīju un atpogāju mēteli. Visapkārt valdīja tāds karstums kā pirtī; tas izlīda caur zolēm un apņēma manas pēdas. - Ko Šārons teica - kas te notika?

- Pazemes ugunsgrēks, - Emma atbildēja. - Tādi var gailēt pat gadiem ilgi. Labi zināms, cik grūti tos apdzēst.

Atskanēja tāds troksnis, it kā kāds būtu atvēris milzīgu zeltera skārdeni, un no plaisas ietvē mazāk nekā desmit pēdas no mums gaisā uzšāvās augstas oranžu liesmu strūklas. Mēs sa-trūkāmies un palēcāmies, tomēr spējām uzreiz atkal savākties.

- Mēs nedrīkstam šeit atrasties ne minūti ilgāk, kā nepieciešams! - Emma iesaucās. - Uz kuru pusi?

Izvēle bija maza - pa kreisi vai pa labi. Mēs zinājām, ka Dūmu iela vienā galā izbeidzas pie grāvja, bet otrā - pie nebūtņu tilta, tikai mums nebija ne jausmas, kur kas atrodas. Turklāt abos virzienos dūmu, miglas un vēja pūsto pelnu aizsegā necik tālu nevarēja saskatīt. Izvēle uz labu laimi varētu nozīmēt bīstamu apkārtceļu un zaudētu laiku.

Mūs jau pārņēma izmisums, kad caur miglu līdz mums atskanēja dziedāšana. Mēs pamukām nost no ceļa un noslēpāmies kādas mājas pārogļotajā karkasā. Dziedātāji tuvojās, un viņu balsis pieņēmās skaļumā; mēs pat saklausījām savādās dziesmas vārdus:

Nakti pirms kāršanas atnāca bende

Brīdināt zagli par to, kas vēl būs.

Ka salauzīs kaulus un uzkārs uz āķa,

Tad noraus tam roku vēl dzīvam - tā būs.

Ka nodīrās sānus un laidīs pa vējam,

Par apsmieklu visiem tad zaglis šis kļūūūūs...

Tad dziedātāji apklusa, ievilka elpu un pabeidza dziesmu: SEŠAS PĒDAS ZEM ZEMES!

Jau krietnu laiku pirms tam, kad tie iznira no smoga, man bija skaidrs, kam pieder šīs balsis. Mūsu skatienam parādījās stāvi melnos virsvalkos ar melnām, robustām kurpēm kājās; gar nācēju sāniem priecīgi zvārojās instrumentu maisi. Pat pēc smaga dienas darba nelokāmie karātavu meistari joprojām dziedāja pilnā rīklē.

- Lai svētība viņu neskanīgajām dvēselēm! - Emma klusi nosmēja.

Mēs jau bijām redzējuši viņus strādājam pie grāvja Dūmu ielas galā, tāpēc pieņēmums, ka meistari nāk tieši no turienes, šķita visnotaļ pamatots, un tas nozīmēja, ka viņi dodas uz tilta pusi. Mēs nogaidījām, līdz vīrieši pagāja garām un atkal nozuda skatienam, un tad atgriezāmies uz ceļa un sekojām karātavu cēlējiem.

Mēs izgājām caur sodrēju mākoņiem, kas padarīja melnus manu bikšu atlokus, Emmas kurpes un kailās potītes, bet Edi-sona kājas nomelnēja visā to garumā. Netālu no mums karātavu meistari uzsāka citu dziesmu, kas dīvaini atbalsojās virs krāsmatām. Mums apkārt nebija nekā, tikai drupas. Ik pa brīdim atskanēja spalga čīkstoņa, kam ātri vien sekoja liesmu mēles izšaušanās no zemes. Tomēr tas vairs ne reizi nenotika tik tuvu mums kā pirmoreiz. Mums paveicās, jo tur būtu pavisam viegli pārvērsies cepetī.

Nez no kurienes sacēlās vējš un sagrieza pelnus un karstos izdedžus melnā virpulī, kas tiecās uz debesīm. Mēs uzgriezām muguru un piesedzām seju, lai kaut cik varētu paelpot. Aizvilku mutei priekšā krekla apkakli, bet tas neko daudz nelīdzēja, un es sāku klepot. Emma paņēma Edisonu uz rokām, bet ari sāka kāsēt. Es norāvu sev mēteli un pārmetu pāri draugu galvām. Emma pārstāja klepot, un caur auduma slāņiem es dzirdēju Edisonu klusi sakām: - Paldies!

Mūsu spēkos bija tikai saspiesties ciešāk un nogaidīt, līdz pelnu vētra beigsies. Biju vēl aizvēris acis, kad sadzirdēju turpat blakus kaut ko kustamies. Palūrējis starp pirkstiem, ieraudzīju ainu, kas mani pārsteidza pat pēc visa Velna aizā pieredzētā: kāds vīrietis absolūti ikdienišķā solī, piespiedis pie mutes kabatlakatu, mierīgi pastaigājās pa ielu. Viņam nebija grūti orientēties tumsa, jo no acu dobumiem izplūda spilgtas, baltas gaismas stari.

- Labvakar! - viņš uzsauca, pavērsdams starus pret mani un pielikdams roku pie cepures. Es mēģināju atbildēt, bet mute pieplūda pilna pelniem un pēc tam ari acis, un, kad es tās atkal atvēru, svešinieks jau bija prom.

Kad vējš sāka pierimt, mēs kāsējām, spļāvām pelnus un berzējām acis, līdz atkal atguvām visas maņas. Emma nolika Edi-sonu zemē un sacīja: - Ja nepiesargāsimies, šī cilpa mūs piebeigs, vēl pirms to paspēs nebūtnes. - Viņa atdeva man mēteli un stāvēja manā apskāvienā, līdz gaiss pavisam noskaidrojās. Emma prata tā apvīt man rokas un piekļaut galvu pie krūtīm, ka starp mums nepalika ne mazākās spraudziņas, un man ārkārtīgi sagribējās noskūpstīt meiteni turpat, kur mēs atradāmies, no galvas līdz kājām noklāti ar sodrējiem.

Edisons nokremšļojās. - Man negribas jūs traucēt, bet mums tiešām ir jādodas tālāk.

Mazliet apjukuši, mēs palaidām viens otru vaļā un gājām tālāk. Drīz vien mums priekšā no miglas iznira pelēki stāvi. Tie ņudzēja krustu šķērsu, laipojot starp būdām abās brauktuves pusēs. Mēs minstinājāmies, satraukti par to, kas šie nezināmie varētu būt, bet cita ceļa nebija.

- Zodu uz priekšu un muguru taisnu! - Emma uzsauca. - Pacenties izskatīties biedējoši.

Mēs devāmies uz priekšu un iejukām pretimnācēju pūli. Tie izskatījās mežonīgi un šaudīja apkārt bažīgus skatienus. Ģērbušies no miskastes izvilktās skrandās, viņi bija noķepuši ar kvēpiem no galvas līdz kājām. Es sataisīju dusmīgu skatienu un centos radīt bīstama cilvēka iespaidu, cik nu tas bija manos spēkos. Svešie kā iepērti suņi pamuka malā.

Mēs atradāmies tādā kā graustu rajonā. Zemas būdas no ugunsdroša metāla atgriezumiem ar skārda jumtiem, ko uz vietas noturēja laukakmeņi un koku celmi, auduma stērbeles durvju vietā, ja durvis vispār bija. Sēnītēm apaugušas nodegušās civilizācijas atliekas, kuras tik tikko varēja manīt.

Pa ielu skraidīja vistas. Kāds vīrietis ceļa vidū noliecās pie zemē dūmojošas plaisas un svelmainajā karstumā cepa olas.

- Neejiet tiem pārlieku tuvu, tie ļaudis izskatās slimi, - Edi-sons noņurdēja.

Ari man tā šķita. Par saslimšanu liecināja svešinieku savādā stāja un stiklainais skatiens. Daži uz galvas nēsāja raupju masku vai maisu ar acu augstumā iegrieztām šķirbām - iespējams, lai noslēptu kaites skarto seju vai ari lai palēninātu slimības izplatību.

- Kas viņi tādi? - es vaicāju.

- Nav ne jausmas, - Emma atbildēja, - un es ari negrasos jautāt.

- Izteikšu minējumu, ka nekur citur viņi nav gaidīti, - norūca Edisons. - Neaizskaramie, mēra pārnēsātāji vai ari noziedznieki, kuru nodarījumus pat Velna aizā uzskata par nepiedodamiem. Šeit, pašā dibenā, uz īpatņu pasaules galējās robežas, apmetušies tie, kuriem ir izdevies izbēgt no karātavām. Izstumto pasaules izstumtie.

-Ja šī ir galējā robeža, tādā gadījumā nebūtnēm jābūt pavisam tuvu, - Emma paziņoja.

- Vai tas, ka šie ļaudis ir īpatņi, ir viennozīmīgi skaidrs? - es nebiju drošs. Es viņos nesaskatīju gandrīz neko īpašu, izņemot izmisumu. Pat ja tā no manas puses bija pārliecīga lepnība, es nespēju noticēt, ka īpatņu kopiena, lai cik degradējusies, varētu pieļaut dzīvi šādā viduslaikiem raksturīgā netīrībā.

- Nezinu un negribu zināt! - Emma atcirta. - Vienkārši ej uz priekšu!

Mēs turpinājām ceļu nodurtām galvām un uz priekšu vērstiem skatieniem un tēlojām, ka mūs nebūt neinteresē, vai pretimnācēji atbild ar to pašu. Vairums turējās no mums pa gabalu, bet daži vilkās pakaļ un lūdza ubagu dāvanas.

- Vienalga ko. Vienalga ko! Kaut blašķīti, kaut lāsīti! - kāds teica, pielikdams roku pie acīm.

- Lūdzu! - otrs bija tikpat uzstājīgs. - Jau dienām ilgi neesam dabūjuši ne lāsīti!

Šo cilvēku sejas klāja baku rētas un skrambas, it kā pār vaigiem būtu lijušas skābes asaras. Es tik tikko spēju uz viņiem noraudzīties.

- Lai ko jūs gribat, mums tā nav. - Emma ar kāju atgaiņājās no lūdzējiem.

Ubagi atkāpās un palika stāvam uz ceļa, veltot mums drūmus skatienus. Kāds cits iesaucās spalgā, asā balsī: - Ei, tu! Puika!

- Nepievērs uzmanību, - Emma pačukstēja.

Galvu nepagriezis, iesānis pašķielēju uz kliedzēju. Skrandās ietinies vīrietis tupēja zemē pie sienas un ar drebošu roku rādīja uz mani.

- Tu esi tas? Puika! Tu taču esi tas, vai ta’ ne? - Svešais noņēma pār brillēm pārvilktu acs pārsēju un nopētīja mani. - Je-heiiii! - viņš paklusām iesvilpās, un sejā atplauka bezzobains nomelnējušu smaganu smaids. - Viņi jau gaida tevi.

- Kas tad?

Es nespēju ilgāk izturēt un nostājos iepretī svešiniekam. Emma nepacietīgi nopūtās.

Ubaga smaids iepletās vēl neprātīgāks. - Putekļu mātes un mezglu rāvēji! Nolāpitie pārziņi un svētītie kartogrāfi! Visi un ikviens! - Trakais pacēla rokas gaisā un paklanījās tēlotā pazemībā, tad atklepoja gļotas. - Gaida tevi jau sennnnnn.

- Kāpēc?

- Ejam! Skaidrs, ka viņš ir ārprātīgs, - Emma mani steidzināja.

- Lielā izrāde, lielā izrāde, - gluži kā karnevāla iekšā saucējs ubags klaigāja te augstākā, te zemākā balsī. - Vislielākā, labākā un pati pēdējā! Tā ir jau gannndriz klāt!...

Pār augumu pārskrēja netīkami auksti drebuļi. - Es jūs nepazīstu, un jūs, nolādēts, nekādā gadījumā nevarat pazīt mani! -Es pagriezos un devos prom.

- Protams, pazīstu, - ubaga balss mani panāca. - Tu esi tas puika, kurš runā ar tukšpauriem.

Es sastingu. Emma un Edisons pagriezās un apstulbuši blenza uz mani.

Es skrēju atpakaļ un metos ubagam virsū. - Kas tu esi? - kliedzu viņam tieši sejā. - Kas tev to teica?

Bet trakais tikai smējās un smējās, un no viņa es vairs neko neuzzināju.

Ap mums jau pulcējās bariņš vērotāju, un mēs nemanīti aizlavījāmies prom.

- Tikai neskaties atpakaļ! - Edisons uzsauca.

- Aizmirsti! - piebilda Emma. - Viņš ir traks.

Šķiet, mēs visi sapratām, ka šis cilvēks varētu pateikt kaut ko vairāk, bet tā arī neko no viņa neuzzinājām. Ātri soļojām uz priekšu paranoiskā klusumā, bet smadzenes zumēja no neatbildamiem jautājumiem. Neviens nepieminēja ubaga savādos apgalvojumus, un es biju pateicīgs par to. Man nebija ne mazākās nojausmas, ko tie varētu nozīmēt, un biju arī pārlieku noguris, lai par to prātotu. Emma un Edisons tik vārgi vilka kājas uz priekšu, ka bija skaidrs - ari viņu spēki iet uz beigām. Ari par to mēs nerunājām. Pārgurums bija mūsu jaunais ienaidnieks, un, to pieminot, mēs tikai vairotu tā spēku.

Ceļš mūsu priekšā vijās lejup, tā galā krājās vēl blāvs miglas klājs, un mēs piemiedzām acis, cenšoties ieraudzīt nebūtņu tiltu. Man iešāvās prātā, ka Lorēna varēja mums samelot. Ja nu tāda tilta nemaz nav? Ja nu viņa mūs nosūtīja uz šo bedri, cerot, ka tās iemītnieki mūs apēdīs dzīvus? Būtu mēs veduši to sievieti sev līdzi, varētu viņu piespiest...

- Tur tas ir! - Edisons iekliedzās, un suņa augums, izliecies kā bulta, norādīja uz priekšu.

Mēs centāmies saskatīt to, ko viņš jau redzēja - lai gan Edisons nēsāja brilles, viņa redze tik un tā bija labāka par mūsējo -, un jau pēc desmit soļiem neskaidri samanījām, ka ceļš sašaurinās un pēc tam izliecas pāri tādam kā bezdibenim.

- Tilts! - Emma iesaucās.

Acumirklī aizmirsuši par nogurumu, metāmies uz priekšu skriešus, saceļot gaisā melnu putekļu mākoni. Jau pēc minūtes apstājāmies, lai atvilktu elpu; no šīs vietas redzamība bija skaidrāka. Virs bezdibeņa krājās zaļganas dūmakas palags. Zem tā pavīdēja balta akmens sienas svītra, virs tās - augsta torņa neskaidrās aprises, kura spice pazuda miglā.

Te nu tas bija - nebūtņu cietoksnis. Ap to valdīja tāds kā nesaprotams tukšums - līdzīgi sejai, kuras vaibsti pēkšņi pazūd

skatienam. Nepareizība piemita arī pašam tā izvietojumam -diženā, baltā cietokšņa skaidrās līnijas nesaderīgi kontrastēja ar Dūmu ielas apdegušo atkritumu izgāztuvi, itin kā piepilsētas iepirkumu centrs būtu uzbūvēts Azenkūras kaujas laukā. Tikai paskatoties uz to, mani pārņēma šausmas un skaidra mērķa izjūta. Es gluži vai jutu savas muļķīgi notriektās un bezjēdzīgās dzīves atšķirīgos pavedienus savij amies kopā un tiecamies uz vienu mērķi, kas bija apslēpts aiz šī mūra. Tur tas bija - uzdevums, kas man jāpaveic, vai arī jāiet bojā, cenšoties to izdarīt. Parāds, kas man jāsamaksā. Veikums, kuram mana mūža līdzšinējie prieki un briesmas bija vien prelūdija, ja visam notiekošajam ir kāds iemesls, manējais atradās aiz šī mūra.

Emma man līdzās iesmējās. Kad veltīju viņai neizpratnes pilnu skatienu, meitene savaldīja emocijas.

- Tad tur viņi slēpjas? - Emma centās paskaidrot savu uzvedību.

- Tā varētu būt, - Edisons norūca. - Vai tev tas šķiet smieklīgi?

- Gandrīz visu mūžu esmu baidījusies no nebūtnēm un ienīdusi tos. Nav iespējams pateikt, cik reižu šo gadu laikā esmu iztēlojusies mirkli, kad mēs beidzot atradīsim viņu alu, viņu midzeni. Biju gaidījusi ieraudzīt vismaz neieņemamu cietoksni. Asinīm slacītus mūrus. Verdošas eļļas ezeru... Bet nekā.

- Tad jau tu esi vīlusies? - es jautāju.

-Jā, mazliet. - Emma kā atvainodamās norādīja uz pils pusi.

- Vai tad viņi nav spējīgi ne uz ko labāku?

- Arī es esmu vīlies, - Edisons piekrita draudzenei. - Cerēju, ka mūsu pusē būs vismaz kaut kāds karaspēks. Tomēr, spriežot pēc cietokšņa izskata, tas varētu izrādīties lieki.

- Diez vai, - es iebildu. - Aiz tā mūra mūs var sagaidīt jebkas.

- Tādā gadījumā būsim gatavi jebkam, - Emma pavēstīja.

- Ar ko gan tādu viņi varētu mūs pārsteigt, ko mēs jau nebūtu piedzīvojuši? Esam pārcietuši lodes, sprādzienus un tukšpauru uzbrukumus... Svarīgi ir tas, ka beidzot esam klāt un pēc ilgiem gadiem, kad viņi uzglūnēja mums, mēs tagad nākam, lai uzbruktu viņiem.

- Esmu pārliecināts, ka viņi jau trīc pie visām miesām, - es sacīju.

- Iešu sameklēšu Kolu, - Emma turpināja. - Es viņu atradīšu un likšu viņam liet asaras un saukt māti. Es likšu viņam lūgties, lai neatņemu viņa bezvērtīgo dzīvību, un pēc tam sagrābšu viņu aiz rīkles, saspiedīšu ar abām plaukstām un sadedzināšu viņa galvu...

- Neskriesim notikumiem pa priekšu, - es teicu. - Esmu pārliecināts, ka starp viņu un mums būs vēl daudzi citi. Tur ir pilns ar nebūtnēm, iespējams, arī bruņoti sargi.

- Varbūt pat tukšpauri, - Edisons man piekrita.

- Skaidrs, ka tur ir tukšpauri. - Izklausījās, ka šāda doma viņu mazliet pat aizrauj.

- Tieši tāpēc nez vai mums ir jāmetas uzbrukumā vārtiem, nezinot, kas sagaida otrā pusē. Varbūt mums ir dota tikai viena iespēja, un es neesmu ar mieru to palaist vējā.

- Labi, - Emma samierinājās. - Ko tu ierosini?

- Mums jāizdomā, kā iesūtīt cietoksni Edisonu. No mums visiem viņu visgrūtāk pamanīt, jo viņš ir pietiekami mazs, lai paslēptos gandrīz jebkur, turklāt viņam arī ir vislabākā oža. Edisons varētu nemanīts tikt otrpus mūrim, pēc tam izlavīties laukā un pastāstīt mums, ko redzējis. Protams, ja viņš ir tam gatavs.

- Un ja nu es neatgriežos? - suns jautāja.

- Tad mēs iesim tevi glābt, - es atbildēju.

Edisons bridi - bet tikai pavisam īsu bridi - apdomājās. - Esmu ar mieru, bet ar vienu noteikumu.

- Klāj vaļā!

- Es vēlos, lai teiksmās, ko pēc tam stāstīs par mūsu uzvaru, mani dēvētu par Bezbailīgo Edisonu.

- Tad lai tā notiek! - Emma pasludināja.

- Labāk - Ārkārtīgi Bezbailīgais, - Edisons turpināja. - Un Izskatīgais...

- Sarunāts, - es piekritu.

- Lieliski, - suns noteica. - Tad jau laiks doties turp. Та tilta otrā pusē atrodas gandrīz visi mūsu mīļie. Ik minūte, kas paiet šajā krastā, ir pagājusi velti.

Mēs nolēmām pavadīt suni līdz tiltam un tur gaidīt viņa atgriešanos. Skrējiens lejā no kalna padevās viegli. Jo tuvāk tiltam, jo blīvāka kļuva šī graustu rajona apbūve. Spraugas starp būdām aizvien sašaurinājās, līdz tādu vairs nebija nemaz, un ainava abpus mums saplūda vienotā raibā rūsas saēsta metāla lupat-deķī. Bet tad Dūmu ielas graustu un nojumju rinda spēji izbeidzās, un mūsu priekšā pletās simt jardu plata sabrukušu sienu un baļķu nodeguļu josla - tāda kā bufera zona, kuru droši vien bija radijuši paši nebūtnes. Galu galā mēs nonācām līdz tiltam, pie kura uzejas gluži kā bārdas rugāji ap ieplestu muti slaistījās bariņš ļaužu - daži desmiti. Lai gan atradāmies pārāk tālu, lai saskatītu viņu apģērbu, Edisons pavēstīja: - Re, kur karavīru apmetne gatavojas aplenkt cietoksni! Es zināju, ka nebūsim vienīgie, kas dosies kaujā...

Tomēr, nonākuši tuvāk, mēs sapratām, ka tie nekādā gadījumā nav kareivji. Edisona mazā cerība noplaka līdz ar vilšanās pilnu nopūtu.

- Viņi negatavojas aplenkumam, - es sacīju. - Viņi vienkārši... ir te sagūluši.

Tik noskrandušus graustu iemītniekus vēl nebija gadijies redzēt; tie bija pakrituši pelnos tādās nedzīva sastinguma pozās, ka īsu bridi es sēdošos noturēju par mirušiem. Viņu mati un ķermeņi bija nomelnējuši no pelniem un taukiem un sejas izvagoja tik daudz izciļņu un rētu, ka tie varēja būt lepras slimnieki. Kad turpinājām ceļu starp viņiem, daži vārgi pacēla skatienu, it kā kādu gaidīdami, bet ne jau mūs. Tad galvas atkrita atpakaļ uz krūtīm. Vienīgais cilvēks, kas stāvēja, bija puišelis ar mednieka ausaini galvā, kurš ložņāja starp gulošajiem un aptīrija to kabatas. Pamodinātie viņu iepļaukāja, bet nesaņēmās, lai mestos zaglēnam pakaļ. Viņiem jau nemaz nebija, ko zagt.

Pēkšņi kāds, kuram gājām garām, iekliedzās: - Jūs mirsiet!

Emma apstājās un izaicinoši uzsauca gulošajam: - Kurš to teica?

-Jūs mirsiet!

Klaigātājs gulēja uz zemē nomesta kartona gabala, un dzeltenās acis lūrēja cauri melno matu ērkulim. - Viņu tiltu nevienam nav lemts šķērsot bez viņu atļaujas.

- Mēs tik un tā to šķērsosim. Tāpēc, ja jums ir zināms kaut kas, no kā mums jāpasargājas, sakiet to tūlīt pat!

Vīrietis izspieda vārgu smieklu. Pārējie klusēja.

Emma nopētīja gulošos. - Vai neviens mums nepalīdzēs?

Kāds vīrietis sāka runāt: - Uzmanieties, lai ne... - bet jau pēc pirmajiem vārdiem cits vīrs viņu apklusināja.

- Lai viņi iet, un pēc dažām dienām mums atkritīs viņu suliņa!

Graustu iemītnieku bariņu pāršalca mokpilns, kārs vaids.

- Ek, ko gan es atdotu par mazu trauciņu! - nočukstēja kāda sieviete man pie kājām.

- Tikai par lāsi, par vienu vienīgu lāsi! - kāds vīrietis iedziedājās un tupus palēcās. - Tikai par lāsi viņu suliņas!

- Beidziet mūs spīdzināt! - iesmilkstējās cits. - Pat nepieminiet to!

- Ejiet visi pie velna! - Emma uzkliedza. - Gatavojies iet pāri, Bezbailīgais Edison!

Mēs riebumā novērsāmies no gulošajiem.

Šaurais, viducī izliektais tilts bija būvēts no tik dzidra marmora, ka šķita - pat ielas pelni neuzdrošinās uz tā nosēsties. Edi-sons lika mums apstāties pašā tilta sākumā. - Pagaidiet, te kaut kas ir! - viņš sacīja, un mēs stāvējām un nervozējām, kamēr suns aizvēra acis un ošņāja gaisu līdzīgi kā gaišreģis, kurš veras kristāla lodē.

- Mums tūliņ pat jāiet pāri. Šeit mēs esam kā uz delnas, -Emma pačukstēja, bet Edisons jau bija projām. Turklāt patiešām nešķita, ka mums uzglūnētu lielas briesmas. Uz tilta neviena nebija, arī otrā galā neviens neapsargāja restotos vārtus. Nevienu nemanīja arī uz garā, baltā mūra, kur varētu stāvēt ar šaujamajiem un binokļiem apbruņoti vīri. Papildus mūriem cietokšņa aizsardzības sistēmu veidoja vēl tikai bezdibenis, kurš to apvija kā grāvis un kura dibenā mutuļoja verdoša upe. No tās gaisā pacēlās sēra zaļi tvaiki, kas apņēma mūs visus. Tilts bija vienīgā redzamā pāreja.

- Joprojām jūties vīlusies? - es jautāju.

- Absolūti aizvainota, - Emma attrauca. - Izskatās, ka viņi pat necenšas mūs nelaist sev klāt.

-Jā, tas mani satrauc.

Edisons noelsās un plati atvēra acis. Tās izstaroja elektrisku gaismu.

- Kas ir? - Emma aizelsusies jautāja.

-Tikai pavisam vārgas pēdas, bet Balensiagas Žubītes smaržu es sajustu jebkur.

- Un pārējie?

Edisons paošņāja vēlreiz. - Kopā ar viņu bija vairāki mūsējie. Nevaru pateikt, tieši kuri vai cik viņu bijis. Pēdas ir diezgan neskaidras. Nesen pa šo ceļu ir gājuši daudzi īpatņi, un es nerunāju par tiem tur. - Suns uzmeta indīgu skatienu mums aiz muguras gulošajiem. - Viņu īpatnā būtība ir vāja, gandrīz pilnīgi izzudusi.

- Tad jau tā sieviete, kuru nopratinājām, būs teikusi patiesību, - es secināju. - Nebūtnes ved savus gūstekņus tieši šurp. Mūsu draugi ir pabijuši te.

Kopš brīža, kad draugus aizveda, manu sirdi nospieda smacējoša bezcerība, bet šobrīd tās tvēriens mazliet atslāba. Pirmoreiz ilgu stundu laikā mūs mudināja rīkoties ne tikai cerība un minējumi. Bijām ienaidnieka teritorijā sadzinuši draugu pēdas līdz pat nebūtņu mitekļa slieksnim. Jau pats šis fakts bija uzskatāms par nelielu uzvaru, un, lai arī tikai uz acumirkli, tomēr mani pārņēma pārliecība, ka viss ir iespējams.

- Tādā gadījumā vēl dīvaināk, ka šo vietu neviens neapsargā, - Emma drūmi noburkšķēja. - Man tas nemaz nepatīk.

- Man arī ne, - es piekritu. - Tomēr neredzu citu ceļu, kā turp nokļūt.

- Es varētu tikt pāri ari šim te, - Edisons norūca.

- Mēs tev sekosim tik tālu, cik varēsim, - Emma piebilda.

- Es to augstu vērtēju, - Edisons vairs neizklausījās tik ļoti bezbailīgs.

Es nospriedu, ka tiltam varētu pārskriet pāri mazāk nekā minūtes laikā, bet kāpēc lai skrietu? Tāpēc, manā prātā materializējās Tolkīna rakstītās rindas, ka Mordorā neviens tā vienkārši neieiet.

Mēs metāmies pāri tiltam ātrā riksī, un mums aiz muguras atskanēja sačukstēšanās un pieklusināti smiekli. Es atskatījos uz zemē gulošajiem. Pārliecināti, ka mūs gaida šaušalīgs gals, viņi sakustējās, meklēdami labāku skatu uz tiltu. Vēl pietrūka tikai popkorna. Man gribējās atgriezties un viņus visus līdz beidzamajam iegrūst verdošajā upē.

Pēc dažām dienām mums atkritīs viņu suliņa. Es nezināju, kā to saprast, un cerēju, ka nekad ari neuzzināšu.

Tilta izliekums kļuva stāvāks. Piezagusies paranoja lika sirdij pukstēt divtik ātri. Biju pārliecināts, ka kaut kas nokritis no gaisa un mums vairs nebūs, kurp skriet. Es jutos kā pele, kura metas uz slazdu.

Čukstus atsaucām atmiņā plānoto: dabūsim Edisonu iekšā pa vārtiem, tad jozīsim atpakaļ uz graustu rajonu un sameklēsim kādu neuzkrītošu slēpni, kur nogaidīsim. Ja suns neatgriezīsies triju stundu laikā, mēs ar Emmu atradīsim veidu, kā iekļūt cietoksnī.

Mēs tuvojāmies tilta augstākajai vietai, no kuras es varētu uzmest acis līdz šim aizsegtajai lejup vērstajai daļai, kad laternu stabi sāka kliegt:

- Stāt!

- Kas tur nāk?

- Neviens netiks garām!

Mēs apstājāmies un apjukuši blenzām pavērtām mutēm, nesaprazdami, ka klaigā nevis laternu stabi, bet gan uz gariem pīķiem uzmauktas nocirstas galvas. Tās izskatījās briesmigi -ar sakaltušu, pelēku ādu un izkārtām mēlēm, un, lai gan vairs nesaistītas ar rīkli, trīs no šim galvām bija mūs uzrunājušas. Tilta abās pusēs pa pāriem bija izvietotas pavisam astoņas galvas.

Šķita, ka Edisons vienīgais nav pārsteigts. - Tikai nesakiet, ka ne reizi neesat redzējuši tilta galvu, - viņš sacīja.

- Ne soli tālāk! - iesaucās galva no mums pa kreisi. - Tos, kuri šķērso tiltu bez atļaujas, gandrīz pavisam droši gaida nāve!

- Varbūt būtu jāsaka pavisam droši, - piebilda galva no mums pa labi. - Gandrīz izklausās tā pārāk nekonkrēti.

- Mums ir atļauja, - es veikli sameloju. - Es esmu nebūtne un vedu šos divus īpatņus pie Kola.

- Mūs neviens nav brīdinājis, - galva pa kreisi izklausījās aizkaitināta.

- Ričard, vai viņi tev atgādina gūstekņus? - pajautāja galva pa labi.

- Nevaru to pateikt, - attrauca kreisā. - Kraukļi jau pirms daudzām nedēļām izknāba man acis.

- Tev ari? - labā pārjautāja. - Žēl.

- Viņš neizklausās ne pēc viena man zināma nebūtnes, - turpināja kreisā galva. - Kā jūs sauc, kungs?

- Smits, - es atbildēju.

- На! Smita mums nav! - atcirta galva pa labi.

- Esmu jauniņais.

- Labs mēģinājums. Nē, nedomāju vis, ka laidīsim jūs garām.

- Un kurš gan mūs apturēs? - es painteresējos.

- Skaidrs, ka ne jau mēs, - atbildēja galva pa kreisi. - Mēs šeit esam tikai vēstneši.

- Un informētāji, - piebilda galva pa labi. - Vai tu zini, ka man ir grāds muzeju zinībās? Es nemaz nesapņoju kļūt par tilta galvu...

- Neviens negrib būt par tilta galvu! - atcirta kreisā. - Kurš mazulis gan uzaug ar sapni, ka kļūs par kaut kādu sasodītu tilta galvu, kas visu dienu dzen prom ļaudis un kam kraukļi izknābā acis?! Tomēr dzīve ne visiem kaisa rozes zem kājām, vai ne?

- Ejam! - Emma čukstēja. - Tās spēj tikai pļāpāt ar mums.

Vairs neklausīdamies galvu teiktajā, devāmies tālāk pa tiltu,

bet katra no galvām, kam gājām garām, turpināja mūs brīdināt.

- Ne soli tālāk! - kliedza ceturtā.

-Jūs ejat pretī briesmām! - kauca piektā.

- Viņi laikam neklausās, - piebilda sestā galva.

- Labs ir, - gaisīgā toni sarija septītā. - Tikai nesakiet, ka mēs jūs nebrīdinājām!

Astotā galva tikai parādīja mums savu biezo, zaļo mēli, un tad jau tās palika mums aiz muguras. Bet gandrīz augstākajā punktā tilts spēji aprāvās - tur, kur bija jāatrodas bruģakmeņiem, pletās liels, divdesmit pēdas dziļš bezdibenis, kurā es gandrīz ievēlos. Emma mani noķēra, kad es jau vicināju rokas pa gaisu, lai noturētos uz tilta.

- Nolādēts, viņi to tiltu nav pabeiguši! - Mani vaigi svila no adrenalīna un apjukuma. Sadzirdēju mums aiz muguras vispirms galvu un pēc tam arī zemē gulošo nabagu smieklus.

Būtu mēs joprojām skrējuši, laikus nenobremzētu un pārkristu pāri aizas malai.

- Kā tu jūties? - Emma pajautāja.

- Man viss kārtībā, - es attraucu, - bet mums gan nav. Kā mēs tagad dabūsim Edisonu pāri?

- Tas nu gan ir satraucoši, - suns izmeta, soļojot gar bezdibeņa malu. - Man ne prātā nenāk, ka mēs varētu lēkt pāri...

- Nekādu izredžu, - es atbildēju. - Pat maksimāli ātri skrienot, attālums ir pārāk liels. Pat ja lēktu pāri ar kārti.

- Hm... - Emma atskatījās. - Jūs man piespēlējāt labu ideju. Tūlīt būšu atpakaļ.

Mēs ar Edisonu vērojām, kā Emma aiziet lejup pa tiltu un apstājas pie tuvākās galvas. Meitene satvēra plaukstās pīķi, uz kura galva bija uzmaukta, un parāva.

Kārts viegli iznāca laukā. Lai gan galva skaļi protestēja, Emma nolika to zemē, pielika pēdu tai pie sejas un spēcīgi iespēra. Galva noslīdēja no pīķa un aizripoja lejup pa tiltu, nikni kaukdama. Starojošā Emma atgriezās pie mums, nostādīja pīķa galu bezdibeņa malā un ļāva tam ar skaļu metālisku troksni pārkrist pāri aizai.

Emma pavērās uz rezultātu un sarauca pieri. - Nav jau gluži Londonas tilts. - Šķita, ka uz divdesmit pēdas garās un collu platās, vidū mazliet ieliektās laipas tikai cirka akrobāts varētu noturēt līdzsvaru.

- Pieliksim klāt vēl kādu, - es ierosināju.

Mēs skraidījām šurpu turpu, vilkām pīķus laukā no zemes un likām tos pāri aizai. Galvas spļaudījās, lamājās un izkliedza tukšus draudus. Kad pēdējā no pīķa norautā galva aizripoja pa zemi, mēs bijām izveidojuši nelielu metāla tiltiņu tik tikko pēdas platumā, kurš turklāt bija slidens no galvu spļaudekļiem un tik nestabils, ka to sakustināja pat pelnu brāzma.

- Par Angliju! - Edisons iesaucās un steigšus uzkāpa uz piķiem.

- Par mis Peregrīni! - es piebalsoju, sekodams sunim.

- Par mīlestību uz putniem - aiziet! - Emma nokliedzās un uzkāpa uz laipiņas aiz manis.

Edisons pamatīgi bremzēja mūsu virzīšanos uz priekšu. Viņa mazās ķepiņas nemitīgi ieslīdēja spraugās starp pīķiem, kas griezās uz riņķi kā asis un lika manam kuņģim savilkties mezglā. Es centos domāt tikai par to, kur lieku nākamo soli, un neredzēt bezdibeni zem pēdām, bet tas nebija iespējams. Verdošā upe pievilka manu skatienu kā magnēts, un es pieķēru sevi prātā pārliekam, vai atrodamies pietiekami augstu, lai es ietu bojā jau kritiena laikā, vai arī izdzīvošu tik ilgi, lai sajustu, ko nozīmē izvārīties dzīvam. Tikmēr Edisons bija pavisam atmetis domu pāriet pāri un, nogūlies uz pīķiem, sāka līst uz priekšu kā gliemezis. Tā viņš nožēlojami virzījās uz priekšu collu pēc collas un bija jau ticis pāri pusceļam, kad sajūta manā kuņģī pastiprinājās un tas savilkās mezglā; es jau pārlieku labi zināju, ko tas nozīmē.

Tukšpauris. Es mēģināju to pateikt skaļi, bet mute bija izkaltusi, un, kamēr noriju siekalas un pārdabūju vārdu pār lūpām, sajūta bija pastiprinājusies desmitkārt.

- Cik briesmīga neveiksme! - Edisons atsaucās. - Kur tas ir - priekšā vai aiz mums?

Es to nevarēju uzreiz pateikt, un pagāja laiks, līdz piefiksēju tukšpaura atrašanās vietu.

- Džeikob! Priekšā vai aizmugurē? - Emma iekliedza man ausī.

Priekšā. Mans iekšējais kompass nemēdza kļūdīties, bet tam nebija nozīmes - tobrīd mēs labi pārskatījām visu lejupejošo ceļu līdz pat vārtiem, bet tur neviena nebija. Tur nebija nekā.

- Es nezinu, - atbildēju.

- Tad ejam tālāk uz priekšu! - Emma attrauca.

Mēs atradāmies tuvāk otram, nevis šim krastam, un mums izdotos ātrāk tikt nost no pīķiem, ja ietu uz priekšu. Es atmetu bailes malā, pieliecos, paņēmu Edisonu uz rokām un metos skriet, kājām slidot un ķeroties aiz nestabilajiem piķiem. Spriežot pēc sajūtām, tukšpauris atradās tik tuvu, ka viņu varētu aizsniegt, un nu jau es to ari dzirdēju - ņurdēšana atskanēja no kādas neredzamas vietas mums priekšā. Mans skatiens sekoja skaņai līdz kādam punktam zemāk par mūsu kājām - trūkstošajā tilta daļā, kur akmeni bija izcirsti vairāki šauri caurumi.

Tur. Tilts bija vidū tukšs, un tukšpauris mitinājās šajā tukšumā. Lai gan tā ķermenis nekādi nespētu izspraukties cauri akmenī izcirstajām spraugām, mēles to varētu paveikt.

Biju jau ticis nost no pīķiem un stāvēju uz stabilās tilta virsmas, kad izdzirdēju Emmas kliedzienu. Nometu Edisonu zemē un pagriezos, lai atskatītos, kad viena no tukšpaura mēlēm apķērās meitenei ap vidukli un parāva viņu gaisā.

Emma izkliedza manu vārdu, un es saucu viņas vārdu. Mēle purināja un mētāja manu draudzeni augšā lejā. Viņa vēlreiz iekliedzās. Nespēju iedomāties vēl briesmīgāku skaņu.

Cita mēle no apakšas uzsita pa pīķiem, mūsu uz ātru roku darinātais tiltiņš grabēdams aizlidoja pa gaisu, un pīķi kā sērkociņi iebira bezdibenī. Tad otra mēle pasniedzās pēc Edisona, bet trešā ieblieza man pa krūtīm.

Es nokritu zemē, un, kamēr cīnījos pēc elpas, mēle apvijās man ap vidukli un pacēla mani gaisā. Otra bija satvērusi Edisonu aiz pakaļkājām. Vienā mirklī mēs visi trīs jau zvārojāmies ar kājām gaisā.

Asinis saskrēja galvā un aptumšoja skatienu. Es dzirdēju, kā Edisons rej un kož tukšpaura mēlē.

- Nedari tā, tas nometīs tevi zemē! - es saucu, bet suns turpināja pretoties.

Arī Emma bija bezspēcīga: ja viņa apdedzinātu ap vidukli apvijušos mēli, tukšpauris nomestu viņu zemē.

- Džeikob, runā ar viņu! - meitene kliedza. - Liec viņam apstāties!

Es pieliecos, lai saskatītu šaurās spraugas, caur kurām mēles bija izlīdušas. Tukšpaura zobi bija iecirsti akmens režģī. Aiz tām asinskāri mirdzēja melnas, izvalbītas acis. Mēs kā augļi karājāmies resnajās stīgās virs dziļā bezdibeņa.

Es centos runāt tukšpaurim saprotamā valodā. - LIEC MŪS ZEMĒ! - es kliedzu, bet atskanēja tikai angļu valodas vārdi.

-Vēlreiz! - iesaucās Edisons.

Es pievēru acis un iztēlojos, kā tukšpauris paklausa manai pavēlei, tad mēģināju vēlreiz.

- Liec mūs zemē uz tilta!

Jau atkal angliski. Šis nebija tas tukšpauris, kuru biju iepazinis un ar kuru stundām ilgi sarunājos, kad tas bija iesalis ledū. Šis bija cits, man nezināms radījums, un saikne starp mums bija vārga un nedroša. Šķita - briesmonis jūt, ka es meklēju piekļuvi tā smadzenēm, un piepeši uzmeta mūs augšā, atvēzējoties tā, it kā grasītos ielidināt aizā. Man jāatrod kontakts - lai vai kā, bet tūlīt...

- STĀT! - es ieaurojos ar jēlu rīkli un šoreiz sadzirdēju tukš-pauru valodas rīkles skaņas.

Mēs sastingām augstu gaisā. Kādu brīdi mēs tur vienkārši karājāmies un šūpojāmies vējā kā izkarināti veļas gabali. Šo to mani vārdi bija panākuši, bet ne pietiekami daudz. Es biju tikai radījis tukšpaura galvā apjukumu.

- Man trūkst elpas, - Emma nočukstēja. Mēle jau žņaudza meitenes kaklu pārāk cieši, un viņas seja stipri pietvīka.

- Liec mūs zemē uz tilta! - es sacīju - jau atkal tukšpauru valodā. Ik frāze, pateikta tukšpauru mēlē, ieķērās man rīklē. Ik reizi, kad kaut ko pateicu, mani pārņēma sajūta, it kā es atkle-potu spraudītes.

Tukšpauris kā šaubīdamies nodrebinājās. īsu, optimisma pilnu brīdi es pat nospriedu, ka tas paklausīs, bet tad nezvērs pacēla mani vēl augstāk gaisā un kratīja tik stipri, kā parasti izpurina slapju dvieli.

Mans skatiens aizmiglojās un uz acumirkli aptumšojās. Kad atjēdzos, mēle bija sastingusi un mutē krājās asinis.

- Pavēli tam likt mūs zemē! - Emma kliedza, bet es vairs tik tikko spēju parunāt.

- Et jau mēģinu... - es nošļupstēju, tad noklepojos un izspļāvu asinis. - Liet mūt zemē! - es izdvesu tik tikko saprotamā angļu valodā. - Liet mūt...

Es apklusu un sakārtoju domas. Dziļi ievilku elpu.

- Liec mūs zemē uz tilta! - mana pavēle izskanēja skaidrā tukšpauru valodā.

Es trīsreiz atkārtoju šos vārdus, cerot, ka tie ieķersies tukš-paura reptiļa smadzeņu rievās. - Liec mūs zemē uz tilta! Liec mūs zemē uz tilta! Liec mūs zemē uz tilta!

Nezvērs pēkšņi vilies ierēcās tā, ka visi kauli šķita nodrebam, pierāva mani pie caurumiem tilta pamatnē, aiz kuriem pats bija ieslodzīts, un ierēcās vēlreiz. Man uz sejas nošķīda melnu siekalu pārslas. Pēc tam tukšpauris pameta mūs visus trīs gaisā un aizsvieda atpakaļ tur, no kurienes bijām nākuši.

Šķita, ka mēs spirināmies gaisā pārlieku ilgi. Mēs kritām, tuvodamies savam neizbēgamajam liktenim - par to es biju pārliecināts -, bet tad mans plecs atsitās pret tilta cieto bruģi un mēs slīdējām lejup visā tā garumā līdz pašai tilta pamatnei.

Pārsteidzošā kārtā mēs joprojām bijām dzīvi. Sasisti, bet pie pilnas apziņas un nezaudējuši nevienu locekli. Ripojot pa gludo tilta marmoru, trāpījām pa nocirsto galvu kaudzi, kas pašķīda uz visām pusēm, un beidzot apstājāmies. Kamēr atguvāmies, galvas mūs dzēlīgi apsmēja.

- Laipni lūgti atpakaļ! - izmeta tā galva, kas gulēja vistuvāk man. - Jūsu šausmu kliedzieni mums itin labi patika. Jums gan ir spēcīgas plaušas!

- Kāpēc jūs mums nepateicāt, ka tajā sasodītajā tiltā slēpjas tukšpauris?! - es atcirtu un beidzot piecēlos sēdus. Viss mans ķermenis - saskrāpētās rokas, nobrāztie ceļi un pulsējošais plecs, kas droši vien bija izmežģīts, - svila no sāpēm.

- Kāds mums prieks to darīt? Pārsteigumi ir daudz labāki.

- Jūs laikam esat iepatikušies Kuteklim, - sacīja otra galva.

- Iepriekšējam apmeklētājam tas nokoda kājas.

- Tas vēl nekas, - ierunājās galva ar spīdīgu pirāta riņķi ausi.

- Es reiz redzēju, kā tas apvija mēli ap īpatni, uz piecām minūtēm iemērca to upē un pēc tam uzvilka augšā un apēda.

- īpatņi al dente! - trešā galva sajūsmināti iesaucās. - Mūsu Kuteklis ir gardēdis.

Vēl īsti nespēdams nostāvēt uz kājām, es aizvilkos dažas pēdas uz priekšu līdz Emmai un Edisonam. Meitene sēdēja un berzēja galvu, bet suns mēģināja ar visu svaru nostāties uz savainotās ķepas.

- Kā jūs jūtaties?

- Diezgan stipri sasitu galvu, - Emma man atbildēja un, kad es pašķiru viņas matus, lai tuvāk apskatītu tekošo asins strūkliņu, sāpēs saviebās.

Edisons pacēla gaisā ļengano ķepu. - Šķiet, ka tā ir lauzta. Tu nu gan būtu varējis palūgt, lai tas zvērs noliek mūs zemē maigāk.

- Ārkārtīgi smieklīgi! - es atcirtu. - Ja tā padomā - kāpēc es tam neliku vienkārši nožmiegt visus nebūtnes un izglābt mūsu draugus?

- Vispār jau es brīnos par to pašu, - sacīja Emma.

- Es jokojos.

- Es gan ne, - meitene attrauca. Es nosusināju viņas brūci sava krekla aprocē. Emma spēji ievilka elpu un atgrūda manu roku. - Kas tur īsti notika?

- Kā noprotu, tukšpauris mani saprata, bet man neizdevās piespiest viņu paklausīt. Ar šo tukšpauri man nav tāda kontakta kā... ar to otru.

Briesmonis bija beigts, sašķaidīts gulēja zem tilta, iespējams, pat noslīcis, un tobrīd man sametās viņa mazliet žēl.

- Kā tu atradi kontaktu ar to pirmo? - Edisons jautāja.

Es ātri atsaucu atmiņā, kā atradu tukšpauri, iesalušu ledū līdz pat acāboliem, un, pavadot nakti savādi tuvā atmosfērā ar nezvēra galvai pieliktu roku, man acīmredzot izdevās ielauzties nozīmīgā tā nervu sistēmas daļā.

- Ja tev nebija kontakta ar to tukšpauri zem tilta, kāpēc tas neatņēma mums dzīvību? - Edisons neatstājās.

- Varbūt es to apmulsināju?

- Tev šī spēja jāattlsta, - Emma bija tieša. - Mums jādabū Edisons otrā krastā.

- Jāattīsta? Un ko man darīt - varbūt ņemt privātstundas? Tas nezvērs mūs nogalinās, tiklīdz nākamreiz tiks tuvumā. Mums jāatrod cita pārejas vieta.

- Džeikob, citas pārejas vietas nav. - Emma ar pirkstiem atglauda no sejas sapinkājušos matu plīvuru un cieši ielūkojās man acīs. - Tu esi tā pāreja.

Es jau sāku meklēt ne īpaši ticamus atspēkojumus, kad sajutu asas sāpes un iekaucies pielēcu stāvus. Viena no galvām bija iekodusi man dibenā.

- Kas vēl nebūs! - es iekliedzos un saberzēju sāpīgo vietu.

- Uzmauc mūs atpakaļ uz pīķiem un noliec, kur atradi, vandalis tāds! - galva sacīja.

Es no visa spēka iespēru galvai, un tā aizripoja līdz zemē sēdošo nabagu bariņam. Visas pārējās galvas sāka klaigāt un mūs lamāt, ar žokļu kustībām groteski pārvietojoties pa zemi. Es atbildēju ar lāstiem un spārdīju pelnus briesmīgajām galvām ar sažuvušo ādu sejā, līdz tās visas spļaudījās un kāsēja. Tad pa gaisu atlidoja kaut kas neliels un apaļš un ar slapju plīkšķi trāpīja man pa muguru.

Sapuvis ābols. Es pagriezos pret nabagiem. - Kurš to meta?

Skrandaiņi ierēcās un sāka ķiķināt zemās balsīs kā narkomāni.

- Tinieties atpakaļ turp, no kurienes esat nākuši! - viens no viņiem iebrēcās.

Es sāku apsvērt, ka šī doma nemaz nav tik peļama.

- Kā viņi uzdrošinās! - Edisons norūca.

- Neņem galvā! - Manas dusmas bija gandrīz galā. - Labāk...

- Kā tu uzdrošinies? - Edisons atkal nokliedzās un veikli sacēlās pakaļkājās. - Vai tad jūs neesat īpatņi? Kā jums nav kauna? Mēs taču cenšamies jums palīdzēt!

- Dodiet mums pudelīti vai ari pārtopiet par izbāzeņiem! -ieķērcās kāds skrandains sievišķis.

Edisons jau trīcēja aiz niknuma. - Mēs cenšamies jums palīdzēt, - suns atkārtoja, - bet jūs pret mums tā -jūs pret mums tā! Kamēr mūsējos nogalina un mūsu cilpas iznīcina, jūs te gulšņājat ienaidnieka vārtu priekšā! Jums pašiem būtu jāuzbrūk! - Ar savainoto ķepu Edisons norādīja uz vārtiem. - Jūs visi esat nodevēji, un es zvēru, ka pienāks diena, kad es jūs vilkšu Imbriņu taisnās tiesas priekšā, kura jūs sodīs!

- Labi, labi, netērē ar viņiem pēdējos spēkus. - Emma nedroši piecēlās kājās, bet pret meitenes plecu uzreiz atsitās sapuvusi kāpostgalva un ar plīkšķi sašķīda pret zemi.

Arī mana draudzene zaudēja savaldību.

- Tad nu tā, kāda ģīmis tūlīt sadegs! - viņa kliedza un pamāja ar liesmojošo delnu uz nabagu pusi.

Kamēr Edisons runāja, vairāki stāvi, sabāzuši galvas kopā, sazvērnieciski sačukstējās, un tagad tie tuvojās mums ar neasiem ieročiem rokās. Nozāģēts zars. Caurules gabals. Situācija strauji pasliktinājās.

-Jūs mums esat līdz kaklam! - nesteidzīgi viļādams vārdus, pavēstīja kāds apskrambāts vīrietis. - Mēs jūs iemetīsim upē.

- To es gan gribētu redzēt! - Emma atcirta.

- Es gan ne, - es iebildu. - Manuprāt, mums jāzūd kokos.

Viņi bija seši, mēs - trīs, turklāt ne īpaši labā stāvoklī: Edisons kliboja, pār Emmas seju tecēja asinis, un es pēc pleca savainojuma tik tikko varēju pacelt labo roku. Tikmēr uzbrucēji jau sāka mūs ielenkt. Viņu mērķis bija iedzīt mūs aizā.

Emma atskatījās uz tiltu un tad pievērsās man: - Saņemies! Es zinu, ka tu vari dabūt mūs pāri. Pamēģini vēlreiz!

- Emma, es nevaru. Nevaru. Es to saku nopietni.

Tā bija patiesība. Kontrolēt šo tukšpauri nebija manos spēkos, vismaz pagaidām ne, un es to apzinājos.

- Ja tas puika saka, ka nevar, tātad nevar. Es gribu viņam ticēt, - Edisons ierunājās. - Mums jāatrod cita izeja.

Emma sapīka. - Piemēram? - Viņa uzlūkoja Edisonu. - Vai tu vari paskriet? - Emma pavērās uz mani. - Vai tu vari cīnīties?

Atbilde uz abiem jautājumiem bija “nē”. Es sapratu, ko mana draudzene gribēja teikt: mūsu iespējas strauji gaisa.

- Šādos apstākļos tādi kā es necīnās. Mēs pārliecinām ar vārdu! - Edisona teiktais nepieļāva iebildumus. Pagriezies ar seju pret nācējiem, suns iesaucās varenā balsī: - Mūsu brāļi īpatņi, esiet saprātīgi! Ļaujiet man teikt dažus vārdus.

Nācēji nepievērsa viņam nekādu uzmanību un aizvien vairāk aizšķērsoja mums atkāpšanās ceļu. Mēs kāpāmies atpakaļ uz tilta pusi, un Emma jau audzēja pēc iespējas lielāku uguns bumbu, bet Edisons tikmēr turpināja sludināt par dzīvniekiem, kas harmoniski sadzīvo mežā. Kāpēc mēs nevarētu rīkoties tāpat? - Ņemsim kaut vai parastu ezi un tā kaimiņu oposumu... Vai, saskaroties ar kopīgu ienaidnieku - ziemu -, viņi tērē spēkus, cenšoties viens otru iedzīt aizā? Nē!

- Viņš ir pavisam sagājis sviestā, - Emma secināja. - Aizver rīkli un labāk iekod kādam no viņiem!

Es pavēros apkārt un ar acīm meklēju kaut ko, ko varētu izmantot kā ieroci. Galvas bija vienīgie cietie priekšmeti izstieptas rokas attālumā. Es pagrābu vienu no tām aiz pēdējās atlikušās matu šķipsnas.

- Vai te ir vēl kāda cita pārejas vieta? - es kliedzu tai sejā. - Saki ātri, vai ari es tevi ielidināšu upē!

- Ej ellē! - Galva nospļāvās un atvāza žokļus, lai iekostu man.

Es metu to uz uzbrucēju pusi, bet kreisā roka izrādījās neveikla, un galva piezemējās pārāk tuvu. Es pasniedzos pēc citas galvas, pacēlu to un atkārtoju savu jautājumu.

- Tāda, protams, ir, - galva ņirdzīgi nošņāca. - Melnās bērtas pakaļējās durvīs! Jūsu vietā es gan labāk izvēlētos tiltu un tukš-pauri...

- Kas ir melnā bērta? Saki, vai es ari tevi aizsviedīšu!

- Viena no tām kuru katru brīdi tevi notrieks, - galva atcirta, un netālu atskanēja trīs šāvieni - tra-ta-ta! - lēni un nosvērti kā brīdinājums. Vīri, kas tikko grasījās mums uzbrukt, sastinga un visi kā viens atskatījās uz ceļu.

Gaisā sacelta pelnu mākoņa aizsegā mums tuvojās kaut kas liels, līdzīgs grabošai kastei. Tad mēs sadzirdējām nokrakšķam liela dzinēja ātruma pārslēgu, un no tumsas iznira smagā mašīna. Tas bija mūsdienīgs, militārām vajadzībām radīts braucamrīks ar kniedētām bruņām un riteņiem cilvēkam līdz jostasvietai. Tās aizmugurē atradās kravas nodalījums bez logiem, kuru no abām pusēm apsargāja divi ar automātiem bruņojušies nebūt-nes bruņuvestēs.

Tiklīdz parādījās mašīna, nabagi ieslīga tādā kā neprātā. Tie smējās un priecigi klaigāja, vicināja rokas un sita plaukstas gluži kā kuģa katastrofa izdzīvojušie uz vientuļas salas, kuri cenšas pievērst pāri lidojošas lidmašīnas uzmanību. Tā nu gadījās, ka nabagi aizmirsa par mums. Tā bija lieliska iespēja, un mēs negrasījāmies to palaist vējā. Es izslējos taisni, pasitu Edisonu kreisajā padusē un pakaļ Emmai vilkos laukā uz ceļa. Mēs būtu varējuši neapstāties - nogriezties no Dūmu ielas un noslēpties kādā drošākā Velna aizas nostūrī -, bet nu beigu beigās atradāmies aci pret aci ar savu ienaidnieku. Tas, kas notika vai grasījās notikt, nudien bija svarīgi. Mēs apstājāmies labu gabalu no ceļmalas, noslēpāmies aiz apdegušu koku pudura, kas mūs gandrīz nepiesedza, un vērojām, kas notiks.

Mašīna piebremzēja, un to ielenca ņudzošs pazemīgu ubagu bars. Tie lūdzās pēc pudelītes, pēc suliņas, pēc ambrozijas... Tikai pagaršot, tikai mazliet, kungs, lūdzu! Šiem slakteriem veltītā pielūgsme izraisīja pretīgumu, bet par ķeršanos pie karavīru drēbēm un zābakiem tie saņēma pretī vien apkaltu zoļu spērienus. Es tik tiešām nodomāju, ka nebūtnes sāks šaut vai ari iedarbinās mašīnu un sašķaidīs tos muļķus, kas bija nostājušies starp viņiem un tiltu. Taču smagā mašīna apstājās, un nebūtnes sāka izkliegt rīkojumus. Nostāties rindā, tepat, saglabāt kārtību, vai ari neko nedabūsiet! Kā trūkumcietēji rindā pēc maizes iebiedētais pūlis nostājās cits aiz cita un, nepacietīgi dīdoties, gaidīja, ko tiem tūliņ iedos.

Edisons bez brīdinājuma sāka lauzties ārā no mana tvēriena, cenšoties tikt zemē. Es pajautāju sunim, kas viņam lēcies, bet viņš tikai smilkstēja un vēl stiprāk rāvās brīvībā. Edisona seju pārņēma tāda izmisuma izteiksme, it kā viņš nupat būtu sadzinis galvenās pēdas. Emma sunim ieknieba, un tas apklusa tikai uz brīdi, lai pateiktu: - Tā ir viņa, mis Žubīte! - Tajā brīdī es sapratu, ka ar melno bērtu bija domāta mašīna ieslodzīto pārvadāšanai un ka nebūtņu milzīgā braucamrīka bagāžas nodalījumā noslēptā krava gandrīz noteikti ir cilvēki.

Tad Edisons man iekoda. Es iekaucies palaidu suni vaļā, un vienā acumirklī tas jau klumpačoja prom. Emma nolamājās, un es uzsaucu: - Edison, nevajag! - Tomēr apturēt viņu nebija iespējams; viņš klausīja instinktiem un uzticīga suņa neapspiežamajai vēlmei aizstāvēt savu saimnieci. Es metos Edisonam pakaļ, bet nenoķēru - viņš izrādījās pārsteidzoši veikls radījums, lai gan viņam bija tikai trīs veselas kājas. Tad Emma piecēla mani kājās, un mēs abi izskrējām no savas slēptuves uz ceļa un metāmies pakaļ sunim.

īsu, gaistošu acumirkli man šķita, ka mēs varētu Edisonu panākt, jo karavīrus bija ielencis pūlis un nabagi bija pārāk aizņemti, lai domātu par mums. Iespējams, tā ari būtu noticis, ja vien pusceļā līdz brauktuvei Emma nepamanītu durvis mašīnas aizmugurē un viņu nepārņemtu uzmācīga ideja. Durvīs ir atslēga, un to var izkausēt. Tās durvis varētu dabūt vaļā - tā viņa droši vien nosprieda. Vismaz tā es iztulkoju cerību, kas atausa meitenes sejā. Emma pagāja garām Edisonam, pat nepasniedzoties pēc viņa, un uzrāpās uz smagās mašīnas dubļu bufera.

Sargi sāka kliegt. Es sakampu Edisonu, bet viņš izslīdēja man no rokām un pamuka zem mašīnas. Emma sāka kausēt durvju rokturi, bet pirmais karavīrs atvēzējās ar automātu kā ar beisbola nūju. Sitiens trāpīja meitenei pa sāniem, un viņa nokrita zemē. Es metos pie apsarga un biju gatavs tam nodarīt visu, ko vien mana veselā roka spētu, bet kāds izspēra man pamatu zem kājām, un es nogāzos zemē uz savainotā pleca. Cauri ķermenim izurbās sāpju šautra.

Dzirdot apsarga kliedzienus, pavēros augšup un ieraudzīju, ka ieroča viņam vairs nav un viņš vicina pa gaisu apdedzinātu roku. Nākamajā brīdī karavīrs atkāpās nevaldāmi kūsājošajā pūlī. Nabagi viņu ielenca un vairs nevis lūdza, bet pieprasīja un pat draudēja kā prātu zaudējuši, līdz nez no kurienes kāda skrandaiņa rokā pazibēja karavīra ierocis. Panikas pārņemtais sargs pacēla rokas virs galvas un māja savam kolēģim: Dabū mani prom no šejienes!

Pēc neilga cīniņa es uzslējos kājās un skrēju glābt Emmu. Otrs karavīrs metās iekšā pūlī un izšāva gaisā, lai varētu izvilkt kolēģi ārā no tā un dabūt iekšā kravas mašīnā. Tiklīdz abi tika uz braucamās daļas, mašīnas sāni nolaidās un dzinējs ierēcās. Es tiku līdz Emmai brīdī, kad braucamrīks jau traucās uz tilta pusi, ar milzīgajām riepām svaidot uz visām pusēm granti un pelnus.

Es saņēmu draudzenes roku, lai pārliecinātos, ka viņa joprojām ir sveika un vesela. - Tev tek asinis. Daudz asiņu, - es neveikli konstatēju faktu, jo tobrīd nespēju labāk izteikt, cik briesmīgi jutos, redzot Emmu savainotu un klibojošu, asinīs mirkstošiem matiem.

- Kur Edisons? - viņa pajautāja, un, pirms es paspēju dabūt pār lūpām vārdu nezinu, meitene turpināja: - Mums jāseko mašīnai. Varbūt tā ir mūsu vienīgā iespēja.

Kad paskatījāmies uz priekšu, smagā mašīna jau piebrauca pie tilta, un bruņotais karavīrs sašāva divus skrandaiņus, kas centās pieķerties pie borta. Tiklīdz abi ievainotie, no sāpēm savilkušies čokurā, nokrita uz putekļainās zemes, man kļuva skaidrs, ka Emma kļūdās un skriešana pakaļ mašīnai atkrīt, tāpat arī pārkļūšana pāri bezdibenim. Tas bija bezcerīgi, un tagad to zināja arī skrandaiņi. Kad divi lūdzēji nokrita, es sajutu, ka nabagu izmisums pāraug niknumā un, šķiet, vienā mirklī šis ienaids pavērsās pret mums.

Mēs mēģinājām bēgt, bet visi atkāpšanās ceļi bija bloķēti. Bars kliedza, ka mēs esam visu samaitājuši, ka nu viņi ir nogriezuši mums ceļu un mēs esam pelnījuši nāvi. Pār mums vēlās triecieni - pļaukas un grūdieni uzbrucēju rokas plosīja mūsu matus un drēbes. Es centos pasargāt Emmu, bet beigu beigās vismaz dažas sekundes viņa aizstāvēja mani, atgaiņājoties ar rokām un apdedzinot katru, kurš pagadījās ceļā. Tomēr pat ar manas draudzenes sakurtajām liesmām nebija diezgan, lai atbrīvotos no uzbrucējiem, un sitieni turpinājās, līdz bijām nogrūsti uz ceļiem un tad jau, savilkušies čokurā un ar rokām aizseguši seju, vārtījāmies pa zemi. Mūs no visām pusēm ķēra sāpīgi belzieni.

Biju gandrīz pārliecināts, ka mirstu vai sapņoju, jo tobrīd izdzirdēju skaļu un enerģisku dziesmu: - Klau, kā klaudz veseri! Klau, kā dzied naglas! - Katrai rindiņai sekoja sulīgi blīkšķi un attiecīgi uzsaucieni: - Kāds (ZLAUKT!) gods mums ir būvēt (ZLAUKT!) siekstas un karātavas!

Pēc dažām nodziedātajām rindiņām un vairākiem blīkšķiem sitienu zalves izbeidzās un skrandaiņu pūlis, bažīgi kurnot, atkāpās. Caur asiņu un spļaudekļu miglu es neskaidri samanīju piecus muskuļotos karātavu meistarus ar darbarīkiem, kas piesieti pie vidukļa, un rokās paceltiem veseriem. Viņi izlauzās cauri pūlim un jau ielenca mūs, bet tad šaubu mākti nopētīja tā, it kā mēs būtu neredzēta zivju suga, kādu viņi nebija cerējuši ieraudzīt savos tīklos.

- Vai tie ir viņi? - es dzirdēju vienu no vīriem jautājam.

- Brāl, necik labi viņi neizskatās.

- Skaidrs, ka tie ir viņi! - attrauca otrs zemā un pazīstamā balsī, kas ieskanējās kā miglas taure.

- Tas ir Šārons! - Emma iesaucās.

Es varēju pakustināt roku tik daudz, lai noslaucītu asinis no acs. Tur jau viņš stāvēja visā savā septiņas pēdas garajā augumā, melnajā apmetnī ietinies. Man gribējās smieties vai vismaz mēģināt pasmieties, jo nekad vēl nebiju priecājies ieraudzīt tik neglītu cilvēku. Viņš izvilka no kabatas un pacēla virs galvas mazas stikla blašķītes, tad iekliedzās: MAN IR TAS, KO JŪS GRIBAT, SLIMIE MĒRKAĶI! ŅEMIET TO UN LIECIET TOS BĒRNUS MIERĀ!

Šārons pagriezās un iesvieda blašķes pūlī. Skrandaiņi kliegdami un brēkdami metās tām pakaļ, gatavi saplosīt cits citu, lai tikai dabūtu pudelīti sev. Un tad es vairs manīju tikai karātavu cēlājus, kuri mazliet saburzīti, bet neskarti bāza veserus aiz jostas. Šārons lēni tuvojās mums, pastiepis uz priekšu sniegbalto roku, un teica: - Kas gan jums bija prātā, tā aizlavoties prom? Es līdz nelabumam uztraucos pārjums!

- Tas tiesa, - apstiprināja kāds no karātavu meistariem.

- Viņš nelikās mierā un lika mums visur jūs meklēt.

Es mēģināju pieslieties sēdus, bet nekas nesanāca. Nākamajā bridi Šārons jau bija noliecies pār mums un vērīgi pētīja kā uz ceļa notriektus zvērus.

- Vai rokas un kājas ir vietā? Paiet varat? Velns un elle, ko tie neģēļi jums nodarījuši! - Laivu vīra emocijas svārstījās starp armijas instruktora niknumu un tēva rūpēm.

- Džeikobs ir savainots, - dzirdēju Emmas aizlūzušo balsi sakām. - Tu ari, - es mēģināju piebilst, bet mēle neklausīja. Šķita, ka draudzenei ir taisnība: mana galva bija smaga kā akmens, un acis kā sabojājies satelīta signāls rādija saraustītu attēlu - te skaidri saskatāmu, te miglas bildi. Es pacēlos gaisā -Šārons mani nesa uz rokām. Šis vīrietis izrādījās daudz spēcīgāks, nekā izskatījās, un mani pārņēma pēkšņa doma, ko ari centos izteikt skali: Kur irEdisons?

Mēle peldēja kā pa putru, bet Šārons kaut kā tomēr mani saprata, pagrieza manu galvu uz tilta pusi un sacīja: - Tur.

Pa gabalu šķita, ka smagā mašīna lidinās pa gaisu. Vai manas satricinātās smadzenes taisīja jokus?

Nē. Tagad es skaidri redzēju, ka tukšpaura mēles ceļ smago mašīnu pāri bezdibenim.

Bet kur palicis Edisons?

- Tur, - laivu virs atkārtoja. - Apakšā.

Zem mašīnas nokarājās divas pakaļkājas un maziņš, brūns ķermenītis. Edisons bija ar zobiem pieķēries pie kādas mašīnas šasijas detaļas un vizinājās uz priekšu, viltīgais velns. Tiklidz mēles nolika mašīnu tilta otrā pusē, es pie sevis nodomāju: Ar dievpalīgu, mazais, bezbailīgais suņuk! Iespējams, tu esi mūsu lielākā cerība.

Un nākamajā bridi es jau iegrimu miglā, pasaulē ap mani iestājās nakts.

Mani mocīja saraustīti murgi, kuros runāja svešās valodās; es sapņoju par mājām, par nāvi. Acumirklīgos apziņas uzplaiksnījumos pazibēja bezjēdzīgi fragmenti - visticamāk, manu satricināto smadzeņu darbības radītas neskaidras un maldīgas ainas. Kāda sieviete bez sejas pūta man acīs putekļus. Es jutu, ka iegrimstu siltā ūdenī. Emmas balss man apgalvoja, ka viss būs kārtībā, ka mums apkārt ir draugi un mēs esam drošībā. Pēc tam - dziļš miegs bez sapņiem, pat nezinu, uz cik ilgu laiku.

Kad pamodos nākamreiz, zināju, ka vairs nesapņoju. Es gulēju gultā kādā mazā istabiņā. Caur aizvērtiem slēģiem telpā spraucās vārga gaismiņa. Tātad diena. Bet kura diena?

Man mugurā bija pidžama, nevis vecās, asinīm notraipītās drānas, un acīs vairs negrauza grants. Kāds bija par mani parūpējies. Un vēl kas: lai gan biju pārguris līdz nāvei, es gandrīz nejutu sāpes. Plecs vairs nesmeldza, arī sasistā galva ne. Es īsti nesapratu, ko tas nozīmē.

Mēģināju pieslieties sēdus, bet jau pusceļā nācās apstāties un atbalstīties uz elkoņiem. Uz naktsgaldiņa blakus gultai atradās stikla krūka ar ūdeni. Vienā istabas stūrī slējās smagnējs koka skapis, otrā... Es samirkšķināju un izberzēju acis, lai pārliecinātos par ieraudzīto. Jā, tur krēslā sēdēja kāds aizmidzis vīrietis. Manas smadzenes darbojās tik bremzēti, ka es pat nesabijos, tikai nodomāju: cik savādi! Šis vīrs ari izskatījās dīvaini, un īsu bridi es pūlējos apjēgt, ko īsti redzu. Šķita, ka šis cilvēks ir salikts kopā no divām dažādām pusēm: vienā pusē mati kā nolaizīti piegūlās ādai, bet otrā bija sacēlušies gaisā salipušā vilnī. Vienu vaigu klāja nīkulīga bārdiņa, bet otrs bija gludi noskūts. Pat svešinieka drānas - bikses, saburzītais svīteris un Elizabetes laika apkakle ar rišām - bija pa pusei modernas, pa pusei arhaiskas.

- Sveiki! - es izdvesu visai nepārliecināti.

Vīrietis iekliedzās un tik stipri salēcās, ka novēlās no krēsla un ar blīkšķi piezemējās uz grīdas. - Ak vai! Ak kungs! - Viņš apsēdās atpakaļ krēslā un skatījās uz mani plati ieplestām acīm, valdīdams trīsošās rokas. - Jūs pamodāties!

- Piedodiet, negribēju jūs nobiedēt...

- Ak nē, tas taču nekas, tā ir tikai mana vaina, - svešais atbildēja, nogludināja saburzītās drēbes un iztaisnoja apkaklītes rišas. - Tikai, lūdzu, nesakiet nevienam, ka biju iesnaudies, jūs pieskatot!

- Kas jūs esat? - es jautāju. - Kur atrodos? - Manas smadzenes ātri vien noskaidrojās, un tās piepildīja aizvien jauni jautājumi: - Un kur ir Emma?

- Nūjā, pareizi. - Vīrietis vēl vairāk satraucās. - Es laikam nebūšu vislabāk informētais saimes pārstāvis, kas var atbildēt uz ...jautājumiem...

Vīrietis nočukstēja pēdējo vārdu un sarauca pieri tā, it kā jautāt būtu aizliegts. - Tomēr... - Viņš norādīja uz mani. - Jūs esat Džeikobs. Mani sauc Nims. - Svešais iebakstīja sev krūtīs un tad ar roku apvilka gaisā apli. - Un šī māja pieder Bentema kungam. Viņš ļoti vēlas jūs satikt. Patiesību sakot, man viņam tūliņ pat jāpavēstī, ka esat pamodies.

Atbalstījies uz elkoņiem, beidzot tiku sēdus, bet piepūle gandrīz atņēma beidzamos spēkus. - Nekas tāds mani neinteresē. Es gribu satikt Emmu.

- Protams! Jūsu draudzene...

Vīrietis savicināja rokas kā īsus spārnus, bet acis šaudījās šurpu turpu, it kā Emma varētu atrasties kādā no istabas kaktiem.

- Man viņa jāredz! Tūlīt pat!

- Mani sauc Nims! - svešais iekviecās. - Un man jāpaziņo -jā, ievērojot stingrus norādījumus...

Mani pārņēma panika: ja nu Šārons, kā jau peļņas kārs cilvēks, izglāba mūs no skrandaiņu pūļa tikai tāpēc, lai pārdotu rezerves daļām?

- EMMA! - man izdevās izkliegt. - KUR TU ESI?

Nims apklusa un atkrita krēslā - laikam taču biju viņu nobiedējis un apklusinājis.

Jau pēc mirkļa no gaiteņa atskanēja soļu rīboņa un istabā ieskrēja kāds kungs baltā virsvalkā. - Jūs esat pamodies! - viņš iesaucās. Man atlika tikai pieņemt, ka tas ir ārsts.

- Es gribu satikt Emmu! - es uzstāju un mēģināju izcelt kājas no gultas, bet tās izrādījās smagas kā koka bluķi.

Piesteidzās ārsts un noguldīja mani atpakaļ uz palagiem. - Nepārpūlieties, jums vēl jāatlabst!

Viņš aizsūtīja Nimu sameklēt Bentema kungu. Atsities pret durvju stenderi un izmeties ārā gaiteni, Nims aizskrēja. Nākamajā mirkli es jau ieraudzīju durvīs Emmu - aizelsušos un priekā starojošu. Viņas mati klājās pār tīru, baltu kleitu.

- Džeikob?

Draudzenes parādīšanās lika pieplūst spēkiem; es izslējos taisni un pastūmu dakteri malā.

- Emma!

- Tu esi pamodies! - viņa iesaucās un pieskrēja man klāt.

- Uzmanīgi, viņš vēl ir tik ļoti vārgs! - ārsts brīdināja.

Emma uzmanīgi un maigi apskāva mani, tad apsēdās uz gultas malas man līdzās. - Piedod, ka nebiju klāt, kad tu pamodies. Man teica, ka būsi nemaņā vēl vairākas stundas...

- Viss kārtībā, - es atbildēju. - Bet kur mēs atrodamies? Cik sen mēs te jau esam?

Emma pavērās uz ārstu. Viņš kaut ko pierakstīja mazā kabatas grāmatiņā, bet acīmredzot arī klausījās. Mana draudzene uzgrieza dakterim muguru un turpināja jau čukstus: - Mēs esam Velna aizā, kāda bagāta vīra mājā. Tā ir slēpta vieta. Šārons mūs šurp atveda pirms vienas... pirms pusotras dienas.

- Un tas ir viss? - Es nopētīju Emmas seju. Viņas āda bija ideāli gluda, un par rētām vairs liecināja vien šauras, bālas svītriņas.

- Izskatās, ka tu esi gandrīz izveseļojusies!

- Man jau bija tikai dažas skrambas un sasitumi...

- Nevar būt. Es atceros, kas ar tevi tur laukā notika.

- Tev bija lauzta riba un savainots plecs, - iejaucās dakteris.

- Te ir kāda sieviete... dziedniece, - Emma paskaidroja.

- Viņas miesa rada iedarbīgus putekļus...

- Un vēl divkāršs smadzeņu satricinājums, - piebilda ārsts.

- Galu galā - nekas tāds, ar ko mēs netiktu galā. Bet tevi, puis, pie mums atveda gandrīz beigtu.

Es paplikšķināju sev pa krūtīm, vēderu un citām sasistajām vietām. Nesāpēja. Pacēlu gaisā labo roku un izgrozīju plecu. Viss kārtībā. - Tāda sajūta, ka es būtu ticis pie jaunas rokas, - es nebeidzu brīnīties.

- Tev paveicās, ka nevajadzēja jaunu galvu, - atskanēja Šā-rona balss, un viņš parādījās durvju ailā pilnā augumā. - Faktiski jau žēl, ka viņi tev tādu neiedeva, jo esošā acīmredzot ir pilna ar skaidām. Tā pazust! Man nebija ne mazākās nojausmas, uz kurieni... Pēc visiem maniem brīdinājumiem par šo aizu! Par ko gan tu domāji? - Laivu vīrs izslējās virs mums ar Emmu un pakratīja garo, balto pirkstu.

Es viņam uzsmaidīju. - Sveicināti, Šāron! Man prieks jūs atkal redzēt.

- Kā tad, ha-ha-ha, tagad jau tu smaidi un viss rādās rozā toņos, bet tur laukā jūs gandrīz ieskrējāt nāvei zobos!

- Mums paveicās, - Emma sacīja.

- Jā, paveicās, ka es tur biju! Par laimi, tovakar mani brālēni karātavu meistari bija brīvi un es viņus noķēru, pirms tie “Šūpulī

un zārkā” bija ielējuši sev rīklē gana daudz grāvja alus. Starp citu, viņi nestrādā par brīvu. Viņu pakalpojumus es pieskaitīšu jūsu rēķinam tāpat kā samaksu par manu sapostīto laivu!

- Labi, labi, - es piekritu. - Rimstieties!

- Par ko gan tu domāji? - viņš atkārtoja, un briesmīgā elpa mūs apskāva kā smirdīgs mākonis.

Un tad es atcerējos, ko biju domājis, bet vēlāk it kā piemirsis. - Par to, ka jūs esat viens neuzticams stulbenis! - es atcirtu. - Ka jūs uztrauc tikai nauda un jūs pie pirmās iespējas varētu mūs pārdot verdzībā! Tā gan. Mēs to noskaidrojām. Mēs visu zinām par to, kā jūs, īpatņi, šeit kārtojat riebīgus darījumus. Un, ja jūs kaut mirkli iedomājaties, ka mēs noticēsim, ka jūs... - es norādīju uz Šāronu ar pirkstu, - vai jebkurš no jums, - es norādīju uz dakteri, - mums palīdzat tikai un vienīgi laipnības dēļ, jūs esat zaudējuši prātu! Tāpēc vai nu pasakiet, ko grasāties ar mums iesākt un kurp vest, vai laidiet vaļā, jo mēs... mums ir...

Pēkšņi man uzbruka nepārvarams noguruma vilnis un skatiens aizmiglojās.

- Izdomājiet kaut ko labāku...

Es sapurināju galvu un mēģināju piecelties stāvus, bet istaba pēkšņi sagriezās. Emma satvēra manas delnas, un ārsts maigi noguldīja mani atpakaļ uz spilvena. - Mēs jums palīdzam tāpēc, ka Bentema kungs tā lūdza, - viņš īsi atbildēja. - Par to, ko viņš no jums vēlas, būs jājautā viņam pašam.

- Kā jau teicu, tas kāviņtursauc kungs var nobučot man pffmmm...

Emma aizspieda man muti. - Patlaban Džeikobs īsti labi nejūtas, - viņa sacīja. - Esmu pārliecināta, ka viņš gribēja pateikties par to, ka izglābāt mūs. Mēs esam jūsu parādnieki.

- Ari to, - es nomurmināju starp draudzenes pirkstiem.

Es biju dusmīgs un nobijies, bet ari patiesi laimīgs, ka esmu dzīvs un ka arī Emma ir sveika un izdziedēta. Par to domājot, jebkāda vēlme pretoties pagaisa un mani pārņēma tīra pateicība. Es pievēru acis, lai neredzētu, kā telpa ap mani jau atkal sagriežas, un klausījos, kā pārējie čukstus spriež par mani.

- Viņš vēl nav vesels, - dakteris skaidroja. - Šādā stāvoklī viņam nedrīkst atļaut tikties ar Bentema kungu.

- Viņam galva nav kārtībā, - teica Šārons. - Ja man un tam skuķim ļautu parunāt ar viņu zem sešām acīm, mēs viņu varētu vest pie prāta - par to esmu drošs. Vai atstāsiet mūs vienus?

Ārsts negribīgi aizgāja. Tiklīdz viņš bija prom, es atkal atvēru acis un koncentrēju skatienu uz Emmu, kura raudzījās manī.

- Kur ir Edisons? - es jautāju.

- Viņš tika pāri, - mana draudzene atbildēja.

- Pareizi. - Notikušais pamazām atausa atmiņā. - Vai viņš ir devis kādu ziņu? Varbūt ir jau atgriezies?

- Nē, nav, - Emma klusi atbildēja. - Vēl nav.

Prātā pārliku, ko tas varētu nozīmēt un kas ar Edisonu noticis, bet nespēju paciest radušos secinājumu. - Mēs apsolījām doties viņam pakaļ, - es teicu. - Ja viņš varēja tikt pāri, arī mēs esam uz to spējīgi.

- Tam tilta tukšpaurim, iespējams, nav nekādas daļas par to, vai pāri tiek kāds suns, - Šārons iejaucās, - bet jūs gan viņš noķeksētu nost un uzreiz iemestu verdošajā straumē.

- Ejiet prom, - es viņam sacīju. - Gribu parunāt ar Emmu zem četrām acīm.

- Kādēļ? Lai jūs izrāptos laukā pa logu un atkal aizbēgtu?

- Mēs nekur neaiziesim, - Emma sacīja. - Džeikobs taču nespēj pat izkāpt no gultas!

Šārons nebija tik viegli pārliecināms. - Es sēdēšu stūrī un kārtošu pats savas lietas, - viņš ierosināja. - Tāds ir mans vienīgais piedāvājums. - Laivu vīrs apmetās uz Nima krēsla ar vienu paroceni un svilpodams sāka tīrīt nagus.

Emma palīdzēja man piecelties sēdus, un mēs sabāzām galvas kopā un sačukstējāmies. īsu brīdi mani tik ļoti saviļņoja draudzenes tuvums, ka visi galvu pārplūdinājušie jautājumi pagaisa un vairs pastāvēja tikai viņas roka, kas skāra manu seju, glāstot vaigu un zodu.

- Tu mani tik ļoti pārbiedēji, - Emma iesāka. - Nudien, es domāju, ka esmu tevi zaudējusi.

- Man viss kārtībā. - Es apzinājos, ka tā nebūt nav, bet bailes pašam par sevi mani mulsināja.

- Nupat vēl tā nebija. Nekādā ziņā. Tev jāatvainojas dakterim.

- Zinu. Biju pavisam pārbijies. Un piedod, ja tevi nobiedēju.

Emma pamāja ar galvu un novērsa skatienu. Viņas acis īsu

mirkli raudzījās sienā, un, kad tās atkal lūkojās mani, pamanīju tajās mirdzam vēl neredzētu skarbumu.

- Man patīk domāt, ka esmu stipra, - meitene sacīja. - Atšķirībā no Bronvīnes, Milarda vai Enoha es patlaban esmu brīvībā tieši tāpēc, ka esmu pietiekami stipra, lai uz mani varētu paļauties. Tāda esmu bijusi vienmēr - meitene, kura var izturēt jebko. It kā sāpju sensors manā organismā nebūtu ieslēgts. Es varu izmest no atmiņas visas briesmas, izturēt un atkal ķerties pie tā, kas jādara. - Emmas plauksta virs palaga sameklēja manējo. Mūsu pirksti acumirklī savijās kopā. - Bet, domājot par tevi, par to, kāds tu izskatījies, kad viņi tevi aizvilka prom pa zemi...

Emma satraukti nopūtās un nogrozīja galvu, kā cenšoties atgaiņāt atmiņas. - Es vienkārši salūzu.

