Teilors Grehems Pēteris

Ēnu pavēlnieks

Grehems Pēteris Teilors

Graham Peter Taylor

Ēnu pavēlnieks

1 Tumša vētra

Bija klusa oktobra nakts. Klintsgalā bija novākta labība un kūļi sastatīti kopā kā savādas salmu mājas. Pār mierīgo jūru spīguļoja spožs sudraba mēness. Varēja redzēt, kā tālumā viļņus šķeļ ogļu briga "Draudzība". Kuģa buras izskatījās kā mazas armijas karogi pirms kara.

Pilnmēness spožums ielauzās vistumšākajos meža nostūros, kas ieskāva klinšu smailes. Pa mežu klunkurēja mazs stāvs tumšā talārā un zābakos līdz ceļiem. Viņš nesa melnu ādas lādi un bailīgi sekoja slaidam, pašapzinīgam cilvēkam ar gariem, baltiem, plīvojošiem matiem.

Netālu brikšņos paslēpusies lapsa sapņoja par jaunu trusīti. Lapsu no snaudas pēkšņi iztraucēja izbijies briedis, kas kā bulta izšāvās no akmeņozolu krūma un ieskrēja dziļāk Noslēpumu meža tumsā.

Kas tas bija? mazais vīrelis izbijies vaicāja trīcošā balsī. Viņš no bailēm nometa zemē ādas lādi un pieķērās apmetnī tērptajam stāvam, kam šajā rudens naktī bija sekojis cieši aiz muguras.

-   Tas ir tur! sīkaļa iespiedzās. Es to redzu, tas ir starp kokiem!

Viņa ceļabiedrs saņēma to aiz auss.

-   Ciet klusu, Bīdl! Pasaulei nav nekādas vajadzības dzirdēt tavu balsi.

Mazais vīrelis piemiedza acis un pūlējās tumsā kaut ko saskatīt, vienlaikus cenšoties paslēpties ceļabiedra apmetnī. Drosme piemita citiem, un nakts bija domāta, lai to pavadītu krogā pie uguns, klausoties stāstus par tālām vietām, ziņas par kontrabandu un kariem citās zemēs un dzerot siltu, putojošu alu.

Šeit, Klintsgala mežā, Bīdlam priekšā pavērās cita pasaule. Pasaule, kurā viņš neiederējās. Mežā mitinājās ļaunie gari, raganas, biedēkļi, hobiti un tulaki. No tulakiem Bīdls baidījās visvairāk. Tie bija savādi, neredzami tumsas radījumi. Tie varēja pielavīties cilvēkam naktī un nosmacēt viņu, atņemt dzīvotgribu. Stāstīja, ka tie ielienot mājās pa atvērtiem logiem un negaidīti pārklājot guļošo cilvēku kā tumša sega. Sagrābtais upuris nespēj pat pakustēties. Tulaki atņem viņam spēku un piepilda prātu ar šausminošām, nejaukām domām. Visu atlikušo dzīvi cilvēku moka briesmīgi sapņi. Tulaki atstāj savus upurus gurdenus, smagiem locekļiem, dziļi iekritušām acīm no negulētām naktīm, kas pavadītas bailēs no biedējošo sapņu atgriešanās.

Kad maiga pūsmiņa nočaukstināja koku brūnās, sakaltušās lapas, Bīdls vēl ciešāk ieķērās ceļabiedra apmetnī.

-   Vai tas ir cilvēks vai… tie? Viņš tik tikko spēja parunāt. Labā kāja trīcēja, plakstiņi raustījās, mute bija izkaltusi sausa, un mēle pielipusi pie aukslējām.

-   Tie? viņam sejā nošņācās ceļabiedrs. Kādi tie? Vai tu nevari izteikties skaidrāk? No kā tu baidies?

Bīdls sakumpa plecos un paslēpa seju dusmīgā ceļabiedra apmetnī.

-   No tulakiem, vīrelis vājā balsī nočukstēja, cenzdamies apslāpēt balsi, lai radījumi viņu nesadzirdētu.

Otrs gājējs pielika abas rokas pie mutes kā tauri, dziļi ievilka elpu un balsī, kas nāca no pašiem dvēseles dziļumiem, noaurojās:

-   Tulak, tulak, tulak!

Skaņa atbalsojās apkārtējos mežos; lapsa izšāvās no krūma un ieskrēja dziļāk mežā.

No kokiem virs galvas pacēlās melnum melnu krauķu bars un, mēness gaismā riņķojot virs zariem, piepildīja debesis ar ķērcieniem.

-Nē… nočukstēja šausmu pārņemtais Bīdls. Lūdzu, mācītāj Demjurel, neizrunājiet šo vārdu! Viņi sadzirdēs, atnāks un dabūs mūs rokā. Mana māte saka…

Uzrunātais viņu steigšus pārtrauca:

-   Mūs, Bīdl? Tu teici mās?

Demjurels izslējās pāri savam kalpam, kas bija sarāvies no bailēm.

-   Es nebaidos ne no kā un ne no viena, turklāt viņiem visiem ir pietiekami daudz iemeslu baidīties no manis. Šonakt, mans mazais draugs, tu sapratīsi, kas es patiesībā esmu, un nestāstīsi nevienam ne pušplēsta vārda. Es valdu pār radījumiem, kas ir krietni vien bīstamāki par tulakiem. Ja bildīsi kaut vārdiņu par to, ko šonakt redzēsi, tu nekad vairs neuzdrīkstēsies aizvērt acis un tev nebūs lemts redzēt, kā citu vakaru noriet saule.

Tagad nāc, mums ir veicams darbiņš; kuģis gaida savu likteni, un es savējo.

Demjurels saņēma Bīdlu aiz apkakles un piecēla kājās, tad vilka pa taku uz jūras pusi. Bīdls nespēja pretoties. Viņš bija kalpojis Torpas vikāram jau divdesmit gadus. Savā vienpadsmitajā dzimšanas dienā Bīdls bija aizsūtīts strādāt par peniju nedēļā. Viņš gulēja šķūnī svaigos salmos, un vienu reizi mēnesī tam tika piešķirta atpūtas diena. Ļaudis runāja, ka Bīdlam ir paveicies tāds nīkulīgs, ar vienu vārgu kāju, viņš nevienam nebija diez ko noderīgs. Demjurels bija bargs kungs ar asu mēli un smagu roku. Dažkārt Bīdls ielavījās baznīcas aizmugurē un noklausījās, kā tas skaļi runā no kanceles: "Neticīgo sagaida elles ugunis, lāsti, asinīm pilni vāroši katli, čūskas un tamlīdzīgas šausmas."

Bīdls pie sevis murmināja:

-   Slimības, raizes, burbuļojošas asinis tas viss nav nekas. Šeit ir pārāk tumšs, pārāk auksts, te ir pārāk daudz…

Demjurels viņu pārtrauca:

-   Beidz murmināt, ir svarīgākas lietas! Velcies mazliet ātrāk! Varbūt tad mēs nonāksim līdz akmenim, vēl pirms kuģis būs pagājis garām.

Cenšoties klausīt kungam, Bīdls paslīdēja dubļos.

-   Lādi nes uzmanīgi! Lai atrastu to, ko meklēju, man vajadzēja daudz laika un naudas. Tagad esi piesardzīgs: mums jātiek lejā pa ūdenskritumu un jāatrod plakanais akmens.

Bīdls zināja, ka nejau savu naudu Demjurels izmantoja, lai nopirktu melno lādi. Svētdienu pēc svētdienas mācītājs to pa drusciņai vien bija zadzis no ciema ļaudīm.

Kalps atsauca atmiņā to nakti, kad melnā ādas lāde parādījās mācītājmuižā. Toreiz Bīdls lūrēja pa spraugu kabineta durvīs, kuras bija atstātas mazliet pavērtas. Pirmoreiz dzīvē viņš redzēja cilvēku, kuram āda bija tik melna, ka spīdēja. Nekad agrāk tāds tirgonis šajā pusē nebija redzēts. Briežu kroga saimnieks stāstīja, ka tas ieradies no Vitbijas ar karieti, bet pirms tam kā vienīgais pasažieris atbraucis no Spānijas ar brigu "Baltais nams", kas ienākusi dokā iepriekšējā dienā.

Bīdls bija uzmanīgi nolūkojies, kā vīrietis atvēra lādi un mirgojošajā sveces gaismā izcēla garu, spīdošu metāla nūju, tikpat garu kā Bīdls. Tad svešais no lādes izņēma cietu, ahātmelnu akmens roku sažņaugtas dūres formā. Viņš ielika dūrē sudraba dunci, kas bija izrotāts ar diviem vistumšākā ahāta gabaliem.

Tas, ko Bīdls toreiz ieraudzīja, bija tik skaists, ka redzētais iespiedās atmiņā uz mūžu. Svešinieks izņēma no apmetņa melnu samta maisiņu un saudzīgi nolika to uz rakstāmgalda. Kad viņš to atvēra, Bīdls pamanīja mazu statueti ar diviem zelta spārniem. Pirms viņš paspēja ieraudzīt vēl kaut ko, Demjurels ātri piecēlās no galda un aizcirta durvis. Vikārs sarunājās ar viesi klusinātos toņos. Bīdls piespieda ausi pie durvīm un klausījās.

Ciemiņš runāja ar Demjurelu raitā angļu valodā.

Lai atvestu jums šo, esmu ceļā pavadījis neskaitāmas jūdzes un ļoti riskējis. Tam ir spēcīga burvju vara, un tie, kam tas piederēja, neapstāsies neviena priekšā, lai dabūtu to atpakaļ. Jūs esat drosmīgs vīrs, Demjurel, vai arī bagāts muļķis.

Bīdls dzirdēja, kā viņa kungs iesmejas.

-   Kas es esmu, tas esmu. Tagad saņemiet savu naudu un ejiet, un nevienam ne vārda! Bīstieties ne no tā, kas grauj ķermeni, bet no tā, kas posta dvēseli. Demjurels uz mirkli apklusa un tad turpināja: Kad es dabūšu otru keruvimu?

Viesis runāja klusu:

-    Ilgi nebūs jāgaida. Tie abi nav šķirami. Keruvims jūs atradīs pats.

Tad Bīdls izdzirdēja durvīm tuvojamies soļus un paslēpās aiz lielā priekšnama loga aizkara.

Tagad, kad no tā brīža bija aizritējušas daudzas naktis, Bīdls un Demjurels iznāca no meža, kas pletās virs klints. Sadzirdējis ūdenskrituma troksni un saodis jūras smaržu, Bīdls satraukumā sāka trīcēt. Pa virvju kāpnēm Demjurels nokāpa oļiem klātā liedagā. Bīdls piesēja lādei kaņepāju virvi un saudzīgi nolaida to lejā savam kungam.

-   Jā, nokliedzās Demjurels, ir jau gandrīz laiks! Pasteidzies, es jau redzu buras!

Bīdls divdesmit pēdas līdz liedagam gandrīz vai krišus nokrita tik ļoti viņš baidījās palikt viens mežmalā. Augšup un lejup pa muguru skrēja drebuļi, un mati sacēlās stāvus. Tulaki varēja būt jebkur.

Demjurels uzkāpa uz liela, plakana akmens, kas atradās tikai dažu pēdu attālumā no klusi plīstošajiem viļņiem. Pilnmēness gaismā it viss vizēja tumši zilā un sudrabainā mirdzumā un izskatījās ļoti auksts.

Bīdls ievēroja, ka akmenim ir atvērtas plaukstas forma. Šī plauksta it kā vēlējās satvert jūru. Akmens centrā bija izgrebts mazs caurums, bet tā malā trīs pakāpieni. Tie bija pārāk mazi vīrieša pēdai, tāpēc Bīdls rausās augšā uz rokām un ceļgaliem.

-   Nāc šurp, kalps! iesaucās Demjurels. Mums ir tikai dažas minūtes laika, pēc tam jau būs par vēlu.

Viņš pirmo reizi atļāva Bīdlam aplūkot, kas atrodas lādē.

-   Atkāpies, Bīdl, tas ir svēts darbs…

Demjurels izņēma zeltīto nūju un ievietoja tās smaili akmens centrā. Nūja bija izgatavota no vissmalkākā akācijas koka un apstīpota ar kaltu zeltu. Vikārs ātri iestiprināja melno akmens roku un ielika tajā sudraba dunci, tad nometās ceļos, atvēra lādes garo, šauro, apslēpto vāku un izņēma rupjā vilnas audumā ietīto spārnoto zelta statueti. Bīdls no satraukuma ieguldzinājās. Pilnmēness gaismā figūra mirdzēja ar spokainu starojumu.

Demjurels pavērās Bīdlā un izcēla zelta statueti no lādes.

-   Tas ir keruvims. Visā pasaulē tādi ir tikai divi. Tagad man pieder viens no tiem, un šonakt es dabūšu arī otru.

Bīdls blenza uz skaisto figūru, ko Demjurels turēja rokā. Tā bija plīvurpūces lielumā, ar zeltītiem spārniem visa ķermeņa garumā. Statuetei bija skaista bērna galva ar dzidrām pērļu acīm.

-   Nostājies malā, Bīdl! Mūsu darbs sākas, Demjurels teica.

Viņš satvēra zeltīto nūju, kreiso roku uzlika uz akmens dūres, bet labajā rokā pacēla keruvimu un izstiepa to pret kuģi, kas pilnām burām klusu traucās cauri naktij. Kuģa abās pusēs Bīdls redzēja sarkanas un zaļas laternas, kas, kuģim iegrimstot un ceļoties bangainajā jūrā, šūpojās te augšup, te lejup.

Demjurels sauca:

-   Viļņi un vējš, uguns un ūdens, pērkons, zibens un krusa, uzklausiet manu vēlmi, ieklausieties manos vārdos! Nāciet šurp no ziemeļiem un no dziļumiem! Vētra, auka un postošais vējš, izmetiet kuģi šajā krastā un atnesiet man keruvimu!

No keruvima mutes izšāvās viens vienīgs spilgts baltas gaismas uzplaiksnījums. Tas trāpīja jūrā un tad liecās uz augšu, līdz skāra debesis ar tik skaļu rībienu, it kā zemē būtu ietriekusies zibens bulta. Bīdls bailēs atlēca atpakaļ, pazaudēja pamatu zem kājām un ar būkšķi nokrita uz muguras oļainajā liedagā.

Kādu brīdi viņš gulēja nekustīgi.

-   Ko tu tur dari, Bīdl? Tagad nav laika atpūsties. Celies augšā! Demjurels nikni uzkliedza.

Bīdls gulēja uz oļiem un klusu vaidēja. Viņš iebāza roku talāra kabatā un sataustīja lauskas no olas čaumalas un mīkstu masu. Tā bija vārītā ola, ko viņš grasījās apēst vakariņās.

Sākumā nekas nenotika. Viss bija klusu. Nekādas kustības, tāds pats miers kā iepriekš. Burukuģis majestātiski šķēla viļņus un virzījās arvien tālāk uz ziemeļiem.

Tad tas sākās. Vispirms klusu, tad skaļāk un skaļāk no jūras dzelmes atskanēja spiegšana un spalga dziedāšana. Sākumā tā bija vāja kā čuksts, sadzirdama nevis ar ausīm, bet ar dvēseli, tad kļuva arvien spēcīgāka. No melnās jūras dzīlēm skanēja selotu koris. Garīdznieka sauciens šīs piemīlīgās, peldošās sievišķās būtnes bija pamodinājis no miega, un nu tās dziedāja un virpuļoja ap kuģi.

Viņas riņķoja caur takelāžu, burām un virvēm, dziedot arvien skaļāk un skaļāk. Tām nopakaļ plīvoja jūraszaļie mati, bet neko neredzošās acis urbās tumstošajā naktī.

Bīdls, tupēdams aiz akmens, dzirdēja balsis, kas skandēja dziesmas arvien šausminošākos toņos. Vīrelis bija pārāk nobijies, lai paceltu acis no drošās slēptuves. Viņš aizklāja ausis, cenšoties nedzirdēt selotu dziedāšanu, kas darīja viņu traku.

-   Ko viņas dzied? Šīs skanas duras man smadzenēs kā karsti naži. Pasakiet, lai tās apklust!

Bīdls iebāza galvu slapju jūraszāļu kaudzē, tā cerot paslēpties.

-   Tā ir dziļumu dziesma. Viņas sauc uz svētkiem mirušos. Selotas dziedās tik ilgi, līdz kuģis būs sadragāts uz akmeņiem. Viņas vēlas upuri, nevis žēlsirdību, Demjurels kliedza cauri vēja auriem un viļņu krākšanai, ar acīm alkaini vērdamies uz priekšu.

No šīs dziedāšanas jūra it kā uzvārījās. Milzīgi viļņi triecās pret Beitaunas klintīm, kas atradās trīs jūdzes[1]uz ziemeļiem. Naksnīgajās debesīs traucās melni mākoņi, un bangās ietriecās zibens šautras.

Vētrai pieaugot, zvejas laivas noenkurojās līcī. Tās triecās pret klintīm, kuru šķautnes slējās virs bangām. Eliņu klāja ūdens. Tālu galvenajā ielā viļņi sitās pret māju durvīm kā vervētāju dūres, kad tie meklēja ļaudis savai armijai, ko aizvest līdzi.

Jūra gāzās pret stāvo krauju, klints pēkšņi padevās, un putojošajā ūdenī iegāzās tonnām dubļu un akmeņu. Vētrai pieņemoties spēkā, Karaļa ielas mājas un veikali iebruka jūrā. Ēkas virpulī sasvērās, izraujot no miega vīriešus, sievietes un bērnus. Nakts tumsā viņi sauca pēc glābiņa, bet to kliedzieni pēc žēlastības šausmīgajā okeāna dārdoņā nebija dzirdami.

Cauri kāpjošajām bangām izlauzās pelēkas un zilas uguns strūklas. No viļņiem, kas dārdot sitās pret krastu, izlēca rēgainas milzīgu, baltu zirgu figūras.

Debesis kļuva arvien tumšākas, pilnmēnesi aizsedza biezi, melni mākoņi, un no debesīm uz jūru traucās zibens šautras, kas uzsprāga ūdenī. Zibens zobens trāpīja kuģim. Grotburas masts nokrakšķēja, tad sabruka uz klāja, izsviežot pārbiedētos kuģa ļaudis no kojām.

Kad viņi izsteidzās uz klāja, nolūza vēl viens masts, klājs pāršķēlās, gaisā pašķīda koka šķēpeles. Ar katru vilni kuģis cēlās augšup un krita lejup. Jūrnieki tika uzsviesti gaisā un iemesti aukstajā jūrā, kur pazuda uz visiem laikiem.

-   Tiešs trāpījums! iekliedzās Demjurels, smiedamies un berzēdams rokas līksmē par redzēto. Vēl viens trieciens, un keruvims būs mans!

Viņš pacēla statueti gaisā un vēlreiz izsauca vārdus:

-   Vējš, krusa, zibens, pērkons un viļņi!

Pēc viņa komandas jūra pacēlās, ar katru vilni kļūstot arvien augstāka. Lielie viļņi triecās pret kuģi kā melnas dūres, gandrīz to aprijot.

Kapteinis uz kuģa uzsauca komandai:

-   Piesienieties! Centīsimies tikt krastā! Tā ir vienīgā iespēja.

Viņš pagrieza kuģa stūri, un briga sasvērās uz krasta pusi.

Kapteiņa pirmais palīgs lauzās cauri viļņiem, kas skalojās pāri klājam. Spēkojoties ar salauzto takelāžu, viņš pa klāju aizkļuva līdz aizmugurējai lūkai un atrāva to vaļā.

Viņš ielūkojās lejā, tumsā. Tur viņam pretī raudzījās jauns vīrietis ar tumšu ādas krāsu un koši baltiem acāboliem.

-   Paņem tukšās mucas un piesienies pie tām, mēs grimstam!

Cauri jūras aurošanai un selotu klaigām viņa balsi tik tikko varēja dzirdēt.

Vilnis trāpīja kuģa pakaļgalam un iesvieda pirmo palīgu kravas telpās. Viņa galva atsitās pret grīdu. Telpā visā garumā ieslīdēja liels koka baļķis un piespieda viņu pie lādes. Vīrietis zaudēja samaņu, un tā seja iegrima ūdenī. Tumsnējais jauneklis paņēma mucas un ar virvi, kas bija izkritusi no buru lāpītāja lādes, piesēja pie tām pirmo palīgu. Pie kājām šļakstījās sāļais jūras ūdens, kas šļācās iekšā pa atvērto lūku.

-   Vai ar jums tur, lejā, viss kārtībā? kapteinis noblāvās.

Tad viņš pagriezās un ieraudzīja, ka kuģim pāri paceļas milzīgs vilnis. Jūra kā liels kalns cēlās arvien augstāk un augstāk, nāca arvien tuvāk un tuvāk.

Kuģa pakaļgalu pacēla lielākais vilnis, kādu kapteinis jebkad bija redzējis. Vilnis kuģi pārlauza uz pusēm un cauri ūdens šaltīm svieda pret krastu. Jūra trieca kuģi pret klintīm un sadragāja viegli kā sērkociņu.

Ieraudzījis šo postu, Demjurels uz akmens palēcās.

-   Tas ir mans, tas viss ir mans, šonakt es to dabūšu! Šonakt, Bīdl… Šonakt es dabūšu keruvimu.

Bīdls pacēla skatienu uz Demjurelu un redzēja, kā mainās kunga sejas izteiksme viņa acis sāka spīdēt. Apkārt mutuļoja zaļa dūmaka.

-   Man piederēs abi keruvimi. Tie būs mani, Demjurels atkārtoja vēl un vēl.

Melnā roka uz akācijas nūjas sāka kvēlot arvien spožāk.

Viņš pastūma nūju uz Bīdla pusi.

-   Paskaties! Roka man vēsta, ka keruvims tuvojas. Kad es to satveršu, tad manās rokās būs Dieva vara. Vairs nevajadzēs lūgties Dieva labvēlību, kladzinot kā vistai. Kad man būs keruvims, viņam nāksies klausīties, ko saku es.

Tā Demjurels iekliedza debesīs un nolēca no akmens oļiem klātajā liedagā. Rokā viņš turēja akācijas nūju.

-   Nāc, Bīdl, sagaidīsim keruvimu!

To teicis, viņš saņēma Bīdlu aiz auss un vilka uz priekšu pa liedagu.

Tālumā vīdēja briga "Draudzība", sadragāta uz klintīm. Masti bija nolauzti, takelāža un buras norautas un karājās rimstošajos ūdeņos kā karātavas. Kuģis bija pārlauzts uz pusēm, atklājot jūras bargajai varai visus klājus.

Kapteinis gulēja ar seju ūdenī, un viņu viegli svaidīja viļņi. Viņš bija miris tāpat kā visa pārējā kuģa komanda; arī pirmais palīgs bija miris, kaut gan mucas viņu turēja virs ūdens. Sadauzītos ķermeņus šūpoja atplūstošā straume, bet dvēseles savāca un paņēma sev līdzi dzelmē selotas. Vētra izgaisa naktī, tumšie mākoņi pašķīrās, un rietumos aiz kalniem parādījās blāvs mēness.

Jomā vieglie vilnīši bija izskalojuši krastā kuģa "Draudzība" atlūzas. Demjurels staigāja šurpu turpu pa liedagu un kļuva arvien niknāks.

Viņš sauca jūrā:

-   Nāc pie manis, dārgumiņ, nāc pie manis!

Rokās mācītājs turēja akācijas nūju. Brīnumainās

rokas mirdzums sāka dzist.

Bīdls sekoja savam kungam soli solī.

-   Kā jūs zināt, ka tas bija uz kuģa? Kā jūs zināt, ka tam jābūt šeit?

-   Tam ir jābūt šeit. Jābūt tieši šonakt. Visumā ir tikai divi keruvimi, un tiem jāatrodas kopā. Tie vienmēr atradīs viens otru, tāds ir likums.

Demjurels paskatījās uz kuģa vraku.

-   Bet ja nu tas ir gājis bojā kopā ar kuģi? Zelts nepeld, Bīdls izteica šaubas.

-   Tad tev, mans draugs, nāksies iemācīties peldēt, vai arī tu nokļūsi turpat, kur tagad atrodas kuģinieki, un selotas dzīros arī gar tavu dvēseli. Demjurels ar garu, kaulainu pirkstu norādīja uz kuģi, kura atlūzas mētājās uz akmeņiem.

-   Kur tu esi? Nāc pie manis, nāc! garīdznieks sauca viļņos.

Jūra nesniedza atbildi. Vējš bija pieklusis, un viļņi čaloja pār oļiem. Bīdls sekoja Demjurelam pa liedagu. Abi meklēja keruvimu. Taču to nekur nevarēja atrast.

2 Sliktais eņģelis

Nākamajā rītā, kad viļņi vēlās pret liedagu, ziemeļos tieši virs apvāršņa parādījās koši dzeltens mirdzums. Mākoņu malas vīdēja zaļganā nokrāsā, un svaigā rīta saule mirgoja asinssarkana. Likās, it kā debesis būtu no jauna atguvušas krāsas.

Torpas ciema iedzīvotāji pulcējās krastmalā, aplūkodami vraku un savākdami visu, ko uzskatīja par noderīgu. Obedija Demjurels, kurš bija vikārs Torpā un tajās zemēs, kas sniedzās uz dienvidiem no Torpas, iesteidzās pūļa vidū un uzlēca uz neliela akmens. Tagad viņš pacēlās pāri pūlim, kas vāca liedagā izskalotās kastes. Vikāram sekoja tā kalps Bīdls, šķietami vēl joprojām sarūgtināts par iepriekšējā naktī notikušo. Sadragātās brigas vraks gulēja vieglajos vilnīšos simt jardu no krasta.

Džentlmeņi, dāmas, mēs stāvam lielas traģēdijas vietā. Uz šī kuģa dzīvību zaudējuši daudzi lieliski vīri. Mums vajag apbedīt Beitaunas mirušos. Nekļūsim par kapu aplaupītājiem!

Bija skaidri redzams, ka Demjurels nerunā no sirds. Pūlis, kas bija sapulcējies viņam apkārt, sāka kurnēt un gausties.

Vikārs ierunājās vēl skaļāk:

-   Kā draudzes vikāram man ir tiesības uz trofejām. Tas viss pieder man.

-   Tev, vikār, pieder visa pasaule! pūlī iesaucās kāds puišelis, kuram ap kaklu bija aplikts vecu zābaku pāris. Tad zēns iesmējās un paslēpās aiz drukna zvejnieka.

Zvejnieks saķēra viņu aiz caurās, skrandainās jakas apkakles un pacēla gaisā. Apkakle atplīsa un palika karājamies ap kaklu; puisis spēra zvejniekam pa stilbiem.

-   Noliec mani zemē, tu resnā zivju asaku muca!

Zvejnieks apgrieza zēnu aiz skausta apkārt, tad

atlaida vaļā, un puika nogāzās liedagā, atmuguriski nokrizdams lāmā pie akmens, tieši pie mācītāja Demjurela kājām.

-   Tomas Berik! tas noaurojās. Es jau domāju, ka tas esi tu. Tev ne tikai vēl slapjš aiz ausīm, bet slapjš ir arī sēžamvietā.

Pūlis smējās par zēnu, kurš, pierausies kājās, tīrīja no bikšdibena slapjās smiltis. Viņš pagriezās un devās prom. Demjurels turpināja runāt:

-   Draugi, savāciet visas šīs lietas ar lielu cieņu. Atnesiet visu, ko atrodat, uz mācītājmuižu, un es pieņemšu pareizo lēmumu. Mirušo piemiņas dienas priekšvakarā Vitbijas piestātnē mēs sarīkosim izpārdošanu. Tad arī sadalīsim un pārdosim šodien atrasto.

Runādams Demjurels smaidīja, bet viņa seja palika noslēgta un noslēpumaina. Visi ciema ļaudis kā padevīga draudze māja ar galvām. Zvejnieks iesaucās:

-   Es piekrītu vikāram. Paņemsim visu, ko atradīsim, un pārdosim piestātnē!

Runādams viņš māja ar galvu, lai apstiprinātu savus vārdus.

Tomass pagriezās atpakaļ un uzkliedza:

-   Tu piekritīsi arī bendem, kurš gribēs tevi pakārt. Tas, ko pārdosi, nebūs tas pats, ko tu savāc.

Zēns paskatījās uz Demjurelu.

-   Vai tu paņemsi desmito tiesu no visa kā parasti?

-   Neņemiet šo mazo mūdzi galvā! Viņš vienkārši ir pārāk slinks, lai palīdzētu, un pārāk ietiepīgs, lai vēlētos to darīt.

Bīdls bija pārsteigts pats par sevi. Viņš nebija domājis runāt; vārdi vienkārši bija uzradušies viņam mutē. Pūlis izrādīja piekrišanu, un Bīdls izrieza krūtis, pēkšņi juzdamies svarīgs. Viņam sāka svilt ausis, un tas lielā tīksmē paraustīja degunu.

Tomass pacēla no pludmales gludu, apaļu akmeni.

-   Runa nav par darbu, Bīdl. Vēl viens vārds, un es nodauzīšu tev no degungala to kārpu. Kur tu biji tajā naktī, kad manu māti izdzina no mājas un māju nodedzināja?

Zēns atvēzējās, piemiedza vienu aci un tēmēja ar akmeni.

Kāda veca sieviete pamāja Tomasam ar roku, lai viņš liekas mierā, un klusu noteica:

-   Pazūdi, Tomas! Sī nav īstā vieta un īstā reize. Liec vikāram mieru, citādi nonāksi tiesas priekšā.

-   Es pazudīšu, bet atcerieties manus vārdus! Tam cilvēkam ir kāds plāns, un tas nav Dievam tīkams. Tas prasīs ne tikai jūsu dzīvību.

Zēna acis piepildījās ar dusmu asarām, un viņš trieca akmeni pret klinti.

Demjurels apmierināts uzsmaidīja Bīdlam un klusu teica:

Viņš var svaidīt akmeņus, cik grib, bet drīz vien redzēs, ka es varu valdīt pār ēnām. Nebūs ilgi jāgaida, kad viņa dzīvi pārņems tumsa.

Tomass pagriezās un pa oļiem devās prom uz dūņu un slānekļa strēli, kas izvirzījās no klints jūrā, atdalot līci no Briesmoņu klints. Zēns uzrausās augšā pa slānekli, pārkāpa pāri akmeņiem un pazuda meža aizsegā. Dusmas nerimās, un, lai neļautu vaļu asarām, zēns sāka klepot.

Tomasam Berikam bija trīspadsmit gadu. Visu dzīvi viņš bija pavadījis Torpā un nekad nebija nokļuvis tālāk par Vitbiju. Viņa tēvs pazuda jūrā lielā vētrā, kad Tomasam bija septiņi gadi. Zēns dzīvoja kopā ar māti mazā mājiņā, ko īrēja no baznīcas. Tā drīzāk bija pagaidu mītne, nevis māja. Apakšā atradās viena istaba, un augšā otra, pagalmā sausā ateja, ko viņi lietoja kopā ar triju citu māju iemītniekiem. Torpas un Pīkas ciemi piederēja vikāram. Katra māja, viesnīca, ferma un veikals maksāja viņam īri un desmito tiesu: viena desmitā daļa no visa nonāca pie Demjurela, un ciema ļaudis nekad nesaņēma atpakaļ ne penija.

Tagad Tomasam māju vairs nebija. Tēvs bija miris, māte slima, un zēns nebija spējīgs samaksāt īri, bet Demjurels nepazina līdzcietību. Soļodams pa Briesmoņu klints taku, zēns atcerējās, kā Demjurels un viņa ļaudis bija draudējuši: ja māte nesamaksās, tad pēc nedēļas viņus izliks no mājas.

Divas dienas vēlāk pēc tumsas iestāšanās Tomass izgāja no mājas, lai salasītu liedagā ogles. No krastmalas viņš saskatīja dūmu mutuli. Zēns skrēja atpakaļ uz ciemu un ieraudzīja, ka māja tumšajā naktī deg spožām liesmām. Tobrīd tai nejauši gāja garām Demjurels un Bīdls. Māte gulēja Līdleju ratos, pārklāta ar segu. Viņai blakus stāvēja Līdleja kundze.

-   Neuztraucies, Tom, ar tavu māti viss ir kārtībā. Mēs viņu aizvedīsim uz slimnīcu. Tur par viņu parūpēsies, sieviete noteica.

Demjurels piebilda:

-   Tev nu gan, Tomas, vajadzēja labāk pieskatīt manu īpašumu. Te nu ir skaidri redzams nomas noteikumu pārkāpums. Jums vajadzēs atrast citu vietu, kur dzīvot.

Demjurels sarauca vienu uzaci. Mutes kaktiņš labpatikā noraustījās.

-   Pie manām cūkām vienmēr atradīsies vieta.

-   Pie cūkām? iesaucās Tomass. Te tuvumā ir tikai viena cūka, un tā ir pats vikārs!

Zēns pieķērās kazenāju stublājam un vilkās uz augšu. Ērkšķi dūrās plaukstās, bet sāpes notrulināja plosošais niknums. Viņš atrada taku, kas veda cauri mežam un tad lejā uz līci.

Tomasam patika līcis. Tā bija jauka vieta ar mīkstām smiltiņām, bez oļiem. Starp akmeņiem virmoja brīnišķīgas, mierīgas lāmas,pilnas ar jūraszālēm, mazām zivtiņām un sarkaniem krabjiem. Tas bija teiksmains nostūris no senseniem laikiem par to stāstīja asinis stindzinošus stāstus un leģendas par karali Henriju un Robiņu no Slepkavu līča. Jomu ietvēra liels purvājs un milzum plašā jūra.

Dažu pēdējo nedēļu laikā līcis bija arī viņa mājas. Kopš ugunsgrēka zēns mitinājās hobitu caurumā, lielā alā, kurā, kā ticēja ciema ļaudis, dzīvoja Torpas hobiti. Katram ciemam bija savs hobits: gars, kurš pieņēma maza vīriņa veidolu. Hobiti bija mazi, tumšbrūni radījumi ar lielām acīm, mazām ausīm un melnu, sarainu matu cekulu gluži kā Bīdlam. Tiem piemita burvju spējas, un tie mēdza izstrādāt jokus ar neuzmanīgiem cilvēkiem, kā arī ar tiem, kuri neatstāja viņiem ēdienu vai naudu.

Pīkas ļaudis runāja, ka Bīdls esot hobita dēls un ka viņš ieņemts, kad tā māte gulējusi aizmigusi uz Briesmoņu klints.

Hobiti vienmēr dzīvoja kādā caurumā vai alā jūras klintī. Runāja, ka tie spējot izārstēt visas kaites, sākot no vēdergraizēm un beidzot ar garo klepu. Garais klepus bija nogalinājis Tomasa vecāko māsu, kad viņai bija divi gadi. Viņa bija klepojusi un klepojusi vairākas dienas un naktis un beigās nomirusi. Māte stāstīja, ka klepus ir viņu nosmacējis un atņēmis dzīvību. "Nākamreiz, ja kas tāds gadīsies," viņa teica, "bērnu vedīšu pie hobita."

Visu ceturto dzīves ziemu Tomass klepoja, un, kad Zaļajā ceturtdienā pienāca viņa piektā dzimšanas diena, puisēns bija tik slims, ka nespēja paiet. Tēvs aiznesa dēlu pie hobita Vētru līcī.

Zēnu iezieda ar zoss taukiem un ietina brūnā papīrā, tad biezā segā. Tēvam vajadzēja noiet vienpadsmit jūdzes, nesot uz krūtīm piesprādzēto Tomasu. Kad viņi ieradās Vētru līcī, bija jau pēcpusdiena. Tēvs nostājās liedagā pie hobita alas un tumsā izkliedza burvju vārdus:

Hob! Hob! Puisēnam ir nelabs klepus. Atņem to, atņem to, atņem to!

To teicis, viņš iemeta alā penija monētu, pacēla Tomasu, trīs reizes iebelza viņam pa muguru un tad iebāza dēla galvu alas ieejā.

Tomass joprojām atminējās nelabo pelējuma smaku. Tumšajā, mitrajā alā mētājās pūstošs ēdiens, ko bija sanesušas vecās sievietes, kuras rūpējās par hobitu. Zēns dziļi ievilka elpu un sāka aizgūtnēm klepot. Viņš klepoja līdz nelabumam. Bet pēc tam vairs ne reizi neieklepojās.

Toreiz Tomass jutās vīlies. Mērots tik tāls ceļš, un viņš nebija pat ne ar acs kaktiņu ieraudzījis hobitu. Tik maziņš, lai nepamanītu, tas taču nevarēja būt. Alā tik tikko pietika vietas zēna galvai, kur nu vēl hobitam. Līdz pat Lieldienu priekšvakaram zēns bija pārliecināts, ka hobitu nav. Tomēr viņš nesaprata, kāpēc ir pārstājis klepot.

Tagad Tomass devās uz savām pagaidu mājām īstā, dziļā hobita alā. Domas par mātes slimību lika aizmirst kādreiz paša piedzīvoto. Viņam bija viss, kas nepieciešams: krastā izsviesti koki ugunij, papardes guļvietai, Demjurelam nozagti sveču gali un nabagu maize. Tomass Svētā Stefana baznīcā drīkstēja saņemt nabagu maizi. Katru nedēļu baznīcas skapītī viņam tika atstāts viens kukulis. Tā bija vienīgā žēlsirdības dāvana, ko zēns saņēma, un neko citu viņš arī nevēlējās. Tomass sev nosolījās, ka tad, kad būs iekārtojies, apciemos māti.

Tomass zināja, ka neviens no ciema ļaudīm, baidoties no hobita, nenāks tuvu alai līdz Mirušo piemiņas dienai. Zēns steidzās pa taku cauri mežam. Nogāze uz liedagu nebija stāva. Drīz vien koku aizsegs pašķirsies un skatienam pavērsies Beitauna un krasts.

Pēkšņi viņš mežā izdzirdēja tādu kā skrāpēšanos, it kā liels dzīvnieks asinātu nagus pret koku. Tas skrubinājās un skrāpējās pa labi, augstāk klintī. Zēns palūkojās turp, bet neko neredzēja. Tomass zināja, ka šajos mežos nav savvaļas suņu. Pēc brīža skaņa atkārtojās, tikai šoreiz aizmugurē un tuvāk. Nezināmais radījums bija nokāpis no koka un skrubinājās gar katru nākamo, kam gāja garām. Skaņa bija tāda, it kā kaķis skrāpētos gar šķūņa durvīm, lai tiktu klāt pelēm, tikai šoreiz tā bija skaļāka un radījums daudz lielāks.

Tomass paraustīja plecus un pacēla apkakli, lai aizsargātos no vēja, kas lauzās cauri kokiem. Tad viņš izdzirdēja kliedzienu. Tas bija tik skaļš, ka puikam gandrīz aizkrita ausis un aizrāvās elpa. Tomass sāka skriet uz alu.

Vajātājs tuvojās. Briesmoņu klints rīta salnā bija kļuvusi slidena, taču Tomass, skrienot pa taku lejā no kalna un lecot pāri sakņu mezgliem, arvien vairāk uzņēma ātrumu. Divdesmit jardu[2] tālāk taka sazarojās. Labais atzars veda uz liedagu un alām, taisni uz kalna virsotni un tad uz jūru. Zēns satvēra lokanu jauna koka zaru, lēcienā pagriezās un nokrita uz liedaga takas.

Viņš pie sevis nosmējās un nodomāja: "Lai kas tas būtu, cilvēks vai zvērs, tas mani nenoķers."

Pēkšņi viņam priekšā, tikai dažas pēdas[3] tālāk, atkal atskanēja kliedziens. Milzīgi, neredzami nagi neprātīgi skrāpēja koku, noplēšot mizu ozolam, kas auga kreisajā pusē, un atstājot koksnē dziļas rētas. Visapkārt dienasgaismu pārmāca melna tumsa, kas liedza glābšanās iespēju. Likās, ka saules gaisma ir nozagta no debesīm un ievilkta tumšā ēnā, kura lēnām un pamazām izveidoja liela, melna dzīvnieka atveidu.

Tomasa kājas no bailēm it kā ieauga zemē, un pār viņa pieri ritēja sviedru lāses. Dzīvnieks sāka pieņemt noteiktu veidolu un biedējoši pacēlās pāri zēnam. Kad pulsējošā ēna tuvojās, viņš juta, ka radījumu ietver spēcīga aura.

Sakopojis beidzamos spēkus, Tomass pagriezās un skrēja uz kalnu. Drīz vien viņš izkļuva no meža un nonāca uz šauras takas, kas stiepās gar akmeņiem klāto virsotni. Tā atdalīja Briesmoņu klinti no līča. Zēns atskatījās uz kuģa vraku. Tagad liedags bija tukšs; tur stāvēja tikai viens vienīgs tēls mācītāja melnajā tērpā, kurš, pacēlis abas rokas virs galvas, turēja tajās mazu figūriņu, kas zaigoja rīta gaismā.

Mežā atkal atskanēja kliedziens un koka skrāpēšana ēnu radījums tuvojās.

Glābiņa nebija. Zēns bija iesprostots klints virsotnē. Aizmugurē atradās šausmīgais radījums un mežs, priekšā, simt pēdu zemāk, jūra. Augstu virs galvas vīdēja izrobotais mācītājmuižas Demjurela mājas mūris.

Krūmi takas malā sāka locīties, to zari tika norauti no stumbriem un uzsviesti gaisā. Neredzamais briesmonis jau bija nonācis mežmalā un atradās tikai dažas pēdas no Tomasa.

Tomass juta, kā briesmonis izsūc no viņa ķermeņa enerģiju un dzīvību. Apkārt tinās bieza migla. Tā ieskāva zēnu arvien ciešāk un ciešāk. Plakstiņi kļuva smagi, un puisēns nevēlējās neko citu kā vien gulēt. Viņš sapņoja vaļā acīm apkārtējā pasaule pagaisa, nedzirdēja arī jūras šalkoņu. Tumšas ēnas pavīdēja un atkal izgaisa;

smiedamās un klabinādamas zobus, pār viņu liecās izplūdušas sejas melnās kapucēs. Apdullušajam Tomasam šķita, ka migla paceļ viņu gaisā. Ķermeni sažņaudza tumša roka, un viņš tik tikko spēja paelpot. Šajā nomoda sapnī zēns pēkšņi ieraudzīja savu tēvu, kurš nakts tumsā cīnījās ar lielu vētru. Tēvam pār galvu gāzās milzīgi viļņi, un viņš grima arvien dziļāk jūrā.

Kaut kas tiecās zēnam pretī.

-   Nāc pie manis, Tomas! Nāc pie manis! Satver manu roku; tā atbrīvos tevi no tumsas. Tā bija dziļā, siltā, mīļā tēva balss. Cīnies, Tomas, kā es tev tiku mācījis!

Tomass pacēla ļengano roku, pūlēdamies atvairīt melnos miglas vālus, kas nelaida viņu vaļā.

-    Es nespēju… Gribu gulēt. Tikai gulēt, zēns tik tikko dzirdami izdvesa. Viņam nebija spēka. Ēnu radījums virpuļoja apkārt, satinot viņu tumsas valgos arvien ciešāk un ciešāk.

Negaidīti atskanēja apdullinošs sprādziens. Migla izzuda, un Tomass bija brīvs. Viņš ieraudzīja debesis, tad jūru un klintis. Zēns krita no simt pēdu augstuma uz klintīm.

Pēkšņi viņu aprija jūra, ādu apsvilināja ledusaukstais ūdens. Tomass grima arvien dziļāk, un apkārt virpuļoja zaļas jūraszāles. Zēns sajuta, kā elpa plosa plaušas, un izmisīgi pērās ar rokām un kājām, lai tiktu virs ūdens svaigajā oktobra gaisā. Tomēr viņam tas neizdevās. Ap kājām bija savijušās daudzās jūraszāles, kas klāja akmeņaino jūras dibenu. Tomass aizturēja elpu, cik ilgi vien spēja, līdz plaušas draudēja pārsprāgt. Tad viņš pārtrauca cīnīties ar ūdenszālēm un atgūlās viļņos. Garie mati pārklāja zēna seju kā maska.

3 Triptihs

Tomass pamodās savā hobita alā. Tumsā silti blāzmoja uguns, un viņš sajuta kārdinošu ceptas zivs smaržu. Viņa drēbes bija pakārtas pie uguns žāvēties.

-   Ko? zēns klusu ierunājās. Viņš aplūkoja alu, kuru tik labi pazina, jo mitinājās tajā jau vairākus mēnešus.

-Kas?

Pie alas ieejas nočirkstēja oļi, un varēja dzirdēt tuvojamies zaglīgus soļus. Uz sienas parādījās tumša ēna, kas stiepās arvien garāka. Tomass ielīda atpakaļ zem noplukušās, pelēkās zirga segas un paslēpa galvu.

-    Tu esi pamodies, vai ne? Tas bija vairāk apgalvojums nekā jautājums. Zēns lēnām atvilka no sejas segu, un viņa skatiens sastapās ar svešinieka acīm. Tas bija jauns vīrietis ar tumšu ādas krāsu un gariem matiem. Tie cirtās krita viņam līdz pleciem, un tajos mirgoja eļļas pilieni.

-   Kas tu…? iejautājās Tomass. Bet jaunais vīrietis, viņu pārtraucis, atbildēja perfektā angļu valodā:

-   Es esmu Rafa. Redzēju, kā tu iekrīti jūrā, un sapratu, ka esi nonācis ķibelē. Es izvilku tevi no ūdenszālēm. Viņa balss skanēja rāmi un mierīgi. Pēc brīža puisis pasmaidījis piebilda: Laipni lūdzu manās mājās!

-   Tās nav tavas mājas, atcirta Tomass. Sī ir mana ala. Es to atradu pirms tevis. Un šurp nāku jau vairākus gadus. Zēns ciešāk ietinās segā un blenza uz Rafu piemiegtām acīm.

-   Iespējams, man vajadzēja atstāt tevi jūrā; tad es varētu te dzīvot viens pats. Tomēr ceru, ka ne visi šejienieši ir tik nepateicīgi kā tu. Vai varbūt pārējie ir vēl sliktāki? Rafa iesmējās un apgrozīja zivi, kas lēnām cepinājās uz gara iesma, kuru viņš turēja virs uguns. Vai gribi ēst? Varbūt esi atēdies jūraszāles?

Tomass vienkārši priecājās par to, ka palicis dzīvs. Viņš atsauca atmiņā šārīta notikumus un atcerējās tumsas spēkus, kas bija tiekušies atņemt viņam dzīvību. Zēns iedomājās par radījumu, kurš bija vajājis viņu mežā, un atminējās sadursmi ar mācītāju Demjurelu pludmalē. Rafa redzēja, ka domās Tomass ir aizklīdis kur citur.

-   Tu esi par jaunu, lai tik daudz domātu. Kāpēc tu mitinies šeit, nevis kopā ar savu ģimeni?

Tomasam acīs saskrēja asaras. Es nevaru dzīvot ar tuviniekiem. Esmu zaudējis gan mājas, gan ģimeni, man nav naudas, un tālab es dzīvoju šeit. Zēns paslēpa seju segā, un nāsīs iesitās zirga dvaka. Tomass nekad agrāk nebija redzējis cilvēku, kas līdzinātos šim jauneklim. Rafam varēja būt tiklab četrpadsmit, kā divdesmit gadu. No viņa staroja žilbinoša jaunība, un viņš dāvāja pasaulei savu apburošo smaidu. Jauneklis bija tērpies biezā, melnā apmetnī, baltā kreklā un zābakos līdz ceļiem. Rafa izskatījās pēc lielceļa laupītāja vai kontrabandista.

-   No kurienes tu esi? Es nekad neesmu redzējis… Zēns apklusa, nezinādams, ar kādu vārdu labāk raksturot savu glābēju.

Ar šādu skatienu Rafa bija sastapies jau daudzkārt. Tas bija neizpratnes un dusmu pilns skatiens, kādu, ieraugot viņa ādas krāsu, viņam veltīja daudzi. Pēc tam parasti sekoja skarbi vārdi vai arī viņu pilnīgi ignorēja.

-   Varbūt ārēji esmu citāds, bet es runāju angļu valodā un… daudzās citās. Pēc brīža viņš piebilda: Esmu no Kašas. Tā atrodas zemē, kuru jūs saucat par Āfriku. Vēlos pēc iespējas drīzāk tur atgriezties.

Viņš atkal apgrozīja zivi. Tās āda pārsprāga, un ugunī nočurkstēja tauki. Esmu ieradies šeit, lai atrastu kādu lietu, kas nozagta manai ģimenei; kad būšu to atguvis, došos atpakaļ. Jūsu jūra ir auksta un saule pārāk vāja. Droši vien tādēļ jūs esat tik bāli. Paēd zivi, un tad es tev atklāšu kādu noslēpumu.

Kamēr Tomass ēda, Rafa noņēma no kakla zeltā izšūtu maisiņu. Viņš to atvēra un uzmanīgi izņēma krāšņu tumša ahāta gabalu milzīgas mandeles formā. To viņš pasniedza Tomasam.

-   Tur, no kurienes esmu nācis, mums māca: ja mēs iepazīsim Riatamusa Garu, mūsu vecie vīri redzēs skaistus sapņus, bet jaunie vīzijas. Ieskaties tajā, mazā zivs, un pastāsti, ko tu redzi!

Tomass ielūkojās akmens dziļumos. Viņš redzēja tumsa pamazām izgaist un pārvēršas košā zilumā, tāpat kā rītausmā atveras naksnīgā debess.

Zēna skatiens tiecās dziļāk un dziļāk, līdz cietās, zeltītās akmens šķautnes pārtapa jaunas pasaules apvāršņos. Viņš spēja skaidri saskatīt lielas akmens celtnes, kas līdzinājās katedrālēm. Tās pacēlās virs bieziem mežiem. Virs slaikajām koku galotnēm riņķoja milzīgi sarkani un zaļi putni. Uz pakāpieniem pie pašas lielākās celtnes bija sapulcējušies simtiem tādu cilvēku kā Rafa. Viņi bija ģērbušies baltos audekla tērpos ar košām, zeltītām lentēm ap kaklu. Matos lāsoja zeltīti eļļas pilieni, kas vizmoja rīta saulē.

-   Tie ir mani ļaudis. Rafa pasmaidīja. Viņi ir atnākuši uz templi tikties ar Riatamusu, kurš vada visu mūsu dzīvi. Tieši viņš atsūtīja mani šurp un lika noķert tevi kā zivi, lai tu man varētu palīdzēt. Alā atbalsojās jaunekļa smiekli, un viņa seja ugunskura gaismā mirdzēja dzintarkrāsā.

Tomass izbijies atrāva skatienu no akmens un pavērās Rafā.

-   Kas tu esi? Vai burvis? Kaut ko tādu spēj vienīgi burvji. Zēns piecēlās kājās. Kā tu zini, ka es tev palīdzēšu? Un kādā ziņā? Es negribu darīt neko tādu, kas saistīts ar burvestībām. Tam esi atsūtīts tu. Tomasu pārņēma pēkšņi drosmes uzplūdi. Rafa gan bija vecāks par viņu, bet šobrīd tas viņam nerūpēja.

Tomass nosprieda: ja izrādīsies, ka Rafa ir burvis, no alas ir jābēg, kaut bez drēbēm. Zēns jutās tā, it kā šī diena būtu sapnis, no kura viņš drīz pamodīsies. Ko gan citu domāt, ja vienā dienā viņu ir vajājuši tumsas radījumi, viņš ir gandrīz noslīcis un viņu ir izglābis afrikānis, kurš var pavēlēt, lai akmenī parādās cilvēki.

Rafa atkal pasmaidīja. Es neesmu burvis un arī brīnumdaris ne. Viņos visos mājo ļaunums. Vienīgo burvestību, kas man piemīt, ir devis Riatamuss. Rafa ieskatījās Tomasam acīs. Paveries šurp vēlreiz, mana mazā zivs! Šajā akmenī ir visa labā spēks, un to tev parādīs Viņš.

Tomass nespēja novērst skatienu. Zēns sajuta, ka karstums pieņemas spēkā; ugunskurs, aizkurts no krastā izsviestajiem kokiem, dega spožāk. Melnais akmens iesūca viņa skatienu sevī. Caur tumšo, virpuļojošo dūmaku zēns ieraudzīja divus vīrus: vienu baltu, otru melnu. Tie bēga prom no tempļa durvīm, noskrēja lejā pa kāpnēm un metās iekšā mežā. Baltajam vīram rokās bija bezgala skaista zelta statuete, kādu Tomass nekad agrāk nebija redzējis. Skrienot viņš ietina to savā sviedriem notraipītajā kreklā un piespieda tīstokli pie krūtīm. Tad mežu aizsedza baltas putas un aina piepeši izmainījās. Tomass ieraudzīja kuģa buras, kas pamatīgajā aukā plivinājās šurpu turpu. Vējš plosījās gar kuģa garo mastu. Kajītē zem klāja divi vīri, pieķērušies viens otram, cīnījās ar jūras dusmām. Tad aina akmenī atkal mainījās. Kajīte pagaisa, un tās vietā parādījās sveču izgaismots kabinets. Tomass noelsās. Akmenī viņš ieraudzīja seju, kuru ļoti labi pazina.

-Demjurels! Tomass izkliedza mācītāja vārdu. Demjurels.

-   Vai tu pazīsti šo vīru? Rafas balsī skanēja nepacietība. Atbildi, man tas jāzina! Vai tu viņu pazīsti?

Pirmo reizi šīs neilgās sarunas laikā Tomass pamanīja, ka viņa sarunbiedra sejas izteiksme mainās. Šķita, ka jauneklis gaida kādas svarīgas, bet nepatīkamas zinas.

-   Viņš ir tas vīrs, kuru es meklēju. Pie viņa atrodas lieta, kas nozagta manai tautai. Rafa centās palikt mierīgs, bet Tomass skaidri redzēja, kā jaunekļa acīs iekvēlojas interese.

-   Es viņu pazīstu, Tomass atbildēja. Viņš tik daudzas reizes ir apzadzis neskaitāmus cilvēkus, ka tas viņam nesagādā nekādas grūtības. Zēna balsī skanēja rūgtums par visu to ļaunumu, ko gadu gaitā viņa ģimenei nodarījis Demjurels. Es viņu ienīstu. Ienīstu tik ļoti, ka varētu viņu nogalināt, tāpat kā viņš mēģināja nogalināt manu māti. Skarbie vārdi, šķiet, plūda paši no sevis. Viņš dēvē sevi par Dieva cilvēku, bet neviens, kas pazīst Dievu, šādi nerīkotos. Tā krāpt un melot var tikai sātana izdzimums. Demjurela varā ir viss ciems, un viņš grib valdīt pār mums visiem.

Rafa ātri piebilda: Viņš vēlas valdīt ne tikai pār šo ciemu. Ja notiks pēc viņa prāta un viņš liks lietā to, ko ir nozadzis, Demjurels pārvaldīs visu pasauli un kontrolēs pat Riatamusa spēku.

Tomass neko nezināja un arī negribēja zināt par Riatamusu. Bet zēns bija gaidījis ilgi, lai atmaksātu viņa svētībai Demjurelam, un saprata, ka nu tāda iespēja ir radusies. Tomass lepojās ar prasmi kauties, ķert zivis un izlaupīt kontrabandistu slēptuves, viņiem neko nemanot. Ciemā viņš pazina katru pēdu zemes un arī ejas zem mācītājmuižas. Lai ko būtu nozadzis Demjurels, viņš to atgūs. Tomass raudzījās dziestošajā ugunī un centās sakopot domas.

-   Es zināju, ka tu man palīdzēsi! Rafa aizrautīgi iesaucās. Kas ir šis Demjurels? Izstāsti man visu, un tad izplānosim, kā rīkoties. Pirms Tomass paspēja atbildēt, Rafa satvēra viņa plaukstas locītavu ar savu melno, spēcīgo roku un ielūkojās zēnam acīs.

-   Pirmām kārtām mums jātiek skaidrībā, kas darāms. Šis Demjurels nav Dieva kalps un darīs visu iespējamo, lai mūs iznīcinātu. Mums būs jācīnās ar augstākiem spēkiem gariem un dēmoniem. Demjurels ir kas vairāk nekā tikai cilvēks; viņš ir mirušo pārstāvis Ēnu pavēlnieks.

Rafas tvēriens kļuva arvien ciešāks, bet viņa smaids platāks.

-   Tagad es runāšu ar Riatamusu. Aizver acis!

Tomasam nebija izvēles. Tā drīzāk bija pavēle, nevis

lūgums. Rafā bija kas tāds, kam zēns nespēja pretoties un arī nevēlējās to darīt. Viņš bažījās tikai par to, ka no jaunekļa ciešā tvēriena roka kļūst nejūtīga un sāk gruzdēt viņa bikses virs uguns. Paklausot viņš izglābs savu roku un, ja paveiksies, arī bikses. Tomass aizmiedza acis, tomēr atstāja mazu spraudziņu, lai redzētu, kas notiek.

Rafa ierunājās dziļākā un skaļākā balsī nekā iepriekš. Kungs Riatamus… Visa labā radītāj… Piepildi mūs ar savu Garu!

Spēcīgie vārdi atbalsojās alā. Tomass atvēra acis un ieraudzīja kambarī lokāmies tādas kā liesmu mēles. Turklāt alā plosījās viesulis, kurš pacēla gaisā visu, kas tajā atradās. Apkārt valdīja tāds haoss, ka šķita, it kā viņi stāvētu vētrā. Ugunskurs alas vidū iekvēlojās spožāk, un gaisā griezās un virpuļoja grāmatas, sveces, maize un segas. Tomass .turējās pie Rafas, cik ilgi spēja, bet tad, neko nedomājot, pakāpās atpakaļ un iekļuva šajā tornado. Virpulis pacēla zēnu gaisā un trieca pret mitro, glumo sienu. Viss viņa ķermenis trīcēja.

Tomasam acīs saskrēja asaras, un viņš sāka šņukstēt. Tā nekustīgi guļot uz alas grīdas, zēnam šķita, ka

neredzamas rokas atraisījušas viņa krūtīs emociju mezglu, kas tur gulējis tik daudzus gadus. Dusmas par tēva bojāeju, naids pret pasauli un bailes no nāves tas viss v lēnām izkusa un pameta viņu. Tomass neaptvēra, kas notiek. Pelējuma, jūraszāļu un zivju dvakas vietā viņu pārņēma pļavu un lauku smarža. Tumšajā alā zēnam pēkšņi šķita, ka viņu maigi glāsta vasaras saules stari.

Kaut kur tālumā skanēja Rafas balss.

Nepretojies tam. Ļauj, lai Riatamuss saviļņo tavu sirdi. Viņš zina, cik daudz tu esi cietis. Viņš zina, cik skumja ir bijusi tava dzīve. Riatamusā ikviens var rast mieru.

Tomass sajuta Rafas silto roku sev uz pieres. Tā mierināja kā kādreiz mātes gatavotās nātru kompreses. Rafas roka kļuva arvien karstāka; šis karstums plūda cauri visam Tomasa ķermenim. Viņš tam nepretojās, un šķita, ka šis svētlaimīgais miers ilgst stundām. "Vai vēl viena burvestība?" zēns, pa pusei aizmidzis, nodomāja.

Rafa, it kā sadzirdējis Tomasa domas, atbildēja: Nē, tev ne no kā nav jābīstas. Tas nav cilvēka vai kāda tumsas radījuma roku darbs. Arī man nepiemīt šāds spēks; tā ir Radītāja dāvana tev. Pieņem to… Ieelpo to… Ļauj, lai šis mirklis turpinās. Vārdi atbalsojās dziļi Tomasa apziņā. Tie mierināja, atnesot līdzi miegu un sapņus.

Rafa apklāja puisēnu ar zirga segu, pielika ugunī vēl malku, apsēdās un aizvēra acis.

Zēnus no sapņiem izrāva jūras šalkas. Tomass pamodās pirmais un dziestošās uguns gaismā apģērbās. Viņa bikses bija sakaltušas un karstas un oda pēc sāļā jūras

ūdens. Rafa atvēra acis, un viņa sejā atplauka smaids. Ko tu sapņoji?

Tomass tik tikko spēja paturēt sevī jaunatklāto prieka izjūtu. Daudz ko. Redzēju sapnī savu tēvu… māti… vakardienu. Viss bija tik reāli. Jutos tā, it kā man būtu spārni. Tad zēns uz mirkli apklusa un smaids nozuda no viņa sejas. Redzēju arī Demjurelu. Tagad zinu, kāpēc tu esi šeit un ko meklē. Pie mācītāja ir tas radījums, kuru es redzēju tavā akmenī… Viņš gribēja to izmantot pret tevi.

Nebaidies, tas bija tikai sapnis, tomēr sapņi ir doti, lai brīdinātu par to, kas mūs sagaida, un arī par to, kas mājo mūsu sirdī. Rafa piecēlās no savas guļasvietas, ko uz alas grīdas bija izveidojis no papardēm. Sapņi ir nākotnes vai mūsu pašu ēnas; no tiem nevajag baidīties, bet gan izmantot tos savā labā. Jauneklis uzlika roku Tomasam uz pleca. Kur tas Demjurels dzīvo? Vai tuvu?

Tomass apdomāja, kāds ir tuvākais ceļš no alas uz mācītājmuižu. Apmēram trīs jūdzes tālu, bet, ja tevi nebaida tumsa, varam ceļu saīsināt līdz divām jūdzēm, ejot pa tuneli.

Zēns pārzināja šo tuneli, jo naktīs bija palīdzējis tēvam pārkraut mucas ar kontrabandas brendiju, zīdu un tabaku, ko krastā nogādāja mazās laiviņās. Viņa tēvs bija zvejnieks, kas savu grūto, trūcīgo dzīvi mēģināja uzlabot, laiku pa laikam dodoties uz franču šoneri, kurš bija noenkurojies piekrastes zonā un no kura viņš atgriezās ar brīnišķīgām lietām. Demjurels ievāca savu daļu pat no šī guvuma. Viņš to sauca "maksa par uzglabāšanu". Mācītājs nealka pēc brendija vai speķa.

Nē. Demjurels gribēja saņemt savu tiesu skaidrā naudā zeltā vai sudrabā.

"Šonakt alkatība novedīs Demjurelu pie bojāejas," Tomass nodomāja.

-   Tad iesim pa tuneli, atteica Rafa. Neizšķiedīsim velti ne mirkli.

Pie alas izejas maiga, zila mēness gaisma apstaroja akmeņu klājumu, kas sniedzās līdz pat smilšainajai pludmalei. Ziemeļu pusē Tomass ieraudzīja debesīs dzintarkrāsas mirdzumu. Tas gan šķita spožs, tomēr gaismas nebija daudz un apkārt viss palika tumsā tīts un draudīgs.

Gaiss bija svaigs un skaidrs pretēji dūmu un pelējuma dvakai alā. Abi ceļabiedri klusu soļoja pa mežu. Tomass izvairījās no takas, kur bija sastapis tumsas radījumu, un veda Rafu gar klints malu. Kreisajā pusē palika jūra, bet labajā meža biezoknis.

Viņi virzījās pa nogāzi, attālinoties no līča un tuvojoties mācītājmuižai, kas pacēlās uz zemesraga klints virsotnē. Koku zari stiepās viņiem virs galvas kā vecu roku mezglainie pirksti. Vieglajā nakts vēsmiņā no kokiem krita sausās lapas un čabēja zem kājām. Klusumu iztraucēja veca ūpja zemā, aizsmakusi balss un sauso zaru krakšķēšana, tiem sitoties kopā.

Tad Tomass novirzījās no takas mazā ielejā, kur ceļu aizšķērsoja akmeņozolu krūms. Zēns pašķīra smailos dzinumus, un skatienam pavērās ieeja tunelī. Akmenī bija izcirsts caurums, kas bija pietiekami plats, lai vīrietis pa to varētu ienest brendija mucu, nesavainojot rokas.

-   Iesim tur. Tomass runāja tik klusu, cik vien iespējams, tomēr no koka ar skaļu brēcienu spārnos pacēlās ūpis. Negaidot no tumsas izlēca sīks stāvs un metās Tomasam un Rafam virsū. Tas saķēra abus aiz rīkles un spieda ar seju pret zemi. Jau nākamajā mirklī abi zēni gulēja blakus slapjajās papardēs. Nāsīs iesitās aukstās zemes dvaka, bet mugurpusē kaklā spiedās zābaku papēži. Viņiem uzbruka no slēpņa, un nu abi bija sagūstīti.

-   Naudu vai dzīvību! Izvēlieties: musketes lodi vai nazi? Atskanēja pazīstams klikšķis, kāds rodas, uzvelkot pistoles gaili, un Tomass sajuta sev pie pakauša auksto tērauda stobru.

-   Do' šu' naudu, Berik, vai arī tavs draugs saņems svinu galvā. Tā bija meitenes balss, kuru Tomass pazina.

-   Novāc stroķi, Keita Kolgena, citādi jutīsi savu pēcpusi vairāk nekā tad, kad klāt ķeras tavs tēvs. Zēns mēģināja pakustēties, bet meitenes svars turēja viņu piespiestu pie zemes.

-   Kur tu biji, Tomas? Ir pirmdiena. Pirmdienās es nesu tev vakariņas. Nogaidīju vairākas stundas. Vēlreiz noskanēja klikšķis, un meitene nolaida pistoli.

-    Man bija viesis. Es vedu viņu uz tikšanos ar Demjurelu. Vai tu tagad nevarētu ļaut man piecelties? Keita Kolgena nolēca no viņiem un apsēdās uz salauzītu paparžu kumšķa.

-   Kas ir tavs draugs? Viņš nav mūsējais.

Rafa piecēlās kājās un notrausa no apmetņa netīrumus.

-   Un es priecājos, ka neesmu jūsējais. Esmu pavadījis šajā zemē mazāk par dienu, bet draudzīgu vai laipnu uzņemšanu neesmu pieredzējis. Tad viņš apklusa un nopētīja meiteni no galvas līdz kājām. Jāteic, ka tu vairāk izskaties pēc zēna, nevis meitenes. Rafa mēness gaismā norādīja uz biksēm un zābakiem, ko viņa valkāja. Keita Kolgena noteikti bija meitene. Izaicinoša, pārdroša, tomēr meitene.

Tomass nostājās starp abiem. Zēns zināja, ka nevajadzēs daudz, lai Keitas dūres atstātu uz tumšās ādas zilumus.

-   Kur tu ņēmi pistoli, Keita? Lielceļa laupīšanā?

-   Aizņēmos no tēva šobrīd viņš jau noteikti ir piedzēries kā lops un nemana, ka tā ir pazudusi. Ja nu ceļā gadās kāds ēnu radījums vai bubulis, vai kas tamlīdzīgs, bliezīšu vaļā. Viņa notēmēja ar pistoli uz Rafu. Tu esi ēna vai vienkārši nemazgājies? Nekad neesmu redzējusi nevienu tev līdzīgu.

-   Viņš ir no Āfrikas, turklāt izglāba man dzīvību, tā ka izbeidz savus pekstiņus. Tomass saprata, ka meitenes vārdi var durt asi kā zobens, un uzmeta Rafam bažīgu skatienu.

-   Neuztraucies, Tomas. Esmu dzirdējis arī daudz sliktākus vārdus un no daudz bīstamākiem ļaudīm nekā meitene zēna drēbēs. Rafa pasmaidīja. Man viņas žēl. Spriežot pēc meitenes izskata, viņai neklājas viegli. Rafa piemiedza Tomasam ar aci, un abi paklanījās Keitai.

-   Labi, pietiek! Keita viņiem uzsauca. Sāksim visu no gala. Pasmaidījusi viņa turpināja: Es esmu Keita; Tomasu tu jau pazīsti. Un kas esi tu? Meitene piecēlās kājās, aizlika aiz jostas pistoli un pastiepa labo roku.

-   Mani sauc Rafa. Esmu no Āfrikas. Ir labi sākt visu no gala. Viņš sniedza pretī savu roku. Keita sajuta šīs rokas siltumu, un abu skatieni sastapās. Šo mirkli pārtrauca Tomass.

-   Mēs dodamies pie Demjurela. Viņš ir atņēmis kaut ko Rafas ģimenei, un es palīdzēšu viņam to atgūt. Vai nāksi mums līdzi? Tava pistole mums labi noderētu tu varētu stāvēt sardzē un, ja kas, signalizēt, lai mēs paspējam aizbēgt.

Keita izņēma no akmeņozola krūma muslīna maisiņu un pasvieda Tomasam. Varbūt. Bet vispirms ķeries pie savām vakariņām. Tur ir maize, siers un ingvera kūka. Labāk apēst agrāk nekā vēlāk.

Viņi apsēdās ieplakā un kopīgi ieturēja maltīti. Rafa pastāstīja par savu ceļojumu un kuģa bojāeju. Keita visu laiku čaloja. Nakts gaisā cits pēc cita skanēja viņas jautājumi. Pilnmēness lēnām pazuda aiz tālīnajiem kalniem. Meža noras zālainajā ieplakā vīdēja trīs ēnas. Tomass piecēlās kājās un piegāja pie akmeņozola. Viņš paurbināja ar zābaka purngalu zemi. Zem augsnes virskārtas bija samanāms koka dēlītis, un drīz vien skatienam pavērās muca, kas bija aprakta netālu no ieejas tunelī.