- Es arī. - Atmiņā atgriezās sāpes, kādas jutu ik reizi, kad nācās redzēt Emmu ciešam, šausmas, kas mani pārņēma ik reizi, kad viņai draudēja briesmas... - Es arī. - Es ciešāk satvēru draudzenes pirkstus un domāju, ko vēl pateikt, bet viņa pasteidzās pirmā.

- Es gribu, lai tu man kaut ko apsoli.

- Ko vien vēlies.

- Es gribu, lai tu nemirsti.

Uz manām lūpām izlauzās smaids. Emma nesmaidīja. - Tu nedrīksti mirt, - viņa turpināja. - Ja es tevi pazaudēšu, pārējais, sasodīts, nebūs ne graša vērts.

Es apskāvu Emmu un pievilku sev cieši klāt. - Es ļoti pacentīšos.

- Ar to nepietiek, - viņa čukstēja. - Apsoli man!

- Labs ir. Es nemiršu.

- Saki, ka apsoli!

- Es apsolu. Saki to pašu!

- Es apsolu.

- Ak vai! - kaktā bezbēdīgi iesaucās Šārons. - Šie saldie mīlnieku meli...

Mēs palaidām viens otru vaļā. - Jums tas nebija jāklausās! - es viņam pārmetu.

- Nu jau būs diezgan, - laivu virs noburkšķēja, ar troksni pārvilka krēslu pāri istabai un nolika pie gultas. - Mums jāapspriež svarīgas lietas. Un konkrēti - tu man esi atvainošanos parādā.

г

L

- Par ko? - Viņš sāka mani kaitināt.

- Par mana rakstura un reputācijas apšaubīšanu.

- Ikviens vārds bija patiesība, - es attraucu. - Šī cilpa ir pilna ar draņķiem un ķertajiem, un jūs esat stulbenis, kuru uztrauc tikai nauda!

- Kurš ne par kripatiņu nejūt līdzi savējo ciešanām, - Emma piebilda. - Tomēr vēlreiz jāsaka: paldies, ka mūs izglābāt.

- Atrodoties šeit, ļaudis iemācās meklēt galveno, - Šārons sacīja. - Katram ir savs stāsts, savas ciešanas. Visi no tevis kaut ko grib un gandrīz vienmēr melo. Tāpēc - jā, es palieku nepiedodami egocentrisks un domāju par to, kā nopelnīt. Bet mani dziļi aizvaino jūsu pieņēmums, ka man varētu būt jebkādas darīšanas ar tiem, kuri tirgo īpatņus. Tas, ka esmu kapitālists, vēl nenozīmē, ka esmu nelietis ar ļaunu sirdi.

- Un kā gan mēs to varējām zināt? - es painteresējos. - Mums bija jālūdzas un jūs jāpiekukuļo, lai jūs nepamestu mūs piestātnē, vai atceraties?

Šārons paraustīja plecus. - Tad es vēl nesapratu, kas jūs esat.

Es paraudzījos uz Emmu, tad norādīju pats uz sevi. - Kas es esmu?

- Tu, manu zēn. Bentema kungs jau sen gaida, lai aprunātos ar tevi. Kopš tās dienas, kad es pirmoreiz piestiprināju izkārtni, ka esmu laivu vīrs, un tas notika pirms vairāk nekā četrdesmit gadiem. Bentems panāca man drošu iekļūšanu aizā un izkļūšanu no tās, un par to es apsolīju sekot, kad parādīsies tu. Mans pienākums bija atvest tevi pie viņa. Beidzot esmu līdz galam izpildījis savu līguma daļu.

-Jūs noteikti esat sajaucis mani ar kādu citu, - es teicu. - Es neesmu nekas.

- Viņš sacīja, ka tu mācēsi sarunāties tukšpauru mēlē. Cik daudz īpatņu tu pazīsti, kuri to prot?

- Bet viņam ir tikai sešpadsmit gadu, - Emma iejaucās. - Pa īstam sešpadsmit. Tad kā gan...

- Tāpēc jau pagāja kāds laiks, līdz es visu saliku pa plauktiņiem, - Šārons skaidroja. - Man bija personiski jātiekas ar Ben-tema kungu, lai par to parunātu, un to es ari darīju, kad jūs abi aizmukāt. Lieta tāda, ka tu isti neatbilsti aprakstam. Visus šos gadus es centos ieraudzīt vecu viru.

- Vecu viru, - es atkārtoju.

- Tieši tā.

- Kurš prot sarunāties ar tukšpauriem?

- Kā jau es teicu.

Emmas pirksti ciešāk savilkās ap manējiem, un mēs saskatījāmies. Nē, tas nevar būt. Sajutis pieplūstam svaigus spēkus, es nocēlu kājas no gultas. - Es gribu runāt ar to Bentemu. Tūlīt.

- Viņš tevi pieņems, kad būs gatavs, - Šārons norādīja.

- Nē, tūlīt!

Kā gadījās, kā ne, tieši tajā bridi kāds pieklauvēja pie durvīm. Šārons tās atvēra, un uz sliekšņa stāvēja Nims. - Bentema kungs gaidis mūsu viesus uz tēju pēc stundas bibliotēkā, - viņš teica.

- Mēs nevaram gaidīt stundu, - es uzstāju. - Jau tā esam zaudējuši pārāk daudz laika.

To dzirdot, Nims viegli piesarka un piepūta vaigus. - Zaudējuši?

- Džeikobs gribēja teikt, ka mūs gaida vēl viena steidzama tikšanās tepat aizā un mēs jau kavējam tās sākumu, - Emma paskaidroja.

- Bentema kungs uzstāj uz nesteidzīgu tikšanos, - Nims atbildēja. - Kā viņš mēdz teikt: dienā, kad vairs neatliks laika labām manierēm, mēs šo pasauli būsim zaudējuši. Un tāpēc man jāpanāk, lai jūs būtu piemēroti ģērbušies. - Nims piegāja pie skapja un atvēra tā smagās durvis. Skapi atradās vairāki pakaramie ar drēbēm. - Izvēlieties, kas jums labāk patīk.

Emma izvilka kleitu ar rišām un uzmeta lūpu. - Pavisam nepiemēroti. Kāpēc mums jāspēlē pārģērbšanās un jāmalko tēja, kamēr mūsu draugi un imbrlnes ir spiesti izciest... putns vien zina ko?

- Mēs to darām viņu dēļ, - es teicu. - Mums jāspēlē līdzi tikai tik ilgi, līdz Bentems pateiks to, ko zina. Tas varētu būt svarīgi.

- Vai ari viņš varētu izrādīties tikai vientuļš vecs vīrs.

- Nerunājiet tā par Bentema kungu! - Viņa seja savilkās grumbās. - Bentema kungs ir svētais, gigants starp cilvēkiem!

- Ak, atslābsti! - Šārons neizturēja. Viņš piegāja pie loga un atvilka biezos aizkarus. Istabā iezagās bāla dienasgaisma zirņu zupas krāsā. - Velciet mugurā, un viss, - viņš turpināja. - Jums abiem ir randiņš.

Es pametu malā segu, un Emma palīdzēja man izkāpt no gultas. Pavēros laukā pa logu un ieraudzīju tukšu, dzeltenā smogā grimstošu ielu. Pēc tam, Emmas rokas atbalstīts, tiku līdz skapim, lai izvēlētos drēbju kārtu. Uz viena pakaramā ieraudzīju apģērbu ar zīmīti, ka tas domāts man.

- Lūdzu, vai jūs varētu uz bridi iziet ārā, lai mēs pārģērbtos? - es teicu.

Šārons uzmeta aci Nimam un paraustīja plecus. Nima rokas nervozi nodrebēja. - Tas nebūtu pieļaujams!

- Ko nu vairs, ar viņiem viss kārtībā, - Šārons atmeta ar roku. - Nekādas muļķošanās, sarunāts?

Emma piesarka kā biete. - Man nav ne jausmas, par ko jūs runājat.

- Skaidrs, ka nav. - Laivu virs izstūma Nimu ārā no istabas un tad apstājās durvis. - Vai es varu jums uzticēties, ka atkal neaizbēgsiet?

- Kāpēc lai mēs bēgtu? - es noburkšķēju. - Mēs taču gribam satikt Bentema kungu.

- Mēs nekur neiesim, - Emma nogrieza kā ar nazi. - Bet kāpēc jūs vēl esat te?

- Bentema kungs palūdza, lai es jūs pieskatu.

Es pie sevis prātoju, vai tas nozīmē, ka Šārons mūs apturētu, ja mēs mēģinātu aiziet.

- Laikam esat tam vīram ļoti daudz parādā, - es izmetu.

- Ārkārtīgi daudz, - viņš attrauca. - Esmu viņam parādā par savu dzīvību. - Pieliecis galvu gandrīz līdz zemei, laivu virs izgāja priekšnamā.

- Tu pārvelc drēbes tur! - Emma pamāja uz nelielu abām telpām kopīgu vannasistabu. - Es pārģērbšos tepat. Un nekādas lūrēšanas, pirms es pieklauvēšu!

- Labīīī, - es novilku, pārspīlējot savu vilšanos, lai to neizrādītu. Lai gan iespēja ieraudzīt Emmu apakšveļā bija nenoliedzami vilinoša, visas pēdējā laikā pārciestās dzīvībai bīstamās briesmas šo manas pusaugu puikas smadzeņu daļu bija pamatīgi iesaldējušas. Tomēr vien daži nopietni skūpsti varētu pamodināt manu pamatinstinktu.

Lai vai kā, es ieslēdzos vannasistabā ar spožām, baltām flīzēm un smagu dzelzs armatūru un pārliecos pār izlietni, lai nopētītu sevi sudrabotā spogulī.

Es izskatījos briesmīgi.

Uzblīdušo seju šķērsoja nejaukas sārtas švīkas, kas gan ātri dzija, tomēr vēl nebija pagaisušas un atgādināja par ikvienu saņemto sitienu. Krūtis kā ģeogrāfisko karti klāja neglīti zilumi, kas, tiesa, nesāpēja. Grūti iztīrāmās ausu rievas bija pieķepušas ar sakaltušām asinīm. No redzamā skata man kļuva nelabi, un nācās pieķerties pie izlietnes, lai nepakristu. Pēkšņi atmiņā uzplaiksnīja nejaukas atmiņas par to, kā mani sit ar dūrēm un sper ar kājām un kā strauji tuvojas zeme.

Līdz šim neviens vēl nebija mēģinājis mani nogalināt ar kailām rokām. Tā bija jauna pieredze, pavisam citāda nekā bēgšana no tukšpauriem, kad es skrēju, instinkta dzīts. Ari jūtot, kā uz tevi šauj, pārņem citāda sajūta, jo lodes nogalina ātri un bezpersoniski. Savukārt, lai kādu nožmiegtu ar rokām, ir jāpastrādā. Šajā gadījumā nepieciešams naids. Cik savādi un sāpīgi apzināties, ka šāds naids ir veltīts man! Ka īpatņi, kuri pat nezina manu vārdu, kolektīva neprāta brīdī ienīst mani tik ļoti, ka cenšas izdzēst manu dzīvību pašu rokām. Tas lika man kaunēties - it kā neizprotamā veidā man būtu atņemta cilvēcība -, lai gan īsti nespēju aptvert, par ko. Ar to man nāksies samierināties, ja kādreiz pienāks diena, kad pietiks laika domām par kaut ko tādu.

Es atgriezu krānu, lai noskalotu seju. Caurules nodrebēja un iekaucās, tomēr pēc pamatīga orķestrāla priekšnesuma krāns izklepoja vien brūngana ūdens malku. Pat ja tas Bentems bija bagāts, nekāda greznība nespētu pasargāt viņu no patiesības, ka viņš mitinās ellīgā vietā.

Nez kā viņš šeit nonāca?

Vēl lielāku interesi radīja jautājums, kas šim kungam ir zināms vai, konkrētāk, ko viņš zina par manu vectēvu? Protams, tieši par viņu Šārons runāja, sacīdams, ka viņam bija jāpamana vecs virs, kurš prastu sarunāties ar tukšpauriem. Varbūt vecaistēvs satika Bentemu kara laikā pēc tam, kad jau bija pametis mis Peregrines māju, bet pirms aizbraukšanas uz Ameriku? Par šo būtisko savas dzīves posmu vectēvs runāja reti un nemēdza ieslīgt detaļās. Lai cik daudz es pēdējo mēnešu laikā būtu uzzinājis par vectēvu, daudzējādā ziņā viņš joprojām man palika noslēpumains. Skumju mākts nospriedu: kopš opīša vairs nav, visticamāk, tā ari paliks.

Es uzvilku Bentema dotās drēbes: zilu privātskolas audzēkņa kreklu, pelēku vilnas svīteri un vienkāršas, melnas bikses. Viss ideāli derēja, it kā šejienieši būtu zinājuši par manu ierašanos. Kad āvu kājās brūnas šņorējamas ādas kurpes, Emma pieklaudzināja pie durvīm.

- Kā tev tur iekšā klājas?

Es atvēru durvis, un mani apžilbināja kaut kas liels un dzeltens. Milzīgajā kanārijputniņa krāsas dzeltenajā kleitā ar kuplām piedurknēm un apakšmalu, kas pinās starp kājām, Emma izskatījās nožēlojami.

Viņa nopūtās. - Tici man, šis bija mazākais no drēbnieku radītajiem ļaunumiem.

- Tu izskaties pēc milzīga putna, - es sacīju un izgāju no vannasistabas pie draudzenes. - Savukārt es ar to svīteri izskatos pēc TV šova vadītāja Rodžersa kunga. Tas Bentems ir viens nežēlīgs cilvēks.

Emma nereaģēja ne uz vienu, ne otru līdzību. Ignorējot mani, viņa piegāja pie loga un pavērās laukā.

-Jā, derēs.

- Kas derēs?

- ŠI dzega. Tā ir varen liela, un tur ir daudz, kur pieķerties. Drošāk nekā atrakciju parka klinšu siena.

- Kāda gan mums daļa gar dzegas drošumu? - es jautāju un ari piegāju pie loga.

- Tāda, ka Šārons novēro priekšnamu, un skaidrs, ka caur to mēs nevaram bēgt.

Dažbrīd šķita, ka Emma domās ieslīgst mūsu sarunā, mani pašu uz to nepaaicinot, un pēc tam jūtas neapmierināta, ka es apjūku, kad viņa galu galā kaut ko pasaka skaļi. Meitenes smadzenes funkcionēja tik ātri, ka laiku pa laikam tās apsteidza pašas sevi.

- Mēs nekur nevaram bēgt, - es sacīju. - Mums jāsatiek Bentems.

- Tā arī darīsim, tikai lai mani pakar, ja nākamo stundu es aizvadīšu šajā istabā, lauzot rokas. Svētais Bentema kungs ir Velna aizā dzīvojošs trimdinieks, un tas nozīmē, ka, visticamāk, viņa nekrietnā pagātne bijusi bīstama un nožēlojama. Es gribu mazliet apskatīt viņa māju un noskaidrot, ko tur ieraudzīsim. Mēs atgriezīsimies, vēl pirms kāds pamanīs, ka esam nozuduši. Goda vārds!

- Nu, lai notiek, dosimies slepenā operācijā. Tādam mērķim mēs esam ideāli ģērbušies.

- Ļoti smieklīgi.

Man kājās bija kurpes ar cietām zolēm, un katrs solis atbalsojās kā āmura sitiens. Emmas kleita bija košāka pat par dzelteno bīstamības ceļa zīmi, turklāt es tikai pavisam nesen biju tiktāl atguvis spēkus, lai pats nostātos uz kājām. Un tomēr es piekritu. Šādos jautājumos manai draudzenei bieži vien izrādījās taisnība, un tobrīd es biju atkarīgs no viņas intuīcijas.

- Ja kāds mūs pamanīs, neko darīt, - Emma sacīja. - Ir skaidrs, ka tas vīrs ir gaidījis veselu mūžību, lai tevi satiktu. Par nelielu ekskursiju viņš mūs vairs nepadzīs.

Emma pavēra logu un uzrāpās uz dzegas. Es piesardzīgi pabāzu laukā galvu. Mēs atradāmies otrajā stāvā kādā tukšā ielā Velna aizas labajā rajonā. Es pamanīju malkas grēdu - aiz tās

mēs bijām slēpušies, kad Šārons iznāca no šķietami pamestā veikala. Tieši zem mums atradās Mandija, Daisona un Straipa advokātu birojs. Šāda firma, protams, neeksistēja. Tā bija tikai viltus izkārtne, kas slēpa ieeju Bentema mājā.

Emma pasniedza man roku. - Zinu, ka tu neesi sajūsmā par augstumu, bet es neļaušu tev nokrist.

Pēc purināšanas virs verdošas upes tukšpaura tvērienā šāds kritiens vairs nešķita tik biedējošs. Emmai bija taisnība: dzega izrādījās plata, un pie dekoratīvajiem rotājumiem un groteska-jām sejām, kas šur tur izvirzījās no ēkas fasādes, varēja veiksmīgi pieķerties. Es izrāpos laukā, pieķēros un trīcošām kājām sekoju draudzenei.

Dzega turpinājās aiz mājas stūra, un mēs bijām gandrīz droši, ka virzāmies uz priekšu paralēli priekšnamam un Šārons mūs nevar redzēt. Mēs mēģinājām atvērt kādu logu.

Tas izrādījās aizslēgts. Tad virzījāmies tālāk un mēģinājām attaisīt nākamo, bet arī tas bija aizslēgts, tāpat trešais, ceturtais un piektais.

- Drīz būsim sasnieguši mājas otru galu, - es teicu. - Ja nu mums neizdosies attaisīt nevienu logu?

- Nākamo izdosies, - Emma atbildēja.

- Kā tu zini?

- Esmu gaišreģe. - Līdz ar šiem vārdiem viņa iespēra pa logu, un saplēstā stikla lauskas ielidoja telpā vai notinkšķēja, atsitoties pret mūri.

- Nē, tu esi huligāne.

Emma novaikstljās un ar plaukstu izsita no rāmja pēdējās rūts atliekas.

Pa caurumu meitene ielīda istabā. Es mazliet negribīgi viņai sekoju tumšajā un bīstamajā telpā. Pagāja kāds bridis, līdz acis pierada pie tumsas. Nīkulīgā gaisma ieplūda istabā tikai pa caurumu mūsu nupat saplēstajās žalūzijās, un tā ļāva mums saskatīt īstu mantu vācēja paradīzi. Koka redeļu grozi un kastes nedrošās kaudzēs slējās līdz pat griestiem, un starp tām palika tikai šaura sprauga, pa kuru pārvietoties.

- Man rodas aizdomas, ka Bentemam nepatīk neko mest ārā, - Emma piezīmēja.

Es atbildēju ar strauju trīskāršu šķavu zalvi. Gaisā biezēja putekļi. Emma novēlēja man veselību, iededza plaukstā liesmiņu un apgaismoja tuvāko kasti. Uz tās vīdēja etiķete: Rm. AM-157.

- Kā tu domā - kas tajās glabājas? - es jautāju.

- Lai to noskaidrotu, būs vajadzīgs lauznis, - Emma attrauca. - Izskatās diezgan stabila.

- Man likās, ka tu esi gaišreģe.

Emma parādīja mēli.

Tā kā laužņa mums nebija, turpinājām apskatīt telpu. Tiklīdz attālinājāmies no loga un pa to ieplūstošās nīkulīgās gaismiņas, Emmas liesma palielinājās. Pa šauro eju starp kastēm nonācām līdz durvju arkai un citai istabai, kas izrādījās tikpat tumša un gandrīz tikpat piekrauta. Tomēr tur glabājās nevis kastes, bet gan milzīgas, ar baltiem putekļu pārklājiem apsegtas mēbeles. Emma jau grasījās vienu pārklāju noraut nost, bet es laikus satvēru viņas roku.

- Kas tev lēcies? - draudzene izklausījās sarūgtināta.

- Zem tā var atrasties kaut kas briesmīgs.

- Jā, tieši tā, - viņa teica un norāva pārsegu, saceļot gaisā putekļu mākoni.

Kad putekļi nosēdās, mēs ieraudzījām paši savu neskaidro atspulgu stikla skapī, kādus mēdz izmantot muzejos. Vitrīna bija augstumā līdz viduklim un kādas četras pēdas plata. Tajā glabājās rūpīgi sakārtoti priekšmeti ar klāt pieliktām zīmītēm: no kokosrieksta čaumalas izgrebts trauks, no vaļa muguras skriemeļa izgatavota ķemme, neliels akmens cirvis un vēl daži eksponāti, kuru pielietojums nebija uzreiz nosakāms. Pie stikla piestiprinātais uzraksts vēstīja: īpatņu mājsaimniecības priekšmeti noEsprito Santo salas Jaunajā Hibrīdu salu arhipelāgā Klusā okeāna dienvidu daļā, iegūti 1750. gadā.

- Ak vai! - Emma nočukstēja.

- Savādi, - es atbildēju.

Emma nolika pārklāju vietā, lai gan īsti nebija jēgas slēpt mūsu viesošanās pēdas, jo saplēsto logu salabot nevarējām. Tā mēs virzījāmies pa telpu uz priekšu un uz labu laimi atsedzām vairākus priekšmetus. Tie bija dažnedažādi muzeja eksponāti,

starp kuriem it kā nepastāvēja nekāda saistība, ja nu vien tāda, ka savulaik šīs lietas bija piederējušas īpatņiem. Vienā skapī atradās spilgti zīda apģērbi, ko īpatņi bija valkājuši Tālajos Austrumos ap 1800. gadu. Citā vitrīnā mēs ieraudzījām kaut ko, kas pirmajā brīdī izskatījās pēc koka stumbru šķērsgriezumiem, bet, rūpīgāk apskatot, izrādījās no naglaina koka plāksnes izgatavotas durvis ar dzelzs eņģēm un rokturi. Blakus atradās uzraksts: Ieeja īpatņu mājā no plašajām Hibernijas ārēm, 1530. gads.

- Oho! - Emma pieliecās, lai apskatītu tuvāk. - Es pat nenojautu, ka mūsu šajā pasaulē ir tik daudz.

- Vai arī bija tik daudz, - es precizēju. - Nez vai viņi vairs ir dzīvi...

Beidzamo mēs aplūkojām kolekciju ar nosaukumu Hetu īpatņu ieroči no Kaimaklas pazemes pilsētas, laiks nezināms. Pārsteidzošā kārtā skapī mēs ieraudzījām tikai beigtas vaboles un tauriņus.

Emma pavērsa liesmu tā, lai ielūkotos man acīs. - Laikam esam noskaidrojuši, ka Bentems ir vēstures maniaks. Esi gatavs iet tālāk?

Mēs izskrējām cauri vēl divām ar putekļiem klātām vitrīnām piebāztām telpām un nonācām pie vienkāršām kāpnēm, pa kurām uzkāpām uz nākamo stāvu. No kāpņu telpas pavērās durvis uz garu un greznu, tepiķiem klātu gaiteni. Tas izskatījās nebeidzams - vienādā attālumā izvietotās durvis un tapešu raksta atkārtošanās radīja reibinošu bezgalības ilūziju.

Mēs devāmies uz priekšu un ielūkojāmies blakustelpās. Tās bija identiski mēbelētas, identiski iekārtotas un aplīmētas ar identiskām tapetēm. Katrā istabā atradās gulta, naktsgaldiņš un skapis - tieši tāpat kā telpā, kurā es biju atguvies. Sarkano magoņu raksts vijās pa tapetēm un hipnotizējošās cilpās turpinājās uz tepiķa. Šķita, ka šo istabu pamazām pārņem daba. Faktiski istabas nebūtu nekādi atšķiramas, ja ne mazās misiņa plāksnītes ar katras telpas nosaukumu pie durvīm. Tie visi bija eksotiski: Alpu istaba, Gobi istaba, Amazones istaba...

No gaiteņa durvis veda uz kādām piecdesmit telpām, un mēs bijām tikuši vien līdz pusei, kad jau pielikām soli, jo bija skaidrs,

ka šeit neko jaunu vairs nevaram atklāt. Tad pēkšņi sajutām tik stindzinošu gaisa plūsmu, ka sāka smelgt āda.

- Brrr. - Es sarāvos čokurā. - No kurienes tas pūš?

- Vai tikai kāds nebūs atstājis vaļā logu, - Emma noteica.

- Bet ārā nav auksts, - es iebildu, un viņa paraustīja plecus.

Mēs gājām pa vestibilu uz priekšu, un, jo tālāk tikām, jo aukstāks kļuva. Galu galā mēs nogriezāmies ap stūri un nonācām tajā gaiteņa daļā, kur pie griestiem karājās lāstekas un tepiķus klāja sarma. Šķita, ka sals nāk no vienas konkrētas istabas. Mēs nostājāmies pie tās un vērojām, kā spraugā zem durvīm krājas sniegpārslas.

- Cik dīvaini! - Es nodrebinājos.

- Neparasti, šaubu nav, - Emma man piekrita, - pat pēc maniem ieskatiem.

Es spēru soli uz priekšu, un zem kājām nogurkstēja sniegs. Izpētījis pie durvīm piestiprināto plāksnīti, es izlasīju: Sibīrijas istaba.

Es paraudzījos uz Emmu. Viņa vērās manī.

- Varbūt tur tikai darbojas īpaši spēcīgs gaisa kondicionētājs, - Emma ieminējās.

- Taisīsim vaļā un noskaidrosim, - es ierosināju un nospiedu durvju rokturi, bet tās nevērās. - Aizslēgts.

Emma pielika pie roktura savu plaukstu un vairākas sekundes nelaida vaļā. Izkusušais ledus sāka pilēt uz grīdas.

- Nevis aizslēgts, bet aizsalis.

Viņa nospieda rokturi un pagrūda durvis uz priekšu, bet tās pavērās tikai šaurā spraudziņā. Mēs pielikām plecus pie durvīm un uz trīs pagrūdām. Durvis atsprāga vaļā, un sejā iebrāzās arktiska gaisa pūsma. Sniegpārslas lidoja visur - ari mums acīs un gaitenī aiz muguras.

Pieseguši sejas, ielūkojāmies istabā. Tā bija mēbelēta tāpat kā citas telpas - ar gultu, drēbju skapi un naktsgaldiņu -, bet zem dziļajām sniega kupenām slēpās neskaidri, balti pauguri.

- Kas tie tādi? - es skaļi iesaucos, lai pārkliegtu kaucošo vēju. - Vēl viena cilpa?

- Nevar būt! - arī Emma kliedza. - Mēs jau vienā esam!

Pieliekušies pret vēju, mēs iegājām telpā, lai apskatītu to tuvāk. Agrāk man šķita, ka sniegs un ledus nāk no atvērtā loga, bet, tiklīdz brāzma pierima, kļuva skaidrs, ka istabā logu nemaz nav un trūkst ari pretējās sienas. Abās pusēs esošās sienas un griestus virs galvas klāja ledus, iespējams, kaut kur zem kājām atradās ari tepiķis, bet tur, kur būtu jābūt ceturtajai sienai, pavērās skats uz apledojušu alu un uz ainavu aiz tās - bezgalīgiem balta sniega un melnu klinšu plašumiem.

Cik varēju spriest, tuvāk Sibīrijai nemaz nebūtu iespējams nonākt.

Cauri istabai prom neskartajā ainavā tiecās nošķūrēta taciņa vienas lāpstas platumā. Mēs šļūcām pa taku laukā no istabas un ielīdām alā, nepārstājot apbrīnot visu apkārt redzamo. Kā baltu koku mežs no grīdas augšup cēlās un no griestiem nokarājās milzīgi ledus pīķi.

Emmu bija grūti pārsteigt - viņa bija jau gandrīz simt gadus veca un visu mūžu redzējusi daudz ko īpatnu, tomēr šķita, ka šī vieta izraisa viņā patiesu apbrīnu.

- Cik pārsteidzoši! - meitene iesaucās, pieliecās un sagrāba saujā sniegu. Viņa smiedamās meta ar piku man. - Vai tas nav pārsteidzoši?

- Ir gan, - es izspiedu caur klabošajiem zobiem, - tikai kāpēc tas viss atrodas šeit?

Izlavierējuši cauri milzīgajām lāstekām, mēs nonācām klajumā. Atskatījies es istabu mums aiz muguras vairs neredzēju -to pilnībā aizsedza alas sienas.

Emma steidzās uz priekšu, tad pagriezās atpakaļ un satraukti uzsauca: - Nāc šurp!

Es aizbridu pa aizvien dziļāko sniegu līdz draudzenei. Tur pavērās dīvains skats. Mūsu priekšā pletās balts, līdzens lauks. Tam blakus zeme aizvijās dziļās, līkumotās krokās, kas atgādināja plaisas šļūdoni.

- Mēs šeit neesam vieni, - Emma teica un norādīja uz kādu, ko vēl nebiju pamanījis. Plaisas malā stāvēja kāds vīrietis un raudzījās tai pāri.

- Ko viņš tur dara? - Mans jautājums izskanēja vairāk vai mazāk retoriski.

- Šķiet, uz kaut ko skatās.

Mēs vērojām, kā svešinieks lēnītēm pastaigājas gar plaisas malu, nepārstādams raudzīties lejup. Pēc brīža es sapratu, ka esmu ārkārtīgi pārsalis un vairs nejūtu seju. Gaisā pacēlās sniega vērpete un aizsedza skatienu.

Kad pēc brīža sniegs norima, vīrietis lūkojās tieši uz mums.

Emma sastinga. - Ko nu?

- Kā tev šķiet, vai viņš mūs redz?

Emma pavērās uz savu spilgti dzelteno kleitu. - Jā.

Kādu bridi mēs stāvējām, nenovēršot acis no svešinieka, un viņš pāri baltajam klajumam raudzījās uz mums. Tad vīrietis metās skriet uz mūsu pusi. Mūs šķīra gandrīz simt metri, dziļš sniegs un nelīdzenas ledus plaisas. Grūti noprast, vai viņš gribēja mums nodarīt kaut ko ļaunu, bet mēs atradāmies tur, kur mums nebija jābūt, un šķita, ka visprātīgāk būtu doties prom. Šādu lēmumu skaļi pastiprināja kauciens, kādu līdz šim biju dzirdējis tikai vienreiz - čigānu apmetnē.

Lācis.

Ātrs skatiens pār plecu apstiprināja manas aizdomas: no kādas plaisas šurp joņoja milzīgs, melns lācis un tuvojās vīrietim. Viņi abi grasījās mums uzbrukt, turklāt lācis veica ceļu daudz ātrāk nekā cilvēks.

- LĀCIS! - es gluži lieki nokliedzos.

Es mēģināju skriet, bet sastingušās kājas atteicās klausīt. Emma, it kā nejūtot salu, saķēra mani aiz rokas un vilka uz priekšu. Mēs iemukām atpakaļ alā, izsteberējām cauri istabai un laukā pa durvīm, ap kurām pusēnā grimstošo gaiteni jau pildīja sniega kupenas. Es aizrāvu durvis aiz mums ciet, it kā tās varētu apturēt lāci, un mēs steidzāmies atpakaļ pa garo gaiteni, tad lejā pa kāpnēm un iekšā Bentema slēgtajā muzejā, lai paslēptos starp baltā sniega segām klātajiem rēgiem.

Mēs noslēpāmies starp sienu un milzīgu, putekļiem klātu veidojumu telpas dziļākajā stūri, tad ielīdām tik šaurā spraugā, ka nevarējām pagriezt galvu, lai redzētu viens otru, un aukstums, no kura tā bijām bēguši, tagad pārņēma mūsu kaulus. Klusi drebinādamies, stāvējām kā stāvi manekeni, un no drēbēm kūstošais sniegs peļķēs krājās pie kājām. Emma saņēma manu labo roku savā kreisajā - tas ari bija viss siltums, ko varējām viens otram dot. Pamazām starp mums veidojās sapratne, kādu nav iespējams izteikt vārdos, - tā bija īpaša žestu un skatienu, pieskārienu un aizvien kaislīgāku skūpstu valoda, kas ik mirkli kļuva bagātāka, spēcīgāka un sarežģītāka. Tā bija aizraujoša un ļoti būtiska izjūta, un tādos mirkļos kā šis tā lāva nedaudz mazāk just aukstumu un bailes.

Kad pēc dažām minūtēm neviens lācis tā ari neparādījās, lai mūs apritu, uzdrošinājāmies čukstus bilst kādu vārdu.

- Vai mēs tikko atradāmies cilpā? - es vaicāju. - Vai tā bija cilpa cilpā?

- Es nezinu, kas tas bija, - Emma atbildēja.

- Sibīrija, lā bija rakstīts uz durvīm.

-Ja tā bija Sibīrija, tad istaba, kurā tā atrodas, ir tāds kā portāls, nevis cilpa. Bet portāli, protams, neeksistē.

- Protams, - es piekritu, lai gan nemaz nebūtu tik dīvaini ticēt, ka pasaulē, kurā pastāv laika cilpas, eksistē ari portāli.

- Ja nu tā bija tikai ļoti sena cilpa? - es ieminējos. - Piemēram, no leduslaikmeta, desmit vai piecpadsmit tūkstošus gadu veca? Varbūt tolaik Velna aiza izskatījās tieši tā.

- Diez vai mēdz būt tik aizvēsturiskas cilpas, - Emma nočukstēja.

Man klabēja zobi. - Man nepāriet drebuļi, - es teicu.

Emma piespiedās man pie sāna un ar silto roku saberzēja muguru.

- Ja es varētu izveidot portālu ar izeju uz jebkuru vietu, -es sariju, - Sibīrija neatrastos manas izvēles saraksta augšgalā.

- Uz kurieni tu tādā gadījumā dotos?

- Hm, varbūt uz Havaju salām... Lai gan pieļauju, ka tur ir garlaicīgi. Kurš gan neizvēlētos Havaju salas!

-Es.

- Kur tu gribētu nonākt?

- Tur, no kurienes esi tu, - Emma atbildēja. - Floridā.

- Jēziņ, kāpēc tu gribētu nokļūt tieši tur?

- Domāju, ka man būtu interesanti redzēt vietu, kur tu uzaugi.

- Cik mīļi. Tur gan nekā īpaša nav. Florida nudien ir mierīga vieta.

Emma uzlika galvu man uz pleca un uzpūta uz manas rokas siltu elpu. - Izklausās pēc paradīzes.

- Tev sniegs saķēries matos, - es teicu, bet pārslas izkusa, tiklīdz es mēģināju tās notraust zemē. Es nopurināju auksto ūdeni uz grīdas un tajā brīdī pamanīju mūsu pēdas. Mēs bijām atstājuši uz grīdas kūstošā sniega svītru, kas droši vien aizveda uz mūsu slēptuvi.

- Mēs nu gan esam stulbeņi! - Es norādīju uz pēdām. - Vajadzēja atstāt kurpes ārpusē.

- Viss kārtībā, - Emma mani mierināja. - Ja viņi līdz šim nav sadzinuši mums pēdas, varbūt...

No istabas pretējā stūra atskanēja skaļi, metāliski soļi, ko pavadīja liela dzīvnieka elsošana.

- Atpakaļ pie loga - cik ātri vien vari! - Emma nošņāca, un mēs izlīdām no slēptuves.

Es mēģināju skriet, bet paslīdēju peļķē. Pieķēros pie pirmā priekšmeta, kas trāpījās pa rokai, un tas izrādījās pār lielo eksponātu pārklātais palags, aiz kura nupat bijām slēpušies. Pārklājs noslīdēja nost ar skaļu šššššvīks!, kas atbalsojās telpā. Skatienam pavērās kārtējā virina; krītot pārklājs parāva mani līdzi, un es piezemējos peļķē uz saņurcītas auduma kaudzes.

Paskatījies augšup, vispirms ieraudzīju meiteni, taču nevis Emmu, kura stāvēja man līdzās, bet gan citu seju, kas atradās vitrīnā manai draudzenei aiz muguras. Aiz stikla redzamajai būtnei bija nevainojama eņģeļa seja, matos iesieta lente un rišām rotāta kleita. Viņa ar stiklainu skatienu vērās vienā punktā, neko neredzot, - tāds cilvēka izbāznis.

Es pārbijos. Emma pagriezās, lai paskatītos, kas mani tā nobiedējis, un tad sabijās arī viņa.

Draudzene uzrāva mani kājās, un mēs skriešus metāmies prom.

Es aizmirsu visu - vīrieti, kas skrēja mums pakaļ, lāci un Sibīriju. Gribēju vienīgi tikt prom no šīs istabas, tālāk no izbāztās meitenes un tālu prom no jebkādas iespējas, ka mēs ar Emmu varētu piedzīvot tādu pašu likteni - nomirt un pārtapt aiz stikla izstādītos izbāžņos. Nu es zināju par Bentemu visu nepieciešamo - izrādījās, ka viņš ir prātu zaudējis kolekcionārs. Biju pārliecināts, ka, paraudzījušies zem citiem pārklājiem, mēs ieraudzītu šai meitenei līdzīgus eksponātus.

Tiklīdz bijām skriešus nogriezušies ap stūri, virs galvas ieraudzījām biedējošu desmit pēdas augstu spalvu kalnu ar asiem nagiem. Mēs iekliedzāmies, un pārāk vēlu nobremzējuši, pa peļķi aizslīdējām tieši līdz lāča ķepām. Tur mēs sarāvāmies čokurā un gaidījām nāvi. Mūs apņēma karsta un smirdīga elpa. Pār manu vaigu pārbrauca kaut kas slapjš un ass.

Lācis mani nolaizīja. Lācis mani nolaizīja, un kāds smējās.

- Nomierinieties, viņš nekodīs! - atskanēja balss, un es noņēmu plaukstu no acīm. No augšas manī noraudzījās lielas, brūnas acis virs gara, spalvaina purna.

Vai šos vārdus teica pats lācis? Vai lāči mēdz runāt par sevi trešajā personā?

- Viņu sauc Pits, - balss turpināja, - un viņš ir mans miesassargs. Diezgan draudzīgs, ja vien jūs esat draudzīgi man. Pit, sēdi!

Pits apsēdās un nu nolaizīja nevis manu seju, bet gan savu ķepu. Es acumirklī pielēcu kājās, noslaucīju no vaiga slienas un beidzot ieraudzīju pašu balss īpašnieku. Tas bija pavecs vīrs -smalks kungs ar neuzkrītošu smīnu uz lūpām, kurš lieliski piestāvēja pie viņa satriecošā veidola - cilindra, spieķa, cimdiem un augstās, baltās apkaklītes virs tumšās žaketes.

Kungs viegli pielieca galvu un pielika roku pie cepures. - Mai-rons Bentems, esmu jūsu rīcībā.

- Lēnītēm atkāpjamies, - Emma nočukstēja man pie auss, un mēs abi piecēlāmies kājās un sāniski atkāpāmies nost no lāča.

- Mēs nevēlamies nekādas nepatikšanas, kungs. Vienkārši ļaujiet mums iet, un neviens necietīs.

Bentems iepleta rokas un pasmaidīja. - Varat iet prom, kad vien vēlaties, bet tā jūs sagādātu man lielu vilšanos. Jūs tikai nupat ieradāties, un mums ir tik daudz, par ko parunāt.

- Vai tiešām? - es attraucu. - Varbūt iesākumā jūs paskaidrosiet par to meiteni tur tajā skapī?

- Un par Sibīrijas istabu! - Emma man piebalsoja.

- Jūs esat apjukuši, nosaluši un izmirkuši. Vai nebūtu labāk par to parunāt pie tases karstas tējas?

Būtu gan, tikai es negrasījos to atzīt skaļi.

- Nekur mēs neiesim, pirms uzzināsim, kas te notiek! -Emma paziņoja.

- Lieliski, - Bentems atbildēja, ne par kripatu nezaudējis labo omu. - Sibīrijas istabā jūs pārsteidzāt manu asistentu. Kā jau droši vien nopratāt, no turienes paveras ceļš uz laika cilpu Sibīrijā.

- Bet tas taču nav iespējams, - Emma iebilda. - Sibīrija atrodas tūkstošiem jūdžu tālu.

- Trīstūkstoš četrsimt astoņdesmit deviņas jūdzes, - Bentems precizēja. - Ar starpcilpu ceļojumiem es nodarbojos visu mūžu. - Viņš pievērsās man. - Savukārt tas eksponāts, kuru jūs atsedzāt, ir Sofronija Vinsteda - vēsturē pirmā īpatne, kas piedzimusi Anglijas karaliskajā ģimenē. Viņa aizvadīja aizraujošu mūžu, kas, tiesa, beidzās mazliet traģiski. Manā īpatnīcā atrodas dažnedažādi ievērojami īpatņi - kā labi pazīstami, tā nevienam nezināmi un pat bēdīgi slaveni. Ar lielāko prieku esmu gatavs jums izrādīt jebkuru vai visus. Man nav, ko slēpt.

- Tas vecis ir jucis, - es pačukstēju Emmai. - Viņš grib mūs izbāzt un pievienot savai kolekcijai!

Bentems iesmējās. (Viņam, bez šaubām, bija izcila dzirde.)

- Manu zēn, tie ir tikai vaska modeļi. Jā, es esmu kolekcionārs un senlietu glabātājs, bet es nekolekcionēju cilvēkus! Vai jūs tiešām domājat, ka es tik ilgi gaidīju uz tikšanos ar jums tikai tāpēc, ka gribu jūs izķidāt un ieslēgt vitrīnā?

- Esmu dzirdējis par vēl neparastākiem hobijiem, - es sacīju un atcerējos Enoha homunkulu armiju. - Ko jūs gribat no mums?

- Visu pēc kārtas. Pirmām kārtām ļausim jums sasildīties un izžūt. Pēc tam padzersim tēju un tad...

- Nevēlos būt nepieklājīga, - Emma pārtrauca mājas saimnieku, - bet mēs šeit uzturamies jau pārāk ilgi. Mūsu draugiem...

- Pagaidām ar viņiem viss ir kārtībā, es painteresējos, - Bentems atbildēja. - Noskaidroju, ka viņu dzīve vēl nav tik tuvu galam, kā jums varbūt šķiet.

- Kā jūs to zināt? - Emma ātri atcirta. - Ko jūs gribat teikt ar “vēl nav tik tuvu galam”?

- Ko jūs gribat teikt ar “noskaidroju”? - es vienlaikus noprasīju.

- Visu pēc kārtas, - Bentems atkārtoja. - Es zinu, ka tas nav viegli, bet esiet pacietīgi. Ir pārlieku daudz stāstāmā, lai visu pateiktu uzreiz, turklāt ir jāņem vērā arī jūsu stāvoklis. - Viņš sniedza mums roku. - Skatieties, jūs taču drebat!

- Labi, lai notiek, - es samierinājos. - Padzersim tēju.

- Lieliski! - Bentems nopriecājās un divreiz uzsita ar spieķi pa grīdu. - Pit, šurp!

Lācis diezgan atsaucīgi ierūcās, nostājās uz pakaļkājām un devās uz priekšu pie Bentema, gāzelēdamies kā resns cilvēks ar stabiem līdzīgām kājām. Piegājis pie saimnieka, dzīvnieks pieliecās un pacēla viņu gaisā. Pits nesa viņu kā mazu bērnu, ar vienu ķepu atbalstot muguru, bet ar otru pieturot saimnieka kājas.

- Es zinu, ka šis ir neierasts pārvietošanās veids, - Bentems skaidroja, - bet es ātri piekūstu. - Viņš norādīja ar spieķi uz priekšu. - Pit, uz bibliotēku!

Mēs ar Emmu pārsteigti raudzījāmies, kā lācis līdz ar Bentema kungu pamazām attālinās no mums.

Katru dienu vis nesanāk kaut ko tādu redzēt, es nodomāju. To gan varētu attiecināt uz gandrīz visu todien piedzīvoto.

- Pit, stāvi! - atskanēja Bentema komanda.

Lācis apstājās. Bentems mums pamāja.

- Nāciet!

Mēs tikai blenzām, neizkustējušies no vietas.

- Atvainojiet, - Emma sarija, un mēs metāmies viņiem pakaļ.

Mēs sekojām Bentemam un viņa lācim pa gaiteņu labirintu.

- Vai jūsu lācis ir īpatnis? - es painteresējos.

-Jā, viņš ir Grimmu lācis. - Bentems sirsnīgi paberzēja dzīvnieka plecu. - Krievijā un Somijā tie ir imbrīņu tuvākie kompanjoni, un tur dzīvojošie īpatņi jau sen ir iecienījuši Grimmu lāču piejaucēšanu. Šie dzīvnieki ir gana spēcīgi, lai pieveiktu tukš-pauri, bet ari pietiekami maigi, lai parūpētos par mazu bērnu. Ziemas nakti viņi silda labāk par elektrisko segu un ari kalpo kā bezbailīgi aizstāvji - par to jūs jau pārliecinājāties. Pit, pa kreisi!

Kamēr Bentems slavināja Grimmu lāču labās īpašības, mēs nonācām nelielā priekštelpā. Tās vidū zem stikla kupola atradās trīs dāmas, bet virs viņām bija izslējies milzīgs, pēc skata ļauns lācis. Uz īsu bridi man pat aizrāvās elpa, līdz pamanīju, ka tie ir kārtējie stingie Bentema eksponāti.

- Lūk, mis Zldaste, mis Strazda un mis Dūkure, kā ari viņu lācis Aleksis, - Bentems sacīja.

Vērīgāk ieskatoties, ievēroju, ka lācis šķietami sargā imbrīņu vaska figūras. Dāmas mierīgās pozās sēdēja ap dzīvnieku, bet tas bija sastindzis rēciena bridi un atvēzējis ķepu pret ienaidnieku. Otra ķepa gandrīz mīļi balstījās uz vienas imbrlnes pleca, viņas pirksti apvija garo lāča nagu, kā norādot uz imbrlnes pārsteidzošo varu pār šo biedējošo radījumu.

- Aleksis bija Pita tēva tēvocis, - Bentems paskaidroja. - Sasveicinies ar savu tēvoci, Pit!

Pits ieņurdējās.

- Kaut tu varētu šādi valdīt pār tukšpauriem! - Emma man pačukstēja.

- Cik ilgs laiks vajadzīgs, lai apmācītu Grimmu lāci? - es jautāju namatēvam.

- Daudzi gadi, - viņš atbildēja. - Pēc dabas Grimmi ir ļoti neatkarīgi.

- Daudzi gadi, - es pačukstēju Emmai.

Viņa izvalbīja acis. - Vai tad arī Aleksis ir izgatavots no vaska? - viņa vērsās pie Bentema.

- Nē, viņš ir izbāzts.

Acīmredzot Bentema nepatika pret īpatnu cilvēku taksidermiju uz īpatniem dzīvniekiem neattiecās. Ja Edisons būtu šeit, viņš šķiltu zibeņus, es pie sevis nospriedu.

Es nodrebinājos, un Emma pārlaida man pār muguru siltu plaukstu. To pamanīja arī Bentems, kurš sacīja: - Piedodiet! Ciemiņi pie manis gadās tik reti, ka es nespēju atturēties no kolekcijas izrādīšanas, kad tas notiek. Bet nu - ja reiz solīju tēju, tad tēja arī būs!

Namatēvs norādīja ar spieķa galu uz priekšu, un Pits devās tālāk. Viņiem pakaļ mēs izgājām no putekļiem klātajām eksponātu krātuves telpām un nonācām citā mājas daļā. To lielā mērā varēja raksturot kā parasta bagātnieka namu: marmora kolonnām rotāts vestibils; formāla ēdamistaba ar tapetēm klātām sienām un vairāk nekā desmit sēdvietām. Abu ēkas spārnu vienīgais mērķis, kā man šķita, bija gaumīgi izkārtotu mēbeļu kolekcijas izrādīšana. Tomēr katrā telpā papildus visam pārējam atradās ari daži Bentema īpatņu kolekcijas eksponāti.

- Spānija, piecpadsmitais gadsimts. - Namatēvs norādīja uz zālē izvietotām mirdzošām bruņām. - Liku izgatavot jaunas. Der man kā uzlietas!

Beidzot mēs piegājām pie bibliotēkas - skaistāku telpu es nebiju redzējis. Bentems lika, lai Pits noliek viņu zemē, notrausa pie žaketes pielipušās spalvas un aicināja mūs ienākt. Telpa bija vismaz trīs stāvus augsta, ar grāmatu plauktiem, kas pacēlās galvu reibinošā augstumā. Par piekļūšanu tiem gādāja vairākas trepes, platformas un kāpnītes ar ritenīšiem.

- Jāatzīst, neesmu tās visas izlasījis, - Bentems teica, - bet es pie tā strādāju.

Namatēvs norādīja mums uz neskaitāmiem dīvāniņiem, kas bija izvietoti ap iedegtu kamīnu, kura radītais siltums piepildīja telpu. Šārons un Nims mūs jau gaidīja pie uguns. - Nosaukt mani par neuzticamu stulbeni! - laivu vīrs nošņāca, bet, pirms viņš paspēja sabārt mani vēl vairāk, namatēvs viņu aizsūtīja pēc segām. Mēs baudījām saimnieka labvēlību, un Šāronam ar savu aso mēli nācās pagaidīt.

Jau pavisam drīz sēdējām uz dīvāna, ietinušies pledos. Nims rosījās, uz apzeltītas paplātes gatavodams tēju, un Pits, saritinājies pie kamīna, ātri vien ielaidās ziemas miega stāvoklī. Es mēģināju pretoties mājīgajai labsajūtai, kas sāka mani pārņemt, un koncentrēties uz vēl nepadarītajiem darbiem - svarīgajiem jautājumiem un šķietami neatrisināmajām problēmām. Domāju par mūsu draugiem un imbrīnēm. Par absurdo un bezcerīgo uzdevumu, ko bijām apņēmušies veikt. Ja domātu par to visu vienlaikus, šis smagums varētu mani nospiest. Tāpēc palūdzu Nimam trīs cukura graudus un tik daudz krējuma, ka tēja kļuva balta. Es to izdzēru trijos malkos un palūdzu vēl.

Šārons bija atkāpies bibliotēkas stūri, kur īgņojās, vienlaikus noklausīdamies mūsu sarunu.

Emma nepacietīgi vēlējās pēc iespējas ātrāk tikt galā ar formalitātēm. - Tātad - vai tagad mēs varam parunāties?

Bentems izlikās meiteni nedzirdam. Viņš sēdēja mums iepretī un vērās manī ar neizprotamu smaidiņu sejā.

- Kas par lietu? - es jautāju, noslaucīdams no zoda tējas lāsi.

- Cik pārdabiski! - viņš attrauca. - Jūs esat kā izspļauts.

- Izspļauts kas?

-Jūsu vectēvs, protams.

Es atrāvu tējas tasi no lūpām. - Vai jūs viņu pazināt?

- Pazinu gan. Viņš bija mans draugs. Tas bija sen, kad man tik ļoti vajadzēja draugu.

Es paraudzījos uz Emmu. Viegli nobālējusi, viņa cieši satvēra tējas tasi.

- Vectēvs pirms dažiem mēnešiem nomira, - es sacīju.

-Jā. Man bija ļoti skumji to dzirdēt, - Bentems atsaucās. - Ja

godīgi, esmu pārsteigts, ka viņš tik ilgi izturēja. Domāju, ka viņš jau sen ir nogalināts. Jūsu vectēvam bija daudz ienaidnieku, bet viņš bija ārkārtīgi talantīgs cilvēks.

- Kāds bija jūsu draudzības raksturs? - Emma ierunājās policijas izmeklētāja balsi.

- Un jūs droši vien esat Emma Blūma, - vecais kungs beidzot uzlūkoja ari manu draudzeni. - Esmu daudz pārjums dzirdējis.

Šķita, ka dzirdētais Emmu pārsteidz. - Patiesi?

- О jā. Ābrahams bija jums ļoti pieķēries.

- Man tas ir kas jauns. - Emma pietvīka.

-Jūs esat pat vēl daiļāka, nekā viņš jūs raksturoja.

Emmas zods nervozi saspringa. - Paldies! - viņa izmeta it kā starp citu. - Kā jūs iepazināties?

Smaids nozuda no Bentema sejas. - Tagad pievērsīsimies darāmajam.

-Ja jums nav iebildumu.

- Nekādā ziņā, - vecais kungs sacīja, tomēr viņa attieksme kļuva mazliet vēsāka. - Jā, jūs man iepriekš vaicājāt par Sibīrijas istabu, un es zinu, Blūmas jaunkundz, ka manis dotā atbilde jūs neapmierināja.

- Tas tiesa, bet mani... mūs... vairāk interesē Džeikoba vecaistēvs un iemesls, kāpēc jūs atvedāt mūs šurp.

- Tas viss ir savstarpēji saistīts, ticiet man. Ir jāsāk ar šo istabu un visu šo māju kopumā.

- Labi, - es piekritu. - Pastāstiet par šo namu!

Bentems ievilka elpu un uz mirkli apdomādams pielika pirkstu galus pie lūpām. Tad viņš teica: - ŠI māja ir pilna ar bezgala vērtīgiem artefaktiem, kurus visu mūžu esmu vedis šurp no ekspedīcijām, tomēr neviens eksponāts nav vērtīgāks par pašu māju. Tas ir aparāts, manis paša izgudrota ierīce, ko es dēvēju par Pancilpikumu.

- Bentema kungs ir ģēnijs, - Nims pavēstīja, novietodams mums priekšā sviestmaižu šķīvi. - Sviestmaizi, Bentema kungs?

Bentems atmāja ar roku, ka nevēlas. - Un ari tie vēl nav paši pamati. Mans stāsts sākas ļoti sen - pirms šī ēka vēl bija uzcelta. Tolaik man bija tikpat gadu, cik tagad jums, Džeikob. Mēs ar brāli aizrāvāmies ar izpēti. Pētījām Perpleksa Anomāļa kartes un sapņojām par to, kā paviesosimies visās viņa atklātajās cilpās. Mēs iztēlojāmies, kā atklāsim vēl vairāk jaunu cilpu un apmeklēsim tās ne tikai vienu reizi vien, bet vēl un vēl. Tā mēs cerējām atjaunot īpatņu pasaules slavas dienas. - Bentems pieliecās man tuvāk. - Vai saprotat, ko vēlos pateikt?

Es saraucu pieri. - Atjaunot tās slavas dienas... ar kartēm?

- Nē, ne jau tikai ar kartēm. Pajautājiet sev pats: kas mūs, cilvēkus, padara vājus?

- Vai nebūtnes? - Emma minēja.

- Tukšpauri? - es jautāju.

- Senāk, kad to vēl nebija, - mājas saimnieks vēlējās mums palīdzēt.

Emma turpināja: - Normālo cilvēku vajāšana?

- Nē. Tas ir tikai mūsu vājuma simptoms. Ģeogrāfija ir tā, kas padara mūs vājus. Pēc maniem vispārīgiem aprēķiniem, mūsdienās visā pasaulē ir aptuveni desmit tūkstoši īpatņu. To mēs zinām tikpat labi kā to, ka Visumā ir jābūt ari citām saprātīgu būtņu apdzīvotām planētām - tas ir matemātisks imperatīvs. -Vecais kungs pasmaidīja un iemalkoja tēju. - Tagad iztēlosimies desmit tūkstošus īpatņu, no kuriem ikvienam piemīt apbrīnojamas spējas un kuri sanāk kopā vienuviet kopēja mērķa vārdā. Tas taču būtu spēks, ar ko jārēķinās, vai ne tā?

- Pieļauju, ka būtu gan, - Emma sacīja.

- Gandrīz noteikti būtu, - Bentems uzsvēra. - Tomēr ģeogrāfiskie apstākļi mūs sašķeļ simtiem vājās apakšvienībās - desmit īpatņi te, divpadsmit tur -, jo ir ārkārtīgi grūti pārcelties no cilpas, kas atrodas Austrālijas nomalē, teiksim, uz cilpu Āfrikas raga galā. Jāņem vērā ne tikai normālajiem ļaudīm un parastajai pasaulei piemītošais apdraudējums, bet arī neizbēgamā novecošana, dodoties ilgā ceļojumā. Pat mūsu gaisa ceļojumu laikmetā ģeogrāfijas tirānija nepieļauj pārvietošanos starp attālākajām cilpām - izņemot visbezbailīgāko pārdrošnieku riskantos izgā-jienus.

Bentems uz bridi apklusa, rūpīgi nopētīja telpu un tad turpināja:

- Tad nu tā. Iztēlojieties saikni starp cilpām Austrālijā un Āfrikā. Pēkšņi šo cilpu iemītnieki varētu veidot attiecības. Savstarpēji tirgoties. Mācīties cits no cita. Draudu situācijā viņi varētu apvienoties, lai aizsargātu otras cilpas iemītniekus. Pavērtos dažādas, līdz šim nereālas iespējas. Tā pamazām, veidojoties aizvien attīstītākam sakaru tīklam, īpatņu pasaule no tālu izmētātām, izolētās cilpās noslēptām ciltīm pārvērstos varenā, vienotā un spēcīgā nācijā.

Runas gaitā Bentems kustējās aizvien aizrautīgāk, un līdz ar beidzamo sakāmo viņš pacēla rokas gaisā un izpleta pirkstus, kā tverot pēc kāda neredzama trenažiera stieņa.

- Un tāpēc jūs radījāt savu aparātu? - es ieminējos.

- Tāpēc es radīju savu aparātu. - Vecais kungs nolaida rokas. - Mēs ar brāli meklējām vieglāku iespēju, kā iepazīt īpatņu pasauli, taču atklājām līdzekli, kā to vienot. Pancilpikuma mērķis bija kļūt par mūsu glābiņu; šis izgudrojums uz visiem laikiem mainītu īpatņu pasaules raksturu. Tas darbojas šādi: viss sākas šeit, šajā mājā, ar nelielu aparāta sastāvdaļu, ko sauc par atmiņu. Tā ietilpst cilvēka saujā. - Bentems pavēra plaukstu. - Šo atmiņu tu paņem līdzi ārā no mājas, no šīs cilpas, un tad cauri tagadnei aiznes uz kādu citu cilpu, kura var atrasties tiklab pasaules otrā malā, kā blakusciematā. Un, kad tu atgriezies šajā cilpā, atmiņā ir uzkrājušies un uz šejieni nogādāti otras cilpas iemītnieku parametri - gluži kā DNS. Tos varētu izmantot, lai izveidotu jaunu ieeju otrajā cilpā, kas atrastos jau šeit, šajā mājā.

- Tajā augšstāva gaitenī, - Emma minēja, - kur tās daudzās durvis un plāksnītes?

- Tieši tā, - Bentems atbildēja. - Katra no tām telpām ir ieeja kādā cilpā, kuru mēs ar brāli visu šo garo gadu laikā esam iepazinuši un par kuru esam atveduši atpakaļ informāciju. Izmantojot Pancilpikumu, sākotnējais, uzņēmīgais iepazīšanās solis ir jāveic tikai vienreiz, un pēc tam jau katrs ceļojums pretējā virzienā var notikt vienā acumirklī.

- Līdzīgi kā pa telegrāfa līnijām, - Emma sacīja.

- Aptuveni, - Bentems piekrita. - Un tādējādi šī māja teorētiski varētu pārtapt par visu pasaules cilpu centrālo krātuvi.

Es apdomāju dzirdēto. Atcerējos, cik grūti man bija pirmoreiz nokļūt līdz mis Peregrines cilpai... Ja nu es būtu varējis nevis veikt garo ceļu līdz mazajai saliņai netālu no Velsas krastiem, bet gan iekļūt mis Peregrines cilpā no sava sienas skapja Englvudā? Es varētu dzīvot abas dzīves: mājās, kopā ar vecākiem un šeit -draugu un Emmas sabiedrībā.

Ja vien... Ja šāda pāreja pastāvētu, vectēvam Portmenam un Emmai nemaz nebūtu jāšķiras. Šāds apgalvojums izklausījās tik savādi, ka skudriņas pārskrēja pār visu augumu.

Bentems apklusa un pielika pie lūpām tējas tasi. - Atdzisusi, - viņš secināja un nolika to malā.

Emma izlīda no pleda, piecēlās un piegāja pie Bentema dīvāna, tad iemērca viņa tējā rādītājpirkstu. Jau pēc brīža tēja atkal bija uzkarsusi.

Bentems uzsmaidīja Emmai. - Fantastiski, - viņš sacīja.

Emma izņēma pirkstu no tases. - Man ir viens jautājums.

- Esmu gatavs saderēt, ka zinu, par ko, - vecais kungs teica.

- Nu, par ko?

- Ja kaut kas tik apbrīnojams patiesi pastāv, kāpēc mēs līdz šim neko par to nezinājām?

- Tieši tā. - Meitene atgriezās un apsēdās man līdzās.

- Jūs par to neko neesat dzirdējuši - un neviens nav dzirdējis - tāpēc, ka manu brāli diemžēl piemeklēja nelaime. - Bentems sadrūma. - Aparāts tapa ar viņa palīdzību, bet galu galā tas kļuva ari par viņa bojāejas cēloni. Beigu beigās Pancilpikums tika izmantots, nevis lai vienotu cilvēkus, kāds bija tā mērķis, bet pavisam pretējam mērķim. Nepatikšanas sākās tad, kad mēs sapratām, ka uzdevums apceļot visas pasaulē pastāvošās cilpas, lai radītu izeju uz tām šeit, ir labākajā gadījumā smieklīgs. Tas tik lielā mērā neatbilda mūsu iespējām, ka robežojās ar murgu. Mums bija nepieciešama palīdzība, turklāt liela. Par laimi, mans brālis bija tik harismātiska personība un tik labi prata pārliecināt, ka mēs viegli tikām pie vajadzīgā atbalsta. Drīz vien mūsu rīcībā atradās neliels jaunu, entuziasma pārņemtu īpatņu

karaspēks, kuri bija ar mieru riskēt ar dzīvību, lai palīdzētu mums īstenot savu sapni. Tolaik es gan vēl nenojautu, ka mana brāļa un mani mērķi patiesībā ir stipri atšķirīgi - viņš tos vēl turēja noslēpumā.

Ar nelielu piepūli Bentems piecēlās kājās. - Ir kāda leģenda. Blūmas jaunkundz, varbūt jūs to zināt. - Ar spieķi klaudzinādams pa grīdu, vecais vīrs šķērsoja istabu, apstājās pie plauktiem un paņēma kādu grāmatiņu. - Tā ir teika par zudušu cilpu. Par tādu kā pēcpasauli, kur pēc nāves glabājas mūsu īpatnās dvēseles.

- Abatona, - Emma sacīja. - Protams, esmu dzirdējusi par to. Bet tā jau ir tikai leģenda.

- Varbūt jūs varētu izstāstīt mums šo leģendu - mūsu jaunpienākušā drauga dēļ, - Bentems lūdza.

Viņš nestabiliem soļiem atgriezās pie divāna un pasniedza man grāmatiņu. Plānais sējums zaļā iesējumā bija ļoti vecs un malās apbružāts. Uz vāka vīdēja uzraksts: īpatņu pasakas.

- Esmu to lasījis! - es iesaucos. - Vismaz daļu.

- Šim izdevumam ir gandrīz sešsimt gadu, - Bentems paskaidroja. - Tajā pēdējoreiz tika iekļauts stāsts, kuru Blūmas jaunkundze tūlīt mums atgādinās. Šo leģendu uzskatīja par bīstamu, un kādu laiku tās stāstīšanu traktēja kā noziedzīgu soli, tāpēc jūsu rokās esošais sējums ir īpatņu pasaules vēsturē vienīgā aizliegtā grāmata.

Es atvēru grāmatiņu. Tā bija rakstīta greznā, pārcilvēciski skaistā rokrakstā, un katras lappuses malu rotāja neskaitāmas ilustrācijas.

- Sen neesmu to dzirdējusi, - Emma neizlēmīgi nočukstēja.

- Es jums palīdzēšu, - Bentems sacīja un lēnītēm apsēdās uz dīvāna. - Sāciet!

- Labs ir, - Emma teica. - Leģenda vēsta par senajiem laikiem, nudien par tūkstošiem gadu senu pagātni, kad pastāvēja īpaša cilpa, kurp īpatņi devās pēc nāves.

- īpatņu paradīze, - es minēju.

- Ne gluži. Mēs tur nepalikām uz mūžīgiem laikiem. Drīzāk tā atgādināja... grāmatu krātuvi. - Šķiet, Emma nebija pārlieci-

nāta, ka ir izvēlējusies pareizo vārdu, un pavērās uz Bentemu. - Vai pareizi?

-Jā, - Vecais kungs pamāja ar galvu. - Uzskatīja, ka īpatņu dvēseles ir vērtīgas un pastāv ierobežotā daudzumā, tātad būtu izšķērdība ņemt tās līdzi kapā. Tāpēc mūža beigās mums bija jāveic ceļojums uz šo krātuvi, kur citi uzglabāja mūsu dvēseles turpmākai izmantošanai. Mēs, īpatņi, pat domājot par garīgām sfērām, vienmēr esam bijuši taupīgi.

- Pirmais termodinamikas likums, - es sacīju.

Vecais kungs neizpratnē palūkojās uz mani.

- Matēriju nav iespējams ne radīt, ne iznīcināt. Šajā gadījumā - mūsu dvēseles. (Dažbrīd es pārsteidzu pats sevi ar zināšanām, kas atausa atmiņā no skolā mācītā.)

- Varētu teikt, ka princips ir līdzīgs, - Bentems teica. - Senatnē ļaudis ticēja, ka cilvēcei ir pieejams tikai noteikts īpatno dvēseļu daudzums, un, nākot pasaulē, īpatnis aizņemas vienu sev, līdzīgi kā mēs no bibliotēkas ņemam grāmatas. - Bentems norādīja uz plauktiem visapkārt. - Savukārt, kad mūžam jeb īpatņa dvēseles aizņemšanās laikam pienāca gals, tā bija jāatdod.

Namatēvs pamāja uz Emmas pusi. - Lūdzu, tālāk jūs!

- Tātad pastāvēja šī krātuve, - mana draudzene iesāka. - Es to vienmēr iztēlojos pilnu ar grāmatām skaistos, spīdīgos vākos, kuros noglabātas īpatņu dvēseles. Tūkstošiem gadu ļaudis aizņēmās šīs dvēseles un tieši pirms nāves tās atdeva, un viss bija kārtībā. Tad vienu dienu kādam iešāvās prātā, ka šajā krātuvē varētu ielauzties, pat ja nemaz negrasies mirt. Viņš to arī izdarīja un izlaupīja šo vietu. Viņš nozaga visietekmīgākās dvēseles, kādas vien izdevās atrast, un izmantoja tās, lai radītu postījumus. - Emma pavērās uz Bentemu. - Vai pareizi?

- Satura ziņā precīzi, tikai stāstījums ir mazliet neprasmīgs, - namatēvs attrauca.

- Viņš tās izmantoja? Kā? - es tincināju.

- Apvienojot īpatņu spējas ar savējām, - Bentems paskaidroja. - Galu galā krātuves uzraugi nogalināja nelieti, atguva nolaupītās dvēseles un atjaunoja veco kārtību. Tomēr džins bija izlaists laukā no pudeles, ja tā var teikt. Mūsu sabiedrību kā inde pārņēma kaitīga doma, ka šajā krātuvē ir iespējams ielauzties. Tas, kurš kontrolē krātuvi, varētu valdīt pār visu īpatņu pasauli. Un drīz vien dvēseles atkal nozaga. Iestājās drūmi laiki, kad varas apmātie uzsāka episkus karagājienus cits pret citu, lai iegūtu noteikšanu pār Abatonu un Dvēseļu krātuvi. Tika zaudēts daudz dzīvību. Zeme tika nopostīta. Visur valdīja bads un sērgas, bet ar neiedomājamu varu apveltītie īpatņi tikmēr cits citu nogalināja ar plūdiem un zibens spērieniem. Tā arī radās parasto ļaužu mīti par dieviem, kuri debesīs cīnās par to, kurš būs noteicējs. Mūsu kauja par Dvēseļu krātuvi ir viņu Titānu sadursme.

- Man šķiet, jūs teicāt, ka šis stāsts nav balstīts uz patiesiem notikumiem, - es iebildu.

- Pie tā mēs vēl nonāksim, - Bentems atbildēja un pievērsās Nimam, kurš nīka turpat netālu. - Nim, tu vari iet. Mums vairs nevajadzēs tēju.

- Atvainojiet, kungs, es negribēju noklausīties, bet nu sekos mana mīļākā leģendas dala.

- Tādā gadījumā apsēdies.

Nims, sakrustojis kājas, apmetās uz grīdas un atbalstīja zodu pret delnu.

- Kā jau teicu, īsu, bet briesmīgu laikposmu mūsu ļaudis piemeklēja posts un nelaimes. Vara pār krātuvi bieži gāja no rokas rokā, un to pavadīja vērienīga asinsizliešana. Un tad kādu dienu tam pienāca gals. Pašpasludinātais Abatonas ķēniņš bija kritis kaujā, un viņa slepkava grasījās iegūt dvēseļu krātuvi sev, bet tā arī to neatrada. Vienas nakts laikā šī cilpa bija zudusi.

- Zudusi? - es pārjautāju.

- Vienu dienu bija, otru - vairs nekā, - Emma paskaidroja.

- Tā pagaisa, - Nims apstiprināja.

- Kā vēsta leģenda, Dvēseļu krātuve atradās senās Abatonas pilsētas uzkalnos. Kad topošais valdnieks ieradās, lai pieprasītu savu laupījumu, krātuves vairs nebija. Tāpat kā pašas pilsētas. Tā bija pagaisusi, it kā tās nekad nebūtu bijis, - pilsētas vietā pletās gluda, zaļa pļava.

- Neaptverami, - es sacīju.

- Tur neko nevar darīt, tā ir tikai sena teika, - Emma noteica.

- Leģenda par zudušo cilpu, - es izlasīju manā priekšā atvērtajā lappusē.

- Iespējams, mēs nekad arī neuzzināsim, vai Abatona patiesi reiz pastāvējusi. - Bentema lūpas iepletās sfinksas smaidā. - Tāpēc jau tā ir leģenda. Tomēr, gluži tāpat kā baumas par apslēptajiem dārgumiem, šī stāsta pasakainais raksturs gadsimtiem ilgi nav atturējis cilvēkus no Abatonas meklēšanas. Runā, ka pat Perplekss Anomālis ir veltījis daudzus gadus Abatonas cilpas meklējumiem; tāpēc jau viņš arī atklāja tik daudz cilpu, kuras atainotas viņa slavenajās kartēs.

- To es nezināju, - Emma teica. - Tad jau laikam tās noderējušas arī kaut kam labam.

- Un arī ļoti sliktam, - namatēvs piebilda. - Arī mans brālis ticēja šim stāstam. Muļķības dēļ es piedevu viņam rakstura vājumu un nepievērsu tam uzmanību. Par vēlu aptvēru, cik lielā mērā šis trakums viņu pārņēmis. Mans harismātiskais brālis jau bija paspējis pārliecināt visu mūsu jauno rekrūšu armiju, ka tā ir patiesība. Ka Abatona patiesi pastāv. Ka Dvēseļu krātuvi var atklāt. Brālis šiem ļaudīm stāstīja, ka Perplekss Anomālis ir ticis leģendārajai vietai pavisam tuvu un atliek tikai pabeigt viņa iesākto. Tad tur uzkrātā vērienīgā un bīstamā vara nonāktu mūsu rokās. Viņu rokās.

Es gaidīju pārlieku ilgi, - Bentems turpināja, - un šī ideja pārņēma brāli kā vēzis. Viņi nepārstāja meklēt zaudēto cilpu un rīkoja ekspedīciju pēc ekspedīcijas, un katra neveiksme tikai stiprināja viņu dedzību. Tika aizmirsts mērķis vienot īpatņu pasauli. Visu šo laiku mans brālis domāja tikai par to, lai gluži kā senlaiku īpatņu dievs iegūtu varu pār šo pasauli. Kad es mēģināju stāties viņam pretī un atgūt paša radīto aparātu, brālis mani nosauca par nodevēju, pavērsa savu karaspēku pret mani un iemeta mani cietumā.

Bentema pirksti bija iekrampējušies spieķa izliekumā kā kaklā, kuru viņš gribētu pārlauzt, bet tobrīd vecais kungs pacēla acis, un es ieraudzīju, ka viņa seja kļuvusi bāla kā pēcnāves maska. - Varbūt jūs jau nojaušat, kā manu brāli sauc.

Es aši uzmeklēju Emmu. Viņa vērās mani plati ieplestām acīm. Mēs abi reizē pateicām:

- Kols.

Bentems apstiprinoši pamāja ar galvu. - Viņa īstais vārds ir Džeks.

Emma pieliecās tuvāk vecajam vīram. - Tādā gadījumā jūsu māsa ir...

- Mana māsa ir Alma Peregrine, - viņš sacīja.

Mēs blenzām uz Bentemu kā zibens ķerti. Vai tiešām šis cilvēks, kurš sēdēja mūsu priekšā, varēja būt mis Peregrines brālis? Es zināju, ka viņai ir divi brāļi - viņa bija to pieminējusi vienu vai divas reizes, pat rādījusi man fotogrāfiju, kurā tie bija iemūžināti kā puikas. Imbrīne bija man stāstījusi ari par to, kā viņu nemirstības meklējumi 1908. gadā noveduši pie nelaimes, kuras rezultātā brāļi un viņu piekritēji pārvērtās par tukšpauriem un vēlāk - par nebūtnēm, kurus mēs pazinām un no kuriem baidījāmies. Tomēr mis Peregrine ne reizi nebija minējusi kāda brāļa vārdu, un viņas stāstītais visai maz līdzinājās nupat no Bentema dzirdētajam.

- Ja jūsu teiktais atbilst patiesībai, jūs droši vien esat ne-būtne, - es secināju.

Nimam atkārās žoklis. - Bentema kungs nav... - Viņš jau bija gatavs lēkt kājās un aizstāvēt sava kunga godu, bet Bentems pamāja, lai liekas mierā.

- Viss kārtībā, Nim. Līdz šim viņi zināja tikai Emmas versiju par notikušo. Tomēr viņas zināšanas nav gluži pilnīgas.

- Es nedzirdēju, ka jūs to būtu noliedzis, - Emma ierunājās.

- Es neesmu nebūtne! - Bentems atcirta. Viņš nebija pieradis pie iztaujāšanas, un kur nu vēl no tādiem kā mēs, un smalkajai ārienei sāka spraukties cauri šī kunga lepnums.

- Tādā gadījumā jums droši vien nekas nebūs pretī, ja mēs to pārbaudīsim, - es teicu, - tikai, lai varētu pārliecināties...

- Protams, ne, - Bentems attrauca. Viņš ar spieķa palīdzību pieslējās stāvus un lēnītēm izšļūca neitrālajā teritorijā starp mūsu dīvāniem. Pits laiskā ziņkārē pacēla galvu, bet Nims uzgrieza muguru, saniknots, ka viņa kungam jāpacieš tāds pazemojums.

Mēs nostājāmies uz tepiķa pretī Bentemam. Viņš mazliet pieliecās, lai mums nebūtu jāstāv uz pirkstgaliem, - šis kungs izrādījās pārsteidzoši gara auguma - un mirkli pagaidīja, kamēr mēs pētījām viņa acu baltumus, vai neatradīsim kontaktlēcas vai kādu citu mānekli. Bentema acu zīlītes bija asinsvadu izvagotas tā, it kā viņš nebūtu gulējis vairākas naktis, bet visādi citādi neko aizdomīgu nemanījām.

Mēs spērām soli atpakaļ. - Labs ir, jūs neesat nebūtne, - es atzinu, - bet tas nozīmē, ka jūs nevarat būt Kola brālis.

- Diemžēl jūsu secinājumi tiek balstīti uz kļūdainiem pieņēmumiem, - namatēvs atbildēja. - Es esmu atbildīgs par to, ka mans brālis un viņa sekotāji pārtapa tukšpauros, bet pats es par tādu nekļuvu.

- Tātad jūs radījāt tukšpaurus? - Emma nespēja noticēt.

- Kādēļ?

Bentems uzgrieza mums muguru un vērās kamīnā. - Tā bija briesmīga kļūda. Nelaimes gadījums. - Mēs gaidījām paskaidrojumu. Šķita, ka vecajam vīram jāpieliek patiesi lielas pūles, lai atsāktu stāstu par to, kas līdz šim tika slēpts. - Es esmu vainīgs, ka ļāvu tam visam tik ilgi turpināties, - viņš iesāka smagu sirdi.

- Es nepārstāju sevi mānīt, ka mans brālis nav tik bīstams, kā šķiet. Tikai pēc tam, kad viņš mani ieslodzīja, aptvēru, cik lielā mērā esmu maldījies, un tad jau bija par vēlu, lai rīkotos.

Bentems piegāja tuvāk uguns siltumam un pietupēs, lai noglaudītu lāča spalvaino vēderu. Vīrieša pirksti iejuka Pita vilnā.

- Es zināju, ka Džeks ir jāaptur, un ne jau tikai manis dēļ vai tāpēc, ka pastāvētu kaut mazākās briesmas, ka viņš galu galā varētu atrast Dvēseļu krātuvi. Nē, bija skaidrs, ka mana brāļa ambīcijas sniedzas daudz tālāk. Mēnešiem ilgi Džeks bija padarījis mūsu rekrūšus par politiski bīstamas kustības ķēdes suņiem. Pats sevi viņš uzdeva par tādu kā potenciālu upuri, kura mērķis ir atņemt varu pār mūsu sabiedrību imbnņu degradējošajai ietekmei, kā viņš to sauca.

- Tikai pateicoties imbrinēm, mūsu sabiedrība joprojām pastāv, - Emma ar rūgtumu piebilda.

- Tā gan, - Bentems atzina, - bet jums jāsaprot, ka mans brālis bija briesmīgi skaudīgs. Jau kopš laika, kad bijām vēl zēni, Džeks apskauda māsu par viņai piemītošo varu un statusu. Salīdzinājumā ar viņu mēs bijām apveltīti ar niecīgām spējām. Gados vecākās imbrines, kuras mūs pieskatīja, pamanīja Almas lielo talantu, kad viņai bija tikai trīs gadi. Ļaudis tik ļoti pievērsās mūsu māsai, ka Džeks kļuva vai traks. Kad Alma bija vēl zīdainis, Džeks viņai knieba, lai redzētu, kā mazā raud. Kad māsa mācījās pārvērsties par putnu, viņš meiteni vajāja un plūca viņai spalvas.

Es pamanīju no Emmas pirkstiem paceļamies niknu liesmiņu, bet viņa to tūliņ apdzēsa tējā.

- Laika gaitā viņš rīkojās arvien nejaukāk, - Bentems turpināja. - Džekam izdevās atklāt un izmantot savā labā dažos citos īpatņos snaudošo ļaundabīgo skaudību. Viņš sasauca sapulces un uzstājās ar runām, aicinot dumpīgi noskaņotos sacelties par taisno lietu. Velna aiza bija pateicīga vieta, jo te mita daudzi padzītie īpatņi, kuri bija naidīgi noskaņoti pret imbriņu valdīšanu.

- Pīšļuspārni, - Emma ierunājās. - Tā viņi sevi sauca vēl pirms nebūtņu parādīšanās. Mis Peregrine mums šo to stāstīja par viņiem.

- “Kam mums viņu spārni!” Džeks mums sludināja. “Mēs paši izaudzēsim sev spārnus!” Viņš to, protams, domāja me-taforiski, bet brāļa līdzskrējēji tiešām staigāja pa pilsētu, piestiprinājuši pie muguras mākslīgus spārnus kā savas kustības simbolu. - Bentems piecēlās kājās un aicināja mūs pieiet pie grāmatplauktiem. - Lūk, kopš tā laika man ir saglabājusies šī fotogrāfija. Dažas Džekam neizdevās iznicināt. - Namatēvs nocēla no plaukta albumu un atvēra lappusi ar fotogrāfiju, kurā redzamais ļaužu pūlis ieklausās kādā runātājā. - Šeit Džeks uzstājas ar kārtējo naidīgo runu.

Klausītāju pūlī manīja gandrīz tikai vīriešus ar lielām, pamatīgām cepurēm galvā. Kādi trīsdesmit viri centās noturēt līdzsvaru, pakāpušies uz kastēm, vai karājās pie žoga, lai tikai dzirdētu, ko Kols saka.

Bentems pāršķīra lapu un parādīja mums citu fotogrāfiju -šoreiz divus spirgtus un veselus, uzvalkos ģērbušos jaunus vīriešus ar katliņiem galvā. Viens atklāti smaidīja, otra sejā nemanīja nekādu izteiksmi. - Tas pa kreisi esmu es, bet Džeks ir pa labi, -vecais vīrs paskaidroja. - Džeks smaidīja tikai tad, kad centās kaut ko no otra dabūt.

Visbeidzot Bentems uzšķīra attēlu ar zēnu, kuram aiz pleciem pletās lieli spārni kā pūcei. Puika sēdēja uz augsta postamenta un ar klusu nicinājumu vērās kamerā, vienu aci piesedzis ar piešķiebtās cepures nagu. Fotoattēla apakšā bija rakstīts: Kam mums viņu spārni?

- Viens no Džeka rekrutēšanas plakātiem, - Bentems paskaidroja.

Vecais vīrs pacēla otro fotogrāfiju tuvāk acīm un nopētīja brāļa seju. - Viņā vienmēr mita kaut kas tumšs, bet es atteicos to atzīt. Alma izrādījās acīgāka - viņa drīz vien atstūma brāli. Savukārt mēs ar Džeku bijām līdziga vecuma un līdzīgi domājām, vismaz man tā šķita. Mēs bijām čomi, viena kaluma resgaļi. Tomēr Džeks slēpa no manis savu patieso seju. Es neredzēju, kāds viņš ir patiesībā, līdz pat dienai, kad pateicu: - Džek, tev ir jāpieliek tam punkts. - Par to brālis mani piekāva un iemeta tumšā bedrē, lai es tur nomirtu. Tomēr tad jau bija par vēlu.

Bentems paskatījās uz augšu, un vecā vīra acīs atspīdēja kamīna liesmas. - Atskārsme, ka paša brālim tu nenozīmē absolūti neko, nav nekas patīkams. - Kādu brīdi viņš klusēja un nespēja atbrīvoties no nejaukām atmiņām.

- Tomēr jūs nenomirāt, - Emma sacīja. - Jūs pārvērtāt viņus par tukšpauriem.

-Jā.

- Kā tas notika?

- Es viņus piemānīju.

- Ar viltu pataisījāt par šausmīgiem monstriem? - es vaicāju.

- Es nemaz negribēju pārvērst viņus par briesmoņiem. Mana vēlme bija tikai atbrīvoties no viņiem. - Bentems stīvi atgriezās pie dīvāna un apsēdās uz spilveniem. - Es biju badā un jau tuvu nāvei, kad pār mani nāca apgaismība - ideāls stāsts, ar kuru ievilināt brāli slazdā. Tikpat seni meli kā pati cilvēce. Jaunības strūklaka. Ar pirkstu es ieskrāpēju savas celles grīdā šo neskaidro teoriju, kā manipulēt ar cilpām. Teoriju, kura spētu pagriezt laiku pretējā virzienā un uz visiem laikiem iznīcināt turpmākas novecošanas draudus. Vismaz tā šķita. Patiesībā tās bija tikai blaknes šo soļu patiesajam raksturojumam. Šie noslēpumainie un gandrīz aizmirstie paņēmieni paredzēja ārkārtas gadījumā ātri un uz visiem laikiem sagraut cilpas.

Es iztēlojos klišejisko zinātniskās fantastikas filmu pašiznīcināšanās pogu. Miniatūra supernova jeb zvaigzne, kas izdziest.

- Es nekādā gadījumā negaidīju, ka manai viltībai būs tik lieli panākumi, - Bentems turpināja. - Kāds kustības piekritējs, kura simpātijas man izdevās pamodināt, uzdeva manus paņēmienus par savējiem, un Džeks viņam noticēja. Brālis aizveda savus sekotājus uz kādu tālu cilpu, lai izmēģinātu šo teoriju. Es cerēju, ka tur viņi uz visiem laikiem aizcirtis aiz sevis durvis.

- Bet tā gluži nenotika, - Emma sacīja.

- Vai toreiz uzgāja gaisā puse Sibīrijas? - es pajautāju.

- Reakcija bija tik spēcīga, ka turpinājās visu dienu un vēl nakti, - Bentems atbildēja. - Par to ir saglabājušās fotogrāfijas, tāpat ari par sprādziena sekām...

Mūsu namatēvs norādīja uz grīdu, kur bija atstājis albumu, un gaidīja, līdz mēs atradīsim attiecīgos uzņēmumus. Vienu, uzņemtu nakti kādā tālā neskartas dabas stūrī, šķērsoja vertikāls liesmas stabs. Lai gan tas atradās tālu, tā izstarotā nokaitētā baltā enerģija izgaismoja nakti kā debesskrāpja lieluma brīnumsvecīte. Otrā fotogrāfijā bija redzams nopostīts ciemats - vienas vienīgas drupas, māju gruveši un koki ar norautu mizu. Tikai raugoties tajā, es gandrīz saklausīju vientuļās vēja pūsmas un gluži vai taustāmo klusumu, kāds valda vietā, kurai piepeši laupīta dzīvība.

Bentems nogrozīja galvu. - Pat visbaisākajos murgos es ne reizi nebiju iztēlojies to, kas varētu izlīst no sadragātas cilpas, - viņš teica. - īsu brīdi pēc tam valdīja miers. Atbrīvots no ieslodzījuma, sāku atlabt un atguvu savu aparātu. Šķita, ka mana brāļa drūmajam laikmetam pienācis gals. Bet ar to viss tikai sākās.

- Tā izcēlās Tukšpauru karš, - Emma paskaidroja.

- Drīz vien sāka runāt par radījumiem, kas cēlušies no ēnām. -Bentems turpināja. - Klīda baumas, ka tie iznākot no izpostītajiem mežiem, lai apēstu īpatņus, parastos ļaudis, dzīvniekus -visu, kas pēc lieluma atbilst viņu žokļu atvērumam.

- Es reiz redzēju, kā tukšpauris aprij mašīnu, - Nims ierunājās.

Es pārjautāju: - Mašīnu?

- Es pats tajā sēdēju, - viņš apstiprināja.

Mēs gaidījām, kad viņš turpinās.

- Un? - Emma neizturēja.

- Es aizbēgu, - Nims paraustīja plecus. - Tam rīklē iestrēga stūres stienis.

- Vai es drīkstu turpināt? - namatēvs ieminējās.

- Protams, kungs. Es atvainojos.

- Kā jau teicu, šos jaunradītos pretekļus gandrīz nekas nespēja aizkavēt - ja nu vienīgi stūres stieņi un cilpu ieejas. To mums, par laimi, netrūka. Un tā mēs lielākoties risinājām tukšpauru problēmu, uzturoties savās cilpās, un izgājām laukā tikai tad, ja nebija citas izvēles. Tukšpauri mūs nenobeidza, tikai padarīja mūsu dzīvi krietni grūtāku, izolētāku un bīstamāku.

- Un kā radās nebūtnes? - es jautāju.

- Pieļauju, ka mēs tiksim arī līdz tam, - Emma piezīmēja.

- Tiksim gan, - Bentems apstiprināja. - Kopš manas pirmās tikšanās ar tukšpauri bija pagājuši pieci gadi, kad pirmoreiz satiku nebūtni. Pēc pusnakts kāds pieklauvēja pie manām durvīm. Es atrados savās mājās, cilpas drošībā, vismaz tā man šķita. Atvēris durvis, ieraudzīju uz sliekšņa stāvam savu brāli Džeku mazliet apskrandušās drēbēs, bet kopumā tādu pašu kā agrāk, tikai viņa acāboli bija tukši un balti kā spalvas neskarta papīra lapa.

Mēs ar Emmu pa to laiku bijām apsēdušies zemē ar sakrustotām kājām un, paliekušies uz priekšu, kāri tvērām katru Ben-tema vārdu. Vecais vīrs nemierīgi vērās gaisā virs mums.

- Viņš bija apēdis pietiekami daudz īpatņu, lai piepildītu savu tukšpaura dvēseli un pārvērstos par manam brālim līdzīgu radījumu, tomēr ne līdz galam. Pavisam pagaisusi bija arī tā niecīgā cilvēcības daļa, kas ilgo gadu laikā bija viņā saglabājusies, - tā bija izzudusi līdz ar acu krāsu. Nebūtne līdzinās kādreizējam īpatnim tikpat lielā mērā kā vairākkārt kopēta lapa oriģinālam. Ir zudusi krāsa un visas detaļas...

- Un kā ar atmiņu? - es pavaicāju.

- To Džeks bija saglabājis. Diemžēl, jo pretējā gadījumā viņš varbūt būtu aizmirsis visu par Abatonu un Dvēseļu krātuvi. Jā, ari to, ko biju viņam nodalījis.

- Kā viņš uzzināja, ka tas bijāt jūs? - Emma jautāja.

- Norakstīsim to uz brāļu intuīciju. Kādu dienu, kad Džekam nebija nekā labāka, ko darīt, viņš mani spīdzināja, līdz es pats atzinos. - Bentems pamāja uz savām kājām. - Tā arī neesmu līdz galam atlabis, kā redzat.

- Tomēr viņš jūs nenogalināja, - es piebildu.

- Nebūtnes ir pragmatiski radījumi, un atriebība nav necik spēcīga motivācija, - vecais kungs paskaidroja. - Ar domu par Abatonas atrašanu Džeks bija apsēsts vēl vairāk nekā jebkad, bet viņš to nevarētu paveikt bez mana aparāta un manis kā šīs tehnikas vadītāja. Es kļuvu par Kola ieslodzīto un vergu, savukārt Velna aiza pārvērtās par neliela, bet ietekmīga nebūtņu kontingenta štābu, kur tie kala plānus par Dvēseļu krātuves uzlaušanu. Droši vien nu jums jau ir skaidrs, ka tieši tāds ir viņu galīgais mērķis.

- Es domāju, ka viņi vēlas pavērst atpakaļ reakciju, kuras rezultātā pārtapa tukšpauros, un kļūt vēl lielāki un labāki, - es teicu. - “Šoreiz viss jāizdara pareizi,” - es piebildu, ar pirkstiem gaisā uzvelkot iztēlotas pēdiņas.

Bentems sarauca pieri. - Kur jūs kaut ko tādu dzirdējāt?

- Nebūtne mums to pateica mirkli pirms nāves, - Emma skaidroja. - Tieši tādēļ tiem esot vajadzīgas imbrīnes - lai padarītu šo reakciju vēl varenāku.

- Galīgas muļķības! - Bentems iebilda. - Tā varētu būt tikai tāda pasaciņa, lai jūs maldinātu. Lai gan pieļauju, ka tas, kurš to teica, saviem vārdiem arī ticēja. Par Abatonas meklējumiem zināja tikai Džekam pietuvinātie.

-Ja imbrīnes viņiem nav vajadzīgas reakcijas dēļ, kāpēc viņi tā nopūlas ar to nolaupīšanu? - es gribēju saprast.

- Tāpēc, ka Abatonas cilpa nav vienkārši zaudēta, - mūsu namatēvs atbildēja. - Kā vēsta leģenda, pirms zaudēšanas tā tika arī aizslēgtā, un to izdarīja imbrīnes. Precīzāk sakot, divpadsmit imbrīnes, kuras sanāca kopā no divpadsmit tāliem īpatņu pasaules nostūriem. Lai no jauna atslēgtu Abatonu, ja izdosies to atrast, ir nepieciešamas divpadsmit šīs pašas imbrīnes vai viņu pēcteces. Tāpēc nav nekāds brīnums, ka mans brālis ir nolaupījis tieši divpadsmit imbrīnes, kurām viņš tik ilgus gadus dzina pēdas.

- Es to zināju, - es sacīju. - Tur bija jābūt kaut kam vairāk par tās reakcijas rekonstrukciju, kuras rezultātā viņi pārvērtās tukšpauros.

- Tad jau viņš ir to atradis, - Emma atskārta. - Kols tā neriskētu un nenolaupītu imbrīnes, ja nezinātu, kur Abatona atrodas.

- Man šķita, ka jūs to nosaucāt par leģendu, - es nesapratu. - Bet tagad jūs par to runājat kā par reālu vietu. Kā tad īsti ir?

- Imbrīņu padomes oficiālā nostāja vēsta, ka Dvēseļu krātuve ir tikai fantāzijas auglis, - Bentems attrauca.

- Man vienalga, ko saka padome! - Emma iesaucās. - Ko sakātjūs?

- Mans viedoklis ir tikai manējais, - vecais vīrs izvairīgi norūca. - Tomēr, ja krātuve reāli pastāv un Džekam izdosies to atrast un atvērt, viņš tik un tā nespēs nozagt dvēseles. Viņš to nezina, bet ir nepieciešams kaut kas vēl - trešā atslēga.

- Un kāda tā būtu? - es jautāju.

- Neviens nevar paņemt dvēseļu krūkas. Gandrīz visiem tās paliek neredzamas un nesataustāmas. Pat imbrīnes nespēj tām pieskarties. Runā, ka tikai īpaši lietpratēji, kurus dēvē par dvēseļu pārziņiem, prot tās saskatīt un ar tām rīkoties, bet jau tūkstoš gadu šajā pasaulē nav nācis neviens pārzinis. Ja šī krātuve pastāv, Džeks tajā ieraudzīs tikai tukšus plauktus.

- Kāds atvieglojums! - es atzinu.

- Jā un nē, - Emma iebilda. - Ko viņš iesāks, kad sapratīs, ka imbrines, kuras viņš tik ilgi medījis, viņam neko labu nevar dot? Viņš kļūs traks no dusmām!

- Par to es uztraucos visvairāk, - Bentems piekrita. - Dže-kam ir neciešams raksturs, un, ja viņa tik ilgi lolotais sapnis izgaisīs...

Es mēģināju iztēloties, ko tas nozīmē, un centos stādīties priekšā spīdzināšanu, uz kādu Kolam līdzīgie ir spējīgi, bet prāts nepieņēma tādas domas. Šķita, ka šīs šausmas ir uztvērusi arī Emma, jo viņas nākamie vārdi izskanēja asi, kā uzlādēti ar niknumu.

- Mēs viņus izglābsim.

- Mūs vieno kopīgs mērķis, - Bentems sacīja. - Iznīcināt manu brāli un viņam līdzīgos un izglābt manu māsu un citas imbrines. Ceru, ka visi kopā varēsim paveikt abus uzdevumus.

Tobrīd vecais kungs, iegrimis lielajā dīvānā, ar trīcošajām kājām pieslietu spieķi izskatījās tik sīks, ka es gandrīz iesmējos.

- Kā gan? - es jautāju. - Mums būs nepieciešama armija.

- Nepareizi, - Bentems attrauca. - Nebūtnes var viegli atsist veselu armiju. Par laimi, mūsu rokās ir kaut kas daudz labāks. -Vecais kungs paskatījās uz mums ar Emmu, un viņa lūpas savilkās smaidā. - Mums esat jūs abi. Un jums ir paveicies, ka jums esmu es. - Bentems atspiedās pret spieķi un lēnām pieslējās stāvus. Mums vajag dabūt jūs iekšā viņu cietoksnī.

- Šķiet, ka iekļūt tajā ir gandrīz neiespējami, - es atgādināju.

- Tā tas ir no tradicionālā viedokļa, - Bentems paskaidroja. - Ilgo gadu laikā, kad Velna aiza kalpoja par cietuma cilpu, tā tika veidota kā ieslodzījuma vieta ļaunākajiem no ļaunajiem. Atgriezušies šeit, nebūtnes pielāgoja aizu savām mājokļa vajadzībām, un cietums, no kura savulaik nebija iespējams aizbēgt, nu bija pārtapis par viņu cietoksni, kurā nav iespējams ielauzties.

- Tomēr jūs zināt, kā tur iekļūt, - Emma minēja.

- Es varētu to uzzināt, ja vien jūs man palīdzēsiet, - mūsu namatēvs turpināja. - Kad Džeks ar saviem nebūtnēm ieradās šeit, viņi nolaupīja mana Pancilpikuma sirdi. Viņi mani piespieda sabojāt paša radīto ierīci, nokopēt cilpas un radīt tās no jauna jau iekšpus cietokšņa mūriem, lai viņi varētu turpināt darbu daudz drošākos apstākļos.

- Tad jau... ir vēl viens? - es jautāju.

Bentems apstiprinoši pamāja ar galvu. - Mans aparāts ir oriģināls, bet pie viņiem atrodas kopija. Tie abi ir savstarpēji saistīti, un katrā atrodas durvis ar izeju uz otru ierīci.

Emma izslējās taisni. - Vai jūs gribat teikt, ka mēs varam izmantot jūsu aparātu, lai iekļūtu viņu pusē?

- Pareizi.

- Kāpēc tad jūs vēl neesat to izdarījis? - es nesapratu. - Kāpēc neizdarījāt to jau pirms daudziem gadiem?

- Džeks salauza manu ierīci tik lielā mērā, ka man šķita - es to nekādi nevarēšu salabot, - Bentems atbildēja. - Jau gadiem ilgi darbojas tikai viena istaba - tā, no kuras var nokļūt Sibīrijā. Lai gan cītīgi meklējām, mums nav izdevies atrast veidu, kā caur to iekļūt Džeka ierīcē.

Man atmiņā atausa vīrietis, kuru mēs redzējām veramies šļūdoņa plaisā. Šķita, ka viņš cenšas saskatīt dziļajā sniegā apslēptās durvis.

- Mums jāatver citas durvis un citas istabas, - Bentems turpināja, - bet, lai to panāktu, man nepieciešama atbilstoša rezerves daļa, ko likt Džeka nozagtās vietā. - Dinamomašīna - mana Pancilpikuma sirds. Man jau sen radās aizdomas, ka kaut kas tāds varētu darboties, un tā būtu ļoti jaudīga un bīstama ierīce. Tomēr - lai gan šāda ierīce atrodas tepat Velna aizā, man tā ari nav izdevies pie tās tikt. Līdz šim.

Vecais kungs pievērsās man.

- Manu zēn, tev ir jāatved pie manis kāds tukšpauris.

Es, protams, teicu “jā”. Tobrīd būtu piekritis gandrīz visam, ja vien, manuprāt, tas varētu glābt mūsu draugus. Tikai pēc tam, kad biju to pateicis un Bentems jau rokasspiedienā purināja manas plaukstas, man atausa sajēga, ka es pat nenojaušu, kur to tukšpauri dabūt. Par to, ka nebūtņu cietoksni tādu ir daudz, man nebija nekādu šaubu, bet mēs jau zinājām, ka nekādi nevaram tur iekļūt. Tieši tad Šārons iznāca no tumsas, kas istabas stūros vilkās aizvien biezāka, lai beidzot pavēstītu mums kaut cik labu ziņu.

- Vai atceries to savu draugu, kuram uzkrita virsū tilts? -viņš vaicāja. - Izrādās, viņš nemaz nav pavisam beigts. Pirms dažām stundām viņu izvilka ārā no grāvja.

- Kas izvilka?

- Pirāti. Viņi to iekala ķēdēs un būri aizvizināja līdz pat Dūņu ielas galam. Dzirdēju, ka ar viņu esot liela ņemšanās...

- Tad viss skaidrs, - Emma paziņoja, saspringusi no satraukuma. - Mēs nolaupīsim to tukšpauri un atvedīsim šurp, tad no jauna iedarbināsim Bentema kunga ierīci, atvērsim durvis uz nebūtņu cietoksni un izglābsim savus draugus.

- Cik vienkārši! - Šārons ierēcās smieklos. - Izņemot pašu pēdējo cēlienu.

- Un pirmo, - es piebildu.

Emma nostājās man cieši blakus. - Piedod, mīļais! Es apsolīju tavu palīdzību, tev pat nepajautājusi. Kā tev šķiet, vai tiksi ar to tukšpauri galā?

Es par to nebiju īsti pārliecināts. Man nudien bija izdevies panākt, ka šis radījums veic dažas lieliskas darbības Drudža grāvī, tomēr piejaucēt to kā kucēnu un atvest visu garo ceļu līdz pat Bentema mājai - tas bija par daudz prasīts no manām rudimentārajām iemaņām tukšpauru dresūrā. Pēc pirmās neveiksmīgās satikšanās ari mana pārliecība par paša spējām bija palikusi nemainīgi zema, tomēr viss bija atkarīgs no tā, vai spēšu to paveikt.

- Protams, es tikšu galā. - Pagāja pārlieku ilgs laiks, pirms dabūju pār lūpām šos vārdus. - Kad dosimies ceļā?

Bentems sasita plaukstas. - Tā nu gan ir apņēmība!

Emmas skatiens bija piekalts manai sejai. Viņa saprata, ka es izliekos.

- Varat doties ceļā, tiklīdz esat gatavi, - namatēvs atbildēja. - Šārons jums parādīs ceļu.

- Mēs nedrīkstam gaidīt, - laivu vīrs iebilda. - Kā noprotu, izpriecājušies par to tukšpauri, vietējie viņu nogalinās.

Emma pacilāja savu volāniem rotāto kleitu. - Es teiktu, ka tādā gadījumā mums jāpārģērbjas.

- Dabiski, - Bentems sacīja un aizsūtīja Nimu sameklēt mums šim nolūkam piemērotākas drānas. Jau pēc minūtes kalpotājs atgriezās ar modernām darba biksēm un jakām, un zābakiem ar biezām zolēm. Visas drēbes bija melnas, ūdensnecaurlaidīgas un mazliet elastīgas.

Mēs iegājām katrs savā istabā, lai pārģērbtos, un pēc tam satikāmies vestibilā piedzīvojumiem piemērotākā ietērpā. Šis raupjais un bezformīgais apģērbs padarīja Emmu mazliet vīrišķīgu (lai gan nevarētu teikt, ka neglītu), bet viņa nesūdzējās, tikai sasēja matus zirgastē, izslējās kā pēc komandas Mierā! un salutēja. - Seržante Blūma, ziņoju par gatavību veikt pienākumus.

- Smukākais zaldāts, kādu nācies redzēt, - es sacīju briesmīgajā Džonam Veinam raksturīgajā manierē, stiepjot vārdus.

Pastāvēja tieša saikne starp manu satraukumu un stulbo joku daudzumu. Tobrīd es drebēju pie visām miesām un no kuņģa kā gar nodilušu tapu organismā sūcās skāba sula. - Vai tu tiešām domā, ka mums tas izdosies? - es vaicāju.

-Jā, - mana draudzene atbildēja.

- Tu nekad nešaubies, vai ne?

Emma papurināja galvu. - Šaubas ir kā kniepadatas, kas sadursta glābšanas laivu.

Viņa pienāca man klāt, un mēs apskāvāmies. Jutu vieglās trīsas, kas pārņem meitenes ķermeni. Viņa nebija nesalaužama. Tobrīd es atskārtu, ka mans pārliecības trūkums par saviem spēkiem iedragā arī Emmas pārliecību, bet tieši uz tās viss balstījās. Tā bija mūsu glābšanas laiva.

Es uzskatīju Emmas ticību man par pārsteidzīgu. Šķita, ka, pēc viņas domām, man tikai jāpasit knipis, un tukšpauris dejos, ja es tā gribēšu. Ka es tikai ļauju savam iekšējam vājumam likt šķēršļus paša spējām. Pa daļai es to ņēmu ļaunā, pa daļai šaubījos, vai draudzenei tomēr nav taisnība. Vienīgais veids, kā to noskaidrot līdz galam, būtu tuvoties nākamajam tukšpaurim ar nesatricināmu pārliecību, ka es to pieradināšu.

- Kaut es varētu uz visu paskatīties tavām acīm! - es čukstus teicu.

Emmas tvēriens kļuva ciešāks, un es izlēmu mēģināt.

Vestibilā parādījās ari Šārons un Bentems. - Vai esat gatavi? - laivu virs jautāja.

Mēs palaidām viens otru vaļā. - Gatavi, - es atbildēju.

Bentems paspieda roku vispirms man, tad Emmai. - Es tik ļoti priecājos, ka esat šeit, - viņš sacīja. - Uztveru to par pierādījumu, ka zvaigznes sāk kļūt mums labvēlīgas.

- Ceru, ka jums taisnība, - Emma piebilda.

Mēs jau grasījāmies doties ceļā, kad es atcerējos jautājumu, kuru visu laiku gribēju uzdot, un aptvēru, ka sliktākā scenārija gadījumā ši ir mana pēdējā iespēja to izdarīt.

- Bentema kungs, - es iesāku, - mēs nemaz neparunājām par manu vectēvu. Kā jūs iepazināties? Kāpēc meklējāt tieši viņu?

Bentema pierē parādījās izbrīna rieva; tad viņš ātri pasmaidīja, kā slēpjot acumirkļa pārsteigumu. - Man viņa pietrūka, tas arī viss, - vecais kungs attrauca. - Mēs bijām seni draugi, un es cerēju, ka kādu dienu mums varētu laimēties atkal satikties.

Es zināju, ka tā nav visa patiesība, un Emmas piemiegtajās acis redzēju, ka ari viņai tas ir skaidrs, tomēr nebija laika noskaidrot kaut ko vairāk. Tobrīd mūsu nākotne bija daudz būtiskāka problēma nekā pagātne.

Bentems pacēla roku atvadām. - Esiet uzmanīgi tur laukā, -viņš sarija. - Es palikšu šeit un sagatavošu Pancilpikumu, lai tas varētu triumfāli atgriezties aktīvajā darbībā. - To pateicis, namatēvs aizkliboja atpakaļ uz savu bibliotēku, un mēs dzirdējām lācim doto pavēli: - Pit, augšā! Mums ir jāpastrādā!

Šūpodams rokā koka nūju un plikšķinādams ar lielajām pēdām pa akmens grīdu, Šārons veda mūs prom pa garu gaiteni. Nonācis līdz ārdurvīm, viņš apstājās, pieliecās līdz mūsu augumam un sāka klāstīt savus pamatnoteikumus.

- Tur, kurp mēs dodamies, ir bīstami. Velna aizā palicis pavisam maz nevienam nepiederošu īpatno bērnu, tāpēc ļaudis jūs ievēros. Nerunājiet ne ar vienu, iekams kāds jūs neuzrunā. Neskatieties nevienam acis. Sekojiet man nelielā atstatumā, bet ne mirkli neizlaidiet mani no acīm. Izliksimies, ka esat mani vergi.

- Kas? - Emma iesaucās. - Mēs to nedarīsim!

- Tā būs visdrošāk, - Šārons skaidroja.

- Tas ir pazemojoši!

-Jā, bet tā mēs radīsim mazāk jautājumu.

- Kā lai mēs izliekamies? - es vaicāju.

- Vienkārši dariet visu, ko es likšu, bez kavēšanās un jautājumiem. Un saglabājiet mazliet stiklainu skatienu.

- Tieši tā, saimniek! - es atbildēju robota balsi.

- Nē, - Emma iebilda, - viņš domāja - tā, kā izskatījās tie bērni Bēdīgi Slavenajā ielā.

Es sataisīju šļauganu seju un neskanīgi norunāju: - Sveiki! Mēs visi šeit esam ļoti laimīgi.

Emma nodrebinājās un novērsās.

- Malacis! - Šārons sacīja un pavērās uz manu draudzeni. -Tagad mēģini tu!

- Ja mums tas jādara, es labāk izlikšos par mēmu, - viņa atcirta.

Ar to Šāronam bija diezgan. Viņš atvēra durvis un izveda mūs ārā dziestošajā dienasgaismā.

ĀRā gaiss atgādināja indīgi dzeltenīgu zupu, un es pat nespēju noteikt, kur tobrīd debesīs meklējama saule. Varēja tikai noprast, ka diena tuvojas vakaram un gaisma pamazām gaist. Mēs turējāmies dažus soļus aiz Šārona un ik reizi, kad viņš ieraudzīja uz ielas kādu paziņu, centāmies neatpalikt un ātrāk steigties uz priekšu, lai izvairītos no sarunām. Šķita, ka ļaudis pazīst Šā-ronu; viņam bija laba reputācija, un, kā man šķita, viņš bažījās, vai mēs to gadījumā neaptraipīsim.

Mēs virzījāmies uz priekšu pa savādi priecīgo Dūņu ielu ar puķu kastēm zem logiem un spilgti krāsotām mājām, tad nogriezāmies uz Kapmiršu ielu, kur ietvju bruģa vietā kājas mina dubļus un mājas aizstāja noplukušas, sašķiebušās būdas. Vīri ar dziļi pār acīm pārvilktām cepurēm galvā drūzmējās ap sagruvuša grausta paliekām. Izrādījās, ka viņi sargā ieeju būdā, kurai visi logi bija tumši. Šārons lika mums palikt uz vietas, un mēs gaidījām, kamēr mūsu pavadonis devās aprunāties.

Gaisā bija jūtama vārga benzīna smaka. Tālumā sarunas un smiekli te uzvirmoja skaļāk, te pieklusa, te atkal uzvirmoja un pieklusa. Tādi trokšņi varētu nākt no sporta bāra, kur vīri vēro kādu sporta pārraidi, taču šeit tas nebija iespējams. Šīs bija izteikti modernas skaņas, bet aizā nebija televizoru.

No mājas iznāca vīrietis dubļiem notašķītās biksēs. Tiklīdz durvis atsprāga vaļā, balsis pieņēmās spēkā un tad atkal pieklusa, kad durvis aizvērās. Vīrietis aizgāja pa ielu ar spaini rokā. Mēs pagriezāmies un pavadījām viņu ar skatieniem. Svešais vīrietis tuvojās kaut kam, ko es līdz šim nebiju ievērojis, - diviem

lāču mazuļiem, kas ielas galā bija pieķēdēti pie nozāģēta laternu staba. Tie izskatījās briesmīgi noskumuši, jo ķēdes stiepās tikai dažu pēdu garumā. Lācēni sēdēja uz dubļainās zemes un, spalvainās ausis pieglauduši, ar zināmām bailēm vērās uz tuvojošos vīrieti. Vīrietis nometa mazuļu priekšā smirdīgas ēdiena paliekas un, ne vārda neteicis, aizgāja. Šī aina radīja neizsakāmu nomāktības izjūtu.

- Tie tur dresē lāčus, - Šārons norūca, un pagriezušies mēs pamanījām, ka laivu vīrs jau stāv mums aiz muguras. - Šeit ar asiņainām derībām taisa lielu naudu, un cīņas ar Grimmu lāci tiek uzskatītas par vislielāko izaicinājumu. Jaunajiem cīkstoņiem kaut kur ir jātrenējas, tā nu iesākumā viņi cīnās ar lāču mazuļiem.

- Cik briesmīgi! - es nopūtos.

- Tomēr, pateicoties jūsu briesmonim, šodien lāčiem ir dota brīvdiena. - Šārons norādīja uz mazo mājeli. - Tas atrodas tur, ēkas dziļumā. Tomēr, pirms dosimies iekšā, man jūs jābrīdina: tas ir ambrozijas midzenis, un tur būs īpatņi, kuri uz brīdi zaudējuši prātu. Nerunājiet ar viņiem un, lai kas notiktu, neskatieties acīs! Es pazīstu ļaudis, kas tā zaudējuši redzi.

- Ko jūs ar to gribat teikt - zaudējuši redzi? - es jautāju.

- Tieši to, ko pateicu. Tagad sekojiet man, un vairs nekādu jautājumu! Vergi neko neprasa saviem saimniekiem.

Es pamanīju, kā Emma sakož zobus. Šārons devās turp, kur vīrieši drūzmējās pie mājas durvīm, un mēs centāmies neatpalikt.

Šārons uzrunāja vīriešus. Es pūlējos saklausīt, ko viņš saka, vienlaikus saglabājot verdzisku distanci un nepaceļot skatienu. Viens no vīriešiem pavēstīja Šāronam, ka mums ir jāmaksā par ieeju, un laivu vīrs izvilka no apmetņa kabatas monētu un samaksāja. Kāds cits interesējās par mums.

- Es vēl nepaspēju dot viņiem vārdus, - Šārons atbildēja.

- Tikai vakar tos nopirku. Vēl tik zaļi, ka neizlaižu šos no acīm.

- Vai tiešām tā ir? - vīrietis attrauca un tuvojās mums.

- Jums nav vārdu?

Es nogrozīju galvu un izlikos mēms tāpat kā Emma. Vīrietis nopētīja mūs no galvas līdz kājām. Man gribējās izlīst no paša ādas. - Vai tik es neesmu tevi jau kaut kur redzējis? - Svešais pieliecās vēl tuvāk.

Es neteicu neko.

- Varbūt Lorēnas skatlogā, - Šārons ieminējās.

- Ne-e, - svešais novilka un atmeta ar roku. - Ai, esmu drošs, ka atcerēšos, kur.

Es uzdrošinājos uzmest vīrietim skatienu tikai tad, kad viņš uzgrieza mums muguru. Ja viņš ari bija grāvja pirāts, tad ne no tiem, ar kuriem mēs saplūcāmies. Šim pār zodu stiepās pārsējs un vēl viens apņēma pieri. Ari vairākiem citiem vīriem bija līdzīgas saites, un vienam es pamanīju pat acs pārsēju. Nospriedu, ka viņi droši vien guvuši savainojumus cīņā ar lāčiem.

Vīrietis ar acs pārsēju atvēra mums durvis. - Lai jums jautrs vakars! - viņš sacīja. - Bet šos abus es šodien būri vēl nelaistu, ja vien negribat tos skrāpēt nost no grīdas.

- Mēs esam nākuši šurp, tikai lai paskatītos un mācītos, -sacīja Šārons.

- Gudri teikts.

Vīrietis pamāja, lai ejam iekšā, un mēs steidzāmies pakaļ Šā-ronam, lai pēc iespējas ātrāk nozustu no blenzēju redzesloka. Septiņas pēdas garajam Šāronam nācās pieliekties, lai ieietu pa durvīm, un viņš neizslējās visu laiku, kamēr vien sabijām telpās, - tik zemi bija griesti. Mēs bijām nonākuši tumšā, piedūmotā istabā, un, kamēr acis pierada, es samanīju tikai šur tur gailošus oranžas gaismas starus. Pamazām skatienam pavērās visa telpa, kuru izgaismoja eļļas lampas. To liesmas bija nogrieztas līdz minimumam un nebija lielākas par iedegtu sērkociņu. Istaba bija šaura un gara, ar sienās iebūvētām divstāvu lāvām, kādas mēdz būt okeāna laineru zemākajos stāvos, kur nekad neiespīd gaisma.

Es pār kaut ko paklupu un gandrīz zaudēju līdzsvaru.

- Kāpēc te ir tik tumšs? - es nomurmināju, tā laužot solījumu neuzdot jautājumus.

- Tiklīdz ambrozijas iespaids izplēn, acis kļūst ļoti jutīgas, -Šārons paskaidroja. - Pat bāla dienasgaisma kļūst neciešama.

Tad es pamanīju uz lāvām gulošos cilvēkus; daži bija atlai-dušies un aizmiguši, citi sēdēja saburzītos palagos. Viņi apātiski smēķēja, čukstus sarunājās un vēroja mūs. Daži runāja paši ar sevi, izplūstot nesaprotamos monologos. Vēl citu sejas bija klātas apsējiem tāpat kā tiem vīriem pie durvīm, daži valkāja sejas maskas. Es gribēju pajautāt par maskām, bet pieveikt tukšpauri un tikt no šejienes laukā vēlējos vēl vairāk.

Mēs izlīdām caur kreļļu virteņu žalūzijām un nonācām mazliet gaišākā telpā, kur atradās ievērojami vairāk ļaužu nekā pirmajā. Tur pie pretējās sienas uz krēsla stāvēja drukns vīrietis un norādīja, uz kurām no divām durvīm cilvēkiem jāiet. - Cīkstoņi - pa kreisi, skatītāji - pa labi! - viņš sauca. - Likmes izdarīt uz sliekšņa!

Es sadzirdēju kliedzienus no kādas tālākas telpas, un pēc mirkļa pūlis pašķirās, lai palaistu garām trīs vīrus. Divi no viņiem vilka lidzi trešo, kurš asiņoja un bija zaudējis samaņu. Viņus pavadīja svilpieni un bļaušana.

- Tā izskatās zaudētāji! - nokliedzās uz krēsla stāvošais. - Un šādi, - viņš norādīja uz blakustelpu, - izskatās gļēvuļi.

Es pabāzu galvu pa blakusistabas durvīm un ieraudzīju tur visiem par apsmieklu stāvam divus nožēlojamus vīriešus. Viņi bija no galvas līdz kājām izvārtīti piķi un spalvās.

- Lai viņi kalpo par atgādinājumu! - vīrietis turpināja. - Katram cīkstonim jāpavada būri vismaz divas minūtes!

- Un kas esi tu? - Šārons man jautāja. - Cīkstonis vai skatītājs?

Es jutu, kā sirds sažņaudzas, jo iztēlojos gaidāmos notikumus: man ne tikai jāpiejaucē šis tukšpauris, bet ari tas jāizdara trokšņainas un potenciāli naidīgas publikas priekšā un pēc tam vēl jāmēģina tikt no šejienes prom. Es cerēju, ka nezvērs nav pārāk savainots, jo man bija nojauta, ka viņa spēks būs nepieciešams, lai atbrīvotu mums ceļu promiešanai. Šie īpatņi negrasījās bez cīņas atteikties no savas rotaļlietas.

- Cīkstonis, - es atbildēju. - Lai iegūtu pilnu kontroli pār tukšpauri, man būs jātiek viņam tuvu klāt.

Mēs ar Emmu saskatījāmies, un viņa pasmaidīja. Tu to spēj, sacīja šis smaids, un tobrīd es sajutu, ka tiešām spēju. Es izgāju pa cīkstoņiem paredzētajām durvīm, jaunas pārliecības spēcināts, un Šārons ar Emmu man sekoja.

Mana pārliecība ilga aptuveni četras sekundes, bet ar šo laiku pietika, lai es ieietu istabā un pamanītu asinis, kas krājās uz grīdas un klāja sienas. Asins straume mani aizveda līdz spilgti izgaismotai zālei un tālāk ārā pa atvērtām durvīm, aiz kurām es pamanīju vēl citu ļaužu pūli un tam tieši blakus - liela būra restes.

No blakustelpas atskanēja spalgs kliedziens. Tika izsaukts nākamais cīkstonis.

Kāds vīrietis iznāca no tumšās telpas, kas atradās pa kreisi no mums, viņš bija līdz jostasvietai kails un ar vienkāršu, baltu masku uz sejas. Uz mirkli viņš apstājās zāles galā, kā saņemot drosmi, tad atmeta galvu un pacēla roku virs tās. Viņš turēja rokā nelielu stikla pudelīti.

- Neskatieties! - Šārons mūs virzīja uz sienas pusi. Bet es nespēju neskatīties.

Vīrietis nesteidzīgi ielēja no pudelītes maskas acu caurumos melnu šķidrumu. Tad viņš nometa tukšo blašķi zemē, nodūra galvu un ierūcās. Šķita, ka uz dažām sekundēm viņš tika paralizēts, bet tad ķermenis nodrebēja un no katras acu atveres izplūda divi baltas gaismas stari. Pat gaišajā telpā tie bija skaidri saskatāmi.

Emma noelsās. Vīrietis pārsteigumā pagriezās uz mūsu pusi - laikam taču līdz šim viņš bija domājis, ka atrodas telpā viens pats. Viņa acu stari pacēlās mums virs galvas, un siena iečūkstējās.

- Es tikai gāju cauri, - Šārons izmeta tā, it kā gribētu teikt: Kā klājas, draugs? Un vienlaikus: Tikai, lūdzu, nenogalini mūs ar tiem stariem!

- Tad ej cauri! - vīrietis nošņāca.

Tobrīd no acīm plūstošie gaismas stari jau sāka bālēt un nodrebēja, un pavisam nodzisa, tiklīdz cīkstonis aizgriezās. Viņš izgāja cauri priekšnamam un devās ārā pa durvīm, atstājot aiz muguras divas mutuļojošas dūmu strūklas. Kad viņš bija prom, es uzdrošinājos paraudzīties uz tapetēm mums virs galvas. Vietu, kur cīkstoņa skatiens bija šķērsojis sienu, iezīmēja divas brūnganas deguma svītras. Paldies Dievam, viņš nebija ielūkojies man acīs.

- Pirms ejam tālāk, labāk būs, ja tu mums visu paskaidrosi, - es teicu.

- Ambrozija, - Šārons atbildēja. - Cīkstoņi to lieto, lai pastiprinātu savas spējas. Diemžēl iedarbība ātri beidzas, un, tiklīdz tā izplēn, viņi kļūst daudz vārgāki nekā pirms tam. Ja tas kļūst par

ieradumu, spējas izgaist gandrīz pavisam - līdz nākamajai ambrozijas devai. Pavisam drīz tu sāc lietot ambroziju, ne tikai lai cīnītos, bet arī lai vispār spētu darboties, kā īpatnim pienākas. Tu kļūsti atkarīgs no tā, kurš ambroziju tirgo. - Vīrietis norādīja uz telpu pa labi no mums, kur balsu murdoņa veidoja savādu kontrapunktu ārā skanošajiem skaļajiem bļāvieniem. - Radot to mantu, nebūtnes izspēlēja savu iedarbīgāko triku. Kamēr vien šejienieši būs atkarīgi no ambrozijas, neviens viņus vairs nenodos.

Es palūrēju blakustelpā, lai redzētu, kā izskatās īpatnais narkotiku tirgotājs, un ieraudzīju kādu cilvēku ar dīvainu bārdainu masku; viņu no abām pusēm uzmanīja divi vīrieši ar šautenēm rokās.

- Kas tam cilvēkam ar acīm? - Emma jautāja.

- Gaismas plūsma ir tikai viens blakusefekts, - Šārons paskaidroja. - Otra blakne ir tāda, ka gadu gaitā ambrozija izkausē cilvēka seju. Pēc tā var pazīt pieredzējušākos cīkstoņus - aiz maskas viņi slēpj sakropļoto seju.

Mēs ar Emmu riebumā saskatījāmies, bet tad kāds mūs no telpas pasauca. - Ei, jūs tur, laukā! - dīleris kliedza. - Lūdzu, ienāciet!

- Atvainojiet, mums jāsteidzas! - es atcirtu.

Šārons man iebakstīja zem lāpstiņas un nošņāca: - Vai aizmirsi, ka esi vergs?

- Nūjā, saimniek, - es atbildēju un devos uz durvīm.

Vīrietis maskā sēdēja uz krēsla telpā ar apgleznotām sienām.

Viņš izturējās nesatricināmi mierīgi, vienu roku uzlicis uz blakus esošā galda un eleganti pārmetis kāju pār kāju. Bruņotie vīri ieņēma divus telpas stūrus, bet trešajā atradās koka lāde uz riteņiem.

- Nebaidieties, - dīleris sacīja, pamādams, lai eju tuvāk. - Arī jūsu draugi tiek laipni lūgti.

Es spēru dažus soļus tālāk istabā, un Šārons ar Emmu - tūliņ aiz manis.

- Agrāk neesmu jūs šeit redzējis, - narkotiku tirgotājs teica.

- Es viņu tikai nupat atvedu, - Šārons iejaucās. - Viņam vēl nav pat...

- Vai es ar tevi runāju? - dileris atcirta.

Mūsu pavadonis apklusa.

- Nē, nerunāju vis, - svešinieks turpināja. Viņš braucīja pielīmēto bārdu un, kā man šķita, pētīja mani caur maskā izgrieztajiem caurumiem. Man ienāca prātā, kāds šis vīrietis izskatās bez maskas un tieši cik daudz ambrozijas jāielej acīs, lai tā izgrauztu sejā caurumu. Tad pār muguru pārskrēja drebuļi, un es nožēloju, ka esmu tik tālu aizdomājies.

- Tu esi nācis šurp, lai cīnītos, - vīrietis turpināja.

Es to apstiprināju.

- Tad jau tev ir paveicies. Es nupat saņēmu lielisku ambras porciju, kas ievērojami palielinās tavas izredzes izdzīvot!

- Man tā nav vajadzīga, paldies.

Dīleris pavērās uz saviem sargiem, lai redzētu viņu reakciju. Abu bruņoto vīru sejas bija akmenscietas, bet tad tie iesmējās. - Zini, tur ārā ir tukšpauris. Vai esi par tādiem dzirdējis?

Es spēju domāt vienīgi par tukšpauriem un īpaši jau par bla-kustelpā esošo. Es izmisīgi gribēju tikt garām, bet bija skaidrs, ka baisais vīrelis šeit ir saimnieks un, saniknojot viņu, mēs sagādātu sev vairāk nepatikšanu, nekā varējām atļauties.

- Esmu par tiem dzirdējis.

- Un kā tev, pēc tavām domām, klāsies cīņā ar tādu?

- Es domāju, ka labi.

- Tikai labi? - Vīrietis sakrustoja rokas uz krūtīm. - Es gribu zināt, vai ir vērts likt uz tevi. Vai tu uzvarēsi?

Es pateicu dīlerim to, ko viņš gribēja dzirdēt: - Jā.

- Nu labi, ja es likšu uz tevi naudu, tev vajadzēs mazliet palīdzības. - Vīrietis piecēlās kājās, piegāja pie zāļu skapīša un atvēra tā durvis. Iemirdzējās skapītī saliktās stikla blašķītes, to bija rindām - visas pilnas ar tumšu šķidrumu un aizbāztas ar mazītiņiem korķīšiem. Dīleris paņēma vienu un deva to man. - Tā izcels visas tavas labākās spējas un pastiprinās tās desmitkārtīgi.

- Nē, paldies, - es sacīju. - Man tā nav vajadzīga.

- Sākumā jau visi tā saka. Bet pēc tam, dabūjuši kāvienu - ja vispār izdzīvo -, visi to lieto. - Dīleris pagrieza pudelīti pret bālo gaismu. Par spīti visam, es paskatījos uz to.

- No kā tā gatavota? - es painteresējos.

Dīleris iesmējās. - No ragiem, nagiem un kucēnu astēm. -Viņš vēlreiz sniedza man blašķi. - Par velti.

-Viņš jau teica, ka negrib, - Šārons iejaucās.

Man šķita, ka dīleris metīsies virsū mūsu pavadonim, taču viņš piešķieba galvu, pavērās uz Šāronu un teica: - Vai es tevi pazīstu?

- Diez vai, - laivu vīrs attrauca.

- Noteikti pazīstu, - dīleris sacīja, pamādams ar galvu. - Tu biji viens no maniem labākajiem klientiem. Kas ar tevi noticis?

- Es atteicos no šī ieraduma.

Dīleris piegāja pie Šārona. - Tā vien šķiet, ka būsi gaidījis pārāk ilgi, - viņš norūca un kā kaitinot paraustīja Šārona kapuci.

Mūsu pavadonis sagrāba dīlera delnu. Sargi pacēla šautenes.

- Uzmanīgāk! - narkotiku tirgotājs nošņācās.

Šārons vēl kādu bridi nogaidīja, tad palaida roku vaļā.

- Nu tā, - dīleris pievērsās man. - No bezmaksas parauga taču tu neatteiksies, vai ne?

Man nebija ne mazākās vēlēšanās jebkad vērt vaļā to draņķi, bet šķita, ka prātīgāk būtu to paņemt, lai šī saruna beigtos. Es tā ari izdarīju.

- Malacis, - dīleris teica un izvadīja mūs ārā no telpas.

- Jūs bijāt atkarīgais? - Emma uzšņāca Šāronam. - Kāpēc mums to nepateicāt?

- Ko tas būtu mainījis? - Šārons norūca. - Jā, daži gadi man pagāja drūmi. Tad Bentems mani pieņēma un atradināja no tā draņķa.

Es pagriezos, lai ieskatītos viņam sejā, un centos aptvert viņa teikto. - Bentems to izdarīja?

- Es jau teicu, ka esmu tam cilvēkam dzīvību parādā.

Emma paņēma pudelīti un pacēla gaisā. Spilgtākā gaismā

sudrabainās skaidiņas melnajā šķidrumā iemirdzējās kā sīki saules zaķīši. Ambrozija izskatījās valdzinoši, un, par spīti bla-kusefektiem, es nespēju aptvert, kā dažas lāses varētu stiprināt manas spējas. - Viņš tā ari nepateica, no kā tā sastāv, - Emma sacīja.

- No mums pašiem, - Šārons atbildēja. - Sīkas īpatņiem nozagto dvēseļu daļiņas, ko nebūtnes saberž un atkal iebaro mums. Ikviena nolaupītā īpatņa dvēsele beigu beigās nonāk šādā blašķē.

Emma šausmās aizmeta pudelīti, bet Šārons to pacēla un noslēpa zem apmetņa. - Nekad nezini, kurā bridi kaut kas tāds var noderēt, - viņš teica.

- Nespēju noticēt, ka jūs lietojāt to draņķi, zinot, no kā tas sastāv, - es norūcu.

- Es ne reizi neesmu teicis, ka ar to lepojos, - Šārons atbildēja.

Velnišķīgā shēma savā ļaunumā bija nevainojama. Nebūtnes bija pārvērtuši Velna aizā mītošos īpatņus par kanibāliem, kuri kāroja paši pēc savām dvēselēm. Padarot viņus atkarīgus no ambrozijas, nebūtnes nodrošināja kontroli pār tiem un turēja iedzīvotājus savos grožos. Ja drīzākajā laikā neatbrīvosim savus draugus, viņu dvēseles iepildīs nākamajās blašķītēs.

Es izdzirdēju tukšpaura rēcienu - tas atgādināja uzvaras saucienu -, un jau pēc minūtes vīrieti, kurš mūsu acu priekšā ielēja acīs ambroziju, asiņojošu un bez samaņas izvilka laukā pa durvīm un aizstiepa mums garām uz priekšnamu.

Mana kārta, es nospriedu, un visu ķermeni pārņēma adrenalīna izraisīts satraukums.

Ārā pie ambrozijas migas atradās mūriem apjozts iekšpa-galms, kura centrā es ieraudzīju aptuveni četrdesmit pēdas platu būri, kura stiprās restes, kā man šķita, bija itin piemērotas tukšpaura ieslodzīšanai. Uz zemes, aptuveni tik tālu no būra restēm, cik tālu aizsniedzās radījuma mēles, bija novilkta līnija, un skatītāji - kopumā kādi četrdesmit skarba paskata īpatņi - bija tālredzīgi iekārtojušies aiz tās. Gar iekšpagalma mūriem bija izvietoti mazāki būri, kuros bija ieslodzīts tīģeris, vilks un dzīvnieks, kurš izskatījās pēc pieauguša Grimmu lāča. Šie zvēri tobrīd izraisīja mazāku interesi, vismaz salīdzinājumā ar tukšpauri, un tika uzglabāti cīņām citu dienu.

Galvenais intereses objekts pastaigājās pa lielo būri, un kalta ķēde ap kaklu noturēja to pie smaga dzelzs staba. Tukšpauris bija tik nožēlojamā stāvoklī, ka man gandrīz vai gribējās to pažēlot. Briesmonis bija nokrāsots ar baltu krāsu un vietām notriepts ar dubļiem, tā padarot redzamu ikvienam, bet ari mazliet smieklīgu - līdzīgu dalmācietim vai mīmam. Tukšpauris smagi kliboja

un atstāja aiz sevis melnas asiņu pēdas. Muskuļotās mēles, kas normālos apstākļos svaidītos pa gaisu, ļengani vilkās pakaļ. Savainots un pazemots tas visai maz atgādināja rēgaino vīziju, pie kuras es jau biju pieradis, bet uz publiku, kas līdz šim nebija redzējusi nevienu tukšpauri, tas tik un tā atstāja iespaidu. Un labi, ka tā, jo pat tik novārdzinātā stāvoklī tukšpaurim bija izdevies nokautēt vairākus cīkstoņus pēc kārtas. Tas joprojām bija ļoti bīstams un ārkārtīgi neparedzams. Es pieļāvu, ka tieši šī iemesla dēļ visapkārt iekšpagalmam stāv bruņoti vīri. Labāk nodrošināties nekā nožēlot.

Mēs ar Šāronu un Emmu sanācām kopā, lai vienotos par taktiku. Visi bijām vienisprātis, ka lielākās problēmas nebūs saistītas ar manu ieiešanu būrī un pat ne ar tukšpaura kontrolēšanu, -bijām pieņēmuši, ka tas ir man pa spēkam. Visgrūtāk būs dabūt tukšpauri laukā no krātiņa un prom no šiem ļaudīm.

- Kā tu domā, vai tev izdotos pārkausēt to ķēdi, kas viņam ap kaklu? - es jautāju Emmai.

-Ja manā rīcībā būtu divas dienas, - viņa atbildēja. - Diez vai pietiks tikai ar paskaidrojumu, ka tas tukšpauris mums tik tiešām ir ļoti nepieciešams un ka mēs to atvedīsim atpakaļ, tiklīdz būsim padarījuši savu darbu.

- Tu pat nepaspētu pateikt šo teikumu līdz galam. - Šārons nopētīja skatītājus. - Tādu jautrību tie tipi nebūtu redzējuši gadiem ilgi. Nekādu izredžu.

- Nākamais cīkstonis! - iekliedzās kāda sieviete, kura visu pārraudzīja no otrā stāva loga.

Pūļa malā mazs pulciņš vīriešu strīdējās par to, kuram nākamajam pienākusi kārta cīnīties. Būra iekšpusē zeme jau mirka asinīs, un šķita, ka neviens īsti nesteidzas izliet arī savējās. Vīrieši tikko bija vilkuši salmiņus, un kāds līdz pusei kails spēcīgas miesasbūves vīrs nupat bija dabūjis īsāko.

- Tas bez maskas, - Šārons komentēja, nopētījis cīkstoņa kuplās ūsas un salīdzinoši maz cietušo seju. - Viņam jau laiks sākt cīņu.

Vīrietis saņēma drosmi un cienīgi iznāca publikas priekšā. Viņš skaļā balsī ar spāņu akcentu paziņoja skatītājiem, ka nav

cietis zaudējumu nevienā cīņā, ka darīs tukšpaurim galu un paturēs tā galvu kā trofeju. Un ka viņa īpašās spējas ārkārtīgi ātri sadziedēt ievainojumus neļaus tukšpaurim savainot viņu nāvīgi.

- Vai redzat šis daiļās zīmes? - Spānis uzgrieza publikai muguru, lai parādītu neglītu nagu formas rētu kolekciju. - Kāds Grimmu lācis man to nodarīja pagājušonedēļ. Tās bija collu dziļas, - viņš apgalvoja, - bet sadzija tajā pašā dienā! - Lielībnieks norādīja uz būri ieslodzīto tukšpauri. - Tam vecajam, krunkainajam radījumam nav nekādu izredžu!

- Tagad tas noteikti viņu piebeigs, - Emma sacīja.

Vīrietis ielēja sev acīs ambrozijas pudelītes saturu. Viņa augums saspringa, un no redzokļiem izšāvās gaiši gaismas stari, atstājot uz zemes deguma zīmes. Jau nākamajā brīdī gaisma apdzisa. Tā stiprinājies, spānis pārliecinoši piegāja pie krātiņa durvīm, kur viņu jau gaidīja cilvēks ar lielu atslēgu saišķi, lai atslēgtu būri.

- Paturi acīs to vīru ar atslēgām, - es sacīju. - Viņš mums, iespējams, noderēs.

Šārons iebāza roku kabatā un aiz astes izvilka ārā žurku, kas spirinājās pretī. - Vai tu dzirdēji, Ksavjēr? - viņš uzrunāja žurku. - Ej atnes tās atslēgas! - Mūsu pavadonis nometa grauzēju zemē, un tas ātri aizskrēja.

Plātīgais cīkstonis iegāja krātiņā un nostājās aci pret aci ar tukšpauri. Izņēmis aiz siksnas aizbāztu duncīti, vīrietis ieliecās ceļos un ieņēma cīņas pozu, bet nekā citādi vēlmi pēc mešanās cīņā neizrādīja. Gluži pretēji - radās iespaids, ka viņš grasās novilkt laiku, plātoties un izkliedzot profesionāla cīkstoņa draudus. - Nāc šurp, tu, zvērs! Es no tevis nebaidos! Es sagriezīšu tavas mēles gabalos un uztaisīšu no tām bikšu siksnu! Ar taviem kāju nagiem es bakstīšu zobus, bet tavu galvu pielikšu mājās pie sienas!

Tukšpauris garlaikoti vēroja spāņa dižošanos.

Cīkstonis izrādījās, pārvelkot ar dunci pār delmu, un, tiklīdz parādījās asinis, sadziedēja brūci. 11 sadzija un aizvilkās ciet, pirms kaut viena asins lāse paspēja nopilēt zemē. - Es esmu nepieveicams! - viņš sauca. - Es nebaidos!

Pēkšņi tukšpauris metās uz vīrieša pusi un ierēcās, tik ļoti nobiedējot spāni, ka tas nosvieda nazi zemē un aizšāva plaukstas priekšā sejai. Radās iespaids, ka tukšpaurim šis pretinieks ir apnicis.

Publika - un arī mēs - izplūda skaļos smieklos, un vīrietis, aiz mulsuma piesarcis, pieliecās, lai paceltu nazi. Tobrīd tukšpauris nograbināja ķēdes un, pastiepis uz priekšu mēles kā sažņaugtas dūres, sāka virzīties tuvāk pretiniekam.

Vīrietis saprata, ka godu un cieņu izdosies saglabāt, tikai iesaistoties cīņā ar briesmoni, un spēra dažus piesardzīgus soļus

uz priekšu, draudīgi vicinot dunci. Tukšpauris izšāva vienu nokrāsoto mēli uz spāņa pusi. Cīkstonis izklupa uz priekšu un trāpīja briesmonim ar dunci. Savainotais radījums iekaucās, pievilka mēli sev klāt un kā saniknots kaķis uzšņāca vīrietim.

- Tā tev būs mācība, kā uzbrukt donam Fernando! - vīrietis kliedza.

- Tas puisis laikam nekad neizdarīs pareizos secinājumus, -es teicu. - Izsmiet tukšpauri nav prāta darbs.

Šķita, ka vīrietis ir piespiedis tukšpauri bēgt. Radījums atkāpās, bet cīkstonis, joprojām sēkdams un vicinādams nazi, nāca aizvien tuvāk. Kad tukšpaurim vairs nebija, kur atkāpties, jo tā mugura jau atspiedās pret būra restēm, vīrietis pacēla nazi gaisā. - Sagatavojies nāvei, tu, dēmonu pēcnācēj! - viņš iesaucās un metās uz priekšu.

Kādu bridi es prātā pārliku, vai neiejaukties un neizglābt tukšpauri, bet drīz vien kļuva skaidrs, ka tās bijušas tikai lamatas. Tobrīd nezvēra ķēde visā garumā atradās vīrietim aiz muguras; tukšpauris to sagrāba un no visa spēka parāva uz sāniem. Dons Fernando aizlidoja pa gaisu un ar galvu ietriecās metāla stabā. Tanks!... un viņa ļenganais stāvs izstiepās uz zemes. Kārtējais nokauts.

Pieveiktais bija tik bezkaunīgi lielījies, ka publika nespēja neuzsaukt urravas tukšpaurim.

Būri iesteidzās bariņš vīriešu ar lāpām un elektrībai pieslēgtiem pīķiem, ar kādiem parasti mēdz kaitināt zvērus, un neļāva tukšpaurim izkustēties no vietas, līdz tā nekustīgo pretinieku izvilka ārā no krātiņa.

- Kurš nākamais? - iesaucās tiesnese.

Pārējie cīkstoņi apmainījās ar bažīgiem skatieniem un turpināja strīdēties. Tagad neviens vairs nevēlējās iet iekšā būri.

Izņemot mani.

Vērojot spāņa nožēlojamo sniegumu un tukšpaura viltību, man radās ideja. Tas nebija drošas uzvaras plāns, pat ne labs plāns, bet vismaz kaut kas, tātad labāks par neko. Mēs - es un tukšpauris - notēlosim viņa nāvi.

Es saņēmu dūšu, un, kā jau tas parasti notiek, kad kaut mazliet drosmīgi vai ļoti muļķīgi veicu kādu uzdevumu, smadzenes pameta manu ķermeni. Es it kā vēroju pats sevi no attāluma. Pamāju tiesnesei un iesaucos: - Es būšu nākamais!

lūdz šim brīdim biju neredzams, bet nu publika un visi cīnītāji pagriezās pret mani.

- Kas tev padomā? - Emma čukstus jautāja.

Šis tas jau bija, bet es tik ļoti biju iegrimis plānu kalšanā, ka nepastāstīju par tiem Emmai un Šāronam, un nu vairs nebija laika tos atklāt. Un varbūt tā pat bija labāk. Es baidījos, ka, izteikti skaļi, mani plāni izklausītos nožēlojami vai - vēl ļaunāk, - nereāli un es zaudētu pārliecību.

- Domāju, ka labāk vienkārši jums visu parādīšu, - es atbildēju. - Bet mans nodoms nekādi neīstenosies, ja mēs netiksim pie tām tur atslēgām.

- Nesatraucies, Ksavjērs jau ir ķēries pie darba, - Šārons attrauca. Tad atskanēja pīkstiens, un, pavēries lejup, es ieraudzīju minēto žurku ar siera gabalu mutē. Šārons pacēla dzīvnieciņu un norāja: - Es teicu atslēgas, nevis sieru!

- Es tās dabūšu, - Emma centās mani pārliecināt, - tikai apsoli, ka atgriezīsies sveiks un vesels!

Es apsolīju. Draudzene man novēlēja veiksmi un noskūpstīja uz lūpām. Tad es paskatījos uz Šāronu, kurš palieca galvu uz manu pusi, kā gribēdams teikt: Ceru, ka tu negaidi skūpstu ari no manis. Es iesmējos un devos uz cīkstoņu pusi.

Vīri nopētīja mani no galvas līdz kājām. Biju pārliecināts, ka viņi uzskata mani par jukušu, tomēr neviens nemēģināja mani apturēt. Galu galā - ja šis slikti sagatavotais puika, kurš pirms cīņas pat negribēja likt lietā ambroziju, vēlas mesties nezvēram rīklē, pirms tam to mazliet nokausējot, viņiem nebija nekas pretī pieņemt šādu dāvanu. Un, ja mani centieni beigtos ar nāvi, -es taču esmu tikai vergs... Šī doma modināja manī naidu pret šiem vīriem un nožēlu par nabaga nolaupītajiem īpatņiem, kuru dvēseles nu šļakstījās viņu pašu rokās esošajās pudelītēs. Tas

nokaitināja mani vēl stiprāk. Es pieliku visas pūles, lai pārvērstu niknumu nesalaužamā pārliecībā un uzmanībā, bet lielākoties tas tikai traucēja koncentrēties.

Un tomēr. Kamēr atslēgu vīrs grabināja saišķi un atslēdza krātiņu, es ielūkojos tajā un, sev pašam par pārsteigumu un prieku, konstatēju, ka šaubas pagaisušas un gaidāmās nāves rēgs pazudis līdz ar man pāri plūstošajiem šausmu viļņiem. Es jau divreiz biju saticis šo tukšpauri un pakļāvis to savai vadībai, un nu bija pienākusi trešā reize. Par spīti dusmām, biju kluss un mierīgs, un tieši miers palīdzēja saprast, ka vajadzīgie vārdi galvā jau gaida, lai tiktu pateikti.

Vīrietis atvēra vārtiņus, un es iegāju būrī. Durvis tikko bija aizvērušās, kad tukšpauris, kā saniknots rēgs grabinādams ķēdi, sāka kustēties uz manu pusi.

Mēle, šoreiz nepievil mani!

Es aizliku roku priekšā mutei un sacīju tukšpauru rīkles valodā:

Apstājies!

Tukšpauris apstājās.

Sēdi! - es teicu.

Nezvērs paklausīja.

Mani pārņēma atvieglojuma vilnis. Uztraukums bija izrādījies lieks; kontakta atjaunošana padevās tik viegli, kā paņemot rokās vecas, pakļāvīgas ķēves grožus. Briesmoņa kontrolēšana mazliet atgādināja cīniņu ar augumā krietni mazāku pretinieku: tas bija pieķēdēts un centās tikt brīvībā, bet tik lielā mērā atpalika no manis spēkā, ka radīja visai nelielas briesmas. Tomēr vieglums, ar kādu es valdīju pār tukšpauri, izraisīja jaunas problēmas. Dabūt šo radījumu ārā no krātiņa nebūs viegli, ja vien visi klātesošie nedomās, ka viņš ir beigts un vairs nav bīstams. Bet tukšpaura bojāejai neviens nenoticēs, ja mana uzvara nāks pārāk viegli. Es biju kaulains, ambrozijas neapburts puika; es taču nevarēju viņu vienkārši iepļaukāt un notriekt zemē. Lai triks izdotos pavisam pārliecinoši, man bija jāsariko vesela izrāde.

Kā gan lai es nogalinu tukšpauri? Noteikti ne jau ar kailām rokām. Meklējot krātiņā kādu ideju, manas acis pievērsās

iepriekšējā cīkstoņa duncim, kas bija nomests zemē pie metāla staba. Tukšpauris sēdēja turpat blakus, un tas radīja sarežģījumus, tāpēc es pagrābu saujā granti, negaidīti pieskrēju pie tukš-paura un iesviedu tam sejā.

Kaktā! - es pavēlēju, aizsedzis muti ar plaukstu. Radījums pagriezās un metās uz krātiņa stūri. No malas izskatījās, ka sīkie akmentiņi viņu ir nobiedējuši. Tad es piesteidzos pie staba, pagrābu no zemes nazi un atkāpos. Sīkais drosmes uzplaiksnījums izpelnījās kāda skatītāja svilpienu.

Dusmīgs! - es teicu, un tukšpauris ierēcies sāka šaudīt apkārt mēles, it kā manas drošās kustības būtu to satracinājušas. Paskatījies pār plecu, ieraudzīju pūlī Emmu, kura jau zagšus tuvojās atslēgu vīram.

Labi.

Man vajadzēja padarīt situāciju vēl dramatiskāku. Nāc pie manis! - es pavēlēju, un, tiklīdz tukšpauris bija par dažiem soļiem pietuvojies, es liku tam izšaut mēli un sagrābt mani aiz kājas.

Radījums tā ari izdarīja, mēle iedzēla un divreiz apvijās man ap stilbu. Pēc tam es pavēlēju tukšpaurim noraut mani gar zemi un pa putekļaino grīdu pievilkt sev klāt, bet pats izlikos, ka cenšos pie kaut kā pieķerties.

Kad nonācu pie metāla staba, es ar abām rokām apķēros ap to.

Velc klāt, tikai ne stipri!

Lai gan vārdi neizskanēja īpaši skaidri, tukšpauris laikam saprata tieši to, ko es domāju, it kā es vienkārši būtu vizualizējis kādu darbību un ar pāris vārdiem varētu nodot tam veselu rindkopu informācijas. Un, kad es biju pieķēries pie staba un tukšpauris mani pacēla gaisā, viss notika tieši tā, kā biju iztēlojies.

Man sāk padoties, diezgan apmierināts nospriedu.

Dažas sekundes cīnījos un gārdzu, cerot, ka šīs skaņas izklausās pēc īstām ciešanām, un tad palaidu stabu vaļā. Publika gaidīja, ka mani kuru katru mirkli nogalinās, iespējams, īsākajā no tās dienas cīniņiem; ļaudis sāka mani izsmiet un apsaukāt.

Bija pienācis īstais bridis manam triecienam.

Kāju! - es pavēlēju. Tukšpauris atkal apvija mēli ap manu stilbu.

Velc!

Radījums sāka vilkt mani sev klāt, bet es spārdījos un kaucu.

Mute!

Tukšpauris pavēra rīkli, it kā gatavotos mani aprīt veselu. Es veikli pagriezos un triecu ar dunā pa mēli, kas nelaida vaļā manu potīti. Patiesībā es neiegriezu tukšpaurim, tikai liku tam ātri palaist mani vaļā un iekliegties, lai radītu iespaidu, ka savainojums tomēr bijis. Tukšpauris paklausīja - tas iebrēcās un ievilka mēles atpakaļ mutē. Notiekošais man atgādināja sliktu pantomīmu, jo aptuveni sekunde nošķīra manu pavēli no tukšpaura reakcijas, bet publika acīmredzot uzķērās. Ņirgu vietā atskanēja atzinības saucieni. Cīņa kļuva interesanta, jo potenciālajam zaudētājam varbūt tomēr bija kādas izredzes uzvarēt.

Cerot, ka mūsu darbības neatgādina kautiņu no lētas filmas, mēs ar tukšpauri gatavojāmies nākamajai sadursmei un apmainījāmies ar sitieniem. Es metos virsū nezvēram, un tas nogāza mani no kājām. Es dūru ar dunci un atkāpos. Tukšpauris kauca, un tā mēles šaudījās pa gaisu; mēs metām lokus viens ap otru. Es pat liku radījumam pacelt mani gaisā un (maigi) sapurināt, tad (izlikos, ka) iedūru tam mēlē, un tas mani (varbūt pārlieku saudzīgi) nometa zemē.

Es riskēju un vēlreiz uzmetu acis Emmai. Viņa stāvēja cīkstoņu bariņa vidū blakus atslēgu vīram un parādīja man zīmīgu žestu, novelkot ar īkšķi pār rīkli.

Pietiek muļļāties!

Pareizi. Laiks pielikt punktu. Es ievilku dziļu elpu, saņēmu drosmi un biju gatavs lielajam finālam.

Ar atvēzētu nazi metos virsū tukšpaurim. Tas izšāva mēli man pie kājām, un es pārlēcu tai pāri; nākamreiz mēle tika mērķēta uz manu galvu, un es pieliecies izvairījos.

Viss notika atbilstoši plānotajam.

Nākamajā solī biju paredzējis vēlreiz pārlēkt pāri mēlei, kas vijās man gar kājām, un tad izlikties, ka ieduru tukšpaurim sirdī, taču piepeši mēle iesita man tieši pa krūtīm. Blieziens bija

spēcīgs kā smagsvara bokserim, tas nogāza mani uz muguras un aizsita elpu. Apstulbis gulēju zemē un nespēju paelpot, bet publika mani izsvilpa.

AtpakaļI - es centos pateikt, bet man trūka elpas.

Nākamajā mirkli tukšpauris, nikni aurodams, uzlēca man virsū un atvēra žokļus. Pat ja tikai uz mirkli, šis radījums bija atbrīvojies no manas varas, un tas nejutās laimīgs. Man bija jāatgūst kontrole, turklāt ātri, bet tukšpaura mēles cieši turēja manas rokas un kāju, turklāt mirdzošie ilkņi jau gandrīz skāra seju. Tik tikko paspējis ievilkt elpu - malku tukšpaura smakas es nevis ierunājos, bet gan aizrijos.

Tā būtu bijusi mana pēdējā stundiņa, ja mani neglābtu dīvainā tukšpaura anatomija: ar izbāztām mēlēm tas nespēja aizcirst žokļus. Pirms nokost man galvu, tam nāktos palaist vaļā manu roku - to, kurā joprojām turēju dunci. Es paveicu vienīgo, kas, manuprāt, varēja mani glābt. Triecu nazi augšup.

Asmens dziļi iecirtās tukšpaura rīklē. Tas iekaucās un aizripoja prom, bet mēles šaudījās gaisā, cenšoties notvert dunci.

Publika sajūsmā zaudēja prātu.

Kad es beidzot atkal varēju pievilkt plaušas pilnas ar svaigu gaisu, pieslējos sēdus un ieraudzīju, ka tukšpauris sāpēs lokās uz zemes dažu metru attālumā. No tā savainotās rīkles šļācās melnas asinis. Bez mazākās patikas, kādu izjustu citos apstākļos, es aptvēru, ka, iespējams, esmu šo radījumu nogalinājis. Pa īstam nogalinājis, lai gan tas ne tuvu neatbilda maniem plāniem. Ar acs kaktiņu pamanīju Šāronu, kurš iepleta rokas vispārzināmajā žestā, kas nozīmē: Tu nupat visu salaidi dēlī.

Nolēmu glābt, kas vēl glābjams, un piecēlos kājās. Atguvis kontroli pār tukšpauri, es pavēlēju tam atslābt un iestāstīju, ka tas nejūt sāpes. Pamazām radījums pārstāja pretoties, un mēles noslīga zemē. Tad es piegāju pie tukšpaura, izvilku savu asiņaino dunci tam no rīkles un pacēlu gaisā, lai parādītu skatītājiem. Viņi iekliedzās un sveica mani, bet es visiem spēkiem centos radīt triumfālu iespaidu, lai gan patiesībā jutos pagalam izgāzies. Biju līdz nāvei nobijies, ka nupat esmu samaitājis iespēju glābt mūsu draugus.

Atslēgu vīrs atvēra krātiņa durvis, un divi vīrieši piesteidzās apskatīt tukšpauri.

Nekusties! - es nomurmināju, kamēr viņi pārbaudīja radījuma stāvokli. Viens vīrietis tēmēja uz tukšpauri ar šauteni, bet otrs tikmēr bakstīja gulošo ar nūju un pielika plaukstu tam pie nāsīm.

Neelpo!

Tukšpauris neelpoja. Patiesību sakot, tas tik lieliski izlikās par beigtu, ka pārliecinātu pat mani, ja vien starp mums joprojām nepastāvētu saikne.

Vīrieši noticēja viltībai. Pārbaudītājs nometa nūju, kā boksa mačā pacēla gaisā manu roku un paziņoja, ka esmu uzvarējis. Skatītāji vēlreiz veltīja man urravas, un es pamanīju, kā nauda maina īpašniekus un tie, kuri bija likuši pret mani, vīlušies izmaksā citiem pienākošās summas.

Drīz vien skatītāji - tostarp arī Emma un Šārons - iegāja krātiņā, lai labāk apskatītu šķietami beigto tukšpauri.

Emma metās man ap kaklu. - Viss kārtībā! - viņa sacīja. - Tev nebija izvēles.

- Tas nav miris, - es pačukstēju draudzenei, - bet tikai ievainots. Nezinu, cik daudz tam vēl atlicis. Mums tas jādabū no šejienes laukā!

- Tad jau labi vien ir, ka es tās tomēr dabūju. - Emma ieslidināja atslēgu saišķi man kabatā.

- На, tu esi ģēnijs! - es atbildēju.

Tomēr, kad pagriezos, lai atslēgtu važas tukšpaurim ap kaklu, ieraudzīju, ka man ceļu aizšķērsojis klaigājošu cilvēku pūlis, un tie ikviens gribēja tikt tuvāk pieveiktajam radījumam. Visi vēlējās to labi apskatīt, tam pieskarties, paņemt par piemiņu spalvu kušķi vai asinīm piesūkušos smilšu sauju. Es mēģināju izlauzties cauri, bet cilvēki mani visu laiku apturēja, lai paspiestu roku un uzsistu uz pleca.

- Tas bija neticami!

- Tev gan paveicās, mazais!

- Vai tu tiešām nelietoji ambru?

Visu šo laiku es skandināju pie sevis tikai tukšpaurim dzirdamas pavēles palikt guļam un izlikties par beigtu, jo sajutu, ka tas sāk dīdīties gluži kā mazs bērns, kurš pārlieku ilgi nosēdējis mierā. Radījums bija nemierīgs un savainots, un man nācās likt lietā ikvienu brīvo uzmanības drusku, lai neļautu tam pielēkt kājās un piepildīt rīkli ar apkārt esošo īpatņu miesu.

Kad beidzot tiku līdz tukšpaura ķēdei un jau meklēju slēdzeni, mani uzrunāja ambrozijas tirgonis. Es pagriezos un ieraudzīju viņa biedējošo, bārdaino masku tikai dažas collas no savas sejas.

- Vai tu domā, ka es nesaprotu, kas te notiek? - viņš ierunājās. Dīlerim pie abiem sāniem stāvēja pa bruņotam sargam. - Vai tu mani uzskati par aklu?

- Nezinu, par ko jūs runājat, - es attraucu. īsu bridi šķita: dīleris ir mani atmaskojis un zina, ka tukšpauris nemaz nav miris. Tomēr viņa sargi uz to pat nepaskatījās.

Dīleris sagrābā mani aiz jakas apkakles. - Ar mani neviens nedzīs jokus! - viņš turpināja. - Šī ir mana vieta!

Ļaudis sāka no mums atkāpties. Šim cilvēkam acīmredzot bija slikta slava.

- Te neviens nedzen jokus, - es dzirdēju Šāronu sakām man aiz muguras. - Vienkārši nomierinies.

- Krāpnieku nevar piekrāpt, - dīleris nelikās mierā. - Tu te ieradies un paziņoji, ka esi atvedis svaigu gaļu; tu apgalvoji, ka līdz šim viņš nav spēkojies pat ar Grimmu lāču mazuli, un kas notiek pēc tam? - Vīrietis pameta ar roku uz kritušā tukšpaura pusi. - Es neparko tam nenoticēšu!

- Viņš ir beigts, - es sacīju. - Pārbaudiet pats, ja vēlaties.

Dīleris palaida vaļā manu jaku un sagrāba mani aiz rīkles.

- EI, TU! - iesaucās Emma.

Sargi pavērsa stobrus pret viņu.

- Man ir tikai viens jautājums, - dīleris sacīja. - Ko tu tirgo?

Tvēriens aizvien saspringa.

- Tirgoju? - es izdvesu.

Dīleris nopūtās, aizkaitināts, ka tomēr nāksies paskaidrot. - Tu ierodies manā teritorijā, nogalini manu tukšpauri un pārliecini manus klientus, ka manu produktu nevajag pirkt.

Viņš bija noturējis mani par narkotiku tirgotāju un konkurentu, kurš ieradies, lai atņemtu viņam biznesu. Vājprāts.

Pirksti sakļāvās ap manu rīkli vēl ciešāk.

- Laid puiku vaļā! - Šārons lūdzās.

- Ja ne ambru, ko tad tu lieto? Ko tu tirgo?

Es mēģināju atbildēt, bet nesanāca. Pavēros lejup uz dīlera rokām. Viņš saprata manu mājienu un atslābināja tvērienu.

- Runā! - dīleris augstsirdīgi atļāva.

Tas, ko es nākamajā mirklī izdvesu, vīrietim droši vien izklausījās pēc apspiesta kāsa.

To pa kreisi! - es teicu tukšpauru valodā. Radījums uzreiz izslējās sēdus un gluži kā Frankenšteina radītais monstrs atdzīvojās. Daži joprojām netālu esošie īpatņi spiegdami aizbēga. Dīleris paskatījās pār plecu, un es iezvēlu viņam pa masku. Sargi nezināja, uz kuru šaut vispirms - uz mani vai tukšpauri.

īsais neizlēmības mirklis arī atnesa viņiem postu. Viņi pat nepaspēja pagriezt galvu, kad tukšpauris izšāva visas trīs mēles uz tuvāk stāvošā sarga pusi. Viena mēle atņēma viņam ieroci, abas pārējās sagrāba vīrieti ap vidu, pacēla gaisā un gluži kā ar mūru dragājamo ierīci notrieca no kājām otru sargu.

Atlika vien dīleris un es. Šķita, tas cilvēks sāk aptvert, ka es kontrolēju tukšpauri. Viņš metās ceļos un sāka lūgties.

- Varbūt šī vieta pieder jums, bet tas ir mans tukšpauris, - es sacīju.

Es pavēlēju radījumam apvīt mēli ap dīlera kaklu, tad pavēstīju, ka mēs ar tukšpauri dodamies prom un ka viņa vienīgā iespēja palikt dzīvam ir ļaut mums mierīgi aiziet.

- Jā, jā, - ambrozijas tirgotājs drebošā balsī piekrita. - Jā, protams...

Es atslēdzu važas un atbrīvoju tukšpauri. Publikai vērojot, Emma, Šārons un es - mēs visi trīs - vedām klibo tukšpauri uz atvērto vārtiņu pusi. Ceļā stāvošais dīleris pavēlēja: - Nešaut! Nevienam nešaut! - Cik nu labi viņš varēja parunāt ar tukšpaura mēli ap rīkli.

Mēs aizslēdzām krātiņu, lai gan tajā joprojām atradās vairums skatītāju, tad izgājām ārā no ambrozijas midzeņa un nonācām atkal uz ielas. Mani pārņēma kārdinājums uz bridi apstāties un iznicināt dīlera ambrozijas krājumus, bet nolēmu, ka nav vērts tā riskēt. Lai viņi ar to aizrijas! Turklāt varbūt prātīgāk bija nelaist ambroziju postā, ja pastāvēja kaut niecīgākā iespēja kādu dienu atdot nolaupītās dvēseles to saimniekiem.

Mēs atstājām dīleri četrrāpus renstelē tveram pēc gaisa; viņa maska nokarājās no vienas auss. Jau gatavojāmies aizmirst pretīgo ainu, kad es izdzirdēju sīku rūcienu un atcerējos par Grimmu lācēniem.

Kad atskatījos un ieraudzīju viņus, man iesāpējās sirds. Mazuļi, cenzdamies mums sekot, bija nostiepuši ķēdes, cik vien iespējams.

- Mēs to nevaram. - Šārons mani mudināja pasteigties.

Varbūt es būtu pametis mazos lācēnus, ja nepamanītu

Emmas skatienu. Izdari to, viņa nedzirdami lūdza.

- Tas prasīs tikai sekundi, - es izlēmis attraucu.

Pagāja piecpadsmit sekundes, līdz es piespiedu tukšpauri izraut no zemes stabu, pie kura lācēni bija pieķēdēti, un tobrīd pie ieejas ambrozijas midzeni jau bija sapulcējies saniknotu narkomānu bariņš. Tomēr paveiktais šķita tā vērts. Mēs lēnītēm un smagi vilkāmies prom pa ielu, un lāču mazuļi mums sekoja, velkot sev pakaļ ķēdes un stabu, līdz mans tukšpauris no brīvas gribas paķēra mazuļus uz rokām un bija ar mieru nest.

* * *

Drīz vien noskaidrojās, ka mums ir problēma. Bijām nogājuši tikai dažus kvartālus, bet ļaudis ielās jau pievērsa tukšpaurim uzmanību. Visiem, izņemot mani, tas bija vien daļēji saskatāms krāsu pleķu mudžeklis, tomēr cilvēki to pamanīja. Tā kā negribējām, lai kāds uzzinātu, kurp mēs dodamies, bija jāizdomā drošāks ceļš, kā nokļūt līdz Bentema mājai.

Mēs ienirām kādā šķērsielā. Tiklīdz pārstāju mudināt tukšpauri kustēties uz priekšu, tas pārguris noslīga uz ceļiem. Tur zemē šis radījums izskatījās tik neaizsargāts: asiņojošais ķermenis sarāvies čokurā un mēles ievilktas aiz zobiem. Sajutuši šo izmisumu, tukšpaura izglābtie lācēni ošņājās ar miklajiem un nemierīgajiem purniņiem gar tā miesu. Tukšpauris atsaucās ar klusu ņurdienu, kas šķita gandrīz mīļš. Es nespēju nejust līdzjūtību pret visiem trim savādajiem nelaimes brāļiem.

- Man negribas to atzīt, bet izskatās gandrīz jauki, - Emma sacīja.

Šārons nosprauslājās. - Vari tam uzvilkt kaut rozā balerīnas svārciņus, tas tik un tā ir un paliek slepkavnieks!

Mēs pārspriedām, kā tikt līdz Bentema mājai, lai tukšpauris pa ceļam nenomirtu. - Es varētu piededzināt to rētu viņam uz kakla, - Emma ierosināja un pastiepa uz priekšu roku, kas jau iekvēlojās.

- Pārāk riskanti, - es atteicu. - Sāpju dēļ tas varētu vairs nepakļauties manai kontrolei.

- Te varētu palīdzēt Bentema dziedniece, - Šārons atgādināja. - Mums tikai ātri jātiek pie viņas.

Vispirms man ienāca prātā skriet pa jumtiem. Ja vien tukš-paurim būtu gana spēka, tas mūs uznestu augšā pa sienu un, nevienam neredzot, nogādātu pie Bentema. Bet jau nākamajā brīdī es vairs nebiju pārliecināts, ka mans radījums spētu kaut tikai paiet. Liku priekšā nomazgāt no tukšpaura balto krāsu, lai neviens, izņemot mani, viņu neredzētu.

- Nekādā ziņā, neparko, paldies, nē! - Šārons enerģiski purināja galvu. - Es tam radījumam neuzticos. Negribu to izlaist no acīm.

- Es valdu pār to, - es mazliet aizvainots teicu.

- Līdz šim valdīji! - laivu vīrs atcirta.

- Es piekrītu Šāronam, - sacīja Emma. - Tu lieliski tiec galā, bet kas notiks, kad iziesi citā istabā vai aizmigsi?

- Kāpēc lai es ietu uz citu istabu?

- Lai nokārtotos... - Šārons ieminējās. - Vai tu grasies savu mīļo tukšpauri ņemt līdzi ari tualetē?

- Hm. Ceru, ka līdz tam paspēšu pāriet to tiltu, - es norūcu.

- Krāsa paliks, - Šārons pasludināja.

-Jauki, - es jau biju nokaitināts. - Ko tad mēs iesāksim?

Kaut kur tālāk atsprāga vaļā kādas durvis, un uz ielas izvēlās tvaiku mutulis. Aiz tā parādījās ratiņu stūmējs, kurš, novietojis savu vezumu uz braucamās daļas, nozuda atpakaļ mājā.

Es skrēju uz priekšu paskatīties. Durvis veda uz veļas mazgātavu, un rati bija pilni ar netīru gultas veļu. Tie bija gana lieli, lai tajos iesēdinātu neliela auguma cilvēku vai arī saritinājušos tukšpauri.

Jāatzīst, es nozagu šos ratiņus. Es tos aizstūmu pie draugiem, iztukšoju un liku tukšpaurim rāpties iekšā. Pēc tam mēs sametām netīro veļu pa virsu, iecēlām ratos ari lācēnus un stūmām vezumu prom pa ielu.

Neviens uz mums vairs neatskatījās.

Viņš pat necentās sasveicināties.

Kad nonācām līdz Bentema mājai, bija gandriz satumsis. Nims steigšus ieveda mūs priekšnamā, kur jau nepacietīgi gaidīja Bentems.

- Kāpēc atvedāt lāčus? - Viņa skatiens pievērsās veļas ratiem. - Kur ir tas radījums?

- Šeit, - es atbildēju. Nocēlis zemē lācēnus, ķēros pie pārklāja noņemšanas.

Bentems skatījās, bet saglabāja distanci. Virsējie palagi bija balti, bet, jo dziļāk rakos, jo asiņaināki tie kļuva, un, kad sasniedzu apakšu, veļa jau atgādināja melnu kokonu. Es nocēlu beidzamo veļas gabalu, un tur jau tas bija - mazs, embrija pozā sačokurojies radījums. Grūti noticēt, ka šī pati nožēlojamā būtne man bija sagādājusi tik daudz murgainu pārdzīvojumu.

Bentems pienāca tuvāk. - Mans Dievs! - viņš nopūtās un pavērās uz asiņainajiem palagiem. - Ko viņi tam nodarījuši?

- Patiesībā jau es to izdarīju, - es atzinu. - Man tiešām nebija izvēles.

- Tas jau grasījās nokost Džeikobam galvu, - Emma paskaidroja.

- Jūs taču viņu nenogalinājāt? Beigts tas vairs nekam neder.

- Šķiet, ka ne, - es atbildēju un tad pavēlēju tukšpaurim atvērt acis. Pavisam lēnām tas paklausīja. Tas vēl bija dzīvs, bet ļoti vārgs. - Es gan nezinu, cik ilgi tas vēl izvilks, - es piebildu.