-   Mums vajadzīga gaisma, un te tā būs. Zēns noliecās un, pabāzis pirkstus zem ciešā vāka, pavilka to malā, un iebāza roku mucā.

-   Atvaino, Keita, bet te ir tikai divas lampas. Bet tev jau tāpat ir acis kā kaķim. Pašā mucas dibenā viņš atrada kārbiņu ar posu un aizdedzināja daktis. Mežu izgaismoja vējlukturu spožā dzintarkrāsas gaisma.

Keita uzlika mucai atpakaļ vāku.

-   Mēs nedrīkstam atstāt pēdas, turklāt es nevēlos, lai mans tēvs uzzinātu, kur esmu bijusi. Keitas tēvs bija muitas darbinieks. Viņš patrulēja krastā no Vitbijas līdz Heibērnvaikai, meklējot kontrabandistus; vismaz tos, kas bija aizmirsuši viņam piešķirt viņa daļu brendija. Tāda bija dzīve krastmalā. Robeža starp likumu un nekārtībām, labo un ļauno, šo un citu pasauli bija visai trausla. Taču Keita zināja, ka vismaz šonakt tēvs būs tik piedzēries, ka viņam būs pilnīgi vienalga, kur meita atrodas un ko dara.

-   Nekavējieties! Es negribu te tupēt visu nakti, Keita mudināja zēnus. Viņa noņēma no jostas pistoli un atkal uzvilka gaili.

Tomass noteica: Turi pulveri sausu un stobru gatavībā un šauj uz katru, kas grib līst mums pakaļ.

Zēns apjauta, ka tā vairs nav spēle, viss notiek pa īstam. Šis bija dzīvības un nāves jautājums.

Rafa un Tomass pazuda tuneļa tumsā. Viņi dzirdēja, kā no griestiem pil ūdens. Ar katru soli gaiss kļuva aukstāks; lampa spēja izgaismot tikai dažas pēdas priekšā un meta uz sienas baisas ēnas. Tomass ieklausījās katrā troksnītī, jo baidījās, ka varētu parādīties kāds meža radījums vai viņi varētu nejauši atrast hobita vai bubuļa slēptuvi.

-   Vai tu zini ceļu, mazā zivs? Rafa nočukstēja.

-    Šis ir kreisās puses tunelis, tajā mēs vienmēr atstājam naudu Demjurelam. Tur aiz dzelzs durvīm ir tukšs akmens trauks. Kad to atradīsim, zināsim arī ceļu uz mācītājmuižas pagrabu, un tad tikai sāksies…

Rafa tāpat klusu atbildēja: Esi drošs: ļaunie nepaliks nesodīti, bet taisnie iemantos brīvību. Kaut arī šie vārdi tika izrunāti čukstus, tie atbalsojās tunelī. Zēni soļoja dzeļošajā aukstumā jau desmit minūtes. Drūmā mitruma dvaka kļuva arvien spēcīgāka. Tomasam zem kājām kaut kas nokrakšķēja. Viņš pavērās lejup un ieraudzīja, ka staigā pa sen miruša brieža kauliem. Tā galva un ragi mētājās vienā ejas malā.

-   Laikam esmu apmaldījies. Te ir jūdzēm garas alas un tuneļi. Tādēļ tos izmanto kontrabandisti; ja tu tiec šeit iekšā un zini ceļu, neviens tevi neatradīs.

-   Ak jā, bet, ja ceļu nezini, tad vari kļūt tikpat miris kā šis briedis. Rafa, izteicis šos vārdus, tomēr cerēja, ka tie nepiepildīsies. Plecos viņš juta veicamā uzdevuma smaguma nastu. Jauneklis bija atbildīgs par Tomasu un tagad arī par Keitu. Draugi bija ienākuši viņa dzīvē, lai palīdzētu, un tagad viņam bija jārūpējas arī par to drošību.

Augstu virs viņiem, mācītājmuižā, Obedija Demjurels sēdēja savā kabinetā pie liela ozolkoka rakstāmgalda putekļainu grāmatu ielenkumā. Viņam priekšā uz galda atradās akācijas koka nūja, aptīta ar tīra zelta lentēm. Labajā pusē stāvēja nozagtā spārnotā keruvima statuete. Blāvajā sveces gaismā ahāta roka sāka mirdzēt. Iesākumā tā mirgoja vāji, tikko manāmi, bet ar katru brīdi mirdzums kļuva spožāks.

Pie durvīm kāds klauvēja. Demjurels pamodās no snaudas. Jā, iekšā!

Ienāca Bīdls, nesdams paplāti, uz kuras atradās akurāti sagriezti gaļas gabali, maizes dona un ārkārtīgi liels kauss ar sarkanvīnu. Jūsu vakariņas, kungs.

-   Noliec uz galda un pazūdi! Demjurels atcirta.

-   Kungs? iedīcās Bīdls.

-   Pazūdi, Bīdl! Tūliņ! mācītājs uzkliedza.

-   Kungs… roka…

-   Ar manu roku viss ir kārtībā. Taisies, ka tiec, iekams neesi ar to dabūjis pa pakausi! Demjurels paķēra maizi un svieda ar to Bīdlam, trāpīdams tam pa kreiso aci. Uz visām pusēm pašķīda drupačas.

Nobijies Bīdls mēģināja vērt muti vēlreiz, bet šoreiz aizlika priekšā galvai abas rokas, jo baidījās, ka viņa virzienā var lidot vīns, maize vai abi reizē. Kungs, melnā… roka… tā mirgo.

-   Ko! iekliedzās Demjurels, un Bīdlam pār galvu pārlidoja vīna kauss. Tad viņa kungs pagriezās un ieraudzīja, ka roka kvēlo gandrīz balta.

Demjurels metās pie Bīdla un apķērās viņam ap vidukli, ar savu jostas sprādzi berzēdams tam kārpu uz deguna. Ātri! Gatavosimies sagaidīt viesi. Es zināju, ka tas neaizgāja bojā kopā ar kuģi, un nu tas ir klāt. Lai slavēts Pirateons, Visuma tumsas dievs!

-   Kas man jādara, kungs? Bīdls rosījās pa istabu, vākdams kopā maizes drupačas un izmantodams tās, lai saslaucītu vīnu.

-   Aizej uz pagrabu un atnes man Triumfa roku. Ātri mums nav daudz laika. Taču Demjurelam nebija pacietības gaidīt, un viņi devās uz pagrabu abi. No lielas ozolkoka lādes Bīdls izņēma melnā zīda drāniņā ietīto roku. Tā bija nocirsta kādam pakārtam slepkavam un vēlāk iemērkta vaskā, tā ka ikvienu pirkstu varēja aizdedzināt kā sveci. Kad tā tiks aizdedzināta, visi, kas atradīsies mājās, aizmigs ciešā miegā un nepamodīsies, līdz svece nodzisīs. Roka ietekmēs visus, izņemot cilvēku, kas tur to rokā. Demjurels paņēma roku un aizdedzināja mazo pirkstiņu. Ej prom, Bīdl, citādi burvestība skars arī tevi!

Demjurels pagriezās un piegāja pie metāla durvīm, kas veda uz tuneli. No lampas, kas dega pie sienas, viņš aizdedzināja sveces īkšķi un pārējos pirkstus. Tie nočūkstēja, un tumšajā telpā sāka izplatīties burvestība. Demjurels atvēra metāla durvis, un tumsu pāršķēla rokas izstarotā gaisma. Mācītājs iegāja tunelī.

Nāciet, mani draugi! Laipni lūgti manās mājās! Nāciet, ēdiet kopā ar mani, un kopā mēs baudīsim šīs nakts brīnumus!

Tomass un Rafa piespiedās pie miklās tuneļa sienas, cenšoties palikt nemanāmi.

Demjurels ierunājās no jauna: Nāciet nu, nekautrējieties, es zinu, ka jūs esat tuvu! Es nenodarīšu jums neko ļaunu. Mācītājs šķībi pasmaidīja un savilka uzacis, lai pēc sejas nevarētu redzēt, ka viņš melo. Zēni savā slēptuvē aizturēja elpu, lai viņus nesadzirdētu.

-Ja es jūs neatradīšu… Demjurels apklusa un padomāja. Tad varbūt jūs no šīs alas izvilks tulaks.

Par spīti aukstumam, kas valdīja alā, Tomasam pār pieri ripoja sviedru lāses. Rafa sajuta viņa bailes un saņēma draugu aiz rokas. Tomass paskatījās lejup un ieraudzīja, ka lampas sāk dzist. Drīz viņi iegrims tumsā.

4 Ozolu karalis

Keita Kolgena bija paslēpusies akmeņozola krūmā un gaidīja, kad tumsas ieskautajā tuneļa ieejā parādīsies viņas draugi. Keita vienmēr apgalvoja, ka ne no kā nebaidās. Viņa neticēja spokiem, nakts radījumiem un pat ne Dievam. Visu ticību tiem no viņas bija izdauzījis tēvs, lai gan meita bija viņam tuvākais cilvēks tūliņ pēc dēla. Dēla, kurš bija miris divus gadus pirms Keitas piedzimšanas. Par šo nāvi neviens nekad nerunāja, un par to liecināja tikai neliels akmens augstu klintsgala kapsētā. Tur māte un dēls bija kopā tāpat kā dzīvē.

Keita vienmēr valkāja bikses līdz ceļiem, garus zābakus un biezu jaku, bet galvā viņai bija trīsstūrveida cepure. Garie mati bija sasieti zirgastē, bet lielās, zilās acis un maigā āda liecināja, ka viņa tomēr ir meitene.

Jāsaka, Keita bija pārliecināta, ka spoki neeksistē. Savos četrpadsmit gados viņa nekad nevienu spoku nebija redzējusi un ticēja, ka tas, kas nav saskatāms, nevar nodarīt nekādu ļaunumu. Kāpēc baidīties no neredzamā, ja visas sāpes un ciešanas, ko viņa pieredzējusi,

bija nodarījuši apkārtējie cilvēki. Meitene bieži uzdeva tēvam jautājumus par dzīvību un nāvi. Parasti viņš tikai klusēja vai atmeta ar roku. Vienīgais, ko Keita no viņa bija dzirdējusi: eksistē tikai tas, ko tu redzi. Kad meitene mazotnē pajautāja par māti, tēvs sāka viņu kratīt. Dzērumā viņš bļaustījās, ka māte ir mirusi, un viss: viņa nekad vairs nebūs redzama, ir aprakta zem velēnām un atstāta tārpiem. Tēvs klaigāja: "Ja Dievs eksistē, kāpēc viņš atņēma man dēlu un sievu? Mīlošais Dievs… Iedomu Dievs… Atbalsts vājajiem…"

Tad Keita mēdza aizklāt rokām galvu un saritināties istabas stūrī, jo dusmās tēvs varēja mest ar jebkuru priekšmetu, kas atradās pa rokai. Pēc tam viņš, apkampis meitu, ilgi šņukstēja, bet viņa nekad neraudāja. Visas asaras bija dziļi ieslēgtas meitenes dvēselē tāpat kā tālās, gaistošās atmiņas par māti. Keitas sirds bija nocietinājusies. Viņa neļāva nekam un nevienam sevi sāpināt un tagad, ar pistoli rokās, bija gatava cīņai vai ar visu pasauli.

Paslēpusies aiz krūma un vērīgi raudzīdamās apkārt, Keita tēmēja ar pistoli tumsā. Viņa dzirdēja atbalsis, apslāpētos Demjurela saucienus, kas pa tuneļa ieeju izskanēja biezajā miglā. Meitene labi pazina šo balsi. Viņa domāja par Tomasu un Rafu un ar katru kliedzienu, kas atskanēja no labirinta, kļuva arvien bažīgāka.

Naksnīgajā mežā sāka rēgoties dīvainas formas. Šķita, ka koks pārvēršas par milža galvu, mākonis izskatās pēc gulbja, kas nometies uz zvaigznes, bet mazs zāles kumšķis kļuvis par dzeloņcūku, kura lavās pa mežu. Keita vērās naktī, tad sastinga. Nakts atbildēja viņas skatienam.

Tur klajumā, tikai dažu pēdu attālumā, uz akmeņozolu noraudzījās pieci pāri koši sarkanu acu. Keita sajuta, kā nosvīst plaukstas, un viņu pārņēma pēkšņs izbīlis. Meitene neuzdrošinājās pakustēties, lai nezināmie radījumi viņu neieraudzītu. Viņa neatļāvās pat norīt siekalas, lai tie viņu nesadzirdētu. Pat atrazdamās tik tuvu, Keita nespēja saskatīt šo radījumu veidolu, bet redzēja tikai to sarkanās acis. Ja tie bija kontrabandisti, tad tā bija labākā maskēšanās, kādu viņa jebkad bija redzējusi. Meitene nebija manījusi viņu tuvošanos; tie vienkārši uzradās.

Pēkšņi apkārt katrai figūrai parādījās sudrabotas aprises. Izskatījās, it kā ugunskurā lēkātu tūkstošiem sīku dzirkstelīšu. Tās kļuva arvien spožākas. Tad visas dzirksteles savilkās kopā un virpuļoja cita ap citu, it kā tās gaisā būtu pacēlis nemanāms vējš. Kļūdamas spožākas, dzirksteles mainīja krāsu: no sudrabotām tās kļuva sarkanas, tad zaļas un zilas. Visbeidzot tās tikpat ātri, kā bija parādījušās, izzuda. Keita izbijusies vērās naktī, nespēdama novērst skatienu no tā, ko redzēja sev priekšā.

Ieplakā stāvēja pieci milzīgi tēli, no galvas līdz kājām tērpušies metāla bruņās. Katram bija spīdīga bruņucepure čūskas galvas veidolā ar acīm, kas mirdzēja kā dimanti. Cepurei priekšpusē vīdēja divi ziloņkaula ilkņi kā kādam sen izmirušam zobenzobu radījumam.

Krūšu aizsegi izcēla katru muskuli; rokas sargāja gari metāla stieņi, kas pie elkoņiem savienojās ar biezajiem ādas cimdiem. Starp metāla gabaliem Keita saskatīja šo radījumu ādu. Tā bija tumšzaļa un nedzīva, ar baisu mirdzumu, kas gandrīz saplūda ar nakti. Katram radījumam bija plata, melna ādas josta, pie kuras bija piesprādzēts tāds kā īss zobens ar melnu ādas rokturi. Mazākais no radījumiem turēja rokās apaļu, ar sudrabu un sarkaniem dārgakmeņiem izrotātu vairogu.

Keita no savas slēptuves nevarēja saskatīt radījumu sejas. Viņa redzēja tikai koši sarkanās acis, kas joprojām raudzījās pretī. Meitene notēmēja lielākajam radījumam tieši galvā. Keita pārbijusies lēni un klusu ievilka elpu. Iekšējā balss sauca: Nospied mēlīti! Taču, šausmās sastingusi kā statuja, viņa nespēja pakustēties.

Iekšējā balss atkārtoja: Nospied mēlīti!

Bet viņa joprojām nevarēja pakustēties. Pistoles smagums sāka novilkt roku, šķita, it kā kāds grasītos viņai atņemt ieroci. Keitai gribējās tikai bēgt prom un kliegt. Viņa saprata, ka nepaspers vairāk par pieciem soļiem, iekams tiks noķerta. Meitene zināja: ja viņa tikai pakustinās roku vai nolaidīs pistoli, radījumi to sadzirdēs. Keita saņēma visus spēkus un turēja pistoli izstieptajā rokā. Viņa juta, kā no pirkstgaliem līdz pat plecam sāp rokas muskuļi. Meitenei gribējās kliegt, gribējās būt mājās. Iekšējā balss atkal iesaucās: Nospied mēlīti… Nospied mēlīti!

Trīcēdama no bailēm, Keita mēģināja to izdarīt, bet pirksts nekustējās. Augšup pa roku sāka kāpt stindzinošs aukstums, un meitenei šķita, ka viņa pamazām pārvēršas akmenī.

Radījumi sapulcējās vienuviet un sāka kaut ko murmināt un skandēt valodā, kuru viņa nesaprata. Tie sprauslāja un ņurdēja, un, sanākot arvien ciešāk, izveidoja apli.

Keita saprata, ka jau pēc mirkļa izlaidīs pistoli no rokas. Piepeši no tuneļa dziļumiem atskanēja sirdi plosošs kliedziens. Kliedzējs bija Tomass. Tūliņ sekoja izmisīgi skrejošu soļu skaņa.

Alā atbalsojās zēna kliedzieni. Nē, nē, nē! Tā varēja kliegt tikai cilvēks, kas atradās nāves briesmās vai bēga no kāda ļaunuma iemiesojuma. Kliedzieni un soļi arvien tuvojās.

Keita nebija vienīgā, kas tos saklausīja. Radījumi pagriezās pret tuneļa ieeju, un viņu acis iemirdzējās vēl spožāk. Katru reizi, kad tie izpūta caur nāsīm elpu, tumsā uzvirmoja zaļi tvaika mākoņi, kas ātri izgaisa aukstajā naktī. Neatskanēja nekāda komanda, tomēr radījumi visi reizē izvilka zobenus. Tad viņi pēkšņi klusu izgaisa, pazuzdami tumšajā mežā, kas iekļāva ieplaku, un to sarkanās acis pamežā spīdēja kā lieli jāņtārpiņi.

Keita dzirdēja, kā Tomass, skriedams uz izeju, sauc pēc palīdzības. Tunelī spalgi atbalsojās viņa kliedzieni; izklausījās, it kā tur kāds briesmonis būtu pamodies no miega. Nebija nekādas iespējas viņu brīdināt. Zēns bēga no viena murga, lai nonāktu citā.

Tomass metās laukā no tuneļa un iekrita ieplakas aukstajā zālē. Viņš apmeta kūleni, tad piecēlās un skaļi iesaucās: Nāc ārā, Keita! Demjurels tuvojas. Viņš skaita kaut kādas burvestības. Nāc nu! Keita neatbildēja. Viņa redzēja radījumu acis, kas no slēptuves vēroja Tomasu. Keita gribēja kaut ko teikt, bet spēcīgās bailes kā auksta, tumša roka sažņaudza viņai kaklu.

Sastingusi meitene noraudzījās uz Tomasu, kurš stāvēja tikai dažu pēdu attālumā. Viņš bija Keitas draugs jau kopš agras bērnības. Viņi bija kopā auguši, kopā spēlējušies, kopā cīnījušies. Viņš bija Keitai pati tuvākā dzīvā būtne. Un nu meitene stāvēja un skatījās, kā baisie radījumi grasās zēnam uzbrukt.

-   Nāc šurp, Keita, beidz mānīties. Es zinu, ka tu tur esi, sacīja Tomass. Mums jāpasteidzas, Demjurels nav tālu. Nāc ārā, Keita! viņš izmisīgi sauca.

Pēkšņi nelielajā zālainajā pudurī pie ieplakas malas viņš ieraudzīja tumšu ēnu. Varēja samanīt pleca aprises un roku. Spilgtajā zvaigžņu gaismā neskaidri pavīdēja spožs metāls.

-   Nu jau pietiek. Noliec pistoli. Es zinu, ka tā esi tu.

Figūra neatbildēja un nekustējās. Tomass piegāja soli tuvāk un iespēra pa zāles kumšķi.

-   Nāc šurp, muļķe, mums jāpasteidzas. Pēc pāris minūtēm Demjurels būs klāt. Mums jākāpj augšā uz mācītājmuižu.

Zēns vēlreiz iespēra pa kumšķi.

Piepeši viņam virs galvas iezibsnījās koši sarkanas acis, apgaismojot viņa seju ar blāvu mirdzumu. No tumsas lēnām pacēlās bruņās tērpies stāvs, un zēns kā pārakmeņojies sekoja šīm acīm. Radījums pacēlās virs viņa arvien lielāks un lielāks, līdz sasniedza astoņu pēdu augstumu. Tad atskanēja pārējo radījumu soļi. Tie iznāca no savas slēptuves un tuvojās zēnam. Tomass ieraudzīja, ka spīdīgais metāls ir īss zobens. Rēgs ātri pacēla to sev virs galvas un skaļi, šausminoši ierēcās. Tomass sajuta kādu neredzamu spēku, kas nogrūda viņu uz ceļiem slapjajā zālē. Viņš gaidīja zobena cirtienu.

Mežs pieklusa, un pār Tomasu nolaidās savāds miers. Viņš vairs nejuta bailes. Vairs negribējās ne bēgt, ne cīnīties. Zēns nolieca galvu un gaidīja triecienu. Šis mirklis ilga, šķiet, veselu mūžību. Tomass nekad nebija varējis iedomāties, ka nomirs šeit, mežā. Viņam vienmēr bija šķitis, ka viņu, tāpat kā tēvu un daudzus citus ģimenes locekļus, paņems jūra. Tāda iespējamība bija visai pieļaujama. Zēns bija piedzimis "laimes krekliņā", un šo mātes doto augļapvalku Tomass nēsāja sev līdzi kopš agras bērnības kā lielas veiksmes simbolu, kas sargāja no noslīkšanas. Tā bija vienīgā vērtīgā lieta, kas viņam piederēja. Tā varēja būt vērta sešas ginejas un ne pensa mazāk. Bet kā gan izkaltusi plēvīte, kas kopš viņa dzimšanas glabājas sudraba medaljonā, varēja pasargāt no zobena?

Tomass dzirdēja radījumu īsos elpas vilcienus, un viņu ieskāva no to nāsīm plūstošā saltā migla. Šie elpas vilcieni bija kā pulksteņa tikšķi, un ar katru no tiem zēns gaidīja krītam zobenu, kas atņems viņam dzīvību.

Šķita, ka radījumi tikai gaida īsto mirkli, kādu komandu, un tad asmens kritīs. Briesmoņiem piemita kāds stindzinošs spēks, kas paralizēja locekļus. Zēns redzēja, ka rasa zālē pārvēršas sarmā. Kad radījumi izelpoja savu ledaino dūmaku, katru lapiņu un zāles stiebriņu iekļāva ledus kristāli.

Aukstums kļuva tik spēcīgs, ka Tomass tik tikko spēja paelpot, jo mitrums rīklē pārvērtās ledū. Viņš savilkās čokurā un krita uz priekšu, briesmonim pie kājām. Krizdams viņš nevilšus pieķērās bronzas kāju bruņu vītajam metālam. Un mirklī, kad zēns pieskārās radījumam, viņš piepeši spēja ielūkoties svešajā pasaulē. Šķita, it kā šai īsajā mirklī kāds būtu atdarījis viņa apziņu ar neredzamu atslēgu.

Pēkšņi Tomass zināja, kā šos radījumus sauc un kāds ir viņu mērķis. Tie bija varigali. Gara acīm zēns redzēja neauglīgo zemi, no kuras tie nākuši. Tā bija tumsas un vētru, sniegputeņu un pērkona valstība. Pelēka, bezveidīga gaidu pasaule. Varigali nebija ne miruši, ne īsti dzīvi. Viņi tikai eksistēja, gaidot, kad pār tiem sāks valdīt kāds nezināms kungs. Varigali bija karotāju cilts, kuru turēja gūstā laiks un burvestība. Viņi gaidīja, kad atmodīsies no nāves; un tos varēja atbrīvot tikai tāds, kurš zināja aizmirstos buramvārdus.

No šī transa Tomasu izrāva pēkšņs sprādziens. No mūžības dzīlēm atskanēja pērkona grāviens. Zēnam pār muguru pārskrēja spējš karstuma vilnis, un ieplaka pielija ar spožu gaismu. Pret metāla bruņām skaļi nobūkšķēja svina lode, un varigals nodrebēja no galvas līdz kājām. īsais zobens, teju skardams Tomasa galvu, krita lejup un viegli iedūrās sasalušajā zemē. Radījums saļima uz ceļiem un krita uz priekšu.

Tomas, bēdz! no savas slēptuves akmeņozola krūmā iesaucās Keita.

Tomass tikko bija pamanījies pavelties malā, kad varigals sabruka zemē. Sastingušajiem pirkstiem zēns paķēra varigala zobenu un pielēca kājās. Vicinādamies tumsā ar zobenu, viņš trāpīja pa muguru briesmonim, kas bija pavirzījies uz Keitas slēptuves pusi. Zobens šķēla bruņas kā karsts nazis sviestu. Pārējie rēgi pavērsās pret Tomasu un pacēla zobenus, lai viņam uzbruktu.

-   Nāc, Keita! Skriesim uz Bubuļu dzirnavām! Tomass iekliedzās, kad Keita metās laukā no savas paslēptuves. Skrien, Keita, skrien!

Varigals cirta Tomasam ar zobenu. Zēns atvairīja cirtienu. Zobeniem sacērtoties, tumsā uzzibsnīja zaļas dzirksteles. Tomass nekad nebija skrējis tik ātri. Viņš saķēra Keitu aiz rokas, un abi metās prom pa papardēm, kas ķērās viņiem klāt kā neskaitāmi smalki pirksti.

No ieplakas varēja dzirdēt, kā varigali sakliedzās, tad iestājās klusums. Bija saklausāma tikai soļu dipoņa, viņiem pa taku skrienot arvien dziļāk iekšā mežā. Neko nemanīdami sev apkārt, bērni traucās pa mazu briežu taciņu prom no ieplakas uz Bubuļu dzirnavām. Viņi bija jau noskrējuši gandrīz jūdzi, kad Tomass apstājās, izmisīgi kampdams gaisu. Šķita, ka plaušas pārplīsīs. Abi nozvēlās zemē pie liela ozola stumbra. Vienīgā skaņa, ko Tomass šeit, mežā, dzirdēja, bija viņa sirds dunoņa: dun, dun, dun. Viņš pavērās Keitā. Meitene pūlējās pasmaidīt, kaut tikko valdīja asaras.

-   Kas tie bija, Tomas? Viņi mani sastindzināja, Keita čukstēja, tverdama gaisu un baidīdamās, ka viņu varētu sadzirdēt.

-   Lai kas tie arī būtu, es zinu, ka Demjurelam būs ar viņiem darīšana. Zēns centās Keitai uzsmaidīt. Tas bija labs šāviens; tas izglāba man dzīvību. Tomass viegli pieskārās meitenes sejai. Tā joprojām bija ļoti auksta. Nāc, mēs esam tikai pāris jūdžu attālumā no Bubuļu dzirnavām. Tur varēsim paslēpties.

-   Kur ir Rafa? Vai tu viņu pameti tunelī?

-   Nē. Mums bija viltīgs plāns, Tomass elsodams paskaidroja. Kad nonācām pie slepenās ieejas mācītājmuižā, parādījās Demjurels ar tādu kā degošu roku, murminādams kaut kādus lāstus. Lampas sāka dzist, tāpēc Rafa paslēpās, bet es kliedzu, cik skaļi spēju, lai vecais metas man pakaļ. Ceru, ka Rafa veiksmīgi tiks iekšā un atradīs to, ko meklē. Ja rīt viņš nebūs atpakaļ, es došos meklēt.

Keita satvēra draugu aiz rokas. Man ir bail, Tomas. Nekad agrāk neko tādu nebiju redzējusi. Es vienu nošāvu… pavisam.

Tomass saprata, ka nedrīkst izrādīt bailes.

-   Dzīve ir mainījusies, Keita. Tā nekad vairs nebūs tāda kā agrāk. Mēs nevaram pagriezt laiku atpakaļ un to, kas atgadījies šonakt, padarīt par nebijušu. Notiek kaut kas neprātīgs. Pasaule ir mainījusies. Tunelī to varēja sajust gandrīz taustāmi. Šķita, ka tuvumā samanāms kaut kas ļauns un nepareizs. Man vēderā viss sagriezās. Tomass satvēra varigalam nozagto īso zobenu un pavirpināja to, aplūkodams asmeni, kas tagad bija notraipīts ar purpursarkanajām briesmoņa asinīm.

Keita nočukstēja: Ko lai mēs tagad darām? No rīta tēvs mani meklēs. Es nevaru doties uz dzirnavām man jāiet mājās.

-   Mājās? Ja Demjurels panāks savu, nevienam no mums vairs nebūs māju. Kad pieskāros tam radījumam, ieraudzīju vietu, no kurienes tie ieradušies; uz brīdi es spēju ielūkoties viņu prātā. Zēns pavērsās pret draudzeni. Tu nesaproti, Keita. Demjurelam ir kāds plāns. Ja viņam izdosies to īstenot, pasaule pārvērtīsies līdz nepazīšanai. Rafa man pastāstīja, ka Demjurels ieguvis spēku, kas var palīdzēt izsaukt mirušos, valdīt pār vēju un jūru un likt tiem briesmoņiem, kurus redzējām ieplakā, klausīt viņam uz vārda. Atpakaļceļa nav; atgriezties vairs nav mūsu varā. Mums jāpalīdz Rafam, jo viņš ir vienīgais, kas var apturēt Demjurelu.

Kā tu to zini? Jūs tikko kā iepazināties. Keita sāka šņukstēt. Es gribu, lai tas viss beidzas, gribu, lai viss atkal būtu kā agrāk. Vēlos, kaut nekad nebūtu viņu satikusi un dzirdējusi tās stulbās runas. Vai viņš arī tevi ir apbūris? Meitene runāja caur asarām. Es šonakt kādu nogalināju. Lūdzu, Tomas, izdari tā, lai tas viss beigtos, lūdzu!

Keita pievilka ceļgalus cieši pie krūtīm un savilkās, cik vien maziņa varēja. "Ja aizvērtu acis," meitene domāja, "varbūt varētu to visu atvairīt kā sliktu sapni, kas izzūd ar pirmajiem rīta saules stariem." Tomass aplika viņai roku ap pleciem. Viņš nekad vēl nebija redzējis Keitu raudam. Viņa vienmēr bijusi tik stipra, vienmēr valdījusi pār savām emocijām. Un tagad Keita raudāja kā mazs bērns, kurš lielījies ar savu spēku un kuru tagad sakāvis kāds spēcīgāks un varenāks. Tā viņi, kopā sakļāvušies, tur sēdēja tumšajā mežā un klusēja. Arī Tomass juta bailes, bet nedrīkstēja tās izrādīt. Kā gan viņi varētu cīnīties pret Demjurelu? Viņš bija vikārs, alauna raktuvju īpašnieks, miertiesnesis. Tomasa pasaulē viņam piederēja visa vara. Tomass bija tikai bezspēcīgs nabaga bērns bez mājām un tagad arī izstumtais.

Zēns atspiedās pret ozola stumbru un caur kailajiem zariem raudzījās debesīs. Ozolu karalis bija zaudējis savu godību, savu spēku to bija paņēmusi atpakaļ zeme; tagad bija pienācis dzelkšņainā akmeņozola laiks. Visapkārt klājās trūdošas lapas; ieplaisājušas zīles gulēja zemē, gaidot pavasara atmodu, lai tad paceltos virs zemes kā jaunas dzīvības karogi, turpinot nekad nepārtrūkstošo laika ķēdi.

Keita turpināja klusu raudāt, un Tomass ierunājās: Paliksim šeit līdz rītausmai un tad dosimies uz dzirnavām. Mēģini aizmigt. Es tevi sargāšu.

Meitene neatbildēja, tikai piespieda seju viņa siltajam plecam. Tomass savilka ciešāk raupjā, caurā mēteļa apkakli. Viņš turēja zobenu rokā un vērīgi raudzījās naktī. Ziemeļos zem kvēlojošā mākoņa cauri kokiem vīdēja Beitaunas sīkās uguntiņas. Zēns centās palikt nomodā, bet miega vara aizslēdza viņa smagos plakstus un maigs siltums pārņēma prātu, atbrīvojot no visām šīs briesmīgās dienas bailēm. Domas pārvērtās sapņos, un īstenība pārtapa fantāzijas tēlos.

Zeme šķita kā mīksta gulta, kad noiets garš ceļš. Vieglā, ritmiskā zaru čaukstēšana atslābināja prātu. Tomass pieglaudās Keitai, tā ka viņas mati skāra zēna seju. Meitene smaržoja pēc ziepēm, zemes un šaujampulvera. Tomass elpoja mierīgi un jutās drošībā, jo zināja, ka ir kopā ar draugu.

5 Zelta altaris

Tomass redzēja sapni. Apkārt valdīja piķa melna tumsa; viņš stāvēja aukstā akmens kambarī. Tumsa spiedās virsū un cieši ietina viņu kā līķautā. Tālākajā telpas stūrī iedegās svece, izplatot visapkārt gaismas drumslas. Tomass ieraudzīja, ka tā ir liela, velvēta akmens zāle, tik liela kā pati lielākā ēka, kādu viņš jebkad bija redzējis. Augstu virs galvas pacēlās griesti, kas balstījās uz septiņām akmens kolonnām ar augšgalā izgrebtiem auna ragiem. Vienā telpas malā Tomass ieraudzīja zeltītu altāri, uz kura stāvēja liels, dārgakmeņiem rotāts krusts. Tas bija izrotāts ar halcedonu, sardoniksu, topāzu un hrizolītu; dārgakmeņi pilnīgi noklāja virsmu. Zeltītais, ar septiņiem smalkiem smaragdiem izrotātais altāris izskatījās tā, it kā karātos gaisā aiz krusta. Tomass virzījās uz altāra pusi. Lielais, zilais akmens krusta vidū kļuva melns; kad zēns pienāca tuvāk, visi dārgakmeņi pārvērtās par dzīvām, zilām cilvēku acīm, kuru skatiens sekoja katram viņa solim.

No sienas atkāpās septiņi lieli, spārnoti stāvi garās, baltās, plīvojošās drānās. Tuvojoties altārim, šie radījumi saritināja spārnus uz priekšu, apsedzot galvu. Tiem bija gari, zeltaini mati, un katra šķipsna spīdēja kā resna stieple. Āda tiem mirgoja sulīgā tumšbrūnā tonī. Viņi bija spēcīgi un pašapzinīgi, vismaz septiņas pēdas gari, ar platiem pleciem un tumšām, caururbjošām acīm. Kopsolī virzīdamies uz priekšu, tie kaut ko skandēja spēcīgās balsīs, kas skanēja kā mūzika. Tā pulsēja un izplatījās tukšajā zālē, piepildot katru telpas collu ar dziļu miera izjūtu. Ikviens vārds satricināja Tomasa dvēseli. Viņš savija pirkstus un saspieda kopā rokas, lai tās pārstātu trīcēt, tomēr skaidri visu dzirdēja.

Svēts. Svēts. Svēts. Mūsu Kungs.

Debess un zeme Tavas Godības pilna.

Vārdi atbalsojās zēna ķermenī. Tuvojoties altārim, savādie radījumi atkārtoja tos atkal un atkal no jauna. Vienam no tiem rokā bija liels zobens, otrs turēja vairogu, vēl kādam galvā bija bruņucepure. Tomass nevilšus bija nonācis tiem tuvāk; šķita, it kā arī viņš būtu piederīgs pie šī rituāla. Zēns jutās tā, it kā visu mūžu būtu tiecies uz šo mirkli, kas vinu mainīs uz visiem laikiem. Viņš nezināja un arī neraizējās par to, vai radījumi viņu redz.

Tie bija pa pusei cilvēciskas būtnes un pa pusei kas cits. Ar katru soli, ko tie spēra, telpa nodrebēja. Baltie tērpi mirdzēja tādā spodrībā, kādu Tomass vēl nebija redzējis. Zēns nespēja noticēt, ka tas ir sapnis, jo viss šķita tik reāls, tik īsts. Iekšējā balss viņam sauca: Mosties, mosties!

Tomass nekad vēl nebija juties tik ļoti nomodā. Šajā gaišajā zālē starp spārnotajām būtnēm viņš šķita vairāk dzīvs nekā jebkad agrāk. Tomasam likās kāds uz viņu nolūkojas, šajā rituālā piedalās vēl kāds. Zēns pagriezās un ieraudzīja vīru, kas stāvēja viņam labajā pusē. Tas bija tērpies audekla tunikā, garās, platās biksēs un ļoti smalkās, bet dīvainās smailās kurpēs ar sudraba purngaliem. Šādus apavus Tomass nekad nebija redzējis. Vīrietis nebija ne balts, ne melns, bet it kā saulē iededzis. Viņa mati bija ļoti tumši, cirtaini un izskatījās kā savijušies vilkābeles zari. Vīrietis pasmaidīja un sulīgā, siltā balsī uzrunāja Tomasu vārdā.

-   Tomas, tas viss ir domāts tev. Viņš pamāja uz altāra pusi. Nebaidies, puisēn! Spēki, pret kuriem tev lemts cīnīties, nav radīti no miesas un asinīm. Tie ir tumsas pavēlnieki un ļaunuma gari.

Vīrs pasniedza Tomasam roku. Zēns ielūkojās viņam acīs un saprata, ka tās ir acis, ko redzējis pie krusta, zilas, siltas, visu redzošas, visu zinošas. Viņa priekšā Tomass jutās kā kails; šķita, ka šis vīrs zina par viņa dzīvi visu katru noslēpumu, katrus melus, katru nelāgu domu. Tomēr viņš veltīja zēnam smaidu un vieglu rokasspiedienu.

Vīrs vēlreiz uzrunāja Tomasu.

-   Nebaidies! Lai ko tu būtu darījis, viss ir vēršams par labu, izdzēšams no tavas dzīves, aizmirstams. Tomass novērsās, nespēdams paskatīties vīrietim acīs. Viņam bija kauns. Zēns tikai tagad ievēroja, ka vīrs ir ģērbies netīrās skrandās, kas nokarājas no viņa auguma kā līķauts. Tomass nolieca galvu vēl zemāk un nespēja pacelt acis.

-   Kas tu esi? Zēns tikko spēja izrunāt vārdus. Gaidot atbildi, viņa skatiens bija cieši piesaistīts akmens grīdas rakstam.

-   Es esmu tavs Kungs. Vai tad neesi par mani neko dzirdējis? Vai nepazīsti manu balsi?

-   Mūsu kungs ir resns, alkatīgs un traks, Tomass atteica. Viņš nekad nesarunātos ar tādu zagli kā es. Tu nevari būt mans kungs. Zēns joprojām stāvēja, nodūris acis, jo nespēja pacelt skatienu uz svešo vīru.

-    Es esmu Kungs, bet nevaldu pār pasauli. Tev tikai jātic man, Tomas, un es varēšu būt tavs Kungs. Viņš maigi pieskārās zēna pierei.

-   Kā gan es varu tev neticēt, ja tu stāvi manā priekšā? Esmu tevi redzējis pats savām acīm. Es nekad nešaubīšos par to, ko esmu redzējis.

-   Vai tu tici tikai tam, ko spēj saskatīt? Dzīvē pastāv daudz kas vairāk par to, ko pavēsta acis. Es pazīstu tevi jau kopš brīža, kad tu tiki ieņemts mātes klēpī. Es noliku tev priekšā visas tavas dienas, vēl pirms bija sācies tavs laiks.

Vīrietis paskatījās uz Tomasu un pasmaidīja.

-   Tev jātic arī tam, ko neredzi, bet ne visam ir jāseko. Ir viegli man ticēt, kad stāvu tavā priekšā. Bet kam tu ticēsi, kad atgriezīsies savā pasaulē? Kam ticēsi, kad mani neredzēsi? Kungs uzlika Tomasam roku uz pleca.

-   Es ticēšu tev gan šeit, gan tajā pasaulē. Tomass pastiepa Kungam pretī roku. Viņš to satvēra.

-   Tomas, ja tu man tici, vai sekosi man?

Tomass tik tikko spēja parunāt; viņš nekad vēl nebija stāvējis tik tuvu kam tādam. Zēns sajuta Kunga vārdos neizsakāmu majestātiskumu un varenību. Vīra seja izstaroja skaidru, baltu gaismu. Tā piepildīja telpu, un zēns iegrima šajā mirdzumā. Gaisma bija tik spoža, ka Tomass aizvēra acis un novērsās.

-   Kungs! Tu būsi mans valdnieks. Es tev sekošu, Tomass, noliecis galvu, lēnām izrunāja vārdus.

-   Vai tu tiešām saproti, ko runā, Tomas?

-   Jā, saprotu, zēns pārliecinoši atbildēja.

-   Tad pacel acis un skaties. Vīrs saņēma Tomasu aiz zoda un pacēla viņa galvu. Atver acis. Šī gaisma nekad nav padarījusi aklu nevienu, kas raugās uz to ticībā. Tā ir pasaules gaisma. Gaisma, kuru tumsa nekad neizpratīs.

Tomass atvēra acis. Telpa bija pilna ar spārnotajiem radījumiem. Tie stāvēja Kunga priekšā, skandējot savas vārsmas arvien skaļāk.

-   Svēts. Svēts. Svēts. Mūsu Kungs.

Debesu karalis esi.

Zeme Tavas Godības pilna.

Tomass neko nesaprata. Kas tie ir? viņš neticīgi vaicāja.

-   Tie ir seruvimi, Mulkutas armija. Pienāc pie altāra. Ir jāizdara kaut kas svarīgs.

Vīrs aizveda Tomasu līdz altārim. Spēcīgajā, Kunga radītajā mirdzumā telpa atstaroja tīru gaismu. Tajā nebija nevienas ēnas, nevienas tumšas vietiņas, neviena noslēpuma. Seruvimi sastājās apkārt Tomasam un Kungam. Skandēšana kļuva arvien skaļāka un skaļāka. Pie altāra zēns nostājās priekšā krustam, un brīnumainās acis izgaismoja viņa dvēseli. Pie kājām stāvēja kāda sena grāmata ar zeltā kaltiem ornamentiem uz vāka;

tās lappuses bija izgatavotas no bieza pergamenta. Grāmata atvērās pati, un Tomass redzēja, ka lappuses ir pilnas ar cilvēku vārdiem. Tās cita pēc citas pāršķīrās, un beidzamajā parādījās viņa paša vārds, neredzamas rokas uzrakstīts bez tintes un spalvas.

-   Tā ir Dzīves grāmata. Nevienam, kura vārds te lasāms, nav jābaidās no nāves.

Runādams Kungs smaidīja. Tomas, šodien es tev dāvināšu divas veltes. Vienmēr nēsā tās sev līdzi. Tev priekšā stāv laiki, kad tās noderēs.

Tad viens no seruvimiem pienāca pie Kunga un pasniedza viņam platu ādas jostu ar zeltītu sprādzi. Kun^s aplika to Tomasam ap vidu.

-   Šī ir patiesības josta. Tavs ienaidnieks melos un krāpsies. Viņš ir visu melu tēvs. Ņem to vērā. Viņš ir kā rijīgs lauva, kas centīsies iznīcināt tavu dvēseli. Turies pie manas patiesības, un tu nekad necietīsi neveiksmi.

Kungs paskatījās uz pašu garāko un spēcīgāko seruvimu un pamāja uz Tomasa pusi. Šim radījumam bija visskaistākā seja, kādu Tomass jebkad atcerējās redzējis. Tā nebija ne vīrieša, ne sievietes seja, nedz jauna, nedz veca. Tās vaibsti bija gandrīz caurspīdīgi, tomēr vienlaikus spēkpilni.

Tomass ievēroja, ka seruvima baltais tērps ir austs no diegiem ar zeltītu un sudrabotu mirdzumu. Tas bija apsiets ar platu jostu, kas izgatavota no dzīva koka. Svaigi pumpuri un zaļas atvases mijās ar tumšiem pīlādža zariņiem. Tie izauga laukā no pamatīgās sprādzes un zobena maksts, kas bija piesprādzēta pie jostas, un stiepās apkārt viduklim. Seruvima spārni blāzmojot spoži mirdzēja. Tie nebija ne putna, ne rāpuļa spārni, tomēr pat tik dīvainām būtnēm tie izskatījās savādi. Šķita, ka spārni pulsē, it kā tie ar katru šī radījuma elpas vilcienu ritmiski nedaudz sarautos un izplestos. Seruvims izvilka no maksts zeltīto zobenu, pacēla tā asmeni virs galvas, tad lēnām nolaida un pasniedza Tomasam. Kungs ielūkojās zēnam acīs.

Azrubels tev dāvina šo zobenu. Pirms ņem to rokā, padomā par kauju, kas tev jāizcīna. Netver zobenu, pirms neesi gatavs cīņai. Šodien tu esi sasniedzis pilngadību, kļuvis par vīru. Atceries, Tomas: ticēt man ir grūtāk, kad mani neredz, un sekot man -, kad esi viens. Paturi atmiņā šo nakti. Tev tikai jāuzrunā mani, un es atbildēšu. Es vienmēr būšu kopā ar tevi līdz pat laika beigām.

Tomass nešaubīdamies pastiepa roku un, paņēmis no Azrubela zobenu, cieši satvēra tā rokturi. Pēkšņi telpa iegrima tumsā. Tomass sajuta, ka strauji kļūst vēsāks, jo apkārt pūta auksts vējš. Viņš neko vairs neredzēja, kaut acis izmisīgi meklēja kaut sīkāko gaismas stariņu. Zēns stāvēja pilnīgā tumsā… pilnīgā klusumā.

Tad viņš sadzirdēja čukstus. Sākumā izklausījās, it kā telpas tālākajā stūrī grabinātos žurkas. Pēc tam Tomass saklausīja jaunas balsis, smiešanos un ķircināšanos. Viņš sadzirdēja bērna šņukstēšanu, kas melnajā tumsā izplūda nebeidzamās raudās.

Tomass ļoti lēni sāka virzīties uz priekšu. Basās kājas sajuta akmens grīdas mitrumu. Visapkārt skanēja steidzīgi soļi un skrabināšanās pa grīdu pazīstamā skaņa, kāda rodas, žurku garajām astēm švīkstot pa putekļiem. Visapkārt manīja žurkas.

Uzmanīgi sperdams soļus, Tomass juta zem kājām siltu, valgu vilnu. Tā veidoja dzīvu grīdu, pa kuru zēns pūlējās tikt uz priekšu. Pie katra soļa žurkas strauji pajuka, lēkdamas pāri viņa basajām kājām, ķerdamās pie potītēm un kozdamas. Tas bija ļaunākais murgs, kādu Tomass varēja iedomāties. Čuksti visapkārt kļuva skaļāki. Taču viņš nevienu neredzēja, tikai dzirdēja zemas balsis, kas šņukstēdamas nemitīgi sauca pēc palīdzības. Tumsā kāda roka aizskāra Tomasa seju, cita saķēra viņu aiz kājas, vēl citas raustīja aiz matiem. Vēderā sagriezās saltas bailes. No šīm bailēm mute izkalta un lūpas sāka drebēt. Bailes lika zēnam sarauties čokurā un atņēma locekļiem spēku.

Tomass izdzirda uzšvirkstam posu, un tālumā parādījās sveces gaisma. Viņš izrāvās un lēnām soļoja uz priekšu, turēdams sev priekšā zobenu. Tam nebija svara, un pat šajā melnajā tumsā tas ēteriski mirdzēja kā zeltīta rītausma vistumšākajā naktī. Zēns ieraudzīja, ka sveci tur rokā kāds sakņupis radījums.

-   Kas tu esi? Tomass uzsauca, bet atbildes nebija. Kas tu esi? Dusmās viņš iebelza ar zobenu pa akmens grīdu. Kambaris sāka drebēt kā zemestrīcē, un Tomass nenoturējās kājās.

Akmens grīda pavērās, un plaisā parādījās baznīcas kanceles tumšais koks. Tā pacēlās cauri akmeņiem Tomasam tieši virs galvas. No vienīgās pamatīgās sveces, kura atradās uz kanceles, lēnām pilēja vasks un tecēja uz akmens grīdas sešas pēdas zemāk. Kancelē stāvēja Demjurels. Viņš paskatījās uz Tomasu un sāka runāt:

-   Es iekarošu debesis un būšu varenāks par Dievu. Es spriedīšu zemei pastaro tiesu. Būšu augstāk par visaugstākajiem mākoņiem. Es būšu visaugstākais. Mani dievinās visa pasaule. Demjurels sāka smieties un smējās, smējās…

Tomass paskatījās uz kanceles pamatni. Keita un Rafa bija piesieti pie tās ar resnām virvēm, kas atgādināja slaidu čūsku rituli. Katra glumā virve kustējās un vijās ap viņu kājām un rokām, saistot gūstekņus arvien ciešāk pie kanceles. Tomass pagājās uz priekšu un cirta ar zobenu pa kanceli. Tā saplīsa druskās kā melns stikls, un pa visu telpas grīdu izšķīda asi kristāla gabali.

Demjurels nokrita zemē, un viņu nekavējoties ielenca vairākas melnas lapsas, kas izlēca no tumsas un metās sargāt savu saimnieku.

-   Nāc šurp, puika! Gribi cīnīties? Pasper kaut soli uz manu pusi, ja uzdrošinies! Demjurels ķircināja Tomasu, un lapsas slienājoties un rejot pievienojās viņam.

Tomass paspēra soli uz priekšu un pacēla zobenu, tēmēdams Demjurelam galvā. Piepeši akmens sāka sairt smiltīs. Zēnam zem kājām pavērās plaisa, un viņš krita.

-   Tomas! Keita pamodusies ieraudzīja, ka no tumšā meža iznāk un pār viņiem noliecas varigals. Tas pacēla roku, lai cirstu Tomasam ar savu zobenu. Nē! Keita iekliedzās, pamanījusi varigala sarkanās acis, kas spoži kvēloja rītausmas blāvajā gaismā.

Kliedziens izrāva Tomasu no sapņa atpakaļ īstenībā. Neko nedomājot, viņš sita pretī, un zobeni sacirtās tikai dažas collas[4] virs viņa galvas.

-   Bēdz, Keita! Uz dzirnavām! Keita pielēca kājās un traucās pa taku lejup no kalna. Varigals cirta Tomasam vēlreiz, bet zēns atlēca malā un zobens ietriecās koka stumbrā. Vareno ozolu pārklāja sarma, katrs zars vienā mirklī apvilkās ar koši baltu ledu. Varigals pūlējās izvilkt zobenu, un Tomass, izmantodams iespēju, iecirta viņam kājā un metās bēgt pakaļ Keitai.

Viņš skrēja, cik ātri vien spēja, un pēc pusjūdzes ieraudzīja meiteni uz takas, kura veda uz Bubuļu dzirnavām. Tikko plaukstošajā rītausmā pasaule izskatījās pelēka. Šis bija laiks bez ēnām bezkrāsaina pustumsa. Tomass pavērās apkārt. Neviens viņam nesekoja. Zēns dusmojās uz sevi par to, ka bija aizmidzis un tāpēc viņus vēlreiz pārsteidzis baisais radījums, un par to, ka viņu atkal izglābusi Keita.

-   Ei, Keita! Tomass viņai uzsauca. Pagaidi mani, es nevaru tik ātri paskriet, viņš izdvesa, cenzdamies panākt, lai meitene apstājas.

-   Tu skrietu ātrāk, ja zinātu, ka tev seko pats nelabais, Keita atcirta un turpināja skriet pa taku, kas veda uz dzirnavām.

-   Tas arī ir nelabais, Keita. Bet viņš mūs nenoķers. Tomass satvēra draudzeni aiz pleca. Apstājies! Mums ir jāaprunājas.

-   Katru reizi, kad es ar tevi runāju, kāds mēģina mani nogalināt.

-   Paklausies! Tomass aizlika roku priekšā viņas mutei, lai meitene apklustu. Tālumā varēja saklausīt, kā pa taku no liedaga uz purvāju ved zirgus. Bērni dzirdēja uz akmeņiem klaudzam to pakavus.

-   Kontrabandisti. Paslēpsimies mežā, lai viņi mūs neierauga! Tomass nogrūda Keitu no takas, un viņi ieskrēja papardēs. Abi lavījās pa pamežu, līdz pazuda skatienam. Zirgi cits pēc cita pasoļoja garām, un katru no tiem aiz pavadas veda kāds vīrs. Gājiena priekšgalā jāja vīrietis lielā, melnā zirgā. Tomass paglūnēja caur papardēm un pačukstēja Keitai: Tas ir Džeikobs Kreins. Viņš ir atgriezies no Holandes.

-   Slepkava Kreins? Drīzāk paglābies no karātavām. Keitai nebija laika domāt par kontrabandistiem. Viņa zināja, ka tiem nevar uzticēties un ka tie miesīgu māti pārdos par kvartu džina.

Džeikobs Kreins bija kārtīgs vīrs, kurš vienmēr smalki ģērbās. Viņš valkāja mīkstas, melnas ādas zābakus, visbaltākos kreklus, moderna piegriezuma žaketes un vislabākos ūdensnecaurlaidīga auduma mēteļus, kādi par naudu bija dabūjami. Kreinam bija divas kramenīcas: viena no tām pielādēta ar parastiem šāviņiem, otra ar vienu vienīgu svina lodi.

Kreins pagrieza galvu, jo viņam šķita, ka ir sadzirdējis balsis. Viņš pavilka pavadu, lai apturētu zirgu, un vērīgi raudzījās miglā, kas cēlās no pameža. Vīrs, kurš veda pirmo zirgu, saprata, ko viņš pēta.

-   Pūķa elpa, Kreina kungs, lūk, kas tas ir. Tā nāk no zemes katru rītu un paceļas līdz ar ausmu. Tas ir Zemes pūķis. Runādams vīrs māja Kreinam ar galvu, lai tas piekristu.

-   Pūķa elpa? Ir taču 18. gadsimts! Visi pūķi sen pazuduši, un šajā mežā palikuši vien tie gari, kurus mēs stiepjam līdzi šajās mucās. Nekavēsimies līdz iebraucamajai vietai palikušas vēl divdesmit jūdzes un brendijs kļūst silts.

Kreins apstājās un vēlreiz palūkojās uz vietu, kur bija paslēpušies bērni. Paparžu galotnes lēnām locījās šurpu turpu.

-   Egera kungs, šķiet, ka mūs kāds novēro. Kreins izvilka no maksts pistoli un notēmēja uz papardēm.

-   Nāc ārā, vai arī es tevi izkvēpināšu no tavas slēptuves!

Tomass un Keita saskatījās. Zēns deva zīmi nekustēties.

-   Tu esi drosmīgāks par mani. Dodu tev pēdējo iespēju, pirms šaušu. Kreins pagriezās pret Egeru.

-   Ja tas ir kapteinis Ferels, mēs pakārsim viņu kokā, bet, ja pūķis, jūs to varēsiet notiesāt brokastīs.

Šajā mirklī kaut kas pustumsā ielēca papardēs. Kreins izšāva, un šāviens atbalsojās uz jūras pusi. Vecs briedis, brēkdams un svaidīdams pakaļkājas, metās cauri papardēm uz mazo meža ieleju un paslēpās starp kokiem.

-   Te nu bija jūsu pūķis, Egera kungs, lai jums skrotis dibenā! Kreins nosmējās un palaida zirgu soļos.

Egers arī pasmaidīja un paskatījās uz vietu, kur bija paslēpušies Tomass un Keita, un čukstus piebilda: Un nebija arī jūsu muitas ierēdnis. Gudrāks cilvēks nebūtu palaidis tādu medījumu. Tad viņš paplikšķināja zirgam pa krūtīm un tas atkal atsāka gaitu.

Tomass un Keita no savas slēptuves dzirdēja, kā pakavu klaudzoņa attālinās. Otrpus upītei atradās Bubuļu dzirnavas. No skursteņa nāca svaigie jauniedegtas uguns dūmi. Bērni pagaidīja papardēs, līdz pakavu skaņas izgaisa tālumā. Tad Keita ierunājās pirmā:

-   Viņš būtu mūs nošāvis. Meitene uzmeta Tomasam bargu skatienu un ieknieba viņam kājā.

-   Viņš būtu aizšāvis garām. Tomass centās neņemt vērā viņas satraukumu.

-   Tas bija Džeikobs Kreins; viņš ir slepkava un kontrabandists un nevēlas, lai kāds zinātu, ar ko viņš nodarbojas. Keita dusmojās. Viņa vēlreiz ieknieba Tomasam, lai panāktu kaut kādu reakciju.

-   Viņš nav kontrabandists, bet gan brīvtirgotājs, un tas nav nekas slikts. Tomass apklusa un nopētīja paparžu audzi un krastu pie Bubuļu dzirnavām. Lai nu kā, mums vairs nav par viņu jāuztraucas. Tad zēns apklusis sāka ošņāt gaisu.

-    Kas noticis ar Rafu? Varbūt viņu ir notvēris Demjurels? Keita ieknieba Tomasam vēlreiz, vēl stiprāk nekā iepriekš.

-   Izbeidz! Tomass atgrūda viņas roku un vēlreiz paostīja gaisu.

-   Tu nemaz neklausies, bet domā par kaut ko citu. Keita iebakstīja ar pirkstu zēnam krūtīs. Kāpēc, Tomas?

-   Es klausos, bet ne to, ko tu saki. Vai tu neko nedzirdi?

Keita saspicēja ausis. Lēnām no kokiem pacēlās pirmās rīta skaņas. Pa lielu osi klaudzināja dzenis, no ozola zara atskanēja skaļa strazda dziesma. Tomass paskatījās uz draudzeni un pasmaidīja.

-   Ir rīts. Mēs esam pārlaiduši šo nakti un palikuši dzīvi. Viņš sāka smieties, bet tad pēkšņi pārtrauca, jo ieraudzīja sev pie kājām zobenu. Keita pamanīja viņa skatienu. Asmens bija notraipīts ar purpursarkanajām varigala asinīm. Pirmajā rīta gaismā, kas sniedza drošību, tas joprojām iedvesa viņiem bailes.

Keita palūkojās uz Tomasu un saķēra viņu aiz rokas.

-   Vai tu domā, ka viņi var atgriezties, lai mūs sameklētu? Meitenes sejā vīdēja satraukums.

-   Domāju, ka var, bet ne dienasgaismā.

6 Bubuļu dzirnavas

Bubuļu dzirnavas atradās blakus nelielai upītei jau simt gadu. To rupji celtās trīsstāvu akmens sienas balstīja sarkanu dakstiņu jumtu, kas vietām bija klāts ar zaļu sūnu. Čīkstēdams griezās lielais koka dzirnavu rats. Tas kūla ūdeni, kā žēlodamies par smago darbu. Rats griezās bez mitas, kuldams straumes ūdeņus. Šajā vietā bija manāma spēcīga svaigi maltu miltu, lopu barības un kūpinātas gaļas smarža. Katram no divdesmit nama fasādes logiem rāmja stūrī bija izgrebta dīvaina maza vardīte. Austošajā rīta gaismā atspoguļodami zeltītos saules starus, logi izskatījās pēc daudziem lieliem kvadrātveida zelta šķīvjiem, kas piekārti pie sienas.

Otrpus upītei, augstāk krastā un tālāk no ūdens, atradās neliela akmens dzīvojamā māja. Tai vienā pusē bija mazs sakņu dārziņš, un pa zemi rušinājās dažas vistas. Liels, trekns teļš stāvēja, piespiedis purnu pie zemā klūgu žoga, kas viņu sargāja. Mājas durvis bija tik mazas, ka pieaugušam vīrietim vajadzēja pieliekties, lai pa tām ieietu. Tās bija izgatavotas no masīva ozolkoka.

Tumšais, zarainais, laika iedarbībai pakļautais koks veidoja īpatnēju rakstu, kurā varēja saskatīt dažādas kontūras.

Bubuļu dzirnavas izskatījās vilinošas un draudzīgas, un dūmu mutulis liecināja, ka mājā kuras aicinoša uguns. Skaidrajā rīta gaismā tā vedināja Keitu un Tomasu drošībā. Viņi dzirdēja, ka iekšā kāds vīrs dzied. Tā bija dziesma par jūru, stāsts par piedzīvojumiem un lielu lomu.

Vīrs dziedāja ar izteiktu balss modulāciju un spēcīgu ārzemju akcentu. Izklausījās, it kā viņš būtu smagi saaukstējies. Melodija cēlās un grima kā paisuma un bēguma viļņi. Palaikam vīrs pārstāja dziedāt, tad atkal drīz vien atsāka, jaucot vārdus un atkārtojot tos neīstajā vietā un laikā. Visādā ziņā dziedātājs nevarēja noturēt melodiju, un brīžiem to pārtrauca spalgi smiekli, it kā viņš censtos sasmīdināt pats sevi.

Tomass un Keita dzirdēja, kā dziedātājs ar koka karoti sit ritmu pa kastroli. Rīta klusumā ielauzās skaļa šķindoņa; vistas un teļš saspiedās tuvāk durvīm, it kā gaidītu parādāmies saimnieku.

Noklaudzēja aizšaujamais, ozolkoka durvis atsprāga vaļā, un no iekšienes atskanēja skaļš uzsauciens. Pēc tam kastroļa saturs tika izsviests dārzā. Vistas cīnījās ar teļu par barību. Teļš nošņaukājās un iebāza degunu graudu, maizes un piena maisījumā, bet vistas lēca viņam uz muguras un galvas un knāba degunā, lai viņš vācas nost no ceļa.

Vīrietis nepamanīja Tomasu un Keitu, kuri stāvēja pie žoga. Viņš izkasīja no kastroļa vistu barības paliekas un, iegājis mājā un aizvēris aiz sevis durvis, atkal sāka dziedāt. Tomass piegāja pie durvīm un trīs reizes pieklauvēja pie tumšā koka. Atbildes nebija. Tomass klauvēja vēlreiz, šoreiz bungojot pa durvīm ar dūri.

-   Sveicināti! Vai jums nebūtu mazliet maizes? viņš nokliedza.

Atvērās kāds mazs lodziņš ēkas vienā pusē, un parādījās vīrieša deguns, kas ošņāja gaisu.

-   Raizes? Kas sagādā raizes? viņš jautāja zemā, aizsmakušā balsī.

-   Nav nekādu raižu, Keita atkliedza. Vai jūs, lūdzu, nevarētu mums iedot nedaudz maizes?

Vīrietis paskatījās caur sīkrūtoto logu un uzmanīgi nopētīja katru viņu vaibstu.

-   Labi, ja jūs gribat maizi, tad to arī dabūsiet. Dzirnavās jau vienmēr atradīsies maize un cepta vēršgaļa. Vai nevēlaties arī tēju?

Logs aizcirtās, un atvērās durvis. Vīrietis stāvēja un skatījās uz Tomasu un Keitu. Viņi bija notriepušies ar dubļiem un papardēm. Vīrs nevarēja nepamanīt Keitas bažīgo skatienu. Tomass ātri paslēpa varigala zobenu pie klūgu žoga.

-   Nāciet, nāciet iekšā! Jūs taču nevarat stāvēt visu dienu uz sliekšņa. Nāciet iekšā un sasildieties pie uguns!

Tad viņš ātri aizveda bērnus uz lielo virtuvi. Tā bija kārtīga un tīra; pie tālākās sienas vīdēja melns pavards. Pie uguns stāvēja divi ādas krēsli, un vienam uz paroča karājās žāvēšanai noliktas bikses. Pavardā dega kūdra, izgaismojot visu telpu ar siltu, oranžu mirdzumu un izplatot mājā dūmakainu auglīgas zemes aromātu. Bija jūtama arī spēcīga salda rauga, augļu kūkas un svaigi ceptas maizes smarža, kas Tomasam atgādināja mātes gatavošanos Ziemassvētkiem. Telpa bija gara un zema, ar tumšām sijām griestos un baltu sienu apmetumu.

Virs galvas pie vienas no sijām bija pakārti divi beigti fazāni; to sarkanās, brūnās un zeltītās spalvas uztvēra saules starus, kas iespīdēja caur logu. Līdzās fazāniem karājās liels, apkaltis sālītas vēršgaļas gabals, kas izskatījās kā klāts ar biezu, brūnu vaska kārtu.

-   Apsēdieties! Jūs abi izskatāties tā, it kā būtu pavadījuši nakti ārā. Ko jūs šeit darāt tik agrā rītā? Vīrietis apklusa un aizlika roku priekšā mutei. Cik nepieklājīgi no manas puses! Esmu Rūbens Veifūts, dzirnavnieks, un šī ir mana māja. Laipni lūdzu! Lai apliecinātu draudzīgumu, viņš pacēla rokas.

Rūbens Veifūts bija pamatīgas miesas būves vīrs kā vērsis. Viņam bija spēcīgi apakšdelmi un plati pleci. Rokas bija tik lielas kā ogļu liekšķeres, tomēr viņš tās turēja vāri, uzmanīgi. Par spīti izmēriem, viņš nebija lempīgs vīrs. Apkārt viss bija tīrs un kārtīgs.

Kaut arī Rūbena drēbes bija apvalkātas un, šķiet, divreiz pāršūtas, viņš izskatījās pēc džentlmeņa. Vīrietim bija vecas ķemmvilnas bikses, krekls, kas kādreiz bijis balts, un biezs ādas priekšauts, notriepts ar miltiem. Viņa garie, baltie mati, lielās ausis un pat biezās uzacis viss radīja tikko uzkrituša sniega iespaidu. Tomēr visvairāk uzmanību saistīja lielās, zaļās acis maigas, smaidošas un siltas. Tās bija laba cilvēka acis, kuram var uzticēties.

-    Tagad atļaujiet pagādāt tēju un maizi. Izskatās, ka jums vajadzīgs kas silts. Man pašam ir divi puikas. Zēni piecelsies pēc kādas stundas. Viņi ir nedaudz jaunāki pārjums, bet augumā jau krietni lieli. Rūbens atvēra mazas cepeškrāsns durtiņas un izņēma dažas šķēles ceptas vēršgaļas. Viņš uzlika karsto gaļu uz šķīvja un pasniedza ciemiņiem.

-   Ēdiet, es dabūšu maizi, un tad jūs man pastāstīsiet, ko šeit darāt. Mums reti gadās kāds ciemiņš šīs taču ir Bubuļu dzirnavas. Rūbens paņēma maizes kukuli un, ar lielajām rokām pārlauzis to uz pusēm, nolika bērniem priekšā.

-   Lūk. No paša rīta nav nekā labāka par siltu maizi. Dzirnavnieks uzlika maizi uz šķīvja, tad sasita plaukstas, un gaisā pacēlās miltu mākonis.

Bērni sāka pilnām mutēm ēst karsto vēršgaļu ar maizi, bet Rūbens turpināja savus rīta darbus. Viņš izslaucīja grīdu un uzklāja galdu četriem cilvēkiem. Lielais galds stāvēja pie maza lodziņa uz līča pusi. Saimnieks ievēroja, ka Keitas skatiens seko katrai viņa kustībai. Pirms meitene paspēja ko pavaicāt, viņš teica:

-   Jā, man ir sieva. Viņu sauc Izabella, un viņa aizgāja uz mežu savākt malku, kamēr dvīņi vēl guļ. Rūbens saskatīja Keitas acīs vēl kādu jautājumu, bet viņai bija tik pilna mute, ka runāt nebija iespējams.

-   Viņus sauc Bīlda un Efrigs. Jūs dzirdēsiet viņus, pirms vēl ieraudzīsiet. Un Rūbens ar skatienu norādīja uz griestu sijām un dēļiem dažas collas sev virs galvas.

-   Bet tagad atbildiet uz manu jautājumu: ko jūs tik agri darāt šajā pusē?

Viņš bija ievērojis bērnu izskatā itin visu: dubļus uz zābakiem, sviedru traipus un netīrās sejas, bet visvairāk saspringto skatienu dziļi iekritušajās acīs. Zemās balss un spēcīgā akcenta dēļ Rūbens šajā pusē izklausījās pēc svešinieka.

Tomass un Keita zināja Bubuļu dzirnavas, taču cilvēki šo vietu reti apmeklēja un izvairījās par to runāt. Viņi ticēja, ka ielejā dzīvo bubuļi. Tie bija savādi radījumi, kas varēja pieņemt cilvēka vai kāda dzīvnieka izskatu. Bubuļi nekad tā īsti nedarīja cilvēkiem ļaunu, taču visiem bija zināms, ka tie var nozagt visu, ko vien iespējams.

Ja būsi apmaldījies un vaicāsi ceļu bubulim, tas vienmēr parādīs nepareizo virzienu. Ja būsi jautājis ceļu uz jūru, vadoties pēc bubuļa teiktā, vari nonākt muklājā. Pavaicā ceļu uz Vitbiju, un tu attapsies uz vecā dienvidu ceļa, kas jau sen neved nekur citur kā vien iekšā jūrā. Tā kā neviens nekad nevarēja būt drošs, ka ir saticis bubuli, nebija arī iespējams pateikt, kā šie radījumi īsti izskatās. Taču pietika ar baumām par bubuļiem, lai visi gan ciema iedzīvotāji, gan svešinieki turētos pa gabalu no Bubuļu dzirnavām un ielejas, kas tās saistīja ar jūru.

Rūbens apsēdās un pievilka koka krēslu tuvāk ugunij. Viņš raudzījās uz ciemiņiem, gaidot atbildi uz savu jautājumu. Keita norija maizes kumosu un jau pavēra muti, lai runātu, bet Tomass pasteidzās pirmais.

-   Mēs vienkārši tumsā apmaldījāmies. Nonākuši uz nepareizās takas, nevarējām atrast ceļu atpakaļ. Zēns paskatījās uz Keitu, lai draudzene apstiprina teikto. Tomass negribēja melot, taču nevēlējās arī izpaust patiesību. Keita gribēja pamāt ar galvu, bet juta, ka viņai kļūst arvien karstāk. Rūbens uzmeta abiem vērīgu skatienu. Viņš pamanīja Keitas apmulsumu.