- Tādā gadījumā mēs nedrīkstam zaudēt ne mirkli, - Bentems attrauca. - Nekavējoties jāsauc šurp mana dziedniece un jācer, ka viņas putekļi iedarbojas ari uz tukšpauriem.

Nims aizsteidzās pēc dziednieces. Kamēr gaidījām, Bentems mūs ieveda virtuvē un piedāvāja cepumus un konservētus augļus. Vai nu nervu saspringuma, vai šķebīgo piedzīvojumu dēļ ne man, ne Emmai nebija apetītes. Pieklājības pēc paknibinājām ēdienu, bet Bentems tikmēr pastāstīja par to, kas noticis mūsu prombūtnes laikā. Mēs uzzinājām, ka sirmais kungs ir pienācīgi sagatavojis savu ierīci un ka tā ir pilnībā gatava, vēl tikai jāpieslēdz tukšpauris.

- Vai esat pārliecināts, ka tas darbosies? - Emma jautāja.

- Tik pārliecināts, cik varu būt, nesācis to darbināt, - Bentems atbildēja.

- Vai viņam sāpēs? - Dīvainā kārtā man gribējās pažēlot tukšpauri kaut vai tāpēc, ka bija izrādījies tik grūti viņu izglābt.

- Protams, ne, - Bentems sacīja un atmeta ar roku.

Ieradās dziedniece, un, viņu ieraudzījis, es no pārsteiguma gandrīz iekliedzos. Ne jau tāpēc, ka sieviete izskatījās savādi, lai gan tā tas bija, bet tāpēc, ka biju absolūti pārliecināts - esmu redzējis viņu jau iepriekš. Tiesa, nespēju atcerēties, kad un kur, nedz arī saprast, kā būtu varējis aizmirst tikšanos ar tik neparastu būtni.

Redzama bija tikai sievietes kreisā acs un kreisā roka. Pārējo sedza auduma kalns: šalles, lakati, kleita un zvana piegriezuma apakšsvārki. Šķita, ka labās rokas dziedniecei trūkst, bet ar kreiso viņa bija stingri pieķērusies jaunam vīrietim ar brūnu ādas krāsu un platām, spoži mirdzošām acīm. Viņš bija ģērbies izsmalcinātā zīda kreklā un uzlicis galvā cepuri ar platām malām. Jaunais cilvēks veda dziednieci tā, it kā viņa būtu neredzīga vai kā citādi nespējīga.

- Mani sauc Reinaldo, - jaunais vīrietis pavēstīja, runādams ar izteiktu franču akcentu, - un šī ir Putekļu māte. Es runāju viņas vietā.

Putekļu māte pieliecās Reinaldo pie auss un kaut ko pačukstēja. Reinaldo paskatījās uz mani un teica: - Viņa cer, ka jūs jūtaties labāk.

Tikai tad es aptvēru, kur biju redzējis šo sievieti - savos sapņos vai tajā, ko uzskatīju par sapņiem, - kad atguvos pēc uzbrukuma.

-Jā, daudz labāk, - es satraukts atbildēju.

Bentems izlaida formalitātes. - Vai varat izdziedēt šādu radījumu? - Viņš pieveda Reinaldo un Putekļu māti pie veļas ratiem. - Tas ir tukšpauris un mums redzams tikai tad, ja ir nokrāsots.

- Viņa var izdziedēt jebkuru radību, kam pukst sirds, - Reinaldo attrauca.

- Tādā gadījumā - lūdzu! - Bentems sacīja. - Mums ir ļoti svarīgi izglābt šī radījuma dzīvību.

Putekļu mātes rīkojumus mēs uzzinājām ar Reinaldo starpniecību. Tie vēstīja, ka nezvērs jāizņem no ratiem, un mēs ar Emmu piegājām pie tukšpaura un nolikām to zemē. Mums pavēlēja ievietot radījumu izlietnē, un Emma ar Šāronu palīdzēja to iecelt garajā, dziļajā vannasistabas izlietnē. Ar krāna ūdeni izmazgājām brūces, bet piesargājāmies noskalot pārlieku daudz baltās krāsas. Pēc tam Putekļu māte izmeklēja tukšpauri, bet Reinaldo palūdza, lai es nosaku visas savainojumu vietas.

- Mariona, - Bentems vērsās pie Putekļu mātes, - tikai necenties sadziedēt visu līdz pēdējai skrambai. Mums nevajag, lai tas radījums būtu ideālā stāvokli, mēs tikai gribam, lai tas paliek dzīvs. Vai skaidrs?

-Jā, jā, - Reinaldo noraidoši norūca. - Mēs zinām, ko darām.

Bentems nokremšļojās un ar neslēptu neapmierinātību uzgrieza muguru.

- Tagad viņa taisīs putekļus, - Reinaldo brīdināja. - Pakāpieties atpakaļ un piesargieties, ka neieelpojat. Tie jūs acumirklī iemidzinās.

Mēs pamukām malā. Reinaldo uzvilka pār degunu un muti putekļu masku, tad atsēja šalli, kas noslēpa Putekļu mātes labās rokas atlikušo daļu. Stumbenis izrādījās tikai dažas collas garš un beidzās krietni virs vietas, kur būtu jāatrodas elkonim.

Ar kreiso roku Putekļu māte sāka berzēt stumbeni, no kura pacēlās un palika gaisā smalki, balti putekļi. Aizturējis elpu, Reinaldo ar vienu roku savāca putekļus. Kā apburti un ari ar zināmu reibumu mēs vērojām notiekošo, līdz viņš bija savācis aptuveni unci putekļu. Tikpat daudz Putekļu māte bija zaudējusi no savas rokas.

Reinaldo iebēra smalkos miltus Putekļu mātes plaukstā. Viņa noliecās pār tukšpauri un iepūta putekļus radījumam sejā - atceros, ka šādi dziedniece savulaik ārstēja ari mani. Tukš-pauris ievilka elpu un piepeši sakustējās. Visi, izņemot dziednieci, atlēca atpakaļ.

Paliec uz vietas, paliec mierā, es sacīju, bet tas izrādījās lieki. Kā paskaidroja Reinaldo, ķermenis jau automātiski reaģēja uz putekļu ietekmi un tā funkcijas palēninājās. Kad Putekļu māte uzbirdināja tukšpaurim uz kakla vēl mazliet zāļu, viņas asistents mums pastāstīja, ka putekļi var sadziedēt brūces un iemidzināt - atkarībā no tā, cik daudz tos lieto. Kamēr puisis runāja, ap tukšpaura ievainojumu sakrājās mirdzošs baltu putekļu mākonis. Reinaldo piebilda, ka tur mirgo pati Putekļu māte un ka viņas resursi ir pavisam ierobežoti. Kādam palīdzot, dziedniece ik reizi atņēma daļiņu no sevis.

- Ceru, ka mans jautājums neizklausīsies nepieklājīgi, bet kāpēc jūs dziedināt, ja tādējādi nodarāt pāri pati sev? - Emma jautāja.

Putekļu māte uz mirkli pārstāja darboties ap tukšpauri un pagriezās tā, lai ar veselo aci redzētu Emmu; tad viņa ierunājās skaļāk, nekā līdz šim bijām viņu dzirdējuši, - neskaidri vervelējot, kā jau cilvēks bez mēles.

Reinaldo pārtulkoja: - Es to daru tāpēc, ka esmu izraudzīta šai sūtībai.

- Tādā gadījumā... paldies, - Emma pazemīgi sacīja.

Putekļu māte pamāja ar galvu un atgriezās pie darāmā.

Tukšpaura atveseļošanās nevarēja būt acumirklīga. Viņš atradās dziļā miegā un atjēgsies tikai pēc tam, kad smagākās brūces būs sadzijušas, tātad šis process droši vien ilgs visu nakti. Ņemot vērā, ka Bentems var pieslēgt savai ierīcei tikai nomodā esošu tukšpauri, līdz mūsu glābšanas plāna otrajai fāzei nāksies gaidīt vairākas stundas. Pagaidām mēs gandrīz visi bijām iestrēguši virtuvē: tur uzturējās Reinaldo un Putekļu māte, kurai nācās ik pa brīdim papildināt putekļu devu, un ari mēs ar Emmu bijām turpat, jo es nejutos droši, atstājot tukšpauri vienu pašu, lai gan tas bija pamatīgi iemidzināts. Tagad es biju atbildīgs par šo radījumu kā ikviens, kurš pārnes mājās uz ielas atrastu dzīvnieku. Savukārt Emma turējās man blakus tāpēc, ka zināmā mērā jutās atbildīga par mani (un es - par viņu). Ja es nejauši iemigtu, viņa mani pamodinātu vai stāstītu par vecajiem labajiem laikiem mis Peregrines mājās, lai es paliktu nomodā. Ik pa brīdim Bentems ienāca un painteresējās par situāciju, bet lielākoties viņš kopā ar Šāronu un Nimu bija aizņemts, pārbaudot māju, jo baidījās, ka kuru katru bridi varētu uzbrukt viņa brāļa izpalīgi.

Iestājās nakts, un mēs ar Emmu pļāpājām par to, ko nākamā diena varētu atnest. Pieņemot, ka Bentemam izdotos no jauna iedarbināt savu ierīci, visnotaļ pamatoti varējām cerēt, ka jau pēc dažām stundām atradīsimies nebūtņu cietoksni un atkal satiksim draugus un mis Peregrini.

-Ja būsim ļoti viltīgi un ja ļoti, ļoti paveiksies, - Emma sacīja. - Un ja...

Viņa neturpināja. Mēs sēdējām plecu pie pleca uz gara koka sola, piespieduši muguru pie sienas, un tobrīd Emma pagriezās tā, lai es neredzētu viņas seju.

- Kas ir?

Emma ielūkojās man acis ar sāpju izteiksmi sejā.

- Ja viņi vēl ir dzīvi.

-Ir.

- Nē, es vairs nespēju izlikties. Iespējams, nebūtnes jau ir paspējuši atņemt viņiem dvēseles un pārvērst ambrozijā. Vai ari tie ir jau sapratuši, ka no imbrinēm nav nekāda labuma, un nolēmuši viņas labāk paspīdzināt vai izsūknēt dvēseles, vai ari, piemēram, kāds no mūsējiem ir mēģinājis aizbēgt...

- Izbeidz! - es uzsaucu. - Nav jau pagājis tik ilgs laiks...

- Kad mēs beidzot tur iekļūsim, būs pagājušas vismaz četrdesmit astoņas stundas, un, ak, cik daudz ļauna var notikt četrdesmit astoņu stundu laikā!

- Mums jau nav jāiztēlojas ikviens no viņiem. Nu jau tu runā kā Horācijs ar saviem pesimistiskajiem scenārijiem. Kāda jēga pašiem sevi šaustīt, pirms zinām, kas patiesībā ir noticis?

- Ir gan jēga, - Emma uzstāja. - Ir pavisam reāls pamats sevi šaustīt. Ja apsvērsim visas sliktākās iespējas un izrādīsies, ka kāda no tām ari ir piepildījusies, mēs nebūsim tam pilnīgi nesagatavoti.

- Diez vai man jebkad izdosies sagatavoties kaut kam tādam...

Emma saķēra galvu un drebelīgi nopūtās. Šādas domas sagādāja pārlieku daudz ciešanu.

Man gribējās tieši šajā brīdī pateikt draudzenei, ka viņu mīlu. Man šķita, ka tas varētu līdzēt, jo pievērstu mūs domām par to, par ko bijām pārliecināti, lai nebūtu jālauza galva par visu, kā mums trūkst. Tomēr mēs nebijām bieži teikuši viens otram šos vārdus, un es nespēju piespiesties un tos izrunāt tobrīd - divu pavisam svešu cilvēku klātbūtnē.

Jo vairāk domāju par mīlestību pret Emmu, jo nedrošāka un mokošāka izjūta mani pārņēma - tieši tāpēc, ka mūsu nākotne bija tik neskaidra. Manās nākotnes ainās bija vieta arī Emmai, bet reāli nebija iespējams paredzēt pat dienu uz priekšu. Man tas nozīmēja pastāvīgu cīniņu, kad nav ne jausmas, ko nesīs rītdiena. Pēc dabas esmu piesardzīgs plānotājs, kuram patīk zināt, kas gaida aiz nākamā pagrieziena un vēl tālāk, bet viss nesen piedzīvotais - kopš brīža, kad pametu mis Peregrines mājokļa drošās sienas, līdz pat šim mirklim - bija ilgstošs brīvais kritiens nezināmajā. Lai to pārciestu, man jāpārtop par citu cilvēku, elastīgu un drosmīgu, kurš stabili stāv uz zemes. Par tādu cilvēku, ar ko lepotos mans vectēvs. Tomēr šīs pārvērtības vēl nebija galā. Jaunais Džeikobs bija uzpotēts manam vecajam “es”, un es joprojām ik pa brīdim - visai bieži - ļāvos verdziskām šausmām un vēlējos, kaut nekad nebūtu dzirdējis par kādu sasodītu mis Pe-regrini; tad man izmisīgi bija nepieciešams, lai pasaule pārstātu griezties un es uz dažām minūtēm varētu kaut kam pieķerties. Sāpju pārņemts, centos saprast, kurš no šiem Džeikobiem mīl Emmu. Vai tas ir jaunais, kurš gatavs jebkādam pavērsienam, vai ari vecais, kam tikai vajadzīgs kāds, pie kura pieturēties.

Es nolēmu, ka nevēlos par to domāt tieši tobrīd (vecajam Džeikobam izteikti raksturīga pieeja risinājuma meklējumiem), un koncentrējos uz vistuvāko uzmanības novērsēju - tukšpauri un to, kas notiks, kad tas pamodīsies. Šķita, ka man nāksies no tā atteikties.

- Kaut es varētu ņemt viņu līdzi! - es sacīju. - Ar viņu būtu tik viegli pieveikt ikvienu, kurš stātos mums ceļā. Bet laikam jau tam jāpaliek šeit, lai darbinātu to aparātu.

- Tātad tagad tev vajadzīgs viņš. - Emmas pierē parādījās grumba. - Nepieķeries tik ļoti! Paturi prātā, ka tas tevi dzīvu aprīs, ja vien dosi tam kaut nelielu iespēju.

- Zinu, zinu, - es teicu un nopūtos.

- Un varbūt nemaz nebūtu tik viegli visus pieveikt. Esmu pārliecināta, ka nebūtnes zina, kā tikt galā ar tukšpauriem. Galu galā savulaik viņi paši tādi bija.

-Jums ir dotas unikālas spējas, - Reinaldo ierunājās pirmo reizi pēdējās stundas laikā. Viņš uz brīdi bija metis mieru tukš-paura stāvokļa novērošanai un pievērsies ēdiena meklējumiem Bentema skapjos. Tobrīd viņš kopā ar Putekļu māti sēdēja pie maza galdiņa un mielojās ar zilām stīdziņām caurvītu sieru.

- Tomēr šie dotumi ir savādi, - es sacīju. Biju jau aizdomājies par šo savādību, tomēr līdz šim brīdim nebiju spējis to īsti noformulēt. - Ideālā pasaulē nekādu tukšpauru nebūtu. Savukārt, ja nebūtu tukšpauru, manai īpašajai redzei nebūtu, ko saskatīt, un neviens nesaprastu īpatnējo valodu, kurā es protu runāt. Neviens pat nezinātu, ka man piemīt šādas unikālas spējas.

- Tad jau labi, ka esi šeit tieši šobrīd, - Emma sacīja.

-Jā, tikai... Vai tev nešķiet, ka tā ir pārāk liela sagadīšanās? Es varēju piedzimt jebkad. Tāpat kā mans vectēvs. Tukšpauri pastāv tikai aptuveni simts gadus, bet ir sagadījies tā, ka mēs abi piedzimām tieši tagad, kad esam nepieciešami. Kāpēc tā?

- Es pieļauju, ka tā bija paredzēts, - Emma atbildēja. - Vai arī cilvēki ar tādām spējām kā tev ir bijuši vienmēr, tikai viņi to neapzinājās. Varbūt daudzi tā arī ir nodzīvojuši mūžu, nezinot, ka ir īpatņi.

Putekļu māte pieliecās pie Reinaldo un kaut ko pačukstēja.

- Viņa saka: neviens no šiem pieņēmumiem nav pareizs, -puisis teica. - Varbūt jūsu īstais talants nemaz nav tukšpauru kontrolēšana un tas ir tikai visuzskatāmākais jūsu dotumu pielietojums.

- Ko jūs ar to gribat teikt? - es vaicāju. - Ko tad vēl es protu?

Putekļu māte atkal kaut ko pačukstēja.

- Pavisam vienkārši, - Reinaldo atbildēja. - Gluži tāpat kā apdāvināts cellists nepiedzimst tikai ar talantu spēlēt konkrēto instrumentu, bet ar vispārēju mūziķa talantu, jūs nepiedzimāt tikai ar misiju valdīt pār tukšpauriem. Un jūs - tikai ar spēju uzšķilt uguni.

Emma sarauca pieri. - Man ir vairāk nekā simt gadu. Domāju, ka pa šo laiku esmu apzinājusi savas īpašās spējas un nekādā ziņā nemāku valdīt pār ūdeni, gaisu vai zemi. Ticiet man, esmu mēģinājusi.

- Tas nenozīmē, ka jūs to nevarat, - Reinaldo iebilda. - Dzīves sākumā mēs atklājam sevī kādu talantu un koncentrējamies uz tā attīstīšanu, ignorējot citas spējas. Tas nenozīmē, ka nav iespējams arī kaut kas cits, tikai pārējās spējas palika neattīstītas.

- Cik interesanta teorija! - es teicu.

- Varbūt tā nemaz nav tik liela nejaušība, ka jūs spējat manipulēt ar tukšpauriem. Jūsu talants attīstījās šajā virzienā tāpēc, kas tas bija nepieciešams.

- Ja tā ir taisnība, kāpēc tad mēs visi neprotam valdīt pār tukšpauriem? - Emma iebilda. - Ikviens īpatnis varētu likt lietā kaut daļu no Džeikoba talanta.

- Tāpēc, ka tikai viņa galvenie dotumi attīstījās šajā virzienā. Varbūt tad, kad tukšpauru vēl nebija, īpatņi ar viņam radniecīgām dvēselēm izpaudās citādi. Runā, ka Dvēseļu krātuve esot pilna ar ļaudīm, kuri pratuši lasīt īpatņu dvēseles tā, kā mēs lasām grāmatas. Būtu šie pārziņi dzīvi šodien, viņi, iespējams, līdzinātos Džeikobam.

- Kāpēc jūs tā sakāt? - es iejaucos. - Vai tad tukšpauru saska-tīšana kaut kādā mērā ir līdzīga dvēseļu lasīšanai?

Reinaldo uzklausīja Putekļu māti un pēc tam sacīja: - Šķiet, ka jūs esat dvēseļu lasītājs. Galu galā jūs saskatījāt Bentemā kaut ko labu. Jūs izlēmāt viņam piedot.

- Viņam piedot? - es nesapratu. - Kas gan man būtu viņam jāpiedod?

Putekļu māte atģidās, ka pateikusi par daudz, bet bija par vēlu ņemt vārdus atpakaļ. Viņa atkal kaut ko pačukstēja savam asistentam.

- То, ко viņš nodarīja jūsu vectēvam, - puisis teica.

Es pavēros uz Emmu, bet izskatījās, ka viņa ir tikpat apjukusi kā es.

- Un ko tad viņš nodarīja manam vectēvam?

- Es pateikšu, - atskanēja balss no durvīm, un pēc tam telpā ienāca arī pats Bentems. - Tas ir mans kauns, un man tajā jāatzīstas.

Vecais vīrs pašļūca garām izlietnei, izvilka zem galda palikto krēslu un apsēdās ar seju pret mums.

- Kara laikā jūsu vectēva īpašā spēja sazināties ar tukšpauriem tika ļoti augsti novērtēta. Mums - dažiem tehnologiem un man - bija kāds slepens projekts: mēs domājām, ka varēsim pavairot viņa talantu un apveltīt ar to arī citus īpatņus. Mēs viņus sapotētu pret tukšpauriem, radītu tādu kā vakcīnu. Ja tos redzētu visi, šie radījumi vairs neapdraudētu mūs un karš pret tiem būtu uzvarēts. Jūsu vectēvs bija daudzkārt nesavtīgi ziedojies, bet vēl ne reizi šādā mērogā - viņš piekrita piedalīties eksperimentā.

Emmas seja klausoties saspringa. Man kļuva skaidrs, ka viņa to dzird pirmoreiz.

- Mēs paņēmām tikai mazliet, - Bentems turpināja. - Tikai daļiņu no viņa otras dvēseles. Domājām, ka bez tās varētu iztikt vai ari to varētu uzpildīt no jauna - gluži kā pārlejot asinis.

- Jūs atņēmāt viņam dvēseli, - Emma izdvesa trīcošā balsī.

Bentems parādīja ar īkšķi un rādītājpirkstu centimetru lielu

attālumu. - Tik daudz. Mēs to sadalījām un ievadījām vairākiem izmēģinājuma dalībniekiem. Lai gan panācām vēlamo efektu, tas nebija ilgstošs, un pēc atkārtotas ievadīšanas sāka pavājināties viņu pašu īpatnās spējas. Mēs cietām neveiksmi.

- Un kas notika ar Eibu? - Emmas balsī ieskanējās tas īpašais ļaunums, kuru viņa pietaupīja cilvēkiem, kas sāpināja viņas mīļos. - Ko jūs nodarījāt viņam?

- Viņš zaudēja spēkus un īpašo talantu, - Bentems atbildēja. - Pirms tās procedūras Eibs lielā mērā līdzinājās jaunajam Džeikobam. Viņa spējām kontrolēt tukšpaurus bija izšķiroša nozīme mūsu karā pret nebūtnēm. Tomēr pēc procedūras izrādījās, ka viņš pār tiem vairs nevalda un īpašā redze pavājinās. Kā man stāstīja, drīz vien viņš pavisam pameta īpatņu pasauli. Eibs bažījās, ka varētu vairāk apdraudēt īpatņus nekā palīdzēt viņiem. Viņš saprata, ka vairs nespēj draugus pasargāt.

Es paraudzījos uz Emmu. Viņas skatiens bija piekalts grīdai, un sejā nemanīja nekādas emocijas.

- Par neveiksmīgu eksperimentu nav jājūtas vainīgam, - Ben-tems teica. - Tā jau rodas zinātniskais progress. Tomēr to, kas notika ar jūsu vectēvu, es nožēloju gandrīz vairāk par visu, ko man dzīvē nācies nožēlot.

- Tad tāpēc viņš devās prom, - Emma sacīja un pavērās augšup. - Tāpēc viņš aizbrauca uz Ameriku. - Draudzene pievērsās man. Viņas sejā es pamanīju nevis niknumu, bet gan mostošos atvieglojuma izjūtu. - Viņam bija kauns. Eibs man par to atrakstīja kādā vēstulē, un es tā arī nesapratu, par ko. Viņš pameta mūs nokaunējies un zaudējis īpašās spējas.

- Tās viņam atņēma, - es precizēju. Biju saņēmis atbildi arī uz kādu citu jautājumu: kā tukšpaurim izdevās gūt virsroku pār manu vectēvu viņa paša mājas pagalmā? Viņš nebija ne zaudējis prātu, ne arī bija īpaši vārgs. Spēja pretoties tukšpaurim gan bija gandrīz pilnībā zaudēta un jau sen.

- Par to nav jājūtas vainīgam, - Šārons sacīja un nostājās durvīs, sakrustojis rokas uz krūtīm. - To karu viens cilvēks nevarēja uzvarēt. Pa īstam jākaunas ir par to, ko nebūtnes nodarīja jūsu tehnoloģijai. Jūs radījāt ambrozijas pirmdaļiņu.

- Es gribēju atmaksāt savus parādus, - Bentems centās paskaidrot. - Vai tad es jums nepalīdzēju? Un jums? - Viņš pavērās vispirms uz Šāronu un pēc tam uz Putekļu māti. Laikam jau viņa, tāpat kā Šārons, savulaik bijusi atkarīga no ambras. - Gadiem ilgi esmu vēlējies lūgt piedošanu, atlīdzināt jūsu vectēvam, -viņš vērsās pie manis. - Tāpēc visu šo laiku viņu meklēju. Es cerēju, ka Eibs atgriezīsies, lai satiktu mani: tad es varētu atklāt līdzekli, kā atjaunot viņa spējas.

Emma sāpīgi iesmējās. - Jūs tiešām domājāt, ka pēc visa, ko viņam nodarījāt, viņš vēl atgriezīsies?

- īsti neticēju, ka tas ir iespējams, tomēr cerēju. Par laimi, grēku izpirkšanai ir dažādas izpausmes. Šajā gadījumā - iespēja atmaksāt mazdēlam.

- Es neatrodos šeit tāpēc, lai atlaistu jums grēkus, - es sacīju.

- Lai nu kā, esmu jūsu rīcībā. Ja varu kā palīdzēt, tikai pasakiet.

- Vienkārši palīdziet izglābt mūsu draugus un jūsu māsu.

- Labprāt. - Izklausījās, ka vecais vīrs jūtas atvieglots, ka neesmu prasījis vairāk vai lēcis kājās un kliedzis uz viņu. Es to tiešām būtu varējis izdarīt, bet galva joprojām reiba, un es vēl nebiju ticis skaidrībā, kā reaģēt. - Savukārt, kas attiecas uz mūsu turpmāko rīcību... - Bentems turpināja.

- Vai atvēlēsiet mums mirkli? Mums ar Džeikobu jāapspriežas, - Emma viņu pārtrauca.

Mēs tikai uz brīdi izgājām vestibilā, lai parunātu zem četrām acīm, kur tukšpauris mūs nevarēja redzēt.

- Atsauksim atmiņā visu, par ko šis briesmīgais cilvēks ir atbildīgs, - Emma iesāka.

- Labi, - es piekritu. - Pirmām kārtām viņš radīja tukšpau-rus. Lai gan netīšām.

- Tomēr viņš to izdarīja. Viņš arī radīja ambroziju un atņēma Eibam visus vai gandrīz visus dotumus.

Netīšām, es gandrīz atkal piebildu, bet Bentema nodomi nebija svarīgi. Es zināju, ko Emma vēlas pateikt, un pēc visām šīm atklāsmēm vairs nebiju tik pārliecināts par to, vai mums jāuztic savi un mūsu draugu likteņi Bentemam un viņa plāniem. Var jau būt, ka viņš nevēlēja mums ļaunu, tomēr nodarījumu saraksts bija izrādījies pārlieku garš.

- Vai mēs varam viņam uzticēties? - Emma jautāja.

- Vai mums ir izvēle?

- To es nejautāju.

Es brīdi apdomājos. - Manuprāt, varam. Es tikai ceru, ka viņa neveiksmēm ir pienācis gals.

- ĀTRI NĀCIET ŠURP! TAS MOSTAS!

Kliedzieni atbalsojās no virtuves. Mēs ar Emmu metāmies ārā pa durvīm un ieraudzījām visus saspiedušos stūrī un pārbijušos no grīļīga tukšpaura, kurš visiem spēkiem mēģināja piecelties sēdus. Tam gan izdevās tikai pārkārt ķermeņa augšdaļu pār izlietnes malu. Es vienīgais saskatīju tā pavērto rīkli un mēles, kas neveikli locījās pa grīdu.

Aiztaisi muti! - es sacīju tukšpauru valodā. Radījums ievilka mēles ar troksni, kas atgādināja spageti iesūkšanu mutē.

Piecelies sēdus!

Uz to radījums vēl nebija spējīgs, un es to saņēmu aiz pleciem un apsēdināju. Tas ārkārtīgi strauji atžirga un jau pēc vēl dažām minūtēm bija tiktāl atguvis motoriku, ka ar manu palīdzību varēja izrāpties no izlietnes un nostāties uz kājām. Tukš- __ pauris vairs nekliboja. No dziļā savainojuma kaklā bija palikusi vien šaura, bāla svītra, kas stipri atgādināja rētas, kuras strauji nozuda no manas sejas. Tiklīdz es to pateicu skaļi, Bentems neslēpa dusmas, kāpēc Putekļu māte tik rūpīgi ārstējusi šo nezvēru.

- Ko es varu darit, ja mani putekļi ir tik dziedinoši? - Putekļu māte mums pavēstīja ar Reinaldo starpniecību.

Viņi pārguruši devās sameklēt guļvietas. Arī mēs ar Emmu bijām bez spēka - jau gandrīz tuvojās ausma, un mēs vēl nebijām gulējuši. Tomēr mēs bijām manāmi pavirzījušies uz priekšu, un mūs no jauna spārnoja cerība.

Bentems mirdzošām acīm pievērsās mums. - Patiesības mirklis, draugi. Vai pārbaudīsim, cik labi tas vecais dampis spēj darboties?

- Vairs nezaudēsim ne sekundi! - Emma attrauca.

Bentems pasauca savu lāci, bet es uzrunāju tukšpauri. Pits

parādījās durvīs, pacēla savu pavēlnieku uz rokām, un abi kopā veda mūs uz priekšu pa ēku. Ja vien kāds mūs redzētu, tā viņam tik tiešām liktos savāda kavalkāde: uzcirties kungs lāča apkampienos, Šārons plandošajā, melnajā apmetnī, Emma, kura ar gruzdošu delnu slēpa žāvas, un vecais parastais es, kas nepārstāja kaut ko bubināt ar baltu iekrāsotam tukšpaurim, kurš, pat

jau pilnībā atlabis, joprojām šļūkāja tā, it kā tā locekļi īsti neatbilstu rumpim.

Mēs gājām pa gaiteņiem un lejup pa kāpnēm, līdz nonācām mājas sirdī - ar klabošiem mehānismiem piebāztās telpās, no kurām katra nākamā bija aizvien mazāka. Beigu beigās nonācām pie durvīm, kas lācim izrādījās par šaurām. Mēs apstājāmies. Pits nolika savu saimnieku zemē.

- Klāt esam, - Bentems pavēstīja, starodams kā lepns tēvs. - Mana Pancilpikuma dvēsele.

Viņš atvēra durvis. Pits gaidīja ārpusē, bet visi pārējie sekoja namatēvam iekšā istabā.

Niecīgo telpiņu gandrīz pilnībā aizņēma biedējošs no dzelzs un tērauda darināts aparāts. Tā caurules stiepās no sienas līdz sienai, bet mulsinošais spararatu, virzuļu un vārstu ņudzeklis spīdēja kā tikko ieeļļots. Šķita, ka ierīce spēj radīt neciešamu troksni, tomēr pagaidām tā palika neiedarbināta un klusa. Starp diviem milzīgiem mehānismiem stāvēja kāds cilvēks un pievilka ciešāk skrūvi.

- Tas ir mans asistents Kims, - Bentems sacīja.

Es pazinu šo vīrieti - tieši viņš bija dzinies mums pakaļ un patriecis no Sibīrijas istabas.

- Mani sauc Džeikobs, - es stādījos priekšā. - Vakar mēs jūs pārsteidzām sniegā.

- Ko jūs tur ārā darījāt? - Emma painteresējās.

- Gandrīz nosalu līdz nāvei, - vīrietis ar rūgtumu atzina un atsāka pievilkt skrūves.

- Kims man palīdz meklēt ieeju brāļa Pancilpikumā, - Bentems turpināja stāstīt. - Ja šādas durvis atrodas Sibīrijas istabā, tās droši vien meklējamas dziļās plaisas dibenā. Esmu pārliecināts, ka Kims būs pateicīgs, ja jūsu tukšpaurim izdosies pieslēgt tiešsaistē vēl kādu telpu, kur noteikti atrodas citas durvis, - uz vietām, kurās nokļūt ir daudz vieglāk.

Kims paklusām kaut ko noņurdēja un skeptiski nopētīja mūs no galvas līdz kājām. Es pie sevis spriedu: nez cik daudz gadu viņš ir pavadījis cīņā ar apsaldējumiem, ko guvis, rūpīgi pārmeklējot plaisas?

Bentems atgriezās pie lietas. Viņš izkliedza asistentam sausas pavēles, tas pagrieza dažas ciparnīcas un parāva garu sviru. Ierīces mehānismi iešņācās, nošķaudījās un sāka griezties.

- Vediet to radījumu iekšā, - namatēvs paklusām sacīja.

Es pasaucu tukšpauri, kurš joprojām gaidīja aiz durvīm. Tas iešļūca telpā un čerkstošā balsī ierūcās, kā zinot, ka gaidāms kāds nepatīkams pavērsiens.

Uzgriežņu atslēga izšļuka asistentam no rokas, bet viņš to ātri atguva.

- Šis ir akumulatoru nodalījums, - Bentems pievērsa mūsu uzmanību lielai kastei telpas kaktā. - Vediet to radījumu iekšā, un ieslodzīsim to tur.

Nodalījums atgādināja no čuguna izgatavotu telefona būdiņu bez logiem. Vadu mudžeklis savienoja tā jumtu ar caurulēm, kas stiepās pa griestiem. Bentems satvēra smago rokturi un ar griezīgu čīkstoņu atrāva durvis vaļā. Es palūrēju iekšā. Gludās pelēkā metāla sienas klāja mazītiņi caurumiņi, un tās atgādināja mikroviļņu krāsns iekšpusi. Dziļumā karājās vairākas biezas ādas siksnas.

- Vai tas nodarīs viņam sāpes? - es jautāju.

Šis jautājums pārsteidza ne tikai mani pašu, bet ari Bentemu.

- Es labāk gribētu, lai nedara, ja mums ir izvēle.

- Tādas nav, - namatēvs attrauca, - bet sāpes tas nejutis. Pirms notiek jebkas cits, nodalījums piepildās ar anestezējošu, iemidzinošu gāzi.

- Un pēc tam? - es nerimos.

Bentems pasmaidīja un papliķēja man pa plecu. - Tīrā tehnika. Pietiks ar manu solījumu, ka jūsu radījums izies no nodalījuma dzīvs, vairāk vai mazāk tādā pašā stāvokli, kāds iegāja. Tagad esiet tik laipns un lieciet tam iet iekšā.

Es nebiju pārliecināts ne par to, vai ticu šim cilvēkam, ne ari par to, kāpēc man tas ir svarīgi. Tukšpauru dēļ mēs bijām piedzīvojuši elli, kas bija atstājusi mani tik bezjūtīgu tukšumu, ka šo radījumu sāpināšana varētu sagādāt prieku. Tomēr tā nebija.

Es negribēju nogalināt šo tukšpauri tikpat lielā mērā, kā nebūtu ar mieru nobeigt kādu savādu dzīvnieku. Vadot šo radījumu, biju ticis viņam tik tuvu, lai saprastu, ka tajā mīt kaut kas vairāk par tukšumu. Dziļā dīķa dibenā mirgoja sīka dzirkstelīte - mazs dvēseles dārgakmens. Un tas nebija gluži tukšs.

Nāc! - es uzrunāju tukšpauri, un tas, līdz šim kautrīgi ierāvies stūrī, apmeta loku ap Bentemu un nostājās pie kabīnes.

Iekšā!

Es jutu tukšpaura minstināšanos. Nu šis radījums jau bija atveseļojies un atguvis spēkus. Ja mana vara pār to kaut uz mirkli sagrīļotos... es zināju, ko tas man nodarītu. Tomēr es biju stiprāks, un mūsu gribasspēka divcīņā viņam nebija nekādu izredžu. Tukšpauris nespēja izlemt. Manuprāt, tāpēc, ka es jau biju pieņēmis lēmumu.

Piedod, es viņam teicu.

Tukšpauris nekustējās; tas nezināja, kā tulkot komandu piedod. Bet es nevarēju to nepateikt.

Iekšā! - es atkārtoju. Šoreiz tukšpauris pakļāvās un iegāja kabīnē. Tā kā neviens cits neuzdrošinājās šim radījumam pieskarties, turpmāk Bentems man teica, ko darīt. Paklausot viņa instrukcijām, piestūmu tukšpauri pie tālākās sienas, sakrustoju ādas siksnas pār tā kājām, rokām un krūtīm, tad cieši savilku. Ierīce nešaubīgi bija radīta cilvēka iegrožošanai, un man radās jautājumi, uz kuriem atbildes tobrīd negribēju uzzināt. Bija svarīgi tikai turpināt plāna īstenošanu.

Es izgāju no kabīnes gandrīz nosmacis un panikas pārņemts - tādu iespaidu uz mani bija atstājuši daži nodalījumā pavadītie mirkļi.

- Aizveriet durvis, - Bentems teica.

Kad es vilcinājos, asistents steidzās izpildīt pavēli, bet es aizšķērsoju viņam ceļu. - Šis ir mans tukšpauris, es to izdarīšu!

Es stabilāk nostājos uz kājām un sagrābu rokturi, bet tad - lai gan centos to nedarīt - ielūkojos tukšpaurim sejā. Tā lielās, melnās acis, bailēs ieplestas, raudzījās manī, nu jau neproporcionāli milzīgas salīdzinājumā ar mazo ķermenīti, kas bija sačokurojies kā vīģu ķekars. Tukšpauris joprojām bija un vienmēr paliks atbaidošs radījums, tomēr šajā brīdī tas izskatījās tik nožēlojams, ka es neizskaidrojamā kārtā sajutos briesmīgi - it kā grasītos iemidzināt suni, kurš nesaprot, par ko tiek sodīts.

Visiem tukšpauriem ir jāmirst, es pie sevis nodomāju. Es zināju, ka man ir taisnība, bet pašsajūta no tā neuzlabojās.

Es parāvu durvis, un tās čīkstēdamas aizcirtās. Bentema asistents izvēra caur rokturiem milzīgu piekaramo atslēgu, tad atgriezās pie ierīces pults un sāka grozīt ciparnīcas.

- Tu rīkojies pareizi, - Emma nočukstēja man pie auss.

Mehānisms sāka griezties, virzuļi - sūknēt, un aparāts

iedunējās tik ritmiski, ka visa telpa nodrebēja. Bentems sasita plaukstas un pasmaidīja laimīgs kā skolas puika. Tad no kabīnes atskanēja tik baiss brēciens, kādu līdz tam nebiju dzirdējis.

- Jūs teicāt, ka tas nenodarīs viņam sāpes! - es uzkliedzu Bentemam.

Viņš pagriezās un uzsauca asistentam: - Gāzi! Tu aizmirsi anestēziju!

Asistents juceklīgi parāva citu kloķi. Skaļi iešņācās saspiesta gāze. Pa spraugu kabīnes durvīs izplūda baltu dūmu strēle. Tukš-paura brēcieni pamazām pieklusa.

- Tā, tagad tas neko nejūt, - Bentems pavēstīja.

īsu brīdi vēlējos, kaut pats Bentems atrastos tur iekšā mana tukšpaura vietā.

Atdzīvojās ierīces pārējās daļas. Pa caurulēm mums virs galvas aizšļācās šķidrums. Vairāki tukši trauki pie griestiem no-džinkstēja kā zvani. Aparāta dzīlēs sāka plūst melns šķidrums. Tā nebija eļļa, bet kaut kas vēl tumšāks un daudz kodīgāks. Šis šķidrums gandrīz nepārtraukti sūcās no tukšpaura acīm un pilēja no tā zobiem. Tās bija viņa asinis.

Biju redzējis diezgan un izgāju no telpas, jo mani māca nelabums. Emma man sekoja.

- Kā tu jūties?

Necerēju, ka draudzene sapratīs manu reakciju. Es pats to tik tikko apjēdzu. - Viss būs kārtībā, - es atbildēju. - Tas bija nepieciešams.

- Neko citu mēs nevarējām darīt, - viņa teica. - Mēs esam tik tuvu...

Bentems izkliboja priekšnamā. - Pit, kāp augšā! - viņš pavēlēja un pats aizčāpoja līdz lāča gaidošajām ķepām.

- Vai tagad ierīce darbojas? - Emma painteresējās.

- To mēs vēl uzzināsim, - Bentems attrauca.

Kopš mans tukšpauris bija iegrožots, iemidzināts un ieslēgts dzelzs kabīnē, gandrīz vairs nebija bīstami atstāt to vienu, tomēr es vēl aizvien kavējos pie durvīm.

Guli, es sacīju. Guli un nemosties, līdz viss ir beidzies.

Tad es sekoju pārējiem cauri mašīnu telpām un uzkāpu pa vairākiem kāpņu posmiem. Mēs nonācām pie gara, tepiķiem klāta gaiteņa, kurā durvis veda uz daudzām telpām ar eksotiskiem nosaukumiem. Sienas dūca no enerģijas pārpilnības -šķita, ka māja būtu atdzīvojusies.

Pits nolika Bentemu uz paklāja. - Patiesības mirklis! - vecais „ kungs sacīja.

Viņš piegāja pie tuvākajām durvīm un parāva tās vaļā.

Gaitenī iepūta mitrs vējiņš.

Es spēru soli uz priekšu, lai palūkotos aiz durvīm. Redzētais lika pār visu miesu pārskriet zosādai. Gluži tāpat kā Sibīrijas istaba, tas bija izejas portāls uz citu laiku un vietu. Telpas vienkāršās mēbeles - gultu, skapi un naktsgaldiņu - klāja smiltis. Dziļākās sienas nebija, tās vietā pavērās skats uz pludmali un palmu ieskautu jūras līci.

-Jūsu priekšā paveras izeja uz Rarotongu 1752. gadā! - Bentems lepni pavēstīja. - Sveiks, Semij! Kur tas laiks!

Pludmalē tupēja maza auguma cilvēks un tīrīja zivis. Viņš bija patīkami pārsteigts, mūs redzot, un, pacēlis zivi sveicienam, pamāja ar to. - Kur tas laiks! - vīrietis atsaucās.

- Tad jau viss kārtībā? - Emma pajautāja Bentemam. - Vai to jūs gribējāt panākt?

- To es gribēju, par to sapņoju... - Mūsu namatēvs iesmējās un aizsteidzās tālāk, lai pavērtu citas durvis. Aiz tām atradās dziļš, kokiem aizaudzis kanjons un šaurs piekaramais tilts pār to. - Britu Kolumbija, 1929. gads! - viņš iesaucās.

Uzreiz pēc tam Bentems apgriezās riņķi un aizsteidzās pie trešajām durvīm, un nu jau mēs centāmies viņu panākt. Durvju ailā ieraudzījām apdrupušus akmens pīlārus - smiltīm klātas senas pilsētas drupas.

- Palimra! - Bentems iekliedzās un trieca plaukstu pret sienu. - Urā! Tas sasodītais verķis darbojas!

Bentems tik tikko spēja savaldīties. - Mans mīļais Pancilpi-kums! - viņš iesaucās, plati iepletis rokas. - Cik ļoti man tevis pietrūka!

- Apsveicu! - Šārons ierunājās. - Priecājos, ka varēju būt klāt un to redzēt.

Bentema sajūsma izrādījās lipīga. Viņa ierīce bija apbrīnojama-vienā gaitenī satilpināts visums. Pavēries tālāk, pamanīju norādes uz citām pasaulēm: aiz kādām durvīm kauca vējš, pa spraugu zem citām gaitenī spraucās smilšu graudi. Jebkurā citā brīdī un citos apstākļos es mestos uz priekšu un rautu durvis vaļā, bet tobrīd man bija svarīgi atrast tikai vienu izeju.

- Kuras durvis ved uz nebūtņu cietoksni? - es jautāju.

- Jā, protams, pie lietas, - Bentems savaldīdamies sacīja.

- Es atvainojos, ja mazliet aizrāvos. Esmu veltījis šai ierīcei visu mūžu un ļoti priecājos, redzot to atkal iedarbinātu un kārtībā.

Vecais kungs atslējās pret sienu, kā piepeši zaudējis spēkus.

- Iedabūt jūs iekšā būtu pavisam viegli. Otrā pusē jūs gaida vismaz pusducis pārejas punktu. Rodas tikai jautājums: ko jūs iesāksiet, tur nokļuvuši?

- Viss atkarīgs no tā, ko mēs tur ieraudzīsim, - Emma atbildēja.

- Sen neesmu tur iekšā bijis, - Bentems atbildēja, - tāpēc mana informācija ir novecojusi. Mana brāļa Pancilpikums neatgādina manējo; tas ir izkārtots vertikāli kā augsts tornis. Ieslodzītie tiek turēti citur. Viņi noteikti atrodas atsevišķās kamerās bruņotu sargu uzraudzībā.

- Sargi mums sagādās vislielākās raizes, - es sacīju.

- Šajā ziņā es varētu palīdzēt, - Šārons piedāvājās.

-Jūs nāksiet mums līdzi? - Emma pārjautāja.

- Nekādā gadījumā! - mūsu pavadonis atcirta. - Bet es labprāt kaut kā dotu savu artavu, protams, ar minimālu risku pašam sev. Es izraisīšu nemierus ārpus cietokšņa un novērsīšu sargu uzmanību. Tā jums būs vieglāk pielavīties nemanītiem.

- Kādus vēl nemierus? - es gribēju zināt.

- Tādus, kādus nebūtnes necieš visvairāk, - civilos. Es likšu tiem Dūmu ielas galā gulošajiem skrandaiņiem šaut pa mūri ar dažādiem aizdedzinātiem mēsliem, līdz visu apsardzes korpusu nodarbinās tikai tie.

- Un kāpēc lai viņi jums palīdzētu? - Emma vaicāja.

- Tāpēc, ka tur, kur es dabūju šo te, vēl daudz palika. - Šārons izvilka no apmetņa krokām savulaik Emmai atņemto ambrozijas pudelīti. - Tikai jāapsola viņiem, ka dabūs to diezgan, un viņi darīs gandrīz jebko.

- Kungs, lieciet to nost! - Bentems iesaucās. - Jūs zināt, ka es savās mājās to nepieļauju.

Šārons atvainojās un iebāza blašķīti atpakaļ zem apmetņa.

Bentems ielūkojās kabatas pulksteni. - Tagad ir mazliet pāri puspieciem no rīta. Šāron, droši vien jūsu nemiera cēlāji mierīgi guļ. Vai jūs varētu viņus pamodināt un līdz sešiem satracināt?

- Skaidra lieta, - Šārons atbildēja.

- Tad tā ari dariet.

- Priecājos izlīdzēt, - laivu virs pagriezās un, apmetnim nošņācot, aizsteidzās prom pa gaiteni.

- Mums ir pusotra stunda, lai sagatavotos. - Bentems sacīja, tomēr acumirkli nekļuva skaidrs, kam tieši būtu jāgatavojas. -Jūsu rīcībā ir viss, kas man pieder.

- Domā! - Emma pievērsās man. - Kas mums noderētu iebrukumā?

- Vai kādi šaujamie jums ir? - es painteresējos.

Bentems papurināja galvu. - Lai pasargātu sevi, man pilnīgi pietiek ar Pitu.

- Sprāgstvielas? - Emma vaicāja.

- Diemžēl nav.

- Uz to, ka jums varētu būt armagedona vistas, nemaz neceru, - es teicu tikai daļēji pa jokam.

- Viena izbāzta ir - starp eksponātiem.

Es iztēlojos, kā metu ar vistas izbāzni nebūtnei, kurš pavērsis pret mani ieroča stobru, un īsti nezināju - smieties vai raudāt.

- Es laikam kaut ko nesaprotu, - Bentems sacīja. - Kam jums šautenes un sprāgstvielas, ja varat kontrolēt tukšpaurus? Tur aiz cietokšņa mūriem to ir daudz. Tikai pieradiniet tos, un uzvara būs rokā.

- Tas nav tik vienkārši, - es teicu, apnicis paskaidrot. - Paiet ilgs laiks, līdz pakļaujas pat viens...

To būtu varējis izdarīt mans vectēvs, man gribējās piebilst. Pirms jūs viņu salauzāt.

- Nu, tā jau ir jūsu darīšana, - Bentems norūca, juzdams, ka uzkāpis man uz varžacīm. - Imbrīnes noteikti ir jūsu prioritāte, lai kā jūs to grasāties paveikt. Vispirms atvediet atpakaļ viņas -cik daudzas varat, bet manu māsu pirmo. Viņas ir viskārotākā, vērtīgākā balva un atrodas vislielākajās briesmās.

- Tam es piekrītu, - Emma sacīja. - Vispirms imbrīnes, tad mūsu draugus.

- Un ko pēc tam? - es attraucu. - Pamanījuši, ka glābjam īpatņus, tukšpauri metīsies mums pakaļ. Uz kurieni mēs bēgsim? - Tas ir gluži kā aplaupot banku: tikt pie naudas - tā ir tikai puse lietas. Pēc tam vēl jāaizbēg ar to naudu prom.

- Bēdziet, uz kurieni vien gribat, - Bentems teica, pamādams uz garo gaiteni. - Izvēlieties jebkuras durvis, jebkuru cilpu. Tikai šajā gaitenī vien jūsu rīcībā ir astoņdesmit septiņi iespējamie glābšanās ceļi.

- Viņam taisnība - kā gan lai viņi mūs atrastu? - Emma piekrita.

- Esmu pārliecināts, ka viņi kaut ko izdomātu, - es atteicu. - Tā mēs tikai nedaudz aizkavētu pakaļdzīšanos.

Bentems pacēla gaisā pirkstu, lai mani pārtrauktu. - Tieši tāpēc es izlikšu viņiem lamatas, lai izskatītos tā, it kā mēs būtu paslēpušies Sibīrijas istabā. Pitam tur dzīvo daudz radinieku; viņi izsalkuši gaidīs gatavībā otrpus durvīm.

- Bet ja nu lāči netiks ar viņiem galā? - Emma nelikās mierā.

- Tad jau droši vien tas būs jāpaveic mums, - Bentems sacīja.

- Un Bobs ir tavs tēvocis! - Emma atcirta, un šī britu idioma tā arī paliktu nesaprasta, ja ne meitenes sarkastiskais tonis. Tulkojums: esmu satriekta par jūsu nevērīgo un neprātīgo attieksmi. Bentems runāja tā, it kā gaidāmie notikumi nebūtu nekas sarežģītāks par došanos uz pārtikas veikalu: brāzieties iekšā, visus izglābiet, paslēpieties, piebeidziet ļaundarus, un Bobs ir jūsu tēvocis! Tas, protams, bija neprāts.

- Vai jūs aptverat, ka mēs esam tikai divi, - es teicu. - Divi pusaudži.

- Jā, tieši tā. - Bentems dziļdomīgi pamāja ar galvu. - Tā ir jūsu priekšrocība. Ja nebūtnes gaida kādu pretošanos, tad no armijas, kas stāv pie viņu vārtiem, ne jau no pāris bērniem, kas iejukuši starp viņiem.

ŠI cilvēka optimisms sāka mani nogurdināt. Nospriedu, ka varbūt mums tomēr ir iespēja.

- Ei, jūs tur!

Pagriezušies ieraudzījām Nimu, kurš aizelsies skrēja pa gaiteni pie mums. - Putns Džeikoba kungam! - viņš iesaucās.

- Putns ar ziņojumu... Džeikoba kungam... tikko atlidoja... gaida lejā! - Ticis līdz mums, puisis sabruka un ļāvās klepus lēkmei.

- Kas gan varētu man sūtīt ziņojumu? - es nesapratu. - Un kurš vispār zina, ka esmu šeit?

- Labāk iesim un to noskaidrosim, - Bentems ierosināja.

- Nim, rādi mums ceļu!

Nims sašļuka bezpalīdzīgā kaudzē.

- Ak kungs, būs jānolīgst tev vispārējās sagatavotības treneris. Pit, ņem to nabagu savās ķepās!

Ziņnesis gaidīja lejā foajē, un tas izrādījās liels, zaļš papagailis. Tas pirms dažām minūtēm bija iekļuvis mājā pa atvērtu logu. Tiklīdz putns nočiepstēja manu vārdu, Nimam izdevās to noķert un ielikt būrī.

Tas joprojām ķērca un sauca mani vārdā.

- DŽEII-kob! DŽEII-kob!

Papagaiļa balss atgādināja sarūsējušu eņģu čīkstoņu.

- Tas nav ar mieru runāt ne ar vienu citu, tikai ar jums! -Nims paskaidroja un līdz ar mani piesteidzās pie būra. - Te nu viņš ir, tu, muļķa putns! Nodod savu ziņu!

- Sveiks, Džeikob! - putns sacīja. - Te runā mis Peregrine.

- Kas? - Es biju šokā. - Vai tad tagad viņa ir papagailis?

- Nē, - Emma paskaidroja, - tas ir mis Peregrines ziņojums. Turpini, papagaili! Ko viņa lika pateikt?

- Esmu sveika un vesela sava brāļa torni, - putns pavēstīja jau gandrīz cilvēka balsī. - Ari pārējie ir šeit: Milards, Olivija, Horācijs, Brantlija, Enohs un citi.

Mēs ar Emmu saskatījāmies. - Brantlija?

Putns turpināja kā dzīvs automātiskais atbildētājs: - Mis Žubītes suns man pateica, kur jūs meklēt - tevi un Blūmas jaunkundzi. Gribu tevi atrunāt no jebkādiem glābšanas mēģinājumiem. Mums šeit nekas nedraud, un nav nepieciešams riskēt ar jūsu dzīvību muļķīgu triku dēļ. Tā vietā mans brālis piedāvā šādu risinājumu: padodieties sargiem Dūmu ielas galā, un jums neviens nedarīs pāri. Es jūs lūdzu pakļauties. ŠI ir mūsu vienīgā iespēja. Drīz mēs atkal būsim kopā un mana brāļa aprūpē un aizsardzībā kļūsim par jaunās īpatņu pasaules sastāvdaļu.

Papagailis iesvilpās par zīmi, ka vēstījums ir galā.

Emma nogrozīja galvu. - Tas neizklausās pēc mis Peregrines. Ja vien viņai nav izskalotas smadzenes.

- Un viņa nemēdz dēvēt bērnus tikai vārdā vai uzvārdā, - es domāju tāpat. - Viņa teiktu mis Brantlija.

-Jūs neticat, ka tā vēsts ir īsta? - Bentems jautāja.

- Es nezinu, kas tas bija, - Emma atbildēja.

Bentems noliecās pie būra un teica: - Apstiprināt autentiskumu!

Putns neatbildēja. Bentems piesardzīgi atkārtoja komandu un pielieca galvu uz papagaiļa pusi. Tad piepeši viņš izslējās.

- Nolādēts!

Un tad to sadzirdēju ari es: putns tikšķēja.

- BUMBA! - Emma iekliedzās.

Pits iesvieda būri stūri, aizsargājot mūs piesedza un uzgrieza papagailim muguru. Istaba žilbinoši uzliesmoja, un atskanēja apdullinošs sprādziens, bet es nejutu sāpes - visu triecienu uzņēma lācis. Mēs bijām sveiki un veseli, ja neņem vērā spiedienu, kas aizsita ausis un norāva Bentemam cepuri, un tam sekojošo svilinošo, bet, par laimi, īslaicīgo karstuma vilni.

Kad apdulluši virzījāmies laukā no istabas, visur lidoja sienu krāsas gabaliņi un papagaiļa spalvas. Mēs visi bijām neskarti, izņemot lāci, kurš nošļuka uz visām četrām, iesmilkstējās un drebēdams parādīja mums savu muguru. Tā bija apsvilusi melna un zaudējusi spalvu. Bentems, to ieraudzījis, dusmās iekliedzās un apskāva dzīvnieka kaklu.

Nims aizskrēja pamodināt Putekļu māti.

- Vai tu zini, ko tas nozīmē? - Emma drebēdama vērās mani plati ieplestām acīm. Esmu pārliecināta, ka es izskatījos tāpat -kā jau var izskatīties cilvēks, kurš pārcietis bumbas eksploziju.

- Esmu pilnīgi pārliecināts, ka ne jau mis Peregrine atsūtīja to papagaili, - es sacīju.

-Acīmredzot...

- Un Kols zina, kur mēs atrodamies.

-Ja līdz šim vēl nezināja, tad tagad gan zina. Putni vēstneši ir trenēti tā, lai sameklētu cilvēkus pat tad, ja nosūtītājam nav zināma precīza adrese.

- Tas noteikti nozīmē, ka viņš ir noķēris Edisonu. - To iedomājoties, man sažņaudzās sirds.

-Jā, bet tas nozīmē vēl ko citu. Kols baidās no mums. Pretējā gadījumā viņš necenstos mūs nogalināt.

- Iespējams, - es piekritu.

- Džeikob, noteikti! Un ja viņš baidās no mums... - Acis piemiegusi, Emma pavērās manī. - Tas nozīmē, ka viņam ir, no kā baidīties.

- Viņš nav nobijies, - Bentems iejaucās un pacēla galvu, atraudamies no Pita kakla. - Viņam būtu jābaidās, bet tā nav. Tas putns netika sūtīts, lai jūs nogalinātu, bet tikai lai padarītu nekaitīgu. Šķiet, ka mans brālis grib, lai jaunais Džeikobs paliek dzīvs.

- Es? Kāpēc? - es nesapratu.

- Man prātā nāk tikai viens iemesls. Viņu sasniegušas vēstis par to, ka jūs tikāt galā ar tukšpauri, un tas viņu pārliecināja, ka jūs tik tiešām esat īpašs.

- Kādā ziņā īpašs?

- Es teiktu tā: viņš uzskata, ka jūs varētu būt beidzamā atslēga uz Dvēseļu krātuvi. Tas, kurš spēj saskatīt dvēseļu krūkas un rīkoties ar tām.

- Kā jau teica Putekļu māte, - Emma čukstus atgādināja.

- Tas ir neprāts! - es izspēru. - Vai tā varētu būt patiesība?

- Svarīgi ir tikai tas, ka viņš tam tic, - Bentems paskaidroja. - Bet tas neko nemaina. Jūs atbrīvosiet draugus, kā plānots, un pēc tam mēs nogādāsim jūs, jūsu draugus un mūsu imbrines pēc iespējas tālāk no mana brāļa un viņa trakajiem plāniem. Tomēr mums jāpasteidzas - Džeika līdzskrējēji sadzīs papagaiļa pēdas līdz pat šai mājai. Drīz vien viņi būs klāt, un jums ir jātiek prom pirms to ierašanās. - Mūsu namatēvs ielūkojās kabatas pulkstenī. - Un, runājot par to, - ir jau gandrīz seši.

Mēs gatavojāmies doties ceļā, kad telpā ieskrēja Putekļu māte un Reinaldo.

- Putekļu māte vēlas jums kaut ko iedot, - puisis teica, un dziedniece sniedza mums audumā ievīstītu mazu priekšmetu.

Bentems izmeta, ka dāvanām nav laika, bet Reinaldo uzstāja. - Ja jums gadīsies nepatikšanas, - viņš turpināja, iespiezdams vīstokli Emmai saujā, - atveriet to!

Emma pavilka malā raupjo audumu. Iesākumā mazītiņais kriksītis izskatījās pēc krita gabaliņa - līdz mana draudzene to paritināja pa plaukstu.

Kriksītim bija divas locītavas un mazs, nokrāsots nadziņš.

Tas izrādījās iesārts pirksts.

- Tā nevajadzēja, - es teicu.

Reinaldo redzēja, ka mēs nesaprotam. - Tas ir Mātes pirksts, -viņš paskaidroja. - Sasmalciniet un izmantojiet, kā vēlaties.

Emma iepleta acis, un viņas plauksta mazliet noslīdēja, it kā pirksts būtu trīsreiz pieņēmies svarā. - Es nevaru to pieņemt, -viņa sacīja. - Tas ir par daudz.

Putekļu māte pasniedza veselo roku - tā bija mazāka nekā iepriekš, un vietu, kur agrāk atradās pirksts, sedza apsējs. Dziedniece saņēma Emmas plaukstu, ielika tajā dāvanu un kaut ko nomurmināja. Reinaldo pārtulkoja: - Jūs abi varētu būt mūsu pēdējā cerība. Es atdotu jums visu roku, ja vien varētu.

- Pat nezinu, ko teikt, - es nočukstēju. - Paldies.

- Izmantojiet to taupīgi, - Reinaldo piebilda. - Ar mazumiņu pietiek ilgam laikam. Ak jā, jums noderēs vēl kaut kas. - Puisis izvilka no aizmugures kabatas un pašūpoja gaisā divus respira-torus. - Citādi iemidzināsiet ne tikai ienaidniekus, bet arī paši sevi.

Es vēlreiz pateicos un paņēmu maskas. Putekļu māte viegli paklanījās, un viņas milzīgie svārki noslaucīja grīdu.

- Tagad gan mums laiks iet, - Bentems sacīja, un mēs atstājām Pitu dziednieku un abu mazo lācēnu kompānijā, kuri bija pienākuši un pieglaudušies sasirgušajam vecākajam draugam.

Mēs uzkāpām atpakaļ uz cilpu gaiteni. Tiklīdz bijām nonākuši kāpņu laukumiņā un es ieraudzīju, kur atrodos, man viegli sareiba galva un pārņēma tāds nelabums, kā stāvot bezdibeņa malā. Mūsu priekšā aiz astoņdesmit septiņām durvīm pavērās astoņdesmit septiņas pasaules, kas savienojās ar šo vietu kā ar muguras smadzeņu smalkākajām nervu stīgām. Kuru katru bridi mēs iziesim pa vienām no tām un varbūt nekad vairs neatgriezīsimies. Es jutu, kā cinās vecais un jaunais Džeikobs, un mani cits pēc cita pārplūdināja šausmu un aktivitātes viļņi.

Bentems ātri pārvietojās ar spieķa palīdzību un nebeidza vien runāt. Viņš pateica, kuras durvis izvēlēties, kā aiz tām sameklēt nākamās durvis un pāriet uz cilpu Kola pusē, kā pēc tam atkal iekļūt Pancilpikuma aparātā jau Kola cietoksnī. Viss izklausījās ļoti sarežģīti, bet Bentems apgalvoja, ka ceļš nav tāls un ir iezīmēts ar norādēm. Lai vēl vairāk nodrošinātos pret apmaldīšanos, viņš teicās sūtīt mums līdzi savu asistentu, kurš rādīs ceļu. Asistentam bija jāpārtrauc labot aparāta mehānismu, un, kamēr mēs atvadījāmies, viņš drūmi stāvēja mums blakus un klusēja.

Bentems paspieda mums roku. - Visu labu! Lai jums veicas, un paldies! - viņš teica.

- Pateicībai vēl par agru, - Emma attrauca.

Asistents pavēra vienas no durvīm un gaidīja pie tām.

- Atvediet manu māsu, - Bentems lūdza. - Un, kad atradīsiet viņas nolaupītājus... - Vecais kungs pacēla cimdā tērpto roku un savilka pirkstus dūrē, tā ka āda savelkoties nogurkstēja. - Nežēlojiet viņus.

- Nežēlosim, - es apsolīju, un mēs izgājām pa durvīm.

Mēs sekojām Bentema asistentam iekšā istabā garām parastām mēbelēm, izgājām ārā caur trūkstošo ceturto sienu un ielī

dām mūžzaļo koku audzē. Bija dienas vidus vēlā rudenī vai agrā pavasari, un vēsais gaiss reibinoši smaržoja pēc meža. Mūsu pēdas čabēja pa labi iemīto taku, un vēl bija dzirdami vien kāda dziedātājputna treļļi un tāla ūdenskrituma šalkoņa, kas kļuva aizvien skaļāka. Bentema asistents izrādījās mazrunīgs, un tas mūs apmierināja. Mani un Emmu pārņēma nospiedoša, smeldzoša spriedze, un laiskas sarunas nebija prātā.

Izgājuši no kolcu audzes, nonācām uz ceļa, kas izlocījās ap kalna kori. Klaja ainava ar pelēkām klintīm un atsevišķiem sniega plankumiem. Tālumā augošās priedes atgādināja izspūrušas otas. Mēs skrējām uz priekšu mērenā tempā, sargājoties pārāk ātri iztērēt visus spēkus. Pēc dažām minūtēm jau stāvējām rēcoša ūdenskrituma malā.

Tur arī ieraudzījām vienu no Bentema solītajām norādēm, kas bija skaidra kā diena: TURP.

- Kur mēs atrodamies? - Emma pavaicāja.

- Argentīnā, - asistents atbildēja.

Atbilstoši norādei devāmies uz priekšu pa taku, kuru koki un krūmi pamazām darīja aizvien šaurāku. Mēs lauzāmies aizvien tālāk cauri kazenājam, un ūdenskrituma troksnis aiz muguras noslāpa. Taka izbeidzās pie nelielas tērces. Mēs pagājāmies gar to vēl dažus simtus jardu, līdz izbeidzās arī tā, un ūdens kalna nogāzē ietecēja zemā atverē, kuru skatienam aizsedza papardes un sūnas. Asistents nometās strauta malā ceļos un pavilka malā zāļu aizkaru, bet tad sastinga.

шиш

- Kas tur ir? - es čukstus jautāju.

Puisis izvilka aiz jostas aizbāzto pistoli un trīsreiz izšāva alā. Atskanēja stindzinošs brēciens, un tērcē ievēlās kāds beigts radījums.

- Kas tas ir? - es atkārtoju jautājumu, blenzdams uz līķi. Spalvu kušķī varēja saskatīt tikai ķepas.

- Nezin’, - asistents norūca. - Bet tas gaidīja jūs.

Es nepazinu šādu dzīvnieku - tam bija lempīgs ķermenis, asi ilkņi un milzīgas, izvalbītas acis. Šķita, ka spalvas klāj pat tās. Es nodomāju: nez vai Kols nav šo radījumu nolicis tieši šeit? Ja nu viņš paredzēja sava brāļa turpmāko rīcību un izlika lamatas uz visiem ceļiem, kas ved uz Pancilpikumu?

Straume aiznesa dzīvnieka līķi.

- Bentems teica, ka viņam nav nekādu ieroču, - Emma sacīja.

- Viņam to arī nav, - asistents teica. - Šis pieder man.

Emma veltīja puisim cerības pilnu skatienu. - Vai... mēs varētu to aizņemties?

- Nē. - Asistents noslēpa šaujamo un norādīja uz alu. - Ejiet cauri alai un pēc tam atpakaļ tieši pa to pašu ceļu, kā atnācām. Tā jūs tiksiet pie nebūtnēm.

- Un kur paliksiet jūs?

- Šeit. - Viņš apsēdās sniegā.

Es pavēros uz Emmu, un viņa - uz mani; mēs abi centāmies neizrādīt, cik ārkārtīgi viegli ievainojami jūtamies. Mēģinājām uzaudzēt ap sirdi tērauda bruņas, lai pasargātos no tā, ko, iespējams, redzēsim. Ko kāds varētu nodarīt mums.

Es iekāpu tērcē un pasniedzu Emmai roku. Ūdens bija stindzinoši auksts. Pieliecies un ielūkojies alā, es otrā galā ieraudzīju vārgu, mirguļojošu gaismiņu. Vēl viena pāreja no tumsas uz gaismu, kārtējā pseidopārdzimšana.

Šķita, ka no alas mums vairs neuzglūn neviens radījums ar asiem zobiem, un es laidos dziļāk ūdenī. Straume sagrieza ap kājām un vidukli ledainu virpuli, un man aizsitās elpa. Dzirdēju Emmu aiz muguras noelšamies, jo viņa gāja manās pēdās, tad pieķēros pie alas malas un ieslīdēju vēl dziļāk.

Ledains, plūstošs ūdens nodara sāpes, kas līdzinās visa ķermeņa durstīšanai ar adatām. Sāpes vienmēr ir laba motivācija, īpaši šādas. Es virzījos uz priekšu pa akmens tuneli, cik ātri spēju. Pārvarēju slidenus, asus izvirzījumus un zemas pārkares un gandrīz aizrijos, kad seja pakļuva zem ūdens. Beidzot sasniedzis tuneļa galu, pagriezos, lai palīdzētu Emmai.

Mēs izlēcām no ledainā strauta krastā un pavērāmies apkārt. Tur izskatījās tieši tāpat kā otrā tuneļa galā, tikai nekur nemanīja asistentu; nebija arī ne ložu, ne cilvēku pēdu sniegā. Mēs bijām it kā izgājuši cauri spogulim un nokļuvuši aizspogulijā, tikai trūka dažu detaļu.

- Tu esi pārsalis zils. - Emma uzvilka mani augstāk krastā un cieši apskāva. Meitenes siltums izplūda pa manu miesu, un sastingušie locekļi atguva maņas.

Mēs turpinājām ceļu, atgriezeniskā secībā atkārtojot ikvienu sperto soli. Izlauzāmies cauri kazenājam, uzkāpām uzkalnā, pagājām garām ūdenskritumam - viss izskatījās tieši tāpat, tikai nebija Bentema atstātās norādes ŠURP. Mēs atradāmies citur. Šī cilpa nepiederēja viņam.

Jau atkal nonācām nelielajā mežiņā un lavījāmies no koka uz koku, līdz sasniedzām vietu, kur taka izbeidzās, pārtopot vispirms grīdā un pēc tam - istabā, kuru no abām pusēm ieskāva divas sakrustotas egles. Tomēr šī telpa nelīdzinājās Bentema mājā redzētajai. Tā bija askētiski iekārtota: nekādu rotājumu vai tapešu ar magoņu mežģīņu rakstu, tikai gluda betona grīda un sienas. Mēs iegājām istabā un tumsā taustījāmies pa sienām, meklējot durvis, līdz es nejauši uzdūros mazam padziļinājumā ierīkotam rokturim.

Mēs piespiedām ausi pie durvīm, vai nedzirdēsim balsis un soļus. Es saklausīju tikai tālas atbalsis.

Lēnītēm un uzmanīgi pavēru durvis šaurā spraugā un izbāzu pa to galvu, lai paraudzītos ārā. Tur stiepās plašs, izliekts gaitenis ar akmens sienām - žilbinoši balts un tīrs kā slimnīcā. Gludajās sienās ik pa brīdim pazibēja augstas, melnas durvis, kas atgādināja zārkus; to bija dučiem, līdz siena nogriezās ap stūri.

Te nu tas bija - nebūtņu cietoksnis. Mēs bijām iekļuvuši lauvas midzenī.

Es dzirdēju tuvojamies soļus un ierāvu galvu atpakaļ šajā durvju pusē, bet nepaspēju tās aizvērt.

Pa spraugu samanīju baltu zibsni, un garām pagāja kāds vīrietis. Viņš bija ģērbies laboranta virsvalkā un pārvietojās steidzīgi, ar acīm ieurbies papīrā, ko turēja rokā.

Viņš mani nepamanīja.

Es nogaidīju, līdz soļi attālinās, un tad izspraucos gaitenī. Emma man sekoja, aizverot aiz muguras durvis.

Pa kreisi vai pa labi? Pa kreisi grīda tiecās augšup, bet pa labi - lejup. Vadoties pēc Bentema stāstītā, mēs atradāmies Kola tornī, bet ieslodzītie bija citviet. Mums bija jātiek laukā no torņa. Tātad lejup. Lejup un pa labi.

Mēs pagriezāmies pa labi un turējāmies pie iekšējās sienas, jo gaitenis kā spirāle vijās uz leju. Manu kurpju gumijas zoles čīkstēja. Līdz šim nebiju pamanījis šo troksni, bet klusajā gaitenī ar gludajām sienām katrs solis pastiprinājās un izklausījās pēc eņģu vēršanās.

Kādu brīdi mēs virzījāmies uz priekšu, bet tad Emma saspringa un apmeta roku man ap krūtīm, lai apstādinātu.

Mēs ieklausījāmies. Tiklīdz pašu soļi vairs neskanēja, sadzirdējām citus. Kāds nāca šurp, turklāt bija pavisam netālu. Mēs metāmies uz tuvākajām durvīm, un tās viegli atvērās. Iespraucāmies iekšā, aizvērām durvis un atslējāmies pret tām ar muguru.

Mēs bijām iemukuši istabā, kur apaļas bija ne tikai sienas, bet arī griesti. Atradāmies milzīgā - trīsdesmit pēdas platā -, vēl nepabeigtā drenu caurulē, turklāt nebūt ne vieni. Caurules galā, kur vīdēja lietainās dienas blāvā gaisma, uz sastatnēm sēdēja ducis vīru un apjukuši vērās uz mums. Mēs bijām iztraucējuši viņus pusdienas pārtraukumā.

- Ei! Kā jūs te iekļuvāt? - viens uzsauca.

- Bērni... - teica kāds cits. - Paklau, te nav nekāds rotaļlau-kums!

Tie bija amerikāņi, un viņi īsti nezināja, ko par mums domāt. Mēs neuzdrošinājāmies atbildēt, jo baidījāmies, ka nebūtnes gaitenī mūs sadzirdēs. Es ari bažījos, vai strādnieku klaigāšana nepievērsīs to uzmanību.

- Kur tev tas pirksts? - es pačukstēju Emmai. - Šķiet, ir pienācis īstais bridis to pārbaudīt.

Un mēs ķērāmies pie lietas. Tas ir, abi uzlikām respiratorus (kas gan tērcē bija izmirkuši, tomēr darba kārtībā), tad Emma nourbināja mazu drusciņu no Putekļu mātes pirksta, un mēs gar cauruli devāmies uz priekšu pie strādniekiem, lai uzpūstu viņiem putekļus. Vispirms Emma mēģināja tos nopūst no saujas, bet putekļi kā mākonis tikai pacēlās mums virs galvas, un no tā mana seja sāka kņudēt un kļuva mazliet nejutīga. Tad es centos mest smalkos miltus, bet ari no tā nekas nesanāca. Izrādījās, ka putekļi nemaz neder kā uzbrukuma ierocis. Šajā brīdī strādnieki pie caurules jau sāka zaudēt pacietību un viens pat nolēca no sastatnēm, lai padzītu mūs ar varu. Emma noslēpa pirkstu un uzšķīla uguni; gaiss nopaukšķēja, un liesma aizdedzināja gaisā sakrājušos putekļus, kas acumirklī pārvērtās dūmos.

- Oho! - vīrietis iesaucās. Viņš sāka klepot un drīz vien sabruka uz zemes, cieši iemidzis. Kad daži draugi metās viņam palīgā, anestēzijas dūmu mākonis pieveica arī viņus un visi sakrita zemē blakus kolēģim.

Atlikušie strādnieki beidzot nobijās, sadusmojās un sāka uz mums kliegt. Mēs skrējām atpakaļ uz durvim, pirms situācija bija kļuvusi vēl saspīlētāka. Es pārbaudīju, vai gaitenī gaiss ir tīrs, un mēs izlavījāmies laukā.

Tiklīdz durvis mums aiz muguras bija ciet, vīriešu balsis pavisam apklusa, it kā nevis durvis būtu aizvērtas, bet gan viņi paši kaut kā izslēgti.

Mazu gabaliņu paskrējām, tad apstājāmies un ieklausījāmies, vai nedzirdēsim soļus; pēc tam atkal skrējām lejā pa spirālveida gaiteni, mijoties aktīvai kustībai un klusuma posmiem. Vēl divreiz sadzirdējām kādu nākam un iemukām aiz durvīm. Pirmoreiz mēs nokļuvām džungļu svelmē, kur atbalsojās pērtiķu brēcieni, otrreiz noslēpāmies kleķa būdā ar māla klonu un neskaidrām kalnu aprisēm tālumā.

Visbeidzot grīda vairs neveda lejup un sienas bija taisnas. Aiz pēdējā loka atradās divviru durvis, aiz kurām spīdēja spoža saules gaisma.

- Vai tad ari te nav jābūt sargiem? - es bažīgi vaicāju.

Emma paraustīja plecus un pamāja uz durvīm, kas bija šķietami vienīgā izeja no torņa. Es jau grasījos atstumt tās vaļā, kad izdzirdēju aiz tām balsis. Kāds vīrietis stāstīja jokus. Es saklausīju tikai viņa balss murdoņu, nevis atsevišķus vārdus, bet tas noteikti bija joks, jo, tiklīdz stāsts bija galā, atskanēja rēcoši smiekli.

- Lūk, ari tavi sargi, - Emma sacīja kā viesmīle, kura pasniedz smalku ēdienu.

Mēs varējām vai nu gaidīt, cerot, ka sargi aizies prom, vai ari atvērt durvis un pieveikt viņus. Otrā izvēle būtu ātrāka un drosmīgāka, tāpēc es pamodināju sevi jauno Džeikobu un pavēstīju, ka mēs grūdīsim durvis vaļā un cīnīsimies. Un, lūdzu, nekādu šis lietas apspriešanu ar veco Džeikobu, kurš neizbēgami sāktu činkstēt un izvairīties no cīņas. Tomēr tad, kad es beidzot biju visu nokārtojis, Emma jau ķērās pie lietas.

Viņa klusi un ātri atrāva vaļā vienu virpuļdurvju pusi. Mūsu priekšā atradās piecu nebūtņu muguras dažādās uniformās, un katram pie jostas karājās mūsdienīgas policijas pistoles. Viņi mierīgi stāvēja, skatīdamies uz otru pusi. Neviens nepamanīja, ka durvis ir vaļā. Tālāk pletās iekšpagalms, ko no visām pusēm ieskāva zemas baraku tipa ēkas, bet vēl aiz tām pacēlās cietokšņa mūri. Es piegrūdu pirkstu pie Putekļu mātes pirksta, kas glabājās Emmas kabatā, un nedzirdami sacīju: gulēt! Ar to es gribēju panākt, lai nebūtnes zaudētu samaņu un tad tos varētu ievilkt torni - tas šķita lietderīgākais risinājums. Draudzene mani saprata, līdz pusei pievēra durvis un ķērās pie pirksta. Es uzmeklēju aiz siksnas noslēptos respiratorus.

Nākamajā mirklī tālumā pār cietokšņa mūri pārlidoja liesmojoša masa, apmeta gaisā graciozu loku un ar blīkšķi piezemējās iekšpagalma vidū. Liesmojoši kumšķi aizlidoja uz visām pusēm, un tas manāmi satrauca sargus. Divi sargi devās apskatīties, kas tur nokritis, un, tiklīdz viņi pieliecās, lai nopētītu liesmojošo masu, pār mūri pārlidoja vēl viens degošs vīkšķis un trāpīja vienam no tiem. Kareivis nokrita zemē, un viņa ķermenis aizdegās. (Spriežot pēc asās smakas, kas strauji izplatījās, dega benzīna un ekskrementu maisījums.)

Pārējie sargi metās dzēst liesmojošo kolēģi. Ieskanējās griezīga sirēna. Jau pēc dažām sekundēm nebūtnes skrēja laukā no visām pagalma ēkām un metās pie mūra. Bija sācies Šārona uzbrukums - lai Dievs viņu svētī! - turklāt īstajā brīdī. Ja paveiksies, tas mūs piesegs un vismaz dažas minūtes varēsim meklēt draugus, neviena nemanīti. Nespēju iztēloties, ka nebūtnēm vajadzēs ilgāku laiku, lai padzītu dažus ar katapultām bruņotus ambrozijas atkarīgos.

Mēs nopētījām pagalmu. No trim pusēm to ieskāva gandrīz identiskas zemas barakas. Nemanīja ne bultiņas, ne neona uzrakstus, kas vēstītu, kur tiek turētas imbrīnes. Mums nāksies meklēt, cik ātri spēsim, un cerēt uz veiksmi.

Trīs nebūtnes aizskrēja līdz mūrim, bet divi palika iepakaļ un dzēsa zemē gulošo, kuru klāja degoši izkārnījumi. Kareivji vārtīja kolēģi pa zemi, uzgriezuši mums muguru.

Uz labu laimi izvēlējāmies kādu ēku pa kreisi no mums un metāmies uz tās durvīm. Iekšā ieraudzījām lielu telpu, kas bija pārbāzta ar kaut ko, kas pēc skata un smakas atgādināja lietotu apģērbu. Mēs skrējām uz priekšu pa gaiteni, kuru ieskāva pakaramie ar dažnedažādām drēbēm. Visas šīs dažādu gadsimtu un zemju drānas bija sakārtotas un apzīmētas. Droši vien šī ģērbtuve bija paredzēta visām nebūtņu okupētajām cilpām. Es nodomāju: nez vai jaka, kurā doktors Golans tērpās visās mūsu tikšanās reizēs, arī reiz bija karājusies šajā telpā?

Tomēr mūsu draugu tur nebija un imbrīņu ne tik, tāpēc mēs skraidījām pa ejām, meklējot izeju uz nākamo ēku, lai nebūtu jāatgriežas atklātajā pagalmā.

Izejas nebija, un mums atlika vien riskēt un atgriezties.

Piegājuši pie durvīm, palūrējām pa spraugu un nogaidījām, līdz garām paskrēja kāds klaidonis, kurš pa ceļam vilka mugurā sarga formu. Tiklīdz gaiss bija tīrs, metāmies laukā.

Visapkārt krita katapultu mesti priekšmeti. Tā kā izkārnījumi bija beigušies, Šārona improvizētā armija nu šaudījās ar citām lietām - ķieģeļiem, atkritumiem, maziem beigtiem dzīvniekiem. Es dzirdēju, kā šāds lādiņš, atsitoties pret zemi, izkliedz dažādas rupjības, un pazinu tilta galvu, kas vēl griezās uz zemes. Es būtu skaļi iesmējies, ja vien sirds nekāptu pa muti laukā.

Mēs tikām pāri pagalmam līdz ēkai pretējā pusē. Tās smagās metāla durvis izskatījās daudzsološi, un pie tām noteikti stāvētu sargs, ja vien tas nebūtu pametis posteni un aizsteidzies pie mūra. Šajā ēkā noteikti glabājās kaut kas vērtīgs.

Atvēruši durvis, ielīdām mazā, baltām flīzēm izklātā laboratorijā, kur stipri smakoja pēc ķimikālijām. Manu uzmanību piesaistīja ar spožiem metāla medicīnas instrumentiem pilns skapis. Aiz sienas bija dzirdama zema dūkoņa, tāda kā daudzbalsīga mehānismu duna un kaut kas vēl...

- Vai tu to dzirdi? - Emma jautāja un saspringusi ieklausījās.

Es dzirdēju. Lai gan pieklusinātas un neskaidras, tās bija cilvēku radītas skaņas. Kāds smējās.

Mēs apmainījāmies ar apjukušiem skatieniem. Emma iedeva man Putekļu mātes pirkstu un iededza plaukstā liesmu, tad mēs uzlikām putekļu maskas. Abi nodomājām, ka esam gatavi jebkam, lai gan, skatoties no šībrīža pozīcijām, itin nemaz nebijām sagatavojušies šausmām, kas mūs gaidīja.

Mēs gājām uz priekšu cauri telpām, kuras man tagad būs grūti aprakstīt, jo esmu centies tās izdzēst no atmiņas. Katra nākamā bija vēl murgaināka par iepriekšējo. Vispirms nokļuvām nelielā operāciju zālē ar galdam pierīkotām siksnām un saitēm. Pie sienām glabājās iztecināto šķidrumu savākšanai sagatavotās porcelāna vannas. Nākamā bija pētniecības telpa, kur mazītiņi galvaskausi un citi kauli bija pieslēgti pie elektriskajām ierīcēm un mērinstrumentiem. Sienas klāja polaroīda uzņēmumi no eksperimentiem, kas veikti ar dzīvniekiem. Tobrīd mēs jau, viscaur drebēdami, piesedzām acis.

Taču ļaunākais vēl bija priekšā.

Nākamajā telpā tieši tobrīd norisinājās īsts eksperiments. Mēs pārsteidzām divas medmāsas un ārstu, veicot baisu manipulāciju ar bērnu. Mazais zēns bija nostiepts starp diviem galdiem, bet zemē izklātas avīzes, lai savāktu pilienus. Viena māsa turēja zēna pēdas, bet ārsts tikmēr bija cieši satvēris mazā galvu un salti vērās viņam acīs.

Visi trīs pagriezās, ieraudzīja mūs ar respiratoriem uz sejas un degošām plaukstām un sauca palīgā, tikai neviens viņus nedzirdēja. Dakteris metās pie galdiņa ar asiem instrumentiem, bet Emma piesteidzās pirmā, un pēc īsas pretošanās vīrietis padevās un pacēla rokas gaisā. Mēs iedzinām pieaugušos telpas stūrī un pieprasījām, lai pasaka, kur tiek turēti ieslodzītie. Viņi atteicās jebko izpaust, tāpēc es iepūtu tiem sejā putekļus, un visi trīs sakrita kaudzē uz grīdas.