-   Šajos mežos naktī sastopami visādi radījumi. Tā ir bīstama vietā tādiem puišiem kā jūs, Rūbens klusu noteica.

Keita ātri iebilda: Es neesmu puisis, bet gan meitene. Mani sauc Keita, un tas ir Tomass. Mēs nebijām apmaldījušies, tikai centāmies aizbēgt no…

-   …no brīvtirgotājiem, kontrabandistiem, iejaucās Tomass. Mēs viņus pamanījām uz takas, kad tie bija ceļā uz bāku, tāpēc paslēpāmies. Negribējām, lai viņi mūs noķer. Zēns atslējās ādas krēslā, apmierināts ar savu atbildi.

Rūbens piekrītoši pamāja ar galvu. Tomass atviegloti nopūtās un paņēma vēl maizi.

-   Izskatās, ka jums uz zābakiem ir alauna dubļi. Dzirnavnieks norādīja uz sarkano mālu, kas klāja Tomasa zābaku zoles. Te tuvumā alauna nav. Droši vien esat atnākuši no līča otras puses. Tas ir tāls ceļš tumsā, īpaši ja nezināt, kurp ejat.

Tomasam nebija laika apdomāt atbildi. Viņš dziļi ievilka elpu un pavērās apkārt, kā meklēdams kādu domu. Meli vienmēr bija piederējuši pie viņa dzīves tie plūda no viņa lūpām kā medus. Taču tagad zēns meklēja vārdus, kādu teikumu, kas noslēptu patiesību.

Pēkšņi pie ārdurvīm sacēlās liels tracis. Varēja dzirdēt, kā vistas kladzinādamas skraida pa dārzu, teļš skaļi mauj un bada klūgu žogu. Ozolkoka durvis atsprāga vaļā, un šķita, it kā mājā būtu iebrāzusies piepeša vētra. Rūbens pielēca no krēsla un izpleta rokas, saukdams: "Izabella, Izabella!" Viņš paņēma no sievas lielo grozu, ko vina nesa vienā rokā. Par šo dīvaino sasveicināšanās veidu Tomass un Keita gandrīz sāka smieties.

-   Izabella, mums ir ciemiņi. Šī ir Keita, un tas ir Tomass. Viņi bija apmaldījušies mežā un atnākuši šurp. Viņš pamāja ar roku. Es viņus pabaroju un aicināju, lai sasildās. Rūbens runāja aizrautīgi un izskatījās bezgala laimīgs, atkal ieraugot sievu. Viņa acis mirdzēja un viss ķermenis bija tik pārpilns ar prieku, ka šķita viņš pārsprāgs, ja nevarēs to paust skaļi. Vīrietis pastiepa rokas, un abi cieši apskāvās, turklāt Rūbens pat pacēla sievu.

Tomass ievēroja, ka Rūbena labajai rokai ir seši pirksti. Viņš neticīgi saskaitīja savus pirkstus, domādams, ka ir kļūdījies. Taču nē. Viņam bija pieci pirksti, bet Rūbenam seši. Tomass paskatījās uz Keitu varbūt arī viņa ir to pamanījusi. Meitene raudzījās grīdā, nevēlēdamās redzēt sirsnīgās sasveicināšanās ainu. Tomass saprata, ka arī Keita nekad nav redzējusi tādu mīlestības izpausmi.

Zēns iedomājās par saviem vecākiem. Viņa tēvs vienmēr bija jūrā, un, kad atgriezās, ceļš ikreiz ievirzījās "Delfīnā", "Vecajā jūrniekā" vai "Vardes galvā". Ienācis viņu mazajā, šaurajā, nekārtīgajā mājelē, tēvs paplikšķināja Tomasam pa galvu, it kā viņš būtu mazs šunelis, un tad, apsēdies krēslā pie uguns, iekrita dziļā džina dzērāja miegā.

Rūbens un Izabella beidza apskauties un pievērsās Tomasam un Keitai. Izabella bija gara auguma, ne collu mazāka par Rūbenu, un atšķīrās no visām citām sievietēm, kuras bērni bija redzējuši agrāk. Viņai bija gara, zaļa kleita ar baltu priekšautu un melns ūdensnecaurlaidīgas kokvilnas mētelis. Garie mati vizēja kā tīrs sudrabs; katra šķipsna mirgoja kā zirnekļa tīkla pavediens ziemas salā. No garajām darba stundām ārā Izabellas āda bija kļuvusi tumšbrūna, ap acīm un muti bija ievilkušās smieklu grumbiņas, tomēr viņas vecumu

Tomass nespēja noteikt. Izabella un Rūbens stāvēja kopā, un viņus ieskāva saules stari, kas spraucās iekšā pa mazo līča puses lodziņu.

Izabella uzlūkoja Keitu. Izskatās, ka tu šajās drēbēs esi dzīvojusi jau ilgu laiku. Nāc man līdzi, sameklēšu tev kādu siltu apģērba gabalu.

Sieviete saņēma Keitu aiz rokas un veda augšā pa kāpnēm. Mājas mazie izmēri bija maldinoši. Tomass ievēroja, ka tajā ir divējas kāpnes, kas no virtuves veda uz atsevišķām augšstāva daļām.

Rūbens palūkojās uz Tomasu. Šī jums ir bijusi gara nakts, turklāt mežā.

Tomass juta, ka nevajag atbildēt neapdomāti.

-    Esmu pie tā pieradis. Nu jau krietnu laiku dzīvoju ārā. Viņš apklusa un pavērsa skatienu pret logu. Zēns juta, ka lūpas sāk trīcēt un kaklā sakāpj asaras. Viņš dziļi ievilka elpu un savilka dūres.

-   Mans tēvs ir miris, māte slimnīcā. Tomass pastiepa rokas pret uguni.

-   Tas ir skumji. Rūbens mirkli padomāja, tad teica: Šķiet, esmu dzirdējis par tevi. Tu droši vien esi tas puisis no Beitaunas. Man par tevi ir stāstījuši brīvtirgotāji. Esmu dzirdējis, ka tu esot liels kauslis. Redzot, cik Tomass noskumis, Rūbens iesmējās, cenzdamies izvilināt smaidu arī no zēna. Kas tevi atvedis uz mežu? Man šķita, ka tu esi jūras zēns.

-   Draugs, zēns noteica un apklusa. Es tikos ar draugu.

-   Un tavs draugs vēl aizvien atrodas mežā? Rūbens piestūma savu krēslu tuvāk Tomasam un paliecās pie zēna. Šī ir bīstama vieta. Nekad nevar zināt, kādās nepatikšanās nonāksi. Nejau tikai kontrabandisti var tumsā pārgriezt tev rīkli.

Tomass sajuta uz sejas Rūbena elpu. Dzirnavnieks paberzēja bārdu.

-   Pastāsti, Tomas, ko jūs pagājšnakt redzējāt, viņš nočukstēja.

-    Mēs nevienu neredzējām. Es nekad neskatos uz to, ko nevajadzētu redzēt. Kad garām iet kontrabandisti, esmu iemācījies īstajā brīdī aizgriezties un iet tālāk pa citu ceļu. Es vispār nevienu neesmu redzējis. Zēns atslējās krēslā, cenzdamies atrauties tālāk no Rūbena.

-   Labi. Dažkārt ir labāk nevienu neredzēt un neko nedzirdēt, sevišķi Bubuļu dzirnavās. Muitas ierēdnis nekad nav mūs apciemojis, un es ceru, ka to arī nedarīs, Tomasa jaunskungs.

Šajā brīdī norībēja kāpnes. No augšstāva atskanēja cīniņa troksnis, un grīda nodrebēja. No virtuves griestiem nobira putekļi. Tad grīda nobūkšķēja un atskanēja skaļš brēciens, kam drīz vien sekoja trauku škinda.

Rūbens palūkojās uz Tomasu. Mani zēni pamodušies. Pēc mirkļa viņi būs lejā.

Cīņas troksnis tuvojās. Pa kāpnēm lejup vēlās divu puišeļu mudžeklis. Abi vēl bija naktstērpos. Cenzdamies nonākt lejā, viņi dunkāja un spārdīja gaisu un viens otru un izkliedza skaļus draudus.

-   Nāc lejā, citādi es tev izvilkšu pa nāsīm laukā smadzenes -ja tev tādas vispār ir! kliedza Bīlda.

-   Tu nu gan esi jocīgs! Labi, pasmiesimies par to! Efrigs atbildei iedunkāja brāli.

-   Puikas! Rūbens iekliedzās. Viņa balss atskanēja pa visu virtuvi tik skaļi kā nekad iepriekš. Abi puišeļi sastinga un rādīja viens uz otru.

-   Tas bija viņš, abi pateica reizē un gandrīz vienādā balsī.

Bīlda protestēja. Es viņu pieķēru. Viņš gribēja man izraut zobu, kamēr gulēju. Jau trešo reizi šajā nedēļā.

-   Izbeidziet abi! Vai neredzat, ka mums ir ciemiņi? Rūbens pagāja malā, lai puikas varētu ieraudzīt Tomasu, kas stāvēja pie uguns. Tagad sēdieties pie galda, tūliņ dabūsiet brokastis. Un domājiet, ko runājat, mājā ir jauna dāma.

-   Man gan viņa izskatās pēc puikas, Efrigs iesaucās un ar elkoni iebakstīja Bīldam ribās. Abi iesmējās.

Rūbens pamāja, lai viņi apklust un sēžas pie galda.

-   Tā jau nu nekādā ziņā nav meitene, tas ir Tomass. Meitene ir augšā. Jūsu māte aizveda viņu pārģērbties. Abi ir mūsu viesi, tā ka esiet pieklājīgi.

-   Jā, un nemēģini viņam izraut zobu, Bīlda. Efrigs pagrūda brāli uz galda pusi.

Rūbens tikko valdīja smieklus. Puikas apmetās uz garā sola galda vienā malā un gaidīja. Bīlda veltīja Tomasam bezzobainu smaidu.

-   Neuztraucies, Tomas, viņi nemēģinās nozagt tev zobus; tavējos jau nevar pārdot Vecajai auklei kā Bīldas un Efriga zobus. Rūbens turpināja gatavot brokastis. Viņš izņēma no cepeškrāsns cepto gaļu un uzlika galdā.

Tomass aplūkoja abus zēnus. Viņi izskatījās gandrīz vienādi. Vienīgi Bīlda bija mazliet lielāks par Efrigu, viņam bija platāka seja un garāki mati. Tie bija lieli bērni un, kaut arī nelikās vecāki par deviņiem desmit gadiem, augumā bija izstiepusies kā sešpadsmitgadīgi. Abiem bija vienādi, līdz ceļiem gari biezas kokvilnas naktskrekli, aizpogāti līdz kaklam. Kājās lielas aitādas čības, kas sniedzās augstāk par potītēm. Tās bija uzvilktas virs zaļām, adītām pusgarajām zeķēm. Zēni izskatījās labi aprūpēti un mīlēti.

Rūbens pavērās Tomasā.

-   Nāc, iedzer kopā ar mums karstu tēju; tā tikko kā atvesta no Holandes.

Tomasam otrreiz nevajadzēja teikt. Šis dzēriens viņam garšoja. Par to cīnījās, un tā dēļ pat nogalināja. Katru līdz viņiem nonākušo unci[5] tējas šurp bija atveduši kontrabandisti, kas izvairījās maksāt muitu. Daudzi vīri bija zaudējuši dzīvību, cenšoties ievest kasti tējas. Tomasam patika vērot, kā no svaigi uzlietās tējas ceļas garaiņi, un tad baudīt pirmo malku šī sūri saldā dzēriena.

Tomass apsēdās pie galda un gaidīja tēju. Viņš uzsmaidīja zēniem. Tie sēdēja blakus, ar pirkstiem ēzdami karsto, taukaino vēršgaļu un ar maizi uzslaucīdami no šķīvja taukus. Tomass paskatījās uz Efrigu.

-   Vai jūs tiešām pārdodat zobus Vecajai auklei? Es domāju, ka viņa ir ragana.

Uz kāpnēm ierunājās Izabella: Jā, zēni to dara, lai gan viņa ir ragana.

Tomass pacēla acis un pārsteigts salēcās. Viņa priekšā stāvēja pavisam cita Keita. Meitenes mati bija izlaisti un saķemmēti. Viņa bija uzvilkusi garu, tumšzilu kleitu ar baltu apkaklīti un mazu, sarkanu jaciņu.

Keita smaidīja. Tomass nekad nebija redzējis viņu tik labi izskatāmies.

-   Ja tiešām vēlies zināt, Tomas, mēs pārdodam zēnu piena zobus, kad tie izkrīt. Vecā aukle tic, ka tiem piemīt zināms spēks…

Efrigs viņu pārtrauca: Viņa domā, ka mēs esam bubuli.

Tikai tagad Tomass pamanīja, ka abiem puikām ir tāds pats pirkstu skaits kā viņu tēvam.

-   Vai jūs esat bubuļi? Tomass pajautāja, kaut nebija drošs, vai tiešām vēlas to zināt.

Izabella atbildēja pirmā: Nedomāju, ka tam, kas mēs patiešām esam, ir īpaša nozīme. Vienkārši uzskatiet, ka esam jūsu draugi. Sieviete piegāja pie galda un nostājās blakus Rūbenam. Cilvēki daudz ko runā. Lai kur mēs aizietu, mums visur uzmācas ar jautājumiem un raida prom. Mūs pat vaino par sliktu laiku, par to, ka govis nedod pienu un ka ir zema graudu cena. Viņa apklusa un paskatījās uz Rūbenu.

-    Mana sieva runā taisnību. Mēs esam citādi, tomēr tādi paši kā jūs. Pēdējo divu gadu tūkstošu laikā mūsējie ir izmētāti pa visu pasauli. Mēs atrodam darbu, kur vien ir iespējams, nedarām nevienam ļaunu un cenšamies dzīvot mierā. Bet problēma ir tāda, Tomas: kad mēs darām labu, cilvēki kļūst skaudīgi. Tāpēc, ka izskatāmies citādi un mums ir sava valoda, ļaudis bieži vien vaino mūs tajā, pie kā itin nemaz neesam vainīgi. Nesaku, ka mums nav trūkumu, bet vai tad mēs izskatāmies pēc briesmoņiem?

Tomass nodomāja, ka Rūbenu Veifūtu nu nekādi nevarētu dēvēt par briesmoni. Visu šo neilgo laiku, kopš viņi ir pazīstami, Rūbens bija izturējies ļoti laipni. Tagad viņš paplikšķināja Tomasam pa muguru un sabužināja matus. Izabella aplika roku Keitai ap pleciem un pievilka meiteni sev tuvāk.

-   Keita man pastāstīja, ka jūs esat bijuši nomodā lielāko nakts daļu. Varat zēnu istabā pagulēt. Pēc tam izlemsim, ko darīt turpmāk.

Izabella piegāja pie pavarda un noņēma no uguns katlu ar verdošu ūdeni. No virtuves skapīša viņa izņēma divus vienkāršus baltus biķerus. Tad vina norāva zariņu no kāda zāļu tējas saišķīša, kas karājās aiz vienas no griestu sijām, iedrupināja katrā no biķeriem pa dažām lapiņām un pārlēja tēju ar karsto ūdeni. Sieviete pasniedza biķerus Keitai un Tomasam. Gaisā uzvirmoja piparmētru, lavandas un kumelīšu smarža. Ieelpojot spēcīgo aromātu, Tomass sajuta, ka deguns ir pilns ar garaiņiem. Viņš aizvēra acis un ļāva, lai viņu apņem stiprais aromāts.

-   Dzeriet! Tas novērsīs visas traucējošās domas. Neuztraucieties, tēja jūs nenoindēs; es neesmu ragana.

Tomass un Keita saprata, ka būtu velti iebilst. Kopā ar Izabellu varēja justies viegli. Tomass vienmēr bija domājis, ka spēj novērtēt cilvēku pēc tā acīm, un šīs sievietes acis šķita pilnas ar mīlestību. Izabella pagrieza Keitu aiz pleciem un norādīja uz kāpnēm.

-   Tagad ejiet! Mums darāms savs darbs. Kad būs laiks celties, mēs jūs pasauksim.

Tomass sekoja Keitai uz zēnu guļamistabu. Tā bija liela un tīra, ar divām platām pašdarinātām koka gultām. Šī istaba tik ļoti atšķīrās no kakta alā, kur Tomass gulēja uz izdiluša zirga astru matrača zem rupjas, cietas, vecas segas. Zēns iemalkoja tēju un aplūkoja visu, kas bija redzams istabā.

Sienas bija no tā paša materiāla plāksnēm un koka kā pārējā māja. Uz katras no plāksnēm bija uzgleznots mazs jēriņš vai lapsa. Uz sienas pie loga vīdēja apbrīnojams koks, kas šķita cieši ieaudzis ar saknēm zemē. Koka stumbrs un zari cēlās augšup, ietverot logu, un lapas izskatījās tik sulīgi zaļas, ka šķita tās varētu noraut.

Pie katra zara bija uzgleznoti zeltīti apļi, kas nokarājās no tiem kā augļi. Ikvienā aplī smalkiem, ziliem spalvas vilcieniem bija ierakstīts vārds valodā, kuru Tomass nesaprata. Dažkārt viņam grūtības sagādāja pat literārā angļu valoda, bet šie vārdi izskatījās kā no citas pasaules. Gleznojums aizņēma visu sienu un lika Tomasam justies tā, it kā viņš būtu daļa no koka. Acu priekšā vibrēja spilgti zeltainie, zaļie, dzeltenie un zilie toņi.

Visi koka zari bija savstarpēji saistīti; zeltītos apļus savija kopā sudrabotu vīteņaugu pavediens. Kreisajā pusē virs kalniem vīdēja starojošs pilnmēness, labajā pusē no jūras pacēlās zeltīta saule. Koka pakājē bija uzgleznoti rokās sadevušies vīrietis un sieviete. Starp viņiem stāvēja mazs jēriņš. Pa zaļo zāli ložņāja melns milzenis pa pusei ķirzaka, pa pusei čūska. Tā purpursarkano acu skatiens sekoja Keitai un Tomasam pa visu istabu.

Bērni stāvēja kā hipnotizēti un apbrīnoja katru gleznojuma detaļu. Starp koka lapām vīdēja sīkas bērnu sejiņas. Katrs zars bija pilns ar maziem putniņiem un augļiem. Jo ilgāk viņi skatījās, jo vairāk detaļu atklāja gleznā. Šķita, it kā kāds tās gleznotu viņu acu priekšā.

Tomass sajuta skaudību pret šiem diviem puikām ka viņiem ir tik skaista istaba. Pie katras gultas atradās mazs galdiņš; uz galdiņiem ar roku izgrebtos koka svečturos, kas bija izveidoti mazu, zaļu laiviņu formā, stāvēja pa svecei. Grīda bija no koka dēļiem, un kamīnā dega kaltēta kūdra.

Ne Tomass, ne Keita nebilda ne vārda. Viņi apsēdās uz pretim novietotajām gultām un tad apgūlās uz mīkstajiem matračiem. Pēc mirkļa abi jau bija aizmiguši.

Virtuvē Rūbens un Izabella sēdēja pie uguns un gaidīja, līdz augšā vairs nedzirdēja ne skaņu. Bīlda un Efrigs joprojām sēdēja pie galda un brokastoja. Izabella paskatījās uz Rūbenu un ar roku pamāja, lai viņš panāk tuvāk.

-   Viņiem ir nepatikšanas, Rūben. Meitene man pastāstīja, ka mežā viņus vajājuši kaut kādi dīvaini radījumi. Meitene ir nozagusi tēvam pistoli, un, atgriežoties mājās, es ieraudzīju pie mūsu žoga noslēptu zobenu. Izabella runāja tik klusu, lai zēni nevarētu sadzirdēt.

-   Keita teica, ka kāds puisis gribot iekļūt mācītāja Obedijas Demjurela mājā. Viņš esot melns kā nakts. No Āfrikas, Izabella turpināja runāt klusā, satrauktā balsī,

-   to puisi sauc Rafa. Tu zini, ko šis vārds nozīmē. Viņš ir Grāmatas bērns. Keita man pastāstīja, ka viņš ieradies šeit, lai atrastu kādu lietu, ko nozadzis Demjurels.

Rūbens saberzēja rokas, paskatījās uz puikām un tad atkal uz Izabellu.

-   Rafa ir dziedinātāja vārds. Ceru, ka tas puisis dzīvo atbilstoši savam vārdam. Es redzēju Tomasa acīs tādas bailes, kas nav saistītas tikai ar bēgšanu no kontrabandistiem. Ja tur ir iejaukts tas vecais āzis Demjurels, tad ar to lietu netiks galā divi puiši un meitene. Tomēr mēs viņus neatturēsim. Mēs taču negribam, lai kāds pievērš uzmanību tam, ko šeit darām. Mēs varētu viņiem palīdzēt, bet tagad nav īstais brīdis sapīties ar Demjurelu un noņemties ar viņa intrigām.

Rūbens piecēlās no krēsla un nostājās ar muguru pret uguni.

Viņi gribēs turpināt, ko uzsākuši. Mums jālūdz par viņiem Dievs. Ja šie bērni nonākuši konfliktā ar mācītāju, viņiem būs nepieciešama debesu palīdzība. Rūbens saņēma Izabellas roku. Noglabāsim pistoli un zobenu. Kad viņi pamodīsies, palūkosimies, ko viņi vēlas darīt. Šonakt atgriežas Džeikobs Kreins; pirms viņa ierašanās ciemiņiem ir jābūt prom.

7 Dagda Sarapuks

Mācītājmuiža vienmēr ir bijusi noslēpumaina vieta. Pat gaišākajā rudens rītā neatstāja sajūta, ka tās ejās slēpjas tumsa. Ēkai piemita savāds, raupjš skaistums, un tā izskatījās kā izcirsta klinšainajā zemesragā, kas slējās augstu virs līča.

Demjurels bija kļuvis par Torpas vikāru krāpšanās ceļā. Pirms daudziem gadiem viņš bija viesojies pie mācītāja Dagdas Sarapuka. Tolaik Demjurels bija ceļojošs mācītājs, kas pelnīja sev iztiku, par penijiem noturot sprediķi no siena kaudzes, ratiem vai kādā citā vietā, kur nu izdevās savākt draudzi. Brīdī, kad Demjurels pirmo reizi nostājās šīs klintsgala mācītājmuižas dārzā un pāri trim jūdzēm nolūkojās uz Beitaunu, viņu savaldzināja šīs mājas burvība un skaistums. Līcī viļņi sitās pret klintīm, tālumā rītausma iekrāsoja viršu laukus, un kā krāšņs, zaļš paklājs jūdzēm tālu visapkārt pletās kalni. Demjurels saprata, ka nekad vairs nespēs šo vietu atstāt. Lai kas arī notiktu, viņam bija jākļūst par īpašnieku katram šīs mācītājmuižas akmenim, katram zāles stiebram. Stāvot uz cietokšņa mūra izrobojumiem, kas pacēlās virs jūras, mācītāju pārņēma pēkšņa alkatība.

Tumsa un iekāre pārmāca viņā gaismu un žēlsirdību. Vienā acumirklī Demjurels bija mainījies. Katrs mazumiņš labestības, katrs piliens līdzjūtības un katra kripatiņa prieka pēkšņi viņā pazuda. Šajā brīdī visa labā vietā stājās ļaunums.

Pirmajā vakarā, kad Demjurels viesojās pie mācītāja Sarapuka, viņš pierunāja namatēvu, kurš bija izdzēris krietni par daudz vīna, noslēgt derības. To likme bija viss Sarapuka īpašums, un derību iznākums bija atkarīgs no divu tarakānu skriešanas sacīkšu rezultāta. Sacīkstes notika uz lielā virtuves galda. Sarapuks izvēlējās lielāko un resnāko tarakānu, kādu vien varēja atrast. Turpretī Demjurels no lielā bara, kas skraidīja pa akmens grīdu, paņēma niecīgāko eksemplāru; tas bija vienīgais, kuru viņš spēja satvert ar saviem pirkstiem, kas bija kļuvuši stīvi no vīna dzeršanas. Šie miniatūrie radījumi tika novietoti viens otram blakus, un par sacīkšu sākuma zīmi Sarapuks nometa uz galda savu kabatlakatu. Demjurels aizvēra acis un sāka skaitīt lūgšanas. Pirmoreiz mūžā viņš sajuta spēku, kas nāca no ārienes. Mācītājam šķita, ka viņš nav viens, ka viņa ķermenis pieder vēl kādam. Demjurels sajutās kā Dievs, kam pakļaujas visi elementi zeme, vējš un uguns.

Sev par pārsteigumu, Demjurels redzēja, ka viņa noliesējušais, garkājainais tarakāns uzbrūk resnajam pretiniekam, nokož tam galvu un pamet kā tādu otrādi apvērstu seškājainu, melnu apakštasi. Tad uzvarētājs gāzelēdamies aizsteberēja līdz galda otram galam, iegūstot Demjurelam mācītājmuižu un visu plašo īpašumu, kas stiepās, cik tālu vien sniedzās skatiens. Apjēdzis savu stulbumu, Sarapuks sāka šņukstēt. Viņš bija zaudējis itin visu. Demjurels pielēca kājās, pacēlis gaisā tarakānu uzvarētāju.

-   Slava tev, mans mazais, melnais briesmoni! viņš sauca, lēkādams pa virtuvi un vicinādamies ar rokām, tad sabruka uz galda. Pēc mirkļa Demjurelu atkal pārņēma spēcīga alkatība. Viņš paskatījās uz Sarapuku un iesmējās. Un tu, mans muļķa draugs, līdz rītam pazūdi no šejienes.

Demjurels paliecās uz Sarapuka pusi, turot izstieptajā rokā tarakānu.

-   Vai vēlies izmēģināt veiksmi vēlreiz? Ņem to! Tev par prieku varam sacensties vēlreiz, pārsvars ir tavā pusē, viņš izsmējīgi noteica.

Sarapuks spalgi iekliedzās, viņam acīs saskrēja asaras un lūpas sāka drebēt. Viņš pastiepa trīcošo roku pēc kukaiņa. Demjurels no jauna saķēra tarakānu un strauji saspieda, ar baudu noklausīdamies, kā pirkstos sašķīst tā cietā čaula.

Tās nakts notikumi norisinājās pirms divdesmit pieciem gadiem, bet kopš tā laika Demjurela sirds ar katru gadu bija kļuvusi tikai ļaunāka.

Rafa paslēpās drēgnajā mācītājmuižas pagrabā starp tur noglabātajiem āboliem, kas bija salikti uz koka paplātēm un pārklāti ar maisaudeklu. Viņš bija iespraucies starp divām kastēm un apsedzies ar drēbi, kas oda pēc muskusa. Puisis tur slēpās jau vairākas stundas, cenzdamies elpot tik klusu, cik vien iespējams, lai viņu neatrastu. Gandrīz pilnīgā tumsā viņš no savas slēptuves dzirdēja, kā Demjurels un Bīdls viņu meklē. Pēc vairākām stundām aizcirtās metāla durvis, kas veda no pagraba uz tuneli, un Rafa dzirdēja, kā abi viņa vajātāji lādas par to, ka nav jaunos iebrucējus notvēruši.

Nebija iespējams noteikt, vai jau iestājies rīts. Virs galvas Rafa dzirdēja kastroļu šķindoņu un virējas soļus. Viņš ieklausījās katrā solī. Pēc tā, kā sieviete staigāja, varēja nojaust, ka viņa stipri klibo vai arī ir ļoti resna. To, ka tā ir sieviete, Rafa noteica pēc smalkās balss, kad viņa uzkliedza Bīdlam, lai tas pazūd no virtuves un nekad tur vairs nerādās. Visas šīs skaņas bija sākušās apmēram pirms stundas, un Rafa secināja, ka ir agrs rīts. Lielāko daļu nakts viņš bija pavadījis, pūlēdamies palikt nomodā un skaitīdams lūgšanas, lai Tomasam izdodas aizbēgt no Demjurela. Viņu plāns bija izdevies; Rafa atradās mācītājmuižā, bet par Tomasa likteni viņš neko nezināja. Kad Rafa pēdējoreiz viņu redzēja, zēns skrēja pa tuneli uz izejas pusi, kur vīdēja gaisma, un Demjurels metās viņam pakaļ. Tad Rafa bija ieslīdējis pagrabā un paslēpies.

Tupēdams paslēptuvē, puisis gudroja, ko iesākt. Viņš zināja, ka atgūt keruvimu nebūs viegli. Tā bija pārāk vērtīga lieta, lai to tā vienkārši atdotu. Rafa arī saprata, ka Demjurels darīs visu, lai paturētu keruvimu sev.

Rafa nezināja, vai durvis uz pagrabu ir aizslēgtas; viņš nebija dzirdējis apgriežam atslēgu. Puisis saprata, ka drīz nāksies riskēt un doties meklēt keruvimu.

Rafa iebāza roku vienā no kastēm un izvilka lielu, stingru ābolu. Viņš nokoda kumosu, bet ābols garšoja pēc mitra koka. To izspļāvis un atlikušo ābolu ielicis atpakaļ kastē, viņš gar sienu lavījās uz durvju pusi. Pa durvju apakšu telpā iespraucās gaismas strēle. Atslēgas slēdzenē nebija. Rafa satvēra metāla rokturi un lēnām to nospieda. Durvis veroties skaļi iečīkstējās.

Uz gaiteni veda desmit akmens pakāpieni. Rafa kāpa augšup uzmanīgi, pie katra soļa apstādamies un ieklausīdamies. Viņš joprojām dzirdēja sievietes balsi. Virēja sūdzējās par dzīvi un vēlēja Demjurelam visas pasaules nelaimes. Rafa ieraudzīja, ka durvis uz virtuvi ir vaļā. Gaisā pacēlās ceptas zivs un kāpostu smarža, tumšajās ozolkoka durvīs virmoja tvaiku mākonis. Virtuvē pavīdēja virējas mugura. Sieviete stāvēja ar seju pret augsto logu un akmens izlietnē mazgāja katlus. Viņa bija liela un apaļa. Viņai bija tumšzila kleita un pelēks priekšauts, sasiets uz muguras. Rafa aizlavījās garām durvīm un lēnām iegāja gaitenī. Tā tālākajā galā viņš ieraudzīja durvis. Virs galvas no durvju pārsedzes līdz griestiem divpadsmit pēdu augstumā sniedzās spogulis zelta rāmī, kurā bija izgrebta liela kraukļa figūra. Krauklis bija vismaz sešas pēdas liels. Tā garie, asie nagi bija satvēruši spoguļa stiklu un vēl garākie izstieptie spārni nokarājās gar sāniem. Putnam bija uzkrāsotas zaļas acis, un Rafam šķita, ka tas ar skatienu seko viņa gājienam pa gaiteni. Rafa paskatījās uz kraukli vēlreiz, un viņam likās, ka putns sakustas ātri sapurina zeltītās spalvas un tad atkal sastingst. Puisim šķita, ka šis milzīgais putns kuru katru brīdi var mesties lejup un satvert viņu ar saviem lielajiem, asajiem nagiem.

Rafa turpināja uzmanīgi virzīties uz priekšu pa gaiteni. Viņš zināja, ka jebkurā brīdī kādas no netīrajām ozolkoka durvīm var atvērties un Demjurels viņu notvers. Puisis ieklausījās katrā mazākajā durvju noklaudzēšanā, katrā grīdas dēļu nočīkstēšanā. Tālu aizmugurē joprojām skanēja virējas nīgrā balss un kastroļu šķindēšana. Rafa nonāca līdz durvīm gaiteņa galā, un krauklis vēroja viņu no augšas, it kā grasītos uzbrukt. Jauneklis aizvēra durvis un lēnām, mērķtiecīgi ievilka elpu. Lai sevi nomierinātu, viņš skaļi izteica: Riatamus, vadi mani!

Atvēris acis, puisis pārlūkoja gaiteni. No priekšā esošo durvju apakšas pacēlās putekļu mākonis. Rafa saprata, ka jāmēģina atvērt durvis. Satvēris lielo misiņa aizšaujamo, viņš to nospieda uz leju, un durvis sāka vērties vaļā. Brīdi viņš nedomāja par to, ka iekšā kāds varētu būt. Puisis vienkārši zināja, ka viņam tur jānokļūst.

Telpā atradās liels rakstāmgalds, un uz tā vairākas vecas grāmatas. Pa grīdu mētājās maizes gabali, un malā uz mazāka galdiņa stāvēja karafe ar vīnu. Pie lielā loga uz līča pusi karājās izbalējuši zaļi aizkari. Stāvēdams durvīs, Rafa caur logu redzēja jūru, un tālumā vīdēja Beitauna. Bija skaidra diena, tomēr telpā valdīja tumšas ēnas.

Telpas kādreizējo skaistumu bija aptumšojusi nolaidība un tās saimnieka apsēstība. Rafa ātri pārlaida skatienu telpai, bet keruvimu nekur neredzēja. Tad viņš pārmeklēja Demjurela rakstāmgalda atvilktnes un lielo jūrnieka lādi, kas bija novietota kamīna nišā. Arī tur tā nebija. Pēkšņi Rafa izdzirda uz kāpnēm soļus. Viņš saprata, ka glābiņa nav. Nu jau papēži klaudzināja pa gaiteņa koka dēļiem. Tie bija mērķtiecīgi, gari, pārliecināti soļi, un tie ātri tuvojās. Rafa saprata, ka viņam ir tikai dažas sekundes laika, lai paslēptos.

Durvis atsprāga vaļā. Istabā ienāca Demjurels un piegāja pie galda. Viņš apsēdās krēslā un uzlika tievās, garās kājas uz galda. Savilcis ciešāk zīda rītasvārkus, mācītājs paraustīja plecus. Ieradās Bīdls un kā paklausīgs suns nostājās viņam blakus, gaidīdams rīkojumus. Kalpa zābakus vēl klāja iepriekšējās nakts dubļi, un, nepacietīgi gaidīdams, viņš bružāja netīros pirkstus.

-   Tu viņus nenoķēri, Bīdl. Tagad mēs tā arī neuzzināsim, kas tie bija.

-   Un kāpēc viņi bija ieradušies, Bīdls piebilda.

-   Tieši otrādi tas mums ir skaidrs. Viņi bija ieradušies pēc keruvima. Tie vēlējās nozagt manu mazo zelta eņģeli. Demjurels paberzēja zodu un palūkojās apkārt. Gan jau viņi to mēģinās vēlreiz, tāpēc mums jāatklāj, kas tie tādi ir un kas viņus sūtījis. Viņš iespēra ar kāju pa galdu, tā ka papīri pašķīda pa grīdu.

-   Kur lai viņus meklē? Mēs jau meklējām visu nakti, bet nevienu neatradām, Bīdls runāja, cenzdamies salasīt papīrus.

-   Viņus nebūs grūti atrast. Nevienam nevajadzētu zināt, kas mums te ir, ja vien tu atkal neesi izmuldējies. Demjurels, savilcis uzacis, uzmeta Bīdlam apsūdzošu skatienu. Dzēruma runas var maksāt tev dzīvību. Tas, kas mums pieder, ir jānosargā, un šim nolūkam var arī ziedot kāda maza cilvēciņa dzīvību.

Bīdls acīm redzami norija siekalas. Viņš zināja, ka Demjurels nerunā tukšu: viņš nešauboties nogalinās savu kalpu, izmantojot jebkurus līdzekļus.

-Atnes pareģu bļodu. Varbūt Pirateons mums pateiks, kas darāms. Demjurels nocēla kājas no galda, piecēlās no krēsla un atrotīja piedurknes. Bīdls piegāja pie mazā galdiņa un izņēma no atvilktnes melnu maisu. No tā viņš izvilka zaļu porcelāna bļodu, izrotātu ar čūskām, kas bija saritinājušās ap trauka pamatni un vijās augšup līdz tā malām, un nolika to uz galda. Demjurels izņēma no galda augšējās atvilktnes kristāla pudeli ar skaidru šķidrumu un ielēja to bļodā. Tad viņš paskatījās uz Bīdlu.

-Asinis, Bīdl. Mums nepieciešamas asinis. Bīdla skatiens bezmērķīgi klīda pa telpu un tad satraukti apstājās pie Demjurela.

-   Tavas asinis, Bīdl. Man vajadzīgas tavas asinis. Mācītājs pamāja, lai kalps pienāk tuvāk.

-   Bet man pietiek asiņu tikai sev pašam lieku man nav, es izžūšu. Bīdls lūdzoši atkāpās no Demjurela.

Mācītājs izņēma no atvilktnes nelielu nazīti un sniedzās uz Bīdla pusi.

-   Man jau nav vajadzīgs pilns spainis, bet tikai piliens. Apsolu, ka tev nesāpēs.

Demjurels strauji saķēra Bīdlu aiz rokas, pievilka pie galda un, turēdams tā roku virs bļodas, ar asmens aso galu iedūra Bīdlam īkšķī. Viņš iespieda bļodā divas lielas asins lāses un ar nazi iemaisīja tās ūdenī. Pārsteigtais Bīdls atlēca nost no galda un iebrēcās kā ūpis. Viņš iebāza īkšķi mutē un sūkāja ievainojumu, izskatīdamies kā liels bērns.

-   Jūs melojāt! Man sāpēja! Un jūs paņēmāt visas manas asinis! kalps brēca, turēdams īkšķi mutē.

-   Panāc šurp, draudziņ, un paskaties ūdenī!

Demjurels uzlika plaukstas virs mutuļojošā ūdens.

Aizvēris acis, viņš sāka runāt gluži ne savā balsī.

-   Pirateon-Kaikos-Teon-Anetean!

Kad viņš bija izrunājis šos vārdus, ūdens vērtās melns un sāka virpuļot kā bļodā notverta vētra. Parādi man, Pirateon, tumsas kungs, no augšienes, parādi man! Pēc šiem vārdiem ūdens bļodā kļuva tumši sudrabots un sasala kā biezs ledus. Tā atspulgā Bīdls ieraudzīja kādu ēku, nelielu lauku māju, kas atradās mežmalā pie ūdens.

-   Paskaties, Bīdl, lūk, kur viņi ir vai vismaz būs. Vai pazīsti šo vietu?

-   Tā ir dzirnavnieka māja, kur dzīvo bubuļi. Kalps vēlreiz ieskatījās bļodā. Tas ir divu stundu gājiena attālumā. Kā to šeit var redzēt? Bīdls pēkšņi nodrebēja. v

-   Šī burvestība nāk no Pirateona. Esmu zaudējis tik daudz gadu, iedams pa nepareizo ceļu. Es ļoti centos saprast visu, ko man mācīja bērnībā, bet galu galā izrādījās, ka tam visam nav jēgas. Tajā nebija ne varas, ne slavas, tikai tukši vārdi. Es vēlējos, lai Dievs dod man vienu zīmi. Tikai man vienam. Kā pārvērst ūdeni vīnā? Bet es neko neguvu. Man mācīja mīlēt savu tuvāku kā sevi pašu un mīlēt Dievu no visas sirds. Bet kā var mīlēt to, kas ir nostājies pretī pasaules īstenajam valdniekam? Kā var mīlēt kādu citu, ja nemīli pats sevi?

Izdzirdis šos vārdus, Bīdls palika kā uz mutes sists. Demjurels turpināja runāt, raudzīdamies laukā pa logu.

-   Kādu dienu tu mani sapratīsi, bet šī mazā asins un ūdens zīme man pavēstīja, kur viņi ir, un es viņus apturēšu. Šajā pasaulē pastāv tikai viens, kā dēļ ir vērts mirt, un tā ir vara. Vara pār cilvēkiem, vara pār dabas elementiem, un visbeidzot spēja būt Dievam. Ar šī keruvima palīdzību es varēšu valdīt pār elementiem. Kad iegūšu tos abus, izmainīšu pasauli un panākšu Dieva nāvi. Šoreiz viņš tiks pienaglots pie koka uz visiem laikiem.

Demjurels smagi iebelza ar dūri pa galdu. Ūdens bļodā uzvilnīja. Tas vairs nebija ledus, kurā atspoguļojās mājas vīzija. Mācītājs iemērca ūdenī pirkstus, sakrustojot tos pentagrammas formā, un atspulgs pagaisa. Tad viņš uzšļakstīja pēdējās ūdens lāses Bīdlam. Pēkšņi Demjurels pavērās uz jūrnieka lādi. Viņš nodrebēja un atkal ierunājās tumšajā balsī:

-   Paņem lādi, aizslēdz to un sadedzini. Viņš uzmeta Bīdlam asu skatienu. Izdari to nekavējoties, Bīdl!

Kalps piegāja pie lādes, saņēma to aiz viena roktura un mēģināja vilkt pa grīdu. Lāde bija smaga, Bīdls tik tikko spēja to pakustināt. Demjurels nāca viņam palīgā, un pa abiem viņi lādi vilka un stūma, līdz dabūja laukā pa durvīm gaitenī. Tad viņi aizvilka to līdz ārdurvīm un stīvēja lejā pa pakāpieniem. Bīdls vairs nevarēja lādi noturēt, jo tās smagums bija novilcis viņam roku. Viņš atlaida tvērienu, un lāde nobūkšķināja lejup pa akmens pakāpieniem un sagruva uz piebraucamā ceļa.

Rafa, kritiena apdullināts, izripoja no lādes un iekrita dubļos. Demjurels ātri metās viņam virsū, saķēra aiz rīkles un pacēla gaisā.

-   No manis nekur nevar noslēpties. Vai tu domāji, ka es turēšu keruvimu vietā, kur tu to vari atrast?

Rafa nespēja atbildēt, jo mācītājs žņaudza rīkli arvien ciešāk, vienlaikus paceldams viņu no zemes.

-   Jūs viņu nogalināsiet, kungs! Bīdls uzsauca Demjurelam.

-   Viņš bija miris jau tajā brīdī, kad spēra kāju šajā namā. Bet varbūt pašlaik nav īstais laiks un vieta. Nekad nevar zināt, Bīdl. Varbūt dzīvs viņš būs noderīgāks.

Demjurels apgrieza Rafu riņķī un nometa zemē.

-   Tev būs man šis tas jāpaskaidro. Tagad celies augšā un nedomā bēgt. Mums ir suņi, kas tevi noķers pāris minūtēs.

Rafa piecēlās no dubļiem, un Bīdls viņu vilka uz mācītājmuižas durvju pusi. Puisis nerunāja ar sagūstītājiem un centās uz viņiem neskatīties. Tie ieveda viņu atpakaļ Demjurela kabinetā. Bīdls aizslēdza durvis un no tukša puķu poda izņēma niedres nūju. Saliecis rokturi, viņš iestiprināja niedrē asu, garu asmeni. Demjurels apsēdās apbružātajā ādas krēslā un vēroja Rafu. Viņa skatiens nopētīja katru puiša ķermeņa collu, ievērojot viņa izskatā itin visu, it kā cenšoties atklāt, kas šis puisis ir un kāpēc ieradies. Dažas minūtes tā Rafu pētījis, viņš beidzot sāka runāt.

-   Kā tevi sauc? Demjurels uzstājīgi noprasīja. Rafa neatbildēja. Tu nenodarīsi sev neko ļaunu, ja pateiksi, kas esi. Tad mēs vismaz varēsim viens pret otru izturēties pieklājīgi. Mācītājs centās pasmaidīt. Pēc tavas ādas krāsas var spriest, ka neesi šejienietis. Vai tu esi vergs?

Rafa skatījās grīdā. Istabā oda pēc sviedriem un mitrām grāmatām. Tajā valdīja nekārtība un bija sajūtams skaidri jaušams nedraudzīgums. Grīda nebija slaucīta vairākus gadus un bija piemētāta ar saplīsuša stikla, māla trauku un sakaltušas maizes gabaliem. Stūrī pie durvīm kāda liela žurka bija nograuzusi grīdlīstei malu. Katru virsmu kā pelēks sniegs klāja bieza putekļu kārta. Kādreizējo šīs istabas skaistumu bija pārmākusi gadiem ilga nolaidība, kas palīdzēja Rafam norobežoties no Demjurela jautājumiem.

-   Nu, puis, pastāsti taču man, kas tu esi! viņš uzrēja Rafam. Smaids mācītāja sejā bija pazudis; šķita, ka tumšā, zemā balss ceļas no vina vēdera dziļumiem kā netīrumi no pārplūdušas kanalizācijas caurules. Es varu piespiest tevi runāt veidos, kas tev nepavisam nepatiks. Ja nu es kaut ko nevaru ciest, tad tā ir augstprātīga klusēšana. Vai tu esi ieradies, lai nozagtu keruvimu?

Rafa dziļi ievilka plaušās sasmakušo gaisu. Viņš pacēla acis un paskatījās uz Demjurelu, kurš sēdēja pie sava rakstāmgalda uguns priekšā.

-   Nozagt? Es neesmu ieradies, lai zagtu, bet gan lai paņemtu atpakaļ to, kas pieder man. Tāda ir patiesība. Puisis uzlūkoja mācītāju un nu tikai ieraudzīja viņa noliesējušo, kaulaino seju un asos vaibstus.

-   Patiesība. Kas ir patiesība? Tu ierodies šeit, slēpies manā lādē, izspiego mani. Vienīgo lietu, kam piemīt kāda vērtība, man atnesa cilvēks, kurš līdzinās tev. Un, tavai zināšanai, es viņam par to godīgi samaksāju, Demjurels norūca. Tāpēc drīkstu uzskatīt, ka tu esi ieradies, lai to nozagtu. Vai Gebra Nebura tev pateica, kur atrodas keruvims?

Demjurels izņēma no atvilktnes nazi un pavērsa asmeni pret Rafu.

-   Nebura ir zaglis. Viņš nozaga savu vārdu un ir nozadzis arī keruvimu. Viņš neradīs mieru pat nāvē, noteica Rafa. Bīdls, izdzirdis šādu asu atbildi, pielēca kājās un novicināja savu ieroci, tikai par kādu collas daļu neskardams Rafas galvu.

-    Nespēlē ar mani spēlītes! iesaucās Demjurels. Par zagšanu mēs cilvēkus pakaram, un mums vēl ir palicis pietiekami daudz virves tavam mazajam, jaukajam kakliņam. Tagad stāsti taisnību! Kas tu esi, un ko tu gribi? Demjurels iedūra naža asmeni galdā.

-    Es vēlos atgūt to, kas ir manējais, un tad likšu jūs mierā uz visiem laikiem. Vienkārši atdodiet man keruvimu, un es došos prom un vairs nesagādāšu jums nekādas raizes, Rafa atbildēja.

-   Tu, mans draugs, nekur neiesi. Tu paliksi te līdz savai nāves stundai. Varbūt tas būs rīt vai parīt, bet noteikti drīz. Viens keruvims jau ir manējais, un visai drīz es iegūšu arī otru. Un tad pasaule mainīsies tā, kā tev pat ļaunākajos murgos nav rādījies. Demjurels caur logu norādīja uz debesīm. Pēc vētras tās virs jūras ziemeļu pusē mirgoja savādās nokrāsās. Apvārsnis pirmajā rīta gaismā blāzmoja oranžos un zaļos toņos.

-    Paskaties turp, draudziņ! Pasaule jau sāk mainīties. Keruvimam piemīt spēks, kuru tev nekad neizprast. Drīz vien pienāks laiks, kad debesis aptumšosies un mēness kļūs asiņains. Debesīs parādīsies zīmes, kas arī pašiem spēcīgākajiem vīriem liks drebēt bailēs. To, kas drīz notiks, nespēs apturēt pat tavs Dievs. Demjurels piecēlās un piegāja pie līča puses loga. Un to visu paveikšu es.

Rafa nenovērsa skatienu no kamīna un Demjurela tukšā krēsla.

-   Jūs glaimojat sev. Jūs neapjaušat tā Dieva spēku, pret kuru cīnāties… Nesaprotat, ka viņš tīši pieļauj šo nelielo augstprātību. Jūs runājāt par virvi, bet vienīgais, kurš tiks pakārts, būsiet jūs. Dievs jau nāk. Viņš nāk, lai tiesātu, un jūs dzīvosiet neziņā, gaidot neiespējamo.

Demjurels paķēra tukšu pudeli, pāris soļos atradās pie Rafas un trieca ar to viņam pa galvu. Belziens nāca klusu un negaidīti. Jauneklis sabruka uz grīdas, ar galvu atsizdamies pret galda malu. Viņš nokrita putekļos un drazās starp sakaltušas maizes gabaliem un peļu mēsliem.

Aizvāc viņu no šejienes, Bīdl. No visām tām viņa runām par Dievu man metas nelabi. Un dabū marķējamo dzelzi: mēs viņu iezīmēsim tā, ka viņš to nekad neaizmirsīs.

8 Sērs un auksti kāposti

nāsīs ieplūda spēcīga dvaka, pārliecinot Rafu, ka  viņš vēl ir dzīvs. Tā koda acīs un rīklē tik stipri, ka acīs saskrēja asaras. Rafa ievilka elpu un sajuta, ka viņu smacē apkārt mutuļojošie garaiņi ar puvuma smaku. Tie oda pēc sēra, svilstošām jūraszālēm un suņu čurām.

Puisis gulēja pilnīgā tumsā, un viņam vajadzēja pielikt pūles, ne vien lai elpotu, bet arī lai paliktu pie apziņas. Ievainojums pakausī nemitīgi pulsēja, un svelošas sāpes dedzināja katru nervu. Labais plecs neciešami sāpēja. Šķita, it kā visa viņa miesa būtu atrauta no kauliem un sacirsta tūkstoš gabaliņos. "Ja jau es jūtu sāpes, tātad esmu dzīvs," Rafa nodomāja, cenzdamies izspļaut salmus un dubļus, kas kaut kā bija nonākuši viņam starp zobiem. Tagad mutē ieplūda spēcīga amonjaka garša. Puisis norija augšup kāpjošo nelabumu un apjauta, ka viņa rokas ir cieši sasietas uz muguras.

Rafa sadzirdēja tekoša ūdens skaņu un cilvēku balsis kaut kur ārā. Kāds vīrietis zemā, piesmakušā balsī kliedza uz pārējiem, rejot kā centīgs sargsuns. Rafa dzirdēja, kā vējš dauza slēģus, tie sitās pret sienu smagiem būkšķiem. Tālumā skanēja salta āmura klaudzēšana pret metālu. Puisis atvēra acis un meklēja kaut mazāko gaismas stariņu. Bet viņam apkārt valdīja melna tumsa kā bieza migla, kam nespēja izspiesties cauri ne skatiens, ne gaismas stars.

Rafa apgriezās otrādi, un viņam izdevās piecelties sēdus un atslieties pret auksto, slapjo, glumo akmens sienu. Atspiedies ar rokām pret mitro grīdu, viņš mēģināja aptaustīt savas plaukstu locītavas, lai saprastu, kā ir sasiets. No kaut kurienes tumsā atskanēja klusas raudas. Rafa uzsauca:

-   Lai miers ar tevi! Runā, lai es zinu, kā tevi sauc.

Atbildes nebija, bet šņukstēšana turpinājās. Rafa saklausīja metāla ķēžu grabēšanu un žvadzēšanu, tās velkot pa akmens kāpnēm. Durvis atsprāga vaļā, un kambarī ienāca divi vīri jūrnieku zābakos un garos, netīros svārkos. Viens no viņiem mazs, tievs vīrelis ar greizām kājām turēja rokā vējlukturi. Otrs liels, resns vīrs nesa dzelzs važas un kniedējamo āmuru. Lampas gaismā Rafa ieraudzīja, ka šņukstētājs ir mazs puika, kas saritinājies gulēja stūrī, ierausies mitrajos salmos. Viņam mugurā bija saplīsis krekls un kājās skrandainas bikses; puišeļa mati bija savēlušies, pilni gružiem un pielipuši pie sejas.

Vīrietis ar āmuru un ķēdēm sagrāba Rafu aiz matiem un uzrāva kājās. Viņš oda pēc alus un aukstiem kāpostiem. Vīra seja bija raupja un sarkana un zodu klāja sudraboti rugāji.

-   Nāc nu, puis! Demjurels grib tev tās uzlikt, lai tu nevarētu aizbēgt. Nosmējies viņš pagrabināja ķēdes.

Tikai neiedomājies darīt muļķības. Vienīgā izeja no šejienes ir mājas ārdurvis, un tās ir slēgtas.

Vīrietis aizrāva Rafu aiz matiem uz telpas otru galu un nospieda uz ceļiem. Ievainotajam plecam saskaroties ar akmens sienu, Rafa no sāpēm iekliedzās.

-   Ai, ai, ai! Izskatās, ka viņam te ir par daudz dzeramā ūdens. Labāk atvēsinies!

To teicis, resnais vīrs paņēma samazgu spaini, kas stāvēja viņam pie kājām, un uzgāza netīro šķidrumu Rafam uz galvas.

-   Dāmām patiks, kā tu smaržo. Nāc nu, tagad tiksim ar tevi galā.

Mazais, tievais vīrelis nolūkojās uz Rafu ar riebumu. Viņš nesaprata, kāpēc puisis izturas tik klusu. Tas nerunāja un nepretojās. Vējluktura blāvajā gaismā varēja redzēt, ka viņš pasmaida. Abi vīri saskatījās, un viņiem gribējās mocīt jaunekli tā, lai panāktu kādu reakciju, lai viņš kliegtu pēc žēlastības. Abi vēlreiz paskatījās viens uz otru un tad uz Rafu, kurš tupēja uz ceļiem izmirkušajos salmos, kas bija izklāti uz akmens grīdas.

Pirms viņi paspēja ko iesākt, kājās pielēca zēns, kas bija gulējis kambara stūrī, un iespēra ar baso kāju resnajam vīram pa muguru tā, ka tas novēlās zemē ar galvu samazgu spainī. Resnulis uzrausās kājās un griezās riņķī joprojām ar spaini galvā. Viņš izdvesa apslāpētu kliedzienu un nokratīja spaini.

Puika apmierināti kaut ko noņurdēja, bet tūliņ viņu ķēra sīkā vīreļa rokas belziens, kas lika zēnam griezties pa grīdu kā vilciņam. Puišelis iemuka stūrī, ar rokām cieši aptvēris sānus, un atkal centās uz aukstās akmens grīdas sarauties tik maziņš, cik vien iespējams. Viņš zināja, ka tūliņ pār viņu kā ziemas lietus nāks asu dūru un kāju belzienu birums.

Zēns paskatījās uz Rafu. Gaidītie sitieni nāca ātri un spēcīgi; abi vīri spārdīja un dunkāja puišeli, kas bezpalīdzīgs gulēja uz grīdas.

-   Pārtrauciet to tūliņ! iekliedzās Rafa tik skaļi, ka sauciens atbalsojās telpā. Ja vēlaties kauties, tad dariet to ar mani. Vai arī jūs spējat cīnīties tikai ar bērniem?

Tievais vīrelis pēdējo reizi iespēra puikam tā, ka tas palēcās no grīdas. Tad abi vīrieši pievērsās Rafam, kurš bija piecēlies kājās un izslējies tik garš, cik vien varēja. Tievais vīrelis paskatījās uz viņu un iesmējās.

-   Mēs mīļuprāt dotu tev mācību, par ko turpmāk padomāt. Nelaime tikai tā, ka mācītājam Demjurelam ir citi plāni. Viņš nevēlas, lai tev no galvas nokristu kaut matiņš. Tāpēc mēs nedrīkstam tevi aiztikt. Vīrelis uzmeta Rafam draudīgu skatienu. Vismaz pagaidām ne.

Abi vīri piegāja pie jaunekļa. Resnais sāka šūpot ķēdi, ko turēja rokā. Rafa nolieca galvu, gaidīdams sitienu. Vīrs saķēra viņu aiz rīkles un vēlreiz grūda pret sienu; puiša seja atradās tuvu viņējai. No viņa nāca alus dvaka, un asie bārdas rugāji skrāpēja Rafas maigo vaigu.

-   Klausies, puis, es neko nevēlētos vairāk, kā izžmiegt no tevis dzīvību, bet tev jākļūst par upurjēru, un kungs vēlas, lai tu būtu bez vainas.

Rafa sasprindzināja kakla muskuļus un sajuta spēcīgās rokas tvērienu, kas labprāt pārtrauktu viņa elpu.

-   Kāpēc jūs aiztiekat bērnu? Vai tāpēc, ka viņš nespēj pretoties? Rafa izdvesa, kad tvēriens kļuva vēl ciešāks.

-   Kāpēc tu tā raizējies par to puiku? Viņš tevi nedzird. Un nevar parunāt. Viņš ir kurlmēms. Pilnīgi bezvērtīgs. Viņu vajadzēja noslīcināt jau tūliņ pēc dzimšanas. Brīdi padomājis, vīrs pasmaidīja un piebilda: Tāpat… kā… tevi.

To teicis, vīrs palaida Rafu vaļā, un puisis nokrita uz grīdas. Viņš dziļi ievilka elpu, pūlēdamies savaldīt asaras.

-Jūs nesaprotat, ko darāt. Jūs esat kā aitas bez gana. Jūs pat vairs neapjēdzat, kas ir labais, vai ne? Rafa uzmeta skatienu puišelim. Ko viņš jums ir nodarījis, ka jūs apejaties ar viņu kā ar dzīvnieku?

Resnais vīrs klusēja. Pieliecies viņš izvilka no jostas lielu, garu nazi un iegrūda Rafu ar seju salmos. Ar ātru griezienu viņš atbrīvoja Rafas rokas no saitēm. Abi vīrieši satvēra jaunekli un piecēla kājās. Viņi uzlika katrai rokai važas un ar āmuru aizkniedēja tās. Tievais vīrelis turēja ķēdi.

-    Nāc nu, manu jēriņ! Iepazīsties ar citiem upurjēriem. Mēs paņemsim līdzi arī tavu mazo draugu, lai jūs varat rakt slānekli kopā. Tad redzēsim, cik ļoti jūs viens otru mīlat.

Viņš izveda Rafu no kambara un veda lejā pa akmens kāpnēm. Resnulis sekoja, aiz matiem vilkdams līdzi mazo zēnu. Viņi kopā izsteberēja no mājas un nokļuva ārā gaišā pēcpusdienā. Raktuves bija kā mazs ciems. Tās atradās divsimt pēdu zemāk par mācītājmuižu uz plakana zemes laukumiņa starp jūru un klinti bieza meža ielokā. Rietumpusē virs apvāršņa pacēlās divējas jau izstrādātas akmeņlauztuves. Iepriekšējo gadsimtu laikā tūkstošiem čūlojošu roku bija izcirtušas no tām visu alaunu. Tās slējās uz skaistās ielejas fona kā divas milzīgas čulgas uz zemes ādas. Šīs netīri sarkanās rētas neiederējās maigi zaļajā ainavā ar brūnajiem, kokiem klātajiem kalniem. Gaiss bija pilns ar bieziem dūmiem, kas cēlās no gruzdošajiem alauna uzkalniem. Tie sajaucās ar spēcīgo sasmakuša urīna, svilstošu jūraszāļu un sēra smaku.

Rafa vēroja postījumus, kas nodarīti zemei. Noraugoties uz netīrajām ogļraču mājelēm ar salauztajiem logiem un dubļainajām sienām, viņā modās dusmas. Visapkārt viss bija netīrs un izpostīts.

Augstu virs galvas akmeņlauztuvēs klaudzēja cērtes, nemitīgi atgādinot par visas šīs postažas cēloni. Kad abi vīri vilka jaunekli lejup pa dubļaino taku, viņš spēja domāt tikai par Demjurela alkatību.

Aukstais gaiss ieurbās ādā, pastiprinot sāpes plecā. Rafa nezināja, kas izraisa šīs svelošās sāpes, bet sajuta tās līdz kaulam. Vīrietis parāva ķēdi straujāk, gandrīz nogāžot Rafu no kājām. Viņš ieskatījās puisim acīs. Par atbildi Rafa pasmaidīja, bet pretī saņēma nicinājuma pilnu skatienu.

Māju rindas galā atradās liela trīsstāvu akmens ēka ar pelēku slānekļa jumtu. Tā bija tumša un atbaidoša; augšstāva logi bija nokrāsoti melni. Pie izbalējušajām zaļajām ārdurvīm mētājās ēdienu paliekas. Tās knābāja divas tuklas vārnas, kas negribīgi pacēlās spārnos, kad tuvojās cilvēki.

Vīri, kā raduši, nekaunīgi atspēra durvis vaļā ar kāju un iegrūda Rafu un mazo puiku iekšā. Tur bija liela istaba ar garu koka galdu un solu. Telpas otrā galā akmens sienā bija ierīkots kamīns. Kamīnā aiz režģa sprakšķēja neliela uguns. Pie sienām stāvēja koka gultas, novietotas tik cieši, ka starp tām tik tikko varēja izspraukties. Katrā gultā uz plānām koka listēm uzliktais salmu maiss bija pārklāts ar netīru segu.

Galda galā sēdēja muskuļota sieviete sarkaniem matiem. Viņai bija garena, vāja seja, biezi nopūderēta ar baltu pulveri. Lūpas bija nokrāsotas ar karmīnsarkanu lūpu krāsu, kas bija izsmērējusies abpus mutei. Vienā zoda pusē bija rupji uzkrāsota melna skaistumpumpa. Rafam tā atgādināja lielu, melnu mušu, kas rāpo pa seju.

Sieviete sēdēja milzīgā koka krēslā, saslējusi kājas uz galda, un smēķēja garu māla pīpi. Pelēki dūmu mākoņi vijās viņai ap seju un ķērās sarkano matu šķipsnās, kas nekārtīgi krita pār acīm. Sievietei pie kājām atradās neliela, tumšzaļa bieza stikla pudele, līdz pusei piepildīta ar šķidrumu. »

Sieviete ļodzīgi piecēlās kājās un no satraukuma nodrebēja pie visām miesām. Viņa ātri izlīdzināja garos svārkus un sakārtoja apkakli.

-   Konsita kungs, Skerija kungs, kam man jāpateicas par šo negaidīto… prieku?

Konsita kungs resnais vīrietis pasmaidīja un māksloti palocījās viņas priekšā. Viņš vienmēr domāja, ka ar savām smalkajām manierēm spēj atstāt uz sievietēm iespaidu.

-   Kā jau parasti, Lendesas kundze. Šis jaunais cilvēks vēlas nobaudīt smalko dzīvi šajos jaukajos apartamentos, ko pārvalda visskaistākā saimniece visā apgabalā. Viņš pārbrauca ar roku retajām matu šķipsnām uz plikā paura. Šis smalkais jaunais cilvēks ir mācītāja

Demjurela viesis, un viņš gaida no jums viesmīlīgu uzņemšanu. Vīrietis runādams slienājās; katru viņa sarkastisko vārdu pavadīja baltas siekalas uz lūpām.

-Atstājiet viņu manā ziņā, Konsita kungs, un es parūpēšos, lai viņš pirms darba uzsākšanas pavada burvīgu nakti. Sieviete nolika pīpi uz galda un ar smaidu un rokas mājienu lika abiem vīriešiem doties prom. Tie ātri atvadījās un aizgāja. Lendesas kundze, smaidīdama pār visu bāli pūderēto seju, piesteidzās pie durvīm un tās cieši aizvēra.

Tad viņa, vienā mirklī mainījusi noskaņojumu, pievērsās Rafam. Visa laipnība bija pazudusi, arī smaids. Sieviete šķita pārvērtusies dusmu iemiesojumā. Viņas krūtis cilājās, seju pārņēma niknums, ievelkot pierē dziļas, baltas grumbas. Tad, paskatījusies uz Rafu un mazo zēnu, viņa sāka kliegt:

-   Nedomā, ka tev te klāsies viegli. Tu esi šeit, lai strādātu, manu zēn, un tu to darīsi. Nekāda slaistīšanās vai kas tamlīdzīgs nepaliks bez sekām.

Viņa norādīja uz mazām koka durtiņām telpas pretējā sienā. Mazais puika nevarēja dzirdēt, ko viņa saka, bet skatījās tā, it kā saprastu. Viņš atkāpās un mēģināja paslēpties aiz Rafas.

-   Tas, ka tu esi kurls un mēms, vēl nenozīmē, ka šoreiz tiksi viegli cauri. Es zinu, ka tu, puika, neesi stulbs un sapratīsi, ka bēgt no manis prom vēlreiz nav jēgas.

To teikusi, viņa paņēma no aizdurves slotaskātu un sita zēnam, aizskardama Rafas plecu. Viņš saviebās no sāpēm un saķēra ievainoto vietu. Pēkšņi Lendesas kundze apstājās. Nometusi slotaskātu, viņa piegāja pie jaunekļa un aplika roku viņam ap pleciem.

-   Tev sāp. Ko viņi tev nodarījuši? Viņas balss tonis atkal mainījās. Tā kļuva laipna, mierīga, gandrīz žēlsirdīga; viss skarbums bija pagaisis. Ļauj, es paskatīšos, draudziņ.

Sieviete novilka Rafam jakas piedurkni un pavēra kreklu, cenzdamās to dabūt nost no pleca.

-   Labāk lai paliek, viņa noteica. Dabūšu slapju lupatu; asinis ir piekaltušas pie krekla.

Rafa saoda viņas elpā lēta džina un tabakas smaku. Sievietei bija ieplaisājuši, dzelteni zobi un sarainas, baltas ūsas. Viņas sarkani nokrāsotās lūpas bija sausas un sasprēgājušas, acu baltumi pieplūduši asinīm. Lendesas kundze palīdzēja Rafam apsēsties uz krēsla un pamāja zēnam, lai tas saslapina lupatu, norādot uz spaini, kas stāvēja pie loga.

Viņa pavilka Rafas jaku uz leju, cik varēja, važas neļāva novilkt piedurkni pilnībā un, cenzdamās nepieskarties ievainojumam, samitrināja kreklu ar mitro lupatu, ko bija atnesis zēns. Sieviete aplūkoja krekla audumu. Tas ir smalks, loti smalks. Nekad neesmu redzējusi tik smalku audumu un arī tik dārgu. Šķiet, tu esi ļoti labs zaglis.

-   Es neesmu zaglis; nonācu šeit pēc kuģa avārijas, Rafa atbildēja.

-   Vari stāstīt, ko gribi, bet, ja nonāci šeit, tātad esi darījis kaut ko nelāgu.

Lendesas kundze pavilka uz leju kreklu. Mugurpusē Rafam uz pleca vīdēja dziļš un čulgains apdegums burta D formā.

-   Ak mans Dievs! Viņš tev iededzinājis savu zīmi. Kad viņš tevi nopirka? sieviete, pārsteigta par to, cik ievainojums nopietns, ieķērcās savā kaijas balsī.

-   Viņš mani nenopirka. Es tiešām esmu no avarējuša kuģa. Tas nogrima pirms divām naktīm līcī mazliet uz dienvidiem no šejienes. Es neesmu vergs.

-   Nu, pēc šejieniešu saprašanas, ja tev ir šī zīme, tu esi Demjurela īpašums. Tā ir viņa zīme, un neviens nekad neapstrīdēs to, ka tu piederi viņam. Labāk sāc domāt kā vergs, citādi tev dzīve kļūs vēl grūtāka.

Viņa nomazgāja ievainojumu ar mitru lupatu un apsēja ar labāko, ko varēja atrast virtuvē, vecām auduma strēmelēm. Rafa saprata, ka šī māja ir tāda kā raktuvju strādnieku patversme un atrodas Lendesas kundzes pārziņā. Meklējot apsējus, sieviete ik pa laikam ieņēma pa lielam malkam no zaļās pudeles. Kurlmēmais zēns, lai nemaisītos viņai pa kājām, bija ieritinājies vienas divstāvu gultas stūrī un no turienes skatījās lielām acīm kā mazs ūpis.

Sieviete apsēja beidzamo saiti un uzmeta Rafam sapņainu skatienu.

-    Ak, kā es gribētu, lai man būtu savs vīrietis! Kāds, kas mani sameklētu, kad viņam tas vajadzīgs, un kas par mani parūpētos, kad es kļūšu pārāk veca… Sievietes augšlūpa sāka trīcēt. Bet man neviena nav nevienas pašas dvēseles. Viņa aizlika rokas priekšā sejai un sāka raudāt. Lendesas kundzes emocijas mainījās ātrāk nekā paisuma un bēguma viļņi jūrā. Balsī atkal ieskanējās dusmas. Ja viņš nebūtu mani te pametis, es varēju kļūt par īstu dāmu. Man nebūtu jāizturas laipni pret katru dzērāju, kas te iegriežas, lai labi pavadītu laiku.

Viņa apklusa, apsēdās uz krēsla un pacēla gandrīz tukšo džina pudeli. Ja nebūtu šitā, es nezinu, ko darītu. Sis ir labākais draugs, kāds vien var būt. Tas sasilda sirdi, uzmundrina un…

-   Kas viņš ir? Rafa viņu pārtrauca, pamādams uz zēna pusi.

-   Viņš nav nekas. Viņam nav vārda, nav balss, viņš tevi nedzird.