Zēns bija nemaņā, tomēr nesavainots. Šķita, ka neko vairāk par smilkstiem viņš nespēj dabūt pār lūpām, lai atbildētu uz mūsu steidzīgajiem jautājumiem: Vai tev viss kārtībā? Vai te ir vēl kāds tāds pats kā tu? Kur? Tāpēc nolēmām labāk pagaidām noslēpt zēnu. Ietinuši palagā, lai sasildītu, ieslēdzām viņu mazā būcenī un apsolījām atgriezties. Es cerēju, ka izpildīsim šo solījumu.

Nākamā istaba bija plaša un atvērta kā slimnīcas palāta. Divdesmit vai mazliet vairāk pie sienām pieķēdētās gultās gulēja piesieti īpatņi - pieaugušie un bērni. Izskatījās, ka neviens no viņiem nav pie samaņas. Adatas un caurulītes stiepās no viņu pēdām uz maisiem, kuri lēnītēm pildījās ar melnu šķidrumu.

- Viņiem nosūc sulas, - Emma teica drebošā balsī. - Tur aizplūst viņu dvēseles.

Es negribēju raudzīties šo nabagu sejās, bet tas bija jādara. - Kas jūs esat? Kā jūs sauc? Kas jūs esat? - es čukstus vaicāju, ejot no gultas pie gultas.

Pašam sev par kaunu, jāatzīst, ka es cerēju, kaut neviens no šiem nabadziņiem neizrādītos kāds mūsu draugs. Dažus mēs pazinām, tostarp Melīnu - meiteni, kura pieprata telekinēzi, -bālos brāļus Džoelu-un-Pīteru, kuri bija nošķirti, lai nekādā gadījumā neizraisītu kārtējo postošo sprādzienu... Viņu sejas bija saviebtas, muskuļi saspringti un pirksti savilkti dūrēs pat miegā, it kā abi atrastos baisu murgu varā.

- Mans Dievs! - Emma nopūtās. - Viņi cenšas turēties pretī.

- Tad palīdzēsim viņiem! - es iesaucos, piegāju pie Melīnas gultas kājgaļa un uzmanīgi izvilku adatu no viņas pēdas. No brūces nopilēja sīka, melna lāsīte. Jau pēc brīža meitenes seja atslāba.

- Sveiki! - atskanēja balss no cita istabas stūra.

Mēs metāmies riņķī. Kaktā sēdēja vīrietis ar važām pie kājām. Viņš bija sarāvies čokurā, šūpojās un smējās bez smaida uz lūpām. Vīrieša acis atgādināja melna ledus šķembas.

Nesen mēs bijām dzirdējuši viņa salto smieklu atbalsi cauri daudzām sienām.

- Kur viņi tur pārējos? - Emma jautāja, nomezdamās ceļos pie saķēdētā vīrieša.

- Kāpēc prasāt? Visi taču ir te, - viņš atbildēja.

- Nē, pārējie nav, - es paskaidroju. - Ir jābūt vēl citiem.

Viņš atkal iesmējās, un līdz ar elpu pār lūpām gaisā pacēlās

saltas dvašas mākonītis; tas šķita savādi, jo telpā nebija auksts.

- Viņi ir jums zem kājām.

- Runājiet skaidrāk! - es iekliedzos, zaudējis savaldību.

- Mums nav laika miklām!

- Lūdzu! - Emma man piebalsoja. - Mēs esam īpatņi. Esam šeit, lai jums palīdzētu, bet vispirms mums jāsameklē imbrines. Kurā ēkā viņas atrodas?

Vīrietis ļoti lēni atkārtoja sakāmo: - Jums. Zem. Kājām. - Līdz ar šiem vārdiem mums sejā ieplūda ledaina gaisa plūsma.

Es jau grasījos sagrābt un sapurināt šo cilvēku, bet viņš pacēla roku un norādīja uz kaut ko, kas atradās mums aiz muguras. Es pagriezos un ieraudzīju flīžu grīdā noslēptu rokturi un... lūkas taisnstūra kontūru.

Mums zem kājām. Burtiskā nozīmē.

Mēs metāmies pie roktura, to pagriezām un parāvām lūkas vāku gaisā. Lejup tumsā aizvijās metāla pakāpienu josla.

- Kā lai zinām, ka jūs sakāt patiesību? - Emma pajautāja.

- Jūs to nevarat zināt, - vīrietis atbildēja, un tā jau arī bija.

- Mēģināsim, - es ierosināju. Galu galā cita ceļa mums nebija - ja nu vienīgi atpakaļ turp, no kurienes bijām nākuši.

Emma izskatījās pārgurusi, viņas skatiens klīda no kāpnēm zem kājām uz gultām ap mums. Es zināju, par ko mana draudzene domā, bet viņa pat nejautāja - šis nebija īstais bridis, lai gulētu un visus iegāztu. Mēs bijām nākuši, lai glābtu draugus. Es tikai cerēju, ka tad, kad būsim to paveikuši, vēl būs kaut kas, pie kā atgriezties.

Emma notupās uz metāla pakāpieniem un iekāpa tumšajā bedrē zem grīdas. Pirms sekoju draudzenei, es saskatījos ar

jukušo vīrieti un pieliku pirkstu pie lūpām. Viņš pasmaidīja un atkārtoja manu žestu. Atlika cerēt, ka viņš tiešām klusēs. Sargi kuru katru bridi būs klāt, un, ja viņš turēs mēli aiz zobiem, varbūt tie nemetīsies mums pakaļ. Es devos lejup un aizvēru lūku.

Mēs ar Emmu piekļāvāmies viens otram un no šaurā šahtas cilindra augšas cauri pakāpienu spirālei palūkojāmies lejup. Izejot no gaišās istabas, acīm kādu bridi nācās pierast pie šī gandrīz neapgaismotā, no kaltiem akmeņiem mūrētā kazemāta.

Emma ieķērās man rokā un nočukstēja pie auss: - Kameras.

Viņa parādīja ar roku. Acīm atklājās neskaidrs veidols - cietuma kameras restes.

Mēs lavījāmies lejup pa kāpnēm. Pamazām saskatījām visu telpu: mēs atradāmies gara pazemes gaiteņa galā, kuru no abām pusēm ieskāva kameru rindas. Lai gan pagaidām neredzējām, kas tajās ieslodzīts, man prātā pazibēja acumirklīga sāpīga cerība. Tas bija šeit. Šī bija tā vieta, kuru mēs bijām cerējuši atrast.

Tad piepeši gaitenī atskanēja zābaku klaudzēšana. Caur visu ķermeni izskrēja adrenalīns. Tur nāca sargs, kurš bija devies apgaitā, ar šauteni plecā un pistoli pie sāniem. Viņš vēl nebija mūs pamanījis, bet kuru katru mirkli tam bija jānotiek. Mēs atradāmies pārāk tālu no lūkas, lai bēgtu pa to pašu ceļu, pa kuru bijām šeit ieradušies, un pārlieku tālu no zemes, lai viegli nolēktu lejā un mestos virsū kareivim. Tā nu mēs ierāvām galvu plecos un pieplakām pie sienas, cerot, ka ar kāpņu spirālveida reliņiem pietiks, lai mūs piesegtu.

Tomēr ar to nevarēja pietikt. Mēs atradāmies gandrīz kareivja acu līmenī. Mūs šķīra divdesmit, tad jau piecpadsmit soļi. Kaut kas bija jādara.

Un es ari darīju.

Izslējos un kāpu lejā pa kāpnēm. Protams, sargs mani uzreiz pamanīja, bet, pirms viņš paspēja mani labi nopētīt, es viņu uzrunāju. Skaļā un valdonīgā balsī sacīju: - Vai nedzirdējāt trauksmes signālu? Kāpēc neatrodaties ārā un nesargājat mūrus?

Kamēr kareivis aptvēra, ka neesmu cilvēks, kura pavēles viņam būtu jāpilda, es jau atrados uz zemes un, kad viņš ķēra pēc šautenes, biju pieveicis jau pusi attāluma starp mums un

nesos viņam virsū kā īsts amerikāņu futbola uzbrucējs. Iesitu sargam ar plecu tieši bridi, kad viņš nospieda šautenes mēlīti. Atskanēja šāviens, un lode rikošetā atsitās pret sienu man aiz muguras. Mēs novēlāmies zemē. Cenšoties nepieļaut otru šāvienu un vienlaikus iebarot pretiniekam putekļus, es kļūdījos. Biju jau sameklējis dziļi labajā kabatā noslēpto pirkstu, tomēr man pietrūka roku, lai veiktu abas darbības reizē. Kareivis atgrūda mani un piecēlās kājās. Esmu pārliecināts, ka nākamajā mirklī manai dzīvei būtu pienācis gals, ja viņš nepamanītu Emmu, kura liesmojošām plaukstām metās vīrietim virsū. Sargs pagriezās, lai šautu uz meiteni.

Viņš izšāva visu aptveri, tomēr lodes lidoja neprecīzi un pārāk augstu; tikmēr man radās iespēja pierausties kājās un vēlreiz uzbrukt. Sagrābu pretinieku, un mēs ripojām pa gaiteni, līdz kareivja mugura atsitās pret kādas kameras režģi. Viņš ar elkoni tik stipri iezvēla man pa seju, ka es sagriezos un kritu. Nākamajā mirklī kareivis jau nomērķēja uz mani, un nedz Emma, nedz es neatradāmies pietiekami tuvu, lai viņu apturētu.

Piepeši no tumsas pa spraugām starp restēm parādījās spēcīgas rokas un sagrāba sargu aiz matiem. Vīrieša galva spēji parāvās atpakaļ un skaļi kā zvans atsitās pret restēm.

Sargs saļima un novēlās zemē. Tad no kameras dziļuma uz priekšu smaidīdama panāca Bronvīne.

- Džeikoba kungs! Emmas jaunkundze!

Nekad iepriekš tik ļoti nebiju priecājies kādu ieraudzīt. Lielās, sirsnīgās acis, spēcīgais zods, garie, brūnie mati - tā bija Bronvīne! Mēs izbāzām rokas cauri restēm un apskāvām meiteni, cik labi vien spējām. Jutāmies tik satraukti un laimīgi, ka sākām klaigāt. - Bronvīne! Bronvīne! - Emma noelsās. - Vai tiešām tā esi tu?

- Vai tiešām tā esat jūs, jaunkundz? - Bronvīne atsaucās. - Mēs lūdzāmies un cerējām, un, ak, es tik ļoti bažījos, vai tikai nebūtnes jūs nesagūstīs...

Bronvīne spieda mūs pie restēm tik stipri, ka es baidījos pārsprāgt. Restes bija biezas kā ķieģeļi un izgatavotas no metāla, kas stiprāks par dzelzi. Es sapratu, ka tikai šī iemesla dēļ Bronvī-nei nebija izdevies izlauzties no kameras.

- Man trūkst... elpas, - Emma noelsās. Bronvīne atvainojās un palaida mūs vaļā.

Rūpīgāk nopētījis Bronvīni, pamanīju viņas nobrāzto vaigu un tumšu plankumu uz meitenes blūzes - varbūt asinis. - Ko viņi tev nodarīja? - es jautāju.

- Neko nopietnu, - meitene atbildēja, - tomēr piedraudēja gan.

- Un pārējie? - Emmas balsī atkal iezagās panika. - Kur ir pārējie?

- Šeit! - kāda balss iesaucās no gaiteņa tālākā gala.

- Te! - piebalsoja otra.

Tad mēs pagriezāmies un ieraudzījām draugu sejas - piespiestas pie kameru restēm visā gaiteņa garumā. Viņi visi bija tur: Horācijs un Enohs, Hjū un Klēra. Olīvija caur restēm uzsauca mums no savas kameras augšas, kur lidinājās, piespiedusi muguru pie griestiem. Visi atradās tur sveiki un veseli, izņemot nabaga Fionu, kuru mēs zaudējām, kad viņa nokrita no klints mis Žubītes zvērnīcā. Taču tobrīd nevarējām atļauties tādu greznību kā Fionas apraudāšana.

-Paldies putniem, brīnumainajiem, sasodītajiem putniem! -Emma iesaucās un metās uz priekšu, lai satvertu Olīvijas roku. -Jūs nespējat iedomāties, cik ļoti mēs uztraucāmies!

- Ne uz pusi tik, cik ārkārtīgi satraucāmies mēs! - Hjū pavēstīja no gaiteņa tālākā gala.

- Es visiem teicu, ka jūs nāksiet mūs glābt! - Olīvija tik tikko valdīja asaras. - Es to nepārstāju atgādināt, bet Enohs mani tāpēc nosauca par trako...

- Kāda tam nozīme tagad, ja viņi jau ir šeit? - Enohs sacīja. - Sasodīts, kāpēc jūs tik ilgi nenācāt?

- Perpleksa vārdā, kā jums izdevās mūs atrast? - Milards gribēja zināt. Viņu vienīgo nebūtnes bija pacentušies ieģērbt cietumnieka drānās - svītrainā pidžamā, kuras dēļ viņš bija skaidri saskatāms.

- Mēs jums visu izstāstīsim, - Emma sacīja, - bet vispirms mums jāsameklē imbrīnes un jādabū jūs ārā no šejienes!

- Viņas ir ieslodzītas gaiteņa galā. Aiz tām lielajām durvīm! - Hjū pavēstīja.

Gaiteņa galā patiesi atradās milzīgas metāla durvis. Tās izskatījās gana smagas, lai nodrošinātos pret bankas aplaupīšanu vai nelaistu iekšā tukšpauri.

-Jums vajadzēs atslēgu, - ieminējās Bronvīne un norādīja uz riņķi pie samaņu zaudējušā kareivja siksnas. - To lielo, zeltīto. Es viņu vēroju!

Pierāpoju pie sarga un norāvu atslēgu saišķi no siksnas. Tad es sastingu un manas acis sāka šaudīties no kameru durvīm pie Emmas.

- Pasteidzies un izlaid mūs ārā! - sacīja Enohs.

- Ar kuru atslēgu? - Riņķī to karājās dučiem, un visas vienādas, izņemot lielo zeltīto.

Emma sašļuka. - Tikai ne to...

Drīz vien ieradīsies citi sargi, un, atslēdzot visas kameras, mēs zaudētu vērtīgo laiku. Tāpēc aizskrējām līdz gaiteņa galam, atslēdzām durvis un iedevām saišķi Hjū, kura kamera atradās vistuvāk. - Atbrīvo pats sevi un pēc tam arī pārējos! - es uzsaucu.

- Pēc tam palieciet šeit, līdz mēs atnāksim jums pakaļ! -Emma norādīja.

- Nekādā gadījumā! - Hjū iebilda. - Mēs iesim jums līdzi!

Strīdiem neatlika laika, un, patiesību sakot, es priecājos to

dzirdēt. Visu šo laiku mēs bijām cīnījušies divi vien, un es alku pēc palīdzības.

Mēs ar Emmu atbīdījām vaļā smagās bunkura tipa durvis, beidzamo reizi atskatījāmies uz draugiem un aizlavījāmies prom.

* * *

Aiz durvīm atradās gara taisnstūrveida telpa, viscaur piekrauta ar mēbelēm, ko no augšas apgaismoja zaļganas dienasgaismas spuldzes. Bija pieliktas lielas pūles, lai telpa atgādinātu biroju, taču mani vis nevarēja tik viegli piemuļķot. Sienas klāja mīksts, skaņu absorbējošs materiāls. Biezās durvis izturētu pat kodolsprādzienu. Šis nebija birojs.

Telpas dziļumā izdzirdējām kaut kādas kustības, bet skatienu aizsedza milzīgs kartotēkas skapis. Es satvēru Emmu aiz rokas un pamāju ar galvu - aiziet! -, un mēs ātri virzījāmies uz priekšu, cerot pieķert to, kas tur atradās, lai kas tas būtu.

Uz īsu brīdi es pamanīju baltu virsvalku un gandrīz kailu vīrieša pakausi. Tā nekādā ziņā nebija imbrīne. Vai tad tie cilvēki nedzirdēja, ka durvis atveras? Nē, nedzirdēja vis, un drīz es sapratu, kāpēc: ļaudis klausījās mūziku. Sievietes balss dziedāja maigu, seksīgu roka balādi; es to veco dziesmu biju dzirdējis, bet neatcerējos nosaukumu. Cik savādi un mulsinoši to dzirdēt šeit un tagad...

Mēs lavījāmies tālāk, un mūzika jau skanēja pietiekami skaļi, lai slāpētu mūsu soļus, kad gājām garām papīriem un kartēm nokrautiem galdiem. Plauktā pie sienas glabājās simtiem stikla biķeru, un tajos - melns šķidrums ar sudrabainiem krikumiem. Es pakavējos un nopētīju, ka uz katra trauka ir uzraksts - sīkiem burtiem uzdrukāti to upuru vārdi, kuru dvēseles tajā glabājās.

Apskatījuši kartotēkas skapi, ieraudzījām laboratorijas virsvalkā ģērbto vīrieti sēžam pie rakstāmgalda ar muguru pret mums un pārskatām dokumentus. Viņam visapkārt atradās šausmīga cilvēka anatomijas ekspozīcija. Nodīrāta roka ar atsegtu muskulatūru. Mugurkauls, kas kā trofeja karājās pie sienas. Vairāki asinis zaudējuši orgāni, kas mētājās uz galda kā pazaudēti puzles fragmenti. Vīrietis kaut ko rakstīja, māja ar galvu un vienlaikus dungoja līdzi dziesmai - kaut ko par mīlestību, kaut ko par brīnumiem.

Mēs iznācām telpas vidū un tuvojāmies vīrietim. Es atcerējos, kur pēdējoreiz biju dzirdējis šo dziesmu - pie zobārsta, kad metāla āķis bakstīja manas maigās, sārtās smaganas.

Tevi mīlēt ir prieks...

Mēs atradāmies tikai dažus metrus no mērķa. Emma pastiepa roku uz priekšu un gatavojās uzšķilt liesmu. Tomēr vīrietis mūs uzrunāja, pirms tikām līdz viņam.

- Sveicināti! Es jūs jau gaidīju.

Šo salkani lipīgo balsi es neaizmirsīšu nekad. Kols.

Emma saspringa, un no viņas plaukstām ar pātagas cirtienam raksturīgu troksni izšāvās liesmas. - Sakiet, kur ir imbrines, un varbūt es atstāšu jūs dzīvu!

Vīrietis satrūkās un pagriezās krēslā ar seju pret mums. Arī mūs pārsteidza tas, ko ieraudzījām, - visa viņa seja zem plati ieplestajām acīm bija viens vienīgs sakusis miesas blāķis. Šis cilvēks nebija Kols - tas pat nebija nebūtne, un dzirdētā balss nekādā gadījumā nepiederēja viņam. Vīrieša lūpas bija sakausētas kopā. Abās rokās viņš turēja mehānisku zīmuli un mazu tālvadības pulti. Pie virsvalka bija piestiprināta zīmīte ar uzvārdu.

Vorens.

- Ak vai, jūs taču nedarīsiet pāri vecajam Vorenam, ko? -Atkal atskanēja Kola balss; tā nāca no tās pašas puses, no kuras mūzika, - no sienā iebūvēta skaļruņa. - Lai gan, ja jūs tā rīkotos, tam nebūtu lielas nozīmes. Viņš ir tikai mans interns.

Vorens savā grozāmajā krēslā saguma un uzmeta bailīgu mirkli liesmai, kas pacēlās virs Emmas plaukstas.

- Kur jūs esat? - Emma iekliedzās un paraudzījās apkārt.

- Kāda starpība! - Kols atcirta ar skaļruņa starpniecību. - Svarīgi ir tas, ka jūs esat ieradušies pie manis. Esmu sajūsmā! Tā ir daudz vieglāk nekā dzīties jums pakaļ.

- Mums seko vesela īpatņu armija! - Emma blefoja. - Tas pūlis pie jūsu vārtiem ir tikai pats pīķa uzgalis. Pasakiet, kur ir imbrines, un varbūt varēsim visu nokārtot miera ceļā!

- Armija! - Kols nosmējās. - Londonā vairs nav atlicis tik daudz cīņai gatavu īpatņu, lai izveidotu ugunsdzēsēju vienību, kur nu vēl armiju. Runājot par jūsu nožēlojamajām imbrīnēm, -paturiet tukšos draudus pie sevis! Es jums labprāt parādīšu, kur tās atrodas. Voren, vai būsi tik laipns?

Vorens nospieda tālvadības pults pogu, kuru joprojām turēja plaukstā, un vienā no blakussienām, skaļi šņācot, aizslīdēja sāņus panelis. Aiz tā atklājās otra, no bieza stikla veidota siena un vēl tālāk - plaša, ēnās iegrimusi istaba.

Lai labāk redzētu, mēs pieplakām ar seju pie stikla un piesedzām acis ar plaukstām. Pamazām skatienam pavērās tāds kā sen pamests pagrabs, piebāzts ar mēbelēm un smagām drapēri-jām, un savādās pozās sastingušu cilvēku veidoliem, no kuriem daudzi atgādināja uz Vorena rakstāmgalda redzētās rezerves daļas ar novilktu ādu.

Ak kungs, ko viņš tiem ir nodarījis...

Manas acis šaudījās pa tumšo telpu, un sirds pukstēja kā negudra.

- Re, kur mis Glāsbila! - Emma iesaucās, un tad ari es viņu ieraudzīju. Imbrine sēdēja krēslā telpas vienā malā - sieviete ar vīrišķīgu, plakanu seju, ko no abām pusēm ieskāva simetriski sapītas bizes. Mēs pieklaudzinājām pie stikla un pasaucām viņu, bet mis Glāsbila tikai stingi vērās vienā punktā un nereaģēja uz mūsu saucieniem.

- Ko jūs viņai nodarījāt? - es kliedzu. - Kāpēc viņa neatbild?

- Viņai ir atņemta daļa dvēseles, - Kols atbildēja. - Tas mēdz apdullināt smadzenes.

-Jūs esat nelietis! - Emma iesaucās un iesita pa stiklu. Vo-rens iebīdīja savu grozāmo krēslu istabas stūri. - Jūs, bezsirdī-gais, nicināmais, gļēvulīgais...

- Nomierinieties nu! - Kols atcirta. - Es paņēmu tikai mazu daļiņu viņas dvēseles, un ari jūsu pārējās aukles ir pie labas veselības, pat ja ne gluži pie pilna prāta. - Piebāztajā telpā mums virs galvas noplaiksnīja skaudra gaisma, un piepeši kļuva skaidrs, ka vairums figūru ir tikai lelles - acīmredzot ne cilvēki, bet manekeni vai tādi kā anatomiski cilvēku modeļi statuju pozās ar atsegtām un izceltām cīpslām un muskuļu šķiedrām. Tomēr starp tiem bija arī īsti, dzīvi cilvēki, kas piesieti pie krēsliem un koka mietiem, aizbāztām mutēm vaikstījās sāpēs un miedza acis, vairoties no pēkšņās gaismas. Tās bija sievietes. Astoņas vai desmit - man nebija laika visas saskaitīt -, lielākoties pavecas, izspūrušas, bet joprojām dižciltīgas no skata.

Mūsu imbrines.

- Džeikob, tās ir viņas! - Emma iesaucās. - Vai tu redzi mis...

Gaisma nodzisa, vēl pirms paspējām atrast mis Peregrīni, un

nu tumsas iespaidā manas acis caur stiklu vairs nespēja saskatīt neko.

- Arī viņa tur ir, - Kols sacīja un garlaikoti nopūtās. - Jūsu svētais putns, jūsu māte barotāja...

- Jūsu māsa, - es viņu pārtraucu, cerot pamodināt Kolā kaut mazliet cilvēcības.

- Man negribētos viņu nogalināt, - viņš attrauca, - un es laikam to ari nedarīšu - ar nosacījumu, ka jūs atdosiet man to, ko es gribu.

- Un kas tas ir? - es pajautāju, atraudams seju no stikla.

- Nekas īpašs, - Kols ikdienišķi noteica. - Tikai maza daļiņa jūsu dvēseļu.

- Ko? - Emma iebrēcās.

Es skaļi iesmējos.

- Paga, paga, noklausieties līdz galam! - Kols turpināja.

- Man nevajag visu. Tikai dažus pilienus, pat mazāk, nekā atņēmu mis Glāsbilai. Jā, pēc tam jūs kādu bridi būsiet mazliet apreibuši, bet jau pēc dažām dienām pilnībā atgūsiet visas spējas.

- Jums vajag manu dvēseli tāpēc, ka, pēc jūsu domām, tā jums palidzēs izmantot krātuvi un iegūt savās rokās visu varu, -es atcirtu.

- Kā noprotu, esat runājuši ar manu brāli, - Kols atbildēja.

- Un droši vien tikpat labi zināt, ka gandrīz jau esmu to sasniedzis. Veltījis meklējumiem visu mūžu, beidzot esmu atradis Abatonu, un imbrines - šis ideālais imbriņu komplekts - atvēra man durvis. Tiesa, tikai tad es sapratu, ka man nepieciešama vēl viena sastāvdaļa. īpatnis ar ļoti specifiskām spējām, kādu mūsdienās pasaulē vairs tik bieži negadās sastapt. Es jau gandrīz ļāvos izmisumam, vai vispār jebkad atradīšu tādu cilvēku, bet tad aptvēru, ka šim mērķim varētu derēt kāda zināma īpatņa mazdēls. Savukārt tās imbrines, kuras nekā citādi man vairs nav noderīgas, varētu kalpot par ēsmu. Un tā ari notika! Es nudien ticu, ka tas ir liktenis, manu zēn. Mēs abi ar tevi iekļūsim īpatņu pasaules vēsturē.

- Mēs abi kopā nekad nekur neiekļūsim! - es atcirtu. - Ja iegūsiet tādu varu, jūs pārvērtīsiet pasauli par īstu elli.

- Tu mani pārprati, - Kols turpināja. - Bet tas mani nepārsteidz - tā notiek ar vairumu cilvēku. Jā, man ir jāpārvērš pasaule par elli tiem, kuri stāv man ceļā, bet tagad, kad esmu jau gandrīz sasniedzis mērķi, esmu gatavs uz augstsirdību. Gatavs būt devīgs. Piedot.

Vieglā mūzika, kas joprojām skanēja Kola runas fonā, nu bija pārgājusi mierīgā instrumentālā skaņdarbā; tas ārkārtīgi kontrastēja ar mani pārņēmušo paniku un šausmām, un man pārskrēja drebuļi.

- Beidzot mēs dzīvosim mierā un harmonijā, - Kols pavēstīja rāmā, pārliecinošā balsi, - un es būšu jūsu karalis, jūsu dievs. Tāda ir dabiskā īpatņu pasaules hierarhija. Mēs nekādā gadījumā netikām radīti, lai dzīvotu tā kā patlaban - decentralizēti un bezspēcīgi. Sieviešu vadībā. Kad man būs teikšana, vairs nebūs jāslēpjas. Vairs nenotiks nekāda nožēlojama slēpšanās zem im-briņu brunčiem! Mūsu kā īpatņu pilntiesīgā vieta ir cilvēces galda galā. Mēs valdīsim pār zemi un visiem tās iedzīvotājiem. Un galu galā mantosim to, kas pieder mums!

-Ja domājat, ka mēs tajā visā jebkā piedalīsimies, jūs esat zaudējis prātu, - Emma sacīja.

- No tevis, meitenīt, es neko citu arī negaidīju, - Kols attrauca. - Tu esi pavisam tipiska imbrīņu audzināta īpatne - bez jebkādām ambīcijām un mazākā veselā saprāta, nemaz nerunājot par kaut kādu sajēgu par tiesībām. Apklusti, es runāju ar vīrieti!

Emmas seja kļuva tikpat sarkana kā liesma viņas plaukstā.

- Turpiniet! - es īsi uzsaucu, jo apzinājos, ka sargi droši vien jau ir ceļā un mūsu draugi gaitenī joprojām cīnās ar slēdzenēm.

- Man ir šāds piedāvājums, - Kols sacīja. - Ļaujiet maniem speciālistiem veikt procedūras, un, tiklīdz tikšu pie vajadzīgā, es palaidīšu jūs un jūsu draugus brīvībā. Jā, arī imbrīnes. Tad viņas mani vairs tik un tā nekādi neapdraudēs.

- Un ja es atteikšos?

-Ja neļausiet man paņemt jūsu dvēseli mierīgi un nesāpīgi, to ar lielāko prieku paveiks mani tukšpauri. Viņiem gan nepiemīt bērnaukļu manieres, un, tiklīdz viņi būs tikuši galā, man diemžēl nebūs nekādu iespēju likt šķēršļus, lai tie neķertos arī pie imbrinēm. Nu jūs redzat, ka es jebkurā gadījumā panākšu savu.

- Tā vis nenotiks, - Emma norūca.

- Vai tu domā to mazo viltību, kas šim puisim padomā? Kā dzirdēju, viņam ir izdevies pakļaut vienu tukšpauri, bet kā būs ar diviem vienlaikus? Vai ar trijiem, varbūt pat pieciem?

- Cik vien gribēšu, - es centos runāt pārliecinoši un aukstasinīgi.

- To gan es ļoti labprāt redzētu, - Kols piebilda. - Vai tā jāuzskata par atbildi?

- Uzskatiet, par ko vēlaties, - es atcirtu. - Es jums nepalīdzēšu.

- Ak tu jēziņ... Tad jau mums ies vēl daudz jautrāk!

Skaļrunī atskanēja Kola smiekli, un es salēcos no griezīga svilpiena.

- Ko tu izdariji? - Emma jautāja.

Manu kuņģi pārņēma asas sāpes, un es iztēlojos notiekošo pat bez Kola paskaidrojuma: tunelī zem imbriņu istabas kāds bija palaidis brīvībā būves dziļumos ieslēgtu tukšpauri. Tas nāca aizvien tuvāk un rāpās augšup; nu tas jau atradās pie grīdā ierīkotā režģa, kas vērās vaļā. Pavisam drīz tas jau atradīsies starp imbrinēm.

- Viņš sūta augšā tukšpauri! - es teicu. - Tūliņ tas jau būs tajā telpā!

- Iesākumā tikai vienu tukšpauri, - Kols piebilda. - Ja tiksiet ar to galā, iepazīstināšu jūs ar viņa draugiem.

Es uzsitu ar dūri pa stiklu. - Laidiet mūs iekšā!

- Labprāt, - Kols atsaucās. - Voren!

Vorens nospieda vēl vienu tālvadības pults taustiņu. Stikla sienā atvērās durvju lieluma fragments.

- Man jāiet, - es teicu Emmai. - Tu paliec šeit un pieskati viņu!

-Ja tur ir ari mis Peregrine, es došos tev līdzi!

Bija skaidrs, ka nav jēgas mēģināt draudzeni atrunāt.

- Tādā gadījumā vedīsim viņu sev līdzi, - es atbildēju.

Vorens mēģināja aizlaisties, bet Emma notvēra viņu aiz

virsvalka.

Es ieskrēju pa durvīm tumšajā, piebāztajā istabā, un Emma man sekoja, ar vienu roku turot mēmo internu, kurš centās izlocīties.

Dzirdēju, kā stikla sienas fragments aiz mums ar blīkšķi aizveras.

Emma nolamājās.

Es pagriezos, lai redzētu, kas noticis.

Pults bija palikusi uz grīdas otrpus stikla sienai. Mēs bijām ieslēgti.

Jau pēc dažām šajā istabā pavadītām sekundēm internam izdevās atbrīvoties no Emmas tvēriena un nozust tumsā. Emma metās viņam pakaļ, bet es atturēju draudzeni - šim vīrietim nebija nekādas nozīmes. Svarīgs bija tukšpauris, kurš kuru katru mirkli no ejas ielīdīs istabā.

Radījums bija izbadējies. Es sajutu tā mokošo izsalkumu kā savējo. Ja vien mēs to neapturēsim, pavisam drīz tukšpauris sāks mieloties ar imbrīnēm. Ja es to neapturēšu. Vispirms gan man tas jāatrod, bet šī telpa bija tik pilna ar grabažām un ēnām, ka manas spējas saskatīt tukšpaurus diez cik daudz nelīdzēja.

Es palūdzu, lai Emma uzpūš lielāku uguni. Liesmas meitenes plaukstās pieauga, cik vien tas bija viņai pa spēkam, tomēr tās, šķiet, tikai padarīja ēnas garākas.

Lai nepakļautu draudzeni briesmām, lūdzu, lai viņa paliek pie durvīm. Emma atteicās: - Mēs paliksim kopā.

- Tad turies man aiz muguras. Labu soli aiz manis.

Beidzot viņa paklausīja. Kamēr es virzījos dziļāk istabā garām

sastingušajai mis Glāsbilai, Emma man sekoja dažu soļu attālumā un, turēdama roku augstu virs galvas, rādīja mums ceļu. Tas, ko izdevās saskatīt tumšajā telpā, atgādināja kaujas lauka hospitāli, tikai bez asinīm, - visapkārt mētājās sadalītas cilvēku ķermeņa daļas.

Es paspēru kādu roku, kas truli nokrakšķēja un aizlidoja pa gaisu, - ģipsis. Uz galda atradās rumpis, tam blakus ar šķidrumu pildītā burkā - galva ar plati atvērtām acīm un muti. Tā gandrīz noteikti bija īsta, tikai diezgan sena. Droši vien mēs atradāmies Kola laboratorijā un vienlaikus arī moku kambarī un noliktavā. Līdzīgi kā brālis viņš izrādījās savādu un biedējošu lietu kolekcionārs. Tikai atšķirībā no izcili kārtīgā Bentema Kolam noteikti trūka istabenes.

- Laipni lūgti tukšpauru rotaļu istabā! - Kola pastiprinātā balss nodārdēja pa visu telpu. - Šeit mēs viņus izmantojam eksperimentiem, barojam un vērojam, kā tie sadala barību kumosos. Nez kuru jūsu ķermeņa daļu šie notiesās vispirms?

г

Daži tukšpauri sāk mielastu ar acīm... Tā teikt, mazs sveiciens no šefpavāra...

Es paklupu pār kādu ķermeni, un, kad mana pēda iespiedās miesā, tas ievaidējās. Pavēries lejup, ieraudzīju līdz nāvei pārbiedētas pusmūža sievietes seju, kura raudzījās manī plati ieplestām acīm. Es nepazinu šo imbrīni. Neapstājies pieliecos un pačukstēju: - Neuztraucieties, mēs jūs izglābsim! - Tomēr pie sevis nospriedu, ka neizglābsim vis. Uz šī ķermeņa daļu un nevaldāmo ēnu haotiskā fona pienāks mūsu pēdējā stundiņa. Bija atgriezies vecais Džeikobs, kurš nespēja paturēt sakāmo pie sevis un vienmēr paredzēja ļaunu iznākumu.

Es dzirdēju, kā dziļāk telpā kaut kas sakustas un pēc tam atveras tukšpaura siekalām pilnā mute. Tas jau atradās starp mums. Nomērķēju uz šī radījuma pusi un metos turp. Es klupu un atkal cēlos kājās, un Emma, skrienot man pakaļ, iesaucās: - Džeikob, ātrāk!

Kols no skaļruņa izsmējīgi mēdījās: - Džeikob, ātrāk!

Viņš bija ieslēdzis ātru, ritmisku un tracinošu mūziku.

Mēs paskrējām garām vēl trim vai četrām sasietām imbri-nēm, kas pūlējās atbrīvoties, kad es to beidzot ieraudzīju.

Apstājos un mēģināju atgūt elpu, bet tukšpauris izrādījās tik milzīgs, ka man sagriezās galva. Tas bija gigantisks - vairākas galvas tiesas garāks par manis pieradināto; nezvēra pakausis gandrīz atdūrās pret griestiem, lai gan tas bija sakumpis. Tukšpauris atradās divdesmit pēdu attālumā no manis un, plati iepletis žokļus, vicināja mēles uz visām pusēm. Emma dažus soļus man priekšā paklupa un pastiepa roku uz priekšu, vienlaikus uz kaut ko norādot un to izgaismojot.

-Tur! Skaties!

Viņa, protams, nebija ieraudzījusi tukšpauri, bet gan sievieti, kura karājās ar galvu uz leju un grozījās gluži kā vērša liemenis, melnajiem svārkiem plandoties pār galvu. Es viņu pazinu pat šādā pozā, pat tumsā - tā bija mis Žubīte.

Viņai blakus karājās Edisons. Viņi mēģināja atsvabināties un aizbāztām mutēm tvēra pēc gaisa tikai pēdas attālumā no tukšpaura mēlēm, kuras jau sniedzās aizvien tuvāk, tad apvijās ap mis Žubītes pleciem un vilka viņu uz saviem žokļiem.

L

- STĀT! - es iebrēcos vispirms angļu, bet tad arī čerkstošajā tukšpaurim saprotamajā valodā. Es kliedzu vēl un vēl, līdz nezvērs apstājās. Tomēr nevis tāpēc, ka pakļautos manai varai, bet gan tādēļ, ka piepeši es tam šķitu interesantāks medījums.

Tukšpauris palaida vaļā imbrīni, un viņa sāka zvāroties kā svārsts. Radījums pavērsa mēles pret mani.

- Pārgriez virves un nolaid zemē mis Žubīti, bet es tikmēr aizvilināšu prom to nezvēru, - es teicu.

Virzījos prom no mis Žubītes, bet ne mirkli nepārstāju runāt ar tukšpauri - es cerēju novērst tā uzmanību no imbrīnes un pievērst sev.

Aizver muti! Apsēdies! Guli!

Tukšpauris novērsās no mis Žubītes un sekoja katrai manai kustībai (labs, labs!), un, kad es atkāpos, tas panāca uz priekšu.

Jā. Labi. Ko nu?

Rokas pašas ieslīdēja kabatās. Vienā atradās tas, kas bija palicis pāri no Putekļu mātes pirksta. Otrā - mans noslēpums, ambrozijas blašķīte, kuru, Emmai neredzot, biju paķēris iepriekšējā istabā. Es to pievācu kādā pārdrošības mirklī. Ja nu man vienam pašam tas neizdosies? Ja nu man vajadzēs palīdzību?

Apsēdies! - es pavēlēju. - Stāvi!

Tukšpauris izšāva pret mani vienu no mēlēm. Es noslēpos aiz kāda manekena, un mēles laso noķēra nevis mani, bet to. Manekens pacēlās gaisā un triecās pret sienu, kur tas ari sašķīda.

Es izvairījos no otras mēles. Mani apakšstilbi atsitās pret apgāztu krēslu. Mēle noplīkšķēja pret grīdu tur, kur es nupat biju stāvējis. Pagaidām tukšpauris ar mani spēlējās, bet drīz vien tas izlems nogalināt. Man kaut kas bija jādara, un prātā nāca divas iespējas.

Blašķe vai pirksts.

Bija nešaubīgi skaidrs, ka bez ambrozijas dotā spēku pieplūduma es nespēšu šo tukšpauri pakļaut. Taču es nevarēju izmantot Putekļu mātes pirkstu, jo biju pazaudējis respiratoru. Ja mēģinātu likt lietā putekļus, es iemidzinātu pats sevi, tātad pirksts bija pilnīgi nekam nederīgs.

Pret grīdu man līdzās triecās vēl viena mēle; es aizlīdu aiz galda un izvilku no kabatas pudelīti. Ar neveikliem pirkstiem un drebošām rokām mēģināju to atvērt. Vai šis šķidrums padarīs mani par varoni vai vergu? Vai tiešām viena blašķīte uz mūžu pārvērtis mani par atkarīgo? Un kurš iznākums būtu ļaunāks -būt par narkomānu un vergu vai iet bojā šī tukšpaura kuņģī?

Galds aizlidoja pa gaisu, un mani vairs nepiesedza nekas. Es pielēcu kājās. Stāt, stāt! - es saucu, maziem solīšiem atkāpdamies. Nezvēra mēles metās uz manu pusi un kļūdījās tikai par dažām collām.

Mana mugura atdūrās pret sienu. Vairs nebija, kur atkāpties.

Es saņēmu sitienu pa vēderu, un tad mēle, kas bija man trāpījusi, atritinājās, lai apvītos ap kaklu. Man būtu jāskrien prom, bet es apstulbis savilkos čokurā, jo biju palicis bez elpas. Tad izdzirdēju niknu šņākšanu, kas nepiederēja tukšpaurim, un skaļas reju atbalsis.

Edisons.

Piepeši mēle, kas jau sniedzās pēc manas rīkles, sastinga, kā sajutusi sāpes, un nozuda istabas otrā stūri. Mūsu suns, šis mazais drosmīgais bokseris, bija iekodis mēlei. Es dzirdēju, kā viņš rūc un smilkst, metoties cīņā ar neredzamu radījumu, kurš bija reizes divdesmit lielāks par pašu.

Es noslīdēju uz grīdas ar muguru pret sienu, un plaušas atkal piepildīja gaiss. Pieņēmis lēmumu, pacēlu ambras blašķi. Biju pārliecināts, ka bez tās man nav izredžu. Es izvilku korķi, pacēlu pudelīti virs acīm un atgāzu galvu.

Tobrīd tumsā, tikai dažas pēdas no manis, kāds klusi nosauca man vārdu: - Džeikob!

Es paskatījos pār plecu un ieraudzīju uz grīdas starp dažādām ķermeņa daļām guļam mis Peregrini. Savainota, sasieta, viņa, par spīti narkotiku reibumam vai sāpēm, pūlējās mani uzrunāt un vērās mani ar savām caururbjošajām zaļajām acīm.

- Nedariet tā, - imbrine klusi lūdza. - Nedariet tā! - Es tik tikko saklausīju viņas balsi.

- Mis Peregrine!

Es nolaidu lejā blašķīti, aizkorķēju to un rāpus metos turp, kur gulēja mūsu imbrine. Mana otrā māte, īpatņu svētā. Pakritusi un savainota, varbūt pat mirstoša.

- Sakiet, vai jums viss kārtībā? - es vaicāju.

- Lieciet to nost, - mis Peregrine atbildēja. - Jums tas nav vajadzīgs.

- Nē, ir gan vajadzīgs. Es neesmu tāds, kāds bija viņš.

Mēs abi zinājām, ka es runāju par savu vectēvu.

- Esat gan, - mis Peregrine iebilda. - Jūsos jau ir viss, kas vajadzīgs. Lieciet to nost un paņemiet šo te. - Viņa ar galvu pamāja uz to, kas atradās uz grīdas starp mums, - asu koka šķēpeli no saplēsta krēsla.

- Neņemšu. Ar to nepietiks.

- Pietiks, - mis Peregrine apgalvoja. - Tikai mērķējiet acīs.

- Es nevaru, - sacīju, tomēr paklausīju - noliku pudelīti malā un paņēmu aso mietu.

- Malacis, - imbrine nočukstēja. - Tagad dodieties un paveiciet ar to kaut ko šaušalīgu.

- Tā ari darīšu, - es apsolīju. Mis Peregrine pasmaidīja, un viņas galva nespēkā saļima atpakaļ uz grīdas.

Es piecēlos kājās un izlēmīgi satvēru mietu. Istabas otrā galā Edisons, dziļi iecirtis zobus vienā no tukšpaura mēlēm, jāja uz tās kā kovbojs rodeo sacīkstēs. Suns varonīgi nelaida to vaļā un šņāca, bet tukšpauris mētāja viņu pa gaisu. Emma jau bija pārgriezusi auklas, kurās mis Žubīte vēl nupat karājās pie griestiem, un stāvēja sardzē, uz labu laimi vicinādama liesmojošās plaukstas.

Tukšpauris trāpīja ar Edisonu pa kādu stabu, un suns aizlidoja pa gaisu.

Cik vien ātri spēdams, metos uz tukšpaura pusi caur izmētāto ķermeņa daļu mudžekli, tomēr šķita, ka radījumu gluži kā naktstauriņu vairāk pievelk Emma un viņas uguns. Tas nāca meitenei aizvien tuvāk, un es iekliedzos vispirms angļu valodā: - Ei, tu! Ko tu dari! - Un pēc tam ari tukšpauru mēlē: Nāc un noķer mani, nelieti tāds!

Es paķēru un metu ar pirmo, kas pagadījās pa rokai, - un tā izrādījās kāda roka. Tā atsitās pret tukšpaura muguru, un briesmonis pagriezās ar seju pret mani.

Nāc un noķer mani, nāc un noķer mani!

Uz īsu brīdi tukšpauris apjuka, un ar to bija pietiekami, lai es tiktu tam tuvumā, tomēr nezvēra mēles mani nevarētu notvert. Es ar mietu iebelzu tukšpaurim pa krūtīm, tad vēlreiz. Tas reaģēja kā uz bites dzēlienu - ne vairāk - un tad ar mēli notrieca mani gar zemi.

Beidz, beidz, beidz! - es saucu radījumam un izmisīgi centos to ar kaut ko aizķert, bet šķita, ka nespēju to sasniegt un tas nekādi nepakļaujas manām pavēlēm. Un tad es atcerējos par pirkstu - mazo, krita gabaliņam līdzīgo putekļu sprungulīti, kas glabājās man kabatā. Es sniedzos pēc pirksta, bet mēle apvijās man ap vidu un parāva gaisā. Dzirdēju, kā Emma uzkliedz nezvēram, lai tas liek mani zemē, un pēc tam atskanēja arī Kola balss: - Neuzdrošinies viņu apēst! - viņš iebrēca skaļrunī. - Viņš pieder man!

Kad jau vilku Putekļu mātes pirkstu ārā no kabatas, tukšpauris iemeta mani savā atvērtajā mutē.

Es biju iesprostots šī radījuma rīklē no ceļiem līdz pat krūtīm, un zobi nelaida mani vaļā. Tie jau pamazām iegriezās miesā, un žokļi ātri pletās, lai mani aprītu.

Tūliņ mans mūžs būs galā. Lūk, mana pēdējā stundiņa. Es saspiedu pirksta stumbeni plaukstā un iegrūdu to tur, kur, kā cerēju, pletās tukšpaura rīkle. Emma spēra nezvēram un svilināja to, un tad pēdējā brīdī, pirms radījums aizcirta žokļus un ar zobiem pārkoda mani uz pusēm, tas sāka klepot. Apdedzis tas rīstīdamies atkāpās no Emmas un virzījās uz grīdas režģi, pa kuru nesen bija izlīdis virszemē. Radījums atgriezās savā midzenī, kur nekas to nekavētu mani aprit.

Es mēģināju apturēt tukšpauri un izkliegt: Laid mani vaļā! Tomēr zobi sakļāvās, un mani pārņēma tik apdullinošas sāpes, ka nespēju domāt. Nākamajā mirklī mēs jau atradāmies pie režģa un slīdējām lejā. Tukšpaura mute bija pilna ar manu augumu, un tas nevarēja pieķerties pie sienā iemūrētajiem šķērskokiem. Nezvērs krita un klepoja, un es nesaprotamā kārtā joprojām biju dzīvs.

Pret pamatni atsitāmies ar milzīgu lūstošu kaulu krakšķi, mūsu plaušas saplaka. Iemidzinošie putekļi, ko tikko biju iesviedis nezvēram rīklē, nu izsprāga gaisā ap mums. Putekļi krita pār mums kā pārslas, un es sajutu to ietekmi: sāpes notrulinājās, un smadzenes apdulla. Droši vien putekļi tāpat ietekmēja ari tukšpauri, jo zobi mani vairs negrauzās un žokļu tvēriens atslāba.

Tā mēs gulējām, sabrukuši apdullinātā un iemidzinātā kaudzē, un grimām miegā. Caur balto pūku mākoni vēl pamanīju acu priekšā iezīmējamies drēgnu, neapgaismotu tuneli, kurā mētājās kaulu kaudzes. Pēdējais, ko redzēju, pirms pakļāvos putekļu anestēzijai, izrādījās sakumpušu un ziņkārīgu tukšpauru ķēde, kas lēnītēm tuvojās.

ES pamodos. Ņemot vērā apstākļus, jau to vien ir vērts pieminēt.

Atrados tukšpauru alā, un man visapkārt slējās sabrukušu tukšpauru miesas. Pieļauju, ka tie bija līķi, bet, visticamāk, radījumi bija saelpojušies Putekļu mātes pirksta atliekas un tā rezultātā pārvērtušies par smakojošu, krācošu, samaņu zaudējušu tukšpauru taustekļu ņudzekli.

Klusībā noskaitīju lūgšanu pateicībā Putekļu mātei un pēc tam, aizvien pieaugoša nemiera mākts, centos saprast, cik ilgi jau tur atrados. Stundu? Vai dienu? Kāds liktenis ir piemeklējis tos, kas palika augšā?

Man bija jātiek prom no šīs vietas. Daži tukšpauri jau pamazām modās no miega tāpat kā es, tomēr joprojām izskatījās diezgan apdulluši. Pielicis milzīgas pūles, nostājos uz kājām. Mani savainojumi acīmredzot nebija pārāk nopietni, kauli bija palikuši veseli. Es salīgojos, jo sareiba galva, bet tad noturēju līdzsvaru un sāku virzīties uz priekšu starp zemē gulošajiem tukšpauriem.

Nejauši iespēru vienam pa galvu. Tas ieņurdējās, pamodās un atvēra acis. Es sastingu - ja tagad mukšu, tas metīsies man pakaļ. Izskatījās, ka radījums mani vēro, bet ne kā apdraudējumu vai potenciālo barību; tad tas atkal aizvēra acis.

Es devos tālāk un uzmanīgi liku soli pēc soļa, līdz tukšpauru paklājs jau atradās aiz muguras un biju nonācis pie sienas. Tur tunelis beidzās. Izeja atradās virs galvas - aptuveni simts pēdas augsta, stāva šahta ar atvērtu režģi galā un tālāk jau piekrautā istaba. Šahtas malā atradās turekļi, tomēr atstatums starp tiem izrādījās pārlieku liels, jo bija radīts tukšpauru veiklajām mēlēm, nevis cilvēku rokām un kājām. Es stāvēju un raudzījos augšup uz tālo bālās gaismas apli šahtas galā, cerot, ka tur parādīsies kāda drauga seja, tomēr neuzdrošinājos saukt pēc palīdzības.

Izmisumā es palēcos, tveroties pie cietās sienas, un ieķēros zemākajā turekli. Nesaprotamā veidā man izdevās to aizsniegt, un es uzvilkos augstāk. Piepeši atrados vairāk nekā desmit pēdas virs zemes. (Nez kā es to dabūju gatavu?) Pēc tam palēcos vēlreiz un aizsniedzu nākamo turekli un ari nākamo. Tā es rāpos augšā pa šahtu. Kājas cēla mani augstāk, un rokas sniedzās tālāk, nekā līdz šim biju uzskatījis par iespējamu (tas bija neprāts), un tad es jau atrados pašā augšā, izbāzu galvu no šahtas un izlīdu ārā.

Es pat nebiju aizelsies.

Pavēries apkārt, ieraudzīju Emmas plaukstu sakurto liesmu un pāri piekrautajai grīdai metos turp. Es centos iekliegties, bet vārdi nenāca pār lūpām. Lai vai kā, tur viņa stāvēja - kabinetā otrpus pavērtajām stikla durvīm. Turpat blakus sēdēja Vorens -piesiets pie tā paša krēsla, uz kura vēl nesen bija sēdējusi mis Glāsbila. Kad es tuvojos, asistents izdvesa baiļpilnu vaidu un apgāzās. Nākamajā mirkli durvju ailā parādījās sejas - aizdomu un ziņkāres mākti tur raudzījās Emma, mis Peregrine un Horācijs, bet aiz viņiem ari citas imbrines un mūsu draugi. Visi bija turpat, dzīvi un skaisti. Atbrīvoti no kamerām, viņi bija nonākuši jaunā ieslodzījumā - ieslēgti aiz Kola ložu un sprādzienu necaurlaidīgā stikla bunkura sienas. Drošībā no tukšpauriem (vismaz pagaidām), toties sprostā.

Viņu sejās es ieraudzīju izbailes, un, jo tuvāk stikla sienai nācu, jo vairāk mani draugi nobijās. Tas esmu es, centos pateikt, bet vārdi neskanēja kā parasti, un draugi atlēca nost.

Tas esmu es, Džeikobs!

Angļu vārdu vietā pār manām lūpām plūda piesmakuši šņākoņa, un, kad mēģināju runāt, no manas mutes izšāvās un gaisā uzvijās trīs garas, sulīgas mēles. Nākamajā bridi dzirdēju kādu no draugiem - tas bija Enohs - skaļi pasakām briesmīgo atskārsmi, kas nupat bija piemeklējusi ari mani:

- Tās ir tukšpauris!

Neesmu vis, es centos izteikt, neesmu vis, bet visi pierādījumi liecināja par pretējo. Nesaprotamā kārtā es biju kļuvis par vienu no viņiem. Varbūt mani sakoda un pārvērta, kā to dara vampīri, vai ari nogalināja, apēda, pārstrādāja, un es atdzimu - ak kungs, ak kungs, tas nav iespējams...

Tā kā mute bija mani pievīlusi, mēģināju pastiept rokas un kaut kā likt manīt, ka esmu cilvēks, bet uz priekšu virzījās tikai mēles.

Piedodiet, piedodiet, es nezinu, kā šo te darbināt...

Emma neprātīgi sita man ar roku un ari trāpīja. Cauri ķermenim izskrēja pēkšņas, svilinošas sāpes.

Un tad es pamodos.

Vēlreiz.

Vai drīzāk palēcos gaisā no piepešām sāpēm un joprojām atrados pats savā miesā - savā daudz cietušajā cilvēka ķermenī, kas joprojām tumsā gulēja iemidzinātā tukšpaura slābanajos žokļos. Un tomēr vienlaikus es biju arī tukšpauris stāvu augstāk. Ievilcis atpakaļ mutē savainoto mēli, attālinājos no durvīm. Kaut kā duāli es vienlaikus atrados pats savā un tukšpaura prātā un tobrīd atskārtu, ka spēju kontrolēt abus. Es varēju pacelt savu un radījuma roku, pagriezt savu un viņa galvu, turklāt tas viss notika bez neviena skaļi pateikta vārda - tikai ar domu spēku.

Pats to neaptvēris - un apzināti necenties -, biju apguvis tukšpauru mēli tādā pakāpē (redzot notiekošo tā acīm, jūtot uz savas ādas), ka uz brīdi man šķita, ka pats esmu tukšpauris. Toties tagad sāka noskaidroties atšķirība. Es biju savainots zēns, kurš mēdz kļūdīties, un atrados dziļā bedrē apdullušu monstru ielenkumā. Tie pamazām modās - visi, izņemot to, kurš, iecirtis starp žokļiem, bija nostiepis mani lejā (tas bija ieelpojis organismā tik daudz putekļu, ka, iespējams, gulēs gadiem ilgi). Pārējie jau slējās sēdus un purināja stingos locekļus.

Tomēr neizskatījās, ka tie gribētu mani nogalināt. Briesmoņi mani vēroja klusi un uzmanīgi. Sasēdušies puslokā kā paklausīgi bērni pasaku stāstīšanas laikā, tie gaidīja jaunu informāciju.

Es izgrozījos no tukšpaura žokļu tvēriena un noripoju uz grīdas. Es varēju uzslieties sēdus, bet nostāvēt gan savainojumi neļāva. Toties viņi varēja piecelties.

Pieceltiesl

Es to nepateicu, patiesību sakot, pat nepadomāju. Jutu, ka viss notiek, tikai to nedarīju es. To paveica viņi - vienpadsmit tukšpauri visi kā viens absolūti sinhroni piecēlās manā priekšā stāvus. Protams, es biju pārsteigts, tomēr jutu, ka mani pārņem vispārējs miers. Es atslābu, cik vien dziļi to pieļāva manas spējas. Tas atgādināja vienlaicīgu mūsu visu prāta atslēgšanu un kopīgu atdzīvināšanu tiešsaistē - tādu kā kolektīvu atsāknēšanu -, kas mūs ieveda savdabīgā harmonijā un ļāva ielūkoties visdziļākajā, neapzinātajā manu spēju dzelmē un tajā pašā mirklī, tiklīdz tukšpauri atslābināja ap sevi uzcelto aizsargvalni, ielūkoties ari šo radījumu prātā.

Nu tie pakļāvās man. Kā marionetes, kuras es varēju vadīt ar neredzamām auklām. Un tomēr - cik liela bija mana vara? Kur atradās tās robežas? Cik daudz tukšpauru es spēju nemanāmi kontrolēt vienlaikus?

Lai to noskaidrotu, uzsāku rotaļu.

Augšstāva istabā es noguldīju tukšpauri zemē.

Tas apgūlās.

(Nolēmu, ka tie visi pieder pie vīriešu kārtas.)

Es liku palēkties tiem, kuri atradās manā priekšā.

Viņi lēca.

Izveidojās divas skaidri nošķirtas grupas: vientuļnieks augšstāvā un tie, kuri bija kopā ar mani. Es mēģināju kontrolēt katru individuāli: vienam pavēlēju pacelt roku, bet pārējiem - palikt uz vietas. Tas mazliet atgādināja mēģinājumu pakustināt tikai vienu kājas pirkstu - grūti, bet ne neiespējami. Bet drīz vien es uzķēru viltību: jo mazāk apzināti centos, jo vieglāk viss padevās. Kontrole pār šiem radījumiem sākās pavisam dabiski - kad es vienkārši iztēlojos, ka darbība notiek.

Es aizsūtīju tukšpaurus līdz kaulu krāvumiem tuneļa otrā galā, tad liku, lai tie ar mēlēm paņem kaulus un met cits citam: iesākumā pa vienam, tad divus, vēlāk trīs četrus. Darbība sekoja darbībai, līdz bijām tikuši līdz sešiem. Metēji nenoķēra kaulus tikai tad, kad vienlaikus liku augšstāvā esošajam tukšpaurim lēkāt.

Diez vai tā būs lielīšanās, ja teikšu, ka man tas padevās ļoti labi. Pat dabiski. Bija skaidrs, ka, aizvien cītīgāk trenējoties, manas prasmes kļūtu meistarīgas. Tukšpauru basketbola sacensībās es varētu spēlēt abās komandās reizē. Es varētu tos piespiest Gulbju ezerā nodejot visas lomas. Tomēr treniņiem vairs nebija laika; bija jāsamierinās ar jau panākto. Tā nu es sapulcināju tukšpaurus ap sevi, pavēlēju spēcīgākajam pacelt mani gaisā un ar apvītu mēli apsēdināt sev uz muguras. Mana nelielā briesmoņu armija cits pēc cita uzrāpās pa šahtu augšā un nonāca istabā.

* * *

Dažādiem priekšmetiem piebāztajā telpā dega griestu lampas, un spilgtajā gaismā es ieraudzīju, ka tur palikuši vien manekeni un modeļi, - visas imbrines bija aizvestas prom. Bīdāmās stikla durvis uz Kola novērošanas telpu bija aizvērtas. Es pavēlēju tukšpauriem palikt iepakaļ un devos uz priekšu viens pats; palika vienīgi radījums, kuram uz kamiešiem sēdēju. Tad es uzsaucu saviem draugiem - šoreiz jau pats savā balsī un angļu valodā.

- Tas esmu es! Te runā Džeikobs!

Viņi piesteidzās pie durvīm. Visi pieplaka pie tām, ieskaujot Emmas seju.

- Džeikob! - Stikls apslāpēja manas draudzenes balsi. - Tu esi dzīvs! - Tomēr, mani nopētot, viņas sejā parādījās savāda izteiksme, it kā meitene nesaprastu, ko īsti redz. Es nospriedu: ja reiz es sēžu tukšpaurim mugurā, varbūt Emma domā, ka lidoju pa gaisu.

- Viss kārtībā, - es sacīju. - Es sēžu tukšpaurim kamiešos! -Es uzsitu radījumam pa plecu, lai pierādītu, ka zem manis atrodas kaut kas ciets un dzīvs. - Viņš pilnībā pakļaujas man tāpat kā pārējie.

Es liku vienpadsmit tukšpauriem panākt uz priekšu un piesist kāju pie zemes, tā paziņojot par ierašanos. Mani draugi no brīnumiem iepleta muti.

- Vai tiešām tas esi tu, Džeikob? - Olivija jautāja.

- Kā lai saprot to, ka viņi pilnībā tev pakļaujas? - noprasīja Enohs.

- Tev uz krekla ir asinis! - iesaucās Bronvīne.

Draugi pavēra stikla durvis vien tik šaurā spraugā, lai caur to varētu sarunāties. Es paskaidroju, ka iekritu tukšpauru bedrē, ka mani gandriz pārkoda uz pusēm, padarīja nejutīgu un iemidzināja. Izstāstīju, kā tad, kad pamodos, jau valdīju pār visu duci. Demonstrēšanas nolūkā liku tukšpauriem pacelt Vorenu ar visu krēslu, pie kura viņš bija piesiets, un vairākas reizes pamest gaisā. Krēsls mētājās šurpu turpu, līdz bērni sāka aplaudēt un Vorens stenēja tā, it kā grasītos vemt. Beigu beigās es pavēlēju nolaist viņu zemē.

- Ja nebūtu redzējis paša acīm, es tam nekad nenoticētu, -Enohs atzina. - Nemūžam!

- Tu esi fantastisks! - es sadzirdēju sīku balstiņu, kas piederēja Klērai.

- Ļauj uz sevi paskatīties! - es atbildēju, bet, tiklīdz tuvojos stiklam, meitenīte parāvās nost. Lai cik pārsteigti par manām spējām, draugi nespēja tik viegli pārvarēt dabiskās īpatņa bailes no tukšpauriem, un droši vien arī smaka šajā ziņā nepalīdzēja.

- Tas ir droši, ticiet man, - es sacīju.

Olīvija pienāca pie durvīm. - Man nav bail.

- Man arī ne, - Emma piebalsoja. - Iešu pirmā.

Viņa ienāca pa durvīm un tuvojās man. Es liku tukšpaurim mesties ceļos, paliecos sānis un diezgan neveikli apskāvu draudzeni. - Piedod, es vēl nespēju nostāvēt pats uz savām kājām, -es teicu, piekļāvis vaigu pie Emmas vaiga, un viņas mīkstie mati noglāstīja manus pievērtos plakstus. Ar to, protams, nebija diezgan, tomēr pagaidām nācās samierināties.

- Tu esi ievainots. - Emma atkāpās, lai mani nopētītu. - Tev visur ir brūces, turklāt dziļas.

- Es tās nejūtu. Biju no galvas līdz kājām putekļos...

- Tas varētu nozīmēt, ka tu tikai nejūti sāpes, nevis esi izdziedināts.

- Par to es domāšu vēlāk. Cik ilgi es sabiju tur lejā?

- Vairākas stundas, - viņa čukstus atbildēja. - Mēs jau domājām, ka esi miris.

Es paberzēju pieri pret pieri. - Es taču tev apsolīju, vai atceries?

- Nu tev jāapsola man kaut kas cits - ka pārstāsi mani biedēt līdz nāvei.

- Es pacentīšos.

- Nē. Apsoli.

- Kad viss būs galā, es tev apsolīšu, ko vien vēlēsies.

- Es to paturēšu prātā, - Emma sacīja.

Pie durvīm atkal pienāca mis Peregrine. - Jūs abi labāk nāciet iekšā! Un, lūdzu, atstājiet to zvēru ārpusē!

- Mis P., jūs atkal stāvat pati uz savām kājām!

- Jā, es jūtos labāk, - viņa atbildēja. - Mani paglāba tas, ka nonācu šeit vēlu, un zināmā mērā ari brāļa favoritisms attiecībā uz radiniekiem. Ne visām manām draudzenēm imbrlnēm tā paveicās.

- Es tevi īpaši nesaudzēju, mās, - no augšas nodimdēja balss - jau atkal Kols caur skaļruņu sistēmu. - Vienkārši paglabāju gardāko kumosu vēlākam laikam.

- Aizveries! - Emma iekliedzās. - Kad mēs tevi atradīsim, Džeikoba tukšpauri tevi apēdis brokastis!

Kols iesmējās: - Par to gan es šaubos. Zēn, tu esi spēcīgāks, nekā man likās, bet neļaujies māņiem. Jūs esat iesprostoti bez izejas. Neizbēgamais tikai ir atlikts uz vēlāku laiku. Tomēr, ja tūliņ pat padosieties, es varētu pārdomāt un pažēlot kādu no jums...

Es liku tukšpauriem ar vieglu mēles kustību noraut no griestiem skaļruņus un sašķaidīt pret grīdu. Tiklīdz vadi un detaļas aizlidoja pa gaisu, Kola balss apklusa.

- Kad es viņu atradīšu, labprāt nomaukšu viņam nagus, pirms mēs viņu nogalināsim, - nošņāca Enohs. - Vai kāds iebilst?

- Nē, ja vien pirms tam varēšu uzsūtīt viņa degunam savu bišu eskadronu, - piebilda Hjū.

- Tas nav mūsu stilā, - mis Peregrine iejaucās. - Kad viss būs galā, viņu tiesās imbrlņu tiesa un piespriedis sapūšanu soda cilpā līdz pat viņa pretdabiskā mūža galam.

- Un kāds mums no tā prieks? - Enohs sacīja.

Mis Peregrine veltīja zēnam iznīcinošu skatienu.

Es liku tukšpaurim palaist mani vaļā un ar Emmas palīdzību iekliboju novērošanas telpā. Tur gaidīja visi mani draugi, izņemot Fionu. Es redzēju bālas un pārbijušās sejas un stāvus, kas bija atslējušies pret sienu vai iekārtojušies uz biroja krēsliem. Tās bija imbrines.

Tomēr, pirms varēju pievērsties viņām, draugi aizšķērsoja man ceļu. Viņi krita man ap kaklu un apskāva manu grīļīgo stāvu. Es ļāvos notiekošajam. Jau sen nebiju jutis neko tik mīļu. Tad Edisons pierikšoja pie manis tik cēli, cik nu tas bija iespējams ar divām savainotām ķepām, un es izrāvos no apkampieniem, lai apsveicinātos ar viņu.

- Nu tu jau divreiz esi mani izglābis, - es teicu un uzliku plaukstu uz suņa spalvainās galvas. - Nezinu, kā jebkad varēšu tev atlīdzināt.

- Iesākumam dabū mūs laukā no šīs sasodītās cilpas, - Edisons norūca. - Es nožēloju, ka vispār šķērsoju to tiltu.

Tie, kuri to dzirdēja, iesmējās. Iespējams, pie vainas bija Edi-sona suņa daba, bet viņš nekontrolēja domas un vienmēr spļāva laukā, ko domāja.

- Tas triks, kā tu aizvizinājies ar mašīnu, - tas bija ārkārtīgi drosmīgi, - es atzinu.

- Mani saņēma ciet, tiklīdz biju iekļuvis aiz cietokšņa mūriem. Baidos, ka es jūs visus iegāzu.

Pēkšņi aiz smagajām durvīm kaut kas skaļi nobūkšķēja. Istaba nodrebēja. Sīkākie priekšmeti nokrita no plauktiem.

- Nebūtnes mēģina uzspridzināt durvis, - mis Peregrine paskaidroja. - Viņi to dara jau labu laiku.

- Mēs tiksim ar viņiem galā, - es atbildēju. - Bet vispirms man jāzina, kuru trūkst. Tiklīdz atvērsim tās durvis, mēs vairs nebūsim noteicēji pār situāciju, tāpēc, ja vēl kaut kur citur šajā cietoksnī atrodas īpatņi, kas jāglābj, es gribu paturēt viņus prātā, kad sāksies kauja.

Telpā valdīja tāda tumsa un bija tik maz brīvas vietas, ka mēs nolēmām sasaukties. Es divreiz nosaucu draugu vārdus, lai lieku reizi pārliecinātos, ka visi atrodas istabā. Tad es pajautāju par tiem īpatņiem, kurus nolaupīja no mis Žubītes ledus mājas kopā ar mums: par klaunu (Olīvija, valdot šņukstus un elsas, pavēstīja, ka viņš iemests bezdibenī par atteikšanos pildīt nebūtņu pavēles), par salokāmo cilvēku (kuru mēs bezsamaņas stāvoklī pametām metro), par telekinēzes speciālisti Melīnu (kura bezsamaņā gulēja augšstāvā un bija zaudējusi daļu dvēseles), kā arī par bālajiem brāļiem (ar tādu pašu likteni). Pēc tam runājām par mis Žubītes izglābtajiem bērniem: par parasto zēnu ar nošļukušo cepuri un meiteni čūsku dīdītāju ar cirtainajiem matiem. Bronvīne pastāstīja, ka redzējusi, kā abus aizved uz citu cietokšņa daļu, kur ieslodzīti pārējie īpatņi.

Visbeidzot mēs saskaitījām imbrīnes. Protams, kopā ar mums bija mis Peregrine, no kuras sāniem bērni neatkāpās kopš satikšanās brīža. Es gribēju parunāt ar viņu par tik daudz ko... Par visu, kas ar mums bija noticis kopš beidzamās tikšanās reizes. Par to, ko piedzīvojusi viņa. Lai gan nepietika laika, lai par to bilstu kaut vārdu, īsajos brīžos, kad mūsu skatieni garāmejot satikās, starp mums noskrēja dzirkstele. Viņa uzlūkoja mani un Emmu ar zināmu lepnumu un apbrīnu. Es paļaujos uz jums, vēstīja viņas skatiens.

Tomēr, lai cik patiesi mēs priecātos par to, ka varam atkal būt kopā, mis Peregrine nebija vienīgā imbrine, par ko mums jāuztraucas. Kopā viņu bija divpadsmit. Mis Peregrine mūs iepazīstināja ar savām draudzenēm. Mis Žubīte, kuru Emma bija atbrīvojusi no karāšanās pie griestiem, bija cietusi, bet pie pilna saprāta. Mis Glāsbila joprojām stingi un truli blenza vienā punktā. Vecākā no imbrinēm - mis Eivoseta, kuru nebijām redzējuši, kopš viņu un mis Peregrini Kērnholmā nolaupīja, - nu sēdēja uz krēsla pie durvīm. Mis Bantinga, mis Trīripera un vēl dažas rūpējās par viņu un sakārtoja segas ap vecās kundzes pleciem.

Gandrīz visas imbrīnes izskatījās nobijušās, un tas nekādi neatbilda viņu dabai. Imbriņu misija bija būt mūsu padomdevējām un vadonēm, bet ieslodzījumā pavadītās nedēļas, redzētais un pieredzētais bija tās pavisam satriecis. (Atšķirībā no maniem draugiem imbrīnes ari nebija tik pārliecinātas par manām spējām kontrolēt duci tukšpauru un turējās no šiem radījumiem tik tālu, cik to pieļāva telpas izmēri.)

Un vēl starp mums atradās kāds cilvēks, kas nebija nosaukts vārdā: bārdains maza auguma vīriņš, kurš klusi stāvēja blakus imbrinēm un vēroja mūs caur tumšajiem briļļu stikliem.

- Un kas tas tāds? Varbūt nebūtne?

Vīrietis saniknojās. - Nē! - Viņš norāva brilles, lai parādītu mums savas acis, kas stipri šķielēja. - Es esmu viinš! - vīrietis iesaucās ar izteiktu itāļu akcentu. Uz galda viņam blakus stāvēja liela grāmata ādas vākos, uz kuru svešais norādīja tā, it kā šādi paskaidrotu savu identitāti.

Kāds uzlika roku man uz delnas. Tas bija Milards - nu jau atkal neredzams, jo vairs nevalkāja svītraino apģērbu. - Ļaujiet iepazīstināt ar vēsturē pazīstamāko laika kartogrāfu, - viņš svinīgi sacīja. - Džeikob, šis ir Perplekss Anomālis.

- Buongiorno! - Perplekss sasveicinājās. - Labdien!

- Kāds gods jūs satikt! - es iesaucos.

- Jā, - kartogrāfs sacīja un izslēja degunu gaisā. - Ir gan.

- Ko viņš te meklē? - es čukstus vaicāju Milardam. - Un kā tas gadījies, ka viņš vēl ir dzīvs?

- Kols atklāja, ka viņš mīt Venēcijā kādā četrpadsmitā gadsimta cilpā, par kuras esamību neviens pat nenojauta. Šeit Perplekss atrodas jau divas dienas, un tas nozīmē, ka viņš drīz vien strauji novecos.

Es jau sāku saprast šos noteikumus un zināju, ka Perplek-sam draud paātrināta novecošana, jo cilpa, kurā viņš dzīvoja, bija daudz senāka nekā tā, kurā uzturējāmies patlaban, un drīz vien šī laika starpība atstās manāmu ietekmi uz vīrieša redzamo vecumu.

- Es esmu liels jūsu daiļrades cienītājs! - Milards pavēstīja Perpleksam. - Man ir visas jūsu kartes...

- Jā, jūs man to jau teicāt, - kartogrāfs atbildēja. - Grazie.

- Tas gan neizskaidro viņa uzturēšanos šeit, - Emma piebilda.

- Perplekss savās dienasgrāmatās rakstīja par to, kā atklāja Dvēseļu krātuvi, - Milards turpināja, - un tā Kols sadzina viņam pēdas, nolaupīja viņu un piespieda pateikt, kur tā atrodas.

- Esmu devis asins zvērestu, ka nekad par to nerunāšu, -Perplekss sacīja nožēlas pilns. - Tagad esmu nolādēts uz visiem laikiem!

- Es gribu nogādāt Perpleksu atpakaļ viņa cilpā, pirms viņš novecos, - Milards piebilda. - Nevēlos uzņemties atbildību par to, ka zaudēsim dižāko no īpatņu pasaules dzīvajām bagātībām!

Aiz durvīm atskanēja kārtējais sprādziens, šoreiz pat stiprāks par iepriekšējo. Istaba nodrebēja, un no griestiem nobira sīki akmens fragmentiņi.

- Mēs darīsim, ko varēsim, - mis Peregrine apsolīja. - Bet vispirms mums jānokārto dažas citas lietas.

Mēs ātri vienojāmies par rīcības plānu, un konkrēti: atgrūdīsim vaļā smagās durvis un ar manu tukšpauru palīdzību atbrīvosim ceļu. Tie bija viegli izmantojami un šķietami labā darba kārtībā, turklāt mūsu saikne aizvien pastiprinājās. Par to, kas varētu noiet greizi, es pat neuzdrošinājos domāt. Ja paveiksies, varbūt mēs atradīsim Kolu, bet mūsu prioritāte bija dzīviem izkļūt no cietokšņa.

Es ievedu savus tukšpaurus mazajā istabā. Kad radījumi gāja garām un pulcējās pie smagajām durvīm, visi atkāpās no tiem pēc iespējas tālāk, ar mugurām piespiedās pie sienām un ar plaukstām aizspieda degunu. Augumā lielākais tukšpauris nometās uz ceļiem, es atkal uzrāpos tam mugurā un kļuvu tik garš, ka nācās pieliekt galvu, lai neberzētos gar griestiem.

No gaiteņa aiz durvīm atskanēja nebūtņu balsis. Viņi, bez šaubām, tur novietoja nākamo bumbu. Mēs nolēmām pagaidīt, līdz bumba uzsprāgs, un tikai tad doties ārā, tāpēc stāvējām šaipus durvīm, un telpu piepildīja mēms klusums.

Beigu beigās spriedzi pārtrauca Bronvīne: - Manuprāt, Džei-koba kungam jāsaka mums visiem kāds vārds.

- Piemēram? - es jautāju un pavēlēju tukšpaurim pagriezties, lai es atrastos ar seju pret pārējiem.

- Nu, jūs taču tūlīt vedīsiet mūs cīņā, - meitene skaidroja. - Sakiet kaut ko līdera cienīgu.

- Kaut ko iedvesmojošu! - iesaucās Hjū.

- Kaut ko tādu, kas mazinātu mūsu bailes! - sacīja Horācijs.

- Cik milzīgs spiediens! - es atzinu, juzdamies mazliet nedroši. - Nezinu, vai tā mazināšu kāda bailes, bet es runāšu par to, kas nodarbina manu prātu. Es jūs pazīstu tikai dažas nedēļas, bet šķiet, ka būtu aizritējis daudz ilgāks laiks. Jūs esat labākie draugi, kādi man jebkad bijuši. Cik savādi ir iedomāties, ka vēl tikai pirms pāris mēnešiem es atrados mājās un pat nezināju, ka jūs vispār pastāvat! Un vectēvs vēl bija dzīvs.

Aiz durvīm atskanēja pieklusinātas balsis un blīkšķis - uz grīdas novēlās kaut kas metālisks.

Es turpināju jau skaļāk: - Vectēva man pietrūkst ik dienu, bet kāds ļoti gudrs draugs man reiz teica, ka visam, kas notiek, ir savs iemesls. Jāatzīst: ja nebūtu viņu zaudējis, es nekad neiepazītu jūs. Laikam man bija jāzaudē daļa ģimenes, lai iegūtu jaunu. Lai vai kā, jūs liekat man tā justies. Kā ģimenē. Kā vienam no jums.

- Tu esi viens no mums, - Emma uzsvēra. - Mēs esam viena ģimene.

- Džeikob, mēs tevi mīlam, - teica Olivija.

- Man bija liels gods jūs iepazīt, Portmena kungs, - sacīja mis Peregrine. - Vectēvs ar jums ļoti lepotos.

- Paldies. - Es jutos aizkustināts un samulsis.

- Džeikob? - mani uzrunāja Horācijs. - Vai drīkstu tev kaut ko iedot?

- Protams.

Jūtot, ka starp mums notiek kaut kas privāts, pārējie sāka čukstus sarunāties.

Horācijs pienāca tukšpaurim tik tuvu, cik spēja paciest, un, viegli drebot, pasniedza man salocītu auduma gabaliņu. Es noliecos no saviem augstumiem tukšpaura mugurā un paņēmu vīstokli.

-11 ir šalle, - Horācijs paskaidroja. - Mis P. izdevās paklusām iedot man adatas, un es to uzadīju, kamēr sēdēju kamerā. Laikam taču tas neļāva man sajukt prātā, tur dirnot.

Es pateicos zēnam un atlocīju šalli. Tā bija pelēka un vienkārša, ar galos piesietām bārkstīm, bet prasmīgi uzadīta, un stūri rotāja pat mani iniciāļi - Dž. P.

- Oho! Horācij, tā ir...

- Nav jau nekāds mākslas darbs. Būtu man līdzi rakstu grāmata, es uzadītu skaistāku.

- Tā ir brīnišķīga, - es atzinu. - Bet kā tu zināji, ka mēs vēl kādreiz tiksimies?

- Redzēju sapnī, - zēns kautrīgi pasmaidīja. - Vai tu to nēsāsi? Es zinu, ka nav auksts, bet... varbūt veiksmei?

- Protams, - es atbildēju un neveikli apsēju šalli ap kaklu.

- Nē, tā šalle noslīdēs nost. Labāk šādi, - Horācijs parādīja, ka šalle gareniski jāpārloka uz pusēm, tad jāapvij ap kaklu kā cilpa un jāizvelk atpakaļ tā, lai pie kakla veidotos ideāls mezgls un vaļējie gali brīvi karātos virs krekla. Kaujas bruņas gluži neatgādināja, bet par ļaunu nenāks.

Emma pienāca pie mums. - Vai tu sapņo arī par ko citu, ne tikai par vīriešu modi? - viņa pavaicāja Horācijam. - Piemēram, par to, kur slēpjas Kols...

Horācijs papurināja galvu un atbildēja: - Nē, bet es tiešām redzēju aizraujošu sapni par pastmarkām. - Taču viņš nepaspēja pateikt neko vairāk, kad aiz durvīm kaut kas noblīkšķēja un siena nodrebēja no eksplozijas. Skaļais troksnis satricināja mūs līdz pat kaulu smadzenēm. Lielās bunkura durvis istabas galā atsprāga vaļā, un pretējā sienā ietriecās šrapneļu krusa. (Par laimi, tur neviens tobrīd nestāvēja.) Sekoja bridis klusuma, līdz dūmi izklīda un visi sāka pamazām atgūties. Tad es, par spīti džinkstoņai galvā, izdzirdēju balsi skaļrunī sakām: - Lieciet, lai tas puika iznāk ārā, un neviens necietīs!

- Nez kāpēc es viņam neticu, - Emma teica.

- Nekādā gadījumā! - atcirta Horācijs.

- Pat nedomājiet par to, Portmena kungs, - sacīja mis Peregrine.

- Es nedomāju, - es atbildēju. - Vai esat gatavi?

Visi klusu apstiprināja gatavību. Es pavēlēju tukšpauriem ieņemt vietu abpus durvīm, atstāt milzu žokļus atvērtus un turēt mēles gatavībā. Es jau grasījos uzsākt negaidītu uzbrukumu, kad izdzirdēju Kola balsi no skaļruņa gaiteņa tālākajā galā: - Viņi ir pakļāvuši tukšpaurus! Vīri, visiem atkāpties! Ieņemt aizsardzības pozīcijas!

- Nolādētais! - Emma iekliedzās.

Gaitenī attālinājās zābaku dimdoņa. Mūsu negaidītais uzbrukums bija sabojāts.

- Tam nav nozīmes, - es teicu. - Tiem, kuru rīcībā ir divpadsmit tukšpauri, pārsteigums nav nepieciešams.

Bija īstais bridis likt lietā manu slepeno ieroci. Es nevēlējos pirms uzbrukuma vairot spriedzi, bet gan tieši pretēji - pilnībā atbrīvoties, apzināties sevi tādu, kāds esmu, un nodot savu brīvības izjūtu arī tukšpauriem. Nākamajā mirklī mēs ar draugiem palikām uz vietas, bet šie radījumi metās ārā pa robainajām, sašķaidītajām durvīm un, atkāruši žokļus, šņākdami skrēja uz priekšu. Neredzamie ķermeņi atstāja aiz sevis biezajos sprādziena dūmos izrautus tuneļus. Nebūtnes šāva uz tukšpauriem, no ieroču stobriem izšļācās uguns, bet tad šāvēji atkāpās. Lodes aizspindzēja cauri vaļējām durvīm, iebrāzās istabā, kur mēs bijām paslēpušies, un sabojāja sienu mums aiz muguras.

- Saki, kad! - Emma iekliedzās. - Mēs sekosim tavai pavēlei!

Ņemot vērā, ka manas domas vienlaikus atradās tik daudzās

vietās, es tik tikko spēju dabūt pār lūpām kādu angļu vārdu. Es biju viņi - tie tukšpauri tur gaitenī -, un mans ķermenis līdzjūtīgi iesāpējās līdz ar katru šāvienu, kas plosīja viņu miesu.

Vispirms mūsu mēles sasniedza tos, kuri nebija pietiekami veikli skrējēji, vai ari drosmīgos muļķus, kas kavējās mesties cīņā. Mēs viņiem sitām un triecām viņu galvas pret sienu, un daži no mums apstājās, lai... Te nu es mēģināju nošķirt savas divējādās sajūtas... Lai iecirstu zobus viņu miesā, aprītu viņu ieročus, apklusinātu viņu kliedzienus un tad pamestu viņus savainotus un apstulbušus.

Pie kāpnēm gaiteņa galā iekļuvuši šaurajā pudeles kaklā, sargi atkal sāka šaut. Jau otrs ložu šķidrauts palidoja mums garām, dziļi un sāpīgi ievainojot tukšpaurus, bet mēs skrējām tālāk, mēlēm šaudoties pa priekšu.

Daži nebūtnes aizbēga pa šahtu. Citiem tik ļoti nepaveicās, un, tiklīdz tie pārstāja kliegt, mēs aizmetām viņu līķus nost no kāpnēm. Es jutu, kā divi mani tukšpauri krīt - viņu signāli man smadzenēs pagaisa un saikne bija zaudēta. Drīz vien gaitenis bija tīrs.

- Aiziet! - es uzsaucu Emmai - sarežģītāko no vārdiem, ko tobrīd biju spējīgs dabūt pār lūpām.

- Aiziet! - Emma atkārtoja un pagriezās pret pārējiem. - Šurp!

Es iedzinu savu tukšpauri gaitenī un apķēros tam ap kaklu, lai nenoveltos no radījuma muguras. Emma sekoja man aiz muguras līdz ar pārējiem un dūmos izmantoja savas liesmojošās plaukstas kā signālu. Kopā mēs aizlēkšojām pa gaiteni - mans tukšpauru bataljons pa priekšu un īpatņu armija aiz tiem. Pirmajās rindās joņoja spēcīgākie un drosmīgākie: Emma, Bronvine un Hjū! Viņiem sekoja imbrines un kurnošais Perplekss, kurš uzstāja, ka jāņem līdzi viņa smagā Dienu karte. Gājienu noslēdza mazākie bērni, biklie un ievainotie.

Gaiteni oda pēc pulvera un asinīm.

- Neskatieties! - Bronvine iesaucās, kad mēs virzijāmies garām kritušo nebūtņu līķiem.

Es tos pa ceļam saskaitīju: pieci, seši, septiņi kritušie nebūt-nes pret diviem maniem nogalinātajiem tukšpauriem. Iepriecinoši skaitļi, tikai cik nebūtņu bija pavisam? Četrdesmit, piecdesmit? Es bažījos, ka nogalināmo izrādīsies pārāk daudz, tāpat arī pārlieku daudz mūsējo, kuri jāpasargā. Turklāt, nonākušus virszemē, mūs varēs viegli satriekt, ielenkt un samulsināt. Man jānogalina pēc iespējas vairāk nebūtņu, pirms nonāksim atklātā vietā un kauja pārvērtīsies tādā cīniņā, kurā mums neuzvarēt.

Mana apziņa atkal pievērsās tukšpauriem. Pirmais jau kāpa pa vītņu kāpnēm un rāpās ārā caur paceltajām restēm. Tad - neciešamas sāpes un tumsa.

Tam uzbruka no slēpņa, tiklīdz tas bija iznācis virszemē.

Es pavēlēju nākamajam radījumam izlīst laukā pa šahtas režģi, savākt nogalinātā līķi un izmantot to kā vairogu. Lauzdamies dziļāk iekšā telpā, tas izsauca uz sevi šāvienu vētru, bet pārējie tukšpauri izlēca no šahtas pirmajam pakaļ. Man bija jāpanāk, lai šie radījumi netuvotos īpatņiem, kuri daudzviet gulēja slimnīcas gultās. Ar dažiem mēles cirtieniem no kājām nogāzām tuvāk esošos pretiniekus gar zemi, bet pārējie aizbēga.

Es sūtīju savus tukšpaurus tiem pakaļ, un tikmēr īpatņi izlīda no šahtas. Nu mūsu bija vesels bars - ar tik daudzām rokām mēs viegli atsvabināsim pie gultas piekaltos brāļus un māsas no dvēseļu nosūkšanas caurulēm. Mēs izklīdām un ātri ķērāmies pie darba. Savukārt pieķēdēto vājprātīgo un pieliekamajā noslēpto zēnu atstājām, kur viņi bija, jo tur viņiem bija drošāk nekā kopā ar mums. Mēs atgriezīsimies.

Tikmēr mani dzīvi palikušie tukšpauri dzina nebūtnes uz ēkas izejas pusi. Bēgošie pretinieki šāva uz labu laimi. Mums izdevās ar mēli saķert divus vai trīs aiz papēžiem un nogāzt no kājām. Viņus gaidīja ātrs, bet šaušalīgs gals, jo kāds no maniem tukšpauriem drīz vien viņus panāca. Kāds nebūtne izrādījās noslēpies aiz letes un ātri lika kopā spridzekli. Tukšpauris viņu parāva gaisā un ievilka blakusistabā ar visu bumbu. Pēc brīža spridzeklis eksplodēja. Saikne ar vēl vienu tukšpauri pagaisa no manas apziņas.

Nebūtnes izklīda pa cietoksni, un vairāk nekā pusei izdevās aizbēgt, izlecot pa logiem un sānu durvīm. Mēs viņus pazaudējām, un cīņas vieta mainijās. Tikām galā ar to īpatņu atbrīvošanu, kuri bija piesieti pie gultas, un gandrīz panācām manus tukšpaurus, no kuriem dzīvi vēl bija septiņi. Plus vēl tas, kura mugurā es sēdēju. Mēs atradāmies netālu no izejas - baiso instrumentu telpā -, un man bija jāizdara izvēle. Es jautāju tiem, kas atradās man tuvumā, - Emmai, mis Peregrinei, Enoham un Bronvīnei:

- Vai izmantosim tukšpaurus kā aizsegu un skriesim uz torni?

Sāku atgūt dzimto valodu, jo man pieskatāmo tukšpauru daudzums bija sarucis. - Vai ari turpināsim ciņu?

Pārsteidzoši, bet visi piekrita cīnīties. - Tagad mēs nevaram apstāties, - Enohs teica un noslaucīja no plaukstām asinis.

-Ja bēgsim, viņi mūžam mūs vajās! - sacīja Bronvine.

- Nē, mēs to nedarīsim! - izdvesa kāds savainots nebūtne, kurš, sarāvies čokurā, turpat netālu gulēja uz grīdas. - Mēs noslēgsim miera līgumu!

- To mēs jau mēģinājām darīt 1945. gadā, - mis Peregrine atgādināja. - Nebija vērts pat tā tualetes papīra, uz kura to uzrakstīja. Bērni, mums jāturpina cīnīties. Otrreiz šāda iespēja var vairs nerasties.

Emma pacēla gaisā liesmojošu delnu. - Nodedzināsim šo vietu līdz zemei!

Es pavēlēju tukšpauriem skriet ārā no laboratoriju ēkas un pagalmā dzīties pakaļ atlikušajiem nebūtnēm. Maniem radījumiem jau atkal uzbruka no slēpņa, un tika nogalināts vēl viens -līdz ar tā nāvi manā galvā izdzisa arī mūsu saikne. Izņemot to, uz kura es jāju, līdz šim brīdim visiem tukšpauriem bija trāpījusi vismaz viena lode, bet, par spīti savainojumiem, tie joprojām vareni cīnījās. Kā jau biju daudzkārt izjutis pats uz savas ādas, tukšpauri ir mazi, nepieveicami viltnieki. Šķita, ka nebūtnes bailēs bēg, tomēr tas nenozīmēja, ka ar viņiem var vairs nerēķināties. Tas, ka nezinājām, tieši kur tie atrodas, tikai padarīja šos neliešus vēl bīstamākus.

Es centos neizlaist draugus ārā no ēkas, bet tukšpaurus aizsūtīju izlūkos, tomēr saniknotie īpatņi kā uzlādējušies alka mesties cīņā.

- Nost no ceļa! - Hjū iesaucās un centās paspraukties garām Emmai un man, kad aizšķērsojām izeju.

- Tas nav godīgi, ka viss jāpaveic tikai Džeikobam, - sacīja Olīvija. - Līdz šim brīdim tu esi nogalinājis jau gandrīz pusi ne-būtņu, bet es tos ienīstu tikpat stipri kā tu! Ja kas, es tos ienīstu ilgāk - jau gandrīz simts gadus! Tāpēc palaid mani!

Meitenei bija taisnība - šiem bērniem bija jāatbrīvojas no gadsimtu ilga naida pret nebūtnēm, bet tagad visu slavu saņēmu es. Šī bija arī viņu cīņa, un es nedrīkstēju stāties viņiem ceļā. - Ja patiesi vēlies palīdzēt, - es uzrunāju Olīviju, - man ir kas padomā...

Pēc pusminūtes mēs jau atradāmies atklātajā iekšpagalmā, kur Horācijs un Hjū, apsējuši Olīvijai ap vidu auklu, palaida viņu gaisā. Acumirklī meitene pārtapa nenovērtējamā gaisa novērotājā un skaļi vēstīja informāciju, kuru pie zemes saistītajiem tukšpauriem nekādi neizdotos iegūt.

- Pāris nebūtņu atrodas pa labi aiz mazā, baltā šķūnīša! Vēl viens - uz jumta. Un daži skrien uz lielā mūra pusi.

Nebūtnes nebija aizpūsti pa gaisu - vairums no viņiem slēpās pagalmā. Ja paveiksies, tos vēl varēs noķert. Es pasaucu

sešus vēl dzīvos tukšpaurus un pavēlēju atgriezties pie mums. Četrus es izkārtoju falangā, kas soļos mums pa priekšu, un vēl divi mūs piesegs no aizmugures uzbrukumiem. Man un maniem draugiem atlika vien nosegt pārējo teritoriju un izrēķināties ar visiem nebūtnēm, kuriem izdotos pārraut tukšpauru sienu.

Mēs devāmies uz priekšu, uz pagalma ārējo robežu. Uz personiskā tukšpaura kamiešiem jutos kā ģenerālis, kurš komandē savu karaspēku, sēžot zirga mugurā. Emma atradās man līdzās, un pārējie īpatņi - uzreiz aiz mums: Bronvīne vāca zemē nokritušos ķieģeļus, ar ko mest; Horācijs un Hjū turēja Olīvijas virvi; Milards neatkāpās no Perpleksa, kurš, piesedzies ar Dienu kartes sējumu, nepārstāja itāliski gānīties. Arjergardā imbrīnes svilpoja un skaļi klaigāja kā putni, cenšoties piesaistīt mūsu rindām spārnotus rekrūšus. Tomēr Velna aiza bija tik mirusi vieta, ka tur atradās pavisam maz savvaļas putnu. Mis Peregrine uzņēmās rūpes par veco mis Eivosetu un tām dažām imbrinēm, kuras bija zaudējušas daļu savas dvēseles. Mums nebija, kur šīs kundzes atstāt, un viņām atlika vien pavadīt mūs kaujas laukā.

Tad mēs sasniedzām iekšpagalma malu, aiz kuras pletās aptuveni piecdesmit metrus plats klajš laukums. Šajā teritorijā -starp mums un nocietinājuma ārsienu - atradās tikai viena maza mājiņa. Tā bija dīvaina ēka ar pagodas jumtu un augstām, bagātīgi izrotātām durvīm, aiz kurām, kā pats redzēju, bija noslēpušies vairāki nebūtnes. Kā ziņoja Olīvija, gandrīz visi dzīvi palikušie riebekļi bija ieņēmuši pozīcijas nelielajā namā. Tā vai citādi, bet mums nāksies viņus no turienes izkvēpināt.

Cietoksnī iestājās klusums. Nekur vairs nemanīja nevienu nebūtni. Mēs nostājāmies aiz drošas sienas, lai apspriestu turpmāko rīcību.

- Ko viņi tur iekšā dara? - es jautāju.

- Cenšas izvilināt mūs atklātā vietā, - Emma atbildēja.

- Kādas problēmas? Es aizsūtīšu pie viņiem tukšpaurus.

- Vai mēs tad nepaliksim pavisam neaizsargāti?

- Nezinu, vai mums ir izvēle. Olīvija saskaitīja, ka tur ieskrēja vismaz divdesmit nebūtnes. Man jāsūta pie viņiem pietiekami

daudz tukšpauru, kas varētu viņus uzvarēt, vai ari tie tiks noslepkavoti.

Es ievilku elpu un nopētīju saspringtās, gaidošās sejas sev visapkārt. Tad liku tukšpauriem citam pēc cita klusām uz pirkstgaliem lavīties pāri laukumam. Cerēju, ka vieglajā gaitā tie spēs nemanīti ielenkt mazo mājiņu.

Šķita, ka viss izdevās, - ēkai bija trīs durvis, un es nostādīju pa diviem tukšpauriem pie katrām, turklāt neviens radījums nedrīkstēja parādīt savu klātbūtni. Tie stāvēja sardzē pie durvīm, bet es pats tikmēr klausījos ar viņu ausīm. Dzirdēju, kā iekšā mājā kāds runā augstā balsī, bet nevarēju saklausīt atsevišķus vārdus. Tad iesvilpās kāds putns. Man asinis sastinga dzīslās.

Tur iekšā atradās imbrīnes. Vairāk, nekā bijām cerējuši šeit atrast.

Ķilnieces.

Tomēr, ja tā patiešām ir, kāpēc tad nebūtnes nemēģina ar mums vienoties?

Mans sākotnējais plāns paredzēja vienlaikus uzlauzt visas durvis un mesties iekšā. Savukārt, ja tur atrodas ķīlnieki - un īpaši jau ieslodzītas imbrīnes -, es nedrīkstēju riskēt un uzsākt tik bīstamu operāciju.

Nolēmu likt vienam tukšpaurim ielūkoties mājā. Tomēr visiem logiem bija aizvērti slēģi, tātad izlūkam nāksies iet iekšā pa durvīm.

Izvēlējos augumā mazāko tukšpauri. Tas izritināja savu stiprāko mēli, nolaizīja rokturi un to satvēra.

- Viens dodas iekšā, - es teicu. - Tikai viens, lai novērtētu situāciju.

Tukšpauris lēnītēm nospieda rokturi. Tiklīdz es klusi noskaitīju līdz trim, tas atgrūda durvis vaļā.

Pēc tam tukšpauris noliecās uz priekšu un piespieda vienu melno aci pie spraugas.

- Es redzu iekšpusi.

Viņa acs man parādīja sienas fragmentu, pie kuras atradās būru rinda. Smagi, melni, dažādas formas un izmēra putnu būri.

Tukšpauris pavēra durvis plašāk. Es ieraudzīju vēl citus būrus un nu jau ari putnus - kā aiz restēm, tā ārpusē pieķēdētus pie laktas.

Toties nebija neviena nebūtnes.

- Ko tu redzi? - Emma jautāja.

Man nebija laika paskaidrot, bija jārīkojas. Pavēlēju visiem tukšpauriem vienlaikus grūst durvis vaļā un mesties iekšā mājā.

Tā bija pilna ar pārbiedētiem, kliedzošiem putniem.

- Putni! - es saucu. - Telpa ir pilna ar imbrinēm!

- Ar ko? - mana draudzene nesaprata. - Kur tad ir nebūtnes?

- Nezinu.

Tukšpauri pagriezās un ostīja gaisu, pārmeklējot ikvienu spraugu un kaktiņu.

- Tas nevar būt, - ierunājās mis Peregrine. - Visas nolaupītās imbrīnes atrodas šeit.

- Un kas tad ir tie putni? - es jautāju.

Tad es izdzirdēju kādu ķērkstošu papagaiļa balsi dziedam: - Skrien, trusi, skrien! Skrien, trusi, skrien! - Un sapratu, ka tās nav imbrīnes, bet gan papagaiļi. Turklāt tie tikšķēja.

- GULTIES! - es iekliedzos, un mēs sakritām gar zemi aiz cietokšņa mūra. Arī tukšpauris atkāpās, un es līdz ar viņu.

Es pavēlēju tukšpauriem skriet laukā, bet tie nepaspēja, jo ar spridzekļiem piebāztie papagaiļi - vienlaikus desmit - ar baisu pērkona dārdu eksplodēja, iznīcinot ēku un manus radījumus. Kamēr putekļi, ķieģeļu un apmetuma gruži izšķīda pa pagalmu un kā lietus nolija pār mums, es jutu, kā tukšpauru signāli cits pēc cita izdziest no manām smadzenēm, izņemot vienu.

Pār cietokšņa mūri pārlidoja dūmu un spalvu mākonis. Netīrumu klātie īpatņi un imbrīnes kāsējot cits citu apskatīja, pārbaudot, vai kāds nav savainots. Es biju šokā vai tuvu tam; manas acis bija piekaltas pagalmam, kur, vēl drebot, mētājās sašķaidīta tukšpauru miesas masa. Manas smadzenes veselu stundu bija pūlējušās atrast šiem divpadsmit radījumiem īsto vietu, un to pēkšņā bojāeja atstāja aiz sevis dezorientējošu vakuumu. Es jutos apdullis un savādā kārtā aplaupīts. Tomēr krīzes situācijā domas noskaidrojas, un tas, kas notika nākamajā brīdī, acumirklī mobilizēja kā atlikušo tukšpauri, tā mani pašu.

Otrpus mūrim vienlaikus ierēcās daudzas balsis - varens kaujas sauciens un tam fonā atskanēja dunoši soļi. Visi sastinga un pavērās uz mani, un ikvienu seju izķēmoja šausmas.

- Kas tas bija? - Emma nočukstēja.

- Tūliņ paskatīšos, - es atbildēju un rāpoju prom no sava tukšpaura, lai palūrētu gar mūra malu.

Pāri putekļu mākoņa piepildītajam laukumam uz mūsu pusi soļoja nebūtņu orda. Šurp ar paceltām šautenēm un pistolēm skrēja divdesmit cieši kopā saspiedušies kareivji, mirdzinot baltos acābolus un zobus. Eksplozija nebija viņus skārusi - droši vien viņi bija patvērušies kādā pazemes slēptuvē. Mēs bijām ievilināti lamatās, un sprāgstošie papagaiļi bija tikai pirmā daļa no tām. Tagad, kad bijām zaudējuši savu galveno ieroci, nebūtnes uzsāka izšķirošo uzbrukumu.

Sākās panikas pilns juceklis, jo ari pārējie palūrēja ap mūri un ieraudzīja uzbrūkošo karaspēku.

- Ko mēs iesāksim? - Horācijs kliedza.

- Cīnīsimies! - Bronvīne atbildēja. - Līdz pēdējam!

- Nē, mums jābēg, kamēr vēl var! - mis Eivoseta iebilda. Bija grūti iztēloties šo veco kundzi ar saliekto muguru un dziļu grumbu izvagoto seju no kāda bēgam. - Mēs nevaram atļauties zaudēt vēl kaut vienu īpatņa dzīvību!

- Atvainojiet, bet es jautāju Džeikobam, - Horācijs paskaidroja. - Galu galā viņš mūs tik tālu atveda...

Es instinktīvi pavēros uz mis Peregrini, kuru uzskatīju par lielāko autoritāti varas jautājumos. Viņa nenovērsdamās pamāja ar galvu. - Jā, - imbrīne teica, - manuprāt, lēmums jāpieņem Portmena kungam. Tas gan jādara ātri, vai ari nebūtnes izlems jūsu vietā.

Es gribēju protestēt. Visi mani tukšpauri, izņemot vienu, bija krituši, bet šādi mis Peregrine acīmredzot apliecināja, ka paļaujas uz mani neatkarīgi no nebūtņu tuvuma. Lai nu kā, mūsu turpmākā rīcība bija pavisam skaidra. Pēdējo simt gadu laikā īpatņiem nekad vēl nebija radusies tāda iespēja iznīcināt nebūtnes un to radīto ļaunumu. Es apzinājos: ja mēs tagad bēgsim,

varbūt šāda iespēja nekad vairs neradīsies. Manu draugu sejas bija saskrambātas, bet apņēmības pilnas. Nospriedu, ka viņi ir gatavi riskēt ar dzīvību par izdevību beidzot noslaucīt no zemes virsas nebūtņu postu.

- Mēs cīnīsimies, - es paziņoju. - Esam tikuši pārāk tālu, lai tagad padotos.

Ja kāds no mums arī gribēja labāk laisties lapās, viņš klusēja. Neiebilda pat imbrines, kuras bija devušas zvērestu mūs nosargāt. Viņas zināja, kāds liktenis gaida tos, kuri atkal nonāktu gūstā.

- Tu dosi pavēli, - Emma sacīja.

Es izstiepu kaklu un palūrēju ap stūri. Nebūtnes ātri tuvojās, nu jau viņi bija ne tālāk par trīsdesmit metriem, tomēr es gribēju, lai ļaundari pienāk vēl tuvāk - tik tuvu, lai mēs varētu viegli izsist ieročus viņiem no rokām.

Sadzirdējām šāvienus. No augšas atskanēja griezīgs kliedziens.

- Olīvija! - Emma iesaucās. - Viņi šauj uz Olīviju!

Mēs bijām atstājuši to nabaga meiteni karājamies gaisā. Nebūtnes uz labu laimi šāva uz meiteni, un viņa brēca un vicināja rokas un kājas kā jūraszvaigzne. Mums vairs nebija laika novilkt Olīviju lejā, bet nevarējām ari pamest viņu augšā kā mērķi šaušanas treniņiem.

- Piedāvāsim viņiem kādu labāku mērķi, - es sacīju. - Vai esat gatavi?

Apstiprinošā atbilde atskanēja korī. Es atkal uzrāpos savam sagurušajam tukšpaurim mugurā un iekliedzos: - AIZIET!

Tukšpauris pielēca kājās, gandrīz nosviežot mani zemē, tad brāzās uz priekšu kā sacīkšu zirgs pēc starta šāviena. Mēs metāmies ārā no sava slēpņa aiz mūra: mēs ar tukšpauri skrējām pa priekšu, mani draugi un imbrines - tūliņ aiz mums. Es izkliedzu griezīgu kaujas saucienu - ne tik daudz, lai nobiedētu nebūtnes, cik nolūkā aizbiedēt šausmas, kas pārņēma mani pašu, - un draugi man piebalsoja. Nebūtnes piebremzēja: šķita, ka uz mirkli viņi nespēj izlemt, vai turpināt uzbrukumu vai ari apstāties un šaut uz mums. Tā mums ar tukšpauri radās pietiekami daudz

laika, lai pieveiktu lielāko daļu attāluma, kas mūs šķīra no pretinieka.

Nepagāja ilgs laiks, kad nebūtnes pieņēma lēmumu. Tie apstājās, gluži kā šāvēju vienība notēmēja uz mums un izšāva zalvi. Visapkārt nospindzēja lodes. Tās ieurbās zemē un, trāpot tukš-paurim, iedarbināja manus sāpju receptorus. Es lūdzu Dievu, kaut tukšpauris nebūtu savainots kādā dzīvībai svarīgā orgānā. Zemu pieliecies, aizsedzos ar radījuma miesu un mudināju to doties uz priekšu vēl ātrāk, izmantojot mēles kā papildu kājas.

Tikai dažu sekunžu laikā mēs ar tukšpauri pieveicām atlikušo attālumu, un draugi nemaz neatpalika. Tad mēs jau atradāmies starp nebūtnēm un uzsākām tuvcīņu, turklāt priekšrocības bija mūsu pusē. Es pievērsu lielāko uzmanību ieroču izsišanai no pretinieku rokām, bet draugi lieliski lika lietā savas īpašās spējas. Emma vicināja rokas kā liesmojošas vāles, pāršķeļot nebūtņu rindas. Bronvīne meta ar pašas savāktajiem ķieģeļiem un pēc tam sita un dauzīja ienaidniekus ar kailām rokām. Hjū vientuļā bite, nesen sameklējusi sev draugus, paklausot saimnieka aicinājumam (Draugi, mērķējiet uz acīm!), džinkstēja virs galvas un dzēla ienaidniekiem, kur vien trāpīja. Tāpat rīkojās imbrines, kas pēc pirmajiem šāvieniem bija pārvērtušās par putniem. Visbezbailīgāk uzbruka mis Peregrine, un nebūtnes bēga no viņas mil-zigā knābja un nagiem. Noderīga izrādījās pat mazā, košā mis Bantinga, kura plūkāja kāda nebūtnes matus un ieknāba tam galvā tik stipri, ka tas aizšāva garām un Klēra paguva palēkties un iecirst kareivja plecā platos un asos pakauša zobus. Ari Enohs deva savu artavu: viņš izvilka no krekla apakšas trīs māla figūriņas ar dakšiņām kāju un nažiem roku vietā un cirta ar tiem pa nebūtņu potītēm. Tikmēr Olivija no putna lidojuma deva mums skaļus padomus: - Emma, aiz muguras! Hjū, viņš sniedzas pēc šautenes!

Tomēr, par spīti īpatnajām spējām, mēs atradāmies skaitliskā mazākumā, un nebūtnes cīnījās tā, it kā uz kārts būtu likta viņu dziviba - tā tas, visticamāk, ari bija.

Kaut kas ciets - šautenes laide - triecās man pret galvu, un uz mirkli es saļimu pār tukšpaura muguru. Pasaule apkārt

sagriezās. Pretinieki notvēra mis Bantingu un notrieca zemē. Visapkārt valdīja haoss - baiss, asiņains haoss un nebūtnes sāka ņemt virsroku. Viņi piespieda mūs atkāpties.

Un tad es aiz muguras izdzirdēju pazīstamu rēcienu. Atguvis samaņu, pavēros atpakaļ un ieraudzīju Bentemu Grimmu lāča mugurā, kurš auļoja uz cīņas norises vietu. Abi bija izmirkuši līdz ādai, jo bija ieradušies šeit ar Pancilpikuma starpniecību pa to pašu ceļu, kuru izmantojām arī mēs ar Emmu.

- Sveiks, jaunais cilvēk! - Bentems iesaucās un piejāja man klāt. - Vai palīdzību vajag?

Pirms paspēju atbildēt, mans tukšpauris saņēma kārtējo šāvienu - lode izskrēja cauri kakla sānu daļai un nobrāza man kāju. Uz saplēstajām biksēm iekrāsojās asiņaina svītra.

- Jā, lūdzu! - es kliedzu.

- Pit, tu dzirdēji, ko tas zēns teica. NOGALINI! - Bentems pavēlēja.

Lācis metās kaujas ņudzeklī, vicināja milzīgās ķepas un mētāja nebūtnes pa gaisu, it kā tie būtu ķegļi. Kāds karavīrs pieskrēja pie lāča un ar mazu pistoli tiešā tēmējumā iešāva tam krūtīs. Šķita, ka šāds pavērsiens Pitu ir tikai mazliet aizkaitinājis - tas parāva nebūtni gaisā un aizsvieda prom. Drīz vien, manam tukšpaurim un Bentema lācim sadarbojoties, nebūtnes bija spiesti aizstāvēties. Kad bija iznīcināti tik daudzi pretinieki, ka pārsvars jau atradās mūsu pusē, - to rindās vairs nebija vairāk kā desmit vīru - nebūtnes metās bēgt.

- Neļaujiet viņiem aizbēgt! - Emma iesaucās.

Mēs metāmies pakaļ ienaidniekam ar kājām un spārniem, lāča un tukšpaura mugurā. Vajājām bēgošos caur dūmu apņemtajām papagaiļu mājas drupām, pāri pagalmam, kas pēc Šārona izraisītajiem nemieriem bija kā nosēts ar katapultas raidītiem grauzēju līķiem, un tālāk - uz ārējā mūrī izbūvētās vārtu arkas neskaidrajām aprisēm.

Mis Peregrine kliedza virs galvas un piķējot uzbruka bēgošajiem nebūtnēm. Vienu pretinieku viņa nogāza no kājām, trāpot tam pa skaustu, bet šis trieciens un jauni Hjū bišu uzbrukumi tikai pasteidzināja bēgošo deviņu nebūtņu soli. Viņu priekšrocī-

bas pieauga, un mans tukšpauris sāka atpalikt - tam no piecām sešām brūcēm sūcās melns šķidrums.

Nebūtnes šāva uz labu laimi, un, kad tie tuvojās vārtiem, dzelzs režģis jau cēlās gaisā.

- Apturiet viņus! - es saucu, cerot, ka mani sadzirdēs Šārons un viņa nevaldāmais karapulks otrpus mūrim.

Un tad es atskārtu: tilts! Bija palicis vēl viens tukšpauris -tilta konstrukcijā ieslodzītais. Ja es pagūtu to pakļaut, varbūt izdotos nepieļaut nebūtņu bēgšanu.

Tomēr nekā. Pretinieki jau atradās aiz vārtiem un metās prom pa tiltu, bet es biju bezcerīgi atpalicis. Kad izskrēju cauri vārtiem, tilta tukšpauris jau bija paņēmis piecus kareivjus un pārmetis otrā - Dūmu ielas pusē. Tur vairs nīkuļoja tikai šķidrs ambrozijas atkarīgo bariņš - par maz, lai apturētu pretinieku. Četri nebūtnes, iestrēguši pie pārceltuves tilta vidū, gaidīja savu kārtu, kad tos pārmetīs pāri.

Kad mēs ar tukšpauri jau skrējām augšā pa tiltu, es jutu, kā tilta radījums pieslēdzas manai iekšējai vadības pultij. Tobrīd tas cēla pāri trīs no atlikušajiem četriem kareivjiem.

Stop! - es skaļi pavēlēju tukšpauru valodā.

Vismaz man šķita, ka to daru, lai gan kaut kas droši vien pazuda tulkojumā, vai arī pieļauju, ka tukšpauru mēlē vārds stop izklausās ļoti līdzīgi vārdam zemē. Tukšpauris nevis apturēja trīs pārbiedētos nebūtnes, kas izmisīgi spārdījās, gaisā un tad nogādāja atpakaļ uz tilta mūsu pusi, bet gan vienkārši palaida tos vaļā. (Cik savādi!)

Visi īpatņi bezdibeņa mūsu krastā un narkomāni pretējā pusē sapulcējās kraujas malā un skatījās, kā nebūtnes krīt zemē. Veļoties caur sēra zaļo miglu, tie brēca un mētājās ar rokām, līdz - plunkš! - ievēlās verdošajā upē un pazuda.

Abos aizas krastos atskanēja gaviles, un kāda man pazīstama griezīga balss sacīja: - Tā viņiem arī vajag. Un vēl tik skopi ar dzeramnaudu...

To teica viena no tilta galvām, kura joprojām atradās pīķa galā. - Vai tad mamma jums nemācīja, ka nedrīkst peldēties tūlīt pēc ēšanas?! - piebalsoja otra. - JĀNOGAIDA DIVDESMIT MINŪTES!

Pēdējais nebūtne, kurš vēl bija palicis mūsu krastā, nometa šauteni un padodoties pacēla gaisā rokas, savukārt tie pieci, kuri bija tikuši pāri, veikli nozuda vēja saceltajā pelnu mākonī.

Mēs stāvējām un skatījāmies, kā ienaidnieki aiziet. Nu mēs vairs nevarējām viņus panākt.

- Nolādētā neveiksme! - Bentems iesaucās. - Pat tik maza nebūtņu saujiņa var sagādāt postu uz ilgiem gadiem.

- Es tev piekritu, brāl, kaut gan, godīgi sakot, nezināju, ka mūsu visu liktenis tev rūp kaut tik, cik melns aiz naga. - Pagriezušies mēs ieraudzījām tuvojamies mis Peregrīni. Viņa jau atkal bija cilvēka veidolā un atturīgi aplikusi ap pleciem šalli. Imbrine nenovērsa acis no Bentema, un sejā vīdēja skarba un nosodoša izteiksme.

- Sveika, Alma! Fantastiski, ka mēs atkal tiekamies! - Bentema balsī ieskanējās pārspīlēta jautrība. - Un man, protams, rūp... - Viņš neveikli iekāsējās. - Galu galā tieši manis dēļ jūs vairs nesēžat aiz restēm! Bērni, neklusējiet, pastāstiet!

- Bentema kungs mums daudz palīdzēja, - es atzinu, kaut gan, patiesību sakot, nevēlējos iesaistīties māsas un brāļa strīdā.

- Tādā gadījumā es tev visnotaļ pateicos! - mis Peregrine salti atcirta. - Es gādāšu, lai Imbriņu konference uzzinātu par tavu lomu šeit notiekošajā. Varbūt viņas uzskatīs, ka ir pamats atvieglot tev pienākošos sodu.

- Sodu? - Emma vērīgi ielūkojās Bentema sejā. - Kādu sodu?

Sirmā kunga lūpa notrīsēja. - Izsūtījums. Vai tiešām jūs domājat, ka es dzīvotu šajā bedrē, ja mani laipni gaidītu kaut kur citur? Mani apvainoja un netaisni notiesāja par...

- Slepenu norunu, - mis Peregrine pārtrauca brāli. - Par sadarbošanos ar ienaidnieku. Par nodevību pēc nodevības.

- Alma, es darbojos kā dubultaģents, lai no mūsu brāļa izvilinātu informāciju. Es tev to jau paskaidroju! - Bentems gaudās un pastiepa plaukstas uz priekšu kā ubags. - Tu zini, ka man ir pilnīgs pamats ienīst Džeku.

Mis Peregrine pacēla roku, lai apklusinātu brāli. Viņa bija dzirdējusi šo stāstu jau agrāk un nevēlējās to klausīties vēlreiz. - Pēdējais piliens, - imbrine sacīja man, - bija viņa nodevība pret jūsu vectēvu.

- Tas bija negadījums, - Bentems atkāpās, kā gaidot uzbrukumu.

- Un kas tad notika ar to sulu, ko tu viņam nosūci? - mis Peregrine uzstāja.

- To iešļircināja izmēģinājuma trusīšiem.

Mūsu imbrine papurināja galvu. - Mēs veicām tava eksperimenta arheoloģiju. Viņi saņēma aploka lopu dvēseles, un tas nozīmē tikai vienu - ka tu paturēji Eiba dvēseli pats sev!

- Cik absurds apgalvojums! - vīrietis iesaucās. - Vai to tu pateici padomei? Tad tāpēc es joprojām pūstu šeit, vai ne? - īsti nesapratu, vai Bentems patiesi ir pārsteigts vai tikai izliekas. - Es zināju, ka tu jūties apdraudēta mana intelekta un izcilo līdera īpašību dēļ. Bet iedomāties, ka tu safabricēsi tādus melus, lai dabūtu mani nost no ceļa... Vai zini, cik ilgus gadus esmu veltījis cīņai ar ambrozijas lietošanas radīto postu? Sasodīts, kam man tā nabaga cilvēka dvēsele?

- Tā paša iemesla dēļ, kāpēc mūsu brālis grib dabūt sev jauno Portmena kungu, - mis Peregrine atbildēja.

- Es pat nenolaidīšos tik zemu, lai noliegtu šos apvainojumus. Es tikai vēlos, lai šī aizspriedumu dūmaka izklīstu un tu varētu saskatīt patiesību: Alma, es esmu tavā pusē un vienmēr esmu bijis.

- Tu esi tajā pusē, kura tobrīd atbilst tavām interesēm.

Bentems nopūtās un uzlūkoja Emmu un mani ar nopērta

suņa skatienu. - Visu labu, mazie, man bija patiess prieks jūs iepazīt. Nu es došos mājās. Visu jūsu dvēseļu glābšana šim veca vīra ķermenim ir izrādījusies pamatīgs pārbaudījums. Bet es ceru, ka pienāks diena, kad jūsu direktore nāks pie prāta, un gan jau tad atkal tiksimies.

Bentems pielika pirkstus pie cepures, un lācis aiznesa viņu prom cauri pūlim un pāri laukumam uz torņa pusi.

- Cik lēts teātris! - es nomurmināju, lai gan man metās viņa mazliet žēl.

- Imbrines! - mis Peregrine iesaucās. - Pieskatiet viņu!

- Vai Bentems tiešām nozaga Eiba dvēseli? - Emma jautāja.

- Bez pierādījumiem nevaram to apgalvot, - mis Peregrine atbildēja. - Lai gan arī par pārējiem noziegumiem mans brālis

ir pelnījis vairāk nekā mūža izsūtījumu. - Imbrine noskatījās uz aizejošo Bentemu, un pamazām skarbā izteiksme nozuda no viņas sejas. - Brāļi man ir devuši sāpīgu mācību: neviens nespēj sagādāt lielākas ciešanas kā tie, kurus tu mīli.

* * *

Sacēlās vējš un nesa uz mūsu pusi putekļu mākoni, kas nupat bija piesedzis nebūtņu bēgšanu. Tas tuvojās tik ātri, ka mēs nepaspējām nekādi reaģēt, - gaiss visapkārt svilpa un dzēla ādā, debesis satumsa. Atskanēja asas spārnu vēdas, jo imbrines mainīja veidolu un pacēlās gaisā virs smilšu mākoņiem. Mans tukš-pauris saguma uz ceļiem, nokāra galvu un ar divām brīvajām mēlēm piesedza seju. Tas bija pieradis pie pelnu vētrām - atšķirībā no maniem draugiem. Tumsā es dzirdēju viņu baiļpilno sasaukšanos.

- Palieciet, kur esat! - es iekliedzos. - Tas drīz pāries!

- Elpojiet caur krekliem! - uzsauca Emma.

Kad vētra sāka pierimt, es sadzirdēju tilta otrā pusē troksni, kas lika matiņiem uz kakla sacelties gaisā. Trīs baritona balsis tur vienojās dziesmā, kuras vārdus ritmiski pavadīja būkšķi un vaidi.

- Klau, kā klaudz veseri!

Blaukš!

- Klau, kā dzied naglas!

-Ak vai! Manas kājas!

- Kāds gods mums ir būvēt...

- Laidiet! Laidiet mani vaļā!

- ... siekstas un karātavas!

- Lūdzu, beidziet! Es padodos!

Kad gaiss beidzot noskaidrojās, es ieraudzīju Šāronu un viņa trīs dūšigos brālēnus, un katrs no viņiem vilka līdzi kādu pieveiktu nebūtni. - Visiem labrīt! - Šārons iesaucās. - Vai neesat kaut ko pazaudējuši?

Izslaucījuši no acīm pelnus, mani draugi ieraudzīja meistaru paveikto, un atskanēja gaviles.

- Šāron, jūs esat ģēnijs! - Emma skaļi pavēstīja.

Mums apkārt imbrīnes nolaidās uz zemes un atguva cilvēka veidolu. Kamēr kundzes aši apģērba zemē nomestās kleitas, mēs pieklājīgi nenovērsām skatienus no nebūtnēm.

Piepeši viens neģēlis izrāvās no sava sagūstītāja tvēriena un laidās lapās. Taču karātavu meistars nevis skrēja tam pakaļ, bet gan mierīgi izvēlējās no instrumentu jostas mazāko āmuriņu, nostājās stabilāk un meta to. Āmurs pāris reižu apgriezās gaisā un tiešā trāpījumā lidoja uz nebūtnes pauri, tomēr bēglis pieliecās un sabojāja ideālo trāpījumu. Nebūtne metās uz haotiski izsvaidīto atkritumu kaudzi ceļa malā. Tas jau grasījās nozust ejā starp divām noplukušām mājām, kad uz ceļa parādījās plaisa un nebūtni apņēma dzeltenas liesmu strēles.

Lai gan skats bija šaušalīgs, visi no prieka lēkāja un sauca urravas.

- Vai redzējāt? - Šārons sacīja. - Pati aiza grib no tiem atbrīvoties.

- Tas ir brīnišķīgi, bet kā būs ar Kolu?

- Es piekritu: nevienai mūsu uzvarai nebūs nekādas vērtības, ja mēs nenoķersim viņu, - teica Emma. - Vai ne, mis R?

Es pametu skatienu apkārt, bet mūsu imbrini nekur neredzēju. Ari Emma rūpīgi pārlūkoja mūsu pulciņu.

- Mis Peregrine? - viņa sauca, un meitenes balsi iezagās panika.

Es liku savam tukšpaurim izslieties, lai varētu saskatīt tālāk. - Vai kāds redz mis Peregrini? - es saucu. Nu jau viņu meklēja visi. Mani draugi pētīja debesis - ja nu imbrine joprojām lidinājās gaisā. Viņi pārbaudīja visas vietas uz zemes - ja nu mis Peregrine būtu jau nolaidusies, bet vēl nebūtu pārtapusi par cilvēku.

Un tad mūsu čalas pārtrauca spiedzīgs, līksms kliedziens aiz muguras.

- Bērni, beidziet meklēt! - Pirmajā bridi es nepazinu šo balsi. Tad tā atskanēja vēlreiz: - Dariet, kā lieku, un viņa necietīs!

Un tad es ieraudzīju no maza, apsviluša kociņa aizsega tieši aiz nebūtņu cietokšņa vārtiem iznirstam pazīstamu stāvu.

Kols. Kalsns vīrelis bez ieročiem rokās vai apsargiem pie sāniem. Viņa bālā seja bija savilkušies nedabiskā smaidā, bet acis piesedza milzīgas saulesbrilles ar izliektiem stikliem, padarot viņu līdzīgu kukainim. Kols bija uzposies apmetnī, uzlicis cepuri un izrotājies ar zeltlietām, pat apsējis kuplu zīda kaklautu. Viņš izskatījās nenormāli grezni, gluži kā prātu zaudējis ārsts no gotiskas šausmu filmas, kurš veicis pārmēru daudz eksperimentu pats ar sevi. Manuprāt, vājprāts bija skaidri redzams. Mēs visi zinājām, ka šis cilvēks ir spējīgs uz īstu ļaunumu, un tas atturēja mūs skriet un saplosīt viņu gabalos. Tādi ļaudis kā Kols nekad nav tik neaizsargāti, kā šķiet.

- Kur ir mis Peregrine? - es uzsaucu, un man aiz muguras atskanēja līdzīgu jautājumu koris no imbrīnēm un īpatņiem.

- Tieši tur, kur tai vieta, - Kols atbildēja. - Ģimenes lokā.

Cietoksnī Kolam aiz muguras pierima beidzamie putekli, un

es ieraudzīju Bentemu un mis Peregrīni, nu jau cilvēka veidolā, ciešajās Bentema lāča skavās. Lai gan imbrīnes acīs liesmoja naids, viņa saprata, ka nav vērts cīnīties ar Grimmu lāča asajiem nagiem un nepastāvīgo garastāvokli.

Šķita, ka mums lemts piedzīvot šo murgu vēl un vēl: mis Peregrine atkal bija nolaupīta, un šoreiz to bija izdarījis Bentems. Viņš stāvēja mazliet aiz lāča, nodūris galvu, it kā kaunētos skatīties mums acīs.

No īpatņu un imbrīņu puses atskanēja sašutuma pilni un dusmīgi kliedzieni. - Bentem! - es iekliedzos. - Laid viņu vaļā!

- Tu, nodevīgais nelieti! - Emma piebalsoja.

Bentems pacēla galvu un paskatījās uz mums. - Vēl tikai pirms desmit minūtēm, - viņš sacīja spalgā un valdonīgā balsī, - es biju godīgs pret jums. Es jau sen varēju jūs nodot savam brālim, bet to nedarīju. - Viņš pavērās uz mis Peregrīni un piemiedza acis. - Alma, es izvēlējos tevi, jo ticēju - šķiet, pagalam naivi -, ka tad, ja palīdzēšu tev un taviem aizbilstamajiem, varbūt tu sapratīsi, cik netaisni esi mani tiesājusi, un beidzot pacelsies pāri pagātnes domstarpībām. Kas bijis - bijis!

- Par to tu nonāksi pie atkritumiem, kas nav pelnījuši nožēlu! - mis Peregrine iekliedzās.

- Es vairs nebaidos no jūsu padomītes! - Bentems atcirta. -Jūs mani vairs neatturēsiet! - Viņš piecirta pie zemes ar spieķi. - Pit, pumu!

Lācis uzlika ķepu mis Peregrīnei uz sejas.

Kols, papletis rokas, tuvojās brālim un māsai ar platu smaidu sejā. - Benijs ir izvēlējies iestāties pats par sevi, un es viņu apsveicu vismaz par to! Kas var būt labāks par ģimenes apvienošanos!

Piepeši kāds neredzams spēks pavilka Bentemu atpakaļ. Pie viņa rīkles pazibēja nazis. - Liec, lai lācis palaiž mis Peregrīni vaļā, vai ari... - pazīstama balss piedraudēja.

- Milards! - kāds noelsās, un mūsu rindās atbalsojās līdzīgi čuksti.

Tas bija neredzamais, drēbes novilkušais Milards. Bentems izskatījās pārbijies, savukārt Kols - vienkārši sapīcis. Viņš izvilka no apmetņa dziļās kabatas senu revolveri un nomērķēja uz Bentema galvu. - Tikai palaid viņu vaļā, un es tevi nošaušu, brāl.

- Mēs taču vienojāmies! - Bentems iebilda.

- Un tu šo vienošanos pārkāpsi, piekāpjoties kailam puikam ar trulu nazi. - Kols vēlreiz nomērķēja un pagājās uz priekšu, līdz revolveris atdūrās pret Bentema deniņiem, un tad uzrunāja Milardu: - Ja piespiedīsi mani nogalināt vienīgo brāli, vari uzskatīt par beigtu arī savu imbrīni.

Milards mirkli vilcinājās, tad nometa nazi un aizskrēja. Kols mēģināja zēnu notvert, bet tas neizdevās, un Milarda soļi aizdu-nēja prom pa putekļiem klāto zemi.

Bentems atguvies sakārtoja saburzīto kreklu. Kols, pārstājis smaidīt, pavērsa revolveri pret mis Peregrīni.

- Tagad paklausieties manī! - viņš norēca. - Jūs tur, tilta otrā pusē! Laidiet tos sargus vaļā!

Meistariem nebija īpašas izvēles, un viņi paklausīja pavēlei. Šārons un viņa brālēni atbrīvoja pieķēdētos nebūtnes un atkāpās, savukārt nebūtne, kas stāvēja tilta mūsu pusē, nolaida paceltās rokas un pacēla no zemes savu šauteni. Dažu sekunžu laikā spēku samērs bija pilnībā mainījies, un nu jau četras šautenes notēmēja uz mums un viena - uz mis Peregrīni. Kols varēja darīt visu, ko gribēja.

- Puika! - viņš teica un norādīja uz mani. - Iemet to tukš-pauri aizā! - Viņa griezīgā balss dūrās bungādiņās kā adatas.

Es pievedu savu tukšpauri pie bezdibeņa malas.

- Tagad pavēli tam lēkt!

Man laikam nebija izvēles. Tas būtu briesmīgs zaudējums, taču tukšpauris jau smagi cieta - no tā savainojumiem plūda melnas asinis un krājās peļķē tam ap kājām. Tas nebūtu izdzīvojis.

Es liku radījumam notīt mēli no manas jostasvietas un nokāpu no tā kamiešiem zemē. Biju pietiekami atguvis spēkus, lai

nostāvētu pats, turpretī tukšpaura dzīvība strauji dzisa. Tiklīdz es biju nokāpis no tā muguras, radījums klusi iekaucās, ievilka visas mēles mutē un, gatavs ziedoties, noslīga uz ceļiem.

- Paldies, lai kas tu būtu, - es sacīju. - Esmu pārliecināts: ja tu jebkad kļūtu par nebūtni, tad noteikti ne par absolūti ļaunu nelieti.

Es uzliku kāju tukšpaurim uz muguras un pagrūdu. Tukšpau-ris krita uz priekšu un klusi ievēlās miglainajā tukšumā. Jau pēc dažām sekundēm tā apziņas signāls manās smadzenēs izdzisa.

Izmantojot tilta tukšpaura mēles, nebūtnes pārcēlās no otra krasta uz mūsu pusi. Ja es iejauktos, jau atkal tiktu apdraudēta mis Peregrines dzivība. Olīvija tika nolaista no debesīm zemē. Kareivji mūs sadzina kompaktā un viegli kontrolējamā bariņā. Kad Kols pasauca mani, kāds kareivis iespraucās starp mums un izvilka mani laukā.

- Patiesībā mums vajag dzīvu tikai viņu, - Kols pavēstīja saviem apsargiem. - Ja jums uz viņu jāšauj, mērķējiet ceļos. Kas attiecas uz pārējiem... - Kols pacēla šauteni uz ciešo īpatņu un imbrīņu bariņa pusi un izšāva. Atskanēja kliedzieni, un sākās satraukums. - Varat uz tiem šaut, cik tikai vēlaties!

Kols iesmējās, savicināja rokas un nostājās pietupušās balerīnas pozā. Es jau grasījos mesties viņam virsū un kailām rokām izskrāpēt acis - pie joda visas sekas -, kad mana redzesloka centrā parādījās revolveris ar garu stobru.

- Nē, - norūca mans mazrunīgais apsargs - nebūtne ar platiem pleciem un spīdīgu, kailu galvu.

Kols izšāva gaisā un uzkliedza, lai visi apklust, un tad vairs nebija dzirdama neviena balss, tikai tā smilksti, kuram bija trāpījis šāviens.

- Neraudiet, man jums ir maza izklaide, ļaudis, - viņš vērsās pie mūsējiem. - Šī ir vēsturiska diena. Mūsu - mana un brāļa -radošā un pūliņu pilnā dzīve ir sasniegusi kulmināciju, jo mēs sevi kronēsim par īpatņu pasaules valdniekiem. Un kas gan būtu kronēšana bez lieciniekiem? Tāpēc mēs vedīsim jūs līdzi. Ja vien labi uzvedīsieties, jūs kļūsiet par lieciniekiem ainai, kādu

neviens nav redzējis tūkstoš gadus, - Dvēseļu krātuves pārņemšanai un ekspropriācijai!

- Apsoli man vienu, vai arī es tev nepalīdzēšu! - es teicu Kolam. Vairs nebiju nekāds lielais noteicējs, tomēr Kols uzskatīja, ka esmu viņam vajadzīgs, un tas jau bija kaut kas. - Tiklīdz dabūsi to, ko gribi, tu palaidīsi mis Peregrīni vaļā!

- Diemžēl tas neies cauri, - Kols attrauca, - bet es saglabāšu viņai dzīvību. Valdīšana pār īpatņu pasauli sagādās vairāk prieka, ja tajā atradīsies arī mana māsa. Alma, es apgriezīšu tev spārnus un padarīšu tevi par savu personisko verdzeni. Kā tev tas patiks?

Mis Peregrine mēģināja atbildēt, bet lāča spalvainā ķepa noslāpēja skaņu.

Kols pielika plaukstu pie auss un iesmējās. - Kas tad nu? Es tevi nedzirdu! - Tad viņš pagriezās un devās uz torņa pusi.

- Uz priekšu! - kareivji uzsauca, un drīz vien mēs visi vilkā-mies viņiem pakaļ.

Mūs nežēlīgā tempā dzina uz bālo torni, un nebūtnes mudināja atpaliekošos ar dunkām un spērieniem. Bez sava tukšpaura es kliboju, sāpēja viss ķermenis; krūtis klāja nejaukas brūces, un pamazām atslāba ari burvju putekļu iedarbība, kas līdz šim bija mazinājusi sāpes. Bet es tik un tā piespiedu sevi doties uz priekšu. Prātā šaudījās iespējas, kā mēs varētu izglābties, un katra šķita vēl neaptveramāka par iepriekšējo. Bez tukš-pauriem mūsu brīnumainās spējas piekāpās nebūtņu un viņu ieroču priekšā.

Mēs pavilkāmies garām tās mājas drupām, kur gāja bojā mani tukšpauri, klūpot un krītot pār papagaiļu un nebūtņu asinīm slacītajiem ķieģeļiem. Soļojām pa mūru ieskauto pagalmu un iekšā pa torņa durvīm, tad augšā pa gaiteņa spirāli garām daudzām identiskām melnām durvīm. Kols izrādījās mūsu priekšā kā kaut kāds psihiski nenosvērts kapelmeistars. Vienu bridi viņš augstu cilāja kājas un vicināja rokas, bet jau nākamajā veltīja mums zaimojošas lamas. Aiz Kola gāzelēdamies gāja lācis, uz vienas saliektās ķepas turot Bentemu, bet pār plecu pārmetis mis Peregrini.

Viņa centās pārliecināt brāļus, lai tie pārdomā savu turpmāko rīcību.

- Neaizmirstiet senās Abatonas leģendas un kaunpilno galu, kāds piemeklēja ikvienu īpatni, kurš nozaga krātuves dvēseles! Tās spēks ir nolādēts!

- Alma, es vairs neesmu bērns un nebaidos no vecām im-briņu pasakām, - Kols nievājoši izmeta. - Un tagad pievaldi mēli! Protams, ja vien gribi to paturēt.

Drīz vien mis Peregrine vairs necentās pārliecināt brāļus un apklusa, tikai, mūs stiprinot, klusēdama vērās pāri lāča plecam. Šķita, ka viņa cenšas mums pateikt: Nebaidieties! Mēs pārcietīsim arī šo!

Es bažījos, vai mums visiem izdosies pārciest pat ceļu uz torņa virsotni. Pagriezos un centos saskatīt, tieši kurš tika sašauts. Ciešā man sekojošā bariņa viducī gāja Bronvīne un nesa uz rokām saļimušu ķermeni - man šķiet, mis Eivosetu -, bet jau nākamajā mirklī man pa galvu iezvēla muskuļota roka.

- Skaties uz priekšu, vai ari paliksi bez ceļgala! - mans sargs iebrēcās.

Beidzot mēs nonācām torņa augšā pie pašām beidzamajām durvīm. Gaitenī viņpus tām izliekto sienu apspīdēja bāla dienasgaisma. Mums virs galvas pletās atklāta platforma, bet šo faktu es noglabāju smadzenēs vēlākai apstrādei.

Kols starodams nostājās durvju priekšā. - Perpleks! - viņš iesaucās. - Sinjor Anomāli, jā, jūs tur! Ņemot vērā, ka par šo atklājumu esmu daļēji pateicīgs jūsu ekspedīcijām un smagajam darbam, - visu cieņu! - manuprāt, tieši jūs esat pelnījis atvērt šīs durvis.

- Izbeidz, mums nav laika ilgām ceremonijām, - Bentems iebilda. - Esam pametuši cietoksni bez apsardzes...

- Ko nu īdi? - Kols attrauca. - Tas prasīs tikai īsu mirkli.

Viens no apsargiem izvilka Perpleksu no mūsu bariņa un aizrāva pie durvīm. Kopš redzēju kartogrāfu pēdējoreiz, viņa mati un bārda bija kļuvuši balti kā alabastrs, mugura - sakumpusi un seju izvagoja dziļas grumbas. Viņš pārāk ilgi bija atradies ārpus savas cilpas, un nu jau lavījās klāt viņa īstais vecums. Šķita, ka Perplekss jau grasās atvērt durvis, kad viņu piemeklēja klepus lēkme. Atguvis elpu, kartogrāfs pagriezās ar seju pret Kolu, šņākdams ievilka plaušās lielu gaisa malku un izspļāva uz viņa apmetņa spīdīgu siekalu piku.

- Tu, stulbais cūka! - Perplekss iekliedzās.

Kols pacēla pistoli pret Perpleksa galvu un nospieda mēlīti. Atskanēja brēcieni: - Džek, nedari tā! - Tas bija Bentems. Perplekss pacēla rokas gaisā un aizgriezās, bet sekoja tikai sauss klikšķis.

Kols atvēra pistoli un ielūrēja magazīnā, tad paraustīja plecus. - Antīka, gluži tāpat kā tu, - viņš izmeta un ar pistoles stobru noņēma no apmetņa spļaudekļus. - Šķiet, ka liktenis ir iejaucies tavā labā. Bet es labprāt noskatīšos, kā tu pārvērties pīšļos, nevis noasiņo līdz nāvei.

Viņš pamāja sargiem, lai kartogrāfu aizved. Kad Perpleksu aizvilka atpakaļ pie pārējiem, vecais vīrs nepārstāja itāliešu valodā bubināt Kolam veltītus lāstus.

Kols pagriezās ar seju pret durvīm. - Pie velnal - viņš norūca un tās atvēra. - Ejiet visi iekšā!

Aiz durvīm atradās tāda pati telpa ar pelēkām sienām, kādu jau bijām redzējuši, tikai šoreiz trūkstošās ceturtās sienas vietā tālumā aizstiepās garš un tumšs gaitenis. Saņēmuši no sargiem dažas dunkas, steidzāmies pa to uz priekšu. Gludās sienas kļuva raupjas un nelīdzenas un tad papletās, veidojot primitīvu, saules apspīdētu telpu. Telpa bija izmūrēta no akmeņiem un māliem, un es to nosauktu par alu, ja nebūtu gandrīz četrstūrainu durvju un divu logu. Kāds bija izkalis šīs atveres, tāpat kā pašu telpu, mīkstajā iezī, izmantojot darbarīkus.

Mūs izdzina ārā karstā, sausā dienā. No laukuma pavērās galvu reibinošs skats. Mēs stāvējām ļoti augstā vietā, kāda varētu atrasties pat uz citas planētas: mums visapkārt, vienā pusē tiecoties augšup, bet otrā - viļoties lejup uz ieleju, bija savāda, sarkanīga ieža izciļņi un lāstekas. Šo ainavu izroboja raupji tēstas durvis un logi. Pa tiem plūda neapturams vējš, radot skaņas, kas atgādināja cilvēku vaidus un ko šķietami izdvesa pati zeme. Lai gan saule nebūt netuvojās rietam, debesis iekrāsojās oranžā tonī, it kā pasaule aiz horizonta vārītos. Par spīti civilizācijas klātbūtnes apliecinājumiem, pie apvāršņa nemanīja nevienu citu cilvēku, izņemot mūs. Mani māca smaga sajūta, ka tieku novērots un mēs ielaužamies vietā, kur mūsu klātbūtne nav vēlama.

Bentems norāpās no lāča un apbrīnā noņēma cepuri. - Tad tā te izskatās, - viņš sacīja, veroties pāri uzkalniem.

Kols apņēma viņu ap pleciem kā lielais brālis. - Es tev teicu, ka šī diena reiz pienāks. Bet, lai šeit tiktu, esam izgājuši cauri ellei, vai ne?

- Tas gan tiesa, - Bentems piekrita.

- Kā es mēdzu teikt: beigas labas, viss ir labs. Jo tagad man tas ir jādara. - Kols pagriezās ar seju pret mums. - Draugi! Im-brīnes! īpatnie bērni! - Viņš nogaidīja, līdz atbalss aizskan pār savādajiem, vaidošajiem kanjoniem. - Šī diena ieies vēsturē. Laipni lūgti Abatonā!

Kols apklusa, gaidot aplausus, bet tie neatskanēja.

- Patlaban jūs atrodaties senajā pilsētā, kas reiz sargāja Dvēseļu krātuvi. Neviens to nav redzējis vairāk nekā četrsimt gadus - līdz pat šim brīdim -, un neviens to nav iekarojis pat tūkstoš gadus... līdz es to atklāju no jauna! Un tagad jūsu, manu liecinieku, acu priekšā...

Kols ieturēja pauzi, mirkli nolaida skatienu un tad iesmējās.

- Kādēļ es tērēju savu balsi? Jūs, aprobežotie, nekad nespēsiet, kā nākas, novērtēt mana sasnieguma diženumu. Paskatieties uz sevi - jūs esat kā ēzeļi, kas cenšas aptvert Siksta kapelas varenumu! - Viņš uzsita Bentemam pa plecu. - Uz priekšu, brāl! Iesim un paņemsim to, kas pieder mums!

- Un ari mums! - paziņoja kāda balss man aiz muguras. Tas bija viens no sargiem. - Jūs taču neaizmirsīsiet mūs, vai ne, kungs?

- Protams, neaizmirsīšu, - Kols attrauca un mēģināja izspiest smaidu, bet nekas nesanāca. Viņš nespēja noslēpt aizkaitinājumu, ka kāds ir uzdrošinājies visu acu priekšā viņu izaicināt.

- Jūsu uzticība tiks atalgota desmitkārtīgi.

Kols un Bentems pagriezās un devās projām pa taku, un kareivji dzina mūs viņiem pakaļ.

* * *

Saules uzkarsētā taka vairākas reizes sazarojās sīkos celiņos, kas aizvijās uz smailajām uzkalnu virsotnēm. Mēs sekojām

maršrutam, kuru atklāt Kols nenoliedzami bija piespiedis Perpleksu un pēdējo dienu laikā daudzkārt pats izstaigājis. Viņš mūs veda lejup pa nemanāmām un kazenāju ieskautām takām, katru soli sperot ar kolonizatoram raksturīgu uzpūtību. Sajūta, ka tiekam novēroti, tikai pastiprinājās. Šķita, ka klintī izurbinātie padziļinājumi ir puspievērtu acu kolonija, pārakmeņojošies kādas aizvēsturiskas civilizācijas liecinieki, kuri lēnītēm mostas no tūkstoš gadu ilga miega.

Mani pārņēma drudžains nemiers, un domas jaucās cita ar citu. No manis bija atkarīgs tas, kas ar mums turpmāk notiks. Galu galā es biju vajadzīgs nebūtnēm. Ja nu es atteiktos nodot viņiem dvēseles? Ja nu es izdomātu, kā viņus piemānīt?

Es zināju, kas tad notiktu. Kols nogalinātu mis Peregrīni. Pēc tam viņš citu pēc citas sāktu nogalināt pārējās imbrines, līdz es iedotu to, ko viņam vajag. Un, ja nedotu, viņš nogalinātu Emmu.

Es nebiju tik stiprs. Apzinājos, ka darītu jebko, lai tikai neļautu briesmoņiem darīt pāri Emmai, - pat atdotu Kolam piekļuvi vārdos neizsakāmai varai.

Tad uzradās doma, kas mani pārbiedēja līdz matu galiņiem: ja nu es to nespēšu? Ja nu Kols kļūdās un es nesaredzu dvēseļu krūkas vai arī tās ieraugu, bet nevaru tikt ar tām galā? Kols man neticēs. Viņš domās, ka es meloju, un sāks slepkavot manus draugus. Un pat tad, ja man nez kā izdosies viņu pārliecināt, ka runāju patiesību, varbūt viņš tik ļoti satrakosies, ka tik un tā visus noslaktēs.

Es pie sevis noskaitīju vectēvam veltītu lūgsnu. Vai vispār iespējams pielūgt mirušos? Lai nu kā, es to darīju un lūdzu: ja vectēvs mani vēro, lai viņš mani nepamet un dod tik daudz spēka un varas, cik savulaik piemita viņam pašam. Vectēv Portmen, es lūdzos, es zinu, ka tas izklausās nenormāli, bet Emma un draugi man ir visas pasaules, visas šīs nolāpītās pasaules vērti, un es ar prieku to visu līdz pēdējai kripatai atdotu Kolam apmaiņā pret viņu dzīvībām. Vai tas nozīmē, ka esmu ļauns? Nezinu, bet man šķiet, ka tu varētu mani saprast. Tāpēc - lūdzu!

Es pavēros augšup un pārsteigts ievēroju, ka mis Peregrine pāri lāča plecam mani pēta. Tiklīdz mūsu skatieni satikās, viņa novērsās, un es pamanīju asaras, kas lija pār netīrumu klātajiem, bālajiem vaigiem, itin kā imbrine būtu mani sadzirdējusi.

Mūsu ceļš vijās cauri aizvēsturiskam uzkalnā iecirstu līkumainu taciņu un kāpņu labirintam, kur pakāpieni bija nodiluši kā pusmēneši. Dažviet taka vispār pazuda zem nezālēm. Es dzirdēju Perpleksa žēlabas, ka viņam vajadzēja daudzus gadus, lai izskaitļotu ceļu uz Dvēseļu krātuvi, un galu galā tagad pa to necienīgi slampā šis nepateicīgais zaglis. Cik šausmīgs pazemojums!

Tad es izdzirdēju Olīvijas balsi: - Kāpēc neviens mums tā ari nepateica, ka krātuve patiesi pastāv?

- Tāpēc, mana dārgā, - kāda imbrine atbildēja, - ka tas nebija atļauts. Drošāk bija sacīt...

Imbrine apklusa, lai ievilktu elpu.

- ... ka tā ir tikai leģenda.

Tikai leģenda. Viena no mana mūža noteicošajām patiesībām bija šāda: lai cik ļoti es centos saglabāt teikas nedzīvas, divdimensionālas un ieslēgt tās tintes un papīra važās, vienmēr atradās kāda leģenda, kura nebija ar mieru palikt tikai grāmatas lappusēs. Tās nekad nebija tikai pasakas. Un es jau nu gan to zināju, jo viena konkrēta leģenda bija pārvērtusi visu manu dzīvi.

Mēs jau vairākas minūtes gājām uz priekšu gar kādu parastu sienu, un vēja aukas te pieņēmās spēkā, te pierima, līdz Kols pacēla gaisā roku un uzkliedza, lai visi apstājas.

- Vai neesam aizgājuši par tālu? - viņš ieminējās. - Esmu gatavs apzvērēt, ka grotai kaut kur tepat jābūt. Kur ir kartogrāfs?

Perpleksu izvilka no mūsu bariņa.

- Vai tagad tu priecājies, ka viņu nenošāvi? - Bentems nobubināja.

Kols izlikās viņu nedzirdam. - Kur ir tā grota? - viņš noprasīja, blenzdams vecajam virām sejā.

- Nu... iespējams, tā ir noslēpusies no jums, - Perplekss iesmējās.

- Nekaitini mani! - Kols atcirta. - Es sadedzināšu visus tavas Dienu kartes eksemplārus. Jau nākamgad neviens vairs neatcerēsies tavu vārdu.

Perplekss savija pirkstus kopā un nopūtās. - Tur, - viņš norādīja mums aiz muguras.

Mēs bijām pagājuši tai garām.

Kols aizstampāja līdz vīnstīgām aizaugušam plankumam sienā - ala bija tik nemanāma un labi noslēpta, ka ikviens būtu to palaidis garām. Tas bija drīzāk caurums, nevis durvis. Kols pastūma malā vīnstīgas un pabāza galvu grotā. - Jā! - es dzirdēju viņu iesaucamies, un tad jau Kola galva atkal parādījās šajā pusē un viņš sāka izkliegt pavēles.

- Tālāk atļauts ieiet tikai būtiski svarīgām personām. Brālis, māsa... - Kols norādīja uz Bentemu un mis Peregrīni. - Puika. -Tas bija par mani. - Divi sargi. Un... - Kols nopētīja pārējo bariņu. - Tur iekšā ir tumšs, mums vajadzēs apgaismojumu. Tu, meiteni - viņš norādīja uz Emmu.

Kad Emmu izvilka no draugu bariņa, mans kuņģis savilkās sāpēs.

-Ja pārējie sagādā raizes, - Kols vērsās pie kareivjiem, - jūs zināt, kas darāms. - Viņš pavērsa pistoli pret maniem draugiem. Visi iekliedzās un ievilka galvu plecos. Kols drīzāk ierēcās, ne iesmējās.

Emmu sargs iestūma alā pirmo. Bentema lācis cauri netiktu, tāpēc tas nolika mis Peregrīni zemē, un manam sargam tika uzticēta divkārša atbildība - pieskatīt mūs abus.

Mazākie bērni sāka raudāt. Kurš gan zināja, vai viņi jebkad vēl satiks savu imbrini? - Bērni, esiet drosmīgi! - mis Peregrine viņiem uzsauca. - Es atgriezīšos!

- Tā gan, bērni! - Kols mēdījās. - Klausiet savu direktori! Imbrīne zina labāk.

Mani un mis Peregrīni iegrūda alā vienlaikus, un īsajā mirklī, kamēr pināmies pa vīnstīgām, es paguvu neviena nemanīts pačukstēt viņai dažus vārdus.

- Kas man jādara, kad būsim iekšā?

- Viss, ko viņš liks, - imbrīne tikpat klusi atbildēja. - Ja nekaitināsim Kolu, varbūt izdzīvosim.

Jā, izdzīvosim, bet par kādu cenu?

Nākamajā mirkli vīnstīgas pašķīrās un mēs ieklupām dīvainā, pavisam citādā vietā - akmens zālē ar debesim griestu vietā. Uz īsu bridi man aizrāvās elpa - tik šokējošu iespaidu uz mani atstāja gigantiskā, kroplīgā seja, kas uz mums raudzījās no pretējās sienas. Tā bija tikai siena, tomēr durvis man atgādināja pavērtu muti, divi logi - ieslīpas acis, pāris caurumu vidēja nāšu vietā, bet pāraugusi zāle vijās kā mati un nekopta bārda. Šajā vietā vējš kauca vēl skaļāk nekā citur - it kā durvīm līdzīgā mute censtos mūs brīdināt kādā senaizmirstā valodā, izvelkot patskaņus bezgala gari.

Kols norādīja uz durvīm. - Krātuve gaida.

Bentems noņēma cepuri. - Neaptverami, - viņš sacīja pieklusinātā un godbijīgā balsī. - Šķiet, ka tā mums gandrīz vai dzied. It kā visas šeit dusošās dvēseles mostos, lai mūs sveiktu.

- Lai sveiktu... Par to nu es šaubos, - Emma norūca.

Sargi bīdīja mūs tuvāk durvīm. Pa zemo caurumu mūrī ielīdām vēl vienā telpā, kas atgādināja alu. Tāpat kā citas Abatonā redzētās istabas, arī šī bija cilvēka roku izcirsta mīkstā klintī pirms nenosakāmi daudziem gadsimtiem. Telpa bija ar zemiem griestiem un gandrīz tukša, ja neņem vērā šur tur izmētātus salmus un podu lauskas. īpašākā telpas iezīme bija sienas ar tajās izgrebtiem neskaitāmiem nelieliem padziļinājumiem. Ovālie iedobumi ar līdzenu dibenu bija pietiekami lieli, lai tajos glabātu pudeli vai sveci. Telpas galā aiz vairākām durvīm pletās tikai tumsa.

- Nu, puika! - Kols iesāka. - Vai tu kādu redzi?

Es pavēros apkārt. - Kas tieši man jāredz?

- Nedzen ar mani velnu! Dvēseļu krūkas. - Viņš piegāja pie sienas un iebāza roku vienā ligzdiņā. - Ej un atnes vienu!

Es pagriezos un nesteidzīgi nopētīju sienas padziļinājumus. Šķita, ka tie visi ir tukši. - Es neko neredzu, - es atbildēju. - Varbūt te nemaz nekā nav.

- Tu melo.

Kols pamāja sargam, un tas iebelza man pa vēderu.

Es vaidot nokritu uz ceļiem, bet Emma un mis Peregrine iekliedzās. Paskatījies lejup, ieraudzīju cauri kreklam sūcamies asinis, bet tās bija nevis no sitiena, bet gan no tukšpaura zobiem.

- Džek, lūdzu! - mis Peregrine iesaucās. - Viņš taču ir tikai zēns!

- Tikai zēns, tikai zēns! - Kols mēdījās. - Tur jau tā sāls! Tie jāsoda kā pieauguši vīri, tiem mazliet jānolaiž asinis, un tikai tad parādās pirmie dzinumi un dīgsts sāk augt! - Kols pienāca pie manis, grozīdams savas savādās, senatnīgās pistoles stobru. - Iztaisno viņa kāju! Es gribu trāpīt tieši celī.

Sargs nogrūda mani gar zemi un sagrāba stilbu. Es ietriecos ar seju dubļos, lai gan bija tēmēts sienā.

Es dzirdēju Kolu atvelkam šautenes sprūdu un tad, brīdī, kad sievietes lūdza mani pasaudzēt, vienā no iedobumiem ieraudzīju līdz šim nepamanītu apveidu.

- Pagaidiet! - es iesaucos. - Es kaut ko redzu!

Kareivis pagrieza mani otrādi.

- Nu ko, nāci pie prāta? - Kols nostājās virs manis un nolūkojās no augšas. - Ko tu redzi?

Es paskatījos vēlreiz un samirkšķināju acis. Piespiedu sevi nomierināties un koncentrēt redzi.

Līdzīgi kā polaroīda fotouzņēmums uz sienas fona pakāpeniski iezīmējās bāls akmens krūkas apveids. Pavisam vienkārša lieta bez rotājumiem - cilindriskas formas trauks ar šaurāku kaklu un korķi galā, izgatavots no tā paša sarkanīgā savādo Aba-tonas uzkalnu akmens.

- Tā ir krūka, - es sacīju. - Tikai viena. - Mani apgāza uz mutes, tāpēc es to uzreiz to nepamanīju.

- Piecelies! - Kols pavēlēja. - Es gribu redzēt, kā tu to paņem rokās.

Es pievilku ceļus pie krūtīm, sašūpojos un piecēlos stāvus, bet tad sajutu viduklī neciešamas sāpes. Vilkos pāri telpai un lēnām iebāzu roku iedobumā. Tiklīdz pirksti apņēma krūku, es dabūju pa nagiem un atrāvu roku.

- Kas ir? - Kols jautāja.

- Tā ir ledaina, - es atbildēju. - Nebiju to gaidījis.

- Aizraujoši, - Bentems nomurmināja. Līdz šim viņš bija palicis pie durvīm, kā pārdomādams visu šo pasākumu, bet nu panācās tuvāk.

Es atkal iebāzu roku iedobumā, šoreiz jau gatavs aukstumam, un izņēmu krūku.

- Tas nav pareizi, - mis Peregrine sacīja. - Tur iekšā ir kāda īpatņa dvēsele, un pret to ir jāizturas ar cieņu.

- Tas, ka es to apēdīšu, būs lielākais gods, kādu dvēselei var izrādīt, - Kols attrauca un tad pienāca pie manis. - Apraksti to krūku!

- Tā ir ļoti vienkārša, izgatavota no akmens. - Labā roka sāka salt; es paņēmu trauku kreisajā un tad pamanīju krūkas aizmugurē augstiem, izliektiem burtiem rakstītu vārdu.

Asvindan.

Es negribēju to pieminēt, bet Kols mani vēroja kā vanags un pamanīja, ka esmu kaut ko ieraudzījis. - Kas tur ir? - viņš noprasīja. - Es brīdinu: neko nenoklusē!

- Tur ir uzraksts, - es atbildēju. - Asvindan.

- Nosauc pa burtiem!

- A-s-v-i-n-d-a-n.

- Asvindan, - Kols atkārtoja, un viņa pierē ievilkās grumba. - Tas ir senajā īpatņu valodā, vai ne?

- Acīmredzot, - Bentems apstiprināja. - Vai esi aizmirsis, ko tev mācīja?

- Protams, neesmu! Es visu apguvu ātrāk par tevi. Vai tu to neatceries? Asvindan. Sakne ir vind. Tas nav saistīts ar vindām,

bet gan ar ātrumu - kā paātrinājums, pastiprinājums vai pamudinājums.

- Es par to neesmu tik pārliecināts, brāl.

- Kā tad, neesi, - Kols sarkastiski stiepa vārdus. - Domāju, ka tu to gribi dabūt sev!

Kols pasniedzās un mēģināja izraut krūku man no rokas. Viņam izdevās apvīt ap to pirkstus, bet, tiklīdz trauks vairs nebija manās rokās, viņa pirksti sakļāvās dūrē tā, it kā piepeši starp tiem nekā nebūtu. Krūka nokrita zemē un sašķīda.

Kols apstulbis izgrūda lāstu un pavērās lejup, kur mums pie kājām veidojās zila, spoži spīdoša peļķīte.

- Tagad es redzu! - viņš satraukts iesaucās un norādīja uz zilo peļķi. - Es redzu to!

-Jā, jā, es arī, - Bentems piebalsoja, un sargi līdz ar viņu. Viņi visi redzēja šķidrumu, bet ne trauku, kurā tas bija glabājies un kurš to bija sargājis.

Viens no sargiem noliecās, lai ar pirkstu pataustītu zilo šķidrumu. Pieskāries viņš uzreiz iekliedzās un atsprāga nost, mētādams roku, lai nopurinātu šķidrumu nost. Ja jau krūka bija tik stindzinoša, varu tikai iztēloties, cik auksts bija zilais šķidrums.

- Kāds zaudējums! - Kols piezīmēja. - Es labprāt būtu to pagaršojis kopā ar dažām citām dvēselēm.

- Asvindan, - Bentems atgādināja. - Saknes vārds ir svinā, kas nozīmē sarauties. Priecājies, ka tu to nepagaršoji, brāl.

Kols sarauca pieri. - Nē. Nē, esmu pārliecināts, ka nekļūdos.

- Kļūdies gan, - mis Peregrine iejaucās.

Kola skatiens nevaldāmi šaudījās starp abiem, it kā viņš apsvērtu iespēju, ka brālis un māsa varētu veidot sazvērestību pret viņu. Tad šī doma laikam pagaisa. - Šī ir tikai pirmā telpa, -Kols sacīja. - Esmu pārliecināts, ka vērtīgākās dvēseles glabājas dziļāk.

- Es piekrītu, - teica Bentems. - Jo tālāk iesim, jo senākas dvēseles atradīsim. Jo senāka dvēsele, jo tā ir varenāka.

- Un tad mēs izrausim šim kalnam sirdi un to apēdīsim, -Kols pavēstīja.

Sargi dzina mūs uz priekšu caur vienām no melnajām durvīm, pielikuši pistoles pie ribām. Nākamā telpa stipri vien līdzinājās pirmajai - arī ar sienās iegrebtiem iedobumiem un durvīm, aiz kurām vīdēja tumsa. Tomēr šeit nebija logu, un putekļaino grīdu šķērsoja tikai viens pēcpusdienas saules stars. Gaisma palika mums aiz muguras.

Kols pavēlēja Emmai uzšķilt gaismu. Man viņš lika pārbaudīt iedobumu saturu. Es godīgi pateicu par trim krūkām, bet ar maniem vārdiem nebija gana, un Kols piespieda mani uzsist pa katru ar nagu, lai pierādītu, ka trauks patiešām tur atrodas. Man bija arī jāizbrauc ar roku cauri desmitiem tukšo iedobumu, lai pierādītu, ka tajos nekā nav.

Pēc tam man lika izlasīt, kas uz krūkām rakstīts. Heolstor. Ungeseven. Meaganvundor. Man šie vārdi neko neizteica, un Kols šķita neapmierināts. - Niecīgas vergu dvēseles! - viņš sūdzējās Bentemam. - Ja mēs būsim karaļi, mums vajadzīgas karaļu dvēseles.

- Tad iesim tālāk, - Bentems ierosināja.

Mēs iekļuvām mulsinošā un šķietami bezgalīgā alu labirintā, kur dienasgaisma palika vien atmiņās un grīda bija arvien slīpāka. Gaiss kļuva aukstāks. Ejas sazarojās tumsā kā asinsvadi. Šķita, ka Kols vadās pēc sestās maņas, jo viņš ar pārliecību nogriezās te pa kreisi, te pa labi. Viņš bija zaudējis prātu, acīm redzami kļuvis traks, un mani pārņēma pārliecība, ka viņš mūs ievedīs tik dziļi labirintā, ka, pat ja mums izdotos no viņa aizbēgt, mēs paliktu šajā slazdā mūžīgi.

Es mēģināju iztēloties, kādas cīņas ir izcīnītas par šīm dvēselēm - kā seno laiku īpatņu titāni krustoja šķēpus starp Abatonas virsotnēm un ielejām -, bet tas šķita prātam neaptverami. Es spēju domāt tikai par to, cik biedējoši būtu iekļūt šajā pazemes slazdā bez gaismas.

Jo dziļāk mēs gājām, jo vairāk krūku es atradu, it kā klaidoņi jau sen būtu izlaupījuši priekšējās telpas, bet kaut kas - varbūt

veselīgais pašsaglabāšanās instinkts - būtu viņus atturējis no iekļūšanas pārāk tālu. Kols uzrūca, lai ziņoju par jaunākajiem novērojumiem, bet vairs nepieprasīja pierādījumus par to, kuras iedobes ir aizņemtas un kuras - brīvas. Viņš tikai retumis lika man skaļi nolasīt uz krūkas rakstīto. Kols meklēja lielāku medījumu, un es nospriedu, ka, viņaprāt, nav īsti vērts kavēties šajā krātuves daļā.

Mēs virzījāmies uz priekšu klusumā. Telpas kļuva aizvien lielākas un plašākas: griesti cēlās arvien augstāk un sienas pletās aizvien tālāk cita no citas. Nu jau krūkas atradās it visur: tās piepildīja ikvienu iedobi un kā totēmiski pīlāri krājās stūros; trauki bija iebāzti katrā spraugā un plaisā. No tiem sūcās šķidrums un sasaldēja gaisu. Es drebēdams piespiedu rokas pie ķermeņa, un mana elpa veidoja garaiņus. Sajūta, ka mani kāds vēro, atgriezās. Šī tā dēvētā krātuve bija plaša pazemes pasaule, katakombas un slēptuve ikviena jelkad - līdz beidzamajam gadu tūkstotim -dzīvojuša īpatņa otrajai dvēselei. Šeit to bija simtiem tūkstoši. Varenais dvēseļu blīvums sāka atstāt uz mani savādi nomācošu iespaidu un saspieda manā galvā un plaušās esošo gaisu tā, it kā es pakāpeniski grimtu aizvien dziļāk ūdenī.

Ne jau es vienīgais jutos dīvaini. Pat sargi kļuva tramīgi; tie salēcās pie katra sīkākā trokšņa un nemitīgi atskatījās pār plecu.

- Vai tu dzirdēji? - teica mans sargs.

- Vai balsis? - otrs atjautāja.

- Nē, drīzāk ūdens, tekošs ūdens.

Kamēr abi sarunājās, es steigšus uzmetu skatienu mis Peregrinei. Vai viņa bija nobijusies? Nē, šķita, ka imbrīne tikai nogaida izdevīgu brīdi un vēro notiekošo. Mani tas mazliet nomierināja tāpat kā fakts, ka viņa jau sen būtu varējusi pieņemt putna veidolu un aizbēgt no sagūstītājiem, tomēr tā nerīkojās. Viņa paliks ar mums, kamēr vien mēs ar Emmu būsim sagūstīti. Varbūt tajā slēpās kaut kas vairāk nekā tikai viņas sargāšanas instinkts. Varbūt viņai bija kāds plāns...

Gaiss kļuva vēl saltāks, un plānā sviedru kārta uz mana skausta strauji pārvērtās ledū. Mēs virzījāmies uz priekšu pa

telpu, kurā atradās tik daudz krūku, ka man nācās lēkāt starp tām, kā spēlējot klasītes, lai kādu neapgāztu, turpretī visu pārējo kājas izgāja tām cauri kā neesošām. Mirušo daudzums mani smacēja. Šajā telpā bija iespējams atrasties tikai stāvus -gluži kā sastrēgumstundā vai Vecgada vakarā uz metro perona Taimskvēra stacijā, kad ikviens dzīrotājs nolūkojas citos ar sāju, nebūt ne priecīgu sejas izteiksmi. (Es to sajutu, jo īsti neredzēju.) Visbeidzot pat Bentems zaudēja pacietību.

- Brāl, pagaidi! - viņš aizelsies parāva Kolu atpakaļ. - Vai tev nešķiet, ka esam atnākuši jau pietiekami tālu?

Kols lēni pagriezās un pavērās uz runātāju; ēna un uguns liesmas sadalīja viņa seju tieši uz pusēm. - Nē, man tā nešķiet.

- Bet es esmu pārliecināts, ka šīs dvēseles ir jau pietiekami...

- Mēs to vēl neesam atraduši, - Kols viņu asi un nervozi pārtrauca.

- Ko neesam atraduši, kungs? - mans sargs nenocietās.

- To es zināšu, kad ieraudzīšu! - Kols atcirta.

Tad viņš saspringa un satraucies aizskrēja tumsā.

- Kungs! Pagaidiet! - sargi sauca un metās Kolam pakaļ.

Viņš uz īsu brīdi pazuda skatienam un tad parādījās telpas

otrā galā, kuru izgaismoja bāls zilas gaismas kūlis. Kols nostājās šīs gaismas ielokā, nenovēršot no kaut kā acis. Tiklīdz viņu panācām un nostājāmies puslokā ap stūri, mēs to ieraudzījām: garu debeszilas gaismas apspīdētu tuneli. Plašais kvadrāts tā galā gluži vai kvēloja zilās liesmās. Es arī kaut ko saklausīju -vāru, dzidru troksni, tādas kā plūstoša ūdens čalas.

Kols sasita plaukstas un iesaucās: - Dieva dēļ, mēs esam pavisam tuvu!

Viņš neprātīgā ātrumā aizmetās uz priekšu pa gaiteni, un mēs bijām spiesti klupdami krizdami joņot pakaļ. Kad tikām līdz galam, mūs apņēma tik žilbinoša gaisma, ka visi apstājāmies kā zemē iemieti un bijām pārlieku apžilbināti, lai redzētu, kas tur notiek.

Emma apdzēsa savas liesmas. Šeit tās vairs nebija vajadzīgas. Es palūrēju pa pirkstu starpu un pamazām ieraudzīju visu telpu.

Virmojošu, caurspīdīgu zilas gaismas ieskautu alu - lielāko no līdz šim redzētajām. Milzīgā, apaļā telpa atgādināja senu bišu stropu: pie pamatnes tā sasniedza simts pēdas diametrā, bet augšā, jau vairāku stāvu augstumā, sašaurinājās līdz vienam punktam. Uz katras virsmas, iedobes un krūkas mirdzēja ledus kristāli - un trauku šeit bija tūkstošiem. Tie sniedzās līdz neaptveramam augstumam un pilnībā noklāja sienas.