Pēc brīža sieviete piebilda: Viņš labi slauka un mazgā, tikai visu laiku nebeidz mukt prom. Vienmēr atkal aizbēg un allaž no jauna tiek noķerts. Viņa paskatījās uz puisi. Rafa ievēroja, ka tagad sievietes acīs vīd gandrīz maigums; tajās vairs nebija dusmu, drīzāk līdzjūtība.

-   Kur ir vina māte un tēvs?

-   Cik man zināms, viņa tēvs var būt jebkurš no pieciem vīriešiem. Viņa mātei bija liela piekrišana, viņa vienmēr vēlējās kādu mīlēt, bet nekad nezināja, kurš būs nākamais. Sieviete runāja gandrīz sapņaini.

-   Tātad jūs viņu pazināt?

-   Pazinu ļoti labi, bet viņas dzīve beidzās pirms vienpadsmit gadiem un pieciem mēnešiem, un kopš tā laika puika ir te. Sieviete paskatījās uz zēnu. Man pret viņu ir mīksta sirds. Pusi laika viņš mani padara pilnīgi traku, bet pārējā laikā es viņu šausmīgi mīlu. Es tikai gribētu, lai viņš sadzird manu balsi. Sieviete aizdomīgi paraudzījās uz Rafu. Kas tu tāds esi? Kāpēc man vajadzētu tev stāstīt tādas lietas? Nāc, tev jāatpūšas, un man vajag vēl džinu. Sieviete paņēma pudeli un izlēja pārpalikumu krūzē. Šī būs vieglākā diena, kādu tu šeit piedzīvosi. Viņa pamāja uz sienas pusi. Izvēlies gultu; visās ir blusas. Jo augstāk uzkāpsi, jo mazāk tās kodīs un tu labāk gulēsi.

Viņa palīdzēja Rafam piecelties no krēsla un uzrāpties augšējā guļvietā. Puisis ar visām roku važām apgūlās uz veselā pleca un nolika galvu uz koka galvgaļa. Matrača salmi dūrās viņam mugurā un dzeldēja kā nātres.

Rafa gulēja uz viena sāna un vēroja, kā Lendesas kundze gatavo ēdienu. Gaisma ārā sāka dzist. Sieviete citu pēc citas iededza virtuvē lampas un logā ielika svečturi. Kurlmēmais puisēns rosījās viņai apkārt, atnesdams malku vai padodams miltus. Sievietei nokrita uz grīdas koka karote; zēns smaidīdams pielēca klāt, ātri to pacēla un pasniedza kā trofeju. Nezinādami, ka viņus novēro, abi apmainījās maigiem skatieniem. Lendesas kundze noglāstīja puišelim galvu un smaidīdama noskūpstīja viņu uz pieres. Rafa aizvēra acis, jo miegs viņu aicināja uz citu pasauli. Raktuvju skaņas un smakas izgaisa sapņu bezdibenī.

9 Pakārtais vīrs

Tomasu pamodināja no sapņa durvju aizciršanās troksnis. Tas nodrebināja visu māju kā maza zemestrīce, satricināja sveces liesmu un biķeri uz mazā galdiņa blakus gultai. Pēc tam atskanēja spēcīga, pašapzinīga vīrieša balss, kas liecināja, ka tās īpašnieks ir pasaulīgs un skarbs cilvēks. Šo balsi Tomass jau iepriekš bija dzirdējis un nekad to neaizmirsīs. Tas bija Džeikobs Kreins.

No virtuves nāca apslāpētas sarunas skaņas. Kreins klusināti sarunājās ar Rūbenu un Izabellu. Tomass piecēlās no gultas un piespieda ausi pie grīdas, cenzdamies saklausīt teikto. Keita joprojām gulēja un neko nemanīja. Taču, lai kā viņš pūlējās, neko no runātā nevarēja saprast. Zēns uztvēra tikai atsevišķus vārdus: šonakt… līcis… pakārts…

Tieši pēdējais no šiem vārdiem īpaši piesaistīja zēna uzmanību. Kad viņš vēl bija mazs, viņu reiz paņēma līdzi noskatīties, kā tiek pakārts Čārlzs Meihjū. Tas bija lielceļa laupītājs, ko zemessardze bija notvērusi pēc laupīšanas Jorkā. Visa pilsēta bija devusies uz piestātni, lai redzētu pašdarinātās karātavas un nāvei nolemto vīru. Tomass atminējās, ka toreiz bija gaišs jūnija rīts, sildīja saule un gaisā virmoja zivju un žāvējamo tīklu aromāts.

Meihjū kliedzošu atveda no muitas ēkas, un viņa rokas bija cieši sasietas uz muguras. Vīru uzvilka uz karātavām un pārvilka pāri galvai cilpu. No viņa izmisīgajiem bļāvieniem un pretošanās varēja spriest, cik ļoti viņš negrib mirt. Tomasu izstūma pūlim pašā priekšā. Jauns bundzinieks sāka sist bungas. Pūlis klusēja. Meihjū kliedza un raudāja, un izbļāva lāstus bendem un miertiesnesim. Tomass mēģināja iespiesties atpakaļ pūlī, bet tas bija tikpat kā pāršķelt cilvēku sienu. Ar katru bungu sitienu zēns gaidīja, kad laupītājs tiks nogrūsts no karātavu paaugstinājuma nāvē. Šķita, ka šis brīdis ilgst bezgalīgi. Bungu rīboņa nomāca jūras krākšanu. Meihjū uzkliedza pūlim:

Tās nebūs beigas. Es atgriezīšos un vajāšu jūs visus. Tad viņš uzmeta skatienu miertiesnesim. Un tu… pirms vēl nodziedās gailis… tu būsi miris.

Priesteris uzkliedza notiesātajam, lai tas pirms nāves nožēlo grēkus, bet Meihjū vēl nepaspēja sākt runāt, kad bija jau nogrūsts no paaugstinājuma. Ķermeņa straujais kritiens un mezgla savilkšanās lika pūlim noelsties. Šķita, it kā jūra būtu triekusi pret sienu vilni un gaisā pašķīdušas šļakatas. Pūlis atlēca atpakaļ un apklusa, bet pēc mirkļa sāka mežonīgi aurot.

Kamēr no noziedznieka ķermeņa pazuda pēdējās dzīvības paliekas, tas raustījās un lēkāja. Dažas sievietes sita viņam pa kājām ar garām nūjām, un bērni apmētāja vēl silto ķermeni ar akmeņiem. Tomass stāvēja un klusēja. Viņš skatījās uz vīrieša ķermeni un brīnījās, kur pazudusi dzīvība. Kas gan tā par pasauli, kurā vienā mirklī visu enerģiju pašu dzīves substanci var nodzēst kā sveci? Tomass nodomāja: cik nežēlīgs ir Dievs, kurš piešķir cilvēkam dzīvi lai cik grūtu un tad vienā acumirklī to atņem, nolemjot viņu nebūtībai.

Zēnu no domām izrāva Keita, kas bija piecēlusies no gultas. Meitene iespēra viņam, savilka uzacis un saviebās. Tomass pielika pirkstu pie lūpām un nočukstēja: -Kuš!

Viņš pameta skatienu uz grīdu, dodot zīmi, ka cenšas noklausīties sarunu, kas norisinās lejas stāvā. Saruna turpinājās. Tajā iesaistījās pat Bīlda un Efrigs. Keita dzirdēja Rūbenu pieminam viņas vārdu. Dzirnavnieka zemā, samtainā balss bija dzirdama pāri visām citām. Šajā brīdī Tomass izdzirda uz kāpnēm nobūkšķam soļus. Durvis atsprāga vaļā, un istabā iebrāzās Bīlda. Viņš paklupa pret abiem ķermeņiem, kas gulēja uz grīdas starp gultām.

Bīlda sāka smieties savā īpašajā veidā. Tie bija tādi smiekli, kas sākas vēderā un tad ceļas augšup, līdz izplūst pa muti kā vulkāna izvirdums. Saviem gadiem viņš bija liels bērns ar tik lielām rokām kā pieaugušam vīrietim. Bīlda piecēlās kājās un, joprojām smiedamies, satvēra Keitu un Tomasu un pacēla no grīdas.

Mans tēvs lejā vēlas ar jums runāt, zēns teica. Mums ir ciemiņš. Viņš grib jūs redzēt. Viņam ir ziņas par jūsu draugu.

Abi saprata, ka zēns runā par Rafu. Gulēdami viņi bija aizmirsuši par savu draugu. Tagad strauji atgriezās atmiņas par iepriekšējās nakts notikumiem. Tomass palūkojās uz logu. Uzgleznotā koka ietvarā vīdēja melna tumsa. Bija nakts. Viņš juta, ka miera un drošības laiks tuvojas beigām, līdzīgi kā cilvēkam, kurš jūrā izsviests uz klints un kuram tuvojas paisuma vilnis. Zēns zināja, ka viņiem abiem ir jāpamet Bubuļu dzirnavu drošais patvērums, lai stātos pretī Demjurelam.

Bērni negribīgi sekoja Bīldam lejup pa kāpnēm.

Virtuvē mirgoja skaista dzintarkrāsas gaisma. Tā nāca no vairākiem lieliem svečturiem, kas greznoja kamīna malu un loga dzegu. Tomass bažīgi pameta skatienu visapkārt. Telpā atradās Rūbens, Izabella, dvīņi un… Džeikobs Kreins.

Kreins sēdēja vistuvāk ugunij, tērpies melnā no galvas līdz dubļiem notraipītajiem zābakiem. Viņš paliecās uz priekšu un ar savām šaurajām acīm caururbjošu skatienu nopētīja Tomasu un Keitu. Zēns juta kaklā sakāpjam kamolu baiļu kāksli, kas traucēja norīt siekalas. Viņš zināja, ka Kreins nav tas cilvēks, kurš ielaidīsies sarunās bez būtiska iemesla. Tagad Kreins bija te, viņu priekšā, un, sēdēdams uz ozolkoka krēsla, uzlūkoja viņus kā liels, melns, draudīgs krauklis, kas gatavojas mesties virsū laupījumam un to saplosīt.

Tomass pamāja Kreinam ar galvu, bet Keita centās paslēpties viņa ēnā. Kreins ierunājās pirmais:

Apsēdieties! Man ir ziņas par jūsu draugu, kurš ir nonācis lielās nepatikšanās. Kreins uzsvēra katru vārdu. Izabella piecēlās un atvilka no galda divus krēslus Tomasam un Keitai. Bērni apsēdās ar seju pret Kreinu un kamīnu, kurā mirgoja spožas dzirksteles. Tomass pievērsa skatienu sarkanajām liesmām, acīm tverdams katru gaismas drusku.

-   Jūs abi gribat nest, ko nevarat celt, un jūsu draugs ir tikpat kā miris. Kreins saberzēja sasprēgājušās plaukstas. Tas, ko jūs uzsākāt pagājušajā naktī, varēja mani padarīt par ļoti nabadzīgu cilvēku.

-   Mēs nedarījām neko citu, kā tikai mēģinājām iekļūt…

Kreins ātri pārtrauca Tomasu: Jūs tikai skraidījāt pa tuneli, kurā man glabājas piecdesmit mucas ar brendiju un divdesmit četras kastes ar tēju visas tikko kā no kuģa un pārdodamas par labu cenu. Vīrieša balss kļuva arvien skaļāka. Demjurels nezināja, ka tās tur atrodas, pirms nebija devies meklēt tevi un tavu draugu. Jūsu dēļ man nepaveicās. Divsimt mārciņu par mantu uzglabāšanu tā ir liela nauda. Viņš uzmeta Tomasam skatienu. Keita juta acīs sariešamies asaras, un, iedomājoties, ko Kreins varētu ar viņiem izdarīt, sirds sāka sisties straujāk.

Kreina vājā seja raustījās dusmās. Šķita, it kā katrs muskulītis tajā kustētos pats no sevis. Viņš berzēja rokas arvien stiprāk, it kā ar smilšpapīru rīvētu koku. Nu, kā tad būs, Tomas? Kā tu man to atmaksāsi?

-   Kas ir ar mūsu draugu? Vai viņš ir dzīvs? Tomass norija kamolu kaklā.

-   Jūsu draugs ir tikpat kā miris. Demjurels pats man šorīt pateica. Viņš padarījis to par savu vergu, iededzinot plecā burtu D. Tagad puisis raks alauna slānekli, līdz kritīs no pārpūles, vai atradīs galu karātavās.

Tomass pavēra muti, lai atbildētu, bet iejaucās Rūbens. Šī balss viesa miera izjūtu.

-    Kreina kungam ir kāds plāns. Mēs viņam izstāstījām visu, ko par jums zinām, un viņš vēlas palīdzēt. -

Rūbens apklusa un paskatījās uz abiem. Tas varētu izglābt dzīvību Rafam un arī jums.

-   Kas jums izstāstīja par Rafu? Mēs netikām pieminējuši viņa vārdu. Tomass uzmeta skatienu Keitai.

-   Es pateicu Izabellai, meitene atteica. Man vajadzēja kādam to izstāstīt. Tie radījumi mani bija tā nobiedējuši. Keita sāka raudāt un slaucīja asaras kleitas piedurknē. Izabella aplika roku viņai ap pleciem un pievilka meiteni sev klāt.

-    Mani nebiedē Demjurela burvestības, Kreins turpināja nicinošā balsī. Lai arī viņam kalpotu visi elles izdzimumi, tas nestāsies ceļā manam brendijam. Un, ja mani mēģinās apturēt vai pats nelabais, paskatīsimies, ko tas teiks par svina lodi un mačetes cirtienu. Viņš iesmējās. Man ir divdesmit vīru un līcī noenkurots ātrs kuģis. No jums es vēlos vien to, lai jūs būtu Demjurelam par ēsmu; tad es dabūšu rokā Rafu un to, ko viņš meklē. Gribu atgūt savu brendiju bez nodokļu maksāšanas un daļu no naudas, ko esmu samaksājis tam vecajam sunim pēdējo desmit gadu laikā.

-   Neuzticies viņam, Tomas! Mans tēvs apgalvo, ka viņš ir zaglis un slepkava. Keita metās Kreinam virsū kā kaķene, kas grasās izlaist nagus. Izabella saturēja viņu no mugurpuses, bet meitene spārdījās un pretojās. Kreins nepakustējās un pat nesarāvās.

Viņš mierīgi ierunājās: Tavs tēvs, Keita Kolgena, ir tikpat rūdīts vīrs kā es. Viņš ir palīdzējis man ievest tik daudz kontrabandas brendija un tējas, ka ar to varētu piekraut visu Vitbijas ostu. Viņš ir izvilcis man no kabatas vairāk naudas, nekā tu spēj iedomāties, un tas kopš tavas mātes nāves ir palīdzējis viņam tevi pabarot un apģērbt.

-   Melis. Melis! Mans tēvs ir muitas darbinieks. Viņš kalpo karalim. Viņš ķer kontrabandistus, Keita kliedza. Viņš nekad nesadarbotos ar tādu zagli un slepkavu, kāds esi tu. Viņš ir godīgs cilvēks, bet tev šo vārdu nekad nesaprast.

Kreins noklausījās viņas klaigāšanā pilnīgi bezkaislīgi. Viņš paskatījās uz Rūbenu un ar galvu pamāja uz ārdurvju pusi. Rūbens piecēlās no krēsla un piegāja pie durvīm. Viņš tās plaši atvēra. Istabā ieplūda aukstais nakts gaiss. Sveču gaisma caurvējā noplīvoja un kļuva blāvāka; šķita, it kā tumsa, kas valdīja ārā, paņemtu no istabas visu gaismu un iesūktu to sevī.

Rūbens klusu uzrunāja kādu, kas stāvēja ēnā. Keita ieraudzīja vāji apgaismota vīrieša ēnu. Viņš pienāca tuvāk durvīm. Meitene pamanīja, ka vīrietis ir ģērbies netīrā, brūnā ūdensnecaurlaidīga auduma tērpā un ar trānu ieziestā cepurē, kas dzintarkrāsas gaismā spīdēja. Vīrs pieliecās, lai tiktu iekšā pa mazajām durtiņām, un ienāca mājā. Viņš apstājās pie durvīm, un no mēteļa tam pilēja lietusūdens. Vīrietis noņēma cepuri un pacēla skatienu. Pārsteigumā Keita nodrebēja, jo ieskatījās acīs savam tēvam.

-   Šķiet, man nevajag jūs abus iepazīstināt, vai ne? Keita Kolgena, ceru, ka tu pazīsti savu tēvu pat šādā gaismā. Nāciet iekšā, Kolgena kungs, un apsēdieties… Nešaubos, ka viņa gribēs iecirst jums pliķi vai iespert par to, ka esat visus šos gadus viņu mānījis. Domāju, ka nu jau viņa ir pietiekami liela, lai uzzinātu visu patiesību pārjums un mani.

Keita neticīgi skatījās uz tēvu. Viņa tvēra gaisu pilniem malkiem, cenzdamās aizturēt asaras, un plaukstas sažņaudza dūrēs.

-   Viņš tevi pazīst, viņš zina tavu vārdu! meitene kliedza uz tēvu. Tu man stāstīji, ka viņš ir zaglis un ka tu gribētu viņu redzēt mirušu.

-   Kā tu domā, par ko es visus šos gadus tevi baroju? Tā nebija nauda, kas nāca no Muitas nama. Ja es nesadarbotos ar Džeikobu, mēs jau sen būtu uz ielas.

-   Ja tu to neizlietotu dzeršanai, mums būtu pieticis, ko ēst, arī bez meliem, krāpšanas un zagšanas, tēvs.

-   Ja nebūtu nomiris tavs brālis un pēc tam māte, es nekad nebūtu sācis dzert un nodarboties ar kontrabandu. Bet pagātni mēs neviens nevaram mainīt, Keita. Un, spriežot pēc tā, ko es dzirdēju, tu pati esi lielā ķezā. Nepaies ilgs laiks, līdz Demjurels uzzinās no tava drauga, kas bija kopā ar viņu, un tad jūs abus gaida cilpa. Es nevēlos redzēt savu bērnu zvārstāmies karātavās Bīkonhilā.

Tēvs piegāja pie Keitas un pastiepa pretī abas rokas. Nekad agrāk viņš tā nebija darījis. Meitene ievēroja, ka tēva rokas dreb. Viņš pūlējās meitai uzsmaidīt. Tas sanāca visai neveikli; šim cilvēkam smaidīšana nepadevās dabiski. Bija pagājuši daudzi gadi, kopš viņam pēdējoreiz bija gribējies kādam uzsmaidīt. Vienīgās jūtu izpausmes, kam viņš spēja saņemties, bija saraukta piere un asi vārdi. Un vēl asaras, ko viņš spēja izspiest no savas ar džinu piesātinātās dvēseles katru reizi, kad iegrima dzēruma melanholijā un raudāja par zaudēto sievu.

Tagad viņš izrunāja maigus vārdus: Es mīlu tevi, Keita.

-Ja tu mani mīlētu, tu nekad nebūtu man melojis, viņa jūtu uzplūdus pārtrauca Keitas skarbie vārdi. Viņai gribējās pieskriet pie tēva un apskaut viņu, lai viss atkal būtu labi. Taču meitene juta, ka dusmas viņu sastindzina. Viņa iekoda lūpā, cerot, ka sāpes remdēs aizvainojumu.

-   Visi melo, Keita. Tas pieder pie dzīves. Ar patiesību tu nebūtu tikusi galā. Dalīties noslēpumā ar bērnu un lūgt, lai viņš to glabā, ir tas pats, kas censties ziemā uzturēt pie dzīvības tauriņu.

-   Bet tev nebija man jāmelo. Es esmu tava meita un būtu varējusi tev palīdzēt. Taču tu tikai dzēri džinu un, kad devies uz darbu, patiesībā palīdzēji Džeikobam Kreinam.

Kreins piecēlās un piegāja pie Keitas. Sī bija pirmā reize, kad meitene redzēja viņu tuvumā. Kreins bija garš un tievs. Zem melnās žaketes ar sudraba pogām vīdēja balta apkaklīte. Gaišie mati krita uz pieres. Uz labā vaiga Kreinam bija gara, tikko aizdzijusi rēta.

-   Šonakt nav īstā reize, lai mēs karotu savā starpā vai celtu gaismā pagātni. Viņš paskatījās uz Keitu un Tomasu un uzlika abiem uz pleca savas spēcīgās rokas. Jums par daudz ko nāksies atbildēt; taču, pirms vēl uzlēks saule, ir iespējams visu vērst par labu. Kreins uz brīdi apklusa un skatījās uz abiem bērniem. Jo pēc saullēkta mēs visi varam būt miruši.

10 Dunamežs

Rafa nespēja noticēt savām acīm. Viņš bija aizmidzis tumšā, gandrīz tukšā istabā, kur Lendesas kundze un zēns rosījās, iedegdami lampas, bet tagad pamodās gaišā, dūmiem pilnā namā, kur pie galda valdīja īsta kņada.

Rafa pavērās lejup no gultas otrā stāva un jutās kā skatītājs operas balkonā. Tur lejā bija sapulcējušies pasaules noskrandušākie cilvēki. Vienā telpā bija sabāzti vīrieši, sievietes un bērni visi netīri, nosmērējušies sarkaniem putekļiem un dubļiem, kas klāja raktuves.

Viņu tērgāšana atbalsojās akmens sienās. Galds bija nokrauts tukšiem šķīvjiem. Pieaugušie aizrautīgi sarunājās, bet bērni spēlējās kamīnā iedegtās lielās uguns priekšā. Tie bija plukatu un skrandaiņu svētki, un viņu bankets sastāvēja no kartupeļiem un rāceņiem ar vecas aitas kaula aromātu. Lielā, virs liesmām pakārtā kastroļa dibenā kā melns vulkāns burzguļoja un mutuļoja ēdiena paliekas.

Rafa ievēroja, ka pie galda valdīja zināma kārtība. Vecākie un mazāk nosmulējušies vīrieši sēdēja tuvāk ugunij galda tālākajā galā. Lendesas kundze bija apsēdusies galda galā. Viņa pīpēja pīpi un dzēra džinu un trešā brūvējuma alu no lielas krūzes. Rafam viņa atgādināja tādu kā karalieni, kas sēž saaicināto galminieku vidū.

Sievietei pie labās rokas sēdēja liels, drukns vīrs saplēstā jakā un nodriskātā kreklā; ap kaklu viņam brīvi bija apsiets sarkanas drēbes gabals. Vīram bija spēcīgs žoklis un iekritušas acis. Viņš ne reizi nepasmaidīja. Drūmi lūrēdams, vīrietis, atslējies krēslā, klausījās apkārtējo sarunās.

Tad viņš caur sakostajiem brūnajiem zobiem uzrunāja Lendesas kundzi: Vai vari šovakar izlikt kārtis, Mērij? Būtu labi uzzināt, kas mūs sagaida nākotnē.

Lendesas kundze pamāja ar galvu jaunai sievietei, kas sēdēja no viņas pa kreisi. Tā izvilka no galda atvilktnes zila zīda tīstokli. Lendesas kundze to attina un izņēma lielu kāršu kavu ar bildēm.

Visi, kas atradās telpā, apklusa, un viņa lēnām un nesteidzīgi sajauca kārtis. Tad viņa aplaida skatienu apkārt un uzsmaidīja katram, kas sēdēja pie garā galda.

Kuram zīlēsim šovakar? Lendesas kundze, cenzdamās runāt nopietnā balsī, ielūkojās katram sejā. Ko kārtis pateiks par mūsu dzīvi?

Vairāki lielākie bērni skali iekliedzās, cenzdamies sev pievērst viņas uzmanību. Lendesas kundze pakratīja galvu, it kā teiktu, ka šoreiz nav viņu kārta. Bērni vīlušies novērsās.

-   Zīlēsim Demjurelam paskatīsimies, ko viņam pavēsta kārtis. Galu galā viņa nākotne ir arī mūsējā, ieminējās kāds Lendesas kundzei tuvu sēdošs vīrs, izdauzīdams pīpi pret ādas zābaka zoli.

Viņam piebiedrojās kāda sieviete. Es netikšu no šejienes prom, iekams nebūšu atmaksājusi visu, ko esmu Demjurelam parādā. Stāsti, Mērij! Tas, kas notiks ar vinu šodien, atsauksies uz mums rīt. Ja viņam nākotnē klāsies labi, varbūt viņš man atlaidīs septiņu gadu īres maksu un procentus par aizdevumu, kuru reiz man izsniedza.

Ikviens, kas atradās šajā telpā, bija Demjurelam parādā naudu. Kad kāds vairs nespēja samaksāt parādu, tam bija jāierodas raktuvēs un jāstrādā garas stundas par mazu algu. Taču ar katru darba gadu ikviens no viņiem grima arvien dziļāk parādos. Demjurels lika viņiem maksāt par ēdienu, bērniem, naktsmājām un pat par darbarīkiem, ko tie izmantoja, rokot slānekli.

-   Labi, labi, lai būtu Demjurels! Lendesas kundze skaļi iesaucās un sita kārtis galdā. Tā bija zīme kurlmēmajam puisēnam sākt nopūst sveces uz loga dzegas un kamīna malas. Viņš nogrieza arī mazāku uguni lampām, un telpa iegrima blāvā pustumsā, apņemot Lendesas kundzi ar oranžu uguns mirdzuma auru.

-   Jums jākoncentrējas uz mācītāja tēlu. Domās iztēlojieties viņa seju, un es lūgšu kāršu garam, lai tas runā ar mums.

Uguns mestajā ēnā skatītāji tik tikko spēja saredzēt Lendesas kundzes seju. Gaisma no mazās sveces meta ēnu uz viņas seju, radot iespaidu, ka tās izskats mainās. Sieviete nolika kārtis uz galda un apsedza galvu ar plecu šalli. Kad vakara maltīte bija galā un izdzertas vairākas glāzes kuņģi dedzinoša džina, Lendesas kundze parasti demonstrēja savas burvestības. Viņa apvērsa zīlēšanas kārtis un, apvienojot faktus ar iztēli, stāstīja cilvēkiem to, ko tie vēlējās dzirdēt, pārsteidzot viņus ar dzīves noslēpumiem, kurus slepus bija noklausījusies no citu cilvēku sarunām. "Šovakar," viņa pie sevis nodomāja, "varētu būt mans labākais priekšnesums."

-   Jūs nedomājat pietiekami stipri, nekas nesanāk. Kā gan lai es izsaucu garu, ja jūs necenšaties? Lai atvērtu durvis uz aizkapa dzīvi, mums ir jākoncentrējas. Sieviete, aizvērusi acis un vaikstīdamās, ātri bēra vārdus: Gars… gars… pieeee… maniiiis…

Runādama Lendesas kundze iespiedzās, cenšoties panākt, lai viņas balss skanētu tā, it kā tā piederētu kādam citam. No kaut kurienes tumsā atskanēja trīs skaļi, spēcīgi klauvējieni. Pie galda sēdošie nodrebēja. Viena sieviete ierāva šļuku no džina glāzes, kāda cita saķēra aiz rokas blakus sēdošo vīrieti. Bērni saspiedās cieši kopā uguns gaismā, tā cerēdami paglābties no tumsas.

Lendesas kundze, it kā pārsteigta par gara piepešo atbildi, atvēra vienu aci un palūkojās apkārt. Kas tur ir? Vai tu vēlies ar mums runāt? viņa bikli jautāja mazas meitenes balsī.

Viņai blakus sēdošais vīrietis no satraukuma nodrebēja. Atskanēja vēl viens skaļš, izaicinošs klauvējiens, daudz noteiktāks nekā iepriekš. Visi saspiedās vēl ciešāk kopā.

-   Mēs vēlamies zināt, kas notiks ar mācītāju Demjurelu. Vai tu mums to pateiksi?

Pēkšņi kāds patiešām ieklauvējās, turklāt vēl stiprāk nekā pirms tam, liekot visiem, ieskaitot Lendesas kundzi, salēkties no bailēm. Viņas balss patiesās šausmās kļuva spiedzīga. Nekad agrāk tā nebija noticis, īstais gars nekad nebija klauvējis.

Lendesas kundze izklāja kārtis sev priekšā un pēc nejaušības principa paņēma dažas no pakas. Viņa tās citu pēc citas apgrieza otrādi.

-   Te ir tā vieta, kur tas mājo, lai runātu ar mums par dzīvi debesīs un ellē. Viņa apvērsa pirmo kārti. Uz tās bija redzams mācītāja talārā tērpies vīrietis, kurš, turēdams rokā zelta kausu, stāvēja pie altāra.

-   Ak! sieviete iesaucās. Tas ir Demjurels, burvis. Gari vienmēr runā ar viņu caur šo kārti. Palūkosimies, kas viņu sagaida! Viņa paņēma otru kārti.

-   Parādi, kas nāks pār viņa galvu zobens vai vulkāna izvirdums, mīlestība vai gods!

Lendesas kundze apgrieza kārti otrādi. Uz tās bija attēlots tornis, ko ķēris zibens, un cilvēks, kurš krīt no cietokšņa mūra. Neko neteikdama, viņa apvērsa vēl citas kārtis un salika tās aplī apkārt pārējām. Ar katru kārti sievietes seja pauda arvien lielākas bažas.

-   Kas tur ir, Mērij? Pasaki, ko tās vēsta! Vīrietis, kas sēdēja Lendesas kundzei labajā pusē, paraustīja viņu aiz šalles. Beidzot viņa apvērsa pēdējo kārti, uz kuras bija redzams skelets asinssarkanu liesmu ielokā.

Lendesas kundze pirmoreiz dzīvē sāka lūgt Dievu. Viņa ar pūlēm valdīja asaras. Sieviete trīcēja no bailēm, ka tas, ko viņa ieraudzīja kārtīs, varētu piepildīties.

-   Kas tur ir, Mērij? Cik ilgi tu tā sēdēsi un klusēsi? Pastāsti mums!

Lendesas kundze dziļi ievilka elpu un lēnām ierunājās:

-   Kārtis vēsta par kādu spēku, kas iekaros šo vietu. Ja to neapturēs, daudzi tiks nogalināti. Iestāsies postaža, zeme iegrims jūrā, un starp mums pastaigāsies pats velns. Ikviens no jums ir lielās briesmās.

-   Tikai tad, ja jūs atļausiet tam notikt, no tumsas atskanēja kāda balss.

Visi pagriezās, lai redzētu, kurš ir uzdrošinājies pārtraukt šo maģijas seansu. Uz augšējās guļvietas, pārkāris kājas pāri malai, sēdēja Rafa.

-   Vai jūs tiešām ticat šo bilžu varai? Pastāv daudz varenāki spēki nekā tie, ko rāda metamie kauliņi vai kārtis. Jauneklis nokāpa no gultas un piegāja pie galda. Tajā, ko jūs dzirdējāt, ir iesaistīts ikviens. Jūs tik ātri noticat gariem tikai tad, kad kāds no tiem sēž uz gultas malas. Taču jūs nevēršaties pie tā, kurš patiešām var padarīt jūs brīvus.

-   Kas tu tāds esi, lai runātu par brīvību? Vergs runā ar mums par brīvību! Ko tu par to zini? iejaucās vīrietis, kas sēdēja pa labi no Lendesas kundzes.

-   Ar ko jūs atšķiraties no manis? Es esmu melns, bet jūs balti. Taču daudzējādā ziņā mēs esam vienādi, tikai jūs esat gūstā daudz lielākā mērā nekā es. Šobrīd man ap rokām ir ķēdes, bet pat Demjurels nevar savaņģot dvēseli, kas seko Riatamusam.

Vīrietis steidzās atbildēt: Būdams vergs, tu runā par daudz. Mēs labi zinām, kāda būs atlikusī dzīve tādiem kā tu. Visi iesmējās.

-    Mana dvēsele ir tā rokās, kurš mani šurp sūtījis. Viņš ir izplānojis manu dzīvi, un tajā ir paredzēta veiksme, nevis zaudējumi. Tas ir cerību un nākamības plāns. Šīs kārtis melo, lai ievilinātu jūs lamatās.

Rafa noliecās pār galdu un paņēma kāršu kavu. Viņš saprata, ka jārunā patiesība. Lendesas kundze pielēca kājās un mēģināja pagrābt kārtis.

Rafa turēja tās izstieptā rokā. Tās ir ļaunums, kas novedīs jūs vietā, no kuras nekad neaizbēgsiet. Tam, kurš mani ir atsūtījis, tās ir pretīgas.

Ko tu sauc par ļaunumu? Es pārsēju tavus ievainojumus, pagatavoju tev ēdienu, laipni uzņēmu savā namā, atļāvu gulēt, kad tev vajadzēja strādāt, un tu mani sauc par ļaunu? Lendesas kundze runāja, no dusmām gandrīz spļaudama. Šīs kārtis ir dārgas, tās man izmaksāja vairāk par gada algu. Novāc no tām savas netīrās rokas!

Lendesas kundze ķēra pēc kārtīm, bet Rafa turēja tās pa gabalu. Puiša teiktais sievieti bija satriecis. Lendesas kundze bija radījusi pasauli, kurā viņai vienmēr bija taisnība un nebija jāatskaitās nevienam, izņemot Demjurelu. Nekad agrāk viņa nebija saskārusies ar līdzīgu izaicinājumu. Kārtis vienmēr bija palīdzējušas padarīt dzīvi interesantāku un justies nozīmīgākai, jo viņai piemita kas tāds, ko citi nespēja iegūt. Tagad kāds apgalvoja, ka bilžu kārtis ir ļaunums. Sieviete raudzījās uz kārtīm jaunekļa rokās un nezināja, vai mēģināt tās viņam atņemt vai ne. Prātā bija ielavījušās šaubas. Tagad kārtis šķita tādas kā apsūbējušas, negribējās tām pat pieskarties. Kārtis bija zaudējušas savu nevainīgumu; tā vairs nebija salona spēle, ko viņai tika iemācījusi māte. Lendesas kundze dusmojās par šīm pārmaiņām, par to, ka saskārusies ar patiesību pati savā namā.

Rafā bija kas tāds, kas atņēma viņai drosmi un lika justies neveikli. Puisis bija pašpārliecināts, ar lielu iekšēju pašapziņu. No viņa staroja acīm redzama dvēseles skaidrība, kas vīdēja viņa acīs un viesa cerību netīrajā vidē, kura valdīja visapkārt.

-   Un ko tad šis tavs "tas" var izdarīt? sieviete skarbi atcirta. Vai viņš var padarīt mūsu dzīvi labāku, aizvest projām no šejienes? Vai viņš var likt Demjurelam mūs nepārstrādināt, labāk barot un samaksāt pienācīgu algu? Pie katra jautājuma viņa iebakstīja puisim krūtīs ar pirkstu. Kur ir "tas", par kuru tu runā? Vai mēs varam viņu redzēt?

-   Viņš ir jums aiz muguras. Rafa izbrīnā sarauca uzacis. Lendesas kundze salēkusies pavērās apkārt. Nē, Lendesas kundze, viņš atrodas jums visapkārt. Jūs nevarat viņu ieraudzīt, taču viņš zina visus jūsu sirds noslēpumus.

-   Kas tu esi? No kurienes esi ieradies? Lendesas kundze dega nepacietīgās dusmās. Rafa uzlūkoja izbrīna pilnās cilvēku sejas, kuri bija sapulcējušies viņiem apkārt. Šķita, ka atbildi gaida visi, kas atrodas šajā telpā.

-   Tas nav svarīgi. Šonakt tas, kurš mani sūtījis, parādīs jums ko tādu, kas izmainīs jūsu dzīvi uz visiem laikiem.

-   Bet ja nu mēs nevēlamies neko mainīt?

-   Tad viņš atvērs jums acis, lai jūs spētu saskatīt lielo nastu, zem kuras dus jūsu dvēseles. Rafa piebikstīja ar pirkstu sievietei pie pleca. Mostieties! Celieties no mirušajiem! Un ļaujiet jūsu dvēseles tumsā iespīdēt gaismai.

Kurlmēmais puišelis stūma Rafu nost no Lendesas kundzes. Rafa saķēra viņu aiz pleciem un iegrūda sievietei klēpī.

-   Saņem savu dēlu! Tagad tev viņš ir jāatgūst. Tad Rafa uzlika zēnam stingri uz galvas abas rokas. Pirms vēl Lendesas kundze paspēja ko bilst, jauneklis sāka runāt valodā, kuru viņa nesaprata:

-  Abba-shekinah, El Shammah, soatzettay-isthi hugiez.

Rafa runāja ļoti skaļi. Visi neziņā atkāpās, nobijušies no šo vārdu spēka.

Tad sāka norisināties kaut kas dīvains un biedējošs. Visa ēka it kā nodrebēja. Bērni palīda zem galda, bet vīri apjukumā saskatījās. Atskanēja skaļa čīkstoņa. Visi pagriezās un ieraudzīja, ka lielās koka ārdurvis sāk ieliekties. Tad tās ar skaļu blīkšķi atsprāga vaļā un atsitās pret sienu. Telpā ieplūda sudrabotas un baltas gaismas straumes. Tās izveidoja loku virs galvas un nosēdās uz sienām un griestiem ar skaļu būkšķi, it kā būtu izšauts no tikko pielādētas musketes. Istabu ātri piepildīja zeltīta dūmaka. Gaisā virs pārbijušos cilvēku galvām virmoja mazas, apaļas varavīksnes lodes.

Rafa, nepievērsdams apkārt notiekošajam nekādu uzmanību, atkārtoja tos pašus vārdus vēl un vēlreiz. Mazais puika sāka drebēt; spēks, kas brāzās viņam cauri, satricināja katru viņa muskulīti, katru dzīslu. Lendesas kundze pielēca kājās un centās Rafu atgrūst, taču nokrita uz grīdas, paslēpa seju rokās un sāka lūgties, lai Rafa visu notiekošo pārtrauc.

Nu jau visi bija nometušies ar seju pret grīdu un aizseguši rokām acis, lai pasargātu tās no neticami spožās, zeltītās gaismas, kas piepildīja katru telpas stūrīti. Šis varenais spēks it kā pieklāva viņus pie zemes, iespieda grīdā. Šķita, ka ikviena gaismas pilīte sver vairāk par zeltu. Katrs vīrietis, sieviete un bērns sajuta, ka grimst miegā.

Pēkšņi klusumu, kas valdīja apkārt kurlmēmajam zēnam, satricināja klaigas un lēkāšana. Puisēns nekad dzīvē vēl nebija izdvesis ne skaņu, bet tagad sāka gaudot un smilkstēt kā jauns šunelis. Viņš iekliedzās, cik skaļi vien spēja, tad aizsedza ausis, lai nomāktu sāpes, ko radīja troksnis.

Puisēna aizraujošie spalgie smiekli izrāva Lendesas kundzi un pārējos no miega, un sieviete izlīda no galdapakšas, kur bija paslēpusies. Zēns bez mitas lēkāja smiedamies un klaigādams, jo pirmoreiz dzīvē bija saklausījis savu balsi. Lendesas kundze paskatījās uz viņu un sāka raudāt, tad pastiepa bērnam pretī rokas un pirmo reizi nosauca viņu vārdā.

Nāc šurp, Džon, nāc pie manis… Nāc pie savas mātes!

Turēdama izstieptas rokas, viņa izplūda asarās. Džons smaidīdams pūlējās izrunāt vārdu "māte". Viņš ieskrēja tai rokās, un abi kopā raudāja. Džons šņukstēja no prieka, bet Lendesas kundze no laimes, ka atkal spēj viņu mīlēt.

Lai kas arī bija noticis šajā brīdī, sieviete zināja, ka tagad viņas mīlestība pret dēlu būs mūžīga. Tik daudzus gadus Lendesas kundze bija jutusies tā, it kā viņai sirds vietā būtu akmens, kas nespēj mīlēt un būt mīlēts. Sajā īsajā mirklī viss bija mainījies. Viņai atkal bija dzīva sirds, un pastāvīgā izmisuma vietā bija stājies milzīgs prieks.

Zeltītā migla izgaisa tikpat ātri, kā bija parādījusies. Bērni izlīda no savas slēptuves zem galda, un vīrieši un sievietes piecēlās no grīdas. Visi skatījās uz Rafu, Džonu un Lendesas kundzi, kas blāzmojošās uguns gaismā stāvēja galda galā. Neviens neuzdrošinājās runāt.

-   Kā tu zināji? Lendesas kundze, bužinādama Džonam matus, vaicāja Rafam. Kā tu zināji, ka viņš ir mans dēls?

-Tas bija saskatāms tavās acīs, Mērij. Tās ir dvēseles spogulis. Pat naids pret šo vietu nespēja nomākt tajās mīlestības sēklu. Jauneklis notrausa asaru, kas lēnām ripoja sievietei pār vaigu. Lūk, cilvēks, par kuru tu esi lūgusies. Viņš tevi dzird un drīz vien spēs arī runāt. Viņš ir tava nākotne.

Lendesas kundze paņēma no Rafas zīlēšanas kārtis. Man nez kāpēc šķiet, ka vairs nevēlēšos tās lietot.

To teikusi, viņa iemeta kārtis un zīda apvalku ugunī. Tās pašķīda liesmās. Viena kārts palēcās no karstās pekles un pacēlās gaisā. Pēkšņi tā sāka plivināties un griezties un ar attēlu uz leju nokrita pie kamīna malas kā neredzamas rokas sviesta.

Rafa pieliecās un pacēla kārti. Turēdams to tā, lai visi varētu redzēt, viņš sāka smieties.

-   Pat šai burvei nebūs lemts izglābties no sava likteņa, viņš noteica, lēnām saņurcīja kārti rokā un iemeta atpakaļ liesmās.

Neviens nepamanīja mazu, tumšu stāvu, kas ielavījās istabā pa atvērtajām durvīm. Tas bija mazs vīriņš ar garu, baltu, bālu seju un līkiem, asiem zobiem, kas piepildīja lielo muti. Radījums bija kā ēna. Vietām tā ķermenis bija necaurredzams, bet citviet caurspīdīgs.

Tas lēnām, bet mērķtiecīgi nāca no durvju puses pāri istabai, lūrēdams uz Rafu.

Vīrietis ar sarkano kaklautu apsēdās galda tālākajā galā. Viņš īsti neticēja savām acīm un jutās gluži apstulbis no pieredzētā. Pēkšņi viņa ķermenis nodrebēja un radījums iemiesojās viņā. Vīrietis noelsās un aizvēra acis, nesaprazdams, kas notiek, un nespēdams pasaukt kādu palīgā. Viņš jutās tā, it kā slīktu, jo radījums smacēja viņa dvēseli. Vīrs sajuta radījumu savā prātā un saoda tā miklo, šausmīgo elpu caur savu muti. Viņš atkal atvēra acis, un šoreiz caur tām uz pasauli noraudzījās baisais radījums; tas tagad spēja kontrolēt katru šī ķermeņa domu un rīcību, kurā bija iemiesojies. No smakas, kas piepildīja viņa plaušas, vīrs klepoja un spļaudījās. Radījums skatījās uz Rafu un gaidīja īsto brīdi, lai izdzēstu puiša dzīvību. Uz galda stāvēja nazis. Izmantojot vīrieša roku, radījums paņēma nazi un ieslidināja to jakas kabatā.

11 Zvans, grāmata un svece

Džeikobs Kreins belza ar cimdoto dūri pa mācīmS tājmuižas melnajām ozolkoka durvīm. Bija pusnakts, un tuvējā pagalmā iedziedājās liels, balts gailis, kliegdams uz pilnmēnesi, kas asinssarkans pacēlās no jūras.

Belzieni atbalsojās tukšajā mājas priekšnamā un koridoros, līdz sasniedza Bīdla ausis, kurš pusaizmidzis bija izpleties pār virtuves galdu. Viņš bija ar seju iekritis biezajā sviesta kārtā uz rupjmaizes šķēles, ko bija ēdis pēc vairākām pintēm siltā alus, kādu mēdza tempt katru vakaru. Bīdlam patika dzert ne jau slāpju dēļ, bet tāpēc, lai sajustu ietekmi, ko šis brūvējums rada, plūstot pa vēnām un nomācot pasaules sāpes. Gadu gaitā viņš bija kļuvis par lietpratīgu alus brūvētāju. Bīdls gatavoja pats savu alu, papildus piejaukdams tam zālītes, ko savāca kādā slepenā vietā pie Bubuļu dzirnavām. Viņš izkaltēja lapas un dažkārt arī ziedus un tad sajauca tos ar miežiem, apiņiem, raugu un nelielu daudzumu medus.

Šovakar Bīdls saprata, ka ir pieļāvis divas kļūdas. Pirmā viņš dzēra alu, kad tas vēl tikai rūga. Otrā viņš bija pielicis brūvējumam par daudz baldriāna. Lai nu kā, vīrs tik tikko spēja atvērt acis baldriāna ietekme turēja tās cieši aizvērtas un jutās kā iesprostots šajā pussnaudā. Pat lūpas šķita stīvas un rokas ļenganas kā saritināts paklājs.

Bet šobrīd vēl briesmīgāka bija sajūta, ka no rūgstošā alus viņa vēders varētu uzsprāgt. Pa miegam Bīdls izdzirda kaut kur tālumā dauzīšanos pie durvīm, taču viņa mute bija pilna ar pussagremoto alu, kas lauzās atpakaļ pasaulē. Bīdls rīstījās un skaļi atraugājās, un šī skaņa atbalsojās pa visu virtuvi. Viņš mēģināja pacelt galvu, saprazdams, ka kaut kā ir jāatver durvis, jo dauzīšanās kļuva arvien skaļāka un uzstājīgāka.

Bīdls noslaucīja pieri ar biezu maizes šķēli, domādams, ka tā ir mīksta, mitra drāniņa. Maizes drupačas pielipa viņam pie ādas, bet viņš tās nejuta, ne arī īpaši uztraucās par savu izskatu. Bīdls nespēja dabūt laukā no galvas domas par skaistajiem, baltajiem baldriāna ziediņiem. Viss, ko viņš redzēja nomoda sapnī, cenzdamies pieslieties kājās, bija šie mazie augi, kurus viņš bija lasījis kādā vasaras dienā, par samaksu Zaļajam vīram atstādams pie saknēm iebāztu fārtingu, un pēc tam izkaltējis pie virtuves pavarda. Vīrelis kaut ko pie sevis murmināja.

Bīdls nedaudz dzēra vienmēr, pa dienu gan dodams priekšroku saimniekam nozagtajai tējai. Viņš allaž nogaidīja vismaz līdz sešiem vakarā un tikai tad izvilka tapu lielajai koka mucai, lai atkal no jauna piepildītu pāri plūstošo kausu.

Alus ļāva viņam sapņot, būt tam, kas viņš nekad nebija bijis. Tas piešķīra domām brīvību, bet tagad Bīdls atskārta: lai sasniegtu šo svētlaimīgo stāvokli, viņam nepieciešams vairāk alus nekā pirms gada. Dzerot Bīdls jutās brīvs no savas garlaicīgās kalpības. Domās viņš varēja kļūt par nozīmīgu vīru, kas dzīvē darīja ko vairāk nekā tikai skraidīja pakaļ mācītājam. Tomēr jāatzīst: no šīs izklaides viņš kļuva tikai neiecietīgāks un neapmierinātāks ar sevi un savu dzīvi.

Tagad rauga un miežu garša bija iestrēgusi rīkles galā un viņš kā pa sapņiem dzirdēja, ka durvju dauzīšana kļūst arvien skaļāka. Vīrelis izsteberēja no virtuves un, pūlēdamies iet taisni, virzījās uz priekšu pa gaiteni. Dauzīšanās pieņēmās spēkā. Bīdls gāzelējās no vienas sienas pie otras, ķerdamies pie katras stenderes, kas gadījās ceļā. Lielais zelta krauklis, kas bija novietots virs ārdurvīm, nolūkojās uz viņu no augšas. Dzērumā Bīdlam šķita, ka putns pakustas, sabužina spalvas un paver vienu aci. Kalps satvēra rokturi un sāka to griezt. Piepeši durvis ar spēku atsprāga vaļā, gandrīz nogrūžot Bīdlu malā. Mājā ieplūda aukstais nakts gaiss, un durvīs sveču gaismā parādījās Džeikoba Kreina garais stāvs.

-   Kur ir tavs kungs? Kreins pieprasīja tūlītēju atbildi. Bīdls, joprojām alus apdullināts, stāvēja priekšnamā ar neko neredzošu skatienu.

-   Kungs? Bīdls iesāka un apklusa, it kā nezinātu atbildi, tad šūpodamies paskatījās uz Kreinu. Domāju, ka gultā. Vai varbūt ārā. Vai varbūt…

Kreins pieliecās viņam tuvu klāt un ieskatījās tieši acīs.

-   Atved viņu šurp. Tūliņ! Kreins nokliedza Bīdlam tieši sejā. Kalps pūlējās koncentrēt skatienu tieši uz Džeikoba Kreina garā deguna galu.

Atbilde bija tāda, kādu Kreins nekad nebūtu gaidījis. Bīdls palaida skaļu un smirdīgu atraugu tieši Kreinam degunā. No spēcīgās smakas Kreins riebumā saviebās. Reakcija sekoja nekavējoties. Kreins ar cimdoto roku iecirta Bīdlam tādu pliķi, ka tas griezdamies aizripoja pa priekšnamu līdz lielajam koka pakaramajam, kas uzgāzās vīrelim virsū.

-    Tu cūka, Kreins ar saltu riebumu noteica, piegājis klāt Bīdlam, kurš bija nokritis uz mutes.

-   Piedodiet, Kreina kungs, vainīgs alus. Es nekādi nevaru to noturēt tur lejā. Pūlēdamies pierādīt, ka tas bija negadījums, Bīdls atraugājās vēlreiz. Es nevaru izbeigt… Tas ir alus… Dažreiz tas gūst virsroku pār mani.

-   Tad es tev ieteiktu to labāk nedzert, atskanēja balss no kāpņu augšas. Tur stāvēja Demjurels, tērpies melnos rītasvārkos un sarkanā naktsmicē. Bīdl, aizved Kreina kungu uz kabinetu, un es drīz vien nonākšu lejā. Un atnes paplāti ar heresu.

Bīdls piecēlās kājās un aizmiglotu skatienu sāka meklēt kabineta durvis. Visas durvis izskatījās vienādas, un viņš kaut kā nespēja apjēgt, kuras no tām ir īstās. Kreins redzēja kalpa sejā apjukumu un atvēra kabineta durvis pats. Viņš paņēma no statņa gaitenī sveci un devās iekšā, atstādams Bīdlu tumsā.

Kreins piegāja pie kabineta loga un atvilka aizkarus. Istabā ieplūda spoža, sudrabota pilnmēness gaisma, piešķirot it visam mainīgu mirdzumu. Nolicis svečturi uz lielā, apaļā galda istabas vidū, viņš apsēdās ādas krēslā pie uguns. Drīz vien viņam piebiedrojās Demjurels, kas uzmeta oglēm priedes koka pagali.

-    Un kam man jāpateicas par šo naksnīgo apmeklējumu? mācītājs vaicāja.

-   Naudai, dzīves pamatvalodai, atbildēja Kreins.

-   Bet es esmu devis nabadzības zvērestu. Kāpēc lai mani interesētu nauda? Demjurels, pieliecis galvu uz vienu pusi, pasmaidīja.

-   Nu tad jau tas padara manu uzdevumu vieglāku. Jūsu pagrabā atrodas mana brendija krava, un jūs gribat, lai es samaksāju vienas nakts īri. Kreins uzmeta Demjurelam nopietnu skatienu. Taču es nevēlos maksāt. Par savu preču uzglabāšanu un izkraušanu esmu gatavs dot ko tādu, ko jūs tik ļoti vēlaties iegūt. Kreins novilka ādas cimdus un, akurāti salocījis, ielika klēpī. Kādu brīdi abi vīri vēroja viens otru.

-   Ko gan es varētu vēlēties? Man ir viss, ko sirds kāro.

-    Kāro. Tas ir savāds vārds priestera mutē. Neapmierinātas alkas, iekāres pilns prieks par īpašuma iegūšanu. Tas liek iztēloties tādas lietas, par ko priesterim nevajadzētu domāt. Kārot tas tiešām nav īstais vārds Baznīcas cilvēkam. Kreins grozīja rokās ādas cimdus. Ja es teiktu, ka man ir divi cilvēki, kas var jūs atbrīvot no kādas iekāres, cik viņi jums būtu vērti?

-   Zādzība ir un paliek zādzība. Viņiem vajadzētu iet un stāties tiesas priekšā un atbildēt par savu noziegumu. Demjurels pieBīdlja savu krēslu tuvāk Kreinam. Galu galā viņi bija sazvērējušies nozagt kaut ko ļoti vērtīgu, par ko es samaksāju labu naudu. Jūsu kā laba pilsoņa pienākums, protams, ir brīvprātīgi nodot viņus varas iestādēm.

Ar vienu kustību Kreins pielēca no krēsla, izrāva no maksts dunci un piespieda aso, garo asmeni Demjurelam pie kakla.

-   Es neesmu ieradies ar jums te spēlēt spēlītes, mācītāj. Vai jūs gribat viņus saņemt par samaksu, vai man laist viņus vaļā? Viens no viņiem jau ir pie jums, bet abi pārējie pie manis. Par trīssimt mārciņām jūs varat dabūt viņus visus. Nedomāju, ka viņi jebkad nonāks tiesas zālē, tā ka varat ar viņiem darīt, ko vēlaties. Kreins novilka ar dunča asmens plakano malu Demjurelam gar rīkli. Esmu dzirdējis, ka jūs gribat aizvest tos jaunos ļaudis uz savu torni. Viņš pamāja uz loga pusi. Redzu, ka jūsu dārzā notiek lieli rakšanas darbi, bet šobrīd nav īstais gadalaiks stādīšanai… Bet viss, protams, atkarīgs no tā, kādas sēkliņas jūs vēlaties iekaisīt zemē. Kreins pielika asmeni Demjurelam zem zoda un viegli piespieda to pie ādas.

-   Par trīssimt mārciņām esmu ar mieru. Likšu, lai Bīdls atnes naudu. Un kad ieradīsies mani jaunie viesi? Demjurels izdvesa vārdus, neuzdrošinādamies pakustēties.

Kreins atvirzīja nazi no viņa kakla un ielika atpakaļ makstī, kas bija paslēpta jakas iekšpusē.

-   Es viņus atvedīšu stundas laikā. Vēlos, lai tad arī mani gaidītu nauda. Un bez kādiem jokiem, citādi jūs nonāksiet turpat, kur jūsu mazās sēkliņas. Vai sapratāt?

-   Kreina kungs, es nekad necenstos piekrāpt cilvēku, kurš runā tik nevainojamā angļu literārajā valodā.

-   Sakiet, Demjurel, kas ir tā lieta, kura pieder jums un liek viņiem riskēt ar savu jauno dzīvību? Džeikobs Kreins ar skatienu meklēja telpā kaut ko vērtīgu.

-   Tas ir tikai nieks senlieta, ko man atveda kāds pētnieks, relikvija, kurai nav nekādas īstas vērtības neviena cita acīs kā vien manējās, dievticīga cilvēka acīs. Runādams Demjurels saminstinājās, jo nezināja, kāpēc Kreins to jautā.

-   Esmu daudz ceļojis, un man būtu ļoti interesanti aplūkot tādu lietu. Kreins iebāza roku kabatā un pataustīja naža rokturi, tad uzsmaidīja Demjurelam.

-   To es varu saprast, Demjurels ātri atteica. Domāju, ja parādīšu jums šo mazo lietiņu, kas man dārga, no tā necelsies nekāds ļaunums. Viņš uzsauca: Bīdl, vai tu varētu atnest no manas istabas lādi? Mūsu viesis vēlas redzēt to lietiņu, kas radījusi visu šo jezgu.

Bīdls visu šo laiku bija sēdējis gaitenī uz grīdas, lai atgūtos no alus un sitiena. Viņš bija aizmirsis, ka Demjurels bija pavēlējis pasniegt dzērienus. Viņš pat bija aizmirsis, kur atrodas. Tagad vīrelis pūlējās nostāties uz nedrošajām un ļoti ļenganajām kājām. Savā skurbumā viņš nesajēdza, vai ir atbildējis vai ne.

-   Bīdl, tu piedzēries ēzeli, celies un atnes lādi! Mans viesis gaida. Bļāviens noskanēja pa visu māju. Abi vīri dzirdēja, kā Bīdls cenšas uzkāpt pa kāpnēm un mēģina skriet pa garo gaiteni uz Demjurela istabu. Skaļi būkšķi viņiem vēstīja, cik reižu kalpotājs nokrīt, paklupis aiz paklāja, kāda vaļīga grīdas dēļa vai savu ļodzīgo kāju dēļ.

-   Viņam piemeties neliels vājums, Demjurels noteica un, saklausījis virs galvas klaboņu, pacēla acis.

Bīdlam patīk iedzert. Viņa dzīvē ir tik maz prieka, ka man ir grūti viņam to aizliegt.

-   Un kas sagādā prieku jums, mācītāj? Nauda? Bagātība? Vara?

-   Nē, nē, nē. Man patīk vienkārša dzīve. Es tikai cenšot pildīt tā gribu, kurš mani sūtījis.

-    Tad jau tā nav taisnība, ka jūs esat melis, krāpnieks un daži pat teiktu slepkava? Kreins iesmējās. Demjurels nesaprata, vai kontrabandists viņu nemuļķo. Daudzie uz jūras pavadītie gadi bija padarījuši Džeikobu Kreinu par ātras dabas cilvēku. Četrpadsmit gadu vecumā viņš bija varmācīgi savervēts uz kara flotes kuģa. Zēns bija iestājies Anglijas armijā un pamodies jau uz kutera, kas burāja uz Indiju. Divdesmit četru gadu vecumā Kreins bija aizmucis no kuģa un kopš tā laika pelnīja naudu kā kontrabandists un laupītājs.

Bīdls atgriezās, vilkdams garu, melnu ādas lādi. Viņš to novietoja uz galda istabas vidū. Demjurels piecēlās no krēsla un aizdedza vēl vienu sveci. Mācītājs sāka zināmo rituālu izsaiņoja akācijas koka nūju un melno roku. Beidzot viņš izņēma keruvimu. Kreins aplūkoja mazo, spārnoto statueti, kas mēness gaismā mirdzēja.

-   Cik jūs par to samaksājāt, mācītāj? Kreins centās runāt tā, lai vina balsī nevarētu saklausīt interesi.

-   Neko daudz. Siem vietējiem ražojumiem nav lielas vērtības. Man par to ir tikai… ē… reliģiska interese. Demjurels pacēla keruvimu virs galda.

-   Tad ko jūs ar šo lietiņu iesāksiet?

-    Vai jūs ticat garu pasaulei, Kreina kungs? Demjurels paskatījās viņam tieši acīs. Tad turpināja runāt gandrīz čukstus: Tādu spēku pasaulei, par kuriem mēs varam tikai sapņot.

-   Nedomāju gan, ka mūsu pasaulē ir nozīme filozofu akmenim vai kādas ielasmeitas burvestībām. Šī ir moderna pasaule; reliģija ir domāta vājajiem un neizglītotajiem, Kreins drosmīgi atteica. Visu, ko dzīvē esmu sasniedzis, esmu ieguvis ar šīm rokām un ar to cilvēku asinīm, kuri stājušies man ceļā. Manā dzīvē nav vietas Dievam vai kaut kādiem māņticības pekstiņiem. Kreins piegāja tuvāk keruvimam, ieinteresējies par smalkajām zelta detaļām un pērļu acīm.

Demjurels neņēma vērā Kreina piezīmes. Padomājiet par pasauli, kurā mēs neesam visspēcīgākie radījumi, kur laika un vietas likumi nedarbojas. Par vietu, kur varai un spēkam ir lielāka nozīme nekā mīlestībai un žēlsirdībai. Mācītājs pagrozīja keruvimu rokā, tā ka tas mēness gaismā iemirdzējās. Iedomājieties, ka jums ir vairāk varas nekā pašam Dievam, ka jūs spējat valdīt pār elementiem vēju, jūru un pat austošo sauli. Iztēlojieties to varu… to gandarījumu… ka jūs spējat iznīcināt ikvienu, kas jums jebkad ko nodarījis. Demjurels ielika statueti atpakaļ kastē. Arī es nekad neapmierinātos ar akmeni, kas var pārvērst priekšmetus zeltā, vai ar raganu burvestībām. Vienīgais, kas mani gandarītu, būtu vara pār pašu Dievu.

Demjurels ielika nūju un melno roku atpakaļ lādē un aizvēra vāku. Tad apsēdās krēslā pie uguns.

-    Tad nu gan jūs nevēlaties maz, mācītāj! Biju domājis, ka vīri sutanās kalpo Visvarenajam, nevis otrādi.

-Jautājums tikai, cik ilgi viņš vēl būs visvarens; viņš taču nesaglabās savu varu uz mūžīgiem laikiem. -

Demjurels saberzēja rokas un iestūma gruzdošo pagali uguni. Mitrumam saskaroties ar sarkanajām oglēm, tā uzdzirksteļoja un nočūkstēja.

-   Jūs esat drosmīgs vīrs, Demjurel, ja šādi runājat par Dievu. Bet vai jūs tiešām ticat garu pasaulei, rēgiem un dēmoniem? Piecēlies no krēsla, Kreins piegāja pie loga un pavērās ārā pāri jūrai uz Beitaunu. Tumsā zem blāzmojošā mākoņa mirgoja zvejnieku māju uguntiņas. Līcī viņš redzēja uz klinšu fona iezīmējamies pats sava kuģa takelāžu. Lai liktu man noticēt kam citam, nevis zobena un musketes lodes spēkam, ir jānotiek brīnumam. Kreins novērsās no loga un pavērās Demjurelā, kurš rušināja uguni ar garu misiņa kruķi.

-   Ar manu palīdzību, Kreina kungs, jūs varētu kļūt par bagātāko cilvēku pasaulē. Jums vairs nevajadzētu doties jūrā un riskēt ar dzīvību. Jūs varētu mierīgi sēdēt un baudīt visas pasaules bagātības. Mācītājs piegāja pie loga un nostājās blakus Kreinam. Paskatieties, tas viss var būt jūsu, ja vien jūs sadarbosieties ar mani.

-   Nezināju, ka viss apgabals ir jūsu īpašums. Domāju, ka tas pieder karalim un Dievam. Kreins soli atkāpās no Demjurela, kas bija nostājies nepatīkami tuvu. Šķita, ka mācītājs apspiež satraukumu, it kā gaidot kādu brīnumainu notikumu, par kuru zina tikai viņš viens.

-   Viss mainās, Kreina kungs, viss mainās. Un šonakt jūs būsiet tam liecinieks. Atvediet man tos divus zaglēnus, un tas būs visa sākums. Atnāciet uz torni, un jūs redzēsiet ko tādu, kas mainīs jūsu domas uz visiem laikiem. Demjurels ielūkojās Kreinam cieši acīs. Jums bija taisnība, kad teicāt: to cilvēku asinis, kuri stāv jums ceļā, bieži vien var palīdzēt iegūt visu, ko kāro sirds. Vai tas nebija kāds rabīns, kas reiz teica: tas, kurš mīl savu dzīvi, to zaudēs, bet tas, kas to ienīst šajā pasaulē, saglabās to uz mūžīgiem laikiem. Kad Demjurels bija beidzis runāt, iestājās nepatīkams klusums. Vai jūs mīlat savu dzīvi, Kreina kungs?

12 Azimuta bērns

Obedija Demjurels un Džeikobs Kreins uzkāpa pa kāpnēm un nonāca uz lielas akmens plāksnes, kas kalpoja par kāpņu laukumu torņa augšā. Demjurels paraustīja Kreinu aiz svārku piedurknes un iestūma pa durvīm Bīdlu. Viņi iegāja plašā, apaļā telpā ar šauriem logiem, kuru metāla rāmji ietvēra tumšu stiklu. Caur katru rūti blāvoja mēness gaisma, metot uz akmens sienām zilus starus. Istabas vidū, uz akmens uzkrāsotā aplī, novietots starp divām akmens kolonnām, kas sniedzās līdz jumtam, atradās koka galds. Tas bija apklāts ar galdautu, un katrā galda galā bija nolikts pa svečturim. Virs galvas vara jumtu tricināja un dauzīja vējš.

Laipni lūdzu manā svētnīcā, Kreina kungs! Šī ir daudz spēcīgāka vieta par jebkuru baznīcu. Demjurela acis tumšajā telpā mežonīgi spīdēja. Viņš pamāja Kreinam, lai tas viņam seko. Nebaidieties, tur nav nekā tāda, kas varētu nodarīt jums ko ļaunu. Vēl ne…

Kreins neko neatbildēja, jo jutās arvien nelādzīgāk. Viņš iegāja aplī un nostājās pie galda.

-   Lūdzu, nepieskarieties altārim svētām rokām, tikai svētām rokām… Demjurels šķita satraukts. Jau tikai atrašanās šajā telpā sagādāja viņam baudu.

-   Kam domāta šī istaba? Man šķita jūs godināt tikai baznīcu. Džeikobs Kreins pavērās apkārt. Telpā bija ticības zīmes, altāris, aplis un ar kobaltzilu krāsu uz sienas uzkrāsota sešstaru zvaigzne.

-   Baznīca ir vieta, kur skaitīt nenozīmīgus vārdus Dievam, kurš mūsos vairs neklausās, Demjurels atteica. īstā atbilde slēpjas šajā vietā. Katrā no mums mīt dievs, kurš gaida, lai to atbrīvo. Mums tikai nepieciešama varas atslēga. Mācītājs nobrauca ar plaukstas virspusi pa balto lina audumu, kas klāja galdu, un paskatījās uz Kreinu, gaidot, ko viņš atbildēs. Kreins iebāza roku kabatā un stingri satvēra naža rokturi. Viņš sajuta karstajā, miklajā rokā auksto metālu. Savos trīsdesmit divos gados Džeikobs Kreins bija pieredzējis daudz ko un nogalinājis daudzus cilvēkus. Taču Demjurelā bija kas tāds, no kā viņam pār miesu skrēja šermuļi un izkalta mute. Kreins ne no kā dzīvē īpaši nebaidījās, bet atrašanās šī vīra tuvumā lika savilkties kuņģim, un Kreins tik tikko apspieda dziņu uz līdzenas vietas mācītāju nogalināt.

-   Ko tad jūs dievināt? Sevi vai kādu citu? viņš strupi noprasīja un gaidīja atbildi.

-   Dievam ir jābūt tādam, lai būtu vērts to dievināt. Personīgi es nekad neesmu pārliecinājies, ka mūsu Dievs spētu dzīvot saskaņā ar to, ko no viņa gaidām mēs, cilvēki. Mēs lūdzam viņu dziedināt, bet cilvēki mirst; mēs lūdzam mieru, bet saņemam ciešanas. Viņš liek mums mīlēt savu ienaidnieku, bet mēs nespējam mīlēt sevi pašu. Viņš atņem mums dzīvē visas baudas, bet vai mēs nokļūstam paradīzē, kad nomirstam? Pēkšņi Demjurels dziļi ievilka elpu un atmeta atpakaļ garos, baltos matus. Tad atkal nomierinājies uzmeta skatienu Bīdlam. Esmu kalpojis Visvarenajam lielāko daļu dzīves. Esmu no viņa arī cietis viņš ir mani izsmējis. Esmu viņam atdevis visu, bet ko viņš ir darījis manā labā? Kad atnācu šeit, es atradu ko citu vai… varbūt jāsaka… šis cits atrada mani.

-   Lai ko jūs būtu atradis, varat paturēt to sev. Ja šī ir tā vieta, uz kurieni man jāatved bērni, tad lai tā būtu. Tikai nodrošiniet, lai tad, kad es ieradīšos, būtu sagatavota mana nauda, Kreins teica, kaut labi zināja, ka tas, ko dara Demjurels lai kas tas arī būtu -, nav nekas labs un, lai nu kam viņš kalpotu, tikai ne Dievam. Joprojām kabatā turēdams cieši satvertu nazi, Kreins pagriezās, lai ietu prom, vienlaikus uzmanoties, vai nav ievilināts lamatās.

-    Nesteidzieties, Kreina kungs. Gribu parādīt ko tādu, kas varētu mainīt jūsu domas par brīnumiem. Jūs esat pasaulīgs cilvēks, kam nepieciešami pierādījumi. Ļaujiet man jums atklāt, kāda patiesībā ir šī pasaule.

Demjurels pamāja Bīdlam, kurš klusēdams stāvēja pie sienas. Bīdls atvēra lielu koka lādi, kas atradās zem viena no šaurajiem logiem. To atverot, iečīkstējās metāla eņģes un no atvērtā šķirsta pacēlās zaļu putekļu mākonis. Bīdls sniedzās lādē un gandrīz iekrita tajā. Viņš pazuda miglā, ar vārgajām kājām pūlēdamies rast atbalstu. Zaudējis līdzsvaru, viņš atkrita atpakaļ, cieši piespiedis pie ķermeņa lielu, zilu akmeni. Ticis uz kājām, Bīdls aiznesa akmeni uz altārgaldu un uzmanīgi novietoja to uz baltā galdauta. Demjurels līksmā smaidā atsedza savus līkos, bojātos zobus. Viņš uzlika abas rokas uz akmens un kaut ko klusu nomurmināja.