Neskatoties uz aukstumu, ūdens šeit tecēja brīvā straumē. Tas izplūda no krāna, kas bija veidots piekūna galvas formā, ietecēja šaurā kanālā, kurš iekļāva visu telpu gar sienām, un pēc tam ieplūda seklā baseinā telpas tālākajā galā, ko ieskāva gludi, melni akmeņi. Tieši šis ūdens izrādījās alas dievišķās gaismas avots. Gluži tāpat kā šķidrums, kas glabājās krūkās, tas izstaroja rēgainu, zilganu gaismu, kura ar regulāriem intervāliem kļuva te spilgtāka, te blāvāka, it kā ūdens elpotu. Visa šī aina varētu būt dīvaini mierinoša - kā ziemeļnieciskā spa kūrortā -, ja vien uz jauko ūdens čalu fona mēs nesaklausītu tālus cilvēcīgus vaidus. Gluži tādu pašu vaidu bijām dzirdējuši jau ārpusē; toreiz es to noturēju par vēja auriem durvju spraugā, bet šeit vēja nebija, tāpēc ari nebija ne mazākās iespējas to saklausīt. Tas bija kaut kas cits.

Bentems iekliboja alā aiz mums, sāka vicināt rokas un aizsedza acis, bet Kols devās uz telpas vidu. - UZVARA! - viņš iekliedzās, un šķita, ka viņš ar baudu klausās, kā paša balss rikošetā atsitas pret augstajām sienām. - Te nu tas ir! Mūsu dārgumu nams! Mūsu troņa zāle!

- Tā ir brīnišķīga! - Bentems nočukstēja vārā balsī, šļūkdams uz priekšu, lai nostātos blakus brālim. - Tagad es saprotu, kāpēc tik daudzi labprāt atdevuši savu dzīvību cīņā par to...

-Jūs pieļaujat briesmīgu kļūdu, - mis Peregrine sacīja. - Šo svētvietu nedrīkst apgānīt.

Kols teatrāli nopūtās. - Vai tiešām tev ar savu skolmeista-rienes moralizēšanu jāsabojā tāds mirklis? Vai ari tev vienkārši skauž un tu skumsti par savas it kā apdāvinātākās māsas valdīšanas galu? Paskatieties uz mani: es protu lidot, es varu radīt laika

cilpas! Jau pēc vienas paaudzes neviens vairs neatcerēsies, ka jebkad ir bijis tik muļķīgs radījums kā imbrine!

- Tu kļūdies! - Emma iesaucās, vairs nespēdama valdīt mēli. -Jūs abi būsiet tie, kurus aizmirsis!

Emmas sargs izkustējās, lai iesistu meitenei, bet Kols pavēlēja likt viņu mierā. - Lai runā! - viņš teica. - Varbūt tā ir viņas pēdējā iespēja.

- Vispār jau jūs neaizmirsīs, - Emma turpināja. - Mēs par jums uzrakstīsim Pasakām jaunu nodaļu. Nosauksim to Alkatīgie brāļi vai Briesmīgi šausmīgie nodevēji, kuri dabūja, ko pelnījuši.

- Hm, skan mazliet sausi, - Kols noteica. - Manuprāt, mēs to nosauksim Kā lieliskie brāļi pārvarēja aizspriedumus, lai kļūtu par pilntiesīgiem īpatņu pasaules karaļiem un dieviem. Vai kaut kā tamlīdzīgi. Un tev ir paveicies, ka tieši šobrīd man ir tik labs garastāvoklis, meitēn.

Kols pievērsa uzmanību man. - Puika! Pastāsti man par šīm krūkām un neizlaid nevienu sīkumu, lai cik mazs tas būtu. - Viņš pieprasīja detalizētu aprakstu, ko es arī sniedzu, skaļi nolasot daudzus desmitus kricelīgiem burtiem veidotu uzrakstu. Pie sevis nožēloju, ka neprotu runāt senajā īpatņu valodā, jo tad es varētu samelot par to, kas tur rakstīts, un, iespējams, piemānīt Kolu, lai viņš paņemtu kādu vāju un muļķīgu dvēseli. Tomēr es biju kā ideāls automāts: svētīts ar spējām, bet nolādēts ar neprasmi. Vienīgais, kas man atlika, - mēģināt novērst Kola uzmanību no nepārprotami daudzsološākajām krūkām.

Lai gan vairums šo trauku bija mazi un vienkārši, tomēr daži izrādījās lieli, bagātīgi rotāti un smagi - veidoti smilšu pulksteņa formā ar diviem rokturiem un uz virsmas uzgleznotiem spārniem dārgakmeņu toņos. Šķita skaidrs, ka tajos glabājas ietekmīgu un svarīgu (vai pašapzinīgu) īpatņu dvēseles. Tomēr lielos izmērus bija grūti noslēpt, un, kad Kols man lika uzsist pa šādu krūku ar pirkstu kauliņiem, tā nodžinkstēja skaļi un piesātināti.

Manā rīcībā vairs nebija nevienas viltības. Kols dabūs, ko grib, un es neko tur vairs nevarēju mainīt. Tomēr nākamajā

mirklī viņš izdarīja ko tādu, kas pārsteidza visus. Pirmajā bridi tas šķita neaptverami devīgs žests. Kols vērsās pie saviem sargiem un teica: - Nu tā. Kurš gribētu to pagaršot pirmais?

Sargi apjukuši saskatījās.

- Ko tu ar to gribi teikt? - Bentems satraukts piekliboja pie brāļa. - Vai tad tas nebūtu jādara tev un man? Mēs tik ilgi esam pūlējušies...

- Neesi alkatīgs, brāl. Vai tad es jau neteicu, ka viņu uzticība tiks atalgota? - Kols vēlreiz paskatījās uz sargiem ar televīzijas spēles vadītāja smaidu uz lūpām. - Un tātad - kurš no jums tas būs?

Abu sargu rokas uzšāvās gaisā. - Es! Es, kungs!

- Es gribētu!

Kols pamāja sargam, kurš pieskatīja mani. - Tu! - viņš teica. - Man patīk tavs noskaņojums. Nāc šurp!

- Paldies, kungs, paldies!

Kols pavērsa šauteni pret mani, tā atbrīvodams sargu no pienākumu pildīšanas. - Nu, kuru no šīm dvēselēm tu gribētu pagaršot? - Viņš atcerējās vietas, kur biju atradis krūkas, un rādīja tās kareivim.-Jethfaru. Kaut kāds sakars ar ūdeni un plūdiem. Laba izvēle, ja tev patīk dzīve jūrā. Volsenvirsend. Vai tik tas nebija tāds kā kentaurs - puszirgs puscilvēks, kurš valda pār mākoņiem? Ben, vai neizklausās pazīstami?

Bentems zem deguna kaut ko nomurmināja atbildei, bet Kols gandrīz neklausījās.

- Stilhaide - tas bija labs! Ar metāla ādu. Varētu noderēt kaujās, tikai nezinu, vai viņam nav jāeļļojas...

- Kungs, es ceru, jūs neņemsiet ļaunā, ka jautāju, - sargs padevīgi iesāka, - bet varbūt kādu no lielākajām urnām?

Kols pakratīja pirkstu. - Man patīk cilvēki ar ambīcijām, bet tās ir paredzētas brālim un man.

- Protams, kungs, protams, - sargs piekrita. - Tādā gadījumā.. . hm, vai te bija vēl citas?

- Es tev piedāvāju vislabāko variantu. - Kola balsī ieskanējās brīdinošs tonis. - Izvēlies tūlīt pat!

-Jā, jā, atvainojiet, kungs... - Sarga sejā vīdēja izmisums. - Es izvēlos Jethfaru.

- Lieliski! - Kols iekliedzās. - Puika, izņem to krūku!

Es pasniedzos un izņēmu Kola norādīto trauku no iedobes. Tas bija tik auksts, ka es pārvilku jakas piedurkni pāri delnai kā cimdu, bet pat cauri audumam jutu, kā krūka uzsūc visu manā ķermenī atlikušo siltumu.

Sargs blenza uz manu roku. - Ko lai ar to iesāku? - viņš jautāja. - Vai tā jālieto kā ambrozija?

- Es īsti nezinu, - Kols atbildēja. - Kā tev šķiet, brāl?

- Arī es neesmu pārliecināts, - Bentems novilka. - Nevienā no senajiem tekstiem par to nekas nav rakstīts.

Kols pakasīja zodu. - Es domāju... Jā, es domāju, ka tas jālieto kā ambrozija. - Viņš pamāja ar galvu, pēkšņi pārliecināts par sevi. - Jā, tā būs pareizi. Tāpat kā ambra.

- Vai esat drošs? - sargs pārjautāja.

- Absolūti, par simt procentiem, - Kols attrauca. - Neuztraucies! Ar to tu ieiesi vēsturē. Kā pirmatklājējs.

Sargs vērīgi paskatījās uz mani. - Un nekādas viltības? - viņš noprasīja.

- Nekādas viltības, - es apstiprināju.

Es izņēmu krūkas korķi. Gaisā izplūda zila gaisma. Sargs saņēma manu roku savējā, pacēla to ar visu krūku un atgāza galvu.

Viņš ievilka dziļu, trīcošu elpu. - Nekas nenotiek, - sargs nočukstēja un uzsita pa manu delnu.

Šķidrums stigrā straumē izplūda no trauka. Tiklīdz tas nonāca līdz acīm, sarga pirksti tik cieši sagrāba manu delnu, ka gandrīz salauza pirkstus. Es atbrīvojos no tvēriena un palēcu atpakaļ, bet krūka nokrita zemē un sašķīda.

Sarga seja dūmoja un iekrāsojās zilganā tonī. Viņš kliegdams un drebēdams noslīga uz ceļiem un tad krita uz priekšu. Kad vīrieša galva atsitās pret zemi, tā saplīsa kā stikls. Grīdu ap manām kājām noklāja sasalušas galvaskausa lauskas. Nākamajā mirklī iestājās klusums; sargs bija miris, pavisam beigts.

- Mans Dievs! - Bentems iekliedzās.

Kols tikai noklakšķināja mēli, it kā būtu izlijusi glāze dārga vīna. - Mjā, velns lai parauj! - viņš norūca. - Izskatās, ka tas tomēr nav jālieto tāpat kā ambrozija. - Viņa skatiens aizklīda pār telpu. - Bet kādam tas ir jāizmēģina...

- Mans kungs, es esmu ļoti aizņemts! - iesaucās otrs sargs, pavērsis šauteni pret Emmu un mis Peregrini.

- Jā, Džon, es redzu, ka tev rokas ir aizņemtas. Tādā gadījumā varbūt to izmēģinās kāds no mūsu viesiem? - Kols paskatījās uz Emmu. - Meitēn, izdari to, un es tevi iecelšu galma āksta godā!

- Ej ellē! - Emma nošņāca.

- To mēs varam nokārtot, - Kols atbildēja līdzīgā toni.

Uzreiz pēc tam vienā telpas malā atskanēja šņāciens un uzspīdēja spoža gaisma. Visu skatieni pievērsās tai. No krūkas izlijušais zilais šķidrums ietecēja kanālā pie sienas, un, sajaucoties ar ūdeni, notika ķīmiska reakcija. Ūdens burbuļoja un putoja, un iemirdzējās vēl spilgtāk nekā iepriekš.

Kols staroja sajūsmā. - Paskat tik! - viņš iesaucās, ar kāju saspiezdams burbuļus.

Ātri tekošā straume virzīja spožo, burbuļojošo ūdeni uz telpas malām. Mēs pagriezāmies un pavadījām to ar skatienu, līdz šķidrums nonāca seklajā baseinā ar akmens malām, kurš atradās telpas tālākajā galā. Un tad jau ari viss baseina saturs sāka vārīties un izstarot spilgti zilas gaismas stabu, kas pacēlās līdz pat griestiem.

- Es zinu, kas tas ir! - Bentems pavēstīja drebošā balsi. - To sauc par garu ezeru. Tas ir sensens līdzeklis mirušo garu izsaukšanai un saziņai ar tiem.

Gaismas stabā virs baseina virsmas krājās rēgaini, balti tvaiki, kas lēnītēm sablīvējās un izveidoja cilvēka siluetu.

- Kas notiek, ja, izsaucot garus, baseinā iekāpj dzīvs cilvēks?

- Viņš uzsūc sevi izsaukto garu, - Kols paskaidroja. - Es tiešām ticu, ka mēs esam atraduši atbildi uz savu jautājumu!

Gars nekustīgi karājās gaisā. Vienkāršā tunika pilnībā nesedza zvlņaino ādu un muguras spuru. Tā bija sarga izvēlētā jūras

dēla Jethfaru dvēsele. Gaismas stabs droši vien pildīja savdabīga cietuma funkcijas, no kura nebija iespējams izlauzties.

- Ko nu? - Bentems pamāja uz baseina pusi. - Vai iesi?

- Citu atstātās paliekas mani neinteresē! - Kols atcirta. - Es gribu to. - Viņš norādīja uz manis jau iezvanīto vislielāko krūku.

- Puika, ielej to ūdenī! - Viņš pavērsa šauteni pret manu galvu.

- Tūlītl

Es izpildīju pavēli. Aizgāju līdz vislielākajai sienā izkaltajai velvei, satvēru abus krūkas rokturus un piesardzīgi pašķiebu to uz savu pusi - uzmanīgi, lai neiešļakstītu sev sejā.

Koši zilais šķidrums pa sienu ietecēja kanālā. Ūdens acumirklī uzvārījās; tas šņāca un burbuļoja, un izstaroja tik spilgtu gaismu, ka man bija jāpiemiedz acis. Kad urnas saturs plūda gar telpas sienām uz garu ezera pusi, es pavēros uz mis Peregrīni un Emmu. Šī bija mūsu pēdējā iespēja apturēt Kolu, un bija atlicis tikai viens sargs, kurš gan nenovērsa no abām sievietēm ne acis, ne ieroci. Arī Kols joprojām tēmēja ar pistoli man galvā. Šķita, ka mēs aizvien vēl esam atkarīgi no viņa žēlastības.

Lielās urnas saturs sasniedza garu ezeru. Tas putoja un bangoja, it kā kāda jūras radība grasītos izlauzties virs ūdens. Gaismas stabs virs ezera kļuva vēl košāks, un Jethfaru izgaisa nebūtībā.

Tad sāka blīvēties citi tvaiki, jau krietni apjomīgāki nekā iepriekšējie. Ja tie pieņems cilvēka veidolu, tas būs milzīgs - divreiz lielāks par jebkuru no mums un ar divtik platām krūtīm. Tā paceltās plaukstas bija pavērstas uz augšu un apveltītas ar asiem nagiem, kas iedvesa bijību pret šo milzīgo un baiso spēku.

Kols pavērās uz to un pasmaidīja. - Runā, ka nu ir pienākusi mana kārta. - Viņš pabāza brivo roku zem apmetņa, izvilka salocītu papīra lapu un atpurināja to vaļā. - Pirms oficiāli mainīsies mans statuss, es gribētu pateikt dažus vārdus.

Bentems piekliboja pie Kola. - Brāl, es domāju, ka labāk nevilksim vairs garumā...

- Es tam nespēju noticēt! - Kols iesaucās. - Vai tiešām jūs neļausiet man izbaudīt šo slavas mirkli?

- Klausieties! - Bentems nošņāca.

Mēs ieklausījāmies. Iesākumā es nedzirdēju neko, bet tad no tālienes tuvojās augsta, spalga skaņa. Es pamanīju, ka Emma saspringst un viņas acis ieplešas.

Kols sadrūma. - Vai tas ir... suns?

Jā! Tas bija suns! Mēs dzirdējām tālu reju atbalsi.

- īpatņiem bija līdzi suns, - Bentems ierunājās. - Ja tas ir sadzinis mums pēdas, diez vai tas nāk šurp viens pats.

Bentema sacītais varēja nozīmēt tikai vienu: mūsu draugi bija pieveikuši sargus un nu Edisona vadībā nāca glābt mūs. Jā, tur tuvojās vesela kavalērija! Tomēr Kolu no varas pārņemšanas šķīra vien daži mirkļi, un, kas to zina, cik tālu skaņas atbalsojas šajās alās. Iespējams, mūsu draugi vēl atradās vairāku minūšu gājiena attālumā, un viņi varētu ierasties pārāk vēlu.

- Nūja, - Kols sacīja. - Manām piezīmēm laikam nāksies pagaidīt. - Viņš iebāza papīru atpakaļ kabatā. Radās iespaids, ka Kols īpaši nesteidzas, un tas briesmīgi tracināja Bentemu.

- Pasteidzies, Džek! Ņem savu garu, un tad es tikšu pie savējā!

Kols nopūtās. - Runājot par to... Vai zini, es neesmu pārliecināts, vai tu tiksi galā ar tik lielu varu. Saproti, tev ir vāja griba. Ar to es negribu teikt, ka tu būtu nezinošs. Gluži pretēji - tu esi gudrāks par mani! Bet tu domā kā vājš cilvēks. Tev trūkst stipras gribas. Redzi, ar gudrību vien nepietiek. Ir jābūt niknam!

- Nē, brāl, nedari to! - Bentems lūdzās. - Es būšu tavs vietnieks, tev lojāla uzticības persona... Darīšu visu, ko gribēsi...

Tā tev ari vajag, es nodomāju. Turpini...

- Es runāju tieši par šādu zemošanos, - Kols nogrozīja galvu. - Tā varētu mainīt tikai vājas gribas cilvēka domas - tāda, kāds esi tu. Mani gan nav iespējams ietekmēt ar emocionālu lūgšanos.

- Nē, patiesībā runa ir par atriebību, - Bentema balsī ieskanējās rūgtums. - It kā ar manām lauztajām kājām un gadiem ilgu paverdzināšanu vēl nebūtu diezgan...

- Ir jau gan, - Kols attrauca. - Tas tiesa, es biju skarbs pret tevi par to, ka tu pārvērti mūs visus par tukšpauriem, tomēr

tā monstru armija vienmēr pie rokas izrādījās itin noderīga. Bet, godīgi sakot, runa jau nav tikai par tavu rakstura vājumu. Laikam... man vienkārši nepadodas būt par brāli. Almai par to būtu, ko teikt. Man nepatīk dalīties.

- Tad dari to! - Bentems nospļāvās. - Pieliec punktu un nošauj mani!

- Es varētu tā rīkoties, - Kols atbildēja, - bet man šķiet, ka daudz vērtīgāk būtu nošaut... viņu.

Kols pavērsa šautenes stobru pret manām krūtīm un nospieda mēlīti.

* * *

Es sajutu lodes triecienu, vēl gandrīz pirms sadzirdēju šāviena troksni. It kā man būtu iesitušas milzīgas, neredzamas dūres. Mani notrieca no kājām un nogāza uz muguras, un tad jau pazuda saikne ar pasauli. Es blenzu griestos un vairs redzēju tikai vienu punktu. Kāds izkliedza manu vārdu. Atskanēja otrs šāviens, tad trešais.

Jau atkal kliedzieni.

Pavisam neskaidri apjautu, ka mans ķermenis cieš no milzīgām sāpēm. Ka es mirstu.

Nākamajā brīdī Emma un mis Peregrine ar ciešanu izteiksmi sejā metās pie manis ceļos, bet sargu nekur nemanīja. Viņas kliedza, bet es nesaklausīju vārdus - it kā ausis atrastos zem ūdens. Viņas centās mani izkustināt un aiz pleciem aizvilkt līdz durvīm, bet mans ķermenis bija ļengans un smags. Tad no garu ezera puses atskanēja tādi kā viesuļvētras auri, un man, spītējot neciešamajām sāpēm, izdevās pagriezt galvu un paskatīties.

Kols stāvēja līdz ikriem ūdenī, izstiepis rokas uz priekšu un atgāzis galvu gluži kā paralizēts, bet tvaiki tikmēr pārņēma viņu un saplūda ar viņu. Tvaiki iekļuva ikvienā sejas atverē: sīkām stīgām ievijās rīklē, kā auklas līda nāsīs, un vesels mākonis apņēma acis un ausis. Dažu nākamo sekunžu laikā tvaiki bija pagaisuši, un zilā gaisma apspīdēja alu jau krietni blāvāk - it kā Kols būtu uzsūcis tās spēku.

Es izdzirdēju mis Peregrines kliedzienus. Emma paķēra viena sarga šauteni un iztukšoja tās magazīnu uz Kolu. Viņš neatradās tālu, un Emma bija prasmīga šāvēja. Viņa noteikti trāpīja Kolam, bet viņš pat nepamirkšķināja acis. Vīrietis nevis krita zemē, bet gluži pretēji - pieņēmās apmēros. Ļoti strauji - dažu sekunžu laikā - Kola augums un krūšu platums divkāršojās. Viņš kliedza kā savainots dzīvnieks, jo āda te sasprāga, te atkal sadzija, te sasprāga, te sadzija. Drīz vien Kols bija pārvērties gigantiskā sārtas miesas blāķī, ko piesedza saplīsušas drānas; viņa milzīgās acis izstaroja elektriski zilu gaismu, jo nozagtā dvēsele beidzot bija aizpildījusi ilgi loloto tukšumu. Visbriesmīgāk izskatījās šī cilvēka rokas, kas bija pārvērtušās milzīgās, mezglainās ķetnās - resnās un izliektās kā saknes desmit pirkstu platumā.

Emma un mis Peregrine vēlreiz mēģināja mani vilkt uz durvju pusi, bet nu jau Kols metās pie mums. Viņš izkāpa no garu ezera un ieaurojās asinis stindzinošā balsī: - ALMA, NĀC ATPAKAĻ!

Kols pacēla briesmīgās ķetnas gaisā. Kāds neredzams spēks aizrāva mis Peregrini un Emmu prom no manis. Viņas uzlidoja gaisā un tur arī palika lidināmies desmit pēdas virs zemes, līdz Kols vēlreiz sasita plaukstas. Emma un mis Peregrine ātri kā bumbiņas nokrita zemē.

- ES JŪS SABERZĪŠU STARP ZOBIEM! - Kols iekaucās un devās uz abu sieviešu pusi. Ikviens viņa solis atgādināja zemestrīci.

Šķiet, adrenalīna ietekmē mana redze un dzirde kļuva asāka. Nespēju iedomāties vēl nežēlīgāku nāvessodu par šo: aizvadīt beidzamos dzīves mirkļus, redzot, kā tiek saplosītas sievietes, kuras es mīlu. Tad ierējās suns, un man iešāvās prātā kaut kas vēl ļaunāks: vērot, kā iet bojā ari mani draugi.

Emma un mis Peregrine bēga. Viņām nebija citas izvēles. Vairs nebija iespējams atgriezties pēc manis.

Tikmēr visi pārējie - bērni un imbrines - juku jukām metās prom no gaiteņa. Kopā ar viņiem atsteidzās ari Šārons un karātavu meistari - droši vien viņus bija atvedis Edisons, kurš joprojām atradās visiem priekšgalā ar iedegtu kabatas bateriju mutē.

Viņiem nebija ne jausmas, kas tos sagaida. Vēlējos, kaut es varētu viņus pabrīdināt: nemēģiniet cīnīties ar Kolu, tikai skrieniet! Lai gan viņi tik un tā mani neklausītos. Ieraudzījuši gigantisko monstru, draugi sāka to apmētāt ar visu, kas gadījās pie rokas. Karātavu meistari svieda āmurus. Bronvīne iegriezās, atvēzējās un kā sacīkšu lodi aizlidināja pa gaisu atnesto sienas fragmentu. Daži bērni šāva uz Kolu ar nebūtnēm atņemtajām šautenēm. Imbrīnes pārvērtās par putniem un apsēda milža galvu, knābādamas, kur vien tika klāt.

Nekas no notiekošā nekādi neietekmēja Kolu. Lodes atlēca no viņa miesas. Sienas gabalu viņš atsita ar roku. Āmurus Kols notvēra starp milzīgajiem zobiem un pēc tam izspļāva laukā. Šķita, ka imbrīnes viņu tikai kaitina kā odu bars. Tad Kols iepleta rokas un mezglainos pirkstus; sīkās saknītes, kas nokarājās no tiem, sašūpojās kā dzīvas caurulītes. Tad Kols lēnām satuvināja plaukstas. lūdz ar to visas imbrīnes, kuras spietoja viņam ap galvu, aizlidoja prom, bet īpatņi tika saspiesti blīvā bariņā.

Kols salika plaukstas kopā un vairākas reizes pabraucīja, kā burzot papīru. Imbrīnes un īpatņi piecēlās no zemes, atgādinot sfērisku sadragātu kāju, roku un spārnu ņudzekli. Neskarts biju palicis tikai es (un vēl Bentems; jā, kur gan palicis Bentems?). Es centos piecelties, nostāties uz kājām un kaut ko darīt lietas labā, bet man izdevās tikai pacelt galvu. Ak kungs, mani draugi tika saberzti miltos, un viņu šausminošie brēcieni atbalsojās pret sienām. Es jau nodomāju, ka tas bridis ir klāt un tūlīt asinis no viņiem plūdis kā sula no saspiesta augļa, bet tad viena Kola roka pacēlās gaisā un savicinājās, kaut ko cenšoties atgaiņāt.

Tās bija bites. Hjū bites kā straumīte izplūda no locekļu kaudzes un metās uz Kola acīm. Tās dzēla, un Kols šausminoši iekaucās. Imbrīnes un īpatņi novēlās zemē, un sfēra izjuka; ķermeņi aizripoja kur nu kurais. Paldies Dievam, viņi nebija saspiesti.

Mis Peregrine putna veidolā, kliegdama un spārnus vēzē-dama, aicināja cilvēkus celties kājās un dzina tos prom pa gaiteni. Skrieniet, skrieniet! Aiziet!

Pēc tam viņa pievērsās Kolam. Ticis galā ar bitēm, viņš jau atkal iepleta rokas, gatavs ikvienu saķert un izšķaidīt pret sienu.

Tomēr mis Peregrine paguva piķējošā uzbrukumā ar nagiem iecirst viņa sejā dziļas rievas. Kols atvēzējās un zvēla. Trieciens izdevās tik spēcīgs, ka imbrine pārlidoja pāri visai telpai, atsitās pret sienu un nokrita zemē, kur ari palika nekustīgi guļam.

Kad Kols pagriezās, lai pievārētu pārējos, gandrīz visi jau bija nozuduši gaiteni. Milzis pastiepa roku, saspieda pirkstus un vilka tos atpakaļ, tomēr bēgošie acīmredzot atradās jau pārāk tālu, lai viņš ar savām telekinēzes spējām tos sasniegtu. Kliedzot no vilšanās, Kols metās maniem draugiem pakaļ, tad novēlās uz vēdera un mēģināja iespraukties gaiteni. Viņš tik tikko ielīda durvju ailā.

Tikai tad es beidzot ieraudzīju Bentemu. Izmircis līdz ādai, bet citādi pavisam neskarts, viņš kāpa ārā no kanālā tekošā ūdens, kur līdz tam bija slēpies. Uzgriezis man muguru, viņš pieliecās un sāka ap kaut ko knibināties, tikai es neredzēju, ap ko.

Šķita, ka mani spēki atgriežas. Sāpes krūtis atslāba. Es pamēģināju pakustināt rokas, un man tas izdevās. Pārbraucu ar plaukstām pār visu ķermeni un ari krūtīm, jo biju gatavs sataustīt pāris caurumu un asiņu straumi. Tomēr es biju sauss. Mani pirksti sataustīja nevis šāviņu atstātus caurumus, bet gan metāla gabalu, plakanu kā monēta. Es satvēru to plaukstās un pacēlu, lai aplūkotu.

Tā izrādījās lode, kas nebija ieurbusies manā miesā. Es nemiru. Lode bija iestrēgusi manā šallē.

Horācija darinātajā šallē.

Viņš kaut kā bija paredzējis šādu iznākumu un uzadījis šo šalli no īpatno aitu vilnas. Paldies Dievam par Horāciju...

Es pamanīju kaut ko pazibam telpas otrā pusē un, pacēlis galvu - neko vairāk jau nespēju -, ieraudzīju tur stāvam Bentemu, kura acu dobumi izstaroja svilinoši baltas gaismas starus. Viņš kaut ko nometa zemē, un es izdzirdēju stikla šķindoņu.

Viņš bija uzņēmis ambras devu.

Pēdējiem spēkiem pagriezos uz sāniem, tad savilkos čokurā un centos pieslieties sēdus. Bentems strauji virzījās gar sienu, meklēdams krūkas. Viņš rūpīgi nopētīja katru no tām.

It kā varētu tās saskatīt.

Un tad es aptvēru, ko viņš ir izdarījis, ko lietojis. Visus šos gadus Bentems bija glabājis manam vectēvam nolaupīto dvēseli, un nupat viņš to bija norijis.

Bentems spēja saskatīt krūkas. Viņš varēja izdarīt to pašu, ko es.

Biju jau ticis uz ceļiem. Atspiedos ar plaukstām pret zemi. Pievilku vienu kāju sev klāt un uzstūmu pats sevi stāvus. Es biju atgriezies, piecēlies no mirušajiem.

Līdz tam brīdim Kols jau bija iespraucies gaitenī un ticis tam līdz pusei. Es dzirdēju, kā ejas otrā galā atbalsojas manu draugu saucieni. Viņi vēl nebija izglābušies. Varbūt viņi atteicās pamest nelaimē mis Peregrini (vai mani). Viņi joprojām cīnījās.

Tikmēr Bentems skrēja, cik ātri vien spēja. Ieraudzījis otru lielo krūku, viņš metās pie tās. Es pakliboju dažus soļus uz viņa pusi. Bentems sagrāba trauku un apgāza. Zilais šķidrums šņākdams ielija kanālā un aizplūda uz garu ezeru.

Tad Bentems pagriezās un ieraudzīja mani.

Stīvo kāju pievilkdams, viņš aizsteidzās uz baseinu, un es klupdams krizdams - viņam pakaļ. Trauka saturs sasniedza baseinu, un ūdens uzburbuļoja. Gaisā pacēlās žilbinošs gaismas stabs.

- KURŠ AIZTIEK MANAS DVĒSELES? - Kols no gaiteņa auroja un sāka spraukties atpakaļ alā.

Es notvēru Bentemu vai uzkritu viņam virsū - kā jums labāk tik. Mani māca nespēks un nelabums, bet ari viņš bija vecs un vārgs, un mēs izrādījāmies aptuveni līdzvērtīgi pretinieki. īsu bridi mēs cīkstējāmies, un, tiklīdz bija skaidrs, ka esmu Bentemu piespiedis pie sienas, viņš padevās.

- Paklausies manī! - Bentems teica. - Man tas ir jāizdara. Es esmu tava vienīgā cerība.

- Aizveries! - es atcirtu un centos satvert veča rokas, kas joprojām svaidījās pa gaisu. - Es neklausīšos tavos melos.

-Ja nelaidīsi mani vaļā, viņš nogalinās mūs visus!

- Vai tu esi zaudējis prātu? Ja es ļaušu tev iet, tu uzreiz palīdzēsi viņam! - Es beidzot saķēru Bentema rokas. Viņš līdz pēdējam brīdim centās kaut ko izvilkt no kabatas.

- Nē, nepalīdzēšu! - viņš kliedza. - Esmu jau pieļāvis tik daudz kļūdu... bet visu vēl var labot, ja ļausi, lai tev palīdzu.

- Palīdzi man?

- Paskaties manā kabatā!

Kols jau lēnām spraucās atpakaļ no gaiteņa un turpināja bļaustīties par savām dvēselēm.

- Vestes kabatā! - Bentems nobļāvās. - Tur ir papīrs. Es to vienmēr nēsāju līdzi - katram gadījumam.

Es palaidu vaļā vienu Bentema roku un iebāzu savējo viņa kabatā. Tur atradās maza, salocīta papīra lapiņa, un es to atrāvu vaļā.

- Kas tas ir? - es jautāju. Teksts bija rakstīts senajā īpatņu valodā, un es nepratu to izlasīt.

- Tā ir recepte. Parādi to imbrinēm. Viņas zinās, ko iesākt.

Man pār plecu pastiepās kāda roka un izrāva papīru. Pagriezies es ieraudzīju mis Peregrini - cietušu, bet cilvēka veidolā.

Viņa izlasīja rakstīto un zibošām acīm pievērsās Bentemam: - Vai esi pārliecināts, ka tas darbojas?

- Reiz tas darbojās, - viņas brālis atbildēja. - Neredzu iemeslu, kāpēc lai nedarbotos vēlreiz. Turklāt ar daudz lielāku im-briņu daudzumu...

- Laid viņu vaļā! - mis Peregrine teica.

Es biju šokā. - Ko? Bet viņš taču...

Mis Peregrine uzlika plaukstu man uz pleca. - Es zinu.

- Viņš nolaupīja mana vectēva dvēseli! Viņš to tikko... tā ir viņā, jau ir!

- Es zinu, Džeikob. - Imbrīne paraudzījās manī laipni, bet stingri. - Tas viss ir tiesa un vēl ļaunāk. Labi, ka tu viņu notvēri, bet nu laid vaļā.

Tā es atlaidu Bentema roku un ar mis Peregrines palīdzību piecēlos. Tad uz kājām nostājās arī Bentems - noskumis vecs vīrs ar saliektu muguru, kuram pār vaigiem lija mana vectēva melni mirdzošās dvēseles lāses. īsu bridi man šķita, ka pamanu šī cilvēka acīs pazibam Eiba izteiksmi - tur uzmirdzēja maza dzirkstelīte no vectēva gara.

Bentems pagriezās un steidzās tuvāk gaismas stabam un rēgu ezeram. Tur jau kārtojās tvaiki - gandrīz tikpat liela milža veidolā kā Kols, tikai šoreiz ar spārniem. Ja Bentems laikus paspētu tikt līdz baseinam, Kols iegūtu līdzvērtīgu sāncensi.

Tikmēr Kols jau bija gandrīz izspraucies pa šaurajām gaiteņa durvīm. - KO TU IZDARĪJI! - viņš rēca. - ES TEVI NOGALINĀŠU!

Mis Peregrine piespieda mani pie zemes un nogūlās līdzās. - Slēpties vairs nav laika, - viņa teica. - Izliecies par beigtu!

Bentems ieklupa baseinā, un tvaiki acumirklī ieplūda viņā. Kols, beidzot izlīdis no gaiteņa, nostājās uz smagajām kājām un metās pie Bentema. Viena no milzīgajām pēdām piezemējās pavisam tuvu mūsu galvām un gandrīz saspieda mūs, tomēr Kols sasniedza baseinu par vēlu, lai nepieļautu Bentema saplūšanu ar nezināmo seno un diženo dvēseli, kas vēl nupat bija glabājusies urnā. Mis Peregrines jaunākais un vājākais brālis bija jau divtik pieņēmies miesās.

Mēs ar imbrīni palīdzējām viens otram piecelties. Aiz mums ar bumbu eksplozijām līdzvērtīgu troksni sākās Kola un Bentema sadursme. Mani nemaz nevajadzēja mudināt, lai bēgu.

Kad bijām pieveikuši jau pusi gaiteņa, mums pretī skrēja Emma un Bronvīne. Viņas paķēra mūs aiz rokas un aizrāva drošībā ātrāk, nekā mūsu novārdzinātie un sasistie ķermeņi būtu tikuši saviem spēkiem. Mēs nepārmijām ne vārda - laika pietika tikai skriešanai, un mēs nedrīkstējām kliegt, lai mūs nesadzirdētu. Tomēr Emmas seja, kurā spēji apvienojās pārsteigums un atvieglojuma izjūta par vienkāršo faktu, ka es esmu dzīvs, izteica visu.

Mūs apņēma tumsas tunelis. Mēs to bijām paveikuši. Es atskatījos tikai reizi, lai redzētu aiz muguras notiekošo cīņu. Cauri putekļu un tvaiku mākonim ieraudzīju divus radījumus, lielākus par mājām, kuri centās viens otru nogalināt. Ar vienu dzeloņaino roku Kols žņaudza brāļa kaklu, ar otru - bakstīja acis. Bentema tūkstoš kukaiņu galvas, uzklupušas Kola rīklei ar gariem, kustīgiem žokļiem, zibināja acis, sūca asinis un šaustīja to ar milzīgiem ādas spārniem. Abu locekļi savijās kamolā

un brāzās uz priekšu, dragājot sienas. Telpa sagruva pār brāļiem, un neskaitāmo sašķaidīto krūku saturs nolija kā mirdzošs lietus.

Līdz ar šo murgaino ainu, kas iecementējās manā zemapziņā un vēlāk atgādinās par sevi naktīs, es ļāvu Emmai ieraut sevi tumsā.

* * *

Draugus mēs atradām blakustelpā absolūtā tumsā, kur vienīgais biklais gaismas stariņš plūda no lukturīša, ko Edisons turēja mutē. Tiklīdz Emma uzšķīla liesmu un viņi ieraudzīja mūs tuvojamies - stipri cietušus, bet dzīvus -, telpu piepildīja skaļas, pārsteiguma pilnas urravas. Es redzēju viņus Emmas radītajā gaismā un sarāvos. Imbrines un īpatņi ari paši bija stipri cietuši: ķermeņus klāja Kola sitienu asiņainās pēdas un zilumi, un daži lēkāja ar salauztām vai izmežģītām kājām.

Postošais troksnis alā mums aiz muguras uz bridi pierima, un Emma beidzot varēja mani apskaut. - Es redzēju, kā viņš uz tevi šāva. Kāds brīnums ļāva tev izdzīvot?

- Tas brīnums ir darināts no īpatno aitu vilnas un Horācija sapņiem, - es atbildēju, noskūpstīju Emmu un devos prom, lai draugu bariņā uzmeklētu Horāciju. Kad tas izdevās, es apskāvu zēnu tik cieši, ka viņa lakādas kurpēs ieautās pēdas atrāvās no zemes. - Ceru, ka reiz pienāks diena, kad varēšu tev par to pienācīgi pateikties, - es sacīju un savilku šalli ciešāk ap kaklu.

- Es priecājos, ka tā palīdzēja! - zēns ar smaidu attrauca.

Postīšana atsākās ar milzīgu, neaptveramu troksni. No gaiteņa uz mūsu pusi ripoja akmens bluķi. Pat ja no vietas, kur Kols un Bentems atradās, viņiem neizdotos tikt līdz mums, viņi tomēr varētu panākt, ka pār mums sabrūk visa klints. Bija jātiek ārā no krātuves un pēc tam ari no šis cilpas.

Mēs klupdami krizdami skrējām atpakaļ pa to pašu ceļu, kas bija atvedis mūs līdz krūkām, daļa no mums - kā nespējīgs locekļu mudžeklis, pārējie kalpoja par dzīviem kruķiem. Edisons ar ožas palīdzību rādija ceļu pa vienreiz jau veikto labirintu.

Jo tālāk mēs gājām, jo vairāk šķita, ka Kola un Bentema cīniņa troksnis mūs vajā un pat pieņemas spēkā. Nez cik lieli un spēcīgi brāļi var kļūt? Varbūt dvēseles no visām saplēstajām krūkām bija ieplūdušas baseinā, padarot viņus aizvien briesmīgākus?

Vai Dvēseļu krātuve viņus apraks? Vai šī vieta abiem brāļiem kļūs par cietumu un kapu? Vai arī krātuve kā olas čaumala pāršķelsies uz pusēm un atvērsies, lai palaistu šos briesmoņus pasaulē?

Mēs nonācām pie alas izejas un atkal metāmies laukā oranžajā dienasgaismā. Aiz muguras jau dārdēja nepārtraukti, it kā uzkalnos atbalsotos zemestrīce.

- Mēs nedrīkstam apstāties! - mis Peregrine iesaucās. - Visi uz cilpas izeju!

Jau bijām pieveikuši pusi ceļa un pēdējiem spēkiem šķērsojām izcirtumu, kad zeme zem kājām nodrebēja tik baisi, ka nogāza mūs visus no kājām. Līdz šim man nebija nācies pašam dzirdēt vulkāna izvirdumu, bet diez vai tas skanētu daudz bie-dējošāk par dārdoņu, kas nāca no zemajiem uzkalniem mums aiz muguras. Mēs šokēti atskatījāmies un ieraudzījām gaisā paceļamies gigantiskus smalkos miltos saberztu iežu mākoņus. Un tad jau arī skaidri kā dienā izdzirdējām Bentema un Kola brēcienus.

Viņi bija tikuši laukā no krātuves caur alas griestiem un no neizsakāmi biezajām klintīm izlauzušies dienasgaismā.

- Mēs nedrīkstam gaidīt ne mirkli! - mis Peregrine iesaucās un pacēla gaisā Bentema saburzīto papīra gabalu. - Māsas, pienācis bridis aizvērt šo cilpu!

Tikai tobrīd es atskārtu, ko Bentems mums bija iedevis un kāpēc mis Peregrine lika palaist viņu brīvībā. Bentems to nosauca par recepti. Par recepti, kura reiz jau darbojusies...

Tā bija procedūra, kuras veikšanā viņš bija ievilinājis Kolu un tā sekotājus jau sen - 1908. gadā. Tās rezultātā sabruka cilpa, kurā viņi tolaik atradās, un netika pāriestatīti viņu iekšējie pulksteņi, uz ko tie bija cerējuši. Šoreiz cilpa tiks sarauta apzināti... Tomēr palika vēl viena problēma...

- Vai tādējādi viņi nepārtaps par tukšpauriem? - mis Žubīte jautāja.

- Tukšpauri mums nesagādās problēmas, - es atbildēju,

- bet vai tad, kad cilpa tika šādi sagrauta iepriekšējo reizi, neizcēlās tik liela eksplozija, ka tā nolīdzināja līdz ar zemi pusi Sibīrijas?

- Mans brālis toreiz piespieda viņam palīdzēt pavisam jaunas un nepieredzējušas imbrīnes, - mis Peregrine paskaidroja. - Mēs pratīsim labāk.

- Kaut nu tā būtu! - mis Žubīte noteica.

Virs uzkalna kā otra saule pie apvāršņa pacēlās gigantiska seja. Tas bija Kols - nu jau desmit māju lielumā. Baisā balsī, kas aizskanēja pāri pakalniem, viņš auroja: - ALMAAAAAAAAA!

- Kundze, viņš neliks jūs mierā! - Olīvija iesaucās. - Mums jāatrod droša vieta!

- Acumirkli, mīļā.

Mis Peregrine lika visiem īpatnajiem bērniem (ari Šāronam un viņa brālēniem) patverties drošā attālumā, tad sapulcināja ap sevi imbrīnes. Viņas atgādināja kaut kādu mistisku, slepenu biedrību, kura gatavojas veikt sensenu rituālu. Pieļauju, ka tieši tā arī bija. Mis Peregrine nolasīja uz papīra lapas rakstīto tekstu.

- Te ir teikts: tiklīdz iedarbināsim reakciju, mūsu rīcībā būs tikai viena minūte, lai pamestu šo cilpu.

- Vai ar šo laiku pietiks? - mis Eivoseta bažījās.

- Jāpietiek, - mis Žubīte drūmi noteica.

- Varbūt jānostājas tuvāk izejai, pirms ķersimies pie lietas? -ierosināja mis Glāsbila, tikai pavisam nesen nākusi pie samaņas.

- Mums nav tik daudz laika, - mis Peregrine atbildēja. -Mums jā...

Teikuma turpinājumu noslāpēja tāls, tomēr dārdošs Kola brēciens; vārdi vairs nebija skaidri saprotami, it kā viņa smadzenes kustu straujās augšanas izraisītā ārkārtīgā stresa ietekmē. Dažas sekundes pēc skaņas mūs sasniedza ari viņa elpa, un gaisā uzvirmoja smirdīga, dzeltenīga vēja pūsma.

Bentemu jau dažas minūtes nebijām dzirdējuši, un es sāku domāt, vai viņš nav nogalināts.

- Novēliet vecākajiem veiksmi! - mis Peregrine mums uzsauca.

- Lai veicas! - mēs visi nokliedzāmies.

- Tikai neuzlaidiet mūs gaisā! - Enohs piebilda.

Mis Peregrine pievērsās savām amata māsām. Divpadsmit imbrines nostājās ciešā apli un sadevās rokās. Mis Peregrine ierunājās senajā īpatņu valodā. Pārējās unisonā atbildēja, un viņu balsis piepildīja apkārtni kā gaisīga, ritmiska dziesma. Tā turpinājās trīsdesmit sekundes vai mazliet ilgāk; tikmēr Kols jau sāka rāpties ārā no alas, un vietās, kur viņa masīvās plaukstas tvēra pēc kampiena, lejā no nogāzēm ripoja akmeņi.

-Jā, tas ir aizraujoši, - ierunājās Šārons, - un jūs varat droši palikt un skatīties, ja vēlaties, bet mēs ar brālēniem gan labāk iesim. - Viņš jau devās prom, bet tad pamanīja, ka taka sadalās piecos celiņos un mūsu pēdas uz cietās zemes nav saglabājušās. - Hm, - vīrietis norūca, pagriezies atpakaļ. - Varbūt kāds atceras ceļu?

- Nāksies pagaidīt, - Edisons noburkšķēja. - Pirms imbrlnēm neviens no šejienes neaizies.

Beigu beigās imbrines palaida rokas vaļā, un aplis pārtrūka.

- Vai tas ir viss? - Emma vaicāja.

- Tas ir viss! - mis Peregrine atsaucās, steigdamās pie mums. - Pēc piecdesmit piecām sekundēm es vairs negribu šeit atrasties!

Tur, kur nupat vēl stāvēja imbrines, zeme pārsprāga un izpletās plaisa. Māla pikuči vēlās aizvien dziļākajā bezdibeni, no kura gaisā cēlās skaļa, itin kā mehāniska sanēšana. Sabrukums bija sācies.

Par spīti spēku izsīkumam, salauztajiem locekļiem un nestabilajai zemei zem kājām, mēs skrējām uz priekšu, šausmu un baisa, apokaliptiska trokšņa dzīti. Mūs mudināja steigties ari gigantiskā, nomācošā ēna, kas šķērsoja ceļu. Mēs skrējām pa zemi, kas bruka zem kājām, atpakaļ uz pirmo namu, no kura savulaik bijām iznākuši. Raujot plaušās smacējošos sarkanos grūstošo

sienu putekļus, beigu beigās iebēgām ejā, kas veda atpakaļ uz Kola torni.

Mis Peregrine veda mūs pa eju, kas visapkārt jau sadalījās, un tad mēs nonācām otrā pusē - pašā tornī. Atskatījies es redzēju, ka pāreja mums aiz muguras saplok, gigantiskas dūres sašķaidīta.

Mis Peregrine izmisumā iekliedzās: - Kur palika durvis? Mums tās jāaizver, vai sabrukums var turpināties ari ārpus šīs cilpas!

- Bronvīne iespēra pa tām, - Enohs atbildēja. - Tās ir salauztas.

Bronvīne bija nonākusi pie durvīm pirmā, un viņa varēja ātrāk atvērt durvis ar spērienu, nevis nospiežot rokturi. - Piedodiet! - viņa iesaucās. - Vai esmu mūs visus iegāzusi?

Brūkošā cilpa satricināja torni. Tas sagrīļojās un mētāja mūs no vienas gaiteņa puses uz otru.

- Nē, ja mums izdosies izkļūt no torņa, - mis Peregrine atbildēja.

- Mēs atrodamies pārlieku augstu! - iesaucās mis Žubīte. - Mēs nekādi nepaspēsim laikus nonākt līdz pirmajam stāvam!

- Tieši virs galvas atrodas vaļēja terase, - es atgādināju, lai gan pats nebiju pārliecināts, kāpēc to pateicu, jo bojāeja, nolecot no platformas, diez vai būtu jaukāka nekā brūkošā tornī.

-Jā! - Olīvija atsaucās. - Lēksim lejā!

- Nekādā gadījumā! - mis Žubīte iebilda. - Mums, imbrīnēm, jau nekas nekaitēs, bet jūs, bērni...

- Es varu mūs nolidināt lejā! - Olīvija neatlaidās. - Esmu gana stipra!

- Tas neies cauri, - teica Enohs. - Tu esi maziņa, un mūsu ir pārāk daudz.

Tornis biedējoši nodrebēja. No griestiem krita flīzes, un grīdu noklāja plaisu tīmeklis.

- Labi! - Olīvija uzsauca. - Varat palikt šeit!

Viņa devās augšup. Pietika ar vēl vienu mirkli un kārtējo torņa sašķiebšanos, lai mēs, pārējie, nolemtu, ka Olīvija ir mūsu vienīgais glābiņš.

Nu mūsu dzīvības atradās pašas mazākās biedrenes smalkajās rociņās. Lai putns mums palīdz!

Mēs jozām augšup pa slīpo gaiteni un ārā uz terases, kur vēl nebija iestājusies nakts. Zem mums skatienam pletās Velna aizas dominējošā ainava: cietoksnis ar bālajiem mūriem, dūmakainais bezdibenis un pārrautais tilts ar tukšpauri, nomelnējušās krāsmatas Dūmu ielā un saspiestie mājokļi to pakājē, un visbeidzot ari pats Grāvis, kas kā atkritumu loks aizvijās gar cilpas malu. Lai kas notiktu nākamajā mirkli - mēs izdzīvotu vai ietu bojā -, es priecājos, ka vismaz redzu šo vietu beidzamo reizi.

Mēs pārkārāmies pāri apaļajām margām. Emma satvēra manu roku. - Tikai neskatīties lejup, vai ne?

Imbrines cita pēc citas pārvērtās putnos un uzspurdza uz margām, lai palīdzētu mums visiem iespējamiem līdzekļiem. Olivija ar abām rokām ieķērās margās un nometa smagās kurpes. Meitenes kājas pacēlās gaisā, un drīz vien viņa jau stāvēja uz rokām, kā zaudējusi svaru, bet viņas papēži tiecās pret debesim.

- Bronvine, ķeries man pie pēdām! - Olivija iesaucās. - Veidosim ķēdi. Lai Emma satver Bronvīnes kājas un Džeikobs - Emmas pēdas, savukārt Horācijs lai turas pie Emmas un Hjū - pie Ho-rācija...

- Mana kreisā kāja ir savainota! - Hjū atgādināja.

- Tādā gadījumā Horācijs turēsies pie labās! - Olivija attrauca.

- Tas ir neprāts, - sacīja Šārons. - Mēs būsim pārāk smagi!

Olivija jau sāka strīdēties pretī, kad pēkšņs grūdiens satricināja torni tik spēcīgi, ka nācās pieturēties pie reliņiem, lai nenokristu zemē.

Vai nu Olivija, vai gals klāt!

-Jūs pareizi sapratāt! - mis Peregrine iesaucās. - Dariet, kā Olīvija liek, un pats galvenais - nelaidiet rokas vaļā, līdz būsim piezemējušies!

Mazā Olivija salieca ceļus un pastiepa kāju lejup, lai Bronvine to varētu aizsniegt. Bronvine satvēra lidojošās meitenes pēdu, pasniedzās augšup un pieķērās arī pie otras. Olīvija palaida vaļā margas un uzšāvās stāvus gaisā virs Bronvīnes gluži kā peldētājs, kurš atsperas pret baseina sienu.

Bronvīnes pēdas atrāvās no zemes. Emma veikli pieķērās pie tām un arī tika uzrauta gaisā, jo Olīvija, zobus sakodusi, centās uzlidot augstāk. Bija pienākusi mana kārta, bet šķita, ka Olīvijas celtspēja jau ir gandrīz izsmelta. Meitene pūlējās un vaidēja, kuldama rokas pa debesīm kā peldošs suns, bet viņas spēki jau izsīka. Tad mis Peregrine pārvērtās par putnu un uzspurdza gaisā, iecirta nagus meitenes kleitas mugurpusē un pacēla mūs augstāk.

Manas kājas atrāvās no platformas. Hjū satvēra manas pēdas, Horācijs pieķērās pie Hjū, un tālāk jau Enohs un visi pārējie, līdz gaisā lidinājās pat Perplekss, Edisons un Šārons ar brālēniem. Mēs aizplīvojām gaisā kā savāds, nevaldāms pūķis ar Milardu neredzamas astes lomā. Pārējās, augumā sīkākās imbrines šur tur pieķērās pie mūsu drēbēm un, izmisīgi vicinādamas spārnus, cik nu spēdamas, palīdzēja celt mūs augstāk.

Pēdējais no mums tik tikko paspēja atraut pēdas no torņa, kad visa būve sāka grūt. Es īstajā brīdī pavēros lejup un redzēju, kā tornis sabrūk. Tas notika ātri: ēka vienkārši nogāzās zemē, un radās iespaids, ka augšējais posms tiek ierauts brūkošajā cilpā. Tad sagāzās arī pārējais tornis; tas vispirms sašķiebās, tad pārlūza uz pusēm un nogāzās zemē kā gruvešu gūzma, saceļot gaisā milzīgu putekļu mākoni un tādu troksni, it kā akmeņlauztuvē būtu izgāzts miljons ķieģeļu. Šajā brīdī mis Peregrines spēki pavisam izsīka, un mēs lēnām kritām zemē, bet imbrines spēcīgi vilka mūs prom no drupām, lai nosēšanās būtu mīkstāka.

Mēs piezemējāmies pagalmā - pirmais Milards un pati pēdējā Olīvija, tik pārgurusi, ka atkrita uz muguras un tā ari palika, elsdama kā pēc nupat noskrieta maratona. Mēs sapulcējāmies ap viņu uzmundrinādami un aplaudēdami.

Meitenes acis plati iepletās, un viņa norādīja augšup. - Skatieties!

Gaisā virs mums, kur vēl pirms dažiem mirkļiem slējās torņa augšdaļa, kā maza viesuļvētra griezās neliels sudrabaini mirguļojošs virpulis. Tas bija viss, kas palicis no sabrukušās cilpas. Mēs kā hipnotizēti vērojām, kā tas sarūk, griežoties aizvien straujāk un straujāk. Kad virpulis kļuva tik mazs, ka to vairs nevarēja saskatīt, no tā atskanēja tālumā gaistoša dunoņa:

- ALM AAAAAAAAAА...

Nākamajā mirklī viesuļvētra pagaisa, aizraujot lidzi arī Kola dvēseli.

Pēc cilpas sabrukšanas un torņa krišanas mēs nevarējām palikt šoka sastingumā un blenzt, vismaz ne ilgi. Lai gan šķita, ka ļaunākās briesmas jau ir aiz muguras un vairums ienaidnieku iznīcināti vai sagūstīti, visapkārt valdīja haoss un bija daudz darāmā. Par spīti spēku izsīkumam, zilumiem un sastiepumiem, imbrī-nes ķērās pie tā, ko viņas pieprot vislabāk, proti, pie kārtības ieviešanas. Viņas pieņēma cilvēka veidolu un uzņēmās vadību. Mēs pārlūkojām cietoksni, meklējot paslēpušos nebūtnes. Divi padevās bez nosacījumiem, bet Edisons atrada vēl trešo -nožēlojama paskata sievieti, kura slēpās zemē izraktā bedrē.

Viņa izrāpās no tās ar augstu paceltām rokām un lūdza žēlastību. Šārona brālēni tika nodarbināti pagaidu cietuma būvniecībā; viņi priecīgi ķērās pie darba un naglojot arī uzdziedāja. Mis Peregrine un mis Eivoseta nopratināja Šāronu, bet jau pēc dažām iztaujāšanas minūtēm abas šķita apmierinātas, ka šis cilvēks ir tikai algotnis, nevis slepens izlūks vai nodevējs. Laikam taču Bentema nodevība bija atstājusi uz laivu vīru tikpat šokējošu iespaidu kā uz mums pārējiem.

Nevelkot garumā, iztukšojām nebūtņu cietumus un laboratorijas un iznīcinājām viņu radītos šausminošos aparātus. Mēs izvedām brīvībā briesmīgo eksperimentu upurus un parūpējāmies par viņiem. Vēl vairāki desmiti tika atbrīvoti no citām kamerām. Izdēdējuši un noskranduši viņi iznāca no pazemes sprostiem virszemē. Daži joprojām atradās nemaņā - viņus nācās pieturēt un pieskatīt, lai tie neaizklīstu projām un nenomaldītos. Citus tik lielā mērā bija pārņēmusi pateicība, ka viņi nepārstāja to

izteikt. Kāda maza meitenīte pusstundu staigāja no viena īpatņa pie nākamā, pārsteidzot mūs ar apskāvieniem. - Jūs pat nezināt, cik ļoti esat mums palīdzējuši, - viņa nebeidza atkārtot. - Jūs nezināt, cik ļoti esat mums palīdzējuši.

Notiekošais nevarēja mūs neietekmēt, un, sniedzot cietušajiem atbalstu, cik nu tas bija mūsu spēkos, arī mēs paši sākām šņukstēt un nopūsties. Es pat neuzdrošinājos iztēloties, ko bija nācies piedzīvot mūsu draugiem, kur nu vēl tiem, kuri bija pavadījuši Kola ieslodzījumā vairākas nedēļas. Salīdzinājumā ar to mani sasitumi un savainojumi šķita nenozīmīgi.

No izglābtajiem īpatņiem visspilgtāk atmiņā palikuši trīs brāļi. Šķita, ka viņu stāvoklis ir apmierinošs, tomēr piedzīvotais bija atstājis tik satriecošu iespaidu, ka puiši nerunāja. Līdzko radās iespēja, viņi nolīda maliņā, sameklēja gruvešus, kur noslēpties, un tikai blenza tukšumā. Vecākais brālis vienmēr apskāva abus jaunākos. Šķita, ka viņi nespēj salāgot acīm redzamo ainu ar to elli, kuru bija jau raduši uzskatīt par realitāti.

Mēs ar Emmu piegājām pie zemē sēdošās trijotnes. - Tagad jūs esat drošībā, - mana draudzene sacīja maigā balsī.

Puiši vērās uz Emmu tā, it kā nesaprastu šo vārdu nozīmi.

Enohs pamanīja, ka uzrunājam brāļus, un kopā ar Bronvīni pievienojās mums. Bronvīne vilka sev līdzi pusnemaņā esošu nebūtai - baltā halātā ģērbušos laborantu ar sasietām rokām. Puiši nepatikā sarāvās.

- Viņš vairs nedarīs jums pāri, - Bronvīne mierināja brāļus. - Neviens no viņiem to vairs nevar.

- Varbūt uz kādu bridi atstāsim tevi kopā ar viņiem, - Enohs sacīja ar velnišķīgu smaidu. - Lieku galvu ķīlā, ka jums būs daudz, par ko parunāt.

Nebūtne pacēla galvu un, ieraudzījis puišus, plati iepleta aizpampušās acis.

- Izbeidz! - es teicu. - Pārstāj viņus mocīt!

Jaunākā puiša pirksti savilkās dūrēs, un viņš sāka slieties kājās, bet vecākais brālis viņu pavilka atpakaļ un kaut ko iečukstēja ausī. Jaunākais zēns pievēra plakstus un pamāja ar galvu, kā noglabādams kaut ko dziļi smadzenēs, un noslēpa dūres zem sakrustotajām rokām.

- Paldiiees, nēē! - viņš attrauca, stiepdams skaņas kā jau dienvidnieks.

- Iesim, - es sacīju, un mēs atstājām brāļus vienus; ari Bronvīne aizvilka savu nebūtni prom.

Mēs klīdām pa cietoksni, gaidot imbriņu norādījumus. Iespēja beidzot nebūt lēmējiem par visu sagādāja ilgi gaidīto atvieglojumu. Mēs jutāmies pārguruši, bet enerģiski, ārkārtīgi novārguši, bet uzlādēti ar neaptveramo atskārtu, ka esam izdzīvojuši.

Ik pa brīdim kāds piepeši iegavilējās, iesmējās vai uzsāka dziesmu. Milards un Bronvīne aizvirpuļoja dejā pa sprādzienu sabojāto laukumu. Olīvija un Klēra cieši turējās pie mis Peregrines, kura nēsāja meitenes uz rokām un vienlaikus rosījās, pārliecinoties, vai viss kārtībā. Horācijs nepārstāja sevi knaibīt, jo viņu māca aizdomas, ka šis ir tikai viens no viņa kārtējiem sapņiem par skaisto nākotni, kas vēl nav pienākusi. Hjū klīda apkārt viens pats, un visiem bija skaidrs, ka viņš skumst bez Fionas, kuras bojāeja bija atstājusi robu ikviena dvēselē. Milards bija aizņemts ar raizēšanos par savu elku Perpleksu, kura straujā novecošana bija apstājusies, tiklīdz mēs nonācām Abatonā, un savādā kārtā vēl nebija atjaunojusies. Tomēr Milards mūs pārliecināja, ka tas notiks, un kopš Kola torņa sagrāves vairs nebija skaidrs, kā lai Perplekss atgriežas savā senajā cilpā. (Protams, pastāvēja Ben-tema Pancilpikums, bet kuras no simtiem durvju bija īstās?)

Vēl nebija nokārtotas arī manas un Emmas attiecības. Mēs bijām gluži nešķirami, tomēr joprojām nebijām, kā nākas, pārmijuši ne vārdu. Manuprāt, mēs baidījāmies sarunāties tieši tā dēļ, kas mums bija jāizrunā.

Kas būs tālāk? Kas notiks ar mums? Es zināju, ka Emma nevar pamest īpatņu pasauli. Viņai visu atlikušo dzīvi jāpaliek kādā cilpā, vai nu tā atrastos Velna aizā, vai kādā citā - jaukākā vietā. Savukārt es biju brīvs. Mani gaidīja ģimene un mājas. Dzīve vai drīzāk bāla tās atblāzma. Tomēr ari šeit man bija ģimene. Un man bija Emma. Turklāt es biju pārtapis jaunajā Džeikobā, kura veidošanās vēl turpinājās. Vai tur, Floridā, viņš izdzīvos?

Es nevarēju iztikt bez visa minētā: bez abām ģimenēm, abiem Džeikobiem un visvairāk - bez Emmas. Apzinājos, ka man būs jāizdara izvēle, un baidījos, ka tā pāršķels manu sirdi uz pusēm.

Visa bija tik daudz - pārāk daudz, lai to varētu izlemt tik drīz pēc nupat pārciestajiem pārbaudījumiem. Man vajadzēja vēl dažas stundas, vēl dienu izlikties. Un tā mēs ar Emmu stāvējām plecu pie pleca un vērāmies ārpasaulē; mēs metāmies ikvienā darbā, kur vien imbrinēm noderēja mūsu palīdzība.

Pēc dabas pārlieku piesardzīgās imbrīnes nešaubījās, ka esam pārcietuši gana daudz. Mums bija jāatpūšas, turklāt viņas arī norādīja, ka dažu uzdevumu veikšanā īpatnajiem bērniem nav jābāž savs deguns. Sagrūstot tornim, tika izpostīta mazāka ēka tā pakājē, bet imbrīnes mums neatļāva pārmeklēt drupas un meklēt izdzīvojušos. Ambrozijas blašķes bija noslēptas pa visu cietokšņa teritoriju, un imbrīnes nepieļāva iespēju, ka mēs varētu nonākt ar tām saskarē. Es prātoju: nez ko imbrīnes iesāks ar ambru un vai tās nolaupītās dvēseles jebkad būs iespējams atdot to pilntiesīgajiem īpašniekiem?

Es domāju par pudelīti, kurā glabājās mana vectēva dvēsele. Kad Bentems to izdzēra, jutos ārkārtīgi apgānīts, un tomēr, ja viņš tā nebūtu rīkojies, mēs, iespējams, tā arī nebūtu aizbēguši no Dvēseļu krātuves. Tātad galu galā jāatzīst, ka mūs izglāba tieši mana vectēva dvēsele. Patīkami apzināties, ka tā vismaz netika vienkārši izlieta mēslainē.

Daudz darāmā gaidīja arī ārpus nebūtņu cietokšņa mūriem. Paverdzināti īpatni bērni joprojām alka pēc atbrīvošanas Bēdīgi Slavenajā ielā un citos Velna aizas nostūros, tomēr imbrīnes uzstāja, ka tas jāpaveic viņām ar dažu pieaugušo īpatņu palīdzību. Un tas notika bez mazākās pretestības, jo, kā noskaidrojās, pa-verdzinātāji un citi nodevēji bija aizlaidušies no aizas jau mirklī, kad sabruka nebūtņu vara. Bērnus nāksies savākt un nogādāt kādā drošā mājā. Nodevējiem jāsadzen pēdas, un tiem jāstājas tiesas priekšā. Mums pateica, ka nekas no tā visa neattiecas uz mums. Patlaban mums nepieciešama vieta, kurā varētu atspirgt un kura vienlaikus kalpotu arī kā darbības bāze īpatņu pasaules rekonstrukcijas uzsākšanai. Turklāt neviens no mums nebija ar mieru pavadīt nebūtņu biedējošajā cietoksnī kaut mirkli ilgāk, nekā nepieciešams.

Es ierosināju apmesties Bentema mājā. Tur bija daudz brīvu telpu, gultu un noderīga aprīkojuma; šajā ēkā arī dzīvoja ārsts

un atradās Pancilpikums (un nekad jau nevar zināt, kurā bridi tas varētu kaut kam noderēt). Kad mēs pārcēlāmies uz jauno mitekli, bija jau gandrīz satumsis. Tos, kuri nespēja paši paiet, iekārtojām kādā nebūtņu kravas mašīnā, bet pārējie kājām sekoja transportam. No cietokšņa izkļuvām ar nelielu tilta tukš-paura palīdzību - vispirms tas pārcēla pāri bezdibenim mašīnu un pēc tam grupiņās pa trim pārējos. Daži bērni nobijās no tukšpaura, un tie bija jāmierina. Citi nespēja vien sagaidīt un, tiklīdz bija tikuši otrā krastā, pieprasīja vēl vienu braucienu. Es to uzvēru iecietīgi. Tukšpauru kontrolēšana jau bija pārtapusi par manu otro dabu, un tas šķita mierinoši, tomēr ari uzvēdīja zināmu rūgtumu. Tagad, kad gandrīz visi tukšpauri bija iznīcināti, manas īpašās spējas kļuva liekas - vismaz tāda šo spēju izpausme. Tomēr tas mani neuztrauca. Spēka izrādīšana mani neinteresēja, un nu es to uztvēru tikai kā kaut kādu ballīšu triku. Es būtu daudz laimīgāks, ja tukšpauri nekad nebūtu eksistējuši.

Mēs nesteidzīgā procesijā virzījāmies cauri Velna aizai. Kājāmgājēji ielenca mašīnu kā platformu svētku gājienā; citi vizinājās uz braucamrīka buferiem un jumta. Jutāmies tā, it kā veiktu uzvarētāju goda apli, un aizas iemītnieki iznāca no savām mājām un būdām, lai noskatītos, kā mēs dodamies garām. Viņi bija redzējuši torņa sagrūšanu. Viņi zināja, ka daudz kas ir mainījies. Daudzi aplaudēja, daži salutēja. Citi slēpās ēnā, nokaunējušies par nodarīto.

Kad nokļuvām līdz Bentema mājai, pie durvīm mūs sagaidīja Putekļu māte un Reinaldo. Viņi mūs silti uzņēma un pavēstīja, ka nams ir mūsu rīcībā un varam to izmantot pēc saviem ieskatiem. Putekļu māte nekavējoties ķērās pie ievainoto ārstēšanas; viņa aizvadīja tos līdz gultām, ērti iekārtoja un iesvaidīja ar putekļiem. Viņa piedāvājās sadziedēt arī manas brūces un vispirms - savainoto vēderu, bet es atteicu, ka varu pagaidīt. Citiem klājās ļaunāk.

Es pastāstīju dziedniecei, kā izmantoju viņas doto pirkstu un ka tas izglāba dzīvību ne tikai man, bet arī pārējiem. Putekļu māte tikai atmeta ar roku un atgriezās pie darba.

Es nerimos: - Jūs esat pelnījusi medaļu. Nezinu, vai īpatņi tādas piešķir, bet, ja šāda tradīcija pastāv, es gādāšu, lai jūs to saņemtu.

Acīmredzot biju samulsinājis Putekļu māti, jo viņa aizsteidzās, apspiedusi smacējošas elsas.

- Vai es pateicu kaut ko sliktu? - es jautāju Reinaldo.

- Nezinu, - puisis atbildēja un norūpējies sekoja dziedniecei.

Nims klīda pa māju kā reibonī un nespēja noticēt Bentema

rīcībai. - Tur jābūt kādai kļūdai, - viņš nepārstāja atkārtot.

- Bentema kungs nekādā gadījumā mūs tā nenodotu.

- Atjēdzieties! - Emma uzsauca Nimam. - Jūsu priekšnieks bija nelietis.

Es pie sevis nodomāju, ka patiesība ir mazliet citāda, bet diez vai daudzi mani saprastu, ja es uzsāktu strīdu par Bentema morālajām īpašībām. Bentemam nebija obligāti jāšķiras no receptes vai jācīnās ar savu brāli - viņš izdarīja šādu izvēli. Beigu beigās viņš pats sevi nolēma iznīcībai, lai glābtu mūs pārējos.

- Viņam vajadzigs laiks, - Šārons iestājās par Nimu. - Tik daudz kas jāpārvērtē. Bentemam izdevās piemānit daudzus no mums.

- Pat jūs? - es vaicāju.

- īpaši jau mani. - Laivu vīrs paraustīja plecus un nogrozīja galvu. Viņš izskatījās noskumis un pretrunu mākts. - Viņš mani atradināja no ambrozijas, iznīcināja manu atkarību, izglāba man dzīvību. Bentems nebija tikai ļauns. Pieļauju, ka tādēļ es arī pievēru acis uz viņa nelietībām.

- Bentemam noteikti bija viena uzticības persona, - Emma sacīja. - Kāds rokaspuisis. Viņa Igors.

- Bentema asistents! - es iesaucos. - Vai kāds ir viņu redzējis?

Neviens nebija redzējis. Mēs pārmeklējām visu māju, bet Bentema rokaspuisis ar akmenscieto sejas izteiksmi bija pazudis. Mis Peregrine sasauca visus vienuviet un lūdza Emmu un mani šiki raksturot šī cilvēka izskatu, ja nu viņš atkal parādītos.

- Viņš ir uzskatāms par bīstamu, - imbrīne piebilda. - Ja redzat, neejiet viņam tuvumā. Bēdziet un pasakiet kādai imbrinei.

- Pasakiet kādai imbrinei, - Enohs nomurmināja. - Vai viņa tiešām nesaprot, ka mēs izglābām viņas?

Mis Peregrine to dzirdēja. - Jā, Enoh, tu biji izcils tāpat kā jūs visi. Un tu esi ievērojami pieaudzis, tomēr pat starp pieaugušajiem ir vecākie, kuri zina labāk.

- Jā, kundze, - zēns paklausīgi atteica.

Pēc tam es pajautāju mis Peregrinei, vai, viņasprāt, Bentems jau no paša sākuma plānoja mūs nodot.

- Vairāk par visu mans brālis bija oportūnists, - viņa sacīja. - Es domāju, ka viņš zināmā mērā gribēja darīt labu, un jums un Blūmas jaunkundzei viņš palīdzēja no tīras sirds. Tomēr visu šo laiku Bentems kala arī nodevīgus plānus, gadījumā ja tas kļūtu viņam izdevīgi. Kad es pateicu viņam, kur tos var iebāzt, viņš nolēma rīkoties.

- Tā nebija jūsu vaina, mis R, - Emma iebilda. - Pēc tā, ko Bentems nodarīja Eibam, ari es viņam nekad nepiedotu.

- Un tomēr es varēju izteikties pieklājīgāk. - Imbrīne sarauca pieri, un viņas skatiens sāka šaudīties pa telpu. - Brāļu un māsu attiecības mēdz būt sarežģītas. Reizēm es prātā pārlieku, vai manis pašas rīcība nav ietekmējusi to, kādus ceļus izvēlējās mani brāļi. Vai es nevarēju būt viņiem labāka māsa? Pieļauju, ka, būdama vēl jauna imbrīne, es pārāk fokusējos pati uz sevi.

- Mis Peregrine, tas ir... - es iesāku un apklusu, atturoties izmantot vārdu smieklīgi, jo man nebija ne brāļa, ne māsas, un varbūt tas nemaz nebija smieklīgi.

Vēlāk mēs aizvedām mis Peregrīni un vēl dažas imbrines uz puspagraba stāvu, lai izrādītu Bentema Pancilpikuma ierīces smadzeņu centru. Es sajutu akumulatoru telpā ieslodzīto tukš-pauri - tas bija vārgs, tomēr dzīvs. Man bija šī radījuma žēl, un es painteresējos, vai to varētu izlaist laukā. Tomēr mis Peregrine iebilda, ka pagaidām nepieciešams, lai ierīce nepārstātu darboties. Tā kā bija pieejamas tik daudzas cilpas un tās atradās zem viena jumta, būtu vienkārši ātri izplatīt vēsti par mūsu uzvaru pa visu īpatņi pasauli, lai izvērtētu nebūtņu nodarīto ļaunumu un uzsāktu atjaunošanas darbus.

- Ceru, ka jūs saprotat, Portmena kungs, - mis Peregrine beigās sacīja.

- Saprotu...

- Džeikobs ir pieķēries tam tukšpaurim, - Emma paskaidroja.

- Nu... - es nočukstēju, mazliet apjucis, - viņš man bija pirmais.

Mis Peregrine veltīja man savādu skatienu, bet apsolīja, ka darīs visu, kas būs viņas spēkos.

Kodiena brūce uz vēdera sāka sāpēt tik neciešami, ka vairs nespēju to ignorēt, un mēs ar Emmu pieteicāmies rindā pie Putekļu mātes; rinda stiepās laukā no pagaidu klīnikas un caur virtuvi vijās prom pa gaiteni. Bija pārsteidzoši vērot, kā ļaudis cits pēc cita iekliboja pieņemšanas telpā savainoti un sasisti, ar lauztu kājas pirkstu vai vieglu smadzeņu satricinājumu (vai - kā mis Eivosetas gadījumā - ar antīkas pistoles šautu lodi plecā), bet jau pēc dažām minūtēm iznāca laukā kā no jauna piedzimuši. Patiesībā viņi izskatījās tik labi, ka mis Peregrine paveda Reinaldo malā un lūdza atgādināt Putekļu mātei, ka viņa nav atjaunojams resurss un nedrīkst izšķiest sevi sīku savainojumu dziedēšanai, kuri sadzītu tāpat.

- Es jau centos viņai to pateikt, - Reinaldo atbildēja, - bet viņa ir perfekcioniste un manī neklausās.

Tāpēc mis Peregrine devās uz virtuvi, lai pati pārmītu kādu vārdu ar Putekļu māti. Pēc piecām minūtēm imbrīne iznāca laukā sakaunējusies, un no viņas sejas bija pazudušas vairākas grieztas brūces, bet roka, kas pēc trieciena pret alas sienu neturējās taisni, jau brīvi nokarājās gar sāniem. - Kas par spītīgu sievieti! - viņa iesaucās.

Kad pienāca mana kārta doties pie dziednieces, es gandrīz atteicos no ārstēšanas, jo Putekļu mātes veselajai rokai vairs bija palicis vien īkšķis un rādītājpirksts. Tomēr dziedniece tikai uzmeta acis nelīdzenajām, ar sarecējušām asinīm klātajām brūcēm uz vēdera un praktiski nogrūda mani uz lāvas, kas bija iekārtota blakus izlietnei. Ar Reinaldo starpniecību dziedniece man pavēstīja, ka koduma brūcē iekļuvusi infekcija. Uz tukšpauru zobiem krājas bīstamas baktērijas, un bez ārstēšanas es varētu ļoti nopietni saslimt. Tāpēc es piekāpos. Putekļu māte izbirdināja dziedējošos putekļus man uz krūtīm, un jau pēc dažām minūtēm es jutos daudz labāk.

Pirms došanās prom mēģināju vēlreiz pateikt dziedniecei, cik ļoti augstu vērtēju viņas ziedošanos un kā viņas atdotā ķermeņa

daļa mūs glābusi. - Nudien, nebūtu tā pirksta, man nekādā gadījumā neizdotos...

Līdz ar maniem pirmajiem vārdiem Putekļu māte uzgrieza man muguru, it kā vārds paldies svilinātu ausis.

Reinaldo mani pasteidzināja. - Piedodiet, bet Putekļu mātei jāpieņem vēl daudz citu pacientu.

Emma mani gaidīja vestibilā. - Tu izskaties lieliski! - viņa teica. - Paldies putniem! Es nudien sāku jau bažīties par to kodumu...

- Noteikti pasaki par savām ausīm, - es atgādināju.

- Par ko?

- Par savām ausīm, - es atkārtoju jau skaļāk un parādīju ar pirkstu. Džinkstēšana Emmai ausīs nebija pārgājusi kopš mūsu ierašanās krātuvē. 11 kā meitenei bija jāuztur plaukstās degošā liesma, lai rādītu mums bēgšanas ceļu, viņa nevarēja piesegt ausis no briesmīgā trokšņa, kas, kā es bažījos, varēja izrādīties burtiski apdullinošs. - Tikai nepiemini pirkstu!

- Ko nepieminēt?

- Pirkstu! - es pacēlu gaisā pats savu īkšķi. - Viņa to uztver ļoti jūtīgi. Es nemaz negribēju jokot...

- Kāpēc?

Es paraustīju plecus. - Nav ne jausmas.

Emma iegāja improvizētajā palātā. Pēc trim minūtēm viņa jau nāca laukā, sizdama knipjus pie ausīm. - Apbrīnojam! - viņa sacīja. - Dzidri kā zvanu skaņas!

- Paldies Dievam, - es nočukstēju. - Kliegt nemaz nav tik patīkami.

- На! Starp citu, es pieminēju pirkstu.

- Ko? Kāpēc?

- Ziņkārības pēc.

-Un?

- Viņai sāka drebēt rokas. Tad viņa kaut ko nomurmināja, bet Reinaldo to nepārtulkoja un praktiski izdzina mani laukā.

Pieļauju, ka mēs turpinātu runāt par šo tematu, ja vien nebūtu tik pārguruši un izsalkuši un ja tieši tobrīd gar degunu neaizplūstu garda ēdiena smarža.

- Klūpiet visi virsū! - mis Žubīte iesaucās gaiteņa otrā galā, un mūsu saruna pārtrūka.

Kad iestājās nakts, mēs sanācām kopā Bentema bibliotēkā, lai paēstu. Tā bija vienīgā telpa, kur mums visiem bija pietiekami daudz vietas. Kurējās kamīns, un mums pasniedza pateicīgo vietējo iedzīvotāju dāvātos gardumus: ceptu vistu ar kartupeļiem, medījumu un zivis (no tām es atteicos, ja nu gadījumā tās būtu nomakšķerētas Grāvī). Mēs mielojāmies un sarunājāmies, atsaucot atmiņā pēdējo dienu piedzīvojumus. Līdz šim mis Peregrine bija dzirdējusi pavisam maz par mūsu ceļojumu no Kērnholmas līdz Londonai un tālāk jau par mis Žubītes meklējumiem sa-bombardētajā pilsētā, tāpēc gribēja uzzināt visu līdz pēdējam sīkumam. Viņa prata lieliski klausīties; dzirdot kaut ko jautru, vienmēr smējās, un, klausoties dramatisko notikumu pārstāstu, apmierināti noelsās.

- Un tad bumba trāpīja tieši tukšpaurim, un tas sasprāga drumslās! - Olīvija iesaucās un pielēca kājās no krēsla, vēlreiz izdzīvojot šo bridi. - Bet mēs bijām ģērbušies īpašajos mis Žubītes džemperos, un tie mūs pasargāja no šrapneļiem!

- Augstā debess! - mis Peregrine noelsās. - Jums tik ļoti paveicās!

Kad mūsu stāsti beidzās, mis Peregrine kādu bridi klusi sēdēja, mūs pētīdama, un viņas acīs skumjas mijās ar apbrīnu. - Es ārkārtīgi lepojos ar jums, - viņa sacīja, - un ļoti nožēloju visu notikušo. Nespēju pat izteikt, kā vēlos, lai jums blakus būtu atradusies es, nevis mans nodevīgais brālis.

Mēs veltījām klusuma bridi Fionai. Hjū gan uzstāja, ka viņa nav mirusi, tikai pazudusi. Viņš apgalvoja, ka koki noteikti ir mīkstinājuši kritienu un meitene droši vien klīst pa mežu netālu no mis Žubītes zvērnīcas. Vai ari Fiona krītot ir sasitusi galvu un vairs neatceras, kur ir viņas mājas. Vai ari viņa slēpjas...

Hjū vērās mūsos cerību pilnām acīm, bet mēs izvairījāmies no viņa skatiena.

- Es esmu pārliecināta, ka viņa uzradīsies, - Bronvīne mierināja zēnu.

- Nedod viņam veltas cerības, - Enohs sacīja. - Tas ir nežēlīgi.

- It kā tu zinātu, kas ir nežēlība! - Bronvīne nicīgi izmeta.

- Mainīsim sarunas tematu, - Horācijs iejaucās. - Es gribu uzzināt, kā suns metro izglāba Džeikobu un Emmu.

Edisons drosmīgi uzlēca uz galda un sāka stāstīt, bet viņš tik ļoti izskaistināja vēstījumu par paša varonību, ka Emma bija spiesta pārņemt stafeti. Mēs abi kopīgi pastāstījām draugiem par to, kā atradām ceļu līdz Velna aizai un kā ar Bentema palīdzību paveicām nelielo iebrukumu nebūtņu cietoksnī. Pēc tam visiem radās jautājumi man - viņi gribēja uzzināt vairāk par tukšpauriem.

- Kā tu iemācījies viņu valodu? - Milards jautāja.

- Kā tu kontrolē tukšpauri? - interesējās Hjū. - Vai iztēlojies, ka esi viens no viņiem, līdzīgi kā es daru ar bitēm?

- Vai tev kutēja? - gribēja zināt Bronvīne.

- Vai tev kaut bridi ir gribējies paturēt kādu no tiem kā mājdzīvnieku? - vaicāja Olivija.

Es atbildēju, cik labi vien varēju, bet jutos tā, it kā mēle būtu sapīta. Manu saikni ar tukšpauriem bija ļoti grūti raksturot -gluži kā no rīta atsaukt atmiņā nakti nosapņoto. Uzmanību novērsa arī atliktā saruna ar Emmu. Pabeidzis stāstīt, saskatījos ar Emmu un pamāju uz durvīm, un mēs piecēlāmies no galda. Ejot laukā, jutu mums pievērstus draugu skatienus.

Mēs ielīdām mēteļiem, cepurēm un lietussargiem piebāztā ģērbistabā, kur dega spuldze. Tā nebija plaša vai ērta vieta, tomēr tur vismaz varējām palikt divi vien; neviens cits tur neienāktu un nedzirdētu, ko runājam. Piepeši mani pārņēma kaitinošas izbailes. Es atrados tik grūtas izvēles priekšā, kādu līdz šim nebiju pieredzējis.

Kādu bridi mēs klusējām, raudzīdamies viens otrā. Drēbes tik lielā mērā slāpēja trokšņus, ka man šķita - dzirdu mūsu sirdspukstus.

- Nūja, - Emma iesāka, jo viņai, protams, bija jārunā pirmajai. Mana draudzene vienmēr izteicās tieši un nebaidījās iekļūt neveiklās situācijās. - Vai tu paliksi?

Es nezināju, ko teikšu, līdz pat brīdim, kad vārdi atskanēja man no lūpām. Es darbojos kā autopilotā, bez paškontroles. - Man jāsatiek vecāki.

Šī patiesība nebija apspriežama. Viņi bija pārbijušies un stipri cieta, un to mani vecāki nebija pelnijuši. Es jau pārāk ilgi biju atstājis tēvu un māti neziņā.

- Protams, - Emma atbildēja. - Es saprotu. Tev noteikti viņi jāsatiek.

Jautājums palika karājamies gaisā neuzdots. Jāsatiek vecāki - tā bija tikai puspatiesība, nevis atbilde. Protams, jāsatiek, bet kas notiks pēc tam? Ko es viņiem teikšu?

Es centos iztēloties, kā izstāstu vecākiem patiesību. Šajā ziņā mana tālruņa saruna ar tēvu metrostacijā bija vēl tikai gaidāmās jautrības priekšspēle. Viņš ir zaudējis prātu. Mūsu dēls ir jucis. Vai arī lieto narkotikas. Vai varbūt viņam pietrūkst narkotiku...

Nē, nav jēgas teikt patiesību. Ko lai es iesāku? Es varētu satikt vecākus, pārliecināt viņus, ka esmu sveiks un vesels, izgudrot pasaciņu par ekskursiju uz Londonu un pēc tam pateikt, lai viņi dodas mājās bez manis. Kā tad! Tēvs un māte mestos man pakaļ. Viņi liktu policistiem sēdēt krūmos pie mūsu tikšanās vietas. Arī vīriem baltos virsvalkos ar Džeikoba lieluma tīkliem. Man nāktos bēgt. Runājot patiesibu, es tikai visu padarītu vēl ļaunāku. Ja mēs satiktos un es atkal aizlaistos, tas sāpinātu viņus vēl vairāk. Savukārt mans prāts nekādi nepieņēma domu, ka es varētu vispār nesatikties ar vecākiem un nekad neatgriezties mājās. Ja vēlējos būt pavisam godīgs pret sevi - lai cik sāpīga būtu doma par šķiršanos no Emmas, draugiem un šīs pasaules -, zināmā mērā es gribēju doties mājās. Mani vecāki un viņu pasaule nozīmēja atgriešanos pie veselā saprāta un paredzamas dzīves, pēc kā es ilgojos, piedzīvojis neseno ārprātu. Man uz kādu bridi jākļūst normālam, jāatvelk elpa. Tikai uz mirkli.

Biju atdevis parādu īpatņiem un mis Peregrinei. Biju kļuvis par vienu no viņiem. Tomēr es biju ne tikai viens no viņiem; biju ari savu vecāku dēls, un, lai cik neideāli viņi būtu, es ilgojos pēc tēva un mātes. Ilgojos pēc mājām. Zināmā mērā man pat pietrūka trulās parastās dzīves. Protams, Emmas man droši vien pietrūktu daudz vairāk nekā visa minētā. Problēma slēpās tajā, ka es gribēju pārlieku daudz. Vēlējos dzīvot abas dzīves, iegūt dubulto pilsonību. Būt īpatnis, uzzināt visu iespējamo par ipatņu pasauli un būt kopā ar Emmu, kā arī izpētīt visas

Bentema Pancilpikumā iekļautās cilpas. Tomēr es gribēju ari muļķīgo parasto dzīvi, kāda ir normāliem pusaudžiem - kamēr vēl varu par tādu uzdoties. Iegūt autovadītāja apliecību. Sadraudzēties ar sava vecuma cilvēku. Pabeigt vidusskolu. Tad man būtu jau astoņpadsmit un es varētu doties, kurp gribu - vai kad gribu. Es varētu atgriezties.

Lūk, ari patiesība, tās esence un sāls: es nevarēju visu atlikušo mūžu nodzīvot laika cilpā. Negribēju uz visiem laikiem palikt īpatnais bērns. Tomēr, iespējams, kādu dienu es varētu kļūt par īpatnu pieaugušo.

Bet ja nu, ļoti uzmanoties, tomēr pastāv kāda iespēja, kā piedzīvot to visu...

- Es negribu doties prom, - es sacīju, - tomēr domāju, ka tas man ir jādara - vismaz uz kādu laiku.

Emma sašļuka. - Tad dodies, - viņa teica.

Tas bija kā dzēliens. Viņa pat nepajautāja, ko nozīmē “uz kādu laiku”.

- Es nākšu ciemos, - ātri piebildu. - Varu atgriezties jebkurā brīdī.

Teorētiski es runāju patiesību: kopš nebūtņu ļaunuma iznīcināšanas - ar putna svētību - šeit vienmēr būs, kur atgriezties. Tomēr bija grūti iztēloties, ka vecāki tuvākajā laikā vēlreiz palaistu mani uz Lielbritāniju. Es meloju pats sev - mums abiem -, un Emma to zināja.

- Nē, to es negribu, - viņa sacīja.

Mana sirds gandrīz apstājās. - Ko? - es klusi jautāju. - Kādēļ ne?

- Tādēļ, ka Eibs jau tā izdarīja. Viņš atgriezās ik pēc dažiem gadiem un ar katru reizi bija aizvien vecāks, bet es paliku tikpat jauna. Un tad viņš kādu satika un apprecējās...

- Es tā nerīkotos, - es teicu. - Es tevi mīlu.

- Zinu. - Emma uzgrieza man muguru. - Arī viņš mīlēja.

- Bet mēs neesam... Ar mums tā nenotiks... - Es izmisīgi meklēju pareizos vārdus, bet domās valdīja galīga neskaidrība.

- Notiks gan. Tu zini, ka es dotos tev līdzi, ja vien varētu, bet es to nevaru - tur es strauji novecotu. Tāpēc vienkārši gaidīšu tevi. Kā iekususi dzintarā. Otrreiz es to vairs nepārcietīšu.

- Tas nebūs ilgi! Tikai pāris gadu, un tad jau varēšu darīt visu, ko vēlos. Es varētu iestāties kādā koledžā. Varbūt tepat Londonā!

- Varbūt, - Emma atkārtoja. - Varbūt. Bet tagad tu soli to, ko nespēsi pildīt, un tas ārkārtīgi sāpina tos, kuri tevi mīl.

Mana sirds kāpa pa muti laukā. Es jutos izmisis un nožēlojams. Pie velna, es nekad vairs nesatikšu vecākus! Lai notiek! Bet Emmu gan nespētu zaudēt.

- Esmu sapinies domās. Es tā nedomāju. Es palieku.

- Nē, man šķiet, tu runāji atklāti, - Emma iebilda. - Manuprāt, ka, palicis šeit, tu nejustos laimīgs. Un tāpēc galu galā sāktu mani nicināt. Tas būtu vēl ļaunāk.

-Nē. Nē, es nekad...

Tomēr patiesība jau bija izsprukusi pār lūpām, un to vairs nebija iespējams paņemt atpakaļ.

- Tev jādodas prom, - Emma uzstāja. - Tev ir sava dzive un ģimene. Šis stāsts nevar turpināties mūžīgi.

Es apsēdos uz grīdas, atslēju muguru pret mēteļu kalnu un iegrimu tajos. Dažas bezgalīgi ilgas sekundes izlikos, ka nekas nenotiek - ka es nemaz neatrodos tur, ka visa mana pasaule sastāv no vilnas, ir melna un smaržo pēc kodēm. Kad atkal izniru laukā, lai ievilktu elpu, Emma sēdēja ar sakrustotām kājām man līdzās.

- Ari es to nevēlos, - viņa teica. - Tomēr laikam saprotu, kāpēc tam jānotiek. Tev ir no jauna jāuzbūvē sava pasaule, un man - manējā.

- Bet nu šī ir arī mana pasaule.

- Tas tiesa. - Viņa mirkli apdomāja, piespiedusi zodu pie krūtīm. - Tas tiesa, un es ļoti ceru, ka tu atgriezīsies, jo esi kļuvis par vienu no mums un bez tevis mūsu ģimene jutisies nepilnvērtīga. Tomēr, kad tas notiks, manuprāt, mums jābūt tikai draugiem.

Šoreiz es mirkli apdomājos. Draugi. Izklausījās tik bāli un nedzīvi.

- Labāk tā nekā vairs nekad nesarunāties.

- Piekritu, - Emma teica. - Diez vai es spētu to pārciest.

Es pievirzījos Emmai tuvāk un apliku roku viņai ap vidukli. Domāju, ka viņa atvirzīsies nost, bet tā nenotika. Mazliet vēlāk meitenes galva noslīga man uz pleca.

Tā mēs kādu brīdi sēdējām.

Kad mēs ar Emmu beidzot iznācām no ģērbistabas, gandrīz visi jau bija iemiguši. Pagales bibliotēkas kamīnā bija izdegušas līdz oglēm, un uz paplātēm, kas iepriekš bija pārpildītas ar ēdieniem, vairs manīja tikai drupačas. Pret telpas augstajiem griestiem atbalsojās apmierināti krācieni un murmināšana. Imbrīnes un bērni apsegušies gulēja uz dīvāniem vai saritinājušies uz tepiķa, lai gan stāvu augstāk atradās ērtas guļamistabas. Gandrīz zaudējuši cits citu, viņi nebija ar mieru atkal šķirties, lai ari tikai uz vienu nakti.

Es gatavojos doties prom no rīta. Kopš zināju, kam jānotiek starp mani un Emmu, ilgāka kavēšanās sagādātu tikai mocības. Bet tieši tobrīd mums bija jāizguļas. Nez cik ilgs laiks bija pagājis kopš brīža, kad mēs aizvērām acis uz ilgāku laiku nekā tikai dažas minūtes? Es nespēju atcerēties, ka jebkad būtu bijis vēl vairāk pārguris.

Bibliotēkas stūrī sakrāvām kaudzē spilvenus un apskāvušies iemigām. Šī bija mūsu pēdējā kopīgā nakts, un es cieši piekļāvos Emmai un apņēmu viņu ar rokām, it kā, piespiežot sev klāt, varētu viņu iemūžināt savā maņu atmiņā. Paturēt šo sajūtu, šo smaržu. Iegaumēt draudzenes elpu - kā tā palēninās un izlīdzinās. Tomēr drīz vien mani pieveica miegs un šķita, ka esmu tikai nupat iesnaudies, kad jau pēkšņi samiedzu acis, jo pa augstajiem logiem telpā ieplūda dzeltenīga dienasgaisma.

Visi jau bija nomodā un šaudījās pa bibliotēku sačukstēdamies, lai mūs nepamodinātu. Mēs steigšus atsvabinājāmies viens no otra skavām, apzinoties, ka līdz ar gaismu vairs nevaram būt tik tuvi. Nepaspējām attapties, kad telpā iebrāzās mis Peregrine ar kafijas kannu un Nims ar paplāti, uz kuras bija saliktas krūzītes. - Labrīt visiem! Ceru, ka esat labi atpūtušies, jo mums ir daudz...

Ieraudzījusi mūs, mis Peregrine apkusa teikuma vidū un sarauca pieri.

Emma piesedza seju. - Nē, tikai ne to...

Ar vakardienas pārgurumu un emocijām man pat nebija ienācis prātā, ka nakšņošana vienā gultā ar Emmu (pat ja mēs tikai gulējām viens otram blakus), varētu aizskart mis Peregrines Viktorijas laika jūtas.

- Portmena kungs, uz pāris vārdiem. - Imbrine nolika kafijkannu un pameta man ar pirkstu.

Paredzēju, ka mani gaida atklāta saruna par notikušo. Es piecēlos kājās un piesarcis ar plaukstām nogludināju drēbes. Man nemaz nebija kauns, tomēr mulsumam nespēju pretoties.

- Novēli man veiksmi, - es pačukstēju Emmai.

- Neko neatzīsti! - viņa čukstus atbildēja.

Ejot caur istabu, dzirdēju dažu labu iesmejamies, un kāds pat nodziedāja: - Džeikobs un Emma, brūtgāns un brūte...

- Enoh, kļūsti taču beidzot pieaudzis! - Bronvīne pārmeta. - Tev tikai skauž.

Es izgāju vestibilā, sekojot mis Peregrinei.

-Jūsu zināšanai - nekas nenotika, - es teicu.

- Tas mani nepavisam neinteresē, - imbrine sacīja. - Jūs šodien dodaties prom, vai pareizi?

- Kā jūs zināt?

- Stingri ņemot, es esmu veca sieviete, bet prātu gan vēl neesmu zaudējusi. Zinu, ka jūs nespējat sevi sadalīt starp vecākiem un mums, savām vecajām mājām un jaunajām... vai kas no tām palicis. Jūs vēlaties panākt līdzsvaru, nenostājoties ne vienā, ne otrā pusē un nesāpinot cilvēkus, kurus mīlat. Tomēr tas nav vienkārši. Vai pat vispār nav iespējams. Vai tā jūs jūtaties?

- Nu... jā. Aptuveni tā.

- Un pie kā jūs ar Blūmas jaunkundzi palikāt?

- Mēs esam draugi, - es atbildēju, neveikli izrunājot šo vārdu.

- Un tas nedara jūs laimīgu.

- Nē. Bet es saprotu... Man šķiet.

Mis Peregrine piešķieba galvu. - Vai tiešām?

- Viņa grib pasargāt sevi.

- Un arī jūs, - imbrine piebilda.

- To es nesaprotu.

- Jūs, Džeikob, esat ļoti jauns. Visticamāk, jūs vēl daudz ko nesaprotat.

- Man nav skaidrs, kāds tam sakars ar manu vecumu.

- Vistiešākais! - Mis Peregrine aši un skarbi iesmējās un tikai tad pamanīja, ka es nudien nesaprotu, un mazliet atmaiga. - Blūmas jaunkundze piedzima iepriekšējā gadsimta sākumā. Viņas sirds ir veca un noturīga. Varbūt jūs bažījaties, ka viņa drīz vien varētu atrast jums aizstājēju, ka kāds īpatns Romeo varētu sagrozīt viņai galvu. Es šādu iespēju nepieļautu. Viņa mīl jūs. Neesmu redzējusi Emmu tik laimīgu ne ar vienu citu. Pat ar Eibu ne.

- Vai tiešām? - Man krūtīs uzvilnīja siltums.

- Tiešām. Bet, kā mēs jau konstatējām, jūs esat jauns. Tikai sešpadsmit gadus vecs - pirmoreiz sešpadsmit gadus vecs. Jūsu sirds vēl tikai mostas, un Blūmas jaunkundze ir jūsu pirmā mīlestība. Vai ne tā?

Es kaunīgi pamāju ar galvu. Skaidrs, ka tas bija redzams ikvienam.

- Jūs droši vien iemīlēsieties vēlreiz, - mis Peregrine turpināja. -Jaunām sirdīm, tāpat kā jaunām smadzenēm, piemīt īsa atmiņa.

- Tikai ne man, - es iebildu. - Es neesmu tāds.

Es apzinājos, ka, to sakot, izklausos pēc impulsīva pusaudža, bet tobrīd biju tik pārliecināts par Emmu kā ne par ko citu līdz šim.

Mis Peregrine lēni pamāja ar galvu. - Es priecājos to dzirdēt, - viņa sacīja. - Varbūt Blūmas jaunkundze ir jums atļāvusi salauzt viņai sirdi, bet es gan ne. Viņa man ir ļoti svarīga un nebūt ne tik stipra, par kādu izliekas. Es nevaru pieļaut, ka Emma kauc uz mēnesi un visu nodedzina, ja jums gadītos ļauties kādas parastās meitenes šarmam. Esmu jau to pieredzējusi, un mums vienkārši vairs nav lieku mēbeļu, ko salauzt. Vai jūs mani saprotat?

- Mhm, - es pārsteigts norūcu. - Tā šķiet...

Mis Peregrine pienāca soli tuvāk un vēlreiz atkārtoja jau klusāk un saltākā tonī: - Vai jūs mani saprotat?

-Jā, mis Peregrine.

Imbrine strauji pamāja ar galvu, tad pasmaidīja un uzsita man pa plecu. - Tad jau viss kārtībā. Mēs labi parunājām. -Pirms paspēju ko piebilst, viņa atgriezās bibliotēkā un skaļi uzsauca: - Brokastīs!

Aptuveni pēc stundas es devos prom, un Emma, mis Peregrine un viss plašais draugu un imbriņu pulks mani pavadīja līdz pat piestātnei. Šārons jau gaidīja jaunā laivā, kuru bija pametuši bēgošie Grāvja pirāti. Sekoja ilgi apkampieni un asarainas atvadas, kas beidzās tikai tad, kad es apsolīju, ka atgriezīšos un vēlreiz visus satikšu, lai gan man nebija ne jausmas, kā to drīzākajā laikā varētu izdarīt - ar ko es samaksātu par starptautiskajiem lidojumiem un kā pārliecinātu vecākus.

- Mēs tevi nekad neaizmirsīsim, Džeikob! - Olīvija šņukstot izdvesa.

- Es iemūžināšu tavu stāstu nākamajām paaudzēm, - Mi-lards apsolīja. - Tas būs mans jaunais projekts. Es arī gādāšu, lai šis stāsts tiktu iekļauts īpatņu pasaku jaunajā izdevumā. Tu kļūsi slavens!

Edisons pienāca pie manis abu Grimmu lāču mazuļu pavadībā. īsti nevarēja saprast, kurš kuru ir adoptējis - viņš lāčus vai lāči viņu. - Tu esi ceturtais drosmīgākais cilvēks, kādu jebkad esmu pazinis, - Edisons paziņoja. - Ceru, ka mēs vēl tiksimies.

- Ari es tā ceru, - es atbildēju un nemeloju.

- Džeikob, vai drīkst - mēs aizbrauksim pie tevis ciemos? -Klēra lūdzās. - Vienmēr esmu gribējusi apskatīt Ameriku.

Man pietrūka dūšas paskaidrot, kāpēc tas nav iespējams. - Protams, drīkst, - es teicu. - Es priecāšos.

Šārons uzsita ar kārti pa laivas sānu. - Visi uz klāja!

Es negribīgi iekāpu laivā, Emma un mis Peregrine man sekoja. Viņas uzstāja, ka pavadīs mani, līdz es satikšu vecākus, un es tam nepretojos. Pakāpeniskas atvadas šķita daudz vieglāk panesamas.

Šārons pacēla enkuru, un mēs atrāvāmies no krasta. Draugi mums māja un, kad slīdējām garām, uzsauca atvadas. Es pamāju pretī, tomēr bija pārlieku grūti skatīties, kā samazinās viņu stāvi, tāpēc turēju acis pievērtas, līdz straume mūs aiznesa aiz Grāvja līkuma, aizsedzot skatu uz palicējiem.

Nevienam negribējās runāt. Klusēdami vērojām, kā garām paslīd sagumušas mājas un nestabili tilti. Drīz vien sasniedzām pāreju, kur straume mūs ierāva tajā pašā pazemes tuneli, pa kuru es biju ieradies cilpā, un izspļāva laivu otrā pusē - mūsdienās, tveicīgā pēcpusdienā. Vairs nebija ne miņas no Velna aizas pussabrukušajiem graustiem; to vietā pret debesim slējās dzīvojamās mājas ar stikla fasādēm un mirdzoši biroju debesskrāpji. Garām pašāvās motorlaiva.

Mūs apņēma darbīgi, piesātināti mūsdienu trokšņi. Mašīnas signalizācija. Mobilā tālruņa zvans. Seksīgas popmūzikas ritmi. Mēs pabraucām garām iecienītam kanālmalas restorānam, bet Šārona burvestības rezultātā uz terases pusdienojošie ļaudis neredzēja, ka paslīdam garām. Man iešāvās prātā, ko viņi padomātu, ja mūs redzētu. Divi pusaudži melnā, sieviete Viktorijas laika stīvajā apģērbā un vēl Šārons Drūmā Pļāvēja apmetni, kurš ar kārti izvada mūs ārā no pazemes. Kas to lai zina - varbūt mūsdienu pasaule jau ir tik pārsātināta, ka neviens pat aci nepamirkšķinātu.

Ar maniem vecākiem gan bija pavisam cits stāsts, un kopš atgriešanās tagadnē tieši viņi izraisīja man lielākās bažas. Tēvs un māte jau tāpat uzskatīja, ka esmu sajucis prātā vai ari lietoju smagās narkotikas. Man paveiksies, ja viņi mani neaizsūtīs uz psihiatrisko slimnīcu. Bet, pat ja tas nenotiks, mani gaidīs gadiem ilgas nemitīgas garīgās veselības pārbaudes. Vecāki vairs nekad man neuzticēsies.

Tomēr šī ciņa bija jāizclna man pašam, un gan jau es atradīšu veidu, kā to izdarīt. Man pašam visvieglāk būtu pastāstīt vecākiem taisnību, bet, kā zināms, es nevarēju tā rīkoties. Viņi nekad nesaprastu šo manas dzīves daļu, un, ja es mēģinātu to panākt ar varu, psihiatriskajā klīnikā nokļūtu viņi.

Mans tētis jau tā zināja par īpatnajiem bērniem vairāk, nekā viņam būtu jāzina. Viņš tos bija saticis Kērnholmā, lai gan redzēto noturēja par sapni. Pēc tam Emma vēl nosūtīja tētim vēstuli ar savu un vectēva fotogrāfiju. It kā ar to vēl nebūtu diezgan, runājot pa tālruni, es faktiski pateicu tēvam, ka esmu īpatnis. Kā vēlāk sapratu, tā bija kļūda un egoistiska rīcība. Un tagad tuvojās bridis, kad es satikšu vecākus, turklāt Emma un mis Peregrine joprojām atradās man līdzās.

- Ja tā padomā, - es teicu, pagriezies pret viņām, - varbūt tomēr labāk nenāciet man līdzi.

- Kāpēc ne? - Emma iebilda. - Tik strauji mēs nenovecosim...

- Diez vai maniem vecākiem vajadzētu redzēt mūs kopā. Jau tā būs ārkārtīgi grūti viņiem visu izskaidrot.

- Es par to esmu daudz domājusi, - mis Peregrine teica.

- Par ko? Vai par maniem vecākiem?

-Jā. Varu jums šajā ziņā palīdzēt, ja vēlaties.

- Kā gan?

- Viens no neskaitāmajiem imbrines pienākumiem ir tikt galā ar tiem parastajiem ļaudīm, kuriem radusies pārlieku liela interese par mums vai kuriem esam radījuši citu veidu problēmas. Mēs protam likvidēt šo interesi un palīdzēt viņiem aizmirst, ka viņi šo to ir redzējuši.

- Vai tu to zināji? - es jautāju Emmai.

- Protams. Ja nebūtu šādas dzēšanas, ziņas par īpatņiem izplatītos katru otro dienu.

- Tātad tas nozimē... ka viņiem izdzēš atmiņu?

- Drīzāk tā ir selektīva konkrētu neērtu atmiņu likvidēšana, -mis Peregrine paskaidroja. - Gandrīz nesāpīga un bez blaknēm. Un tomēr jums tas var likties pārāk ekstrēmi. Es šo lēmumu atstāšu jūsu ziņā.

- Labi, - es piekritu.

- Kas ir labi? - Emma jautāja.

- Labi, lūdzu, izdzēsiet manu vecāku atmiņas. Izklausās apbrīnojami. Un, ja reiz runājam par to... Bija tāds gadījums... man bija divpadsmit gadu, un es iebraucu ar mammas mašīnu garāžas durvis...

- Pārlieku neaizrausimies, Portmena kungs.

- Es tikai pajokoju, - es attraucu, lai gan tā bija tikai daļēja patiesība. Jebkurā gadījumā jutos ievērojami atvieglots. Man vairs nebūs jāvelta atlikušie pusaudža gadi tam, lai atvainotos par bēgšanu un par to, ka liku vecākiem domāt, ka esmu miris, tā gandrīz neglābjami sagraujot viņu dzīvi. Un tas bija labi.

Šārons izlaida mūs pie tā paša žurku apsēstā zemā mola, kur pirmoreiz tikāmies. Izkāpjot no viņa laivas, mani pārņēma saldsērīgas nostalģijas vilnis. Dažu pēdējo dienu laikā es ik sekundi biju piedzīvojis šausmas, derdzīgus notikumus un visplašāko un neaptveramāko ciešanu gammu, bet turpmāk man šādi piedzīvojumi droši vien vairs nekad negadīsies. Man tā pietrūks - ne tik daudz izciesto pārbaudījumu, cik tā cilvēka, par kādu biju kļuvis, tos izturot. Biju ieguvis dzelžainu gribu - to es tagad apzinājos un cerēju šo gribu nezaudēt ari saudzīgākos dzīves apstākļos.

- Visu labu! - Šārons teica. - Es priecājos, ka satiku tevi, par spīti nebeidzamajām problēmām, kādas man sagādāji.

-Jā, es arī. - Mēs paspiedām viens otram roku. - Mums gāja interesanti.

- Pagaidiet mūs šeit, - mis Peregrine atgādināja. - Mēs ar Blūmas jaunkundzi būsim atpakaļ pēc stundas vai divām.

Manus vecākus mēs atradām viegli. Būtu man joprojām mobilais tālrunis, tas būtu noticis vēl vieglāk, bet, kā noskaidrojās, vajadzēja tikai pieteikties policijas iecirknī. Biju jau izsludināts par bezvēsts pazudušu, un pusstundu pēc tam, kad biju nosaucis policistam savu vārdu un uzvārdu un apsēdies uz sola, lai gaidītu, mana māte un tēvs jau bija klāt. Viņiem bija saburzītas drēbes, kurās, kā redzams, viņi bija arī pārlaiduši nakti. Mātes vienmēr ideāli uzkrāsotā seja izskatījās briesmīgi, un tēva vaigus klāja trīs dienu rugāji. Abi turēja rokās skrejlapu kaudzi ar uzrakstu PAZUDIS un manu fotoattēlu. Acumirklī es sajutos caur un cauri briesmīgi par ciešanām, kādas biju viņiem sagādājis. Kamēr centos lūgt piedošanu, mamma un tētis nometa skrejlapas zemē un apķēra mani divkāršā skāvienā. Manis teiktais noslāpa tēta džempera krokās.

- Džeik, Džeik, ak mans Dievs, manu mazo Džeik! - iesaucās māte.

- Tas ir viņš, nudien, tas ir viņš, - nerimās tētis. - Mēs tik ļoti uztraucāmies, mēs tik ļoti uztraucāmies...

Cik ilgi es biju projām? Kādu nedēļu? Aptuveni tā, lai gan šķita, ka pagājusi vesela mūžība.

- Kur tu biji? - māte jautāja. - Ko tu darīji?

Vecāki palaida mani vaļā, bet es joprojām nevarēju iespraust ne vārda.

- Kāpēc tu tā aizbēgi? - tēvs mani tincināja. - Par ko tu domāji, Džeikob?

- Es tevis dēļ nosirmoju! - māte pateica un metās mani apskaut otrreiz.

Tētis nopētīja mani. - Kur ir tavas drēbes? Kas tev mugurā?

Es joprojām biju ģērbies melnajā kostīmā. Hm... Tomēr šādu ietērpu būtu vieglāk izskaidrot nekā deviņpadsmitā gadsimta drānas, un, paldies Dievam, Putekļu māte bija sadziedējusi brūces man uz sejas...

- Džeikob, saki taču kaut ko! - tēvs pieprasīja.

- Lūdzu, lūdzu, piedodiet! - es iesāku. - Ja vien varētu, es nekādā gadījumā nebūtu jums to sagādājis, bet nu jau viss ir kārtībā. Būs labi. Jūs nesaprastu, un tā arī labāk. Es jūs abus mīlu.

- Vienā ziņā tev taisnība, - tēvs attrauca. - Mēs nesaprotam. Neko.

- Un viss nav kārtībā, - mamma piebilda. - Tu mums to paskaidrosi.

- Arī mums, - piebilda blakus stāvošais policists. - Un vēl mēs veiksim narkotiku pārbaudi.

Kontrole pār situāciju slīdēja ārā no rokām. Bija pienācis laiks noraut stopkrānu.

- Es jums visu izstāstīšu, - es sacīju, - tikai vispirms gribu jūs iepazīstināt ar kādu savu draugu. Mammu, tēti, šī ir mis Peregrine.

Es pamanīju, kā tēta skatiens aizslīd no mis P. pie Emmas. Droši vien tēvs atpazina meiteni, jo šķita, ka viņš ir ieraudzījis spoku. Tomēr viss būs kārtībā - pavisam drīz viņš to aizmirsīs.

- Priecājos ar jums iepazīties. - Mis Peregrine sarokojās ar maniem vecākiem. - Jums ir brīnišķīgs dēls, visaugstākās klases zēns. Džeikobs ir ne vien lielisks džentlmenis, viņš ir pat vēl vairāk apdāvināts nekā viņa vectēvs.

- Nekā viņa vectēvs? - mans tētis pārjautāja. - Kā jūs...

- Kas ir šī savādā sieviete? - jautāja mamma. - Kā jūs pazīstat mūsu dēlu?

Mis Peregrine satvēra tēta un mammas delnas un dziļi ielūkojās abiem acis. - Alma Peregrine, Alma Le Feja Peregrine. Jā, cik noprotu, jums šeit Britu salās nav klājies viegli. Tas bija briesmīgs ceļojums. Domāju, ka visiem iesaistītajiem būs labāk, ja jūs vienkārši aizmirsīsiet, ka tas vispār noticis. - Vai piekrītat?

- Jā, - sacīja mamma, bet viņas skatiens bija aizklīdis tālē.

- Es piekritu, - mans tēvs teica gluži kā viegli nohipnotizēts.

Mis Peregrine bija apturējusi viņu smadzeņu darbību.

- Fantastiski, brīnišķīgi, - viņa atbildējā. - Tagad, lūdzu, koncentrējiet skatienu šurp. - Imbrine palaida vaļā manu vecāku delnas un izvilka no kabatas garu piekūna spalvu ar ziliem plankumiem. Man pārskrēja karsts vainas apziņas vilnis, un es viņu apturēju.

- Pagaidiet! - es teicu. - Galu galā es laikam nevēlos, lai jūs to darītu.

- Vai esat pārliecināts? - Šķita, ka esmu sagādājis mis Pere-grinei vieglu vilšanos. - Jūs var sagaidīt lieli sarežģījumi.

- Es jūtos tā, it kā krāptu vecākus, - es atzinos.

- Ko tu tādā gadījumā viņiem teiksi? - Emma jautāja.

- Vēl nezinu. Bet man nešķiet pareizi tā vienkārši... izskalot viņiem smadzenes.

Atklāt patiesību šķita egoistiski, bet izdzēst pašu skaidrojuma nepieciešamību - divtik savtīgi. Un kā tad policija? Un radinieki? Manu vecāku draugi? Viņi taču noteikti zina, ka biju pazudis, un, ja vecāki aizmirstu notikušo... rastos absolūts haoss.

- Kā vēlaties, - mis Peregrine sacīja. - Tomēr es uzskatu, ka būtu prātīgāk atļaut man izdzēst no vecāku atmiņas pēdējās divas vai trīs minūtes, lai viņi aizmirstu par Blūmas jaunkundzi un mani.

- Nu... labi, - es piekritu. - Ja vien līdz ar to viņi neaizmirst arī angļu valodu.

- Es rīkojos ļoti precīzi, - imbrīne norādīja.

- Kas tās par runām par smadzeņu skalošanu? - atskanēja policista balss. - Kas jūs esat?

- Alma Peregrine, - mis Peregrine atbildēja un steidzās paspiest vīrieša roku. - Alma Peregrine, Alma Le Feja Peregrine.

Policists nodūra galvu un pēkšņi pievērsās kādam plankumam uz grīdas.

- Varu iedomāties dažus nebūtnes, kuriem vajadzētu veikt šo operāciju, - Emma piebilda.

- Diemžēl tas iedarbojas tikai uz parasto ļaužu piekāpīgajiem prātiem, - mis Peregrine atbildēja. - Jā, runājot par to... - Im-brine pacēla gaisā spalvu.

- Pagaidiet! - es teicu. - Pirms jūs to izdarīsiet... - Es sniedzu viņai roku. - Paldies jums par visu. Man jūsu tiešām pietrūks, mis Peregrine.

Imbrīne izlikās neredzam manu roku un apskāva mani. - Šīs jūtas ir abpusējas, Portmena kungs. Un man būtu jāpateicas jums. Bez jūsu un Blūmas jaunkundzes varonības...

-Ja jūs visus tos gadus nebūtu glābusi manu vectēvu...

Imbrīne pasmaidīja. - Vienosimies par neizšķirtu.

Atlika pēdējās ardievas. Vissmagākās. Es apskāvu Emmu, un viņa neganti apvija rokas man apkārt.

- Vai mēs drīkstam sarakstīties? - viņa jautāja.

- Vai esi pārliecināta, ka tu to gribi?

- Protams. Draugi uztur sakarus.

- Labs ir, - es atviegloti nopūtos. - Mēs varētu vismaz...

Un tad Emma mani noskūpstīja. Ar pilnvērtīgu skūpstu uz

lūpām. No tā man sagriezās galva.

- Man šķita, ka esam tikai draugi! - es teicu un pārsteigts atkāpos.

- Nūjā. - Emma nodūra acis. - Tagad esam draugi. Man tikai vajadzēja vienu beidzamo atmiņu.

Mēs abi iesmējāmies, bet mūsu sirdis tajā mirklī iesāpējās un salūza.

- Bērni, izbeidziet! - mis Peregrine nošņāca.

- Frenk, - mana mamma tik tikko dzirdami ierunājās, - kas ir tā meitene, ko Džeiks skūpsta?

- Man nav ne mazākās jausmas, - tētis nomurmināja. - Džei-kob, kas ir tā meitene, un kāpēc tu viņu bučo?

Es pietvīku. - Nu... Tā ir mana... draudzene. Emma. Mēs tikai atvadāmies.

Emma kautrīgi atmeta ar roku. - Jūs noteikti neatceraties mani, bet vienalga - labdien!

- Labs ir, taču beidz bučot svešas meitenes un nāc pie mums, - mamma sacīja.

- Okei. - Es pievērsos mis Peregrīnei: - Šķiet, pie tā arī paliksim.

- Nedomājiet, ka šīs ir atvadas, - imbrine atbildēja. - Tagad jūs esat mūsējais un no mums tik viegli vis vaļā netiksiet.

- Es tiešām ceru, ka tā ir. - Par spīti nospiedošajai situācijai, es pasmaidīju.

- Es tev rakstīšu. - Arī Emma centās smaidīt, tomēr viņai aizlūza balss. - Lai tev veicas ar... ko nu normālie ļaudis dara.

- Uz redzēšanos, Emma! Es skumšu pēc tevis. - Šie vārdi šķita tik nepiemēroti, bet līdzīgos brīžos jebkuri vārdi ir nepiemēroti.

Mis Peregrine pagriezās, lai pabeigtu iesākto. Viņa pacēla piekūna spalvu un pakutināja maniem vecākiem zem nāsīm.

- Atvainojiet, - māte sacīja, - bet ko jūs uzdrošināāā... AAA-PČĪĪ!

Vecākus pārņēma šķavu lēkme, un, kamēr viņi šķaudīja, mis Peregrine pakutināja policistu, un arī viņš sāka šķaudīt. Kad viņi norima, deguni tecēja un vaigi svila, bet mis Peregrine jau bija nozudusi laukā pa durvīm.

- Kā jau es teicu... - tētis iesāka, it kā dažu pēdējo minūšu nebūtu bijis. - Pagaidiet... ko gan es teicu?

- Ka mums jādodas mājās un vēlāk par visu jāparunā, - es cerīgi ieminējos.

- Pirms tam gan jums būs jāatbild uz dažiem jautājumiem, - policists iebilda.

Dažas minūtes pagāja sarunā ar policiju. Es atbildēju nekonkrēti un katra teikuma galā piekabināju atvainošanos, kā ari zvērēju tā un šitā, ka neesmu ne ticis nolaupīts, ne cietis no vardarbības vai lietojis narkotikas. (Mis Peregrines smadzeņu skalošanas dēļ policists bija aizmirsis, ka mani vajag pārbaudīt saistībā ar narkotikām.) Kad vecāki paskaidroja par vectēva nāvi un nepatikšanām, kādas mani bija piemeklējušas pēc tam, policists izskatījās apmierināts, ka esmu tikai tāds daļēji ķerts bēglis, kurš aizmirsis lietot zāles. Mums lika parakstīt vairākas veidlapas un ļāva iet.

-Jā, jā! Lūdzu, brauksim mājās, - mamma sacīja. - Bet mēs patiešām parunāsim par visu, jaunais cilvēk. Visos sīkumos.

Mājās. Man šis vārds bija kļuvis svešs. Tas apzīmēja kādu tālu zemi, kuru es tik tikko vairs spēju iztēloties.

-Ja pasteigsimies, mēs varētu paspēt uz vakara reisu, - tētis ieminējās.

Viņš bija gluži vai piecementējis savu roku pie mana pleca, kā baidoties, ka es aizbēgšu, tiklīdz viņš palaidīs mani vaļā. Mamma nespēja novērst no manis skatienu, un viņas lielajās, pateicības pilnajās acīs krājās asaras.

- Man viss ir kārtībā, - es teicu. - Goda vārds.

Es zināju, ka vecāki man netic un neticēs vēl ilgi. Mēs izgājām uz ielas, lai apturētu kādu melno taksometru. Kad viens jau tuvojās, es ieraudzīju parkā otrpus ielai divas pazīstamas sejas, kuras mani vēroja. Raibajā ozola ēnā stāvēja Emma un mis Peregrine. Pacēlu roku atvadām, un man iesāpējās sirds.

- Džeik? - Tētis atvēra man taksometra durvis. - Kas par lietu?

Es pārstāju māt un izlikos, ka tikai pakasu galvu. - Nekas, tēt.

Iekāpu taksometrā. Tētis pagrieza galvu un paskatījās uz parka pusi. Kad paraudzījos pa mašīnas logu, zem ozola redzēju tikai putnu un dažas gaisā saceltas lapas.

Atgriešanās mājās nebija nedz triumfāla, nedz viegla. Es biju sagrāvis vecāku uzticību, un tās atgūšana nozīmēja ilgu darbu un lielas pūles. Ņemot vērā bēgšanas iespēju, tiku nepārtraukti novērots. Mani nekur nelaida vienu pašu, pat ne pastaigā ap kvartālu. Mājā ierīkoja sarežģītu drošības sistēmu, kas gādāja ne tikai par to, lai mājā neiekļūtu zagļi, bet ari lai es netiktu ārā. Steidzami atsākās mana ārstēšana. Tiku pakļauts neskaitāmām psihologu pārbaudēm, un man izrakstīja jaunas, daudz stiprākas zāles (kuras es paslēpu zem mēles un vēlāk izspļāvu). Tomēr tovasar es būtu bijis ar mieru izciest vēl stingrākus ierobežojumus. Ja brīvības zaudēšana uz kādu laiku bija cena, kas jāsamaksā par iegūtajiem draugiem, par pieredzēto neparasto dzīvi, kura, kā tagad labi zināju, pieder arī man, tas šķita godīgs darījums. Bija vērts piedalīties neskaitāmās neveiklās sarunās ar vecākiem un katru nakti pavadīt vientulībā, sapņojot par Emmu un īpatnajiem draugiem. Tā vērta bija ikviena vizīte pie manas jaunās psihiatres.

Tā bija nesatricināmi mierīga paveca kundze - daktere Spangere -, un četrus rītus nedēļā es aizvadīju viņas plastiskās operācijas rezultātā iegūtā mūžīgā smaida žilbinošajā gaismā. Viņa mani nemitīgi izjautāja par to, kāpēc es aizbēgu no salas un kā pavadīju turpmākās dienas, un smaids nenodrebēja ne mirkli. (Jūsu zināšanai: viņas acis bija gaiši brūnas, zīlītes - normālas, un nebija nekādu kontaktlēcu.) Es izgudroju pasaciņu par īslaicīgu prāta aptumsumu papildinājumā ar šķipsniņu atmiņas zuduma - neviens vārds no šī stāsta nebija pārbaudāms. Tas skanēja aptuveni šādi: nobijies no Kēmholmā redzētā cilvēka, kuru noturēju par maniakālu aitu slepkavu, es salūzu un laivā aizīros līdz Velsai. Tur kādu bridi aizmirsu, kas esmu, un ar autostopiem devos uz Londonu. Es nakšņoju parkos, ne ar vienu nesarunājos, ne ar vienu neiepazinos, nelietoju nekādas vielas, kas mainītu manu noskaņojumu vai saprātu, un, pusnemaņā zaudējis orientāciju, vairākas dienas klīdu pa pilsētu. Vaicāts par tālruņa sarunu, kad es tēvam pavēstīju, ka esmu īpatnis...

Hm, kāds tālruņa zvans? Es nespēju atcerēties nevienu sarunu pa tālruni.

Beigu beigās daktere Spangere norakstīja visu notikušo uz īslaicīgu mānijas stāvokli, kam raksturīga maldīšanās un ko bija izsaucis stress, bēdas un neatrisinātie ar vectēvu saistītie jautājumi. Citiem vārdiem sakot, es biju mazliet sajucis, bet tā varētu būt ari vienreizēja parādība, un tagad es jūtos jau daudz labāk, paldies! Mani vecāki gan joprojām sēdēja kā uz pulvera mucas. Viņi gaidīja, kad es atkal sabrukšu, izdarīšu kaut ko nenormālu vai vēlreiz aizbēgšu. Tomēr es uzvedos ideāli. Spēlēju labā zēna un nožēlas pilnā dēla lomu tā, it kā alktu saņemt Oskaru. Es pieteicos palīdzēt mājas darbos. Cēlos krietni pirms pusdienlaika un uzturējos vērīgo vecāku redzeslokā. Kopā ar viņiem skatījos televīziju, veicu dažādus darbus un pēc ēdienreizēm paliku pie galda, lai iesaistītos tukšajās sarunās, kādas tētim un mammai tik ļoti patika. Mēs pļāpājām par vannasistabas pārbūvi, māju īpašnieku asociācijas politiku, savādām diētām un putniem. (Ne reizi neizskanēja ne mazākais mājiens par manu vectēvu, salu vai manu gadījumu.) Es biju jauks, pieklājīgs, pacietīgs un vai simt izpausmēs nekādi nelīdzinājos tam dēlam, kāds biju palicis viņu atmiņā. Varbūt tēvs un māte domāja, ka mani bija nolaupījuši citplanētieši un nu manā vietā atstājuši klonu vai kaut ko tamlīdzīgu, bet viņi nesūdzējās. Un pēc dažām nedēļām tika pieņemts lēmums, ka ir droši aicināt ciemos radiniekus un ka tēvocis X vai tante Y varētu iegriezties uz tasi kafijas un samākslotu sarunu, lai es pats personiski varētu parādīt, cik saprātīgs esmu.

Savādā kārtā mans tētis ne reizi nepieminēja vēstuli, kuru Emma bija viņam atstājusi, kad vēl atradāmies uz salas, nedz ari viņas un Eiba fotogrāfiju tajā pašā aploksnē. Iespējams, ar to viņš pagaidām nespēja tikt galā vai ari bažījās, ka sarunas par to varētu izraisīt recidīvu. Lai kāds būtu iemesls, viņš izturējās tā, it kā nekādas vēstules nebūtu bijis. Runājot par reālo tikšanos ar Emmu, Milardu un Olīviju, - esmu pārliecināts, ka tētis jau sen to uzskatīja par savādu sapni.

Vēl pēc dažām nedēļām vecāki sāka atslābt. Viņi noticēja manai pasaciņai un dakteres Spangeres skaidrojumiem par manu uzvedību. Tētis un mamma nu būtu varējuši rakties dziļāk, uzdot vairāk jautājumu, pakonsultēties ar vēl kādu psihiatru, bet viņi tiešām gribēja ticēt manai atlabšanai un tam, ka dakteres Spangeres parakstītās zāles, lai kādas tās būtu, ir paveikušas brīnumu. Vairāk par visu pasaulē viņi vēlējās, lai mūsu dzīve atgrieztos normālās sliedēs, un, jo ilgāk es paliku mājās, jo vairāk viņi nomierinājās.

Atklāti sakot, pielāgošanās man nedevās viegli. Man bija garlaicīgi, un es jutos vientuļi. Dienas vilkās. Biju domājis, ka pēc aizvadītajās nedēļās pārciestā mājas ērtības šķitīs jaukākas, bet diezgan drīz pat svaigi mazgāta veļa un ķīniešu ātrās ēstuves gardumi zaudēja pievilcību. Gulta šķita pārlieku mīksta, ēdiens - pārāk sātīgs. Visa kā bija pārāk daudz, tāpēc mani nomāca vainas apziņa un depresija. Dažbrīd, kopā ar vecākiem staigājot pa lielveikala ejām un kaut ko meklējot, sāku domāt par ļaudīm, kurus biju redzējis dzīvojam Velna aizas malā, un sadusmojos. Kāpēc mums visa kā bija tik daudz, ka nezinājām, kur likt, bet citiem netika pat ne mazumiņš, lai izdzīvotu?

Es nevarēju normāli izgulēties. Modos nakts vidū, un domas šaudījās ap atmiņu ainiņām, kurās vēl biju kopā ar īpatņiem. Lai gan biju iedevis Emmai savu adresi un vairākas reizes dienā ielūkojos pastkastītē, ne no viņas, ne pārējiem nepienāca neviena vēstule. Jo ilgāks laiks pagāja, nesaņemot no draugiem nekādu ziņu, - divas nedēļas, pēc tam jau trīs -, jo abstraktāki un nereālāki šķita šie piedzīvojumi. Vai tiešām tas viss bija noticis? Vai arī tie bija tikai māņi? Varbūt man bija uznākuši melnie? Ja nu es patiešām biju jucis?

Tāpēc izjutu patiesu atvieglojumu, kad mēnesi pēc atgriešanās mājās beidzot saņēmu vēstuli no Emmas. Tā bija īsa un atturīga - tikai jaunumi par cilpas atjaunošanas procesu un jautājumi par to, kā man klājas. Atpakaļadresē bija norādīta pastkastīte kādā Londonas pasta nodaļā, kas, kā Emma paskaidroja, atrodas pietiekami tuvu ieejai Velna aizas cilpā un kur viņa var diezgan bieži izsprukt tagadnē, lai pārbaudītu pastkastītes saturu. Atbildi es uzrakstīju tajā pašā dienā, un drīz vien mēs jau apmainījāmies ar divām vai trim vēstulēm nedēļā. Ņemot vērā, ka mājās sāka kļūt smacīgi, šis vēstules kalpoja kā svaiga gaisa malks.

Es nedrīkstēju riskēt un pieļaut, ka vecāki atrastu kaut vienu vēstuli, tāpēc katru dienu vajāju pastnieku un metos ārā no mājas, tiklīdz ieraudzīju viņu mūsu ceļa galā. Es ierosināju Emmai sarakstīties e-pastā, jo tā būtu drošāk un ātrāk, un pierakstīju vairākas lappuses, paskaidrojot, kas ir internets un kā Emma varētu sameklēt internēta kafejnīcu un izveidot e-pasta adresi. Tomēr viss izrādījās bezcerīgi, jo viņa nekad nebija lietojusi pat klaviatūru. Lai nu kā, bija vērts riskēt ar vēstuļu sūtīšanu, un man sāka iepatikties saziņa, rakstot ar roku. Turot rokās lietu, kurai bija pieskāries un kuru bija rakstījis man mīļš cilvēks, izjutu lielu maigumu.

Vienai vēstulei Emma bija pievienojusi dažas fotogrāfijas. Viņa rakstīja:

Dārgais Džeikob, pie mums dzīve beidzot atkal kļūst interesanta. Vai atceries tos pagrabā izstādītos ļaudis, par kuriem Bentems apgalvoja, ka tās ir vaska figūras? Patiesībā viņš meloja. Viņš tos bija nolaupījis dažādās cilpās un ar Putekļu mātes dziedniecisko pūderi bloķējis to spēju kustēties. Mēs nospriedām, ka viņš ir mēģinājis darbināt savu aparātu, izmantojot īpatņus kā akumulatorus, bet viņam nekas nesanāca līdz brīdim, kad parādījās tavs tukšpauris. Lai nu kā, Putekļu māte atzinās, ka par to zināja, un tas izskaidro, kāpēc viņa uzvedās tik dīvaini. Domāju, ka Bentems viņu kaut kā šantažēja vai arī draudēja nodarīt pāri Reinaldo, ja viņa nepakļausies. Jebkurā gadījumā viņa mums palīdzēja visus pamodināt un pēc tam viņiem atgriezties savās cilpās.

Vai tas nav īsts ārprāts?

Vēl mēs izmantojam Pancilpikumu, lai izpētītu dažādas vietas un iepazītu jaunus cilvēkus. Mis Peregrine teica, ka mums derētu uzzināt, kā īpatņi dzīvo citur pasaulē. Es atradu mājā fotoaparātu un paņēmu to līdzi beidzamajā ekskursijā, tāpēc pievienoju vēstulei dažus uzņēmumus. Bronvīne apgalvo, ka man padodas fotografēšana.

Es ārprātīgi ilgojos pēc Tevis. Zinu, man nevajadzētu tā teikt... Līdz ar to kļūst vēl smagāk. Bet reizēm nespēju to nedarīt. Varbūt Tu varētu drīzumā atbraukt ciemos? Es to tik ļoti vēlos! Vai varbūt...

Emma bija nosvītrojusi vārdu “varbūt” un uzrakstījusi: Ak vai, es dzirdu, ka Šārons mani sauc. Viņš dodas prom, un es gribu, lai šī vēstule nonāk pastā jau šodien. Raksti drīz! Mīlu, Emma Es prātoju: nez ko nozīmēja tas “varbūt”...

Aplūkoju atsūtītās fotogrāfijas. Katrai otrā pusē bija uzrakstītas dažas rindas. Pirmajā uzņēmumā bija redzamas divas Viktorijas laika dāmas stāvam pie svītrainas nojumes zem uzraksta ĪPATŅI. Otrā pusē Emma bija uzrakstījusi: Mis Niedrustērste un mis Gārgale radījušas ceļojošu izstādi, kurā apskatāmi daži veci Bentema eksponāti. Kopš īpatņi var brīvāk ceļot, viņi diezgan aktīvi iesaistās uzņēmējdarbībā. Mēs tik daudz vēl nezinām par savu vēsturi...

Nākamajā fotogrāfijā bija iemūžināti vairāki pieauguši cilvēki, kuri pa šaurām kāpnēm dodas uz pludmali, kur tos gaida airu laiva. Kaspijas jūras krastos ir kāda ļoti skaista cilpa, Emma rakstīja, un pagājušonedēļ Nims kopā ar dažām imbrīnēm devās turp laivu izbraukumā. Mēs ar Hjū un Horāciju arī pievienojāmies, tikai palikām krastā. Paldies par kūkām, airu laivu mums pietiks ilgam laikam!

Pēdējā uzņēmumā es ieraudzīju Siāmas dvīnes ar milzīgām, baltām lentēm ogļmelnajos matos. Viņas sēdēja viena otrai blakus un ar rokām vilka uz sāniem svārkus, lai parādītu kopīgo rumpja daļu. Karlota un Karlita ir nešķiramas, otrā pusē bija rakstīts, bet ne jau tā ir viņu galvenā īpatnība. Viņu organismi rada īpaši stipru līmi, kas izkaltusi ir vēl izturīgāka par betonu. Enohs tādā iesēdās un ar dibenu pielipa pie krēsla uz veselām divām dienām! Viņš bija tik nikns, ka es bažījos, vai zēna galva nenolēks no pleciem. Kaut Tu būtu to redzējis...

Es nekavējos ar atbildi. Ko Tu domāji ar “varbūt"?

Pagāja desmit dienas, bet no Emmas nepienāca neviena vēsts. Es uztraucos, vai viņa nav nospriedusi, ka aizgājusi vēstulē par tālu, ka pārkāpusi mūsu vienošanos palikt tikai draugiem, un nu atkāpjas. Es domāju, vai nākamo vēstuli viņa maz parakstīs: Mīlu, Emma. Es jau biju kļuvis atkarīgs no šiem diviem vārdiem. Kad pagāja divas nedēļas, es sāku bažīties, vai vispār vēl jebkad saņemšu no viņas kādu vēstuli.

Tad pasta sūtījumi vairs nepienāca nemaz. Es kā apmāts gaidīju pastnieku un, kad viņš neieradās četras dienas no vietas, sapratu, ka kaut kas ir mainījies. Maniem vecākiem vienmēr pienāca tonnām katalogu un rēķinu. Tik neuzkrītoši, cik iespējams, ieminējos, ka man šķiet dīvaini, kāpēc pēdējā laikā vairs nesaņemam nekādu pastu. Tēvs kaut ko nomurmināja par valsts svētkiem un mainīja sarunas tematu. Tobrīd es sāku uztraukties pa īstam.

Noslēpums atklājās nākamajā rītā dakteres Spangeres apmeklējuma laikā, kur bija aicināti piedalīties ari mani vecāki. Tas bija neierasti. Kamēr ieņēmām vietas, tēvs un māte pelēkām sejām saspringuši nopūlējās piedalīties tukšajās sarunās par neko. Spangere iesāka ar parastajiem virspusējiem jautājumiem. Kā es pēdējā laikā jūtos? Vai man ir bijuši kādi interesanti sapņi? Es apzinājos, ka ārste tikai gatavojas sarunai par kaut ko svarīgu, un beigu beigās vairs nespēju izturēt spriedzi.

- Kāpēc šeit atrodas mani vecāki? - es pajautāju. - Un kāpēc viņi izskatās tā, it kā nupat būtu pārnākuši no bērēm?

No dakteres Spangeres lūpām pirmoreiz nozuda mūžīgais smaids. Viņa pasniedzās pēc mapes, kas atradās uz rakstāmgalda, un izņēma trīs aploksnes.

Tās bija Emmas vēstules. Visas atvērtas. - Mums jāparunā par šo te, - viņa teica.

- Mēs sarunājām, ka nebūs nekādu noslēpumu, - tētis ierunājās. - Tas nav labi, Džeik. Nemaz nav labi.

Man notrīsēja rokas. - Tās ir privātas vēstules, - es sacīju, cenšoties kontrolēt balsi. - Tās ir adresētas man. Jūs nedrīkstējāt tās lasīt.

Kas bija šajās vēstulēs? Ko mani vecāki tur ieraudzīja? Nu viss ir pagalam. Pavisam un galīgi pagalam.

- Kas ir Emma? - daktere jautāja. - Kas ir mis Peregrine?

- Tā nav godīgi! - es iesaucos. - Jūs nozagāt manas privātās vēstules un tagad tās izmantojat, lai man uzbruktu!

- Pieklusini toni! - tētis iejaucās. - Tagad viss ir nācis gaismā, tāpēc esi godīgs, jo tā būs vieglāk mums visiem.

Daktere Spangere pacēla gaisā fotogrāfiju, kuru Emma droši vien bija pievienojusi kādai vēstulei. - Kas ir šie cilvēki?

Es paliecos uz priekšu, lai apskatītu fotogrāfiju. Tājā bija redzamas divas pavecas kundzes šūpuļkrēslā, un viena turēja otru klēpī kā mazu bērnu.

- Man nav ne jausmas! - es iecirtos.

- Otrajā pusē ir uzraksts, - ārste turpināja. - Tur ir teikts: “Mēs meklējam jaunas metodes, kā palīdzēt tiem, kuriem daļēji atņemta dvēsele. Izrādās, ciešs kontakts dara brīnumus. Jau pēc dažām stundām mis Degunragputne jutās kā pavisam jauna imbrīne.”

Viņa to izrunāja kā im-brijne.

- Imm-brīīne, - es izlaboju, nespējot paturēt sakāmo pie sevis. - Parasts garais ī.

- Skaidrs. - Daktere Spangere nolika fotogrāfiju malā un atbalstīja zodu rokā. - Un kas tad ir... imm-brīīne?

Vēlāk apdomājot, bija jāatzīst: es rīkojos muļķīgi. Bet tobrīd jutos kā iedzīts stūrī - it kā man nebūtu citas izvēles kā vien pateikt patiesību. Viņi bija tikuši pie vēstulēm, pie fotogrāfijām, un visām manām sadomātajām pasaciņām vairs nebija nekādas vērtības.

- Viņas mūs sargā, - es sacīju.

Daktere Spangere paraudzījās uz maniem vecākiem. - Vai mūs visus?

- Nē. Tikai īpatnos bērnus.

- īpatnos bērnus, - psihiatre nesteidzīgi atkārtoja. - Un tu tici, ka esi viens no viņiem?

Es pastiepu roku uz priekšu. - Tagad es gribētu dabūt savas vēstules.

- Tu tās dabūsi, bet vispirms mums jāparunā, labi?

Es atvilku roku atpakaļ un sakrustoju abas uz krūtīm. Daktere runāja ar mani tā, it kā mans IQ būtu tikai septiņdesmit.

- Tātad - kas liek tev domāt, ka esi īpatnis?

- Es redzu to, ko citi nespēj saskatīt.

Ar acs kaktiņu pamanīju, ka mani vecāki strauji nobāl. Viņi nespēja aptvert notiekošo.

- Vēstulēs tu pieminēji kaut kādu... Pan... cilpikumu. Ko tu vari par to pastāstīt?

- Ne jau es rakstīju tās vēstules, bet gan Emma, - es atbildēju.

- Protams. Tādā gadījumā mainīsim tematu. Pastāsti man par Emmu!

- Dakter, - mana mamma iejaucās, - nez vai būtu vēlams veicināt...

- Portmenas kundze, lūdzu! - daktere Spangere pacēla roku.

- Džeik, pastāsti man par Emmu! Vai viņa ir tava meitene?

Es pamanīju, kā tētis sarauc uzacis. Līdz šim man nebija bijis nevienas draudzenes. Es pat ne reizi nebiju gājis uz randiņu.

- Laikam bija, bet tagad mēs esam... paņēmuši pauzi.

Daktere kaut ko pierakstīja, tad pabakstīja ar pildspalvu

zodu. - Un kāda Emma izskatās, kad tu viņu iztēlojies?

Es ierāvos dziļāk krēslā. - Ko jūs ar to gribat teikt - iztēlojos?

- Nūja. - Dakteres lūpas savilkās ciešāk. Viņa saprata, ka visu ir sabojājusi. - Es gribēju jautāt...

- Labi, nu jau būs diezgan, - tētis teica. - Mēs zinām, Džeik, ka tu tās vēstules uzrakstīji pats.

Es krēslā gandrīz palēcos. - Ko es izdarīju? Tas pat nav mans rokraksts!

Tētis izņēma no kabatas vēstuli - to, kuru Emma bija viņam atstājusi. - Tu taču uzrakstīji šo te, vai ne? Tas pats rokraksts.

- Ari to rakstīja Emma! Paskaties, te ir viņas vārds! - Es centos satvert vēstuli. Tētis to parāva nost, lai es nevarētu aizsniegt.

- Dažbrīd mēs kaut ko tik ļoti vēlamies, ka iztēlojamies kā reālu, - daktere Spangere paskaidroja.

-Jūs mani uzskatāt par jukušu? - es iekliedzos.

- Šajā kabinetā mēs nelietojam šo vārdu, - daktere atbildēja.

- Džeik, lūdzu, nomierinies!

- Un kā tad markas uz aploksnēm? - Es norādīju uz vēstulēm, kas atradās uz ārstes rakstāmgalda. - Tās taču ir pienākušas no Londonas!

Mans tēvs nopūtās. - Džeikij, pagājušajā semestrī tu skolā apguvi fotošopu. Varbūt esmu vecs, tomēr zinu, cik viegli ir kaut ko tādu viltot.

- Un fotogrāfijas? Vai es esmu viltojis ari tās?

- Tās piederēja tavam vectēvam. Esmu pārliecināts, ka jau agrāk esmu tās redzējis.

Tobrīd man sagriezās galva. Es jutos izģērbts, nodots un briesmīgi pazemots. Tad es pārstāju runāt, jo viss, ko teicu, nez kāpēc tikai vēl vairāk pārliecināja viņus, ka esmu sajucis prātā.

Es sēdēju un dusmojos, bet pārējie runāja par mani tā, it kā manis telpā nebūtu. Dakteres Spangeres jaunā diagnoze vēstīja, ka esmu pārcietis “radikālu saiknes zaudēšanu ar realitāti” un ka šie īpatņi ir tikai daļa no smalkās ilūziju pasaules, kuru esmu radījis pats savā galvā, - ieskaitot ari savu meiteni. 11 kā es esot ļoti gudrs, man ir izdevies nedēļām ilgi visus apmuļķot, liekot domāt, ka esmu pie pilna saprāta. Tomēr vēstules pierādot, ka līdz izveseļošanās brīdim vēl tālu un ka es pat varot apdraudēt pats sevi. Psihiatre ieteica pēc iespējas drīzāk nosūtīt mani uz “slēgta rakstura klīniku”, kur es tiktu “rehabilitēts un novērots”. Es to sapratu kā speciālistes slēdzienu, ka esmu galīgi nenormāls.

Viņi jau bija visu izplānojuši. - Tikai uz nedēļu vai divām, -tēvs mani mierināja. - Tā tiešām ir jauka un ārkārtīgi dārga vieta. Uztver to kā mazu atvaļinājumu.

- Atdodiet manas vēstules!

Daktere Spangere iebāza aploksnes atpakaļ mapē. - Atvaino, Džeik, bet, mūsuprāt, būs labāk, ja es tās paturēšu.

- Jūs man melojāt! - es teicu un metos pie rakstāmgalda, taču Spangere izrādījās veiklāka un ar mapi rokās palēcās atpakaļ. Tētis iekliedzās un satvēra mani, un jau nākamajā mirkli pa durvīm iesteidzās divi no maniem tēvočiem. Visu šo laiku viņi bija gaidījuši priekšnamā. Miesassargi - ja nu gadījumā es mēģinātu bēgt.

Viņi aizveda mani līdz autostāvvietai un iesēdināja mašīnā. Tēvoči dažas dienas padzīvošot pie mums, mamma nervozi paskaidroja, līdz klīnikā sagatavos man palātu.

Viņi baidījās palikt ar mani divatā. Mani miesīgie vecāki. Vēlāk viņi aizsūtīs mani uz turieni, kur es sagādāšu raizes citiem. Uz klīniku. It kā man vajadzētu pārsiet savainotu elkoni. Lietas ir jāsauc īstajos vārdos: tas ir trakonams, lai cik dārgi par to jāmaksā. Tur es vairs nevarēšu izlikties, ka noriju zāles, un vēlāk tās izspļaut. Tur man neizdosies apmuļķot ārstus ar izgudrotām pasakām par apmātību un atmiņas zudumu. Mani pielies pilnu ar neiroleptiķiem un patiesības serumiem, līdz es viņiem izstāstīšu visu līdz pēdējam par īpatņu pasauli. Izmantojot to par pierādījumu manam neglābjamajam ārprātam, viņiem nebūs citas izvēles kā ieslodzīt mani palātā ar mīkstām sienām un noskalot tās durvju atslēgu podā.

Es biju droši un pa īstam iespundēts.

Dažas nākamās dienas mani pieskatīja kā noziedznieku, un kāds no vecākiem vai tēvočiem vienmēr atradās ne tālāk kā blakusistabā. Visi gaidīja zvanu no klīnikas. Es pieļauju, ka tā bija iecienīta vieta, bet, tiklīdz atbrīvosies kāda palāta - un tas bija gaidāms kuru katru dienu -, mani nogādās turp kā saini.

- Mēs tevi apciemosim katru dienu, - mamma mani mierināja. - Tikai uz dažām nedēļām, Džeikij, tici man.

Tikai uz dažām nedēļām. Kā tad!

Es centos vest vecākus pie prāta. Lūdzos, lai piesaista kādu grafologu, kas pierādītu, ka tās vēstules neesmu rakstījis es. Kad tas neizdevās, es pilnībā ierāvos sevi. Atzinos, ka esmu tās rakstījis (lai gan tā, protams, nebija), sacīju, ka tagad saprotu, ka biju visu izgudrojis - ka nav nekādu īpatno bērnu, nekādu imbriņu un nekādas Emmas. Tās iepriecināja vecākus, tomēr viņi nepārdomāja. Vēlāk es nejauši dzirdēju, kā viņi sačukstas, un uzzināju: lai nodrošinātu man vietu rindā, viņiem nācās samaksāt avansu par pirmo uzturēšanās nedēļu klīnikā - ļoti dārgajā klīnikā. Tātad vairs nebija nekāda atkāpšanās ceļa.

Es apsvēru iespēju bēgt. Paķert mašīnas atslēgas un aizlaisties. Tomēr mani neizbēgami noķertu, un tad mans stāvoklis pasliktinātos vēl vairāk.

Es fantazēju par to, kā Emma ierodas mani glābt. Pat uzrakstīju vēstuli, kurā pastāstīju par notikušo, bet nebija nekādas iespējas to nosūtīt. Ja ari man izdotos nemanītam aizlavīties līdz pastkastītei, pastnieks vairs mūsu mājā neiegriezās. Un, pat ja mana vēsts sasniegtu Emmu, kāda gan tam vairs būtu nozīme? Es biju iestrēdzis tagadnē, tālu prom no cilpas. Viņa tik un tā nevarētu ierasties.

Trešajā izmisuma naktī es nospēru tēta tālruni (man pašam tāds vairs nedrīkstēja būt) un ar to nosūtīju Emmai e-pasta vēstuli. Kad vēl neaptvēru, cik maz Emma saprot no datoriem, biju viņai izveidojis adresi: ugunsmeital901@gmail.com, bet draudzenes interese bija tik nemainīgi neesoša, ka ne reizi nebiju uz šo adresi neko rakstījis un, kā vēlāk aptvēru, pat nebiju viņai pavēstījis piekļuves paroli. Pudelē iebāztai un jūrā iemestai zīmītei būtu reālākas iespējas nonākt līdz adresātam, bet tā bija mana vienīgā iespēja.

No klīnikas piezvanīja nākamajā vakarā: palāta mani gaidot. Manas mantas bija sakravātas un gaidīja somās jau vairākas dienas. Ne tam, ka bija deviņi vakarā, ne divu stundu braucienam līdz klīnikai nebija nozīmes - tūliņ vajadzēja doties ceļā.

Sakāpām universāli. Vecāki ieņēma vietu priekšā, bet mani iespieda aizmugurē starp tēvočiem, it kā viņi baidītos, ka es mēģināšu izlēkt no braucošas mašīnas. Patiesībā es pat varētu to izdarīt. Tomēr, līdzko garāžas durvis dārdot atvērās un tētis iedarbināja dzinēju, niecīgās cerības, ko vēl loloju, sāka pagaist. No turienes nudien nebija iespējams aizbēgt. Es nevarēju nedz pārliecināt vecākus, lai izlaiž mani no mašīnas, nedz arī aizbēgt. Un, pat ja man izdotos bēgt uz Londonu, tam taču būtu nepieciešama pase un nauda, kā arī daudz kas cits, ko es nekādi nevarēju dabūt. Nē, nāksies vien to visu izturēt. īpatņi taču bija pārcietuši vēl lielākas mokas.

Mēs atmuguriski izbraucām no garāžas. Tētis ieslēdza mašīnas lukturus un pēc tam ari radio. Salonu piepildīja raitā dīdžeju vāvuļošana. Virs palmām, kas apjoza pagalmu, pie debesīm ausa mēness. Es noliecu galvu un pievēru acis, cenšoties norit šausmu kamolu, kas krājās rīkles galā. Varbūt izteikt vēlēšanos, lai nokļūtu pavisam citur? Varbūt es varētu izgaist?

Mašīna sāka kustēties, un zem riepām nočirkstēja gliemežvāku lauskas, kas klāja piebraucamo ceļu. Tēvoči pāri manai galvai sarunājās, šķiet, par sportu, tā mēģinot mazināt spriedzi. Es izslēdzu šīm balsīm skaņu.

Manis te nav.

Nebijām vēl nogriezušies no piebraucamā ceļa, kad mašīna spēji apstājās. - Sasodīts, kas notiek? - atskanēja tēva balss.

Viņš iedarbināja signalizāciju, un manas acis atsprāga vaļā, tomēr tas, ko ieraudzīju, tikai vēl vairāk pārliecināja, ka man ir izdevies iegrimt sapnī. Mūsu mašīnas priekšā šķērsām pāri piebraucamajam ceļam, mašīnas lukturu izgaismoti, stāvēja visi mani īpatnie draugi: Emma, Horācijs, Enohs, Olīvija, Klēra, Hjū un pat Milards, un visiem priekšā, uzmetusi uz pleciem ceļojuma mēteli, ar auduma somu rokā - mis Peregrine.

- Kas te, ellē, notiek? - ierūcās viens no tēvočiem.

-Jā, Frenk, ko tas, sasodīts, nozīmē? - jautāja otrs.

- Es nezinu, - mans tēvs atbildēja, atvērdams logu. - Nost no mana ceļa! - viņš uzsauca.

Mis Peregrine piegāja pie mašīnas durvīm. - Mēs to nedarīsim. Lūdzu, izkāpiet no mašīnas!

- Nolādēts, kas jūs tāda esat? - tētis nepadevās.

- Alma Le Feja Peregrine, Imbriņu padomes pagaidu vadītāja un šo īpatno bērnu direktore. Mēs esam tikušies jau agrāk, lai gan nedomāju, ka jūs to atceraties. Bērni, sasveicinieties!

Kad bērni pamāja sveicienus, Olīvija pacēlās gaisā un Klēra atvēra pakauša muti, tēvam atkārās žoklis un māte sāka elsot. Savukārt Milards - tikai drēbes bez ķermeņa - uzgrieza pirueti, un Emma, tuvodamās tēva pusē nolaistajam logam, uzšķīla plaukstās liesmu. - Sveicināti, Frenk! - viņa teica. - Mani sauc Emma. Esmu laba jūsu dēla draudzene.

- Redzat nu! - es iesaucos. - Es taču teicu, ka viņi patiešām eksistē!

- Frenk, ved mūs no šejienes prom! - mana māte iespiedzās un uzsita vīram pa plecu.

Līdz šim brīdim šķita, ka tētis ir sastindzis, bet nu viņš nospieda signalizācijas pogu, uzmina uz gāzes pedāļa, un mašīna, gliemežvāku fragmentiem aizlidojot pa gaisu, brāzās uz priekšu.

- STĀT! - es iebrēcos, jo mēs drāzāmies virsū maniem draugiem. Viņi pamuka malā - visi, izņemot Bronvīni, kura vienkārši stingri nostājās uz ceļa, pašāva rokas uz priekšu un ar tām saķēra mūsu mašīnas priekšgalu. Mēs spēji apstājāmies, un riteņi bezjēdzīgi kūla gaisu, bet mana māte un tēvoči šausmās kauca.

Mašīna spolēja uz vietas. Lukturi apdzisa, un dzinējs apklusa. Kamēr draugi ielenca mašīnu, es mēģināju pārliecināt savus radiniekus: - Viss kārtībā, tie ir mani draugi, viņi nedarīs jums pāri.

Tēvoči zaudēja samaņu, un viņu galvas nošļuka man uz pleciem, savukārt mātes kliedzieni pamazām pārvērtās šņukstos. Tētis plati ieplestām acīm nervozi vērās visapkārt. - Tas ir ārprāts, tas ir ārprāts, tas ir pilnīgs ārprāts, - viņš nepārstāja bubināt.

- Palieciet mašīnā, - es sacīju un, pasniedzies pāri paģībušajam tēvocim, atvēru durvis. Pārrāpos viņam pāri un izkāpu uz ielas.

Mēs ar Emmu pieplakām viens otram reibinošā apskāvienu virpulī. Es tik tikko dabūju pār lūpām vārdus. - Kā tev... Kā tu...

Pār visu ķermeni skrēja tirpas, un es biju pārliecināts, ka joprojām sapņoju.

- Es saņēmu tavu elektrisko vēstuli! - viņa sacīja.

- Manu... e-pastu?

- Jā, sauc to, kā gribi! Es satraucos, kad no tevis nepienāca nekādas ziņas, un tad atcerējos par mehānisko pastkasti, kuru, kā tu teici, esi man uztaisījis. Horācijam izdevās uzminēt paroli un...

- Mēs traucāmies šurp, tiklīdz uzzinājām, - mis Peregrine teica, tad paskatījās uz maniem vecākiem un nogrozīja galvu. - Ļoti skumji, tomēr ne gluži negaidīti.

- Mēs ieradāmies, lai glābtu tevi! - Olīvija iesaucās. - Tāpat kā tu izglābi mūs!

- Un es tik ļoti priecājos jūs redzēt! - es atsaucos. - Bet vai tad jums nav jāsteidzas atpakaļ? Jūs taču drīz vien sāksiet strauji novecot!

- Vai tad tu neizlasīji manas beidzamās vēstules? - Emma jautāja. - Es taču visu paskaidroju...

- Vecāki tās pievāca. Tāpēc jau viņi ir tik pārbijušies.

- Kā? Cik briesmīgi! - Mis Peregrine uzmeta maniem vecākiem niknu skatienu. - Tā ir zagšana, vai zināt! Jebkurā gadījumā - tev ne par ko nav jāuztraucas. Mēs izdarījām satraucošu atklājumu!

- Jūs gribējāt teikt, ka es izdarīju satraucošu atklājumu, -dzirdēju Milardu sakām. - Pateicoties Perpleksam. Pagāja vairākas dienas, līdz es izskaitļoju, kā lai dabū viņu atpakaļ uz to seno cilpu, izmantojot Bentema grūti saprotamo mašīnu. Un tikmēr Perpleksam bija stipri jānoveco. Tomēr tā nenotika. Vēl vairāk - viņa sirmie mati atguva tumšo krāsu! Tad es sapratu, ka, atrodoties Abatonā līdzās mums, viņā ir notikušas pārmaiņas - Perplekss ir atguvis savu īsto vecumu. Kad imbrīnes sagrāva cilpu, viņa pulkstenis it kā tika uzvilkts no jauna - tā varētu teikt. Tā rezultātā Perpleksa organisms atkal kļuva tieši tik vecs, cik izskatījās, nevis atbilstoši savam īstajam vecumam - piecsimt septiņdesmit vienam gadam.

- Turklāt atpakaļ pagriezās ne tikai Perpleksa, bet arī mūsu visu pulksteņi, - Emma aizrautīgi papildināja. - Tas skāra visus, kuri todien atradās Abatonā!

- Acīmredzot tāds ir cilpas sabrukuma blakusefekts - ārkārtīgi bīstama jaunības strūklaka, - mis Peregrine secināja.

- Tad jau tas nozīmē... ka jūs vairs nenovecosiet? Nemūžam?

- Vismaz ne ātrāk kā tu! - Emma sacīja un iesmējās. - Ik reizi tikai par vienu dienu!

- Cik... brīnumaini! - es teicu jau ārkārtīgi priecīgs, tomēr vēl nepaspējis visu aptvert. - Vai jūs esat pārliecināti, ka es nesapņoju?

- Pilnīgi pārliecināti, - mis Peregrine apstiprināja.

- Vai drīkstam palikt šeit mazliet ilgāk, Džeikob? - Klēra metās pie manis. - Tu teici, ka mēs vienmēr būsim gaidīti!

- Es nospriedu, ka mēs varētu šo dienu izmantot kā brīvdienu, - mis Peregrine pateica, vēl pirms es paspēju atbildēt. - Par divdesmit pirmo gadsimtu bērni nezina gandrīz neko, turklāt šī ēka izskatās daudz ērtāka nekā Bentema vecais žurku slazds, kur valda caurvējš. Cik daudz guļamistabu šeit ir?

- Hm... mums ir... laikam piecas.

-Jā, ar to būs diezgan. Pilnīgi pietiks.

- Bet kā tad mani vecāki? Un tēvoči?

Imbrine paskatījās uz mašīnu un atmeta ar roku. - Jūsu tēvočiem pavisam viegli var iztīrīt atmiņu. Runājot par jūsu vecākiem, - es domāju, ka kaķis ir izsprucis no maisa, kā mēdz teikt. Kādu laiku viņi būs rūpīgi jāpieskata un jātur īsā pavadā. Tomēr, ja vispār ir iespējams divus normālus cilvēkus pārliecināt paskatīties uz pasauli mūsu acīm, tad tiem noteikti ir jābūt diženā Džeikoba Portmena vecākiem!

- Un diženā Ābrahama Portmena dēlam un vedeklai! - Emma piebilda.

- Vai jūs... jūs pazināt manu tēvu? - tētis bijīgi ierunājās, palūrēdams uz mums pa mašīnas atvērto logu.

- Es viņu mīlēju kā dēlu, - mis Peregrine atbildēja. - Tāpat kā mīlu Džeikobu.

Tēta acis iemirdzējās, un viņš lēni nolieca galvu, tomēr, šķiet, neko nesaprata.

- Viņi uz kādu laiku apmetīsies pie mums, - es sacīju. - Sarunāts?

Tēta acis iepletās, un viņš sašļuka. - Nu... jā... Labāk paprasi mammai...

Māte bija sarāvusies čokurā uz pasažieru krēsla un ar plaukstām aizsegusi acis.

Es viņu pasaucu: - Mammu!

- Ej prom! - viņa teica. - Ejiet prom, jūs visi!

Mis Peregrine pieliecās tuvāk mammai. - Portmena kundze, lūdzu, paskatieties uz mani!

Mamma palūrēja pa pirkstu starpu. - Patiesībā jūsu šeit nav. Es tikai pie pusdienām izdzēru pārlieku daudz vīna, tas ari viss.

- Mēs tiešām esam pavisam reāli. Un, pat ja šobrīd tam grūti noticēt, mēs visi kļūsim par labiem draugiem.

Mamma uzgrieza muguru. - Frenk, pārslēdz staciju, man šis šovs nepatīk.

- Labi, mīļum, - tētis atbildēja. - Dēls, es laikam labāk... nu... - Viņš pievēra acis, nogrozīja galvu un aizvēra mašīnas logu.

- Vai esat pārliecināta, ka viņu smadzenes to izturēs? - es jautāju mis Peregrīnei.

- Viņi atgūsies, - imbrine atbildēja. - Tikai dažiem tas prasa mazāk, citiem - vairāk laika.

Mēs bariņā devāmies uz manu māju, un pie debesīm ausa spožs mēness. Karsto nakti atdzīvināja vēja pūsma un cikāžu čirkstēšana. Aiz mums Bronvīne stūma noslāpušo mašīnu, kurā joprojām atradās mani radinieki. Es nelaidu vaļā Emmas roku, un smadzenes kūsāja no visa nesen notikušā.

- Vienu es tomēr nesaprotu - kā jūs šeit nokļuvāt? - es jautāju. - Un vēl tik ātri...

Es mēģināju iztēloties meiteni ar otru muti pakausī un zēnu ar sanošu bišu spietu ap galvu, kuri mēģina iziet lidostas drošības pārbaudi. Un kā tad Milards - vai viņiem nācās zēnu ievest lidmašīnā nelegāli? Un kā gan viņi tika pie pasēm?

- Mums paveicās, - Emma atbildēja. - Viena no Bentema istabām veda uz cilpu, kuras izeja atrodas tikai kādas simt jūdzes no šejienes.

- Tas nu gan bija atbaidošs dūksnājs! - mis Peregrine piebilda. - Krokodili un mēsli līdz ceļiem. Nav ne jausmas, ko mans brālis gribēja ar to vietu iesākt. Lai nu kā, no turienes man izdevās iedarbināt izeju uz šodienu, un tad jau atlika vien noķert divus autobusus un noiet trīsarpus jūdzes kājām. Kopumā mēs ceļā pavadījām nepilnu dienu. Būtu lieki teikt, ka esam noguruši un izslāpuši.

Mēs jau atradāmies uz mājas lieveņa. Mis Peregrine uzmeta man gaidpilnu skatienu.

- Pareizi! Ledusskapī laikam jābūt zelterim...

Es neveikli iebāzu atslēgu slēdzenē, un durvis atvērās.

- Viesmīlība, Portmena kungs, viesmīlība, - mis Peregrine noteica, iesteigdamās mājā man pa priekšu. - Bērni, apavus atstājiet aiz sliekšņa, mēs vairs neatrodamies Velna aizā!

Es pieturēju durvis, kamēr draugi sanāca iekšā ar savām dubļainajām kurpēm un visu pārējo.

-Jā, ar šo māju lieliski pietiks, - mis Peregrine atzina. - Kur ir virtuve?

- Ko lai iesāk ar mašīnu? - Bronvīne jautāja, joprojām stāvot pie pakaļējā bufera. - Un vēl... ar tiem normālajiem...

- Varbūt noliec visu garāžā? - es ierosināju. - Un vēl tu varētu pāris minūšu viņus pieskatīt.

Bronvīne uzlūkoja Emmu, tad mani un pasmaidīja. - Skaidra lieta.

Es sameklēju garāžas durvju pulti un nospiedu pogu. Bronvīne iestūma mašīnu zem jumta ar visiem maniem apstulbušajiem vecākiem, un mēs ar Emmu beidzot palikām uz lieveņa divi vien.

- Vai esi pārliecināts, ka mēs tiešām varam te palikt? - viņa jautāja.

- Ar manu ģimeni nebūs viegli, bet šķiet, ka mis P. ir pārliecināta - mums izdosies.

- Es gribēju zināt, vai tev nav iebildumu. Mēs šķīrāmies kā...

- Vai tu joko? Es esmu ļoti laimīgs, ka esat šeit, pat nespēju to izteikt vārdiem.

- Labi. Tu smaidi, tad jau laikam būs jātic.

Smaidu? Es viscaur staroju kā pēdējais muļķis.

Emma paspēra soli man tuvāk. Es viņu apskāvu. Mēs nelaidām viens otru vaļā, un es piespiedu vaigu pie Emmas pieres.

- Es nekādi nebiju ar mieru tevi zaudēt, - Emma čukstēja, - tikai nesapratu, kā to panākt. Nocirst visu kā ar nazi šķita vieglāk nekā zaudēt tevi palēninātā tempā.

- Tev nekas nav jāpaskaidro, es saprotu.

- Jebkurā gadījumā - vairs ari neko neuzsāksim. Būsim tikai draugi. Ja tu to vēlies.

- Varbūt tā ir laba doma, - es attraucu, - vismaz pagaidām.

- Ak tā, - Emma uzreiz vīlusies nopūtās. - Protams...

- Nē, es gribēju teikt... - Es maigi atrāvos no Emmas un ielūkojos viņai acis. - Ja reiz tagad mūsu rīcībā ir daudz laika, varam nesteigties. Es varētu tevi uzaicināt uz kino... Mēs varētu doties pastaigās... Tā, kā to dara parastie ļaudis.

Emma paraustīja plecus. - Es necik daudz nezinu par to, ko un kā dara parastie ļaudis.

- Pavisam vienkārši, - es paskaidroju. - Tu man iemācīji būt īpatnim. Varbūt tagad es varētu iemācīt tev būt parastai. Vismaz tik parastai, kā es to saprotu.

Kādu brīdi Emma klusēja. Tad viņa iesmējās. - Protams, Džeikob. Manuprāt, tas izklausās jauki. - Viņa satvēra manu plaukstu, pieliecās tuvāk un noskūpstīja mani uz vaiga. - Tagad, kad mums vairs nav jāsteidzas.

Un tobrīd, kad es tur stāvēju un elpoju vienā ritmā ar Emmu un mums apkārt iestājās miers, es atskārtu, ka varbūt tie ir trīs visskaistākie vārdi angļu valodā.

Mums nav jāsteidzas.

Par fotogrāfijām

Šajā grāmatā iekļautie attēli ir autentiskas, senas fotogrāfijas, kuras nav nekādi pārveidotas, izņemot dažus uzņēmumus, kuri ir digitāli apstrādāti. Tās esmu uzcītīgi vācis vairāku gadu garumā: uzgājis krāmu tirgos, senu dokumentu izstādēs un tādu fotokolekcionāru arhīvos, kuri ir daudz prasmīgāki par mani. Viņi bija tik laipni, ka šķīrās no dažiem saviem brīnumainākajiem dārgumiem, tā palīdzot tapt šai grāmatai.

īpašnieki dāsni aizdeva man šādas fotogrāfijas.

Content

Rigss Rensoms Mis Peregrines nams brīnumbērniem - 3 Dvēseļu krātuve

ĪPATNU VALODAS SKAIDROJOŠĀ VĀRDNĪCA