Akmens lēnām sašķēlās divās vienādās dalās. Demjurels nocēla tā augšējo pusi, un skatienam atklājās katrā akmens daļā izgrebta perfekta cilvēka rokas forma, kas spīdēja kā tīrs sudrabs. Mācītājs ļoti lēni ielika rokas akmens iespiedumos, kas ideāli atbilda viņa plaukstām, un sāka skandēt:

Akmens, kas uzklausa ļaudis, bet neatbild man,

Mirušam bērnam šis sauciens lai skan,

Spožās liesmas lai šurp viņu nes -

Azimutbērns, tevi aicinu es!

Demjurels pielieca galvu un vēroja savas rokas. Pēkšņi pa ozolkoka durvju apakšu telpā ielauzās caurvējš, paceldams no akmens grīdas gaisā putekļu mākoni. Tas virpuļoja viņiem ap kājām, līdz altāra priekšā izveidojās spēcīgs viesulis. Virpulis pieņēmās spēkā, un tā vidū sāka parādīties sudrabotas, zaļas un purpursarkanas dzirksteles. Acu priekšā veidojās mazas meitenes tēls. Vispirms parādījās viņas basās, baltās kājas, tad zaļā tērpa mala un pēc tam viss pārējais ķermenis un galva. Šķita, it kā bērns tiktu salikts kopā šūnu pēc šūnas.

Kreins nespēja noticēt savām acīm. Viņš piespiedās pie akmens sienas tik tuvu, cik vien varēja. Demjurels turēja rokas iespiestas akmens iedobēs uz altāra un raudzījās uz rēgu, kurš pašlaik ieguva veidolu un matēriju. Mācītājs joprojām kaut ko murmināja svešā mēlē, pierunādams, lai parādība pieņem formu un ierodas pie viņiem.

Kreins skatījās uz bērnu, kas parādījās viņa priekšā. Meitenīte bija piecas pēdas gara, ar gariem, gaišiem matiem un spoži baltu ādu. Zaļais tērps bija apņemts ar zeltītu jostu, galvā āmuļu vainags ar tumšām vilkogām. Viņai bija melnas, nedzīvas acis. Tās bija akla cilvēka acis, kas raudzījās apkārt, nezinot, uz ko skatās. Viņas sejā bija kaut kas pazīstams. Kreins šo bērnu kaut kur bija jau redzējis.

-   Skatieties, Krein! Jūsu paša acis jums vēsta, ka pastāv cita pasaule. Vai jūs to noliegsiet?

Demjurels paskatījās uz Kreinu un tad uz meiteni.

Sis bērna rēgs var paredzēt man nākotni. Viņa ir Azimuta bērns, viena no tiem, kas ir ieslēgti starp dzīvību un nāvi, starp pagātni un tagadni. Viņa ir vienīgā, kam es varu uzticēties. Azimuts nekad nemelo.

Kreins pamanīja, ka Demjurelam sāk trīcēt akmenī iespiestās plaukstas. Kontrabandists neko neatbildēja; viņš centās saglabāt realitātes izjūtu, taču juta, ka mostas šaubas. Vīrs satvēra nazi vēl ciešāk un pavērsa skatienu no Demjurela uz Bīdlu un tad uz meiteni. Demjurels atkal ierunājās:

-   Azimut, es saucu tevi vēlreiz, lai tu vēstītu man patiesību. Pastāsti, kas notiks šonakt!

Iestājās ilgs klusums. Vējš dauzīja vara jumtu, kas pieaugošajā vētrā krakšķēja un čīkstēja. Kreins vēroja meiteni, pūlēdamies atminēties, kas viņa ir. Prāts kliedza, ka viņš to ir pazinis, ka zina, kas viņa ir bijusi, pirms pārvērtusies par Azimuta bērnu. Vīrietim pār pieri ritēja sviedru lāses. Mute bija izkaltusi sausa no bailēm. Viņš juta, kā, asinīm strauji plūstot pa vēnām, skaļi sitas sirds. Meitene sāka runāt izkaltušā, klusā balsī:

-   Viss būs, kā tu vēlies. Viņi atnāks šurp. Tie trīs, ko tu meklē, atkal būs kopā. Azimuta bērns runājot nepakustējās. Viņas rokas bija viegli sakļautas kā lūgšanā.

-   Un kā ir ar Kreinu vai viņam var uzticēties? Demjurels piesardzīgi tincināja.

-   Par tādu jautājumu man vajadzētu jums pārgriezt rīkli, Demjurel, nikni iejaucās Kreins. Neesmu tik ļoti apmāts no burvestības, lai nespētu atdalīt jūsu galvu no sirds. Kreins piegāja pie galda, izvilkdams no jakas nazi. Azimuta bērns pastiepa roku, it kā lai viņu apturētu.

-   Kreins ir patiesas sirds cilvēks, kurš nemainīs savus nodomus. Viņš atvedīs bērnus uz šejieni un dosies prom, paņemot līdzi tikai to, pēc kā nācis. Tad viņa pagrieza galvu pret Kreinu. Meitenes mirušās, aklās acis ielūkojās viņējās. Tava dzīve mainās. Tu atradīsi to, pēc kā ilgojas tava sirds.

Kreins paraudzījās uz meiteni un zināja, ka ir ieskatījies šajās acīs arī agrāk, kaut kad ļoti sen. Viņš nodrebēja no bailēm, jo nesaprata, vai tā ir burvestība vai arī paša prāts izstrādā ar viņu šo triku. Un tad viņš atcerējās. Pirms sešiem mēnešiem Kreins bija piestājis krastā Beitaunā, lai salabotu kuģa korpusu. Meitene, vārdā Hestere Mosa, bija atnesusi kuģa komandai grozu ar zivīm. Kreins atminējās viņas acis un matus, un silto smaidu. Azimuta bērns bija šī meitene. Viņa bija pazudusi no krastmalas, un viņas ķermeni tā arī neatrada. Tagad Kreins sāka apjaust, kādā nāvē meitene mirusi.

-   Lieciet mierā šo bērnu, Demjurel, ļaujiet viņai mierīgi atdusēties kapā!

-   Jūs nesaprotat, Kreina kungs. Azimuts ir ļoti reta parādība. Ko tādu spēj ne katrs bērns ; tā garam ir jāsavieno viens apvārsnis ar otru. Man vajadzēja izmēģināt daudzus bērnus, lai atrastu īsto. Tādu, kas miris īstajā laikā un īstajā vietā. Mācītājs runāja ikdienišķi, it kā apspriestu maizes cenu, nevis stāstītu par slepkavību.

-   Tas ir bērnu, ko jūs esat nogalinājis īstajā stundā un vietā. Lai atbilstu jūsu tā sauktajai maģijai. Jūs viņu nogalinājāt, lai viņa nebeidzami vergotu, neizrādot pat tādu žēlsirdību kā miers pēc nāves.

-   Kas jums liek domāt, ka es viņu nogalināju? Cilvēki mirst arī bez kāda cita palīdzības.

Kreins metās virsū Demjurelam un, saķēris aiz rīkles, trieca pret sienu. Man ļoti gribas aizsūtīt jūs pie viņas. Nogalināt uz līdzenas vietas, un pie velna ar visu naudu! Viņš spieda Demjurelu pie sienas, vienu roku turēdams mācītājam pie kakla, bet ar otru pielikdams tam pie vaiga nazi. Apsoliet man vienu, priesteri. Kad tas viss būs galā, atlaidiet viņu un uzlieciet uz kapa akmeni!

Demjurels nespēja parunāt, jo tik tikko varēja ievilkt elpu. Viņš piekrītoši pamāja ar galvu un paplikšķināja Kreinam pa roku, lai tas laiž viņu vaļā. Kreins atlaida ciešo tvērienu, un mācītājs sabruka uz grīdas, rīstīdamies pēc elpas. Kreins paskatījās uz Azimuta bērnu. Gara vīzija viņa acu priekšā sāka izgaist. Meitene pastiepa rokas, kā cenzdamās palikt šajā dzīvē. Viņš tai uzsauca:

-   Hestere, es tevi atbrīvošu! Viņš samaksās par to, ko tev nodarījis.

Tēls pazuda virpulī, kas sacēla gaisā putekļus. Tikpat ātri, kā bija parādījies, tas izgaisa. Bīdls tupēja sarāvies aiz koka lādes.

Demjurels vārtījās pa grīdu pie altāra, saķēris saspiesto rīkli. Džeikobs Kreins stāvēja durvīs ar nazi rokā. Viņš noskatījās uz abiem ar riebumu.

-   Es atgriezīšos pēc stundas un atvedīšu līdzi bērnus. Sagatavojiet naudu!

Kreins jau pagriezās, lai dotos prom, bet tad iegāja atpakaļ istabā. Vēl kas. Ja kāds no jums abiem mēģinās taisīt trikus, mani ļaudis nodedzinās šo māju kopā. ar jums. Ja jūs paziņosiet muitas ļaudīm, atgriežoties es redzēšu jūs abus karājamies kokā, sagrieztus sīkos gabaliņos vārnām par barību. Naža asmens uzmirgoja blāvajā sveces gaismā. Nekas man nesagādātu lielāku baudu par to. Neizaiciniet mani!

Tad Kreins pa spirālveida kāpnēm devās lejā no torņa. Viņa smagie soļi uz akmens pakāpieniem atbalsojās aukstajā nakts gaisā. Demjurels, turēdamies pie altāra galda, ar pūlēm uzrausās kājās. Viņš dzirdēja, kā lielās koka durvis lejā aizcērtas. Bīdls joprojām drebēja, tupēdams aiz koka lādes, aizsedzis seju rokām.

-   Celies! Celies taču! Viņš varēja mani nogalināt, bet tu tikai guli uz grīdas tā pārbijies, ka nespēj pat pakustēties. Demjurels izrāva no svečtura degošu sveci un meta ar to Bīdlam, tad paķēra svečturi, metās ar to pie kalpa, vicinādams kā zobenu, un vairākas reizes viņam iesita.

-   Lai tas vairs nekad neatkārtotos! Demjurels nokliedzās, kad Bīdla resnos sānus ķēra vēl viens belziens. Nākamreiz aizstāvi mani, nevis slēpies kā tāds ielaspuika. Viņš iebelza Bīdlam pa muguru. Vīrelis iebrēcās un sāka lūgties žēlastību, bet tā bija kļūda.

Demjurels sāka mežonīgi vicināt svečturi, trāpīdams te sienai, te altārim, te Bīdlam. Ar abām rokām belzdams, kur pagadās, viņš kliedza no dusmām un tad sabruka zemē. Kādu brīdi mācītājs sēdēja uz grīdas un tukši blenza uz rakstu, ko veidoja gaisma no logu stikliem.

-   Ej un atved šurp to puiku. Mums ir stunda laika, pirms Kreins atgriezīsies. Paskatīsimies, cik lielas sāpes viņš spēj paciest. Demjurels vilka ar pirkstu putekļos uz akmens grīdas.

-   Bet Kreins teica… Bīdls vārgi ierunājās, cenzdamies atgūties no sitieniem.

-   Kas man daļas, ko tas kontrabandists saka. Es esmu kungs, nevis viņš. Tagad ej! Demjurels meta Bīdlam ar svečturi un trāpīja tam krūtīs. Pacel savu resno pēcpusi un dari, ko lieku!

-   Vai atnest naudu?

Demjurels mirkli padomāja un paskatījās apkārt, it kā meklētu atbildi.

-   Nē. Nauda nebūs nepieciešama. Par to parūpēsies varigals. Līķautam nav kabatu, un ellē nauda nav vajadzīga. Viņš izplūda spalgos smieklos. Tagad pazūdi, Bīdl, pirms neesmu aizsūtījis tevi uz elli parādīt viņam ceļu.

13 Tempora mutantur Laiki mainās (latīņu val.)

Pienāca pusnakts, un pār visām raktuvēm izpletās drēgns aukstums, ienesot miklu dūmaku arī patversmē. Iekšā visi gulēja savās šaurajās koka gultās: lielākie bērni gulēja pa vienam, bet mazākie bija sagūlušies galva pie kājām apakšējās guļvietās. Vīrieši un sievietes bija atkrituši, kur nu katrs varēja, tādi paši nepārģērbušies un nemazgājušies. Lendesas kundzes gulta stāvēja vistuvāk ugunij, atdalīta no pārējās telpas ar noplukušu zila samta aizkaru. Tievā tauku svece, kas stāvēja uz garā galda, izstaroja blāvu gaismu, un siltums no oglēm kamīnā pastiprināja sastāvējušos sviedru smaku.

Rafa snauduļoja savā gultā, palaikam nolasīdams no kājām blusas un domādams par mājām. Gulētāju šņākuļošana un mazo bērnu šņuksti viņu pastāvīgi izrāva no miega. Puisis bija noguris, un viņam sāpēja. Uz pleca smeldza apdegums, un sirds bija pilna ciešanu par to, ka viņš atradās tik tālu no mājām. Varēja dzirdēt, kā ārā mežā šalko vējš un jūras bangas šļācas pret klintīm.

Rafa centās iegrimt sapnī, atbrīvoties no domām par šo vietu, kuras gūsteknis viņš bija, un par nākotni, kas šķita tik neskaidra. Jauneklis lūdzās Riatamusu, lai tas aizved viņu projām no šīs vietas, lai ļauj viņam atgriezties mājās. Bija pagājis jau gandrīz gads, kopš viņš atstāja savu ciemu. Pēdējo nakti mājās viņš bija pavadījis zem zvaigžņotās debess. Mežā žužināja silts vējiņš, kas trenkāja melnajās nakts debesīs mākoņu kumšķīšus. Viņu bija ieaijājušas miegā sieviešu balsis, dziedot psalmus, un uguns sprakšķēšana, kas pieklusa gandrīz vienlaikus ar dziesmām.

Rafa ļāvās bīstamajām domām par dzimteni. Viņš zināja, ka šīs domas liks raudāt par vietu, kuras viņam tik ļoti pietrūka, un par cilvēkiem, kurus viņš ilgojās apskaut. Puisis jutās tik vientuļš. Viņš skuma pēc drauga pieskāriena un siltās afrikāņu valodas, kas viņu aicināja mājās.

Rafa saprata, ka šeit ir svešinieks, kuru no pārējiem šķir viņa ādas krāsa. "Šie ļaudis," viņš domāja, "ir nabagi miesā un garā." Šonakt viņi bija redzējuši, kā kurlmēms zēns atgūst dzirdi, un joprojām nespēja tam noticēt. Šķita, it kā viņi būtu padarījuši sevi aklus un kurlus pret to, ko redzēja, vai varbūt viņi bija neticības noburti. Šie cilvēki labprātāk ticēja zīlēšanas kāršu trulajam garam un vecu meitu tenkām nekā dzīvā dieva Riatamusa roku spēkam. Likās, ka viņi bija apmierināti ar savu gara nabadzību.

Rafa atlaidās uz saritinātā mēteļa, atkal aizvēra acis un iegrima miegā.

Tieši šajā brīdī pamodās cilvēks, kurā bija iemājojis dunamežs. Jau veselu stundu vīrs dalīja savu prātu ar radījumu no citas pasaules. Viņa apziņa bija iespiesta pašā savas esamības stūrītī, un, pilnīgi zaudējis varu pār sevi, viņš bija spiests visu vērot dunameža acīm. Vīrs redzēja ainas no katra cilvēka dzīves, ko bija nomocījis dunamežs. Tas bija nāves radījums, kas tīksminājās par cilvēku ciešanām. Tas lidinājās no viena cilvēka pie nākamā, iegūstot varu pār viņa ķermeni, padarot traku un tad novedot līdz nāvei katru upuri, kurā bija iemājojis. Šoreiz šis bezpalīdzīgais upuris bija Semjuels Blaits, bijušais fermeris, kas, iekļuvis parādos, tagad strādāja Reventorpas alauna raktuvēs. Viņš nodrebēja pie katras ainas, ko dunamežs piespieda viņam noskatīties. Tas bija kas vairāk nekā bērnības murgi viņam bija ne vien jādalās domās ar spēku, kurš tagad valdīja pār viņu, bet arī jānoraugās katra cilvēka dzīvē, ko dunamežs bija sagrāvis.

Blaits pūlējās atgūt varu pār savu apziņu, aizvērt acis, lai atbrīvotos no šīm ciešanām. Viņš vēlējās kliegt pēc palīdzības, bet nezināja, kā vārdu lai sauc. Tiklīdz vīrs mēģināja sakopot domas, tā iejaucās dunamežs un cīnījās pretī veselajam saprātam. Tas zināja viņa vārdu. Pazina viņa slēptākās bailes.

Klausies, Semjuel, tas tagad klusu čukstēja. Dari, ko lieku, un nepretojies, tad tas viss drīz būs galā. Es pat varu atstāt tevi dzīvu. Blaits juta, kā viņā atbalsojas šie vārdi, savelkot katru nervu, katru dzīslu. Vīrietis gribēja atbildēt, taču nespēja pakustināt pat kakla muskuļus. Es runāšu tavā vietā, klusu sacīja radījums. Vienkārši sēdi un klausies. Galu galā tev nav ko zaudēt, bet tu vari iegūt visu pasauli.

Dunamežs izrāva viņu no sapņiem un lika atvērt acis. Nonācis radījuma varā, Blaits piecēlās no gultas un piegāja pie kamīna. Viņš sasildījās pie uguns un tad palūrēja pa aizkara malu, vai Lendesas kundze ir aizmigusi.

-   Uguns, uguns, radījums klusu murmināja. Neesmu sajutis uguns siltumu vairākus gadus. Jums, cilvēkiem, ir tik daudz, par ko justies pateicīgiem. Jums ir silts ķermenis, kam pieskaroties var notrīsēt no satraukuma. Mana dzīve ir tik salta, tik vientuļa. Kāda bauda ir pieskarties siltam ķermenim! Dunamežs ar Blaita roku pieskārās Lendesas kundzes vaigam. Ak, mana mīļā, cik tu esi jauka sieviete!

Ieraudzījis augšējā gultā Rafas ķermeņa apveidus, radījums apklusa.

Blaita emocijas pēkšņi bija mainījušās. Pazuda visas alkas pēc Lendesas kundzes, un tagad viņu pārņēma naids. Viņš fiziski sajuta radījuma dusmas. Viss ķermenis sāka drebēt. Prātu sagrāba radījuma domas. Viņu pārņēma vēlme kliegt, taču tā tika apturēta, pirms vēl vīrs paguva izdvest kaut skaņu. Virsroku ņēma domas par slepkavību.

Tad atkal ierunājās dunamežs:

-   Ja tu to izdarīsi, es pametīšu tevi tikpat ātri, kā atnācu. Paņem nazi un nogalini viņu. Viņš nav jūsējais, bet gan svešinieks. Viņš ir pelnījis nāvi un tas jāpaveic tev.

Blaits nespēja pretoties. Tas nebija viņa varā. Viņš jutās bezpalīdzīgs kā skatītājs, kas vēro kādu lielu traģēdiju. Vīrietis piegāja pie divstāvu gultas, paņēma no galda krēslu, uz kura uzkāpt, un izvilka no jakas kabatas nazi, tad pavērās apkārt. Visi bija iegrimuši dziļā miegā. Neviens neizdvesa ne mazāko skaņu. Tas bija nedabisks miegs šķita, it kā cilvēki būtu pārkāpuši nāves robežu.

Vīrietis pacēla roku virs galvas, nespēdams pretoties spēkam, ar kādu dunamežs valdīja pār katru viņa ķermeņa muskuli. Jā, bija pienācis īstais brīdis. Viņā atkal ierunājās dunamežs.

-Nogalini viņu tagad… Neviens pat nenojautīs…

Blaitam gribējās kliegt un bēgt prom. Fermeris bija nonācis lamatās paša muļķības dēļ; viņš bija Demjurelam parādā septiņdesmit mārciņas, un pēc desmit mēnešiem kļūtu brīvs. Ja viņš tagad paklausīs radījumam, tad kļūs par slepkavu. Vīrietis paskatījās uz Rafu, kura maigā, melnā āda spīdēja sveces gaismā. Blaits turēja nazi paceltu, cik vien ilgi spēja, un nesaprata, kāpēc puisim jāmirst.

-   Izdari to tagad, balss galvā kļuva spēcīgāka. Izdari to, pirms es tevi piespiežu… Vienreiz izdari ko tādu, ar ko varētu lepoties… Nekas cits tev dzīvē nav izdevies, izdari vismaz šo. Dunameža balss kļuva uzstājīga. Blaits sajuta, kā radījums stumj viņa roku, gaidot, kad tā iecirtīs asmeni Rafā. Viņš cīnījās ar sevi un, sasprindzinājis katru muskuli, turēja roku nekustīgi, cik ilgi vien spēja. Vīrietim šķita, it kā viņa roka būtu sašķēlusies divās, ka to pārplēsusi dunameža vara.

-   Dari to, Semjuel! Dari, ko es saku! Nerimstošā balss galvā nomāca visu pārējo.

Pēkšņi patversmes durvis atsprāga vaļā, izraujot no karstās, blusu pilnās gultas Lendesas kundzi. Viņa kā bulta uzšāvās sēdus, ar vienu kustību atrāva vaļā gultas aizkaru un pielēca kājās. Dunamežs norāva Blaitu uz grīdas.

Durvīs stāvēja Konsits un Skerijs: kājās tiem bija dubļaini zābaki un galvā trīsstūrveida cepure. Šajā ceturtajā nakts stundā, kad ārā valdīja drēgns aukstums, viņi izskatījās nožēlojami un noskranduši. Konsits nesmaidīja un neizrādīja Lendesas kundzei nekādu laipnību. Demjurels grib, lai mēs to tumšo puisi aizvedam uz torni, un viņam nepatīk gaidīt.

Pūlēdamās sakārtot izspūrušos matus, sieviete piegāja pie Rafas gultas. Puisis jau bija pamodies.

-   Neaiztieciet, es neļaušu jums viņu aizvest. Viņš tik daudz darījis manā labā izmainījis visu manu dzīvi -, un es neļaušu tev vai Skerijam atkal viņu tramdīt.

Lendesas kundzes skaļā balss pamodināja arī pārējos. No netīro segu apakšas parādījās sejas, kas pustumsā blenza apkārt.

-    Kaut viņš tevi būtu pārvērtis par Sābas ķēniņieni kas man daļas! Viņš ir vajadzīgs Demjurelam, un Demjurels viņu dabūs. Konsits piegāja pie gultas, pagrūzdams malā Blaitu, kurš bija piecēlies kājās un virzījās uz durvju pusi. Paliec, Sem, tu man būsi vajadzīgs. Tu nāksi mums līdzi uz torni gadījumam, ja zēns mēģinās aizbēgt. Ja viņš to darīs, tad es ļauju viņam kārtīgi sadot pa mizu. Blaits gribēja aiziet, bet dunamežs turēja viņu vēl ciešākā tvērienā, neļaudams tam pat pakustēties.

Konsits izvilka no garajiem svārkiem īsu, zarainu rungu. Mosties nu, manu mazo jūrnieciņ! Laiks doties pie tava kunga. Viņš draudīgi pavicināja rungu. Un bez jokiem, citādi dabūsi ar šo, tiklīdz spersi kādu soli sāņus. Vīrs uzsita ar rungu sev pa delnu un no cepures apakšas uzlūkoja Rafu.

-   Lai nebūtu nekādas sišanas, Konsita kungs! Ja jūs to puisi aiztiksiet, jums būs darīšana ar mani. Lendesas kundze izstiepa pret viņu savu garo, mezglaino pirkstu un pavicināja to viņam zem deguna.

-   Demjurels tikpat panāks savu, tikai tu izlidosi no šīs vietas, ko sauc par savām mājām, atcirta Konsits un paspraucās viņai garām. Lien lejā, puis! Mēs noņemsim tev ķēdes. Draudīgi novicinājis rungu, viņš ar to iebelza pa gultas malu.

-   Nāc, Sem! Palīdzi man dabūt to putniņu lejā no viņa laktas.

Blaits nespēja atbildēt. Radījums bija saķēris viņu aiz rīkles. Viņš piekrītoši pamāja ar galvu, juzdamies kā lelle, ko vada neveikls meistars. Pa to laiku Rafa centās tikt lejā no gultas. Važas un nātru apsēji, ko cieši bija uzlikusi Lendesas kundze, žņaudza ādu. Uz muguras iededzinātā zīme pie katras kustības svilināja visu ķermeni.

Rafa paskatījās uz Blaitu un ielūkojās tam dziļi acīs. Viņš novērsās, tad atkal paskatījās vēl ciešāk. Sasprindzinājis skatienu, jauneklis pārlūkoja katru Blaita ādas collu, it kā meklētu kādu noslēpumu.

Visi trīs vīri izveda viņu ārā aukstajā, tumšajā naktī. Rafa bija jau apradis ar siltumu un zināmām ērtībām. Kaut arī gulta bija durstīga un tajā mudžēja blusas, tā tomēr bija mīksta un salīdzinoši ērta. Tagad nakts aukstums spiedās cauri drēbēm līdz kaulam.

Brizdami pa sarkaniem dubļiem, viņi devās kalnā pa šauro, līkumoto mācītājmuižas taku. Bija pilnmēness, vējš debesīs dzenāja mazus, melnus mākonīšus.

Tālu ziemeļos virs jūras debesīs blāzmoja koši sarkans un dzeltens mirdzums, it kā jūra būtu liesmās. Blaits turēja Rafu aiz pleca un ar spēcīgu roku vadīja kalnā. Skerijs gāja pa priekšu, pie sevis kurnēdams un nolādēdams to dienu, kad satika Demjurelu. Tālu aizmugurē vilkās Konsits, kurš ik pēc dažiem soļiem apstājās, lai ievilktu elpu un paskatītos uz jūru.

-   Tas vēl joprojām ir tur, Skerij; izskatās pēc saullēkta, bet tas ir pārāk tālu ziemeļos, turklāt saullēktam ir par agru. Skerijs apstājās un pagriezās paskatīties.

-   Tas tur atrodas jau divas dienas un naktis. Izskatās, it kā visa jūra degtu ugunīs. Ir tik gaišs, ka gandrīz var lasīt, to teicis, viņš atsāka lēnām, smagiem soļiem kāpt kalnā.

-   Viena problēma, Skerij, tu esi pārāk dumjš, lai lasītu. Konsits pie sevis nosmējās un elsdams pūzdams soļoja tālāk. Blaits joprojām klusēja. Rafa turpināja uz viņu skatīties, juzdams, ka šo vīru vada kaut kas draudīgs. Viņš bija redzējis daudzus cilvēkus, kas bija ļāvuši, lai viņu dzīvi iznīcina ļaunums; viņš spēja sajust ļaunā gara klātbūtni pēc cilvēka acu skatiena. Šādas acis raugās tev tieši cauri it kā no citas pasaules. Tās necieš izaicinājumus, bet ļaunumu tajās var sagraut, piesaucot vienu vienīgu Patiesības Vārdu. Rafa zināja, ka ar Riatamusa spēku viņam nav jābīstas ne no viena gara.

-   Tu nevarēsi valdīt pār viņu vienmēr, Rafa klusu noteica. Kādu dienu tev viņš būs jālaiž vaļā. Galu galā neviens nav mūžīgs. Dunamežs neatbildēja. Kā tevi sauc, gars? Pasaki man, kas tu esi!

Blaits pievilka Rafu sev cieši klāt, tā ka viņa jaka sāpīgi berzēja puisim plecu. Pacēlis skatienu, Blaits tālumā, kalna galā, ieraudzīja Skeriju. Konsits vilkās pakaļ simt jardu aiz viņiem. Abi bija pārāk tālu, lai iejauktos, tagad bija īstais laiks. Dunamežs skaļi ierunājās savā paša balsī. Blaits sajuta rīklē vibrējam skaņas, pār kurām viņš nespēja valdīt.

-   Tu neapturēsi mani, puis, radījums noņurdēja zemā, niknā balsī. Esmu sekojis tev pietiekami ilgi, un šonakt man ir izdevība izdzēst tavu gaismu uz visiem laikiem. Dunamežs pievilka Blaita jaku Rafam vēl tuvāk, it kā censtos sagādāt viņam pēc iespējas lielākas sāpes.

-   Beidzot tu vismaz uzdrošinājies runāt. Parasti dēmoni, baidoties no gaismas, slēpjas tumsā. Kādu varu tu pārstāvi? Vai tu esi vienkārši kaut kāds kadešs kāda burvja klēpja sunītis? Rafa skatījās tieši acīs radījumam, kas vērās viņā no Blaita sejas. Kāpēc tu domā, ka es nesaukšu Riatamusa vārdu? Vai tad nezini, ka viņš var atsūtīt visus savus seruvimus, lai tevi iznīcinātu? Rafa apklusa un palūkojās uz Blaitu. Gars neatbildēja. Es zinu, kas tu esi, dunamež… Un tagad laid mani vaļā, pirms esmu nosaucis slepeno vārdu, kura priekšā pat tev ir jānoliec galva. Varbūt viņš atstās tevi dzīvu.

Blaits juta, kā radījums, locīdamies viņa ķermenī, rausta un velk viņa iekšas. Roka atlaida Rafu, un vīrs to iebāza jakas kabatā, lai izvilktu garo nazi, kuru bija tur paslēpis. Viņš atgrūda Rafu un novicināja nazi. Tas skāra puiša vaigu. Nespēdams valdīt pār sevi, Blaits sagrīļojās uz Rafas pusi, kurš bija paklupis takas malā. Viņš krita puisim virsū, cenzdamies iegrūst nazi tam krūtīs. Rafa saķēra Blaita roku, un asmens noslīdēja tikai dažas collas no viņa sejas.

-    Tu domāji, ka spēsi apturēt mani ar vārdiem, puis, nošņācās dunamežs. Šajā ķermenī man būs daudz iespēju. Ar šīm spēcīgajām rokām es varētu pacelt beigtu govi un drīz vien turēšu tajās beigtu afrikāņu priesteri, ko iemetīšu jūrā. Dunamežs trīcēja, cenzdamies piespiest Blaita roku tuvāk Rafam. Es gribu redzēt tavas asinis uz šī asmens, un, kad tu būsi miris, es dejošu uz tava kapa. Runādams viņš slienājās un urkšķēja kā cūka.

-    Riatamusa… vārdā… es pavēlu tev doties prom! Rafa izkliedza šos vārdus, cik skaļi vien spēja. Tie atbalsojās raktuvēs, dziļi mežā, un vējš tos aiznesa tālu pāri jūrai. Blaits pielēca kājās un aizsteberēja pāri takai. Skerijs pagriezās un sāka skriet lejā pa kalnu. Konsits rausās augšā pa nogāzi, cik ātri vien vārgās, resnās un drebošās kājas spēja viņu nest. Dunamežs tika izrauts no Blaita ķermeņa ar sirdi plosošu kliedzienu, un dūšīgo vīru atsvieda malā kā salmu maisu. Rafas priekšā stāvēja gaismas ķēdēm savaņģots briesmonis. Viņš nespēja pakustēties, jo važas kļuva arvien ciešākas. Ieraudzījis radījumu, Blaits šausmās aizsedza acis ar roku. Skerijs, skriedams lejup pa šauro taku, nespēja noticēt savām acīm.

Rafa piecēlās kājās un aplūkoja nožēlojamo radījumu, kas tupēja viņa priekšā. Tas blenza uz viņu ar savām šaurajām acīm un mēģināja pasmaidīt ar muti, kas bija pilna ar nelīdzeniem, uz āru izvirzītiem zobiem, kuri traucēja viņam runāt.

-   Apžēlojies par mani, es negribēju tev nodarīt neko ļaunu, radījums žēlīgi lūdzās. Ja tu mani palaidīsi vaļā, es atstāšu šo vietu un vairs nesagādāšu nekādas raizes. Ļauj man iet un atrast kādu, kas nestu mani visu mūžu.

-   Kādas tev tiesības jaukties šajā pasaulē? Vai tu devi šim vīram iespēju pateikt "nē"? Rafa, dusmīgi uzrunādams radījumu, kas locījās ciešajās gaismas važās, pamāja uz Blaita pusi.

-   Viņš ir cilvēks, viņam nav nekādu tiesību. Cilvēki ir uzgriezuši Riatamusam muguru tāpat kā es. Mēs nokritām no debesīm, bet jūs tikāt izdzīti no dārza… čūskas kārdināti. Elsodams un cīnīdamies pēc elpas, dunamežs iesmējās. Ko jūs, cilvēki, zināt par dzīvi? Vēl trīs vai desmit gadi, un kas notiks pēc tam? Lielākā daļa no jums ir lemti ellei ēnu tuksnesim, kur mājo nepateicīgās dvēseles. Radījums apklusa un paskatījās uz Skeriju, kas kā pārakmeņojies no šausmām stāvēja dažu pēdu attālumā.

-   Ļauj man ieiet viņā. Kādu ļaunumu gan es varētu nodarīt tādā ķermenī? Viņš varēs turpināt izmantot daļu savu smadzeņu. Es viņam sagādāšu tādu dzīvi, kādu viņš nekad nav redzējis.

Rafa pacēla roku uz dunameža pusi.

-   Klusu, gars! Tava vēlme nekad neīstenosies. Tieši tāpēc jau tādi kā tu tika padzīti no debesīm. Tu gribēji būt dievs un nozagt Riatamusa varu. Pat tagad tu perini plānus, slēpdamies aiz ciešanām, ko esi sagādājis cilvēku pasaulei. Ar katru vārdu, ko izrunāja Rafa, dunamežs arvien vairāk sarāvās. Tava taisnība pieder pagātnei. Tagad tev pienācis laiks saskarties ar savu nākotni. Rafa turēja roku, pastieptu pret radījumu.

Blaits aizsedza seju rokām un paslēpās aiz krūma, bet Skerijs pazuda biezajā zālē, kas auga kalna malā. Rafa skaļi iesaucās, tā ka skaņa satricināja gaisu: Visaugstākā vārdā es pavēlu tev doties prom uz vietu, kur tev lemts mitināties uz mūžīgiem laikiem… Ej!

Radījumu apvija sudraboti un zeltīti pavedieni. Tā ķermenis kļuva pilnīgi melns, garā, baltā seja iegrima tumšā miglā, un tad tas tika ietīts zeltītajos pavedienos kā neredzama zirnekļa upuris, ko tas gatavo nāvei. Radījums kliedza un visiem spēkiem centās izrauties no saitēm, bet pēc brīža pilnīgi pazuda gaismas mirdzumā. Nakts atkal bija melna un klusa.

Blaits un Skerijs bija palikuši bez valodas un pārāk izbijušies, lai iznāktu no savām slēptuvēm. Konsits bija paslēpies aiz liela akmens un tagad lūrēja lejup.

-   Nenogalini mūs! viņš bailīgi iesaucās. Mēs tev nedarīsim neko ļaunu. Ļauj mums iet savu ceļu, un mēs tūliņ pat dosimies projām.

Skerijs paglūnēja no dziļa grāvja, kurā bija ieslīdējis, bet Blaits gulēja uz muguras garajā zālē, pie sevis murminādams nesakarīgus vārdus un vēlēdamies pamosties no šīm šausmām. Rafa apsēdās uz liela akmens ceļa malā un sāka smieties. Viņam tas viss bija dala no dzīvā Visuma.

-   No kā jūs baidāties? Šorīt jūs bijāt gatavi mani spārdīt un sist, un vazāt pa dubļiem. Tagad jūs slēpjaties kā bērni, kas pirmoreiz mūžā redzējuši murgus. -

Jauneklis pamāja Konsitam, lai tas nāk ārā no slēptuves. Nāciet, vediet mani pie Demjurela, es vēl neesmu ar to veco suni beidzis kārtot lietas. Pie viņa ir kāds priekšmets, kas pieder man, un tagad ir pienācis laiks to atgūt.

Blaits piecēlās sēdus un uzmeta Rafam skatienu.

-   Vai tu arī esi gars tāpat kā tas, kurš bija iegājis manī? vīrs jautāja vājā balsī, gandrīz baidīdamies runāt.

-   Vai viens gars var padzīt citu garu? Vai kāda armija var cīnīties pati pret sevi?

-   Tad kāda vara ļauj tev paveikt tādas lietas? Blaits atspiedās ar roku zālē un paskatījās uz Rafu, kura veidolu izgaismoja mēness. Kas tu esi par radījumu?

-   Tikai cilvēks tāpat kā tu bez īpašas varas, bez burvestībām.

-   Kā tad tu to izdarīji? Kā tu zināji, kas notiek? Tas radījums gribēja tevi nogalināt kā tu tiki ar to galā?

-   Tā bija vienīgā patiesā Dieva Riatamusa vara. Vai tu pazīsti viņu? Rafa saprata, ka šie ļaudis tic tikai māņticībai un maz ko zina par īsteno patiesību.

-   Dievs? Kā gan var pazīt ko tādu, kas atrodas tik tālu? Kāpēc lai šis Riatamuss gribētu kaut ko zināt par tādu cilvēku kā es? Esmu tikai fermeris. Blaits apklusa un uzmeta skatienu Skerijam, kurš centās izrausties no grāvja. Mēs abi bijām fermeri un visu zaudējām Demjurela dēļ. Nomas maksa kļuva arvien augstāka, un mēs vairs nevarējām to samaksāt, tāpēc kļuvām par parādu gūstekņiem patversmes šveicariem. Viņš vēlreiz paskatījās uz Skeriju, cerēdams, ka arī tas sāks runāt, tad turpināja: Kāpēc lai šis Riatamuss vēlētos pazīt tādus cilvēkus kā mēs? Dievs ir domāts bagātajiem ļaudīm, kam ir krāšņas drēbes un lieli nami. Cilvēkiem, kuri svētdienās kļūst svēti un baznīcā ieņem labākās sēdvietas, kamēr mēs sēžam brīvajās vietās aizmugurē, kur neko nevar ne redzēt, ne dzirdēt. Kam Dievam esam vajadzīgi mēs?

-   Varbūt tieši tā iemesla dēļ. Vai jūs nekad neesat iedomājušies, ka Dievs jūs mīl? Vai nekad neesat noraudzījušies uz jūru, brīnoties par šo mākslas darbu? Vai domājat, ka visa šī pasaule radusies nejauši? Rafa pastiepa Blaitam pretī roku, lai palīdzētu viņam piecelties.

-   Varbūt tavā zemē tā ir, bet šeit… Blaits skatījās zemē. Esmu par to visu domājis, bet, kad paskatos uz dubļiem, kas klāj manus zābakus, uz aitām, kas mirst badā, uz rentes summu, ko nespēju nomaksāt, es saprotu, ka vienīgais, kas šajā dzīvē tiešām pastāv, ir nāve un baznīcas nodeva, kura mums jāmaksā Demjurelam. Galu galā vai tad viņš nav Dieva cilvēks? Demjurels ir mācītājs, tas, kuram jārāda mums ceļš, bet viņš tikai dod mums pajumti un uzturu.

Blaits bija piecēlies kājās un apsēdies blakus Rafam uz akmens. Viņi kopā nolūkojās uz jūru. Skerijs nostājās viņiem aiz muguras, nesaprazdams, ko darīt, bet Konsits tikām vēl rausās augšā pa stāvo nogāzi. Rafa aplika Blaitam ap pleciem roku.

-   Lai nu kas ir šis vīrs, tikai ne Dieva cilvēks. Kaut kam viņš seko, bet nekādā zinā ne Riatamusam. Viņš ir zaglis un melis. Un viņš atbildēs par to visu.

Tagad drebošā balsī ierunājās Skerijs: Tu esi tikai jauns puisis. Kā gan tu tik daudz zini?

-   Pazīt Riatamusu nozīmē iegūt gudrību; zinot viņu, iegūstam sapratni. Tas arī ir viss, kas dzīvē nepieciešams. Rafa uzsmaidīja Skerijam.

-   Un kā tad mēs varam viņu iepazīt? Viņš mājo tur, augstu debesīs, bet mēs esam šeit lejā, šajā ellē.

-   Atveriet acis un pastāstiet, ko jūs redzat.

Skerijam šķita, ka puisis viņu izjoko. Es redzu

debesis, jūru…

-   Nē, pastāsti man, ko tu patiesībā redzi.

Skerijs pavērās apkārt. Tur ir tumsa un gaisma.

-   Un kaut kas vēl, Rafa klusu piebilda. Riatamuss stāv tavas dzīves durvīs un klauvē pie tām. Ja tu dzirdi viņa saucienu, tad atsaucies, un viņš vadīs tavu dzīvi un vienmēr būs kopā ar tevi. Viņš var atbrīvot tevi no nabadzības un ļaut tev būt tādam cilvēkam, kādu viņš tevi ir radījis, nevis tādam, par kādu tu esi kļuvis.

Elsodams pie viņiem pienāca Konsits. Viņa resnās kājas drebēja no pārpūles, seja bija sarkana un pietūkuši. Rafa paskatījās uz viņu.

-   Es vēlos, lai jūs mani aizvestu pie Demjurela. Nesakiet viņam, ko redzējāt. Kad atstāsiet mani pie viņa, dodieties prom no šejienes. Jūs būsiet brīvi cilvēki. Ejiet un sāciet dzīvi no jauna, atklājiet sev Riatamusu. Rafa uzlūkoja Blaitu. Tu esi iepazinis ļaunumu, un tas ir valdījis pār tevi. Bet Visaugstākais tevi atbrīvoja no tā. Atceries: kad viņš tevi atbrīvo, tu tiešām esi brīvs.

Vējš čabinājās viršos takas malā. Visi trīs vīri saskatījās un tad pievērsās Rafam, jo nezināja, ko darīt.

-   Tagad vediet mani pie Demjurela. Pēc zīmēm debesīs var spriest, ka drīz būs pienācis īstais laiks.

Rafa vadīja viņus augšā kalnā, cauri mazajam, tumšajam mežam, pāri zālienam mācītājmuižas priekšā un garām trim kapiem, kas tikko bija izrakti aukstajā, melnajā zemē.

14 Degošais vīrs

Daži cilvēki ir drosmīgi jau no dzimšanas, bet Tomass un Keita tādi nebija. Viņi bija vieni nostaigājuši sešas jūdzes no Bubuļu dzirnavām līdz klajumam mežā uz rietumiem no Stopa kalna. Klajuma centrā cauri zālei vīdēja vecs akmens aplis. Katrs akmens izskatījās kā sačervelējies pirkstgals, kas stiepjas cauri zemei. Mēness gaismā tie meta uz vietām augošajiem viršu ceriem pelēkas ēnas.

Izabella bija iedevusi Keitai garu, melnu apmetni; viņa ietinās tajā, lai pasargātos no aukstā vēja, kas pūta no jūras, atnesot līdzi sāls un jūraszāļu smaržu, un piespiedās tuvāk Tomasam. Kreins bija teicis gaidīt viņu ierodamies, un tad viņš tos aizvedīšot pie drauga.

Keita joprojām dusmojās, ka tēvs sadarbojies ar Džeikobu Kreinu un tik daudzus gadus palīdzējis tam ievest kontrabandas preces. Viņš bija melojis runājis vienu, bet darījis ko citu. Viņš vienlaikus muitas ierēdnis un kontrabandists!

Meitene nodomāja: nez vai līdz nakts beigām atklāsies vēl kādi meli, pārsteigumi? Viņa bija zaudējusi ticību tēvam un cilvēkiem vispār. Dzīve ar tēvu nekad nav bijusi viegla. Raizes vienmēr sagādāja viņa dzeršana. Tēvs varēja uzsprāgt dusmās par vissīkāko nieku, kliegt un brēkt un tad izplūst asarās. Daudzus gadus Keita bija domājusi, ka tā ir viņas vaina, ka viņa kaut kādā veidā ir atbildīga par to, kas noticis. Keita nekad neattaisnoja tēva cerības, nekad nespēlējās kā citi bērni. Viņas loma dzīvē bija gatavot ēst un tīrīt, šūt un lāpīt. Tādas bija prasības. Tēvs gribēja, lai viņa būtu māte, kalpone, nevis meita.

Šonakt viņa bija uzzinājusi, ka tēvs dzīvojis dubultu dzīvi, un saprata, ka tēvu pamazām saindējusi mātes nāve, vainas izjūta, sāpes un tagad arī blēdības.

-   Tā nav mana vaina, tā nav mana vaina, meitene klusu pie sevis atkārtoja, domādama par tēvu un par to, kā viņš meitu nodevis.

Koki klaudzināja zarus vēja ritmā. Meitene skatījās tumsā, meklēdama kādu zīmi no Kreina vai vina ļaudīm.

Nepagāja ilgs laiks, līdz bērni izdzirda zirgu pakavu dunu. Tomass paraudzījās uz Keitu un uzmundrinoši pasmaidīja. Viņš aplika roku meitenei ap pleciem un pievilka viņu sev tuvāk.

-    Lai kas arī notiktu, Keita, es vienmēr būšu kopā ar tevi. Kad mēs bijām mežā, es sapņoju, ka satiku kādu vīru. Tomass brīdi padomāja, tad turpināja: Viņš bija kas vairāk nekā cilvēks, domāju tas bija Dievs. Viņš runāja ar mani, un Dzīves grāmatā parādījās mans vārds. Tas tika uzrakstīts manu acu priekšā. Viņš teica, ka esot Kungs un, ja es viņam ticēšot, man nekad nebūšot jābaidās no nāves. Kā tev liekas, ko tas nozīmē?

Sākumā Keita neatbildēja. Viņa juta kaklā sakāpjam asaru kamolu. Tad meitene nomurmināja:

-   Kāpēc mums tajā visā bija jāiesaistās? Mums vajadzēja saprast, ka notiks kaut kas slikts.

Viņa tik ļoti centās neraudāt. Neizskaidrojamā draudošas nelaimes priekšnojautā bija dusmu un baiļu, bezpalīdzības un nolemtības sajaukums.

Zirgi lauzās cauri koku zariem, un Tomass ar Keitu gaidīja tos ienākam klajumā. Gluži negaidot nodārdināja pērkons. Tas satricināja zemi viņiem zem kājām. Izcirtuma pretējā malā iezviedzās zirgs, un bērni ieraudzīja vienu no Kreina vīriem. Tas atjāja līdz akmens apļa centram, apstājās un kādu brīdi skatījās apkārt, tad pamanīja Tomasu un Keitu.

-    Panāciet šurp! viņš uzsauca balsī, kurā varēja just, ka rums izdzerts pietiekami. Panāciet šurp, lai es varu jūs abus redzēt.

Tomass piegāja pie viņa un pamāja Keitai, lai meitene paliek nedaudz aizmugurē. Zēns arvien vairāk neuzticējās Kreinam un tā ļaudīm.

-   Kur ir Džeikobs Kreins? Tomass jautāja vīrietim.

-   Viņš drīz būs klāt. Kapteinim bija jāsameklē jūsu draugs, bet pēc tam viņš atgriezīsies pēc jums.

-   Bet ja nu mēs pārdomājam? Ja mēs aizbēgam mežā un atrodam draugu paši?

-   Un ja nu es trāpu jums ar šo mačeti tūliņ un uz vietas, jaunais cilvēk?

No tumsas aizsega, ko radīja liels akmens, triju pēdu attālumā parādījās Kreins, un bērni salēcās no bailēm.

-   Es jau sen gaidu, kad tu ieradīsies. Kas tevi aizkavēja, Martin? Kreins vaicāja vīrietim zirgā. Nevarēji atrast ceļu ārā no kroga?

Kreins negaidīja atbildi.

-   Un jūs abi? Jau domājat par bēgšanu? Man likās, ka jūs gatavojaties cīņai. Gribējāt atrast draugu un izglābt pasauli, vai ne tā? Kas mainījis jūsu domas? Kreins šāva jautājumus citu pēc cita, negaidot atbildes.

-   Es atradu jūsu draugu, bet, ja jūs gribat, lai viņš atgriežas pie jums, tad jums jādara tas, ko teikšu. Viņš bargi paskatījās uz bērniem. Jums jāuzticas man, lai kas arī notiktu, pat tad, ja jums šķiet, ka tas nav iespējams.

-   Vai esat pārliecināts, ka varam jums uzticēties? Tomass jautāja.

-   Nu, pavisam droši to neviens nekad nevar zināt. Viss, ko varu teikt: lai noķertu žurku, vajadzīga svaiga ēsma un ķērājs vienmēr parūpējas par slazdiem. Viņš pievērsās vīram zirgā. Paņem desmit vīrus un dodies uz mācītājmuižu. Ieņemiet pozīcijas dārzā līdzās tornim. Es vēlos, lai viena muskete visu laiku būtu notēmēta uz torņa durvīm. Izvietojieties tā, lai nebūtu redzami. Es sekošu ar šiem diviem un pārējiem vīriem.

Kreins paplikšķināja ar plaukstu zirgam pa muguru. Martins apgrieza zirgu un rikšiem aizjāja pāri klajumam uz mežu. Nakts gaisu pāršķēla citu zirgu pakavu skaņa. Tie izlīda no slēptuvēm un rikšoja pa šaurajām takām cauri mežam, pāri norai uz mācītājmuižu.

-   Un kā ir ar jums? Vai varēsiet tikt galā ar zirgu? Kreins tuvojās mežmalai. Man ir ķēve bez sedliem, tā ka jums nāksies iztikt, kā ir. Esiet uzmanīgi, jo tā ir velna apsēsta. Ja vien radīsies tāda iespēja, viņa jūs nometīs zemē. Tas bija vienīgais brīvais zirgs vai, jāsaka, vienīgais, ko mēs varējām nozagt no Mollijas Riketas staļļa.

Viņi devās pāri klajumam; lielie stateniskie akmeņi mēness gaismā bāli spīdēja. Keita jutās neomulīgi un visu laiku skatījās apkārt, izbīdāmās no ikvienas skaņas, kas nāca no meža. Katrā tumšākajā ēnā viņa baidījās ieraudzīt sarkanacainos radījumus, ar kuriem bija sastapusies iepriekš.

-   Kas šī par vietu? meitene jautāja. Man nekad neļāva šurp nākt, teica, ka te dzīvojot mirušie.

Kreins iesmējās.

-   Šis stāstiņš bija domāts, lai turētu tevi pa gabalu no vietas, kur darbojas kontrabandisti. Daži ļaudis teic, ka šī vieta ir kā milzu pulkstenis, kas iezīmē Visuma kustību; citi tic, ka šajā vietā tikuši pielūgti senie dievi. Tad Kreins kļuva nopietns. Līdz šai naktij es nekad nebūtu tādām lietām ticējis, bet nu vairs neesmu tik pārliecināts.

Klajuma malā, piesieti pie koka, stāvēja divi zirgi. Kreins griezīgi iesvilpās un tad pagaidīja. No meža atskanēja atbildes svilpiens.

-   Tie ir mani vīri. Viņiem nepatīk sauszeme, cīnoties tie grib just zem kājām kuģa klāju. Cerēsim, ka šonakt viņiem nenāksies to darīt.

Kreins palīdzēja bērniem uzrāpties ķēvei mugurā, tad viegli uzlēca uz otra zirga. Tomass cieši satvēra grožus, un Keita apķērās viņam ap vidukli.

-   Lai kas arī notiktu, virzieties uz mācītājmuižu! Ja izšķirsimies, es gaidīšu jūs tur.

Runādams Kreins viegli iespēra zirgam pa sāniem.

Abi zirgi ar jātniekiem lēnām iesoļoja meža tumsā. Cits pēc cita viņiem piebiedrojās Kreina vīri. Viņi uzsāka ceļu pa līkumoto taku, kas veda cauri mežam uz noras malu augstu virs jūras.

Drīz vien Džeikobam Kreinam uzmācās šaubas, ka kaut kas nav kārtībā. Jājot cauri mežam, Kreinu arvien vairāk pārņēma sajūta, ka viņus novēro. Viņš lepojās, ka vienmēr ir bijis soli priekšā muitas ļaudīm un dragūnu kapteinim. Pa visiem šiem gadiem, kamēr Kreins nodarbojās ar kontrabandu, viņš ne reizi nebija noķerts. Bija gadījušās daudzas sadursmes, bet viņu nekad nenotvēra. Ne vienmēr palīdzēja laba jātnieka, jūrnieka vai cīnītāja prasme. Kreins zināja apvārdošanas, naudas un brendija varu, ja tā tiek piešķirta pareizajam cilvēkam. Viņš zināja, ka draudi dažkārt ir spēcīgāki par rīcību, un viņa kā slepkavas slava bieži bija viss, kas nepieciešams, lai panāktu vēlamo.

Šeit, mežā, Kreins apjauta, ka viņi nav vieni. Viņš bija vīrs, kas nekad neļāvās bailēm, bet šonakt ar katru soli viņu pārņēma savādas trīsas. Tā bija nelāga, tirdoša sajūta, ka kaut kas nav kārtībā, pieaugoša priekšnojauta, kas robežojās ar bailēm. Arī zirgi kļuva arvien nemierīgāki. Cits pēc cita tie sāka pie katra soļa satrūkties un drebēt, mētāt galvu, vicināt asti un ošņāt gaisu, nododot bailes cits citam, it kā sarunājoties kādā aizmirstā valodā.

Tomasam un Keitai bija skaidrs, ka ķēve, ar kuru viņi jāja, grib nomest viņus sev no muguras, lai varētu aizbēgt naktī un paglābties no radījuma, kas tumsā viņus vajāja. Keita ciešāk pieķērās Tomasam pie vidukļa, savukārt Tomass satvēra grožus un savilka tos tik stingri, cik vien spēja, atliecot ķēvei galvu. Bet tā vilka pretī tik stipri, ka groži rokās slīdēja un griezās zēnam plaukstās. Ķēve iezviedzās un sāka aulekšot, drebēdama un bailēs ošņādama gaisu.

-   Kas notiek, Tomas? Keita čukstus jautāja, nevēlēdamās, lai kāds izdzirdētu.

-   Zirgi sajūt kaut ko nelāgu, Tomass atbildēja. Tie ir nobijušies.

Džeikobs Kreins sedlos pagriezās pret viņiem un klusu ierunājās:

-   Turiet acis vaļā! Mums kāds seko. Pieci ir no mums pa kreisi, un kādi septiņi pa labi. Domāju, tie gaida, lai uzbruktu. Ja viņi zina šo vietu pietiekami labi, tad nogaidīs, kamēr mēs izjājam cauri nākamajam klajumam.

Vīrietis pastiepās un satvēra aiz iemauktiem ķēvi, ar kuru jāja bērni. Es viņu kādu brīdi pieturēšu. Vai varbūt jūs tomēr gribat bēgt prom?

-   Ko mēs darīsim, Kreina kungs? Tomass jautāja.

-   Vai tev vēl ir tas zobens, kas Rūbena mājā?

-   Kad mēs devāmies prom, viņš man to atdeva.

-   Tad, man liekas, tev jābūt gatavam likt to lietā. Aizsargā meiteni un skaties, kas notiek aizmugurē. Cērt spēcīgi un nekad nedod viņiem otru izdevību. Atceries, puis: vai nu tu, vai viņi!

-   Kas mums seko? sarunā iejaucās Keita.

-   Varbūt muitas vīri, dragūni vai kāds, ko Demjurels mums uzsūtījis. Lai kas tie arī būtu, viņi prot virzīties uz priekšu, neradot lielu troksni. Viņi ir mums sekojuši kopš tā brīža, kad atstājām akmens apli.

Tomass un Keita saprata, ka Kreina pieņēmums par muitas ierēdņiem vai dragūniem ir neveikls mēģinājums viņus iedrošināt, zirgi tad nebūtu tik nobijušies.

Mežs pamazām kļuva skrajāks, un viņi izjāja norā. Biezajā, melnajā augsnē vidēja ar blīvu sūnu klāti akmeņi. Pāri arvien biezākajam virsājam savus nedzīvos zarus vējā lieca nokaltuši koki. Taka ievijās nelielā ieplakā, no kuras pavērās skats uz jaunaudzi. Aiz akmeņiem gravas malā spožajā pilnmēness gaismā nekustīgi stāvēja garš, vientuļš stāvs.

Tomass to ieraudzīja pirmais un instinktīvi savilka grožus. Ķēve rāvās, cik spēja, bet Kreins cieši turēja iemauktus.

-   Neuztraucies, es viņu pamanīju, Kreins nočukstēja.

-   Kas tas ir? Tomass jautāja.

-   Protams, ne jau nu kāds no muitas vai dragūns. Tie nekad nestāvētu šādā vietā. Tas droši vien ir vismaz deviņas pēdas garš.

-   Ko mēs darīsim? Keitas balsī bija manāms nemiers.

-   Gaidiet, kad es jums teikšu, un tad jājiet kā vēja spārniem! Neapstājieties! Martins sagaidīs jūs tornī. Palieciet kopā ar viņu! Martinam jūs varat uzticēties, viņš ir labs cilvēks. Vīrieša balsī jautās spēks un patiesas rūpes par bērniem.

Ne Tomass, ne Keita neatbildēja. Meitene turējās pie zēna, sažņaugdama viņa vidukli nepatīkami cieši un vēlēdamās, lai tas viss ātrāk beigtos. Tieši tajā brīdī tēls uz kalna kores aizdegās spožās, oranžās liesmās, kas pacēlās augstu gaisā. No liesmām šāvās degošu salmu un vītola gabali, tad tie sakrita gruzdošos pelnos.

-   Tas ir Ugunsvīrs. Kāds vēlas mūs iebiedēt, Kreins pārsteigumā noelsās. Ātri bēdziet! viņš iesaucās, kad pāri viņu galvām aiztraucās pirmā bulta.

Tā trāpīja akmenī tikai pēdas attālumā. Tas sašķīda gabalos kā stikls. Aizmugurē lidoja nākamā bulta; tā ķēra koku, sadragājot to sīkās šķēpelēs. Tad vēl un vēl viena. Nu jau gaiss bija pilns ar ugunīgām stikla šautrām, kas brāzās no visām pusēm viņiem pār galvām.

-   Mūs grib iespiest gravā uguns ir tikai aizsegam. Kreins atlaida ķēves iemauktus. Uz priekšu! Skrien, cik spēj, vecais velns! viņš uzsauca zirgam.

Dzīvnieks svaidīja galvu uz priekšu un atpakaļ un satraukti ošņāja gaisu, ausis bija pieplakušas galvai, acis plati ieplestas, tad tas metās uz gravas pusi, ar nagiem tik tikko skardams zemi. Kājas iecirtās mīkstajā zemē, un Tomass ar Keitu tikko noturējās zirgam mugurā.

Zirgs aulekšoja prom, bet kalnā virs viņiem, raidīdams pāri takai oranžas un sarkanas gaismas starus, liesmoja Ugunsvīrs. Augšā kalnā viss izskatījās kā citā pasaulē. Sudrabotais mēness spožums, gaisma no liesmojošajiem vītola gabaliem, tumšās ēnas, ko meta koki un akmeņi. Gaiss un zeme, uguns un ūdens sajaucās kopā tik iespaidīgās devās, ka likās realitāte apstājas.

Keita pieķērās Tomasam tik cieši, cik vien spēja, aiz muguras vējā plandījās viņas apmetnis. Zirgs lēkšoja pa šauro taku, kas pēkšņi ievirzījās gravā, kurā nespēja ielauzties pat mēness. Tomass tikai ar pūlēm noturēja grožus. Ķēve, neko neredzot, lēca pār nokritušajiem zariem un paparžu ceriem un, tumsā pazaudējusi taku, mežonīgi auļoja cauri pamežam. Kājas sapinās biezajā nokaltušo paparžu un irbuleņu mudžeklī, un, spārdīdamās ar pakaļkājām, lai atbrīvotos no trūdošajiem augiem, ķēve nosvieda Tomasu un Keitu zemē.

Tomass pielēca kājās, ātri izrāva no jostas īso zobenu un pārcirta papardes, lai atbrīvotu zirga kājas. Kad tas beidzot izdevās, ķēve aizlēca prom, izpurinādama no spalvām beidzamos kazenājus, un aulekšoja augšā pa krastu, atstādama bērnus gravā vienus.

Tomass nokrita zemē līdzas Keitai, kura bija paslēpusies garajā, melnajā apmetnī. Šķita, ka klusums ilgst veselu mūžību. Viņi atradās gandrīz pilnīgā tumsā, neviens no abiem nedz kustējās, nedz runāja. Tomass bija bez elpas un kā bez prāta no satraukuma. Viņš bija to visu sācis, lai palīdzētu Rafam atgūt nozagto. Palīdzēt kādam, kam tas nepieciešams, nebija nekas slikts. Tagad zēns saprata, ka vienīgais, ko vēlas viņš pats, ir atdarīt Demjurelam. Viņš juta sevī, ka kaut kas ir mainījies un turpina mainīties. Kaut kas neapturams, kā sinepju sēklas, kad tās sāk augt.

Zēns iedūra zobena galu zemē.

Mums jāturpina iet uz priekšu. Ja mēs paliksim šeit, tas, kas mūs vajā, lai kas tas arī būtu, mūs notvers.

Tomass sāka smieties, pats nesaprazdams, kāpēc. Viņš vienkārši juta, ka smiekli kāpj un kāpj, sasprindzinot lūpas un kratot vēderu. Beidzot viņš smējās pats par saviem smiekliem. Tas bija tik labi. Zēns juta, kā no vēdera dziļumiem augšup ceļas prieka vilnis. Tomass centās to atvairīt, bet prieka spēks gandrīz svilināja viņam sānu. Viņš apsēdās atpakaļ papardēs. Viss, ko viņš spēja ieraudzīt prāta acīm, bija Kungs, kurš viņam uzsmaidīja. Tagad zēns saprata: lai kas arī notiktu, viņiem nav no kā baidīties.

Vēl aizvien smiedamies, Tomass mēģināja runāt:

-   Keita, mums jāiet.

-   Es priecājos, ka tev tas liekas tik jocīgi, mūs vajā, mēs esam pusdzīvi, zirgs nosviež zemē melnā mežā un aizskrien prom. Ļoti jautri! Par ko tu vēl smiesies? Keita dusmojās. Tās bija viņas ierastākās izjūtas.

-   Es pats nezinu, kāpēc smejos. Neko nevaru sev padarīt. Zinu tikai to, ka viss beigsies labi. Tas ir viss, par ko spēju domāt. Viss būs labi tiem, kuri pazīst Kungu… Tas bija sapnī.

-   Vai šis sapnis izglābs mums dzīvību?

-   Domāju, ka jā, Keita. Viņš mirkli klusēja, tad turpināja: Kopš satiku Rafu un redzēju sapni, esmu sapratis, ka mēs dzīvosim citādā pasaulē nekā šī. Jūtos tā, it kā būtu bijis akls un nu šis aklums pēkšņi zudis. Es dzīvoju savu dzīvi un domāju tikai par sevi par to, kas man ir, ko darīšu. Papardēs iečabinājās vējš. Tagad zinu, ka dzīvē ir kaut kas vairāk. Es apsolīju palīdzēt Rafam atgūt to, ko viņam nozadzis Demjurels. Nezinu, kāpēc tas ir tik svarīgi, bet zinu, ka ir. Tas ir kaut kas tāds, kā dēl ir vērts dzīvot. Pirmoreiz mūžā esmu atradis kaut ko, kam ticēt, kaut ko cerībām pilnu, patiesu.

-   Bet kas tagad notiks, Tomas? Kad es devos tev līdzi, negaidīju, ka redzēšu tādas lietas. Domāju, ka mēs tikai ielauzīsimies mācītāja mājā, un viss. Keita piecēlās kājās un nometa apmetni. Es negāju tev līdzi Rafas dēļ vai tā dēļ, ko viņš grib dabūt atpakaļ, es gāju tāpēc, ka…

Viņa pārtrauca teikumu un nodūra galvu.

-   Kāpēc, Keita? zēns vaicāja.

-   Tagad tam nav nozīmes. Kad es uzvilku pistoles gaili un nošāvu to radījumu, domāju, ka zaudēšu prātu.

Tomass paskatījās uz Keitu. Tumsā viņš tik tikko spēja samanīt meitenes vaibstus. Zēns pastiepa roku un maigi pieskārās viņas vaigam. Viņš nevarēja saskatīt meitenes sejā smaidu.

-   Mums jāiet, Keita. Es nezinu, kur atrodas pārējie un uz kurieni ir devies Kreins. Cik es viņu pazīstu, viņš būs tos pieveicis ar vienu zobena cirtienu. Mums jāvirzās pa gravu uz mācītājmuižu un jātiekas ar Martinu, protams, ja viņam var uzticēties.

Keita saņēma zēnu aiz rokas.

-   Tu ej uz priekšu, man kaut kas jāizdara. Es tev sekošu.

-   Es pagaidīšu tevi uz takas.

To teicis, Tomass pagriezās un sāka soļot cauri pamežam un tad lejup gravā. Keita pacēla no zemes apmetni, nopurināja netīrumus un tumsā pacietīgi gaidīja.

Pēc dažām minūtēm gravas malā parādījās varigals. Tas vērās tumsā ar spoži sarkanajām acīm, kas redzēja tiklab naktī, kā dienā, gan tumsā, gan visspožākajā saulē. Dziļi gravā starp diviem kokiem tas ieraudzīja sarāvušos figūru, kas bija nometusies ceļos kā lūgšanā. Varigals uzvilka stopa stiegru un ielika sudrabotu stikla bultu. Ar kūtru precizitāti tas pacēla cieto melnmetāla stopu un notēmēja, tad nospieda izšaušanas slēgu, un bulta aizšāvās tumsā.

Atskanēja skaļš būkšķis. Bulta ietriecās mērķa mugurā. Varigals apmierināts nosēcās un, lauzdamies cauri papardēm, devās lejā pie upura. Dubļos zem diviem akmeņozoliem sakrunkojies apmetnis klāja nedzīvu ķermeni. Varigals pacēla zobenu un ar vienu cirtienu pāršķēla audumu, iegremdējot asmeni upurī. No pāršķeltā auduma pašķīda sausas zāles un saņurcītu paparžu kumšķi. Keita bija aizgājusi, atstājot ar apmetni pārklātu sausu zāli, papardes un vītola bluķa paliekas.

15 Brīnums

Bija divas stundas pirms rītausmas, bet jaunumi par iepriekšējās nakts notikumiem kā nevadāma uguns jau izplatījās strādnieku mājiņās un alauna raktuvēs.

Stāsts par brīnumiem tika vēl un vēlreiz atkārtots un ceļoja no vīrieša uz sievieti, no mājas uz māju. Par to runāja alus brūvētavās un raktuvēs. Cilvēki stāvēja un apsprieda baumas, kā kurlmēmais zēns sācis dzirdēt un runāt. Lendesas kundze nebeidza stāstīt par notikušo brīnumu katram, ko satika, rādīdama zēnu kā trofeju un lepni stāstīdama visiem, cik jauks puisis ir viņas dēls. Viņa bija nomazgājusi no sejas balto pūdera kārtu un skaistumpumpu, saķemmējusi matus un rīta gaismā izskatījās pēc citas sievietes. Pie brokastīm viņa nedzēra džinu un nepīpēja pīpi. Viņa pat mēģināja noberzt no zobiem brūnos plankumus. Lendesas kundzei austošā diena bija kā jaunas dzīves sākums, tādas dzīves, kurā viņa bija kopā ar savu puisēnu.

-   Varat saukt mani par stulbu, viņa čerkstošā balsī stāstīja kādai meitenei, kura stāvēja pie mājas blakus patversmei, bet es jūtos desmit gadus jaunāka.

Runādama viņa sēca, skaņas veidojās krūtīs kā nepareizas harmonikas motīvi.

-   Kopš tas melnais puisis izārstēja manu Džonu, es nevaru vien beigt smaidīt. Tev vajadzētu ar to puisi tikties, viņš ir īsts džentlmenis, mazs eņģelis. Tas, ko viņš runā, liek justies iekšēji tīram.

Sieviete pacēla skatienu uz mācītājmuižu. Debesīs dzisa mēness gaisma un kā augsti kalni pulcējās tumši violeti vētras mākoņi. Mācītājmuižas priekšpusi izgaismoja spoža gaisma, kas plūda no apvāršņa puses. Katra no daudzajām stikla rūtīm atspoguļoja sarkanu un oranžu mirdzumu. Likās, ka šī gaisma izaicinoši stājas pretī gaidāmajai vētrai. Tā sniedzās līdz augstajam tornim, kas slējās debesīs kā Bābeles tornis.

Lendesas kundze noslaucīja rokas priekšautā un atkal uzrunāja meiteni:

-    Nezinu, ko Demjurelam vajag no tā puiša; es tikai ceru, ka viņš nenodarīs tam neko ļaunu. Pārāk daudz bērnu ir uzkāpuši tur augšā uz neatgriešanos. Viņa noraudzījās uz tuvojošos vētru. Es neticu pasaciņai, ka viņi visi aizsūtīti jūrā vai uz Londonu darbā. Demjurels ir kaut ko tiem nodarījis. Es lūdzu Dievu, lai to puisi vēlreiz redzētu.

Sieviete iegāja mājā un aši aizcirta durvis, jo no melnajām debesīm sāka krist pirmās lietus lāses.

Rafa un trīs vīri paslēpās no lietus zem lielas īves, kas auga pretī torņa durvīm. Konsits neērtā pozā atspiedās pret stumbru.

-   Tev nevajag iet tur iekšā, puis, viņš teica. Tu vari bēgt un meklēt, ja vēlies, savu draugu.

Viņš paskatījās uz abiem pārējiem vīriem.

-Mēs savā starpā spriedām… Pēc tā, kas notika pagājušajā naktī, neesam pārliecināti, ka rīkojamies pareizi. Mēs negribam nodot tevi vikāram un vēlamies, lai tu dodies prom un tūliņ. Varam dabūt tev vietu uz kuģa, kas atiet no Vitbijas. Brauc projām uz jebkuru citu vietu pasaulē! Es tevi aizvedīšu.

Pārējie divi piekrītoši māja ar galvu.

-   Es nebēgšu un nebraukšu projām, iekams neatradīšu to, kā dēļ esmu ieradies. Tas ir vairāk vērts par zeltu. Rafa norādīja uz torņa durvīm. Lai kas arī tur notiktu, es zinu, ka Riatamuss mani neatstās. Jebkurā gadījumā man jāiet iekšā. Atteikties nav manā varā.

To teicis, Rafa atstāja patvērumu zem īves un devās laukā vētrā. Lietus sitās tik spēcīgi kā krusas graudi. Puisis aizskrēja līdz durvīm, satvēra prāvā misiņa zvana rokturi un pavilka to uz labo pusi. Viņš juta, kā atveras aizbīdnis, un ozolkoka durvis atsprāga vaļā.

Rafa lēnām kāpa augšup pa sveču izgaismotajām akmens kāpnēm, apdomādams katru soli, ko spēra. Augšā viņš apstājās pie citām ozolkoka durvīm, aiz kurām dzirdēja Demjurela un Bīdla apslāpētās balsis. Rafa mirkli pagaidīja, tad pacēla roku, lai pieklauvētu. Puisis gribēja parādīt, ka nebaidās, ka neatkarīgi no tā, ko tie darīs, tas viņu neaizskars un nesadusmos. Rafa saprata, ka dodas lielās briesmās. Bet šie meklējumi bija jābeidz. Aiz durvīm noteikti varēja rast atbildi uz visiem jautājumiem, ko viņš sev uzdevis. Rafa bija ceļojis daudzas jūdzes pār zemi un jūrām uz šo vietu, pie šiem cilvēkiem. Pirms kāda laika viņš, stāvēdams uz tempļa pakāpieniem, bija devis solījumu savam tēvam Abraāmam. Viņš nevarēja atgriezties tukšām rokām.

Rafa juta asinis pulsējam vēnās. Tas bija satraukuma un baiļu sajaukums. Uz pieres izspiedušās sviedru lāses jaucās ar lietu, kas sūcās cauri viņa biezajām, melnajām matu cirtām. Puisis domāja, kā viņam labāk ieiet šajā telpā. Ko viņš ieraudzīs? Kas notiks?

Brīdi minstinājies, Rafa beidzot atvēra durvis. Uzplūda spēcīga vīraka dvaka. Jauneklis ielūkojās tumšajā telpā un ieelpoja kodīgo sastāvējušos mirru aromātu, kas mazliet oda pēc puvuma. Tas koda acīs, liekot novērsties.

Demjurels stāvēja pie altārgalda. Viņš bija tērpies garā, baltā talārā, apsējis ap vidukli resnu, melnu, mezglainu auklu un matus atsējis atpakaļ zirgastē.

Tas lika vina vaibstiem izskatīties asākiem nekā citreiz. Pie altāra atradās akācijas nūja un akmens roka. Altārgalda vidū stāvēja keruvims, tā pērļu acis spīguļoja altāra sveču gaismā. Pie sienas bija novietoti trīs koka krēsli ar augstām atzveltnēm un zeltītām auklām, kas nokarājās pāri paročiem. Bīdls šaudījās pa istabu, nesdams zeltītu bļodu ar svaigi sagrieztām zālītēm. Viņam rokā bija mazs zelta sirpis. Tad tas apstājās un paskatījās uz Rafu. Puisis stāvēja dūmu mutuļos, ko izgaismoja mirgojošā sveces gaisma.

Jūs laikam gribējāt mani redzēt? atnācējs jautāja, cenzdamies, lai viņam netrīcētu balss.

Ieraugot durvīs Rafu, Demjurels izskatījās gaužām pārsteigts. Viņš ar skatienu tumsā aiz puiša meklēja savus vīrus. Paskatījies uz Bīdlu, kuram zelta sirpis bija nokritis uz grīdas, Demjurels ierunājās:

-   Kur ir…

-   Jūsu vīri ir ārā, patvērušies zem īves koka, un gudro, ko darīt ar turpmāko dzīvi. Viņi šodien brauc prom. Es tos atbrīvoju. Viņu parāds ir pilnībā nomaksāts, Demjurel. Rafa juta sevī ieplūstam spēku. Bailes ātri izzuda.

-   Kas tev devis tiesības atbrīvot ļaudis? Tev vini neko nav parādā, bet man gan. Vikāra balss bija dusmu pilna. No mutes šķīda siekalas. Daudzi no viņiem ir gļēvuļi. Kad es tikšu galā ar tevi, tad atvilkšu viņus atpakaļ aiz viņu pārbijušos mazo galvu matiem. Savāc viņu, Bīdl, un ved šurp!

Bīdls svārstījās, nezinādams, ko darīt. Viņš paskatījās uz Rafu, tad uz Demjurelu.

-   Nestāvi tur kā kretīns! Ņem viņu ciet! Demjurels kliedza.

-   Paliec uz vietas, Bīdl! Tev vairs nav jāklausa šī cilvēka pavēlēm. Arī tu vari būt brīvs vīrs. Kā tu domā, kāds spēks viņam ir pār tevi? Rafa paspēra soli uz altāra pusi.

-   Neklausies viņā, Bīdl, viņš grib tevi apmuļķot.

-   Ko jūs zināt, Demjurel? Jūs dzirdat, bet nesaprotat. Jūs redzat, bet esat akls. Jūs tā nodarbina paša "es", ka esat nocietinājies pret to cilvēku vajadzībām, kurus pats paverdzinājāt. Es atnācu šurp kā brīvs cilvēks, nevis vergs, un došos prom tikai ar keruvimu. Tagad atdodiet to man!

Demjurels un Bīdls saskatījās un sāka smieties. Ozolkoka durvis pēkšņi aizcirtās, un Rafu apņēma smacējošie mutuļojošā vīraka dūmi.

-   Tu esi drosmīgs, bet dumjš. Vai tev nav ienācis prātā, ka es zinu, kas tu patiesībā esi? Gebra Nebura man pateica, ka keruvims nevar palikt viens. Man vajadzēja ilgu laiku, lai saprastu, ka viens no tiem var būt no zelta, bet otrs no miesas un asinīm. Vai Dievam nav dīvaina humora izjūta?

Demjurels paņēma no altāra zelta keruvimu.

-   Tas ir mans mūža darbs. Nu man pieder viss, par ko sapņoju. Viņš paskatījās uz Rafu. Tu esi keruvims, kuru es gaidīju. Kopā jūs man sniegsiet varu pār visiem elementiem. Es valdīšu pār jūru un debesīm. Varu vienai zemei uzsūtīt sausumu, bet citai plūdus. Es varu jūrai likt aprīt veselu kuģu floti. Padomā, ko ir vērta šāda vara! Es būšu bagātākais cilvēks pasaulē. Manā priekšā klanīsies karaļi un prinči. Keruvima spēkam būs visaugstākā likme.

Demjurels no satraukuma gandrīz spiedza:

-   Vai zini, kas man sagādā vislielāko prieku? Tavs Dievs varēs vienkārši sēdēt savā tronī, nolūkoties uz notiekošo un raudāt.

Viņš piespieda keruvimu vēl ciešāk pie krūtīm.

-   Vai Dievs nesaprot, ka viņam ir beigas? Cilvēki ir noguruši no viņa, viņi ir par to aizmirsuši. Nauda… vara… tumšās mākas. Tie ir jaunie dievi, un man ir atslēga uz šo valstību.

Rafa pagaidīja, līdz Demjurels beidz runāt. Viņš ar vienu aci vēroja Bīdlu, kurš bija pacēlis no grīdas zelta sirpi.

-   Vai jūs tiešām domājat, ka tas ir viss, ko cilvēki vēlas no dzīves? Tas nepadarīs jūs nemirstīgu. Jūs nevarēsiet paņemt šīs lietas līdzi nāvē.

-   Nāve. Veco vīru draudzene, Demjurels runāja aizbildnieciskā tonī. Tu esi lielāks muļķis, nekā es domāju. Šī nakts atnesīs nāves beigas. Ar keruvima pamodināto spēku es nekad vairs nebaidīšos nostāties Dieva priekšā. Iekšējais dievs ir daudz varenāks par ārējo. Tāda ir šo laiku patiesība. Es valdīšu pār spēkiem, par kuriem tu maz ko zini, un tu nespēsi mani apturēt.

To teicis, Demjurels paņēma zem altāra nolikto garo pistoli un uzvilka gaili. Pistole bija sagatavota šaušanai.

-   Domāju, ka tas tev liks man paklausīt. Demjurels iesmējās, pamādams ar galvu pakalpīgajam Bīdlam.

Bīdls aizsteberēja pāri telpai un, piesardzīgi satvēris Rafu aiz rokas, pieveda pie koka krēsliem. Ierāvis puisi vidējā krēslā, Bīdls steidzīgi piesēja viņa plaukstas un pēdas ar zeltītām auklām. Locītavas spieda cietais koks, un auklas iegriezās miesā.

Durvis uz kāpnēm aizcirtās, un bija dzirdami smagi soļi, kas virzījās uz torņaugšu. Demjurels pagriezās pret Bīdlu.

-   Paskaties, kas tur ir; mēs nevēlamies, lai mūs traucē! viņš norēja pavēli.

Bīdls devās pie durvīm un nospieda rokturi, bet tās atsprāga vaļā, nogrūžot Bīdlu malā un piespiežot pie akmens sienas. Telpā ienāca Džeikobs Kreins, uzmezdams nevērīgu skatienu čupiņai uz grīdas saļimušajam Bīdlam. Ieraugot Kreinu, Demjurels izskatījās pārsteigts. Tā acis pievērsās lielajiem asins traipiem uz Kreina augšdelma un pleca, taču viņš neko neteica.

Kreins paskatījās uz Rafu.

-   Tad šis ir visu problēmu cēlonis! Izskatās pēc ēģiptieša. Neielaidies ar viņu, Demjurel! Ar šādiem neielaidies, būsi nelaimīgs.

Kreins paspēra soli tuvāk Demjurelam.

-   Laime nāk no Lucifera. Šis nav nekāda spožā Rīta zvaigzne. Kur ir pārējie? Demjurels prasīja.

-   Esmu atnācis pēc naudas. Bērni ir lejā, Kreins runāja kā vīrs, kurš nevēlas ilgi ķimerēties.

-   Mums ir neliela problēma, Kreina kungs. Jums nāksiet pagaidīt. Demjurels parādīja uz Rafu. Mūsu laiku aizņēma viņš. Bīdls aizvedīs jūs uz māju un iedos naudu. Atvediet bērnus; viņu draugs tos gaida, un es arī.

-   Nemēģini mani piešmaukt, vikār! Viena maza krāpšana, un tavs kalps smaidīs no zoda līdz ausīm uz mūžīgiem laikiem. Kreins parādīja ar roku, it kā grieztu kaklu. Demjurels notēmēja uz viņu pistoli.

-   Kas gan varētu mani atturēt tevi tagad nogalināt un paturēt naudu sev?

-   Uz priekšu, uzvelc gaili! noteica Kreins. Tad mani vīri aizdedzinās pulvera mucu, kas novietota pie durvīm, un tu aizlidosi uz viņpasauli.

Viņš pasmaidīja.

-   Tad mēs visi uzzināsim, vai tur patiešām ir Dievs. Kreins saviebās un satvēra Bīdlu aiz pleca. Nu, gliemi, rausies augšā un velcies lejā pa kāpnēm! No šīs smakas man gribas vemt.

Kreins pagriezās pret Demjurelu.

-   Kad es dabūšu naudu, tad atsūtīšu šurp bērnus. Ko tu ar viņiem darīsi, tā ir tava daļa.

Bīdls pieķērās pie durvju roktura, pierausās kājās un sekoja Kreinam lejā pa kāpnēm un laukā no torņa.

Rafa pārlaida skatienu dūmu pilnajai telpai. Demjurels nostājās pie altāra un pacēla Azimuta akmens virsējo daļu.

-   Ļoti drīz, mans tumšais draugs, man būs viss, ko es jebkad esmu vēlējies. Kad ieradīsies tavi draugi, viss būs vienkārši lieliski. Viņš pasmaidīja vāju smaidiņu.

-    Viņi nav jums nodarījuši neko ļaunu. Kāpēc jūs jaucat tur iekšā arī viņus? Vai ar mani nav diezgan? jautāja Rafa.

-   Diezgan? Nekad nevar būt diezgan! Galu galā trīs sirdis ir labāk nekā viena. Vai tu vēl neesi sapratis, ka runa ir par upurēšanu? Pat tavs Dievs to zina. Pilnīgs, pietiekams ziedojums grēku piedošanai, vai ne?

Kamēr viņš runāja, kambara metāla jumts dārdēja vētrā, kas plosījās ārā.

Rafa nekavējās ar atbildi:

-   Dievs prasa vairāk, nekā jūs jebkad esat bijis gatavs darīt.

-   Par ziedošanos es kaut ko zinu. Visu mūžu to vien esmu darījis. Tagad pienācis mans laiks, Demjurels atbildēja.

Sajā brīdī torņa durvis atsprāga vaļā un Kreins iegrūda kambarī Bīdlu, viņiem sekoja Tomass un Keita. Divi viņa vīri aizšķērsoja durvis.

-   Nu, lūk, vikār, te ir tie divi, ko tu vēlējies. Dari ar viņiem, ko gribi! Kreins pastūma bērnus uz Demjurela pusi.

-   Man patīk cilvēki, kas tur vārdu, noteica Demjurels.

-   Vārdu? Viņš ir krāpnieks un melis. Dienaszaglis! iekliedzās Keita.

-   Piesien viņus pie krēsliem un dabū to diedelnieku un viņa vīrus no šejienes laukā. Mums darāms darbiņš. Demjurels pavērsa pret Kreinu pistoli. Un bez jokiem, Kreina kungs; es protu izmantot šīs lietiņas tikpat labi kā tu.

-   Viņi ir tavi, vikār. Dari, ko gribi. Es dabūju savu naudu, un kuģis ir gatavs doties jūrā.

Kreins pagriezās un deva saviem vīriem zīmi atstāt telpu. Atmuguriski viņš virzījās pa akmens grīdu uz durvīm, paturēdams acīs Demjurelu un pistoli.

-   Atvainojiet, jaunie draugi, bet darījums ir darījums un dzīve nav nekas cits kā māņi. Trīsdesmit gabali karaļa sudraba. Iziedams no telpas, viņš uzsmaidīja Keitai. Torni atkal satricināja vētras grāvieni.

-   Gluži īstajā reizē. Man patīk vētra, tā liek sirdij ietrīsēties. Demjurels pievērsās Bīdlam: Sagatavo viņus rituālam!

Šajā mirklī pa šauro logu ielauzās saules stars, piedūmoto istabu piepildot ar krāsainu gaismu.

Bīdls iesaucās:

-   Par vēlu, kungs, ir jau saullēkts! Mēs esam nokavējuši īsto laiku. Ir rīts.

-   Vēl viena nakts un mēness, Demjurels norūca uz Bīdlu. Piesien viņus labi! Sagatavo telpu, un mēs atgriezīsimies vakarā. Domāju, ka tā dēļ, kas notiks, ir vērts pagaidīt vēl vienu dienu.

Demjurels novilka garo, balto talāru, nometa to uz altāra, novietoja keruvimu galda vidū un nopūta sveces.

Bīdls pārlaida acis Keitas gludajai sejai. Viņš piegāja pie meitenes, pievilkdams slimo kāju. Pieliecies tas ieskatījās viņai acīs un viegli noglāstīja vaigu.

-   Tu esi tik piemīlīga, tas būs liels zaudējums. Viss, ko tu kādreiz varētu darīt, izgaisīs, kad rīt uzlēks saule.

-   Liec viņu mierā, tu izdzimums! iesaucās Tomass.

-   Tikai pieskaries viņai vēlreiz, un es noraušu tev no ģīmja visas kārpas…

Zēns pavilka auklas, ar kurām bija piesiets pie krēsla.

Šķita, ka tās ar katru kustību kļūst ciešākas,

-   Es darīšu ar viņu, ko gribēšu, Bīdls atcirta,

-   un šonakt darīšu, ko gribēšu, arī ar tevi. Pagaidi, līdz uzlēks mēness, un tu redzēsi, kas ar jums notiks.

-   Keita, neklausies, ko viņš saka! Viņi neuzdrošināsies aiztikt nevienu no mums, Tomass teica, cenzdamies būt tik drosmīgs, cik vien spēja. Tad viņš atkal pievērsās Bīdlam. Tiklīdz viņas tēvs uzzinās, kur mēs esam, mēs būsim no šejienes laukā.

-Viņas tēvs daudzus gadus ir ēdis no Demjurela rokas. Kā tev šķiet, kas stāv aiz visa notiekošā? Vienu dienu viņš ir tiesnesis, nākamajā mācītājs, bet naktī ir klāt visos kontrabandas darījumos, kas notikuši šajos gados. Šeit valda vikārs, nevis tavs tēvs. Ja nebūtu Demjurela, arī tu dzīvotu nabagmājā un kašātu raktuvēs alaunu, jaunā Keita.

Bīdls papliķēja ar plaukstu Tomasam pa seju.

-   Kas attiecas uz tevi, labākais, ko var darīt ar Berikiem, ir viņus noslīcināt tūliņ pēc dzimšanas… Vai arī tie paši pamanās noslīkt, nesasnieguši četrdesmit gadu vecumu.

Viņš nosmējās par savu asprātību, bet Tomass pūlējās savaldīt niknumu. Klusu ierunājās Rafa:

-   Liec viņu mierā, Tomas! Viņu pazudinās paša mēle. Labs vārds spēj atvairīt naidu, kas kaist viņa galvā kā kvēlošas ogles. Ir daudz nozīmīgākas lietas par viņa dusmām.

-   Tas tiesa, Tomas. Klausies, ko saka tavs tumšais draugs. Tā var būt beidzamā balss, ko tu dzirdi šajā pasaulē. Bīdls paņēma no altāra sveci un devās uz durvju pusi.

Pie durvīm atradās maza koka kastīte ar misiņa atslēgu. Vākā bija vairāki mazi caurumiņi. Bīdls izgāja pa durvīm un ar kāju aizspēra kastītei vāku. Tas, kas atradās iekšā, aizkaitināti nošņācās.

-   Kamēr būšu prom, varbūt tās jūs izklaidēs. Es neciešu sabiedrību un īpaši jau bērnus. Bīdls vēlreiz iespēra pa kastīti, un pāri tās malām galvas sāka snaikstīt trīs no miega iztraucētas čūskas.

To mēles pašāvās gaisā, bet acis šaudījās pa telpu. Čūskas šūpoja bāli brūnganās galvas, cenzdamās sajust siltumu. Bīdls ātri aizvēra kambara durvis.

Kāpnēs viņš nokliedzās:

-   Uz redzēšanos, mani draugi! Kad satumsīs, es atnesīšu gaismu.

Kambarī bija auksti. Vecā vīraka dūmu un sveču tauku smaka pildīja gaisu kā bieza, brūna migla. Austošā saule vēl nedeva pietiekami daudz gaismas, un kambaris bez sveču gaismas grima drūmā tumsā. Uz kāda miruša karaļa kapa saplūda kopā ēnas. Kastītē, ritinādamās un slīdēdamas cita citai pāri, salti šņāca čūskas. Laiku pa laikam tās paslēja galvas pāri malai, bet laukā līst nemēģināja.

Tomass skatījās uz altāra svecēm un vēroja, kā no apdzēstajām daktīm vijas dūmi. Tie griezās kā maldugunis, kas vasaras vidū dejo virs ezera. Domās Tomass atgriezās citā gadalaikā, kad sejā bija jūtams siltums, kad auksti vēji nepūta mugurā un nestindzināja pirkstus. Viņš atcerējās, kā kopā ar Keitu vēlā vakarā peldējās un vēroja, kā pār rāmo ūdeni šaudās spāres. Tās nolaidās uz ūdensrozēm vai arī nekustīgi sastinga gaisā kā radījumi no citas pasaules. Bērni stundām sēdēja krastā, vērodami, kā zivis ķer pirkstos savirpinātas maizes bumbiņas.

Viņi runāja par dragūnu kapteini Ferelu un par to, kā viņš vienā naktī notvēris divpadsmit kontrabandistus. Tad tie veselu mūžību izklāstīja viens otram savus dziļākos noslēpumus, un zēnam šķita, ka tā tam jābūt. Kādreiz Tomass domāja, ka viņa dzīve nekad nebeigsies, bet tagad, augstu tornī, piesietam pie krēsla, gaidot Demjurelu, prātā iešāvās domas par nāvi.

Nebija tā, ka Tomass nebūtu ar to saskāries. Viņš bija redzējis līča krastā izskalotus daudzu mirušu jūrnieku ķermeņus. Nāve viesojās Beitaunā katru dienu. Tā bija slimības, vētras vai traģēdijas sekas.

Zēns saprata, cik dārgs ir ikviens elpas vilciens. Viņš aizvien vairāk juta katru ieelpu, katru trīcošās sirds pukstu. Viņš paskatījās uz Keitu. Meitene bija aizvērusi acis un noliekusi galvu. Pār viņas vaigu slīdēja viena vienīga asara. Tomass paraudzījās uz Rafu. Puisis vēroja gaismu, kas sāka ieplūst telpā caur krāsainajiem šauro logu stikliem, un pie sevis murmināja vārdus, kurus Tomass nespēja saklausīt; viņš tikai redzēja ritmisku lūpu kustēšanos, tos atkārtojot atkal un atkal. Tomass nezināja, ko sacīt. Viņš zināja tikai to, ka ir jālauž šis klusums, jārada kāda skaņa. Viņa sirdī mājoja bezpalīdzības un bezcerības izjūta. Šķita, it kā visi pasaules spēki vērstos pret viņu. Ienaidnieki bija aizgājuši, atstājot neizprotamas bailes no klusuma un neziņas.

-   Ko viņi ar mums darīs? ievaicājās Tomass.

-   Viņi mūs nogalinās, Rafa mierīgi atbildēja.

-   Kāpēc? Tomass tik tikko spēja izrunāt šo vārdu. Viņa rīkle pēkšņi bija izkaltusi kā tuksnesis.

-   Kāpēc viens cilvēks ir nogalinājis citu kopš Ēdenes laikiem? Kāpēc Kains nogalināja Ābelu? Dažiem cilvēkiem tas ir sirdī kopš dzimšanas, Rafa lēnām runāja. Citiem to iemāca sarūgtinājums un dusmas.

-   Kāpēc mūs? Tomass dedzīgi jautāja.

-   Ne tik daudz mūs, cik mani. Es esmu tas, ko viņš vēlas, ne jūs; jums te nevajadzētu atrasties, un man nevajadzēja lūgt jūsu palīdzību. Man bija jānāk vienam. Jūsu nāve būs uz manas sirdsapziņas. Rafa mēģināja Tomasam mierinoši uzsmaidīt.

-   Bet viņš nevar mūs nogalināt cilvēki mūs atradīs, Keita iekliedzās ar asarām balsī.

Rafa palūkojās uz meiteni un noteica:

-   Mēs neesam pirmie un nebūsim pēdējie. Šis cilvēks nekad neapstāsies. Viņš vēlas valdīt pār pasauli ar kaut kādu aizmirstu maģisku spēku, kas galu galā vērsīsies pret viņu pašu un to iznīcinās. Tikai tad mēs varēsim redzēt patiesību.

Jauneklis uz brīdi apklusa, tad piebilda:

-   Taču tad jau var būt par vēlu.

-   Bet es negribu mirt, miršana domāta veciem cilvēkiem… dumjiem cilvēkiem, meitene asi noteica. Lai Demjurels iegūst, ko viņš grib, bet lai laiž mūs vaļā!

-   Tas, ko vēlas Demjurels, esmu es. Viņš grib, lai es mirstu. Ja es nomiršu, viņš kļūs spēcīgāks. Tāpat kā mēs esam piesieti pie šiem krēsliem dzīvi, tā būsim pie tiem piesieti arī nāvē. Mūsu garam nebūs miera. Viņš mūs izsauks, un mums būs jāatbild. Mēs būsim ieslodzīti starp dzīvību un nāvi, starp gūstu un brīvību.

-   Es neticu tam visam. Dzīve ir tikai tas, ko var redzēt. Kā viņš var noķert to, kā nav klāt? Keita dusmīgi jautāja.

-Vai tu tici vai ne, bet tu nekad nevarēsi mainīt patiesību, ka ikvienam no mums ir ķermenis, dvēsele un gars. Ja gribi, tu, Keita, vari protestēt, bet tev iekšā mājo gars, kas ir mūžīgs. Tu esi Riatamusa radīta, lai dzīvotu šajā pasaulē, tad tiksi pārveidota nākamajai. Tāda ir patiesība, un tā tevi atbrīvos. Rafa gandrīz kliedza, un viņa vārdi atbalsojās telpā. Baidies nevis no tā, kas iznīcina tavu ķermeni, bet no tā, kas sagrauj tavu dvēseli.

Rafa pavilka cieši sasieto auklu un paskatījās uz koka kastīti pie durvīm.

-   Viena čūska ievilka cilvēci ellē; varbūt trīs palīdzēs tai izglābties un atgriezties paradīzē.

16 Baltās noras ragana

Kreins sēdēja zirgā un nolūkojās, kā Bīdls atstāj torni un pa grantēto celiņu dodas uz mācītājmuižas sētas durvīm. No savas slēptuves mežā viņš varēja labi pārredzēt ceļu uz Vitbiju, savu kuģi un alauna raktuves trīssimt pēdu zemāk.

Pēdējās lietus lāses sitās pret sausajām lapām, kas karājās zaros kā mirušu cilvēku rokas. Kreins ciešāk savilka mēteļa apkakli, izņēma savu ūdensnecaurlaidīgo cepuri un uzvilka to pāri acīm tā, ka zem tās malas tik tikko varēja kaut ko redzēt. Sedlu somā atradās tālskatis un zaļā samta maisiņā ietītas trīssimt mārciņas, ko viņš bija saņēmis no Bīdla. Cauri audumam izspiedās lielās gineju monētas. Kreins paturēja maisiņu rokās, sajuzdams tā svaru, un pažvadzināja monētas. "Nauda par neko," viņš nodomāja.

Acis joprojām bija pievērstas telpai torņaugšā. Pirmajos rīta gaismas staros Kreins ieraudzīja šauru akmens sienu, kas savienoja torni ar mācītājmuižu un kalpoja kā balsts. Apaļais torņa jumts bija izgatavots no bieza vara, kas laikapstākļu, vēja un jūras šļakatu iespaidā gadu gaitā bija kļuvis zaļš. Balsta baļķu muguras bija apvilktas ar metālu un izskatījās pēc kompasa adatām. No jūrā pavadītajiem gadiem Kreins zināja, ka tie rāda uz visām četrām debespusēm: ziemeļiem, dienvidiem, austrumiem un rietumiem. Jumta galā atradās gara metāla kārts, un no tās kā bieza, ar zīmuli uzvilkta līnija stiepās dzelzs sloksne, kas pazuda zem īvēm.

Debesis pār jūru kļuva gaišākas un zeltītākas virs apvāršņa izlauzās dienasgaisma un izgaismoja tumšos vētras mākoņus, kas pletās pāri viļņiem, drīz vien atdodot vietu saulei. Saules stari lēkāja no viena mākoņa uz nākamo un ņirbēja pa bangojošās jūras virsmu. Savādais mirdzums ziemeļu pusē bija kļuvis spožāks. Likās, it kā debesis būtu pārrautas divās daļās. No apvāršņa līdz pat debesjumam pacēlās dzintaraini zaļa un sarkana blāzma kā degoša mākoņa stabs.

Kreins pārlūkoja apvārsni no ziemeļiem līdz dienvidiem, acīm sekojot līnijai, kur jūra satiekas ar debesīm. Viņš meklēja iemeslu, kāpēc izveidojies tāds mākonis. Tomēr tur nebija nekā, izņemot šo dīvaino spīdumu. Savā dzīvē Kreins bija piedzīvojis daudz neizprotamu lietu, bet degošu mākoni viņš nebija redzējis nekad. Viņš zināja, ka tas nav gluži dabisks veidojums, ka aiz tā stāv kāds spēks, kas drīz liks sevi manīt.

Nolūkodamies uz mežu, Džeikobs Kreins nespēja tikt vaļā no domām par iepriekšējo nakti. Viņu mocīja atmiņas par Azimuta vīziju. Austot rīta gaismai, viņam vēl joprojām acu priekšā stāvēja mirušās meitenītes seja, tās lūdzošās acis un kvēlā vēlēšanās palikt pasaulē, kura nu viņai ir zudusi. Šī viena gara parādīšanās bija izvilkusi Kreinu no neticības pasaules. Tā bija iedēstījusi sēklu, kas vairāku stundu laikā bija sākusi augt apkārt viņa dvēselei kā žņaudzoša efeja.

Kreins saprata, ka viņa naidā pret Demjurelu slēpjas arī zināma interese un apbrīna. Demjurela alkatībā, noslēpumainībā un varaskārē bija kaut kas tāds, kas ielauzās Kreina vienmēr tik nocietinātajā sirdī, liekot viņam izjust nelielu skaudību. Džeikobam Kreinam šīs jūtas nepatika; tās nozīmēja, ka viņš nevalda pār sevi. Un pastāvēja tikai viens veids, kā tikt ar šo problēmu galā, atbrīvoties no tās ar jebkuriem līdzekļiem.

Pasaulē bija kāda lieta, ko Kreins vēlējās visvairāk, un tā bija nauda. Kopš pusaudža gadiem viņš bija redzējis bagāto svētlaimi, apskaudis šos cilvēkus par visu, ko tie var nopirkt. Viņš bija vērojis, kā vīri cīnās un mirst, un nodod pat savus tuvākos par naudu. Un tas viss tās žvadzoņas dēļ, kas bija viņa samta maisiņā.

Demjurelam kaut kā bija izdevies sagrābt to visu sev. Kreins labprāt būtu pārgriezis mācītājam rīkli un nozadzis to, kas tam pieder. Viņam no prāta neizgāja Demjurela piedāvājums. Ja nu tā ir taisnība? Ja nu šis vīrs var sniegt viņam visu, ko tas meklē? Tad vairs nebūtu jājūt mutē jūras garša un naktīs jāvalstās kojā, gaidot, kad okeāns izmetīs uz grīdas. Tas viss varētu mainīties, bet par kādu cenu? Kreins mocījās, pārdomājot, vai sadarboties ar Demjurelu un piekrist darīt, ko tas vēlas, vai ne. Viņā cīnījās alkatība ar priekšstatiem par to, kas ir pareizi un kas ne. Kreins vienmēr bija pastāvējis pats par sevi, nekad nebija pakļāvies kāda pavēlēm, vadījies tikai pēc sava rakstura un nekad nebija baidījies izmantot deviņu collu garo auksto tēraudu, lai uzvarētu strīdā. Ja viņš kļūs par Demjurela sabiedroto, tad to visu nāksies nolikt malā un būs jādara kas tāds, ko viņš nespēj, jāuzticas.

Šādas domas malās Kreinam pa galvu atkal un atkal. Viņš apcerēja katru punktu un katru jautājumu, kas nedeva mieru, un centās saglabāt skaidru galvu, bet atmiņas par iepriekšējo nakti un Azimuta bērna acis nāca virsū kā vētra jūrā. Domās viņš dzirdēja balsi, kas viņu lūdzās, sauca no kapa.

No savas slēptuves vīrietis redzēja kārtīgo dārzu mācītājmuižas priekšā, kur puķu dobju rindas ietvēra mazi, četrstūraini dzīvžogi. Iekšpus tālākās dzīvžoga malas viņš pamanīja trīs svaigi izraktas seklas bedres. Kreins atkal uzmeta skatienu tornim, tad kuģim. Beidzot viņš deva signālsvilpienu. Dziļi mežā atskanēja atbilde, ko atnesa vējš. No pameža parādījās daži viņa vīri, ar viņiem kopā bija Martins, kas pavērās Kreinā un ieraudzīja, ka cauri viņa jakai sūcas asinis.

-   Kas noticis, kaptein? Vai jūs ķēra kāda no tām bultām?

-   Tiesa, Martin. Bulta trāpīja man no mugurpuses un degdama izgāja cauri rokai. Vai esam kādu zaudējuši?

-   Nav atgriezušies Kirkbijs un Rendels. Šķiet, viņi palika aizmugurē, lai apturētu katru, kas jums sekotu. Kopš tā laika viņi nav redzēti. Martins pamāja uz kalnu pļavu tālāk mežā.

-   Cik vīru vajadzētu, lai ieņemtu to māju ar visām bagātībām un dabūtu to visu uz kuģa? Kreins jautāja.

-   Nedomāju, kaptein, ka puiši no laba prāta to darīs. Pēc tā, ko viņi redzēja iepriekšējā naktī, visi runā par burvestībām un apgalvo, ka Vecā Mega ir pārvērtusies par zaķi, kurš dzenas jums pakaļ.

Martins palūkojās uz vīriem, kuri bailīgi klusēja.

-   Cik reižu neesmu sacījis, ka jums nav jābaidās no Vecās Megas un pasakām par viņas pārvērtībām! Kurš gan baidās no zaķa? Kreins zobojās.

-   Kaptein, te pagājušajā naktī notika kaut kas neparasts, mēs visi to redzējām. Martins pavērās tieši Kreinā. Degošais Ugunsvīrs un viss pārējais. Tās nebija mūsu iedomas vai māņi, kaptein.

-   Martin, ja tu tā turpināsi, tad mani pārliecināsi. Kreins centās apslēpt patiesās jūtas. Tagad ir rīts. Nakts parādībām te nav vietas. Esmu dabūjis labu naudiņu, un kuģis ir gatavs ceļam uz Holandi. Pārliecinies, vai puišiem ir kas ēdams! Mums nāksies atstāt Kirkbiju un Rendelu pļavā. Viņi zināja, ar ko riskē, kad devās mums līdzi, kad nonāksim Holandē, izmetīsim par viņiem kādu kausu.

-   Vēl kas, Martins piebilda. Ir trīs jauni vīri, kas grib braukt mums līdzi. Viņi apgalvo, ka esot alauna racēji. Mēs atradām viņus slēpjamies no vētras. Šie vīri saka, ka tas svešinieks atbrīvojis viņus no kalpības Demjurelam. Viņi vienā laidā stāsta par tā puiša spējām. Viņi ar to visu ir tik lielā mērā pārņemti, ka plāno uzbrukt tornim un atbrīvot puisi. Ko ar viņiem darīsim?

Martins to jautāja, gandrīz smiedamies. Aiz viņa satraukti mīņājās Skerijs, Konsits un Blaits.

Kreins neatbildēja. Viņš bija klausījies pavirši, jo viņa redzeslokā bija nonākusi virkne jātnieku, kas rikšoja lejā pa šauro ceļu uz mācītājmuižu. Saule mirguļoja uz spožajām pogām un plecu bruņām, vīru tumšsarkanie mundieri un baltās bikses laistījās rīta saulē. Skanēja zobenu šķindēšana un sprādžu klabēšana vienlaikus ar divdesmit lielisku sirmju pakavu klaboņu. Divus zirga garumus priekšā pārējiem rikšoja milzīga melna ķēve. Tās jātniekam bija tāds pats formas tērps kā pārējiem, bet uz viena pleca bija uzmests īss apmetnis un uz muguras karājās gara muskete. Uz pakauša viņam bija uzslieta cepure ar melnu spalvu, kas plīvoja vējā.

-   Kas tas ir? Martins vaicāja klusinātā balsī.

-   Tas ir nepabeigts darbiņš, lūk, kas tas ir. Kreins sajuta ievainojumu vaigā.

-   Kāpēc gan kapteinim Ferelam vajadzētu ieturēt brokastis kopā ar Demjurelu?

-   Turklāt laikā, kad man tur, zem zemes, ir pilns tunelis ar kontrabandas precēm, Kreins atsaucās. Divdesmit vīru ar zirgiem visā savā krāšņumā, un visiem pēkšņi radusies interese par mūsu kuģi, kas atrodas divsimt jardu no Beitaunas… Kādas Ferelam darīšanas ar Demjurelu?

-   Varbūt viņš vēlas saņemt visu grēku piedošanu, noteica Martins, tuvodamies mežmalai. Aizgāja apmeklēt vikāru, lai pajautātu viņam, vai Dievs tam ir piedevis, ka Noslēpumu mežā iecirtis jums sejā.

-   Lai piedotu, Ferelam ir vajadzīgs kas vairāk par Dievu. Kamēr vien es nēsāju šo zīmi, nekad neaizmirsīšu, ko viņš man ir parādā. Viens veiksmīgs cirtiens, un viņš jau plātās pa visu pasauli, ka uzveicis mani zobenu cīņā. Man vajadzēja viņu toreiz tur nogalināt, un viss. Viens miris dragūns pasaulē vairāk vai mazāk kāda tur starpība! Tā runādams, Kreins paturēja acīs mācītājmuižu. Nedomāju, ka mums ir pietiekami daudz vīru, lai tiktu ar viņiem galā. Un man nepatīk cīnīties dienasgaismā. Nav nekādas patikas redzēt, kā izskatās viņu ģīmji, kad pār tiem pārbrauc mans zobens. Labāk naktī, tad ir arī attiecīga noskaņa, iesmējās Kreins.

Kapteinis Ferels iejāja mācītājmuižas pagalmā un piesēja zirgu pie slitas torņa malā. Kreins vēroja, kā Bīdls steidzas tam pretī un aicina iekšā. Arī pārējie vīri nokāpa no zirgiem, sapina tiem kājas un iegāja garajā šķūnī. Tajā mirklī domas par palīdzību Demjurelam izgaisa kā rīta migla.

-   Martin, atstāj mani ar diviem vīriem! Gribu, lai tu dodies jūrā. Brauc pāri līcim un, kad nonāksi nepieciešamajā attālumā, bliez no lielgabala tieši virsū mācītājmuižai. Kad būsi to izdarījis, pagriezies uz ziemeļiem un izmet enkuru aiz zemesraga. Tur viņš tevi neredzēs. Gaidi trīs stundas un, ja es neparādos, brauc uz Vitbiju.

-   Ko jūs darīsiet, kaptein? Martins vaicāja.

-   Nezinu. Varu apsolīt tikai vienu līdz pusnaktij Ferels un Demjurels gulēs kopā vienā no svaigi izraktajiem kapiem. Viņš pamāja uz mācītājmuižas pusi. Vai nu viņš ir burvis, vai ne, bet viņš pārāk daudz zina, un šoreiz tam nepietiks ar maģiju vien, lai paliktu dzīvs.

Kreins pamāja Skerijam, kurš vēl aizvien stāvēja dažas pēdas aiz Martina meža tumsā.

-   Nāc šurp! Pastāsti man, kas tajā Āfrikas puisī ir tik īpašs!

Skerijs paskatījās uz Konsitu, tad uz Blaitu. Bet neviens neko neteica. Skerijs neuzdrošinājās pacelt acis uz Kreinu viņš zināja tā reputāciju un raksturu, tāpēc stomīgi atbildēja:

-   Viņš ir citāds. Tas puisis spēj izdarīt un pateikt tādas lietas, kas liek cilvēkiem mainīties. Viņš ir dziednieks; ar viņu runājot, pārņem sajūta, it kā viņš zinātu, kas notiek tavā galvā.

-   Tad viņš ir kāds burvis vai pestelis? Kreins jautāja.

-   Nē, kaptein, viņš nav burvis. Tas jauneklis apgalvo, ka tie visi ir slikti, viņam nepatīk kārtis un zīlēšanas seansi. Skerijs urbināja ar zābaka purngalu zemi. Viņš izdziedināja kurlmēmo zēnu raktuvēs un izdabūja no Blaita kaut kādu nelāgu garu.

Skerijs paskatījās uz Blaitu.

-   Tas ir tiesa, piebilda Blaits. Ļaunais gars bija pārņēmis manu prātu un gribēja, lai es to puisi nogalinu. Puisis pienāca un ar vārdiem lika tam pazust, un es kļuvu brīvs.

-   Vai visa pasaule ir kļuvusi traka? Kreins sacīja Martinam. Līdz iepriekšējai naktij es domāju, ka spoki ir pasakas, ko mēs cilvēkiem stāstām, lai tie turētos pa gabalu no vietas, kur slēpjam kontrabandu. Tagad visur, kur es pagriežos, ir vieni vienīgi gari, spoki un elles izdzimumi. Varbūt tu man vēl stāstīsi, ka jūs visi esat vērsušies pie Dieva, lai tas jūs pasargā?

-   Nu, kaptein, daži no mums gribētu Vitbijā noklausīties sprediķi. Mēs dzirdējām, ka drīz atgriežoties Veslija kungs.

-   Veslijs?! Kreins pacēla balsi. Tas cilvēks pataisīs jūs par sievišķiem, kam vairs neinteresē dzērieni un kontrabanda. Tad, kad viņš pagājušajā reizē ieradās

Beitaunā, es zaudēju pusi savas komandas. Vai tu neesi padumjāks, Martin? Domāju, tu būsi pēdējais, kurš uzņems sevī reliģijas devu. Es dodos uz Briesmoņu klinti; no turienes iztīrīšu tuneli un samaksāšu Demjurelam par vizīti. Apsolīju vecajam Rūbenam, ka atvedīšu bērnus atpakaļ. Un vienreiz dzīvē turēšu vārdu. Ņemšu līdzi Skeriju un Blaitu; viņi pazīst raktuves un to puisi. Varbūt viņš izmainīs arī mani, Kreins kā pa jokam noteica.

Martins pasauca vīrus un pazuda meža tumsas aizsegā. Džeikobs Kreins turpināja novērot mācītājmuižu, bet Skerijs un Blaits sēdēja uz nokrituša koka stumbra un gaidīja, kad viņiem teiks, ko darīt. Ilgi gaidīt nenācās.

Kreins izņēma no sedlu somas tālskati un paskatījās uz mācītājmuižu. Varēja saredzēt telpu, ko Demjurels izmantoja par kabinetu. Erkerā pie maza galdiņa sēdēja pats vikārs un ar muguru pret logu kapteinis Ferels. Iepūderētās parūkas cirtas krita pāri vienam viņa plecam. Demjurels runāja gari, plaši un satraukti žestikulēdams.

-   Vai jūs labi pazīstat raktuves? Kreins uzrunāja Skeriju un Blaitu, nepagriezies pret viņiem, bet turpinādams raudzīties tālskatī.

-   Pietiekami labi. Mēs esam tur bijuši… jau agrāk, Blaits atbildēja.

-   Vai jūs tās pazīstat pietiekami labi, lai dabūtu man pulvera mucu? Kreins jautāja.

-   To var izdarīt vienā rāvienā, atteica Skerijs. Domāju, ka noliktavā dažām jābūt.

-   Man būs vajadzīga viena muca pulvera, dažas degļa auklas un kaut kas ēdams. Uzmanieties, lai jūs nenoķer! Es jūs gaidīšu uz Briesmoņu klints pēc divām stundām. Tagad ejiet!

No savas izdevīgās pozīcijas zirga mugurā Kreins turpināja vērot mācītājmuižu un Demjurela sarunu ar Ferelu. Bija acīm redzams, ka šī nav klusa apspriede. Rokas vicinājās pa gaisu, dūres belza pa galdu; tad Demjurels piecēlās, atstūma krēslu, pieliecās pie Ferela un sagrāba viņu aiz mundiera. Ferels atgrūda vikāru un apsēdās atpakaļ krēslā, grozīdams galvu. Viņi strīdējās, bet, par ko, Kreinam nebija ne jausmas. Kreins izberzēja acis viņš bija noguris, bet sāpes no ievainojuma plecā uzturēja viņu nomodā, tāpat arī vieglā zirga kustēšanās zem vina.

Nepatīkama sajūta pakrūtē liecināja, ka viņš mežā nav viens. Zirgs, kurš mierīgi bija grauzis zāles čemurus, apstājās, atmeta galvu un atlieca ausis. Tā nāsis drebēja. Kreins palūkojās apkārt. Mežs bija pilns ar ierastajiem rīta trokšņiem. Lejā, laukā starp mežu un raktuvēm, varēja redzēt Skeriju un Blaitu. Tie brida pa zāli garām dzīvžogam, kurš stiepās gar mazā strauta malu. Tālāk, slīpumā pa labi, atradās sliedes, pa kurām zirgi vilka uz karjeru tukšas vagonetes. Tajās iekrāva slānekli un tad atkal nolaida ratus lejā uz raktuvēm.

Kreins bija pārliecināts, ka tuvumā kāds atrodas. Zirgs bija kļuvis nemierīgs, ošņāja gaisu, mīdījās ar kājām un kārpīja zemi. Kreins vēlreiz palūkojās apkārt un pārbaudīja pie jostas pistoli. Lai nonāktu uz Briesmoņu klints, viņam vajadzēja jāt pa ceļu uz dienvidiem un tad pie Zvanu kalna pagriezties uz jūras pusi. Sajā ceļā paietu kāda stunda. Viņš varētu atstāt tur zirgu un tad nokāpt pa šauro kazu iemīto taku uz plašo zemes strēli, kas kādreiz bija nokritusi no četrsimt pēdu augstās klints virsas un tagad veidoja nemīlīgu, irbulenēm klātu plakankalni.

Tā bija vieta, ko uzdrīkstējās apmeklēt tikai daži. Pārāk daudz tika stāstīts par cilvēkiem, kas no šejienes neatgriezās, par to gariem, kuri staigā pa šaurajām, slidenajām klints takām starp zemi un jūru. Briesmoņu klints vienmēr bija attaisnojusi savu nosaukumu. Tā bija vairojusi leģendas par tulakiem, radījumiem, kuri to vien vēlas, kā iekļūt cilvēku pasaulē, nodarīt tiem postu un radīt haosu.

No neierastās vienatnes Džeikobs Kreins kļuva arvien satrauktāks, tāpēc bija sācis vairāk domāt par spokiem un leģendām. Sajūta, ka viņu novēro, kļuva spēcīgāka. Kreins iespieda papēžus zirgam sānos un pagriezās atpakaļ, lai jātu augšā kalnā uz Balto noru. Izjājis no meža tumsas saules gaismā, viņš juta atvieglojumu. Vētra bija aizvirzījusies tālu uz dienvidiem, un tālumā varēja saskatīt pamatīgu lietu, kas trieca krusas graudus pret sabrukušo pili augstu virs līča vairākas jūdzes tālāk.

Kreins paraustīja plecus par nepatīkamo sajūtu, tāpēc mēģināja pasmieties, lai tiktu vaļā no bailēm. Baltā nora bija kaila vieta, kur starp muklājiem un akmeņu atsegumiem klejoja tikai aitas. Kreins uzjāja līdz Ugunsvīra paliekām. Tās bija apsvilinājušas zemi. Vairāki vītola zari gulēja neskarti zemē. Dienasgaismā šī vieta izskatījās citāda nekā iepriekšējā naktī. Viņš meklēja ieleju, kur bija noticis uzbrukums, un soļos aizveda zirgu līdz vietai, kur viņa rokai cauri bija izlidojusi bulta un pēc tam uzsprāgusi uz akmeņiem.

Saules gaismā viņš redzēja mazu, salauztu plāksnīšu gabalus, kas izskatījās kā sasmalcināti dimanti. Tātad tas viss bija noticis īstenībā tā nebija iztēle vai kādas savādas burvestības radītas halucinācijas. Tagad viņam bija pierādījumi. Ievainojums augšdelmā un stikla drumslas, kas izmētātas ap akmens atsegumiem, bija patiesas liecības.

Kreins pacēla dažus gabaliņus daudzkrāsainā stikla. Katrs gabaliņš vizmoja pārsteidzošos zaļās, sarkanās, kobalta un violetās krāsas toņos. Viņš nekad nebija redzējis neko cilvēka rokas radītu, kas varētu līdzināties savā hipnotiskajā skaistumā ar šo stiklu.

Šajā brīdī Kreins izdzirda dziedāšanu, kas nāca no akmeņu krāvuma puses. Viņš nevienu neredzēja, bet dzirdēja sievietes balsi. Tā dziedāja skumju sēru dziesmu, raudādama par sava bērna nāvi. Aiz akmeņiem atradās vecs, nokaltis krūms bez lapām, ar sausiem, nedzīviem zariem. Tas bija cilvēka augumā, un katrā zarā ar lentēm bija iesietas dažādas veltes. Uz akmeņiem, kas bija sakrauti pie krūma, bija izmētāti sausas maizes gabali, izgriezti dzīvnieku formā. Koki bija noklāti ar ziedojumiem no cilvēku matiem, uz pergamenta bija uzrakstīti vārdi un ietīti drēbē. Šīs veltes rīta pūsmā grabēja pret sauso mizu un karājās zaros kā lūgšanas, kuras vējam jāaiznes kādam mēmam dievam.

Dziedāšana kļuva skaļāka, bet Kreins nevarēja saskatīt dziedātāju. Viņš sekoja balsij lejā ieplakā un augšā otrā pusē, līdz beidzot ieraudzīja to sēžam uz akmens, kas sniedzās laukā no zemes kā lielas rokas pirksta kauliņš. Kreins nespēja saprast, kāpēc viņš nav redzējis sievieti jau agrāk. Akmens bija viņa redzeslokā jau kopš brīža, kad viņš iznāca no meža Baltajā norā.

Sieviete turpināja dziedāt, satvērusi rokām galvu. Viņas garie, sarkanie mati krita pār seju. Sieviete bija ģērbusies kā zivju sieva rupji šūto garo kleitu ar maisauduma priekšautu klāja plecu lakats.

Kreins piegāja pie sievietes un nostājās tās priekšā. Kad viņa virpināja pirkstos matus un aizklāja ar rokām seju, vīrietis redzēja tās raupjās rokas un aplauzītos nagus. Dziedāšana pārvērtās dūkšanā, kurā atkārtojās vieni un tie paši vārdi.

-   Viņa uz mūžu ir aizgājusi, šo zaļo zemi atstājusi.

-   Kas ir aizgājis, sieviete? Kāpēc atrodies šeit?

-   Viņa ir prom, bet es esmu palikusi viena, atbildei nodziedāja sieviete.

-   Paskaties uz mani, sieviete, varbūt es varu tev palīdzēt viņu atrast, sacīja Kreins.

Sieviete, nepaceldama acis, strauji papurināja galvu, raudama ar roku matus.

-Viņa ir projām aizgājusi, un nezin' neviens, uz kuru pusi, atkal iedziedājās sieviete, gandrīz kliegdama. Uz Balto noru mans ceļš allaž vīsies, līdz viņa mājās atgriezīsies, kur gaida to sirds mana smeldzošā un uguns, iekurta pavardā.

Kreins saņēma sievietes roku un piespieda viņu pacelt skatienu. Viņa centās aizsegt acis, atvilkt nost vīrieša rokas. Tad sieviete piecēlās kājās un atgrūda Kreinu.

-   Liec man mieru! viņa iesaucās. Tu atnāc šurp un stāsti man, ko darīt, kad visapkārt lidinās radījumi, kas grib paņemt tavu dvēseli… Starp tiem ir viens, kuram uz šķīvja drīz būs tava sirds.

Sieviete paskatījās uz Kreinu ar skaidrām, baltām acīm, kuras bija aklas pret šo pasauli.

-   Sieviete, tu esi akla. Kā tu vari to visu redzēt?

Viņa skatījās tam cauri neredzošām acīm, un likās, ka pazīst viņā katru sīkumu.

-   Nav vajadzīgas acis, lai redzētu nāvi, ne lūpas, lai runātu par to. Tagad atstāj mani vienu! Es gribu dziedāt savai meitenei. Varbūt viņa ies tālāk, un es negribu to palaist garām.

Sieviete atkal sāka dziedāt, vaidēdama kā gaudojošs vējš ziemas naktī.

-   Paklausies, sieviete! Ko tu meklē? Varbūt es varu tev kā palīdzēt, man ir acis, kas redz šo pasauli. Kreins atkal pacēla viņas galvu, cerot ieraudzīt tās seju.

-   Lai varētu redzēt šo pasauli, ir nepieciešams kas vairāk nekā tikai acis. Tām jāspēj ielūkoties nākotnē un pagājībā. Viņa pasniedzās un pieskārās vīrieša vaigam, pārbraukdama ar pirkstiem Ferela zobena atstātajai rētai. Tas esi tu, tērauda skarts un nelabā vadīts… Cieta sirds un sīksta daba… Šajā vietā, norā, zem mana koka, kapteini Džeikob Krein, dusi mierā!

Runādama sieviete aizskāra Kreina seju tik maigi, cik vien ar savu roku spēja.

-   Nestāsti man par nāvi, kamēr manā ķermenī vēl elpo dzīvība! Kreins iebilda. Es esmu visnotaļ dzīvs un tāds arī domāju palikt.

-   Cik ilgi tu spēsi cīnīties ar parādībām, ko neredzi? Cik ilgi tās sekos, tevi nenotverot? Iedod man stikla gabaliņu no bultas, ieliec to man rokā.

Viņa pastiepa atvērtu plaukstu. Kreins izņēma no kabatas saplēstā stikla lauskas un ielika tās sievietei plaukstā. Viņš pamanīja tās cieto ādu. Sieviete saspieda gabaliņus dūrē, saberzdama stiklu.

-   Tagad paskaties, kapteini Krein! Sieviete atvēra plaukstu, un stikla tajā vairs nebija. Bija palikuši tikai sarkani putekļi kā izkaltuši dubļi. Viņa pastiepa roku, un vējš aizpūta smalko pulverveida stiklu prom.

-   Palūkojies šurp, manu jauko puisēn, palūkojies! sieviete dziedāja.

Tad viņa pūta atlikušo pulveri uz Kreina pusi. Viņš ātri pacēla roku, lai aizsargātu seju. Stikls atlēca no viņa ādas un griezās apkārt, mainīdams krāsu un formu. Izveidojās spārnots melns radījums, kas lidinājās Kreinam ap galvu, plivinādams spārnus un klaigādams. Kreins mēģināja trāpīt radījumam ar cimdoto roku.

-   Liec to mierā, kapteini Krein, putns nenodarīs tev neko ļaunu. Tas ir tikai tik īsts, cik tu vēlies, noteica sieviete.

Kreins beidza dauzīt ar dūri gaisu. Putns lidoja augstāk un augstāk, vējā celdamies un krizdams.

-   Ar kādu burvestību palīdzību tu dari tādas lietas? Kreins jautāja. Kāpēc tu mani tā moki?

-   Tu pats sevi moki, Džeikob. Tu nekad neesi apmierināts ar to, kas esi un kas tev pieder. Tava sirds nepazīst miera. Tu esi cilvēks bez draugiem. Tu nekad neesi sapratis vārdu "mīlestība", tomēr dziļi tevī ir cerības sēkla, sīka sinepju sēkliņa, kas gaida, kad varēs sākt augt. Viņa paplikšķināja vīrietim pa plecu. Viss, kas tev jādara, ir jāmācās. Dodies uz Karātavu krustcelēm, un tur tu ieraudzīsi savu nākotni.

-   Kāds ļaunums tevī darbojas? Par tādu pesteļošanu es varētu tevi uz vietas nogalināt.

-   Tas nenāktu tev par labu, Džeikob Krein. Palūkojies debesīs vai tu neredzi, ka drīz būs pienācis laiks? Pasaulē briest pārmaiņas. Tumsas spēki pulcēsies kopā, un cilvēki atgriezīsies pie šī koka, lai meklētu sevī spēku.

Tad sieviete atkal sāka dziedāt par savu bērnu.

-   Kāpēc tu runā mīklās? Pasaki man, kas ir tavs kungs! saniknots uzsauca Kreins un pacēla roku, lai iesistu sievietei.

Bet viņa bija pazudusi. Kreins raudzījās visapkārt, bet sievieti nekur vairs nemanīja. Viņš stāvēja norā viens. Tad atkal izdzirda balsi, kas dziedāja aiz akmens krāvuma un sauca savu bērnu atgriezties. Kreins pieskrēja pie akmeņu kaudzes līdzās svētajam kokam un paskatījās lejā pa taku, kas veda no Baltās noras uz raktuvēm. Tālumā viņš ieraudzīja starp akmeņiem ejam sievieti. Pavīdēja tās lakats un garie, sarkanie mati, kas plivinājās vējā. Viņai apkārt lidinājās melna vārna, celdamās un krizdama pie katras nots, ko sieviete nodziedāja. Tad tā izzuda skatienam pīlādžkoku aizsegā, kas iezīmēja Kara vaļņa robežu.

17 Keruvims

Kapteinim Ferelam nepatika, ka uz viņu kliedz. Viņš bija militārs cilvēks, kas vadījās pēc pavēlēm, ieteicams savējām. Viņš bija saņēmis no Demjurela tik daudz apvainojumu, cik vienā rītā spēja norīt, un viņa pacietība sāka izsīkt.

-    Jūs droši vien domājat, ka esmu pilnīgi nelietpratīgs, vikār, bet es savu darbu zinu, un pēdējais, kas jums man jāstāsta, ir tas, kā noķert tādu nelieti kā Džeikobs Kreins. Galu galā vai tas nebiju es, kurš viņu pagājušajā nedēļā mežā gandrīz nogalināja?

-   Jā, noteica Demjurels. Es redzēju to skrambu viņam uz vaiga.

-   Skrambu? Tas cilvēks tik tikko palika dzīvs! Ferels iebilda.

-   Nu, ja viņš ir tikko dzīvs, tad mums vēl ir cerība. Tomēr, manuprāt, viņš ir dzīvāks pārjums, un man tas itin nemaz nepatīk. Es jums labi samaksāju, lai viņu nogalināt, bet jūs savu darbu neesat paveicis. Tagad pasakiet: vai jūs to izdarīsiet vai arī man jāmeklē kāds cits? Demjurels uzstāja, triekdams ar dūri pa galdu.

-   Kam tāda steiga? Tādas lietas prasa laiku. Tās, tāpat kā labu vīnu, vajag izbaudīt, nevis norīt lieliem malkiem, sacīja Ferels, kurš nu jau jutās dziļi aizkaitināts.

-    Pagaidīt? Demjurels pārjautāja. Es nevaru ilgāk gaidīt! Gribu, lai viņš šonakt ir miris un viņa kuģis uzsperts gaisā. Katru nedēļu es, skatoties pa logu, redzu to otrpus līcim, Beitaunā, izkraujot dažādu veidu kontrabandas preces. Vai jums par to nevajadzētu parūpēties? Vai jūs nesaprotat, ka tas padara jūsu un manu amatu bezvērtīgu? Jūs esat cilvēks, kam jārūpējas par kontrabandas novēršanu, bet jūs ļaujat tam visam netraucēti turpināties.

-   Tad man vajadzētu apcietināt sevi un, protams, arī jūs, noteica Ferels, domādams, ka izteicies ļoti gudri.

-   Neesiet dumjš! Vai tad jums armijā nekas nav iemācīts? Demjurels ievilka elpu. Jums un man ir kopējs darījums. Tā ir kontrabanda, un mums jānovāc no ceļa sāncenši.

Demjurels saniknots nopūtās, bet Ferels notrausa no sarkanā frenča putekļus un sakārtoja garās ūsas.

-   Lūdzu, kapteini Ferel, izdariet vienu lietu nogaliniet viņu! Nav mana darīšana, kā jūs to paveiksiet, ja vēlaties, varat viņu sacaurumot līdz nāvei, bet es gribu,

lai viņš būtu miris. Nometiet vinu no klints, uzlaidiet bēgošu aitu baru, kas viņu sabradā, dariet jebko, bet NOGALINIET VIŅU! Demjurels auroja.

Bīdls aiz durvīm aizbāza ausis.

-    Domāju, ka to varējāt izdarīt jūs, vikār. Galu galā jūs man visu laiku stāstāt par savu varu un maģiju. Gan jau jums ir kaut kādi burvju vārdi vai lāsti, lai paveiktu to pats savā labā. Vai tad nav kāds nāves gars, kuru jūs varētu pieburt, lai tas aizraida viņu uz elli? Tad mani dragūni varētu ar to nenodarboties. Jūs taču zināt, ka asinis uz formas tērpa diez kā neizskatās. Ferels uzsmaidīja Demjurelam.

-   Jūs… jūs esat nelga un švīts! Jūs esat memmesdēliņš, sapucējies sprukstiņš, jums nav vairāk drosmes kā sagrabējušai vecenei! Es gribēju, lai kāds šo darbu izdara, un domāju, ka jūs esat īsts vīrs. Nevar mētāties ar maģiju lietās, kas atrisināmas pašu spēkiem. Buršana ir īpaša, skaista un dārga. Tas ir tāpat, kā gleznot skaistu bildi. Nedrīkst velti izšķiest krāsas.

Ferels paraudzījās uz Demjurelu un tad uz jūru. Kreina kuģis stāvēja krastā tieši pretī līcim. Rīta saulē tas izskatījās lieliski.

-   Un kas man no tā? Ferels jautāja. Es zinu, ka te gatavojas kas vairāk par kontrabandu. Kādi ir jūsu plāni?

Uzdodams šo jautājumu, viņš sarauca vienu uzaci. Ferels zināja, ka no viņa kaut ko slēpj. Viņam nepatika būt kareivim. Ferelam trūka Londonas augstāko aprindu dzīves. Šeit, ziemeļos, viņu pārņēma sajūta, ka atrodas miljons jūdžu attālumā no lietām, kuras viņš pazina un mīlēja un pie kurām vēlējās atgriezties cik iespējams ātrāk. Tēvs bija nopircis Ferelam šo nosūtījumu, lai izglābtu viņu no neveiksmīgas mīlas dēkas. Bija domāts, ka šeit viņš uzturēsies tikai īsu laiku, lai glābtu ģimenes godu. Tagad, pēc vienpadsmit gadiem, Ferels joprojām atradās ziemeļos, dzinās pakaļ kontrabandistiem, izkliedza pavēles un mīdīja dubļainos ceļus no Beitaunas uz Vitbiju. "Šāda dzīve nav piemērota džentlmenim," nodomāja Ferels.

-   Ja es jums pastāstītu kādu stāstu, izdomātu pasaku, vai jūs spētu to paturēt pie sevis un neizpaust nevienai dzīvai dvēselei? Demjurels vaicāja.

Ferels jutās ieinteresēts. Viņš neatbildēja uzreiz, bet aplūkoja telpu, lai brīdi padomātu.

-   Ja tas ir patiess stāsts, tad es cienīšu jūsu noslēpumu, Ferels atbildēja. Ja tās ir kādas bufetnieces pasaciņas, tad kāpēc paturēt to pie sevis?

-   Tāpēc, ka tā ir pasaka par varu. Tajā ir dzīvi vārdi, kas var iesakņoties mūsu dzīvē. Vārdi, kas spēj izmainīt katru matēriju pasaulē. Katrs vārds ir kā bulta, kas spēj caururbt sirdi. Demjurels pievilka krēslu tuvāk Ferelam. Katru reizi, kad to stāsta, bultas tiek palaistas pasaulē lidot un darīt savu darbu. Tās nav vadāmas, tās nevar notēmēt. Šīs bultas pašas atrod savu mērķi. Un tās vienmēr trāpa īstajā vietā.

Ferels pamāja ar galvu, lai viņš turpina.

-   Kā es noprotu, kaptein, jūs paturēsiet manu stāstu noslēpumā? jautāja Demjurels.

-   Labi, es paturēšu to pie sevis. Bet ja nu man nāktos to kādam izstāstīt?

-   Tad radījums, kuru man, jūsuprāt, vajadzētu uzlaist Kreinam tumsā, atradīs jūs un izraus rīkli, jums vēl dzīvam esot. Demjurels ar patiku pasmaidīja.

Ferels pacēla roku un paberzēja kaklu.

-   Tad es klusēšu.

-    Labi. Stāsts jau deg manī. Jūs esat vienīgais, kam es uzdrīkstos izstāstīt, kas drīzumā notiks. Jūsu ziņā ticēt tam vai ne. Mācītājs paliecās uz priekšu un pamāja Ferelam nākt tuvāk. Iedomājieties divas armijas, kas nostājušās viena otrai pretī cīņā, viena spēcīgāka par otru. Tomēr vājākais karaspēks sava kapteiņa vadībā cīnās drosmīgi un jau gandrīz ņem virsroku pār lielākajiem spēkiem. Pēkšņi cīņas vidū kapteinis tiek saņemts gūstā. Viņu aizved no kaujas lauka un nogalina. Cīņas gaita mainās, mazā armija tiek sakauta un meklē patvērumu kā izklīdis aitu bars bez gana.

-   Un tad… Turpiniet!

-   Pēc daudziem gadiem izplatās nostāsti, ka kapteinis ir dzīvs, ka viņš, izmantojot kādu spēcīgu burvestību, kaut kā atgriezies dzīvē un kauja drīz atsāksies no jauna. Jūs atklājat, ka jums ir ierocis, kas spēj viņu apturēt; patiesībā ar šo rīku jūs varat komandēt pašu spēcīgāko karaspēku, kāds jebkad pieredzēts. Jums dota vara pār vējiem un jūrām. Citiem vārdiem, jūs spējat apturēt laiku. Tas ir tik spēcīgs ierocis, ka pat Dievs klanīsies jūsu priekšā un visi viņa eņģeļi metīsies ceļos. Ko jūs darītu?

Ferelam gribējās nervozi iesmieties, bet viņš juta, ka tas nav joks vai burvju pasaka. Acis meklēja Demjurela sejā patiesīguma zīmes.

-   Es, es… es nezinātu, ko darīt, un lūgtu Dievu, lai nekas tāds nenotiek.

No Demjurela skatiena viņš saprata, ka tā nav pasaka. Demjurels tic šī stāsta patiesumam.

-   Kapteini Ferel, jūs esat armijas cilvēks vai tāds ierocis eksistē? Demjurels tieši pajautāja.

-   Ja tāda lieta eksistētu, tā būtu vairāk vērta par visu pasaules zeltu. Ar tādu ieroci jūs nespētu apturēt neviena armija. Man tā vien šķiet, ka jūs nerunājat līdzībās. Vai tāds ierocis eksistē? Ferels atkal sarauca uzacis, nebūdams pārliecināts, kāda būs atbilde.

-   Tas eksistē un atrodas šeit… tornī. Reiz es to izmēģināju ar neiedomājamiem rezultātiem triecu kuģi pret krastu, pārlauzdams to uz pusēm kā bērns zariņu. Iedomājieties, šo lietiņu var uzlikt uz plaukstas, tomēr tai piemīt tāds spēks, ka tās aicinājumam atsaucas viss kosmoss. Demjurels no satraukuma ieķiķinājās.

-   Kā tā darbojas? jautāja Ferels.

-   Es neesmu to vēl līdz galam izpratis. Galvenais ir ticība. Es saprotu tikai to, ka tas koncentrē sevī aizmirstu spēku, kāds nav pieredzēts tūkstošiem gadu. Keruvims nav lietots kopš Mozus laikiem.

-   Un tas ir šeit? Ferels pārjautāja.

-   Jā. Jūs droši vien gribēsiet to redzēt, Demjurels piedāvāja.

-   Es gribēšu zināt, ko jūs ar to darīsiet.

-   Mans dārgais draugs, es darīšu, ko gribēšu un kad gribēšu, un izmantošu to, pret kuru gribēšu. Es varu panākt, lai jūs paliktu šeit kopā ar mani. Katram ģenerālim nepieciešams kapteinis.

-   Katram kapteinim nepieciešams atalgojums, atbildēja Ferels.

-   Tā ir nenozīmīga detaļa. Kuru valsti jūs gribētu pārvaldīt? Nelikās, ka Demjurels jokotu.

Viņa sejā jautās aizrautība. Vikārs izskatījās pēc maza zēna, kuram pēkšņi piešķirta liela balva. Viņam par katru cenu vajadzēja dalīties ar kādu iepaidos, parādīt kādam citam tās nozīmīgumu, un Ferels gadījās vistuvāk, tāpēc tika padarīts par līdzzinātāju. Demjurels nebija spējīgs izrādīt pret kādu siltas jūtas, un viņš to apzinājās. Šis vēsums pasargāja viņu no nevajadzīgiem sarežģījumiem. Viņš uzskatīja attiecības par ļoti sarežģītām, tādām, kas pārāk daudz prasa. Tās ir jāsaglabā, pie tām jāpiestrādā, tās jāpacieš. Viņam nebija tam visam pacietības. Agrā bērnībā viņam bija pieradināta pele, kuru turēja ieslēgtu koka kastē. Dažas dienas viņš ar to spēlējās, ļaujot mazajai radībai skraidīt pa viņa roku un līst drēbēs. Tad viņš no dzīvnieciņa nogura. Beidzamo reizi aizvēris kastes vāku, viņš apraka to dārzā un nekad vairs nedomāja par peli, un nemaz neuztraucās par to, ka tā droši vien ir nomirusi. Augot lielākam, vienmēr bija ērtāk par citu ciešanām nelikties zinis un, protams, nodarīt tās citiem.

-   Kurš vēl zina par šo ieroci? Ferels jautāja.

-Vienīgi Džeikobs Kreins, bet arī viņš nezina tā

patieso vērtību. Kreins ir cilvēks bez jebkādas ticības. Viņš ir cietsirdīgs bezgodis, kas pārdotu pats savu tēvu, ja viņam tāds jebkad būtu bijis, Demjurels atbildēja. Ja viņš nemaisīsies pa kājām, mēs varēsim darīt visu, kas mums patiks.

-   Mani interesē tikai viens mazs jautājums, Ferels negribēja to pieminēt, bet juta sevī dziņu to darīt. Kas spēs atturēt jūs mani nogalināt, kad jums būs tāda vara?

-   Nekas. Pilnīgi nekas. Jums vienkārši nāksies man uzticēties, Demjurels atbildēja, izņemdams no vestes kabatas pulksteni. Man tur, tornī, ir daži cilvēki, ar kuriem gribu jūs iepazīstināt. Viņi mēģināja nozagt keruvimu un tagad gaida sodu. Tur arī parādīšu ko tādu, kas palīdzēs jums saprast, ka vara tiešām ir manā rīcībā.

18 Latet anguis in herba Zālē slēpjas čūska (latiņu val.).

Tornī, atvērtajā kastē, kas atradās tuvu durvīm, saritinājušās kopā gulēja čūskas. Aukstums, ko radīja ledainais vējš, kas līda iekšā pa ozolkoka durvju apakšu, noturēja tās uz vietas. Čūskas tikai laiku pa laikam izbāza galvas pāri kastes malai un paošņāja gaisu ar savām garajām mēlēm.

Keita, Tomass un Rafa runāja par to, kas ar viņiem notiks, kad atgriezīsies Demjurels. Tad viņi apklusa un katrs iegrima domās.

Keita cīnījās ar auklām, ar kurām bija sasaitētas rokas, bet saprata, ka ir pārāk stipri piesieta pie krēsla. Šajā bezpalīdzīgajā stāvoklī viņā tomēr modās dusmas, kas raisīja apņemšanos nepadoties Demjurelam. Tieši šīs dusmas iekvēlināja meitenē lēmumu izglābties vai arī beidzamajos dzīves mirkļos nodarīt Demjurelam dziļu, sāpīgu un ilgi dzīstošu ievainojumu. Domās viņa izplānoja, ko darīs: paskatījās apkārt un ieraudzīja, ka vienīgie priekšmeti, kurus varētu izmantot par ieročiem, ir svečturi. Bet tad viņai ienāca prātā kas cits: kad Kreins bērnus nodeva, neviens viņus nepārmeklēja. Tomasam vēl aizvien zem jakas karājās varigala zobens. Sajūsmā par ķērienu Demjurels un Bīdls nebija to ieraudzījuši. Keita iztēlojās, kā atbrīvo rokas, aizsniedz Tomasu, paņem zobenu un dod burvim un viņa māceklim izšķirīgos cirtienus.

Meitene pavilka zeltīto auklu, kas saistīja rokas, bet tā savilkās ciešāk un iegriezās ādā. Likās, it kā auklas būtu uzzinājušas, ko viņa domā, un lēnām kā saritinājušās čūskas savelk mezglus arvien ciešāk un ciešāk. Meitene saprata, ka viņas sapnis par izglābšanos var nepiepildīties.

Tomass vairs nespēja klusēt. Divas garas stundas viņš bija klausījies Rafas klusajos čukstos, nespēdams saprast, ko tas saka. Tomass dziļi pārdzīvoja situāciju, kurā viņi bija nonākuši, un uzskatīja to par savu vainu. Viņam vajadzēja zināt, ka Džeikobam Kreinam nevar uzticēties. Kad viņi bija izglābušies, viņam vajadzēja aizvest Keitu mājās un negaidīt Kreinu. Tomass jutās kā muļķis, un šī nebrīve bija viņa sods.

Viņaprāt, labākais veids, kā izglābties, bija kaulēties ar Demjurelu, izlūgties viņam brīvību. Droši vien viņš neatteiktu. Demjurels pazina zēnu kopš tā bērnības. Tomass bija klausījies neskaitāmus viņa sprediķus, stundām ilgi nekustīgi sēdēdams aukstajā un neērtajā baznīcas solā. Vai gan vikārs spētu nogalināt cilvēku, kuru tik ilgi pazīst? Zēns atliecās atpakaļ krēslā. Rokas bija kļuvušas stīvas no ciešajām saitēm. Viņš saprata, ka vienu Demjurela pusi noslēpumaino, tumšo, vardarbīgo pasaule nepazīst. Tomass sāka šaubīties par savu nākotni. Nebija neviena, ko pasaukt palīgā. Neviens neatsteigsies un neizglābs viņus. Zēns tikai cerēja, ka redzētais sapnis kļūs par īstenību, ka viņam nebūs jābaidās no nāves un ka ticība Kungam sniegs viņam mūžīgo dzīvību. Tā bija vienīgā cerība.

Pa to laiku Rafa vērās sienā ar pašpārliecinātu smaidu sejā, koncentrēdams visas savas iekšējās domas uz Riatamusu. Viņš saprata, ka abi, Keita un Tomass, tagad skatās uz viņu un ieklausās vārdos, kurus viņš atkārtoja vēl un vēl:

Lai svētīts Riatamusa spēks, Kas māca manām rokām karot! Mans labums un mans cietoksnis, Mans augstais tornis un mans glābējs, Mans vairogs un tas, kuram es ticu, Kurš padara manus ienaidniekus vājus…

Rafa apklusa un pievērsās pārējiem:

-   Pirms vaicājat, pateikšu, ka tā ir dziesma Riatamusam, tā ir no Dzīves grāmatas. Es lūdzos, sarunādamies ar viņu; tas palīdz uzzināt viņa gribu.

-   Ko Riatamuss saka? Vai mēs mirsim? Keita dzēlīgi jautāja. Ja tas ir viss, ko viņš saka, tad tam nav nekādas jēgas, tu tikpat labi vari sarunāties ar griestiem vai lūgties tukšu gaisu.

Meitene mēģināja piecelties no krēsla; auklas ap

rokām kļuva ciešākas.

>

-    Tas bija tavs Dievs, kas mūs noveda šeit, šajā vietā. Kad viņš dabūs mūs no šejienes laukā? meitene uzstājīgi prasīja.

-   Vai tu kādreiz esi mēģinājusi ar viņu runāt, vai arī tava mute vienmēr ir pilna ar dusmām? Rafa atjautāja.

-   Es daudzreiz esmu runājusi ar Dievu, bet viņš nekad nav mani uzklausījis, meitene nikni paziņoja. Kad nomira māte, es katru dienu lūdzos, lai viņa atgriežas, bet tā nenotika. Ja viņš ir Dievs, tad kāpēc ir tik kurls? Vai arī viņam nav nekādas daļas par tādiem cilvēkiem kā es?

-   Viņam ir vairāk mīlestības tev, nekā tu esi spējusi saprast, bet ticība sākas ar pieņemšanu, atzīšanu, kas tu esi, un sava vājuma apzināšanos. Pēc tam tu ieraudzīsi Riatamusa spēku un varenību. Mūsu vājumā viņš rod savu spēku, mūsu nabadzībā viņš gūst bagātību. Tikai viņš var palīdzēt mums atrast mieru. Viņš ir visspēcīgākā būtne visas radības vidū. Rafa veltīja draugiem burvīgu smaidu.

-   Tad kāpēc tev jāmirst kopā ar mums, ja tavs Dievs ir tik spēcīgs? meitene jautāja.

-   Daudzi cilvēki, kas lielāki par mani, ir atdevuši par viņu savu dzīvību, Rafa mierīgi atteica. Mēs visi mirsim no tā mēs nevaram izglābties. Svarīgi ir zināt vienīgi to, kurp mēs dosimies, kad pāriesim Dvēseļu tiltu.

Rafa redzēja, ka Keita, dzirdot šos vārdus, notrīc. Viņas acis kvēloja dusmās.

-   Vārdi! meitene iesaucās. Tikai tukši vārdi, kas nekad nepalīdz, no iedomu dieva neko citu arī nevar sagaidīt. Es negribu mirt ne šeit, ne citreiz. Es gribu kļūt veca un aizmigt un nepamosties. Tad es nesapratīšu, kas noticis un kur nonākšu. Kā tu vari pierādīt, ka viņš eksistē?

-   Tev nepieciešama ticība, atbildēja Rafa. Tikai maza ticības sēkliņa. Kaut kas, kam tu tici un uzticies. Tu pārāk ilgi esi cietusi, un sāpes ir padarījušas tevi aklu. Atsakies no tām! Ļauj tam, kurš spēj nest mieru, dziedināt tavu dzīvi!

-   Kā es varu ticēt tādam, par kuru neko nezinu? Keita sāka raudāt. Man ir tik ļoti bail! Es gribu, lai tas viss beigtos.

Tomass juta, kā no Keitas skumjām viņam iekšā viss sagriežas. Viņiem dzīvē bija bijis tik daudz kā kopēja, un tagad, kā viņš noprata, abi kopā dosies arī nāvē. Zēnam gribējās kliegt, lai tas viss beidzas. Saņemt meiteni rokās un pasargāt, kā viņa vienmēr bija sargājusi Tomasu. Viņa vienmēr bija bijusi tik stipra. Zēns jutās nekam nederīgs, jo saprata, ka viņā nav tāda spēka, lai meiteni izglābtu. Keita vienmēr bija tā, kurai piemita iekšējs spēks. Tā, kura bija uzmundrinājusi Tomasu, palīdzējusi sagādāt apģērbu un uzturu, kad tas mitinājās piekrastes alā. Meitene nesa viņam ēdienu un katru dienu dāvāja viņam dzīvotgribu.

Kad nomira Tomasa tēvs, tieši Keita bija tā, kas turēja viņu savās rokās un, pati būdama vēl bērns, mierināja. Viņa bija atņēmusi zēnam bailes no vientulības, sāpēm un zaudējuma, kas bija viņu pārņēmušas. Viņa bija tam bijusi viss, un nu Keita raudāja, asaras ripoja viņai pār vaigiem un krita uz akmens grīdas.

Tomass saprata, ka arī viņš nav tālu no asarām. Kaklā auga kamols, un viņš tik tikko spēja norīt siekalas. Acis sāka kaist. Zēns dziļi ievilka elpu, cenzdamies neraudāt, bet jutās vēl sliktāk. Krūtis pacēlās, un viņš izdvesa dziļu šņukstu, cenzdamies savaldīt baiļu izjūtu, kas pārņēma visu ķermeni. No acīm sāka līt karstas asaras. Sirds krūtīs sitās bailēs, un katrs nervs un muskulis saspringa. Tomass raudāja par sevi, par Keitu, par to, kas viņus sagaida. Zēns juta, ka nogrimst savās skumjās. Čūskas kastē sakustējās, par atbildi nošņākdamās.

-   Mans glābējs, mans vairogs un tas, kuram es uzticos! Izglāb mūs ar vārda spēku! Tomass pēkšņi izkliedza, nesaprazdams, no kurienes nākuši vārdi, bet cerēdams, ka viņu sadzirdēs Kungs no sapņa, ka viņš var būt īsts arī šajā pasaulē, ne tikai savās tukšās iedomās.

Pēkšņi Tomass sajuta spēcīgu un bijību iedvesošu mieru. Asaras pierima, un baiļu mokas ātri izzuda. Domās zēns redzēja Kunga seju, kas tam uzsmaida.

Virs torņa bija dzirdamas ierastās kaiju klaigas, bet tad putnu klaigāšana pēkšņi kļuva tik neganta, ka Tomasam pār muguru pārskrēja auksti drebuļi. Iepriekš viņš bija dzirdējis tās šādi klaigājam tikai vienu reizi, kad atradās tālu jūrā sava tēva laivā. Zēns bija redzējis, kā milzīgs, draudīgs kaiju bars mežonīgi plosa maza pusdzīva vaļa ķermeni. Dzīvnieks bezpalīdzīgi šūpojās mierīgajos ūdeņos. Varēja redzēt, kā putni noplēš tā miesu līdz kaulam un jūrā ieplūst vaļa tauki.

Caur šaurajiem torņa logiem Tomass varēja samanīt simtiem jūras putnu siluetu, kuri mežonīgi riņķoja apkārt. To klaigas kļuva arvien skaļākas un skaļākas. Putni aizsedza sauli. Varēja dzirdēt, kā tie nosēžas uz metāla jumta, skrāpēdami ar kājām un klaudzinādami ar knābjiem pa cieto virsmu.

-   Mans tēvs sacīja, ka kaijas esot noslīkušo zvejnieku dvēseles, kas atgriežas vietā, no kurienes devušās jūrā, teica Tomass.

-   Savukārt mans tēvs sacīja, ka tad, kad mēs nomirsim, mēs dosimies pie Riatamusa, un tie, kuri runā par atgriešanos atpakaļ šajā dzīvē, muļķo paši sevi; un arī tie, kuri viņos klausās, Rafa asi atteica.

Tālumā raktuvēs atbalsojās trauksmes zvans. Skaļš, nelaimi vēstījošs DONG… DONG… DONG… deva signālu, ka kaut kas nav kārtībā. Zvans, novietots uz alauna mājas jumta, dārdināja savu sēro skaņu, atbalsodamies raktuvēs un aicinādams ikvienu glābties.

Keita, bažīgi lūkodamās ārā, ierunājās pirmā.

-   Ko tās grib? viņa jautāja, kad arvien vairāk putnu nosēdās uz metāla jumta un skrāpējās kā tūkstotis slazdā notvertu žurku.

Tad viņi sajuta dobju dārdoņu. Vispirms tā izklausījās kā pērkons, kas ducina pār attālajiem kalniem. Tā nodrebināja torni, satricinot keruvimu un svečturus uz altāra. Kad krēsli sāka slīdēt pa akmens grīdu, čūskas iebāza galvas atpakaļ kastē.

Ar katru satricinājumu no griestiem nobira balts pulveris. Kaijas pacēlās gaisā lielā, skaļi brēcošā barā. Sijas, kas balstīja jumtu, salēcās, un torņa sienas acīm redzami sakustējās.

-   Zemestrīce! iekliedzās Tomass.

Keita paskatījās apkārt, pārliecināta, ka dzirdējusi kādu balsi saucam viņas vārdu.

-   Riatamuss sadzirdējis tavu lūgšanu un dusmās tricina zemi. Viņa dusmās pacelsies jūra, Rafa atbildēja. Putni saprata, kas notiek, pirms mēs sajūtām zemes trīcēšanu. Mums jātiek prom no šī torņa, iekams tas sagāžas.

Keita pirmā saklausīja uz kāpnēm smagus soļus.

-   Klausieties… kāds nāk, meitene klusi noteica, un viņas balss caur kaiju klaigām virs galvas bija dzirdama tikai daļēji.

Durvis tika atslēgtas, telpā ienāca Bīdls un paskatījās uz čūskām, kuras gulēja, saritinājušās kastē. Viņa sejā vīdēja bailes. Keita izmantoja momentu.

-   Kas noticis, Bīdl? Vai tevi atsūtīja darīt netīro darbu?

-   Demjurels grib, lai es aiznesu viņam keruvimu, būs drošāk, ja tas būs laukā no šejienes. Ziemeļu klintis un puse no Beitaunas ir ieslīdējusi jūrā, Bīdls negribīgi atbildēja, nevēlēdamies vairs ne mirkli palikt tornī.

-   Tad ņem arī mūs līdzi, sacīja Keita. Esmu pārliecināta, ka viņš negrib, lai mēs ejam te bojā, sagrūstot tornim. Tas neietilpst viņa plānos, vai ne?

-   Viņš jūs vispār nepieminēja, tikai teica, lai paņemu statueti, un to es arī darīšu, Bīdls atcirta.

-   Bet, ja tu paņemsi arī mūs, viņš būs apmierināts. Rafa viņam šonakt vajadzīgs dzīvs, lai varētu veikt ceremoniju, meitene ātri noteica.

Bīdls apstājās. Viņš likās apmulsis, tad paskatījās uz saitēm pie krēsliem, un viņa acīs bija skaidri redzama neizpratne.

-   Ja es jūs atsiešu no krēsliem… pa vienam… Viņš brīdi padomāja. Kas var galvot, ka jūs nemēģināsiet bēgt?

Keita paskatījās uz Tomasu un Rafu. Meitenes skatiens lika tiem klusēt: runās viņa pati.

-   Mēs to darīsim jebkurā gadījumā, viņa teica. Bet kā tu, Bīdl, jūties, ievilkts šajā lietā? Tu esi labs cilvēks. Mans tēvs vienmēr tik labi par tevi izteicās. Tu taču nepiekritīsi darīt to, ko vēlas Demjurels!

Bīdls paskatījās uz Keitu un ieraudzīja viņas sejā siltu izteiksmi.

-   Dažreiz es nepazīstu pats sevi. Bīdls mēģināja pasmaidīt. Liekas, it kā mani kaut kas būtu pārņēmis. Es vienkārši daru visu, ko viņš grib. Bez viņa man nebūtu ne māju, ne darba.

-   Bez viņa tev būtu daudz vairāk, Keita musinoši sacīja un zināja, ka ir pateikusi pietiekami, lai iedēstītu viņa prātā šaubu sēklu.

Sarunu pārtrauca vēl viens grāviens, kas sadrebināja torni. No griestiem un sienām nobira putekļi. Bīdls ātri saķēra keruvimu un steberēja uz durvīm. Keita iesaucās:

-   Tu nevari mūs te atstāt: tornis var sabrukt!

Bīdls apstājās un nolika keruvimu uz grīdas. Viņš

pagriezās un gāja atpakaļ pie Rafas.

-   Domāju, ka viņai ir taisnība. Ja jūs visi būsiet pagalam, vikārs neko labu par mani nedomās. Bet es prasu nojums tikai vienu: nenodariet man neko ļaunu, vai saprotat?

Bīdls sāka atsiet zeltītās auklas. Katrs mezgls pretojās pirkstiem, it kā brīdinot, kas var notikt.

Kalps atsēja Rafu, tad Keitu un visbeidzot Tomasu, un tajā brīdī viņš saprata savu kļūdu. Keita veikli pabāza roku Tomasam zem jakas un izvilka mazo varigala zobenu, ko Bīdls nebija pamanījis. Meitene novicināja auksto metālu Bīdlam gar acīm, un viņš ieraudzīja, ka asmens ir notraipīts ar asinīm. Bīdls atlēca pie altāra un pacēla rokas.

-   Lūdzu, nenogalini mani! Es darīšu visu, ko tu vēlies, tikai atstāj mani dzīvu, viņš runāja, cerēdams uz līdzjūtību. Es palīdzēšu jums izglābties, parādīšu ceļu laukā no šejienes.

-   Mums nav vajadzīga nekāda palīdzība, sacīja Keita. Ko darīsim, Rafa?

Par atbildi torni sašūpoja vēl viens satricinājums. Jūras putni brēkdami pacēlās gaisā un izkliedza brīdinājumu par tuvojošos nelaimi.

-   Mēs nevaram viņu šeit atstāt, citādi viņu gaida tāds pats liktenis kā mūs. Rafa satvēra Bīdlu aiz skausta. Pēc sava kunga pavēles tu iededzināji man verga zīmi, tu siti mani un ieslodzīji.

Viņš ieskatījās Bīdlam tieši acīs.

-   Es tev piedodu, ko esi man nodarījis, lai tas vairs nestāv starp mums!

Bīdls neatbildēja; viņš nolieca galvu un neredzošu skatienu raudzījās grīdā.

-   Paņem čūskas! Šķiet, ka tās tevi labi pazīst, pavēlēja Rafa, vilkdams Bīdlu aiz skausta uz durvīm. Nes kasti! Tad tev būs aizņemtas rokas, un čūskas var mums noderēt. Es paņemšu keruvimu. Demjurels domā, ka tas viņa varā būs spēcīgs, bet viņš nespēj iedomāties, kāds spēks patiesībā tajā mitinās.

Keita tik tikko spēja valdīt pār savām jūtām; turot trīcošajā rokā zobenu, pavērstu pret Bīdlu, viņā kūsāja sajūsma. Meitene paskatījās uz Tomasu.

-   Viņš atbildēja! Tu vari domāt, ka tas ir negaiss, bet es dzirdēju balsi, viņš mani uzrunāja.

Keitas acis pildījās asarām, šoreiz no prieka, kas uzvilnīja sirdī. Rafa saprata, ko viņa jūt, un uzlika roku meitenei uz pleca.

-   Mēs vēl neesam tikuši no šejienes laukā. Es nezinu, ko Demjurels ar keruvima palīdzību jau ir izdarījis. Viņš var būt palaidis vaļā radījumus un spēkus, kurus man vajadzēs apturēt. Rafa paskatījās uz Tomasu un Keitu. Jūs varat doties prom vai arī pieredzēt to visu līdz galam.

Jauneklis ieskatījās bērniem sejās, lai redzētu atbildi. Abi saskatījās un tad paraudzījās uz Rafu.

-   Mēs iesim kopā ar tevi, Keita klusu noteica. Mēs tagad esam daļa no tā visa tikpat lielā mērā kā tu.

19 Zelta krauklis

Lielceļa laupītāja ķermenis viegli šūpojās vējā sešas pēdas Džeikobam Kreinam virs galvas. Cilpa bija apvijusies tam cieši ap kaklu, un vīrietis zvārojās kā pamesta lelle. Kreins nopētīja "apbružāto" mironi un iekāroja jaunos zābakus, kas tam bija kājās. Viņš bija pārsteigts, ka tie nav nozagti. Tie bija džentlmeņa zābaki no melnas ādas ar sudraba sprādzēm, un tagad tie bija kājās trūdošam līķim. Taču, pārlūkodams ķermeni, viņš pamanīja nodevīgas baku zīmes, kas izraibināja vīrieša pūstošo seju: uztūkušos vaigus, dziļi čulgaino ādu. Lūk, kur atbilde: neviens negribēja izģērbt cilvēka ķermeni, kuram bija bakas. Kreins bija pārsteigts, ka tie vispār uzdrīkstējušies viņu pakārt, nebaidoties saķert slimību. Viņš domāja par vārdiem, ko bija teikusi sieviete norā, un tagad šeit, Karātavu krustcelēs, viņš tos saprata. Vai tāda nākotne viņu gaida: vai viņš nomirs no bakām vai tiks pakārts un atstāts karājoties rudens vējā? Un nebūs neviena, kas viņu apglabātu un sērotu par viņa aiziešanu?

-   Un kā ir ar tevi? viņš uzrunāja līķi. Kas sēro par tavu nāvi? Vai viņsaulē mēs būsim brāļi?

Kreins pavilka zirgu aiz iemauktiem un devās pa taku uz krastmalu.

-   Lai miers ar tevi, mans draugs! Tiksimies ellē! viņš nosauca pakaļ līķim, kas šūpojās vējā.

Dažas minūtes Kreins soļoja pa šauro celiņu un tad cauri Noslēpumu mežam un nolēma, ka būs drošāk atkal uzkāpt zirgam mugurā. Kad atskanēja pirmie grāvieni, viņš bija izlēmis jāt tālāk, jo nebija skaidrībā, kas notiek. Kreins paskatījās uz ziemeļiem, kur pāri debesīm no austrumiem uz rietumiem kā liels vēdeklis auga un pletās mākoņa stabs. Tas izstaroja savādu mirdzumu, kas pat rīta gaismā bija spēcīgāks par sauli, kaut neradīja nekādu siltumu. Kreins paskatījās lejup un pamanīja, ka viņam ir divas ēnas. Viena krita uz ziemeļiem, bet otra uz dienvidrietumiem.

Viņš jāja pa dangaino taku un pēc neilga laika ieraudzīja Briesmoņu klinti. Kreinam atkal šķita, ka viņš nav viens, un viņš atskatījās pāri laukam. Vīrietis bija pārliecināts, ka tiek vērots. Klints malā atradās stāva taka, pārāk šaura zirgam; tā veda uz plakankalni, izlocīdamās gar klinti un pazuzdama pamežā, kas sastāvēja no maziem kociņiem un kazenājiem. "Tur varētu paslēpt vesela kuģa kravu brendija," Kreins nodomāja.

Vīrietis paņēma sedlu somu, pārmeta pār plecu un, atstājis zirgu klintsgalā, stingrā gaitā devās lejā pa taku. Vienā mirklī viņš nonāca koku aizsegā. Cauri mežam veda labi iestaigāta zvēru taka, un uz dažiem kokiem Kreins pamanīja savādas mizā iegrebtas zīmes, kas viņu satrauca. Viņš iedomājās par to, ko bija teikusi sieviete norā. Atmiņā bija iespiedusies pakārtā vīra bakām izraibinātā seja. Kreins izņēma no jostas pistoli un uzvilka gaili, pārliecināts, ka cauri pamežam kāds viņam seko. Kreins negribēja, lai viņu pārsteidz cilvēks, zvērs vai kāds cits radījums. Džeikobs Kreins bija spiests paplašināt savu redzesloku un ieraudzīt jaunu pasauli ar radījumiem un gariem, kuri līdz šim atradās ārpus viņa iztēles.

Kreins piesardzīgi lavījās pa taku cauri mežam. Zaru vainags virs galvas apslēpa viņu skatienam. Pacēlis acis, viņš ieraudzīja vīrieša tēlu, kas atradās augstu virs viņa galvas klints virsotnē. Kreins apstājās un paraudzījās tālskatī. Satraukums pieauga. Caur misiņa ieskautajām lēcām viņš saskatīja vīrieti ar gariem, melniem matiem un mazu bārdiņu, kurš nebija neko daudz vecāks par viņu pašu. Tas bija ģērbies no galvas līdz kājām melnā ādā un baltā, krokām izrotātā kreklā. Vīrietis nolūkojās lejup uz vietu, kur slēpās Kreins, uzsmaidīja viņam un, pacēlis galvu, viegli pamāja ar roku. Kreins paskatījās vēlreiz, bet cilvēka tur vairs nebija.

Drīz vien Kreins nonāca pie slepenā tuneļa ieejas, kas veda no klints uz mācītājmuižu. Klajumā viņš ieraudzīja Blaitu un Skeriju. Tiem pie kājām stāvēja vējlukturis un maza koka mučele. Pulveris!

Kreins steidzās tiem klāt.

-   Labi pastrādāts, puiši! Tieši tas mums vajadzīgs. Ar to pietiks, lai izlidinātu Demjurelu no gultas. Ja viņš šodien jau nav pietiekami sakratīts, Kreins noteica.

-   Ziemeļu klints pilnībā iebruka jūrā un arī puse Beitaunas, Skerijs atteica.

-   Kas ar manu kuģi?

-   Pēc nogruvuma, kad zeme sakustējās, pāri līcim vēlās milzīgs vilnis, stāstīja Blaits, skatīdamies uz Skeriju. Mēs redzējām, kā tas satvēra jūsu kuģi, pacēla to kā pudeles korķi un tad nometa atpakaļ lejā, it kā nekas nebūtu noticis. Nodrebēja visas raktuves, šķita, ka pienācis pasaules gals.

-   Tas varēja būt tuvāk, nekā jūs, puiši, domājat. Kreins paņēma pulveri. Tagad iesim uz tuneli un sagādāsim vecajam sunim lielāko pārsteigumu mūžā, proti nāvi.

Viņš ielīda tunelī. No griestiem pilēja ūdens, un sienas bija klātas ar biezām, glumām sūnām. Vīri virzījās dziļāk tunelī. Kreins apstājās un atskatījās uz dienasgaismu. Viņš gaidīja.

-   Vai kādas problēmas, kaptein? jautāja Blaits.

-   Mazliet pagaidīsim. Man šķiet, kādu interesē mūsu ceļojums. Gribu redzēt, vai man neseko, vai varbūt pēdējo divu dienu dēkas ir notrulinājušas manu prātu.

īvju zaru aizsegā, biezu krūmu ielenkumā Keita joprojām turēja zobenu vērstu pret Bīdlu, kuram rokās bija kaste ar čūskām. Rafa un Tomass palūrēja no pameža, cenšoties ieraudzīt dragūnus.

-   Pa kuru ceļu iesim, Tomas? jautāja Rafa. Caur māju un tad tunelī vai lejup pa taku uz raktuvēm?

Tomass dažas sekundes padomāja, apsvērdams katru variantu.

-   Uz māju un tad uz tuneli. Tur mēs būsim labākā aizsegā, bet vajadzēs izvairīties no Demjurela.

-   Es palīdzēšu jums tikt iekšā, piedāvājās Bīdls.

-   Nē, Bīdl! Keita asi atcirta, joprojām turēdama pret viņu pavērstu zobenu. Nedomāju, ka mēs varam tev uzticēties. Mēs ņemsim tevi līdzi un, kad tiksim laukā no mājas, palaidīsim vaļā. Esi kluss, vai arī es nogriezīšu tev ausis un uztaisīšu no tām naudas maku.

Keita iesmējās, sajuzdama sevī jaunu spēku; tagad, kad viņi bija tikuši laukā no torņa, glābiņš bija iespējams. Viņa iedomājās par mājām augstu Beitaunas klintīs. Viņai gribējās redzēt, vai tās vēl stāv savā vietā, un atrast tēvu.

Rafa skatījās uz mākoni, kurš izpleta savu mirdzumu pāri debesjumam.

-   Mums nav daudz laika, augstākais divas dienas, viņš teica. Demjurels ir kaut ko izdarījis ar pasauli, pat nesaprazdams, kāda vara ir keruvimam. Iespējams, viņš ir palaidis vaļā glašanus. Ja tie ir brīvībā, tad ātri mūs atradīs.

-   Kas ir glašani? Tomass pavaicāja.

-   Tie ir radījumi, kurus es nekad neesmu vēlējies satikt. Tik ļauni radījumi, ka tev pat sapņos nerādās, ko tie var izdarīt ar šo pasauli. Laika pirmsākumos glašani sadumpojās pret Riatamusu. Viņi mēģināja iekarot dzimteni, bet seruvimi cīnījās tiem pretī, un daudzi krita kaujā. Tas, kurš viņus vada, tika iemests zemes dzīlēs; kopš tā laika viņš kārdina cilvēkus.

Glašanu spēks ir sasaistīts kopš Lielās uzvaras laikiem, kad Riatamuss tos sakāva Galvaskausu kaujā. To vadonis bija radījums, vārdā Pirateons; viņš bija gribējis sev iegūt keruvimu kopš tā radīšanas. Mana ģimene vienmēr to sargājusi no viņa, bet viens no mūsējiem palīdzēja to atvest šurp un pārdeva Demjurelam, Rafa klusi stāstīja. Pasaulē ir divi keruvimi: viens no zelta, otrs no miesas. Šodien mēs abi esam jūsu vidū.

-   Tad tāpēc Demjurels grib tevi nogalināt? vaicāja Keita.

-   Jā, un, ja viņš to izdarīs, tad glašani atkal cīnīsies pret Riatamusu. Lielā uzvara beigsies. Demjurels tic, ka keruvims ir maģiska greznumlietiņa, ko viņš var lietot pēc savas iegribas. Pirateons nekad neļaus tam valdīt pār savu spēku. Demjurels ir lielākās briesmās, nekā viņš domā.

-   Kas notiks, ja Demjurels to izdarīs? Tomass jautāja.

-   Rakstos ir teikts, ka mēness pārvērtīsies asinīs, debesis satumsīs un zemei trāpīs krītoša zvaigzne, kas saindēs jūras. Zemi pārņems mēris, un ikvienu pilsētu sagraus kari un zemestrīces. Zeme nonāks Pirateona gūstā uz tūkstoš gadiem. Tad labāk mums visiem nomirt nekā piedzīvot tos laikus. Rafa pakāpās dziļāk īves koka ēnā, baidīdamies, ka viņu varētu saklausīt nevēlamas ausis. Demjurels cietīs par savu alkatību; Pirateons pieprasīs visu, ko tas radījis. Viņš mēģinās iegūt keruvimu līdz pilnmēness beigām.

-    Kā viņu var apturēt, ja mēs esam tikai trīs? Keita jautāja Rafam, nenolaizdama acis no Bīdla.

-   Ir kādi svētki, ko svin šajā zemē, tos sauc par Semheinu; daži tos dēvē par Halovīnu. Tajā naktī vārti, kas attur glašanus no šīs pasaules, ir visvājākie. Līdz tam laikam man jātiek prom no šīs zemes un jāpaņem līdzi keruvims. Pirateona spēks ir ierobežots; viņš nespēj atrasties divās vietās vienlaikus. Viņš nav visspēcīgs un paļaujas uz savu sekotāju darbu; kārtis, zīlēšanas seansi un burvestības ir daļa no viņa krāpšanām. Tie, kas pilda Pirateona gribu, tiks iznīcināti kopā ar viņu, Rafa noteica, turēdams keruvimu cieši piespiestu pie krūtīm.

-   Tad mums vajag aizvest tevi uz Vitbiju. Mēs varam pagaidīt šeit līdz naktij un no rīta nogādāt tevi uz pirmā kuģa, sacīja Tomass. Pasteigsimies! Demjurels pat nenojauš, ka mēs varētu izmantot viņa māju, lai nokļūtu tunelī. No turienes mēs varēsim nonākt krastmalā un bēguma laikā aiziet līdz Beitaunai.

Pie sevis viņš nodomāja, ka to ir vieglāk pateikt nekā izdarīt. Šķūnī starp īvju kokiem un mācītājmuižas sētas durvīm gaidīja divdesmit dragūni. Iekšā kapteinis Ferels un Demjurels sēdēja vienā no istabām pie gaiteņa, kurš veda garām virtuvei, lejā pagrabā un tad uz tuneli. Bīdlam nevarēja uzticēties. Ar vienu kliedzienu viņš varēja brīdināt dragūnus vai, ja viņi pagaidītu, kamēr tie atstāj māju, uzsaukt Demjurelam, un tad vairs glābiņa nebūtu.

Tomass paņēma no Keitas zobenu un piebikstīja Bīdlam.

-   Viens vārds, un es pārbraukšu tev ar šo vai saprati? Zēns centās izklausīties tik draudīgs, cik vien spēja. Es to izdarīšu, Bīdl, no tā ir atkarīga mana dzīve.

Bīdls paskatījās uz trijotni. Bērni bija netīri un noguruši. Bija skaidri redzams, ka Rafa cieta sāpes no apdeguma uz muguras un sitiena pa galvu. Bīdls sāka justies atbildīgs. Viņš zināja, ka par ievainojumiem, kas nodarīti puisim, daļēji vainojams arī viņš. Tā nebija patīkama sajūta. Tā viņu uztrauca. Bīdls paskatījās uz Rafu un atcerējās, ko puisis teica pirms došanās prom no torņa.

-   Kā tu vari man piedot, ja esmu tevi tik ļauni savainojis? Bīdls jautāja.

-   Tāda ir Riatamusa pavēle, atteica Rafa.

-   Bet es tevi nepazīstu, un tu man nepatīc. Es biju gatavs tev nodarīt pat vēl vairāk. Kā tu vari man piedot? Kalps pūlējās noturēt savu smilkstošo balsi tik zemu, cik vien varēja, kārpa degungalā nervozi raustījās.

-   Ja es tev nepiedošu, tad nebūšu godīgs pats pret sevi. Sarūgtinājums saēd cilvēku no iekšpuses. Par to, ko tu man esi nodarījis un ko vēl būtu darījis, es varētu ienīst tevi uz visiem laikiem, bet kāds no tā būtu labums? Tas padarītu mani tikpat ļaunu kā tu un tavs kungs. Tu esi pārāk ilgi lētticīgi kalpojis Demjurelam, kamēr viņš gājis pa ļaunuma ceļu. Tu neko nedarīji, lai viņu apturētu, un kā līdzdalībniekam arī tev uz rokām ir asinis.

Vārdi cirta Bīdlam kā vītola rīkste pa muguru un kājām. Viņam neradās ne atbilde, ne gudri vārdi.

-   Un zini, kas tagad būs? Tomass jautāja Bīdlam. Ja tu bildīsi kaut vārdu, tad dabūsi pa muguru ar šo asmeni un es nogriezīšu tev no deguna to kārpu un ielikšu brošā.

-   Dodu vārdu, varat nešaubīties, ka turēšu muti, Bīdls atbildēja.

-   Mēs nevaram viņam uzticēties, piesiesim viņu pie koka un atstāsim šeit, tad iesim savu ceļu, nočukstēja Keita.

-   Kaut kas liek man nemt vinu līdzi. Ja mūs atklās, mēs vienmēr varēsim samaksāt par savām dzīvībām ar viņējo, teica Rafa.

-    Es jums parādīšu ceļu uz tuneli. Apsolu, ka došu stundu laika, līdz pateikšu par jums Demjurelam. Tik daudz laika man vajadzēs, lai nokāptu no klints, par to jūs varat būt pārliecināti, Bīdls pārtrauca Tomasu, kurš jau grasījās runāt.

-   Tu to apsoli? Rafa pārjautāja. Tad mēs ņemam tevi līdzi. Parādi mums ceļu! Ja tu mūs nodosi, tad atbildēsi Riatamusam.

-   Un arī šim zobenam, Tomass iečukstēja Bīdlam ausī. Varbūt es esmu tikai puika, bet iepriekšējās divās naktīs esmu iemācījies būt par vīru. Viņš varbūt ir tev piedevis, Bīdl, bet manas locītavas vēl aizvien svilst no auklām, ar kurām tu tās sasēji.

Kopīgi viņi atstāja īves koka aizsegu un biezos krūmus, kas tos ieskāva, un devās pāri grantētajam pagalmam uz mācītājmuižas sētas durvīm. Nebija redzams neviens dragūns, tikai to zirgi, kas atpūtās stallī. Bīdls gāja mazliet pa priekšu, vēl joprojām turēdams rokā kasti ar čūskām. Tomass soļoja aiz viņa ar zobenu labajā rokā, gatavs cirst pie pirmajām briesmu pazīmēm.

Bīdls ieveda viņus mājā. Iedami tik klusu, cik vien varēja, viņi drīz vien nonāca gaitenī, kas veda uz virtuvi, pagrabu un beidzot uz tuneli. Nebija dzirdams, ka kāds darbotos virtuvē. Mājā valdīja baiss tukšums.

-   Tur neviena nav, Bīdls klusu nomurmināja. Visi ir izgājuši skatīties, kā pie Beitaunas jūrā iegāzusies klints. Droši vien viņi ir pagalmā.

Draugi sajuta dziļu atvieglojumu, uzzinot, ka nekas netraucēs viņiem glābties. Klints nogruvums nozīmēja, ka raktuves būs tukšas no cilvēkiem un zirgiem. Ikviens stāvēja klints virsotnē, vērodams dubļus līcī un arvien pieaugošo sarkanā mākoņa spožumu.

Garais gaitenis šķebinoši oda pēc aukstas gaļas un puvušām zivīm. Tas bija tumšs un drūms, bez neviena īsta gaismas avota. Ik pēc dažiem jardiem stāvēja mazas sveces, novietotas uz koka turekļiem, kas bija iestiprināti noplukušajās sienās. Kad viņi gāja garām, katra liesma noraustījās. Stāvi meta uz mitrajām sienām garas ēnas. Ejas galā caur logu mājā ieplūda sarkanais mākoņa mirdzums. Gaisma atspoguļojās lielajā, zeltītajā spogulī un zibināja zelta lapiņas uz kraukļa spārniem. Bīdls apstājās un deva zīmi, ka jāuzvedas ļoti klusu.

Bailēs, ka tiks atklāti, viņi, cik klusu vien spēja, atstāja gaiteni un izgāja priekšnama gaismā. Durvis uz Demjurela kabinetu bija aizvērtas; uz kāpnēm neviena nebija. Lielā zeltītā kraukļa statuja, kas stāvēja sardzē virs ārdurvīm, nolūkojās lejā, priekšnamā. Viņi uzsāka garu gājienu pa gaiteni, kas veda uz virtuvi un pēc tam lejā uz pagrabu. Māju satricināja vēl viens grāviens, un atskanēja dobja dārdoņa. Soļi paātrinājās vienā ritmā ar dunošajām sirdīm. Satraukums izkaltēja muti un lika ļimt kājām. Katrs sevī cīnījās ar nevaldāmu vēlmi kliegt un bēgt.

Rafa pagriezās un ielūkojās Tomasam sejā. Tā pauda lielas bailes. Viņš paskatījās uz Keitu, kura bija iekodusi lūpā un no bailēm saraukusi pieri grumbās.

Tad viņi izdzirda no ārdurvju puses nākam dunoņu. Bīdls pagriezās pirmais. Viņa sejai pārslīdēja dziļas šausmas. Zelta krauklis bija nolaidies uz grīdas un tagad, drebinādams spalvas, cēlās spārnos. Tas bija dzīvs. Tā zelta acis raudzījās no zeltītās galvas tieši uz viņiem, un lielais zelta knābis cirta gaisu. Krauklis sapurināja zelta spalvas, paspēra divus milzīgus soļus un izpleta spārnus.

Neteikuši ne vārda, viņi metās bēgt; arī Bīdls, pūlēdamies ātrāk pavilkt kroplo kāju, taču drīz vien viņš krietni atpalika. Lielais krauklis uzglūnēja viņam kā trusītim laukā, kurš tūliņ tiks pacelts gaisā un ar spēcīgo zelta knābi sadīrāts driskās.

-   Bēdziet prom, es mēģināšu to apturēt! Bīdls iekliedzās.

Viņš meta krauklim ar kasti, kurā atradās čūskas. Visas trīs odzes izslīdēja uz koka grīdas, kur tās saplosīja milzu putns. Bīdls mēģināja bēgt pa gaiteni. Skriedams viņš atvēra abās pusēs ikkatras durvis, lai aizturētu kraukli.

Kad milzīgais radījums šķaidīja durvis, bija dzirdams skaļš bang-bang-bang. Tomass apstājās un paskatījās atpakaļ. Viņš redzēja, kā Bīdls steberē, cik ātri vien spēj, bet lielais un neveiklais putns strauji tuvojas. Ar zobenu rokā zēns skrēja atpakaļ pie Bīdla.

-   Neesi muļķis, glābies pats! Bīdls izmisīgi iekliedzās. To teicis, viņš metās atvērtajās virtuves durvīs un cieši tās aizcirta. Krauklis uzlēca uz durvīm, iecirzdamies tajās ar metāla nagiem, kuri skrāpēja koku, šķaidot šķēpeles pa visu gaiteni. Tomass dzirdēja, kā Bīdls krauj priekšā durvīm krēslus.

-   Bēdz prom skrien uz pagrabu! Līdz zēnam nonāca apslāpēta Bīdla balss, tik tikko dzirdama caur mēbeļu grūšanu un koka plīšanu.

Tomass nespēja doties prom. Viņš zināja, ka dažu sekunžu laikā milzu putns būs iekšpus durvīm un saplosīs Bīdlu gabalos.

-   Nāc, noķer mani, tu resnais cāli! Tomass uzkliedza putnam un savicināja virs galvas varigala zobenu.

Krauklis pārtrauca knābāt durvis, pagriezās un paskatījās uz zēnu. Putns stāvēja sešas pēdas augsts, piepildīdams gandrīz visu gaiteņa platumu; tā garie metāla nagi iegrima koka grīdas dēļos, un tas gatavojās mesties viņam virsū.

Tomasu pārņēma bailes. Rafa un Keita bija aizbēguši uz pagrabu. Viņš bija viens pats. Tad zēns izdzirda kādu balsi, kas skanēja viņa sirdī:

-   Es vienmēr būšu kopā ar tevi. Līdz pat laika galam.

Tā bija Kunga balss.

Krauklis metās virsū Tomasam. Zēnu pārsteidza uzbrukuma ātrums. Viņš klupa atpakaļ, nesaprazdams, ko darīt, kā ar tādu radījumu cīnīties. Tomass cirta ar zobenu, trāpīdams putna metāla spalvām, bet to neievainodams. Putns sagrāba viņu aiz jakas priekšpuses, pacēla ar knābi gaisā un sāka svaidīt no vienas puses uz otru, triekdams pret gaiteņa sienām. Kad Tomasa galva trāpīja pa durvju aplodu, zēns izmeta no rokām zobenu. Krauklis ar būkšķi nosvieda viņu uz grīdas, pagājās uz priekšu un uzlika viņam uz ķermeņa milzīgo nagu, tad nolieca zemāk galvu, lai ar aso knābi sāktu plosīt viņa miesu.

Tikko būdams pie samaņas, Tomass izdzirda seruvimu dziesmu:

-   Svēts. Svēts. Svēts. Tas Kungs un Saimnieks.

Debess un zeme ar Tavu Godību pilna.

Zēnu apņēma kustīga, spoža gaisma, kas šķita laužamies cauri miesai; viņš atvēra acis. Tomass atradās garu akmens kāpņu apakšā seruvimu ielenkumā. No kāpņu augšas uz viņu noraudzījās Kungs.

-   Vai tu vēlies cīnīties tālāk, Tomas, vai nākt mājās pie manis? Šī maigā, siltā balss piepildīja Tomasu ar miera izjūtu. Izvēle ir tavās rokās. Es stāvēju pie tavas dzīves durvīm, un tu dzirdēji mani saucam; tagad tu vari nākt un ēst kopā ar mani.

Tomass juta, ka viņu pārņem nepārvarama tieksme atstāt šo pasauli un doties pie Kunga. Viņš atskatījās un ieraudzīja savu dzīvi sastingušu laikā. Viņš spēja pārredzēt visu mācītājmuižu, it kā tai vairs nebūtu nevienas sienas, istabas un cilvēkus. Laikam apstājoties, viss bija kļuvis pilnīgi nekustīgs kā leļļu māja kādā bērnu rotaļā. Krauklis bija sastindzis virs viņa ķermeņa, sagatavojies cirtienam. Bīdls atradās aiz virtuves durvīm. Rafa un Keita bija apstājušies pusceļā, steidzoties lejā pa kāpnēm uz pagrabu. Demjurels, kapteinis Ferels un divi dragūni bija tunelī un jau grasījās atgriezties pagrabā, kad māju bija satricinājis grāviens.

No savas vietas Debesu vārtos Tomass varēja redzēt, ka Demjurels tūliņ noķers Keitu un Rafu. Krauklis nogalinās viņu, tad dosies pakaļ draugiem. Tiem nebūs citas izvēles kā vien nonākt rokās Demjurelam, kapteinim un tā vīriem.

-   Ļauj man atgriezties un cīnīties; es gribu viņus brīdināt. Ja es neatgriezīšos, tad uzdevums netiks paveikts līdz galam. Lūdzu, Kungs, ļauj man atgriezties! sauca Tomass.

-   Ļoti labi, ej, bet rīkojies ātri! Tev jāpagūst izdarīt cirtienu pirms kraukļa, jātrāpa tam tieši sirdī, jo tur mājo ļaunuma spēks, kurš dāvāja radījumam dzīvību. Trāpi tam sirdī ar vienu cirtienu manā vārdā!

Spožā gaisma, seruvimi un kāpņu telpa izgaisa. Tomasa nāsis ātri piepildīja drēgnā gaiteņa dvaka. Viņš paķēra uz grīdas nokritušo varigala zobenu. Krauklis pacēlās gaisā izplestiem nagiem, gatavs mesties lejā un ietriekt tos zēnam krūtīs. Tomass atvēra acis un iekliedzās tik skaļi, cik vien spēja:

-   Kunga vārdā… pazūdi!

Zēns trieca zobenu radījumam krūtīs brīdī, kad tā nagi jau nošņirkstēja viņam gar pleciem. Zobens izlauzās cauri metālam un iedūrās lielajam putnam sirdī. Krauklis izkliedza skaļu, garu, spalgu ķērcienu un, atlaidis nagus, nogāzās gaitenī uz sāniem. Zēna acu priekšā metāls sāka kust un burbuļot, svilinādams koka grīdu un izdalīdams uz mitrajām sienām tvaikus.

Tomass redzēja, kā radījums pārvēršas no putna par cilvēku. Tam bija liels, līks deguns, žilbinoši balta seja un košsarkani mati. Viņš bija ģērbies ādas frencī, biksēs līdz ceļiem, kājās tam bija zābaki. Kad tas nokrita uz viena sāna, zēns pamanīja, ka radījuma zobi ir no tīra zelta. Būtnei no krūtīm izplūda zila viela, ko ar katru sitienu izsūknēja dziestošā sirds. Dzīves beidzamajos mirkļos tas noskatījās uz Tomasu ar caururbjošu kaķa skatienu. Tas bija izaicinošs skatiens, pilns naida. Tad beidzamais sirdspuksts aizveda viņu prom no šīs pasaules.

-   Tomas! iesaucās Rafa. Ko tu izdarīji?

Rafa apstājās un paskatījās uz mirušo ķermeni uz grīdas.

-   Tas ir glašans. Lielā uzvara ir beigusies. Ja tas atrodas šeit, arī Pirateons nav tālu.

Virtuves durvis atsprāga vaļā. Bīdls rausās pāri krēsliem, podiem un pannām, birstēm un veselai kaudzei rīku, ko bija sakrāvis priekšā durvīm.

-   Tu to nogalināji tu izglābi man dzīvību, Bīdls šņukstēja.

-   Demjurels un Ferels kopā ar diviem vīriem ir pagrabā, Tomass sacīja. Viņš pievērsās Bīdlam. Vai ir vēl kāds cits ceļš laukā no tuneļa?

Bīdls pamāja, lai viņi seko tam uz virtuvi. Viņi aizgāja pa akmens flīžu grīdu līdz pieliekamajam telpas tālākajā galā. Bīdls atvilka dzesēšanas akmeni, kas bija ievietots sienā. Aiz tā atradās trīs pakāpieni, kas veda tumsā. Tad viņš paņēma no plaukta lampu, ar šķiltavām aizdedza degli un uzgrieza to tik spožu, cik vien varēja.

-    Šī eja aizvedīs jūs uz Briesmoņu klinti. Piesargieties no tās vietas, tur ir radījumi, kurus vada Demjurels. Tieciet krastmalā, cik ātri vien varat! Bīdls paskatījās uz Rafu, kurš bija cieši satvēris keruvimu. Dodies prom no šīs zemes un ņem šo lietiņu sev līdzi; te tai nav vietas.

-   Nāc mums līdzi, Bīdl! Keita ierosināja, pavilkdama kalpu aiz piedurknes.

-    Nē. Es palikšu un atbildēšu Demjurelam. Man jāaizver slepenās durvis no šīs puses, tāpēc es nevaru iet kopā ar jums. Tagad ejiet viņš drīz būs klāt.

Tomass satvēra zobenu un lampu un ieveda pārējos tumsā. Bīdls aizvilka priekšā dzesēšanas akmeni un aizvēra durvis. Viņš saslaucīja nokritušos apmetuma gabalus un, lai gan traucēja glašana kājas durvīs, sāka uzkopt virtuvi. Izdzirdis gaitenī soļus, viņš sagatavojās tam, kas notiks turpmāk.

20 Pirateons

Kādu laiku valdīja pilnīgs klusums, izņemot pakpak-pak no tuneļa griestiem. Lampa izgaismoja mitrās akmens sienas un plāksnes, kas veidoja slīpo grīdu.

Eja oda pēc jūras, klinšu peļķēm un beigtām zivīm sajaukumā ar vēso dubļu mitrumu. Tunelī atbalsojās katrs solis, un tas bija auksts kā nāve. Tomass cieši turēja lampu un zobenu. Zēns negribēja, lai viņus pārsteidz kas negaidīts. Keita gāja starp viņu un Rafu, kurš bija uzlicis meitenei uz pleca siltu roku un ik pa brīdim atskatījās.

Nesarunājieties! Tomass nočukstēja, cik klusu vien varēja. Tādā tunelī kā šis katra skaņa dzirdama jūdzēm tālu.

Teikums atbalsojās kā rēgu čuksti.

Viņi sekoja Tomasam, kurš soļoja lejup pa nogāzi, cerot, ka iet pareizajā virzienā. Zēns zināja, ka tad, kad slīpums beigsies, viņi nonāks vai nu pie klints, vai krastmalā. Ja viņi atradīs klinti, tad būs glābti. Ja nokļūs liedagā paisuma laikā, tad būs iesprostoti alā bez glābšanās iespējām un būs spiesti gaidīt, līdz ūdens noplaks.

Tomass to labi zināja. Pirms dažiem gadiem ūdens bija viņu nošķīris no pasaules, applūdinot smiltis un akmeņus zem Briesmoņu klints. Zēnam bija izdevies uzrausties uz kāda akmens, kurš bija izvirzījies laukā no klintsradzes, un viņš, tam pieglaudies, bija pavadījis vairākas garas stundas, bet tikmēr viļņi cits pēc cita centās viņu sasniegt un ievilkt dzelmē.

Tajā dienā Tomass bija atradis tuneli uz mācītājmuižu un pirmo brendija muciņu, kas bija noslēpta starp akmeņiem ūdensmalā. Kopš tā laika zēns apmeklēja šo vietu regulāri kā dienā, tā naktī. Viņš bija aizairējies laivā no krasta līdz kuģim un atpakaļ, tad vilcies iekšā dziļi tunelī ar tējas un zīda lādēm un kaut kādām džentlmeņu zālēm. Tas bija biezs, zaļš šķidrums tumšās pudelēs, kurš oda pēc beigta kaķa. Tomasa tēvs reiz teica, ka tas pagatavots no vērmelēm un padara cilvēku traku. Tas esot Demjurela iecienītākais dzēriens.

Tunelī jūra bija dzirdama tālu apakšā. Bērni apstājās un ieklausījās. Keitai šķita, ka viņa ir sadzirdējusi uz slapjā akmens zābaku soļu skaņas. Meitene neuzdrošinājās runāt, bet piesita Tomasam pie pleca un pustumsā parādīja uz savām pēdām un tad uz tuneli.

Tomass pamāja ar galvu. Arī viņš tālu tumsā bija saklausījis soļus. Zēns deva zīmi, lai visi iet, cik klusu vien spēj. Tomass, iedams pa priekšu, uzmanīgi skatījās zem kājām, lai kaut kas neradītu troksni. Viņš nebeidza domāt par radījumu, kuru bija nogalinājis. Zēns jutās lepns, bet vienlaikus arī izbijies. Viņš bija cīnījies ar Kunga palīdzību, viss šķita tik īsts, it kā viņš patiešām būtu stāvējis Debesu vārtos. Tas bija kas vairāk par sapni. Ja glašans bija īsts, tad eksistēja arī citi tādi paši un tie varētu viņam sekot. Zēns zināja, ka tie grib dabūt keruvimu un Rafu. Tomass apsvēra, vai viņa uzticība Rafam varētu ņemt virsroku pār paša bailēm no nāves.

Tunelī atbalsojās metāla klaudzēšana pret akmeni, un ceļabiedri sastinga. Nebija kur paslēpties. Tas, kurš radīja troksni, tuvojās. Tālumā varēja redzēt, kā uz slapjajām sienām atspīd vējluktura gaisma. Tomass ātri nogrieza laternas degli, līdz palika tikai sīka liesmiņa, un apsedza to ar jaku. Viņi atradās pilnīgā tumsā. Gaisma, kas tuvojās, kļuva arvien spožāka. Radījums, sperdams soļus pa stāvo slīpumu, pūta un elsa. Laiku pa laikam tas noklepojās un nospļāvās, tumsā gandrīz rīstīdamies.

Tomass izvilka zobenu, gatavs cirtienam, un atslējās pret tuneļa sienu. Sienā arvien vēl varēja just akmens kalta atstātās pēdas. Briesmonis šļūkāja pa akmens grīdu, radot skaņas, it kā pa mitro akmens virsmu bristu daudzas kājas.

Keita aizturēja elpu, nezinādama, ko ieraudzīs. Meitene piespiedās pie tuneļa sienas, it kā mēģinādama atrast kādu mazu plaisu vai šķirbu, kurā pazust. Rafa stāvēja ar muguru pret sienu un klusām sarunājās ar Riatamusu.

Gaisma, kas atspīdēja no radījuma lampas, tuvojās un tad pēkšņi pagriezās pa labi. Radījums bija novirzījies pa eju, kas veda uz pagraba durvīm un atradās tikai dažus jardus no viņiem. Tomass dzirdēja klepošanu un spļaudlšanos attālināmies. Kopā ar milzīgo atvieglojuma izjūtu, ka radījums, pirms viņus atradis, ir mainījis virzienu, jaucās draudi, kas aptvēra kā daudzas neredzamas rokas; pārdomas mijās ar bailēm, ko pastiprināja smaka tunelī, cauri plūstošais mitrums un garās, šausminošās soļu atbalsis.

Likās, ka viņi gaida veselu mūžību, tad Tomass izņēma no jakas lampu, uzgrieza degli un vadīja biedrus tālāk pa tuneli. Zēns zināja, ka drīz viņi būs laukā no tumsas svaigajā Briesmoņu klints gaisā.

Simt jardu zemāk pavīdēja mazs gaismas pleķītis. Tā bija izeja no tuneļa. Sarkanais mirdzums no mākoņa saplūda kopā ar zeltaino saules gaismu, veidojot uz sienām skaisti dzeltenu un okersarkanu blāzmu. Tas radīja atvieglojuma izjūtu, un ceļotāji paātrināja soļus, vēlēdamies ātrāk nonākt gaismā. Rafa turēja keruvimu cieši rokās; sirdī viņš ticēja, ka ir iespējams nogādāt statueti atpakaļ templī. Viņš bija atceļojis tik tālu un šeit, zemē, kura tika uzskatīta par civilizētu, sastapies ar naidu un tumsonību. Jauneklis bija saticis cilvēkus, kuri joprojām tic garu spēkam, cilvēkus, kuri tic vecajiem dieviem, bet tērpjas jaunās drānās, kuri sauc tos citādos vārdos, bet aizvien vēl tic to spēkam.

Tad viņi saklausīja apslāpētu klepošanu, kas nāca arvien tuvāk. Rafa pagriezās un, sev par šausmām, tuneļa tumsā ieraudzīja tuvojamies gaismu. Tomass paskatījās uz izeju, bet arī tur pret gaismu vīdēja garš stāvs ar zobenu rokā. Viņi bija slazdā.

Aizmugurē bija dzirdamas cilvēku balsis. Tomass palūkojās atpakaļ un tad uz izeju. Viņš nezināja, kur glābties. Keita sagrāba viņu aiz pleca.

-   Ko mums darīt? meitene izmisusi jautāja.

-   Viņi tiks mums klāt, sacīja Tomass. Viss, ko mēs varam darīt, ir vai nu cīnīties, vai padoties.

-   Ir vēl kāds ceļš, noteica Rafa, izņemdams no mēteļa keruvimu.

-   Tu vari nolikt to atpakaļ, no izejas viņam uzsauca pazīstama balss. Tā tava Dieva palīdzība nebūs nepieciešama.

Tas bija Džeikobs Kreins.

Sēkšana pastiprinājās, jo viņiem tuvojās Skerijs un Blaits. Blaits bija pilnīgi aizelsies un tik tikko vilka kājas. Viņu elpa atbalsojās tunelī, un to padarīja skaļāku akmens sienas un bērnu iedomas.

-   Mēs atgriezāmies pēc jums, Blaits elsoja, blāvajā gaismā pienācis tuvāk. Kapteinis Kreins nāca, lai jūs atbrīvotu, bet izskatās, ka jūs paši esat tikuši ar visu galā.

Viņi sekoja Tomasam uz tuneļa izeju. Kapteinis Kreins palika, atspiedies pret sienu un piespiedis roku ievainotajam plecam. Viņš redzēja Keitas sejā dusmas un zināja, ka drīz sekos indīgu vārdu krusa.

-   Jūs mūs pamētāt, meitene kliedza, atstājāt tajā tornī nomirt!

-   Es jūs atstāju, lai iegūtu vairāk laika, un man tas arī izdevās. Bija ieradies kapteinis Ferels un dragūni. Tas vecais žūpa Demjurels bija pārdevis mani Ferelam. Ja es gaidītu tuvumā, tad tagad jau būtu iekalts dzelžos un ceļā uz karātavām Jorkā. Kreins parādīja uz vaigu. Man ar kapteini Ferelu ir kādas nepabeigtas darīšanas. Plāns bija šāds: atstāt jūs šeit līdz vakaram un tad atgriezties pēc jums. Esmu pavēlējis šovakar atklāt uz šo māju uguni laikā, kad vikārs ieņems vietu pie vakariņu galda.

-   Jums kaut kas ir jāzina, iejaucās Rafa. Demjurels ir palaidis vaļā ļaunus radījumus. Arī tie vēlas iegūt keruvimu.

-Viens no tiem gribēja mūs nogalināt, piebilda Tomass.

-   Un kas tie tādi ir, mans jaunais draugs?

-   Tie ir glašani, kritušie seruvimi un Pirateona sekotāji. Viņi grib atņemt keruvimu un uzsākt karu pret Riatamusu. Debesis un zeme ir lielās briesmās. Viņi izmanto Demjurelu, bet nedomāju, ka viņš vispār zina par to eksistenci, atteica Rafa.

-   Kā es tos atpazīšu, ja ieraudzīšu? Vai tos var nogalināt? Kreins jautāja.

-   Tiem ir zaļas acis kā kakiem, un tie var mainīt formu, atbildēja Rafa. Viņi izskatās pēc cilvēkiem. Vienīgais, kā tos atpazīt, ir acis. Ja tev ir ticība, tad viņus var iznīcināt, ja ne, tie gūs virsroku.

Kreins paņēma no jostas pistoli un notēmēja uz Rafu.

-   Vai tie var palikt dzīvi, saņemot svina lādiņu? Vai viņi spēj paciest mačetes cirtienu un neasiņot?

-   Jā, spēj, sacīja Rafa. Tie ir šīs pasaules ieroči. Vajadzīgs kas daudz spēcīgāks par svinu vai metālu, ko kaldinājusi cilvēka roka. Nepieciešams spēks, kas nāk no Riatamusa un nav saskatāms.

-   Viens vienīgs cirtiens viņa vārdā? Tomass vaicāja.

-   Jā, viņa vārdā, piekrita Rafa.

-   Tu esi man sajaucis galvu, teica Kreins. Es cīnīšos pret šiem glašaniem ar ieročiem, kādus pazīstu.

Ja ar to nepietiks, miršu. Tu cīnies ar savām mīklām, un paskatīsimies, kurš uzvarēs.

Kreins nolaida pistoli un paskatījās uz Rafu.

-   Es zinu, ka man jāpalīdz tev izglābties. Kopš tu atrodies šeit, pasaule ir mainījusies. Varbūt tad, kad tu būsi prom, viss atkal nostāsies savās vietās un es varēšu turpināt savu biznesu.

-Ja mēs neapturēsim glašanus un Pirateonu, tad jums nebūs pasaules, kurā savu biznesu turpināt. Jums jāsaprot, ka Demjurels ir atvēris Lielās uzvaras vārtus. Glašani atkal ir brīvi; viņi ieņems šo pasauli un tad uzbruks Riatamusam. Jauneklis pavērās sejās tiem, kas bija sapulcējušies apkārt. Blāvajā lampas gaismā visi skatījās uz puisi tā, it kā viņš runātu kādā svešvalodā, it kā viņu prāti nespētu uztvert to, ko tas saka. Eksistē divas pasaules viena redzamā un otra neredzamā. Šajā pasaulē mūs vada laiks, saullēkti, zvaigznes un jūra. Otrā pasaulē mēs atrodamies ārpus laika: pagātne, tagadne un nākotne ir viens un tas pats. Šīsdienas lūgšana var ietekmēt kādu notikumu vakar; lāsts, kas izteikts nākotnē, kā bulta ietriecas pagātnē. Pirateons vēlas to visu gāzt.

-   Tieši to man apgalvoja Demjurels viņš vēlas valdīt pār elementiem. Kreins piespieda roku pie ievainojuma, kurš kļuva arvien sāpīgāks.

-   Jūs esat ievainots, Rafa ieminējās. Lai varētu cīnīties, jūs ir jāizdziedina.

-  Viss, kas man vajadzīgs, ir krūze ar rumu un mīksta gulta, atteica Kreins.

Rafa neņēma to vērā un uzlika Kreinam uz pieres roku. Jauneklis aizvēra acis un vairākas minūtes stāvēja klusējot, tad sāka klusu pie sevis runāt. Kreins juta no Rafas rokas cauri ķermenim izplūstam spēcīgu, karstu strāvojumu. Karstums sasniedza katru nervu, satricināja katru dzīslu, un vīrietis sāka drebēt. Viņš jutās tā, it kā stāvētu zem karsta ūdenskrituma, kas apšļāc augumu, attīrīdams un izskalodams katru domu un vēlēšanos. Viņš instinktīvi uzlika roku uz ievainojuma, kā cenšoties to pasargāt, un, sev par pārsteigumu, secināja, ka sāpes ir pārgājušas. Pavilcis nost drēbi, lai apskatītu brūci, Kreins ieraudzīja tikai veselu miesu, nebojātu ādu. Rīcības cilvēkam, kuram nav bijis laika nereālām domām vai teorijām, šķita, ka tas, ko viņš līdz šim bija uzskatījis par neiespējamu, tagad sagrābis viņu, sagriežot visu viņa pasauli ar kājām gaisā. Kreins meklēja izskaidrojumu, bet neatrada, un juta, ka viņu sāk pārņemt bailes. Viņš bija tuvāk vājprātam, nekā pats to aptvēra.

Kreinu pārņēma nepatīkamas domas, bet, pirms kāds paspēja ierunāties, tunelī atbalsojoties noklaudzēja metāla durvis.

-   Mums ir maz laika, sacīja Rafa. Ikviens nojums ir redzējis kaut ko no šīs otrās pasaules. Jums jāizlemj, kurā pusē vēlaties cīnīties. Ja jūs neesat par Riatamusu, tad esat pret viņu; debess un zemes karaļvalstīs nevar palikt neitrāls.

-   Nekad nedomāju, ka pienāks diena, kad mani lūgs cīnīties par Dievu. Vai tad viņš pats nevar izkarot savas kaujas? Kreins jautāja.

-   Nedomājiet, ka viņš atstās mūs bez palīdzības. Dievs ir devis kādu, kas palīdzēs mums kaujas burzmā cīnīties plecu pie pleca. Viņš būs kopā ar mums, un seruvimi cīnīsies sfērās, kuras mēs nespējam saskatīt.

-   Labi, puis, noteica Kreins, vai nu tu esi traks, vai arī šī pasaule ir pilnīgi mainījusies. Vēl pirms divām dienām es tevi par šādu runāšanu sūtītu uz trakonamu, bet tagad esmu pārliecināts, ka tajā, ko tu saki, ir zināma patiesība. Mēs varam cīnīties tikai pret to, ko redzam. Neredzamo tev vajadzēs mums parādīt, jo mūsu acis ir aklas pret lietām, par kurām tu runā, un daudzajos cīņu un zagšanas gados mana sirds ir nocietinājusies pret tavu Dievu.

Tunelī atbalsojās soļu duna. Tā kļuva arvien skaļāka.

-   Dragūni, iesaucās Kreins. Ātri mežā!

-   Tā ir vieta, kur mitinās varigali, iebilda Keita. Tie var būt it visur.

-   Lai kur tie atrastos, tie nespēs mūs apturēt; mums ir trīs pistoles, mučele ar šaujampulveri un divi zobeni. Ar to pietiek, lai pieveiktu divdesmit dragūnu, noteica Kreins. Tagad steigsimies uz mežu. Mēs paslēpsimies tur un sagādāsim pārsteigumu katram, kas mums sekos.

Tomass pirmais izlīda no tuneļa un ieskrēja mežā. Klajumā valdīja atspirdzinošs vēsums. Zāles stiebros karājās rīta rasa, un koki slīga pāri ieejai kā tumšzaļš aizkars. Zēns apstājās zem akmeņozola krūma un pavērās uz klajumu. Neviens nebija redzams. Viņš pamāja pārējiem sekot. Kreins pievēla pulvermucu pie kāda koka saknēm, kas bija samezglojušās zem akmens, tad nostiepa lampas eļļā samērcētu un ar dzelzs skaidām un melnu pulveri pārklātu auklu visā garumā no mucas līdz kādam celmam, kurš atradās dažas pēdas no ieejas.

Solu skanas nāca arvien tuvāk.

Ne soli tālāk! Balss Kreinam likās pazīstama. Nometiet pistoles!

Vārdi atbalsojās tunelī.

Kreins pasmaidīja. "Kapteinis Ferels," viņš pie sevis nodomāja. "Ja tikai varētu trāpīt īsto brīdi, būtu labi tunelis sabruktu tieši Ferelam virs galvas." Kreins pamāja pārējiem pavirzīties tālāk no ieejas. Tomass, Keita un Rafa paskrēja pa taku mazliet uz priekšu un paslēpās sakaltušajās papardēs. Varēja redzēt tuneļa ieeju, kas atradās aiz akmeņozola krūma, un dzirdēt, kā vīri tuvojas.

Keita pirmā pamanīja no krūma izlienam cilvēku sarkanā mētelī. Tas bija mazs vīrelis slikti piegulošā formas tērpā. Viņš aizsedza acis no spilgtās saules un, pirms ielīda atpakaļ tunelī, paskatījās apkārt.

Tad redzeslokā nonāca kapteinis Ferels. Vienā rokā viņam bija pistole, otrā rapieris, kura asmens saulē mirgoja auksts un tīrs. Meitene redzēja, kā Kreins aizdedzina auklu. Tā meta zilas dzirksteles un sīkdama izplatīja tumšzilus dūmus.

Ferels pagriezās, lai palūkotos, kas notiek. Aukla dega ātri dažu sekunžu laikā uguns noskrēja vairākas pēdas. Kreins patvērās aiz kāda resna ozola un piespiedās tā mizai tik cieši, cik vien varēja. Tūliņ arī cauri mežam nodārdēja sprādziena troksnis.

Ferels tika iemests asajās akmeņozola krūma lapās un tad pārklāts ar lielām izmirkušās zemes pikām. Dārdoņa satricināja apkārtni, plosīja koku zarus un atlieca nokaltušās papardes. Sprāgstot pulvera mucai, tuneļa ieeja bija pilnībā aizbrukusi. Bija redzama tikai dziļa dubļu bedre. Vietu, kur reiz bija ieeja, piepildīja slāneklis.

Dragūni bija iesprostoti tunelī. Viņu vienīgais glābiņš bija iet atpakaļ uz mācītājmuižu. Ferels, nošķirts no saviem vīriem, gulēja saplacinātajā krūmā, klāts ar zemi. Viņa košsarkanais mundieris bija notraipīts ar dubļiem un smalkā cepure ar spalvu nebija ieraugāma.

Kreins izlīda no ozola aizsega. Tajā kā šrapneļa šķembas bija ietriekušies koka un akmens gabali. Viņš piegāja pie Ferela un nolūkojās viņā no uzkalniņa, kas bija izveidojies vienā bedres malā. Izvilcis pistoli, ar zobenu otrā rokā, viņš skatījās uz Ferelu, kurš vēl aizvien gulēja, sprādziena apdullināts.

-   Piecelies un sakārtojies, jupis tevi rāvis! Kreins uzkliedza Ferelam. Šeit nav viskija, mans smalkais draugs, un nav arī palīdzīgas rokas, kas tevi izvilktu no krūma.

Kreins nokāpa no uzkalna un piegāja pie kapteiņa, kurš pūlējās tikt laukā no akmeņozola krūma.

-   Paliec uz vietas, es vēl neesmu ticis ar tevi galā. Cerēju, ka tevi nogalinās sprādziens, bet nu man tas būs jāizdara pašam. Kreins paskatījās uz Ferelu. Ko izvēlies pistoli vai zobenu? Jebkurā gadījumā apsolu tev tik lēnu nāvi, cik vien iespējams.

-   Ņem naudu, tikai atstāj mani dzīvu! Ferels ar pūlēm nomurmināja. Apsolu tev nesekot.

-   Es dabūšu gan tavu naudu, gan dzīvību: tur nekāda kaulēšanās nesanāks. Tu atnāci notvert to puisi, bet nu pats esi manās rokās. Kreins uzvilka pistoli un pielika to Ferelam pie deniņiem, piespiezdams stobru pie ādas. Atvadies no Džeikoba! Nākamreiz tu mani redzēsi ellē.

Kreins grasījās nospiest mēlīti.

Piepeši Kreins sajuta uz pleca kādu roku. Pārsteigts viņš pagriezās un ieraudzīja Rafu.

-   Ir arī cits veids, kapteini Krein, viņam nav jāmirst.

-   Paliec nu malā, puis! Tas ir pārāk nopietni, lai tu tur jauktos, Kreins atcirta. Viņš mirs, un tas būs tikai taisnīgi. Ja es tagad viņu atlaidīšu, tad mani vīri domās, ka esmu kļuvis mīkstčaulīgs. Tad katrs no viņiem mēģinās ņemt virsroku. Ja es viņu nogalināšu, tie zinās, kas es esmu.

-    Tātad jūs gribat viņu nogalināt, lai glābtu savu reputāciju, kurš gan tā dara? Viņš nav suns, kas savu laiku nodzīvojis, bet gan cilvēks ar miesu un asinīm. Rafa uzlika roku uz pistoles. Ja nogalināsiet viņu, jūs vajās citi. Jums nāksies nogalināt arī tos, un tā tas turpināsies, līdz kāds no tiem nogalinās jūs.

-   Viņš ir dragūns. Saņemdams karaļa naudu, Ferels zināja, ko dara. Viņš zināja, ka kādu dienu var šādi beigt. Vai viņš domāja par mani mežā, kad mēģināja notriekt man galvu no pleciem? Kreins nolaida pistoli.

-   Jums nav jārīkojas tā, kā viņš no jums sagaida. Jūs varat būt no tā brīvs. Laipns vārds novērš naidu. Ja jūs dāvāsiet viņam dzīvību, tā nebūs vājuma zīme; tā parādīs, ka jums ir pa spēkam arī žēlsirdība. Ja viņš ir saistīts ar Demjurelu, tad varbūt pastāv cits ceļš, kā iegūt to, ko jūs patiesi vēlaties.

-   Blait, Skerij! Kreins uzsauca. Sasieniet viņu, viņš vēl ir apdullis no sprādziena, tāpēc nekādas problēmas neradīs. Mēs atstāsim viņu šeit, tad jau viņu drīz atradīs. Kreins pieliecās un ieskatījās Ferelam tieši acīs. Es piešķiru tev tiesības dzīvot. Nestaigā apkārt, stāstīdams ļaudīm pasaciņas par to, ka gandrīz esi mani notvēris, ja tu tā darīsi, es pabeigšu savu darbiņu. Ej un saki savam kungam, ka likmes tagad ir augstākas. Es vēlos pusi no tā, ko viņš nozadzis cilvēkiem, un tad es no šejienes pazudīšu. Pasaki viņam, lai atstāj to zeltā pie vēlmju koka Baltajā norā šajā pusnaktī. Ja viņš mēģinās sagūstīt kādu no maniem vīriem, tad došu sava kuģa komandai pavēli bombardēt viņa māju un sadragāt to gabalos. Vai saprati? Kreins atvirzīja Ferelam no galvas pistoli. Piesieniet viņu pie koka un pārliecinieties, ka viņš nejūtas pārāk ērti.

Blaits un Skerijs nogrūda Ferelu ceļos un tad vilka pāri klajumam pie koka. Izmantodami atlikušo auklu, viņi cieši piesēja kapteiņa rokas pie kāda no zemākajiem zariem, bet kājas pie stumbra. Kapteinis palika tur karājamies kā nedzīva lelle cilvēka augumā. Skerijs atrada kapteiņa cepuri, kura nu bija saplīsusi driskās, un uzlika to viņam galvā, pārvelkot pār acīm tā, ka viņš neko nevarēja redzēt. Kreins deva zīmi visiem klusu soļot pa taku, kas veda uz krastmalu.

Pēc dažām minūtēm viņi stāvēja dubļainā vietā, no kuras bija pārredzams līcis. Bija bēguma laiks, un tālumā stiepās smilšu strēle. Otrā līča pusē bija redzama vieta, kur sabruka klints. Likās, it kā kāds milzis būtu pagrābis lielu zemesraga gabalu un iemetis jūrā. Liedagā bija izkaisītas māju un Karaļa ielas veikalu paliekas, sajauktas ar dubļiem, mālu un akmeņiem. Kreina kuģis bija noenkurojies līcī. Divas jūdzes smilšu šķīra

Kreinu no drošības uz sava kuģa un brīvības Rafam un keruvimam.

Ja mēs iesim pa krastu, Demjurels visu laiku varēs mūs novērot, Kreins piesardzīgi sacīja. Ja izšķirsimies, tad izredzes būs labākas.

Viņš pievērsās Tomasam.

-   Tu aizved puisi uz dzirnavām pie Rūbena, bet es došos pēc kuģa. Tagad jau Martins būs klāt. Mēs dosimies jūrā sešos, es negaidīšu. Kreins parādīja uz izdangāto taku, kuru izmantoja racēji, lai nogādātu alaunu uz krastā piestājušiem kuģiem, kas to aizveda tālāk uz Londonu. Ejiet pa šo ceļu, izvairieties no raktuvēm un nokļūstiet dzirnavās, cik ātri vien iespējams! Rūbens nogādās jūs uz kuģa. Es vedīšu kuģi pa šo ceļu; mums vajadzētu to izdarīt stundas laikā. Lai veicas!

-  Es neticu veiksmei, noteica Rafa. Tā lielā mērā atstāj arī kādu citu iespēju.

Visi trīs sāka ātri soļot pa stāvo taku, kas veda no krastmalas dziļāk mežā. Tomass pagriezās un noskatījās, kā Kreins un divi viņa vīri aiziet pa krastu, turēdamies pēc iespējas tuvāk augstajai klintij, lai paliktu apslēpti Demjurela skatienam.

Kapteinis Ferels karājās, ar kājām un rokām piesiets pie koka. Viņš sajuta, ka līdzās kāds stāv. Pār acīm uzvilktā cepure liedza kaut ko saskatīt. Kapteinis dzirdēja zem kājām lūstam zariņu; viņam uz pleca uzgūla kāda roka, bet uz kakla uzvirmoja silta elpa.

-  Kas tur ir? Kurš spēlē ar mani paslēpes? viņš norūca, nikns par notveršanu un pazemojumu.

-   Tā esmu es. Bija dzirdama klusa sievietes balss. Tā, kuru tu mīlēji un pameti tik sen. Beidzot es tevi atradu.

-   Elizabet, tā esi tu? Ferels jautāja, nebūdams pārliecināts, vai nesapņo. Ja tā esi tu, tad noņem man no acīm cepuri, lai es varu redzēt tavu seju.

-   Ja tu tā uzstāj, sacīja balss, vēl maigāka un jaukāka nekā iepriekš.

Ferels sajuta, ka viņa kaklam viegli pieskaras gari, silti pirksti.

Cepure tika norauta viņam no galvas, un kapteinis atvēra acis. Pārsteigumā viņš skaļi iekliedzās. Tur, viņa priekšā, tērpies no galvas līdz kājām melnā ādā, garajiem, baltajiem matiem un kazbārdiņai plīvojot vējā, stāvēja glašans.

-   Ak, kapteini Ferel! tas iesaucās saldajā Elizabetes balsī. Cik labi atkal tevi redzēt!

Glašans iesmējās un iecirta Ferelam pliķi.

-   Cilvēciskās būtnes, cilvēciskie mēsli! tas norūca caur zelta zobiem. Cik nožēlojami! Tikai paskaties uz sevi: tevi posta tava alkatība un baudkāre, tu esi tik apmulsis, ka nejūti pats savu sirdi. Katru dienu tu vergo īpašumu dēļ, kuri neko nenozīmē, un beigās tas viss tev jāatstāj, kad tevi maigi noskūpstīs un sauks pie savām krūtīm nāve.

Radījums saņēma Ferelu aiz ausīm un nolūkojās vinā savām kaka acīm.

-   Tu, mans draugs, tiksi izmantots kam labākam. Glašans noklikšķināja savus garos, tievos pirkstus, un parādījās maza, tupoša dunameža figūra, kas, satraukti lēkājot, kārpījās kā meža cūka.

Mierā, drīz viņš būs tavs, glašans uzsauca dunamežam, kurš elsoja gaidās. Izbaudīsim to, ko grasāmies darīt. Nesteidzināsim kapteini Ferelu, viņš gribēs visu redzēt.

To teicis, glašans atkāpās un pamāja dunamežam paieties uz priekšu. Pirms Ferels paspēja iekliegties, dunamežs jau atradās viņa ķermenī, aizžņaudzot tam elpu. Kad radījums viņā izpletās, Ferelu pārņēma viņa elpas smirdoņa.

21 Kuplais ozols

Gaisma no sārtā mākoņa ielauzās meža dziļumos, piešķirot nokritušajām lapām, kas klāja zemi, savādu mirdzumu. Tas sasvītroja krustu šķērsu ēnaino meža grīdu, tā ka izskatījās mežs cīnās pretī saulei, cenšoties mest pēc iespējas melnākas ēnas.

Tomass, Keita un Rafa gāja pa taku, un vienīgā skaņa bija sauso lapu čaukstēšana zem kājām. Tomass turēja rokā zobenu, bet Rafa cieši zem jakas bija piespiedis pie krūtīm keruvimu. Viņš juta, ka šī izglābšanās bijusi pārāk viegla tā bija iekritusi viņam rokās bez cīņas; spēki, kas gribēja iegūt keruvima varu, bija to atdevuši bez izlietas asins lāses.

Keita uzmanīgi lūkojās starp kokiem, cenzdamās ievērot mazāko zīmi, kas varētu liecināt par radījumiem, kuri bija viņus vajājuši uz šīs takas agrāk. Viņi pagāja garām kokam, kur bija uzbrucis varigals. Vietā, kur tas bija mēģinājis nogalināt Tomasu, bet netrāpījis un iecirtis koka mizā, bija redzamas dziļas zobena pēdas. Koks bija sācis pūt, miza pārvērtusies mīkstā masā, kas sūcās no cirtiena vietas, izplatoties kā gangrēna. Koks nokarājās, un izskatījās, it kā tas, puvei izplatoties cauri katrai šķiedrai, lēnām izkūst. Gaisu pildīja indīga smaka. Gājēji aizklāja muti ar rokām un ātri pasteidzās garām.

-   Tas varēji būt tu, Keita sacīja Tomasam.

-   Laikam zobena metālā ir kaut kas indīgs, Tomass atbildēja, palūkodamies uz ieroci, un viņam gribējās to aizsviest prom, it kā tam būtu spēks, kura daļa nebūtu viņš pats.

-   Tas ir radījums, kas nes sevī ļaunumu, noteica Rafa. Kur ir dzīvība, tas atnes nāvi, kur ir augšana, rodas trūdēšana, un tur, kur ir gaisma, tas ienes tumsu. Tas ir Pirateona atspulgs. Šie radījumi spēj darīt tikai to, ko viņš vēlas.

-   Un kā tad ar Demjurelu? Viņš domā, ka valda pār tiem, ieminējās Tomass.

-   Tie ir viņam aizdoti. Vikārs var tos izmantot, bet tie viņam nepieder. Demjurels maldina sevi, ka viņam piemīt vara, bet īstenībā viņš ir tikai lelle. Cilvēki, kuri izmanto šos spēkus, nekad īsti neizprot, kāda enerģija patiesībā aiz tiem stāv, skaidroja Rafa. Viņi domā, ka ir kungi, bet īstenībā ir vergi. Pirateons dod tiem, ko tie vēlas… kamēr pats to grib.

-   Bet es domāju, ka Demjurels kalpo Dievam! iejaucās Keita. Kā viņš var to visu atstāt novārtā?

-   Tas ir tik viegli! Daudzi cilvēki sāk uz pareizās takas, bet tad viņu sirdīs sāk gruzdēt alkatība vai skaudība. Drīz vien virsroku gūst pasaulīgās lietas un šie cilvēki nonāk tālu no visa, ko reiz sākuši. Vara vienmēr ir bijusi pieprasītāka par mīlestību, un tomēr patiesu spēku mēs rodam tad, kad ir kāds, kurš spēj sniegt mums īstu mīlestību. Pie tās mums jāpaliek ar visu sirdi.

Tomass soļodams klausījās Rafā. Taka izveda cauri mežam, un atklājās skats uz līci. Zēns saprata, ka viņam priekšā paveras jauna nākotne. Atpakaļceļa, vecās dzīves vairs nebūs. Tomass zināja, lai kas arī notiktu, dzīve aizvedīs viņu no šīs vietas prom. Skatoties pāri jūrai uz Beitaunu, šķita, ka ainava ir mainījusies. Viņš nevarēja pateikt, vai tas ir savādās mākoņa gaismas dēļ vai arī viņam bija atvērušās acis un viņš redzēja visu jaunā gaismā. Zēnu pārņēma gan skumjas, gan sajūsma. Likās, it kā viņš mainītos, augtu un kļūtu par vīrieti. Tomass satvēra zobenu, cenzdamies izprast visu, ko redzēja. Dienasgaismā un klajā vietā tumsas pasaule likās tik tāla, un tomēr viņš zināja, ka aiz gaismas plīvura vēl aizvien uzglūn spēki, kas tiecas viņu iznīcināt, gaida īsto brīdi, lai uzbruktu.

Meža taka ievijās mazā ielejā; kupls ozols bija izpletis savus zarus kā lielas gotiskas katedrāles jumtu.

Keita pirmā ieraudzīja kādu cilvēku. Likās, it kā tas būtu uzradies no nekurienes. Tas lēnām, noliektu galvu gāja viņiem pa priekšu. Labajā rokā vīrietis turēja garu gana nūju un pār plecu 'bija pārmetis kazādas somu. Liela filca cepure nosedza melno matu šķipsnas, kas garās cirtās krita pāri mugurai un netīrajiem, pelēkajiem svārkiem ar dzeltenu apmali. Apģērbs bija viņam acīm redzami par lielu.

Keita piebikstīja Tomasam pie pleca un parādīja uz vīrieti.

-   Ko darīsim? viņa jautāja.

Viņi apstājās un sapulcējās kopā. Rafa atbildēja:

-   Turpināsim iet; izskatās, ka tas ir gans. Tomas, turi rokā zobenu. Ja viņš ir kas vairāk nekā cilvēks, cērt, un tad bēgsim. Keita, ej visu laiku mums pa priekšu un neatpaliec!

Vīrietis apstājās un apsēdās uz nokrituša koka stumbra, kas gulēja pāri garam grāvim. Grāvis stiepās gar takas malu. Svešais bija noņēmis no pleca somu un ielicis to klēpī. Viņam bija brūna, saulē iedegusi sejas āda. Ar labo roku cilvēks noslaucīja no pieres sviedrus.

-   Nekautrējieties! svešinieks viņiem uzsauca. Man nepatīk, ja kāds seko. Nekad nevar zināt, kas tev iet pa pēdām.

Tomass centās noslēpt zobenu aiz muguras, negribēdams, lai vīrietis to ierauga.

-   Kādu dienu tev to var ievajadzēties, puis, nevajag to no manis slēpt! vīrietis iesaucās. Nāciet šurp un piebiedrojieties man! Man ir svaiga maize un sālīta zivs jūs varat ēst, cik vien gribat.

Izsalkums skubināja Tomasu pagriezties pret pārējiem un pamāt, lai tie viņam seko. Bērni piesardzīgi pietuvojās svešajam vīrietim. Keita atspiedās pret koku, un Tomass nostājās divu roku garuma attālumā, stingri turēdams rokā zobenu.

-   Izskatās, ka jūs visi trīs esat izsalkuši, noteica vīrs. Nāciet, ņemiet maizi!

Svešinieks saņēma maizes kukuli ar lielajām, spēcīgajām plaukstām un pārlauza to uz četrām daļām, pasniegdams gabalu katram no viņiem un paturēdams vienu sev.

-   Vai gribat zivi? Tā ir krietni sažāvēta un garšo pēc ādas, bet es zinu, ka tā nāk par labu.

Vīrietis piedāvāja draugiem mazus gabaliņus brūnas, izkaltētas zivs. Zivs gaļa turējās pie tumšas, sačervelējušās ādas un oda pēc ozola skaidām. Tomass paņēma pilnu sauju un kāri sabāza mutē. Kopā ar kumosu maizes zivs veidoja lielisku dūmainas garšas ēdienu, kas ar katru kumosu izplatīja degošas malkas, rauga un zivs aromātu.

-   Jūs visi izskatāties izsalkuši. Droši vien esat mērojuši tālu ceļu, noteica vīrs. Viņš palūkojās uz Rafu. Spriežot pēc izskata, tu esi ceļojis vistālāk. Necerēju šai pusē ieraudzīt kādu, kas līdzinās tev.

Viņš apstājās un gaidīja, kad Rafa atbildēs. Šajā cilvēkā bija kaut kas pazīstams, un tas nodarbināja Tomasa domas. Viņš zināja, ka ir redzējis to jau agrāk, bet nevarēja atcerēties, kur un kad.

-   Vai jūs esat no šīs puses? Tomass pavaicāja. Nevaru atcerēties, ka mēs būtu tikušies, tomēr liekas, ka jūs pazīstu.

-    Esmu gans un atnācu sameklēt dažas no savām aitām, kuras ir apmaldījušās. Tu esi mani agrāk redzējis. Tu esi Tomass Beriks, tavs tēvs bija zvejnieks. Un tu, meitēn, esi Keita Kolgena, muitas vīra meita. Redziet, es jūs abus pazīstu ļoti labi. Kurp jūs ejat?

-   Mēs ejam uz drauga māju, Tomass izvairīgi atbildēja.

-   Vienīgais cilvēks šajā apvidū, kuru es sev izvēlētos par draugu, ir Rūbens no Bubuļu dzirnavām. Viņš man ir labs draugs, vīrs, kuram var uzticēties. Es pazīstu Rūbenu kopš mazotnes, klāstīja vīrietis.

Keita palūkojās aitu gana sejā; viņš izskatījās ne vairāk kā trīsdesmit gadu vecs. Viņam bija jaunas acis, kas tumšajā, saules un vēju aprautajā sejā kvēloja koši zilas.

-   Viņš ir pārjums divreiz vecāks kā gan jūs varējāt viņu pazīt bērnībā?

-    Redzi, Keita, gans skaidroja, kā teica tava vecāmāte, kad nomira tavs brālis: cilvēku padara bagātu ne jau nodzīvotā mūža garums vai karaļu zelts, bet gan mīlestības daudzums, ko viņš ieguvis dzīves ceļā.

Šķita, it kā Keitu būtu ķēris pēkšņs trieciens. Viņa nodrebēja un atkrita pret koka stumbru, pārsteigumā elsodama. Tieši tādus vārdus bija teikusi viņas vecāmāte katru vakaru, pirms Keita devās gulēt. Tie arī bija pēdējie vārdi, kurus viņa izrunāja šajā pasaulē. Tie bija personiski vārdi, kas pauda mīlestību, vārdi, kuri aizdzina nakts bailes un kurus Keita bija atkārtojusi vēl un vēlreiz kā lūgšanu. Šis cilvēks nekādi nevarēja tos zināt. Meitenei likās, ka viņš ir tos nozadzis, slepus ielauzies visdārgākajos viņas dzīves mirkļos. Un tomēr tie sniedza to pašu saldo mīlestības izjūtu un sasildīja sirdi tāpat kā agrāk.

-   Kā jūs zināt? meitene nočukstēja.

Tomass un Rafa paskatījās uz Keitu, bet neuztvēra teiktā nozīmīgumu.

-   Kā tad ar jūsu ceļojumu? Vai Rūbens grasās jums palīdzēt?

-   Kā jūs pazīstat Rūbenu? Jūs nevarat būt vecāks par viņu, ierunājās Tomass.

-   Es zinu daudz ko par to, kas notiek šai pusē. Jāieklausās tikai vējā vai jāpastāv mierīgi mežā, un tu dzirdēsi balsis. No manis neko nevar noslēpt.

Tomass ieskatījās vīram sejā, zinādams, ka ir raudzījies tajā jau agrāk.

-    Un kā ir ar tevi, Tomas: kad tu iemācīsies peldēt? Tu nevari vienmēr paļauties uz savu laimes krekliņu, ko nēsā līdzi, vai uz šo puisi ka viņš tevi izvilks laukā, ja tu vēl kādreiz iekritīsi jūrā.

Tomass apmulsis paskatījās uz Rafu.

-    Manā ģimenē neviens nav peldējis. Ir jāuzticas laivai. Kā jūs zināt, ka Rafa izvilka mani no jūras? Vai jūs bijāt tas, kurš mani tur iegrūda? Tomass dusmīgi jautāja.

-   Tu esi tāds pats kā tavs vecvectēvs, arī viņš ātri iekarsa. Pirms nāves viņš mani pazina, pasauca mani, un es biju kopā ar viņu… Tev ir Beriku raksturs.

-   Kā viņš varēja jūs pasaukt? Viņš atradās desmitiem jūdžu tālu jūrā, vētrā. Viņu vispār neatrada, atveda atpakaļ tikai tukšo laivu. Tomass bija ļoti dusmīgs.

Likās, it kā šis cilvēks spētu paņemt no katra dzīves kādu momentu un ar to ķircināt.

Rafa, noskatīdamies uz svešo vīru, neko neteica. Arī viņš tajā saskatīja kaut ko pazīstamu, kādu, kuru bija redzējis iepriekš vai arī kura balsi bija dzirdējis. Vīrietim bija tumša ādas krāsa, kas likās iedegusi, gadiem strādājot saulē. Ap acīm tam vīdēja neskaitāms daudzums krunciņu. Tās liecināja, ka viņš ir stundām smējies. Sejā staroja atklāts smaids. Runājot mirdzēja spoži baltie zobi.

Vīrietis nolauza vēl vienu gabalu maizes un sniedza Rafam.

-   Tu izskaties izsalcis un atrodies tālu no mājām. Tas, kas tevi atvedis uz šejieni, droši vien ir kas ļoti svarīgs.

-   Tas ir daudz svarīgāk, nekā daudzi cilvēki vispār spēj iedomāties un saprast, Rafa atbildēja.

Gans iesmējās.

-   Tu vēlies kalpot savam kungam no visas sirds, vai ne? Svešais palūkojās uz Rafu, kurš sakārtoja jaku virs keruvima. Kas tev tur ir?

-   Nekas, Rafa atcirta un ātri atkāpās. Nekas svarīgs.

Gaismā uzplaiksnīja keruvima pērļu acis.

-   Un tas ir tavs guvums? jautāja vīrietis.

-   Mans guvums ir vairāk vērts par šo. Rafa atkāpās vēl vienu soli.

-   Vai tu baidies, ka es varētu to atņemt kā vienkāršs zaglis? Man pieder lopi tūkstoš kalnos. Pat Zālamanam visā viņa godībā nebija tādu bagātību, kādas pieder man.

-   Zālamanam? Rafa uzmeta vīrietim skatienu, domādams, ka ir pārklausījies.

-   Zālamanam, vīrietis ātri atkārtoja. Lielajam karalim, kurš uzcēla templi, lai novietotu tajā to, kas tev rokā.

Rafa nespēja noslēpt pārsteigumu.

Svešais turpināja:

-   Tu pazīsti Zālamanu, bet tavi ļaudis ir novērsušies no viņa. Tavs uzdevums ir saglabāt pasaulei statueti, kura tagad ir pie tevis. Tu darīji labi, ka izglābi keruvimu no tiem, kuri to izmantotu ļaunos nolūkos.

Rafa, Tomass un Keita raudzījās uz vīrieti. Likās, ka šajā mirklī viņi visi pēkšņi saprata, ka tiem līdzās atrodas vīrs, kurš ir varens un spēcīgs, tikai atnācis pie viņiem nabaga gana skrandās.

-   Tu esi… Tomass tikko spēja parunāt.

-   ES ESMU, KAS ES ESMU. Tas ir viss, kas jums jāzina. Jums ātri jātiek no šejienes prom. Neejiet uz dzirnavām! Dodieties uz jūras ostu ziemeļos, tur jūs ieraudzīsiet klints galā baznīcu. Ejiet turp! Ir svarīgi, lai jūs tur ierastos rīt līdz pusnaktij. Pilsētā jūs sastapsiet cilvēku, kas mani pazīst, un tas jūs nogādās uz kuģa, kurš dodas uz Franciju. Uzticieties man; kad būs nepieciešams, es aizsūtīšu seruvimus.

Zeme vietā, kur stāvēja vīrs, sāka mirdzēt, viņa drēbes mainījās, skatiens kļuva maigāks, un viņš pasmaidīja.

-   Es vienmēr būšu kopā ar jums, līdz pat laika galam, tas noteica, stāvēdams zeltītas gaismas ietvarā, kas virmoja kā miljoniem sīku stiegriņu.

No nekurienes sāka pūst spēcīgs jūras vējš. Mežā koki triecās cits pret citu un pa gaisu lidoja koka gabali un zari. Virpuļojošais vējš pacēla no zemes sausās lapas un grieza tās riņķī, veidojot lielu, necaurredzamu mutuli brūnā, sarkanā un zaļā krāsā. Lapas sitās sejās; Tomass sarāvās tik maziņš, cik vien varēja, un saritinājās zemē. Rafa un Keita saspiedās kopā spraugā starp koka stumbru un lapām klāto zemi.

Visapkārt viss krakšķēja un lūza. Klajumā atbalsojās zaru trīšanās pret stumbriem. Starp augstākajiem koku zariem šaudījās zilas un sarkanas uguns mēles. Ietriecoties zaros, tās dzirksteļoja. No niknā virpuļvēja radītā trokšņa, liesmām un lūstošajiem zariem vai ausis plīsa.

Tomass pacēla skatienu; viņam sejā iešķīda zeme un iesitās koka miza. Zēns mēģināja paskatīties uz vīru, kurš stāvēja virpuļa centrā, pilnīgi pārveidojies. Viņš vairs nebija tērpies gana drānās. Tā apģērbs mirdzēja spožā sudrabā, bet seja spīdēja kā pati saule. Vienā mirklī cilvēks bija pazudis, un palika tikai pret koku atslietā kazādas soma. Bija iestājies absolūts klusums, pilnīgs miers.

Rafa pirmais izlīda no patvēruma zem koka stumbra. Viņš izrakās no lapām un zariem, ko virpulis bija sakrāvis tam virsū. Keita rausās laukā, tverdama gaisu. Tomass gulēja ar seju uz zemes, pārklājis galvu rokām, lai pasargātos no vēja radītā trokšņa. Zēns pierausās uz ceļgaliem un paskatījās uz Rafu un Keitu.

-   Vai tas bija… Viņš nespēja pabeigt teikumu.

-   Tas bija Riatamuss, es vienkārši zinu, ka tas bija viņš, trīcošā balsī atbildēja Rafa, nespēdams atgūties no piedzīvotā.

-    Kā tu vari būt tik pārliecināts? Tas varēja būt arī kāds no tiem radījumiem, tikai citā veidolā, ieminējās Keita, izvilkdama no matiem sausās lapas. Viņš varēja mūs ar šo vētru nogalināt. Kur viņš ir tagad? Kā tu vari zināt, ka tas bija viņš?

-   Es vienkārši zinu, un nejautā man, kā. To pierādīja viņa balss, kaut kas viņa acīs, tas, cik daudz viņš par mums zināja, Rafa atbildēja.

-   Tad mums jārīkojas tā, kā viņš teica. Līdz Vitbijai ir krietns gabals. Pēc divām stundām jau būs tumšs. Līdz naktij mēs pilsētu nesasniegsim, Tomass paziņoja, ticis uz kājām.

Keita pacēla kazādas somu. Tā bija izgatavota no viena pārlocīta ādas gabala un ādas siksnas, kas liecās pāri no viena gala līdz otram. Meitene ielūkojās somā. Tā smaržoja pēc svaigas zāles un sīrupa, pēc kanēļa un karstas maizes. Keita aizvēra acis un ieelpoja lielisko aromātu. Viņa pasmaidīja.

-   Kas tur ir iekšā? vaicāja Tomass.

Keita ielūkojās somā. Tajā atradās vēl viens neliels maizes kukulis, daži gabaliņi sālītās zivs, kas bija ietīta muslīna drānā, dažas zelta monētas un maza sudraba blašķe. Parakājoties dziļāk, Keita sataustīja divus akmens gabalus. Izņēmusi tos no somas, viņa ieraudzīja, ka tie ir pilnīgi vienādi zoss olas lielumā un dzidri kā stikls. Katra akmens virsma bija gludi nospodrināta, un tie bija daudz smagāki, nekā tāda izmēra akmeņiem vajadzētu būt. Keita parādīja tos Rafam.

-   Kas tie tādi?

-   Nekad agrāk neesmu tādus redzējis, atteica Rafa, paņemdams vienu no akmeņiem pastieptajā plaukstā un aplūkodams to tuvāk. Ja tie ir no Riatamusa, tad tiem piemīt kāds spēks un nolūks. Ieliec tos atpakaļ somā šeit var būt acis, kas mūs novēro, man šajā vietā nav laba sajūta.

Viņš paskatījās apkārt, pētīdams katru zīmi, kas varētu liecināt, ka viņiem seko.

-   Domāju, ka mums jāturpina iet. Kurš ir labākais ceļš?

-Ja mēs iziesim no meža, tad varam nonākt Baltajā norā un pēc tam uz Vitbijas ceļa, sprieda Keita. No Beitaunas labāk izvairīties. Pārāk daudzi mūs tur pazīst.

-   Ko iesāksim ar somu? jautāja Tomass.

-   Paņemsim līdzi. Tajā ir viss, kas mums ceļā vajadzīgs. Tā mums piešķirta ne bez nodoma, un es jūtu, ka šis iemesls visai drīz noskaidrosies.

22 Seirizims

Uz virtuves galda stāvošās sveces gaismā Bīdls mēģināja mazināt zilumus uz sejas ar mazu, slapju lupatu, kura bija lietota, lai noslaucītu no pannas taukus. Katru reizi, kad viņš pieskārās sejai ar taukaino lupatu, cauri ādai un dziļāk miesā iesmeldzās dzēlīgas sāpes. Viņš bija sists pa galvu vairākas garas un sāpīgas minūtes. Demjurels viņu sita par sodu, ka tas bija zaudējis gūstekņus, un arī tāpēc, lai izlādētu dusmas. Saimnieks sita ar cepamo pannu, ar virtuves krēslu, un, kad tie salūza un nebija vairs lietojami, Demjurels izmantoja sodīšanai savas kājas.

Bīdls bija ielējis sev lielu kausu visstiprākā alus. Tas stāvēja viņam blakus biezs, duļķains un ar gandrīz cietām putām pa virsu. Kalps pacēla kausu un uzmanīgi pielika pie lūpām. Putas noklāja viņam degunu. Bīdls ieelpoja un vienlaikus norija lielu malku siltā alus. Tas svilināja muti un rijot lipa pie aukslējām. Viņš pacēla skatienu no galda un caur zilumiem klātajām, aiztūkušajām acīm redzēja, ka gaitenī vēl aizvien guļ glašana ķermenis. Aiz tā rēgojās Demjurels, tikko valdīdamies, lai nesāktu no jauna sist Bīdlu. Tā vietā viņš kalpam skali uzkliedza:

-   Tu esi muļķis, ka ļāvi viņiem aizbēgt! Man viņi bija tik svarīgi! Tagad viņi ir prom, turklāt paņēmuši līdzi keruvimu. Tas viss ir tava vaina, un tu man par to samaksāsi, pirms vēl norietēs saule!

Viņš uzmeta Bīdlam niknu skatienu.

-   Man prātā ienāca laba doma. Nolikšu tevi viņu vietā, izmantošu viņu asiņu vietā tavējās.

-Jāsaka, tas būtu atvieglojums, Bīdls klusu pie sevis nomurmināja.

-   Ko? Ko tu teici?

-   Tas būtu saprotams. Man ļoti žēl, Bīdls lūdzās.

Viņš bija pazaudējis sirdsmieru. No domas, ka atlikusī dzīve jāpavada kopā ar šo cilvēku, Bīdlam kļuva nelabi. Viņš gribēja bēgt, bet zināja, ka paspers tikai dažus soļus, kad Demjurels būs viņu noķēris un nobeidzis. Tagad viņš vēlējās, kaut būtu aizgājis kopā ar pārējiem, devies jaunā dzīvē. Keita bija teikusi, ka viņam ir iespēja būt citādam, daudz labākam.

-   Aizvelc to radījumu uz pagrabu! Es gribu redzēt, kas tas tāds ir, Demjurels rēja.

Bīdls piecēlās no galda, sadauzīts un zils, un devās pie radījuma. Saņēmis aiz zābakiem, viņš vilka to pa akmens grīdu un tad lejā pa pakāpieniem uz pagrabu. Kalps nepievērsa nekādu uzmanību troksnim, kāds radās, velkot ķermeni pa grīdu, un neredzēja arī vieglo krūšu cilāšanos, tam ievelkot mazus, vieglus elpas vilcienus. Viņš neievēroja nozibam glašana acis, ne arī viegli sakustamies tā pirkstus.

Augšā Demjurels piegāja pie durvīm, jo izdzirda skaļu klaudzināšanu. Pie sevis dusmīgi murminādams, viņš gāja pa gaiteni. No statīva, kas atradās līdzās durvīm, viņš paņēma resnu spieķi un gatavojās belzt traucētājam, lai kas tas arī būtu. Pacēlis acis, viņš ieraudzīja, ka izgrebtā zelta kraukļa vairs nav savā vietā.

-    Klusu, cilvēk! Es nāku, cik vien ātri varu, Demjurels iesaucās.

Atvēris durvis un palūrējis laukā, viņš ieraudzīja kapteini Ferelu saplēstā formas tērpā, no pulvera apsvilušu seju. Demjurels neko neteica. Ferels pastreipuļoja viņam garām iekšā kabinetā un iekrita krēslā pie uguns.

-   Dodiet dzert… Es gribu dzert, Ferelā sauca dunamežs. Ne mazāk par kausu viskija!

Demjurels aizgāja un atgriezās ar viskiju. Ferels paņēma kausu ar brūno dzērienu un pacēla pie lūpām, norīdams šķidrumu.

-   Tas ir tik labs! teica radījums, cenzdamies runāt Ferela balsī.

-   Nebiju gadiem dzēris, tas piebilda, noslaucīdams piedurknē Ferela seju. Apsēdies, priesteri, man ir ziņa no kāda, kurš vēlas ar tevi runāt!

Demjurels apsēdās krēslā viņam pretī.

-   Redzu, ka notikušais negadījums nav nācis par labu jūsu Londonas manierēm. Esat tikpat uzpūtīgs kā vienmēr. No tā, ko teica jūsu vīri, es domāju, ka esat miris.

-   Drīz viņš tāds būs, dunamežs sacīja savā balsī. Un arī tu, ja neklausīsies, ko es saku. Tu esi atnesis šai pasaulei jaunu rītausmu un vai nu ar apzinātām pūlēm, vai savas stulbības dēļ esi ļāvis notikt kaut kam brīnišķīgam. Mēs esam iegājuši no Riatamusa laika Pirateona laikmetā.

-   Ferel, netaisi pekstiņus! Ko tu zini par Pirateonu? Kas tev par viņu stāstīja? Demjurels brīnījās.

-   Tavs draugs nespēj parunāt, dunamežs ķiķināja. Viņš ir pilnīgi iesprostots pats savā prātā. Es valkāju viņu kā mēteli, jāteic, ļoti novazātu mēteli.

-   Tad saki man, radījums, kas tev sakāms, un lien no viņa laukā! Demjurels uzrēca dunamežam.

-   Līst laukā? Tu izklausies gandrīz pēc priestera. Riatamusu es pazīstu, seruvimus arī, bet Demjurelam ir mazlietiņ varas, un to pašu viņam piešķīris tas, kurš valda pār pasauli. Tu esi tikai lelle. Dunamežs iesmējās. Es atnācu pēc keruvima. Man tas jāaiznes Pirateonam. Kur tas ir?

-   Tas ir tepat netālu, drošās rokās.

-   Tad dabū to man un es likšu tev mieru. Ir tādi miesas baudījumi, kas man patīk un ko es varu gūt, tikai staigājot Ferela zābakos.

Demjurels piecēlās no krēsla un piegāja pie loga. Viņš paskatījās ārā uz Beitaunu; mākoņa mirdzums bija spožāks nekā jebkad.

-   Tas nav tik vienkārši, kā tev liekas. Keruvims neatrodas šeit. Te to vienmēr var nozagt, tāpēc es to aiznesu pie lorda Finestjēra uz Stregoikas muižu. Viņš apsolīja par to parūpēties, un rīt es to no viņa paņemšu, klāstīja Demjurels, cerēdams, ka viņa meli netiks atklāti.

-   Tu iesi un izdarīsi to šodien, dunamežs izspļāva caur zobiem, gandrīz degdams dusmās pret Demjurelu.

Pirateons ieradīsies šonakt, un es negribu būt tas, kurš liek viņam gaidīt.

-    Tu neesi cilvēks. Kāds radījums tad tu esi? Demjurels jautāja, cenzdamies novērst uzmanību no tēmas par keruvimu.

-   No tiem, kas iet cauri laikam, nekad nemirst, bet nekad arī īsti nedzīvo. Esmu gars, kam patīk miesas un asiņu radītās ērtības. Ir tik brīnišķīgi spēt pieskarties, saost un izgaršot. Jūs, cilvēki, neapzināties, cik burvīgi radījumi esat, jums liekas, kas tas viss ir pats par sevi saprotams. Es to visu varu izjust tikai tad, kad iemājoju kādā nojums. Viņš apklusa un paskatījās uz Demjurelu. Un tu nekad neuzzināsi, cik apnicīga ir tāda dzīve.

-   Bet kas ir tavā varā? Demjurels jautāja.

-   Vai vara ir viss, par ko tu domā? Es atstāju varu citiem; viss, ko es vēlos, ir pieredzēt šīs pasaules brīnumus, ēst un dzert un… Radījums apklusa un, pagriezis Ferela galvu, ieklausījās. Man šķiet, tevi sauc tavs kalps.

-   Es neko nedzirdu, atteica Demjurels.

-   Viņš ir pagrabā, un es dzirdu viņu kliedzam. Domāju, ka viņš nav tālu no nāves, mierīgi noteica dunamežs.

Demjurels izsteidzās no istabas, sekodams Ferelam, kurš cēlā gaitā soļoja pa gaiteni.

No pagraba puses nāca apslāpēti kliedzieni. Tas bija Bīdls. Dažos mirkļos Demjurels tika lejā pa kāpnēm un dauzījās pie aizslēgtajām pagraba durvīm.

-   Laid iekšā, kalps! Kas notiek? viņš kliedza, dauzīdams durvis.

Atbildes nebija. No iekšpuses bija dzirdama tikai apslāpēta kunkstēšana.

Demjurels atspēra vaļā durvju slēdzeni un ielūkojās pagraba tumsā. Viņš juta, ka tur kopā ar Bīdlu atrodas vēl kāds. Viņš dzirdēja, ka tumsā vaid un sten Bīdls, bet juta, ka pavisam tuvu līdzās ir kaut kas vēl.

-   Nāc ārā, vai arī es izvilkšu zobenu un tad tu redzēsi! Demjurels meloja, cerēdams iebiedēt to, kas slēpās tumsā.

No tumsas lidoja brendija kaste un ietriecās vikāram krūtīs tā, ka viņš nokrita atmuguriski pie Ferela dunameža kājām. Radījums mierīgi paskatījās uz viņu.

-   Ja es būtu tu, es tur iekšā neietu. Tu vienmēr vari dabūt citu kalpu, tas nemaz nav grūti.

-   Bet viņš var nomirt, atteica Demjurels, pielēcis kājās.

-   Tad labāk paņem manu zobenu. Radījums pasniedza Demjurelam rapieri. Esi uzmanīgs, tu vari sagriezties, viņš vēl izsmējīgi piebilda.

Demjurels nedroši iegāja piķa melnajā tumsā. Viņš dzirdēja pa kreisi šņukstam Bīdlu. Mācītājs skatījās apkārt, cenzdamies kaut ko ieraudzīt. Viņš zināja, ka priekšā atrodas durvis uz tuneli un apkārt gar sienām sakrautās kontrabandas kastes un mucas. Labajā pusē piepeši atskanēja ass troksnis, it kā kāds ar nagiem skrāpētos pa akmens sienu. No telpas stūra kā milzīgs kaķis izlēca kāda melna būtne. Tā saķēra Demjurelu un svieda pret zemi. Viņš atsitās pret akmens grīdu un izmeta no rokām zobenu, kas švīkstot griezās pa akmens plāksnēm, līdz nokrita telpas stūrī.

Ferels, stāvēdams durvīs drošā attālumā, redzēja, kā radījums saķer Demjurelu aiz galvas un paceļ gaisā. Tumsā iemirdzējās briesmoņa kaķa acis. Pēkšņi mācītājs satvēra rēgu un mēģināja to atgrūst. Bet tas uzmeta viņu gaisā, un Demjurels ietriecās durvīs. Pagraba metāla durvis atsprāga vaļā, un radījums bija prom. Tā skrejošie soļi atbalsojās tuneļa mitrajā tumsā.

Taka, kas veda uz Vitbiju, izlīkumoja no meža drošības Baltās noras klajumā. Pakļauti visiem dabas spēkiem un cīnīdamies ar vēju, ceļotāji vilkās pa taku starp bieziem viršu kumšķiem kā nogurušas aitas nodurtām galvām. Dziestošajā pēcpusdienas saulē gaisma no mākoņa, kas no jūras pacēlās austrumos, šķita vēl spožāka.

Dziļi lejā, tuvu klints malai, varēja redzēt Beitaunu. Gar nogruvuma drupām skalojās paisuma viļņi. Līcī bija redzams atiešanai gatavs kuģis. Katrā no tā trim mastiem vīdēja laterna. Tās mirgoja melnajā jūrā kā trīs zvaigznes.

Tad piepeši skaidrās rietumu debesis pāršķēla pēkšņa un spēcīga vētra ar lieliem, baltiem krusas graudiem. Tie triecās zemē, sašķīzdami pret akmeņiem un dauzīdami viršus kā lielas, baltas olas. Varēja dzirdēt, kā tie dārdina koku zaros un atlec no takas. Krusa apbēra trīs gājējus un notrieca Tomasu zemē.

Keita un Rafa piecēla viņu kājās un aizvilka liela akmens pavēnī. Tur draugi saspiedās kopā, ar jakām pārklādami galvas, lai izsargātos no ledainajiem belzieniem, bet vētra tikmēr kļuva arvien spēcīgāka.

Mums jātiek prom no šīs noras, Keita kliedza, cenzdamās, lai viņas balss vētras troksnī un krusas dārdoņā būtu saklausāma. Ielejā ir kāda māja, es redzu gaismas… mēs varam patverties šķūnī… mēs nekādi nevaram nokļūt Vitbijā, līdz iestāsies tumsa.

Viņi skrēja pa taku prom no klajuma, paturēdami redzeslokā mājas ugunis. Tomass juta arvien pieaugošu nemieru. Viņš reiz bija apmeklējis šo māju agrā bērnībā. Tā bija lorda Finestjēra māja.

Kad ceļotāji gandrīz bija sasnieguši Stregoikas muižas ieeju, debesis noskaidrojās un dīvainais mākonis uzmirdzēja spožāk par mēnesi. Tā bija skaista, liela un vienlaikus biedējoša māja ar septiņiem augstiem skursteņiem, kas sniedzās nakts debesīs. No katra izplūda dūmu strūkliņa, un izbūves logā, kas pavērās uz dārza zālienu, dega sarkana svece. Viena zāliena centrā stāvēja augsts akmens, kurš izskatījās tā, it kā būtu izlauzis sev ceļu cauri zemei divu cilvēku augumā. Tas slējās kā sena kolonna, aizmirstu cilvēku, aizmirstu mērķu zīme.

Māja bija celta no šķeltiem akmeņiem, un no malas izskatījās, ka trīs mājas savienotas vienā, veiksmīgas paaudzes paplašinājušas ēku atbilstoši savai bagātībai. No trim pusēm māju ieskāva koki, bet uz austrumiem pavērās skats uz jūru un noru. No ārdurvīm bija pilnībā redzama mācītājmuiža un raktuves piecas jūdzes uz dienvidiem. Dārzs bija piesvaidīts ar baltiem, kūstošiem krusas akmeņiem. Valdīja baiss klusums, nebija dzirdamas pat putnu dziesmas. Mākoņa mirdzums bija kļuvis no sarkana par drūmi zaļu; un uz dienvidiem, tālu jūrā, pāri apvārsnim lūkojās pilns mēness. Kad viņi piegāja pie durvīm, Tomass pavilka Rafu aiz piedurknes.

-   Nezinu, vai mēs darām pareizi. Tēvs man stāstīja par šo māju. Viņš teica, ka šī nav laba vieta. Tad Tomass pievērsās Keitai. Tu taču to zini, Keita, vai ne?

-   Viss, ko es vēlos zināt, ir saistīts ar siltu gultu. Mums tikai jāpalūdz atļauja pārgulēt staļļos, un no rīta dosimies uz Vitbiju, meitene vēsi atbildēja.

-   Mums vajadzēja darīt, kā teica Kreins, doties pie Rūbena un vēlāk uz kuģi. Tad tas viss būtu jau galā un mēs būtu no šejienes prom. Tomass sāka šaubīties, vai Riatamuss vispār parādījies. Varbūt viņus bija izjokojis kāds meža gars. Vai arī tas viss bija tikai sapnis. Man ir slikta priekšnojauta, Keita. Mēs paliksim pie vārtiem, bet tu aizej un palūdz šim lordam, vai mēs varam apmesties stallī.

Tomass un Rafa piegāja pie vārtiem. Rafa pieliecās pie akmens vārtu staba, un šķita, ka viņš kaut ko noslēpj sausās akmens sienas spraugā. Keita devās pie lielajām koka durvīm, kas aizsargāja ieeju Stregoikas muižā. Tās bija divreiz augstākas un četrreiz platākas par viņas augumu un bija apsistas ar lielām, melnām naglām, kas iedzītas dziļi kokā. Durvīm bija misiņa rokturis, ievietots durvju vidū rokas augstumā, un liels klauvēklis kazas galvas formā.

Keita pastiepās, lai aizsniegtu klauvēkli, un, pāršķeļot klusumu, trīs reizes skaļi pieklauvēja. Tad viņa gaidīja. Drīz vien uz akmens plākšņu grīdas noklaudzēja smagi soļi. Durvis lēnām atvērās, un meitenes priekšā nostājās maza auguma vīrietis ar sarkanu seju, baltām ūsām un ārkārtīgi platu, draudzīgu smaidu. Viņš bija ģērbies modernās biksēs līdz ceļiem, sarkanā medību žaketē un jātnieka zābakos.

-   Ak kungs! Ko tu dari ārā tādā naktī? viņš teica siltā balsī. Nāc iekšā, citādi aiziesi bojā.

Viņš draudzīgi uzsmaidīja Keitai; acis sveces gaismā dzirkstīja. No mājas nāca kafijas un kanēļa smarža; Keita to reiz bija saodusi Grifa krogā pie Vitbijas tirgus laukuma. Viņa bija pagaršojusi no tēva krūzes, kad tas sēdēja un sarunājās ar saimnieku; dzēriens bija rūgts un pārkaisīts ar kādu pulveri, mutē palika apdegušu cepumu garša. Tajā dienā viņa bija iemīlējusies šajā spēcīgajā, aromātiskajā smaržā. Tā lika viņai domāt par tālām vietām, tā bija aizraujoša, skurbinoša un izsmalcināta. Kafija bija dzēriens, kas domāts bagātajiem filozofiem, māksliniekiem -, un tā bija zelta vērtē. Šeit, Stregoikas muižā, kafijas smarža aicināja viņu iekšā, tā vēstīja par drošību un ērtībām un atņēma jebkādas bailes. Keita ieskatījās vīrietim acīs un saprata, ka ir atradusi cilvēku, kurš viņiem palīdzēs.

-   Pie vārtiem ir mani draugi. Mēs esam lielās nepatikšanās. Vai mēs nevarētu šo nakti pārlaist jūsu stallī? viņa, neko nedomādama, jautāja.

Meitene nevarēja vien beigt brīnīties, kāpēc durvis nav atvērusi saimniecības vadītāja vai kāds cits kalpotājs.

-   Protams, mana mīļā, nāc iekšā!

Tad saimnieks uzsauca Rafam un Tomasam:

-   Nāciet un piebiedrojieties savai draudzenei! Te ir vieta pie uguns un ēdiens uz plīts. Nāciet iekšā un sasildieties!

Vīrieša balss izklausījās draudzīga un mierinoša. Debesīs no rietumu puses sāka savilkties tumši mākoņi; tie virzījās uz uguns mākoņa pusi, gandrīz to aprijot.

Mēness pūlējās sniegt pasaulei gaismu, bet drīz vien debesis pārklāja bieza, tumša sega. Tomass negribīgi pamāja Rafam ar galvu, un abi piegāja pie namdurvīm. Viņus sagaidīja tas pats laipnais smaids, un, kad draugi iegāja mājā, saimnieks divreiz paspieda katram roku.

-   Laipni lūdzu Stregoikas muižā! Šīs ir bijušas manas ģimenes mājas jau trīssimt gadu. Mani senči atceļoja šurp no kādas kalnu un mežu zemes tālu austrumos, un kopš tā laika mēs esam šeit, viņš ātri stāstīja balsī, kas skanēja kā čīkstoši vārti. Arī mēs reiz bijām ciemiņi, un mūsu ģimene vienmēr laipni izturas pret svešiniekiem, kas klauvē pie vārtiem.

Saimnieks veda viesus pa lielu, krāšņu gaiteni.

-   Piedodiet, es neesmu nosaucis savu vārdu. Esmu lords Finestjērs. Un kas mums te atnācis? viņš jautāja, starojošā smaidā nozibinot baltos zobus.

Keita iepazīstināja ar pārējiem. Runādama viņa drebinājās, un uz grīdas pilēja nu jau kūstošie krusas graudi.

-   Labāk dosimies uz virtuvi, pirms neesam applūduši, saimnieks ātri noteica. Tur ir uguns un silts ūdens, lai jūs varētu nomazgāties.

Lords paskatījās uz Rafu.

-   Nekad agrāk neesmu saticis kādu, kas līdzinātos tev; tu esi tālu braucis, un tev ir tik daudz, ko pastāstīt. Kad būsi nomazgājies un paēdis, mēs apsēdīsimies pie pavarda un tu man varēsi pastāstīt, no kurienes esi un ko šeit dari.

Finestjērs aizveda draugus uz virtuvi. Tā bija plaša telpa ar akmens sienām un lielu akmens pavardu cilvēka augumā. Vidū spoži dega uguns, atmirdzot uz sienas un metot plašajā skurstenī dzirksteles, dūmus un liesmas.

-   Nostājieties pie uguns, tā jūs ātrāk sasilsiet, mudināja saimnieks.

Ceļotāji nostājās tik tuvu karstumam, cik vien varēja, lai neapdedzinātos. Drēbes, mitrumam iztvaikojot, sāka kūpēt, un izskatījās, it kā tās atrastos virs uguns. Tomass raudzījās liesmās, kas sildīja viņam seju un ciešāk savilka ādu ap vaigiem. Viņš jutās izsalcis, mute bija izkaltusi, un kafijas smarža gandrīz reibināja. Dzēriens vārījās katlā, kas karājās uz pavarda uguns viņiem priekšā. Nokvēpušais katls ar biezo, melno šķidrumu skaļi burbuļoja.

-   Man patīk, ja kafija pavārās, teica Finestjērs. Tas piešķir tai dūmu aromātu.

Saimnieks rosījās pa virtuvi, pārvietodams pannas un uzlikdams uz ozolkoka galda maizi. Likās, ka muižas lords darījis šādas lietas daudzreiz arī iepriekš. Kaut arī virtuve bija labi izslaucīta un skapīši tīri, nemanīja nekādas zīmes, ka mājā ir kalpotāji. Trīs ciemiņi pievērsa maz uzmanības tam, ko darīja saimnieks, ko viņš darījis iepriekš un kas varētu sekot.

Keita, raudzīdamās liesmās, iesnaudās. Liesmu mirgošana ļāva prātam atstāt šo vietu un atrasties citā pasaulē. Sapnī viņa redzēja ielas un mājas; kādas lielas baznīcas smaile pacēlās un pazuda, kļūdama par kuģi ar piepūstām burām. Meitene turēja rokas pastieptas pret uguni un juta, kā augšup pa kājām ceļas miegs un padara nejutīgu katru muskuli.

-    Nāciet, sēdieties pie galda! aicināja sprigana balss aiz muguras. Nekā daudz man nav, bet ēdiens jūs uzmundrinās.

Finestjērs silti un draudzīgi smaidīja.

Uz galda stāvēja kukulis svaigas maizes, siers, āboli un auksta gaļa. Finestjērs lika galdā karsto kafijas trauku un četras tasītes. Tas bija kā rituāls. Viņš novietoja tasītes precīzā četrstūrī un tad katrā ielēja tumšo šķidrumu. Pusgaismā karstie tvaiki mutuļoja kā garaiņi, kas paceļas no raganas ķēķa. Sveces liesma baisi mirgoja, un, lejot kafiju, garaiņi vijās saimniekam ap rokām.

-   Vai tā ir kafija? Keita vaicāja, gribēdama par to pārliecināties.

-   Jā, manu meitiņ, baidos, ka esmu kļuvis no tās gluži vai atkarīgs. Kafija, šokolāde un palaikam kāda glāze vīna ir viss, ko varu saukt par saviem grēkiem, viņš noteica, apsēzdamies pie galda.

-   Kungs, sacīja Rafa, negribu būt nepieklājīgs, bet es nevēlos šo dzērienu. Man nepatīk tā iedarbība.

-   Gudrs cilvēks vienmēr zina, ko viņam vajag, Finestjērs īsi atteica, bet viņš nekad neuzspiež savu viedokli citiem.

Vīrietis pasmaidīja caur zobiem, pastumdams tasītes Keitai un Tomasam.

-   Esmu pārliecināts, ka jūs abi gribēsiet pagaršot šo brīnišķīgo eliksīru, vai ne?

Brīdi klusējis, viņš apvaicājās:

-   Kas atvedis jūs uz Stregoikas muižu?

Tomass paņēma tasīti un apsēdās krēslā ar augstu atzveltni. Zēns nekad nebija bijis liels runātājs, bet uguns siltums un karstā, stiprā kafija darīja savu. Ar Finestjēru viņš jutās labi, gandrīz kā mājās. Bailes bija rimušas, un tās tagad bija aizstājusi izmisīga dziņa dalīties visā notikušajā ar kādu, kas vēlas klausīties. Viņš nejuta, ka Rafa kļūst nemierīgs.

Nākamās desmit minūtes Tomass stāstīja Finestjēram par viņu piedzīvojumiem, sākot no tā brīža, kad viņi iegāja tunelī, par keruvimu, izglābšanos, ceļojumu pa norām.

-   Ak kungs! izsaucās Finestjērs. Un tas viss notika tik tuvu manām mājām! Kur keruvims ir tagad?

-   Tas ir pazudis, iejaucās Rafa, pirms pārējie paspēja atbildēt. Droši vien izkritis norā. Kad bijām pie vārtiem, es pārbaudīju jaku, un tā tur nebija. Kad dosimies no šejienes prom, atgriezīsimies un to atradīsim.

-   Tu neko neteici, Keita asi pārmeta.

-   Vēl nebija tādas iespējas, Rafa atbildēja.

-   Nu, tādu lietu nevajadzētu pazaudēt uz ilgu laiku. Jūs taču negribēsiet, lai tik spēcīgs priekšmets atkal nonāk nepareizajās rokās. Finestjērs paplikšķināja Tomasam pa muguru. Tu esi drosmīgs puisis. Jums visiem vajadzētu pagulēt. Nevar būt nekādas runas par gulēšanu stallī, jūs varat apmesties kalpotāju istabā mājas augšstāvā. Mājā esmu viens pats. Skumji, bet neviens negrib pie manis palikt. Visi saka, ka tiem nepatīk māja. Nāciet, paņemiet līdzi sveci un ēdienu, un es parādīšu jums istabu. Gaidot jūs, es iekūru uguni… Finestjērs aprāvās, it kā būtu pateicis par daudz, piecēlās no galda un pamāja, lai ciemiņi viņam seko.

Viņi izgāja no siltās virtuves ledaini aukstajās kāpnēs, kas veda uz bēniņstāvu. Ikvienā kāpņu laukumiņā bija durvis uz šī stāva istabām ar atslēgu katrā slēdzenē. Finestjērs veda ciemiņus arvien augstāk, līdz viņi nonāca pie jumta dzegas. Vējš grabinājās akmens plāksnēs un pūta cauri balti nomazgātajiem griestiem garā, šaurā istabā, kas bija kalpotāju miteklis. Pusi telpas aizņēma četras gultas, atstājot maz vietas staigāšanai. Koka grīdu klāja liels paklājs, un mazajā kamīnā spoži dega uguns.

-   Jūtieties kā mājās! Tagad es jūs atstāšu. Tiksimies no rīta! Finestjērs noteica, atkāpdamies pie durvīm. Neuztraucieties par trokšņiem, kurus jūs varētu dzirdēt. Ārā vienmēr ir pūces un lapsas, un dažreiz tās izklausās gluži kā cilvēki. Šī māja dārd un vaid, bet tas nenozīmē kaut ko sliktu.

Pēc mirkļa viņš piebilda:

-   Un labāk palieciet savā istabā. Es jūsu vietā nestaigātu pa koridoriem. Man galīgi nepatiktu, ja ar jums kas notiktu.

To teicis, viņš pieklājīgi palocījās un izgāja no istabas, aizvērdams aiz sevis durvis. Ciemiņi pagaidīja, līdz soļi attālinās un vairs nav dzirdami.

Tomass neticīgi paskatījās uz gultām. Viņš nekad nebija gulējis tik brīnišķīgā guļvietā. Palagi bija balti, un segās nebija ne zīmes no utīm, kas miegā kostu. Viņš atlaidās uz muguras matracī un ar baudu pavārtījās mīksto dūnu segās. Drīz vien Tomass un Keita bija aizmiguši un sapņoja, smilkstēdami un raustīdami locekļus kā pārguruši suņi. Rafa sveces gaismā apsēdās uz gultas un ieklausījās katrā mājas troksnī, zinādams, ka kaut kas notiks.

23 Luboka bungas

Kreins šūpojās uz "Magentas" klāja. Viļņošanās bija tik stipra, ka viņam bija grūti nostāvēt taisni. Kapteinis turējās pie margām un skatījās uz augšu. Kuģis bija gatavs doties jūrā. Komanda pavilka falles virves un uzvilka grotburu, arī lielgabals tika pielādēts un sagatavots šaušanai. Vējš raustīja buras, un kuģis sasvērās uz priekšu, sizdamies pret viļņiem. Kreins dziļi ievilka elpu; uz zemes viņš vienmēr jutās ierobežoti, gandrīz klaustrofobiski, bet šeit, jūrā, bija brīvs vīrs. Kreins iebāza roku kabatā, izvilka mazu sudraba monētu un ar vienu kustību iemeta to ūdenī.

-   Paldies par drošu ostu, kapteinis klusu noteica, cerot, ka jūras gars Selkijs arī turpmāk parūpēsies par kuģi, līdz tas atgriezīsies krastā.

-   Nu, vīri, viņš iesaucās, virzīsimies ārā, līcī. Piegriezīsim kuģi pēc iespējas tuvāk klintij un tad sagatavosimies turpmākai rīcībai.

No apakšējā klāja uznāca Martins un sveicināja kapteini.

-   Vai bērni neparādījās? Kreins jautāja.

-   No viņiem nav ne miņas, kaptein. Es atstāju divus vīrus, lai sagaida bērnus un Rūbenu, bet ilgāk gaidīt vairs nevaram. Mums jātiek jūrā, kamēr vēl ir paisums, citādi nāksies kavēties līdz rītam. Martins kopā ar Kreinu devās uz kajīti.

-   Es tikai ceru, ka Demjurels viņus nenoķers. Kad būsim šķērsojuši līci, apstāsimies un parādīsim tam vecajam žūpām ko tādu, par ko tas vēl ilgi varēs domāt, sacīja Kreins. Bet bērniem nāksies tikt prom pašiem.

"Magenta" ar katru vilni cēlās un krita. Vējš pūta burās un ātri nesa kuģi cauri viļņiem laukā līča ūdeņos. Augstu kalnā varēja saskatīt mācītājmuižas ugunis, bet tālu lejā alauna raktuvju dūmenis izvirda tumšus, kodīgus dūmus.

Kreins un Martins apstājās pie kajītes durvīm un nolūkojās uz mācītājmuižu. Sirdī Kreins zināja, ka tas, ko viņš grasās darīt, uz visiem laikiem padarīs viņu par izstumto. Viņš apzinājās arī to, ka, tiklīdz lielgabals izšaus, viņš būs nolemts, par to parūpēsies Ferels. "Tomēr," Kreins nodomāja, "gandarījums par to, ka šī māja tiks notriekta no klints, būs tā vērts, lai pavadītu atlikušo dzīvi tālu projām no šīs zemes. Tur būs citas ostas, citas pilsētas un varbūt, tikai varbūt, viņš atradīs to, ko meklē."

Kreins palūkojās apkārt. Vīri vilka virves un stūma lielgabalu uz vietu, kur tam jāatrodas.

-   Es gribu mūziku! Nekas nav labāks par dziesmu un lielgabala zalvēm. Kur ir Luboks un Finguss? Kreins uzsauca. Dabūjiet tos divus ērmus šurp! Es gribu mūziku!

Luboks un Finguss bija piedzērušies un, sēdēdami uz virvju rituļa, nelikās zinis par notiekošo. Lubokam pār kreiso plecu karājās bieza ādas siksna un pie kājām stāvēja lielas cūkādas bungas, kuras viņš bija nozadzis kādam dragūnam. Finguss turēja klēpī vecu vijoli, kas bija ielikta melnā samta somā. Izdzirduši kapteiņa kliedzienu, abi pielēca uz nedrošajām kājām.

Finguss bija maza auguma vīrs tievām zirnekļveida kājām un garu degunu, viņa garās pēdas maisījās citiem pa kājām. Finguss izvilka no somas vijoli, pielika pie zoda un sāka spēlēt. Luboks satvēra bungas un sāka tās sist arvien ātrākā ritmā. Finguss spēlēja vijoli un dejoja, un daži no kuģa apkalpes sāka plaukšķināt. Pēkšņi Fingusam sametās kājas un viņš ietriecās kajītes durvīs, tad nokrita uz ceļiem, bet nepārtrauca Luboka bungu ātrajā ritmā spēlēt zemu, "piesmakušu" melodiju. Kad kuģis sašūpojās, Fingusu mētāja no vienas puses uz otru, bet viņš joprojām turpināja spēlēt. Melodija skanēja aizvien ātrāk un ātrāk. Daži no vīriem sāka dejot. Tie saķērās rokās un griezās, un griezās. Finguss dejoja pa klāju, cik vien ātri spēja. Kreins nenolaida acis no klints un mācītājmuižas augstu virs tās. Līdzās kuģim divi delfīni pāršķēla ūdens virsmu un palēcās gaisā.

Luboks sita bungas arvien skaļāk, un Finguss vilka ar lociņu pa stīgām arvien ātrāk. Pār klāju sāka šļakstīties ūdens, un ziemeļos cauri tumsai izlauzās mākoņa mirdzums. Vienā mirklī mūzika pēkšņi pārtrūka.

Sagatavojieties šaut! Kreins iesaucās, kad mācītājmuiža nonāca smagā lielgabala sasniedzamības zonā. Viņš gaidīja vilni, lai piegrieztu kuģa sānu tuvāk klintij. Kuģis viļņos sašķiebās.

-   Uguni!

Nakts gaisu piepildīja degoša pulvera dvaka. No lielgabala melnajās debesīs izšāvās košsarkana dūmaka. Ar lielu rēkoņu lode lidoja pa gaisu uz savu mērķi. Tad mājas jumts ar negaidītu spēku uzsprāga gaisā, izsvaidīdams debesīs pelēkas šķēpeles. Zemē atbalsojās triecienvilnis.

-   Uguni! Kreins nokliedzās vēlreiz, kad apkalpe bija sagatavojusi otru lielgabalu.

Šāviens nogranda naktī kā neredzama dūre. Tas sagrāva mācītājmājas stūra sienu, un zemē nobruka ķieģeļi un akmeņi.

Atskanēja muskešu šāvieni, un klints virsotnē nosprakšķēja mazas dzirksteles.

-   Paņemiet musketes! Kreins pavēlēja. Viņš pagaidīja vilni un tad vēlreiz uzsauca:

-   Uguni!

Vīri vēlreiz pielādēja pirmo lielgabalu un notēmēja tieši uz mazo šāvēju grupiņu klintsgalā. Mēness un mākoņu ēnā Kreins redzēja, kā lode trāpa mērķī, pasviežot gaisā zemes kukuržņus. Šaušana mitējās.

-   Fingus, uzspēlē kaut ko jautru! Es gribu svinēt uzvaru, Kreins mierīgi noteica, ieiedams savā kajītē.

Apkalpe uzgavilēja, un Finguss bungu pavadībā uzsāka citu melodiju.

Lielgabalu šāvieni atbalsojās pāri ielejai. Rafa Stregoikas muižā pielēca no gultas un pieskrēja pie loga. Tālumā varēja redzēt dūmus un uguni, tumšā kalna galā kā sarkana svece kvēloja mācītājmuiža.

-   Ātri! viņš steidzīgi uzsauca Tomasam un Keitai. Demjurela māja deg!

Tomass negribīgi pamodās un piesteberēja pie loga, vilkdams līdzi Keitu. Bērni miegainām acīm vēroja priekšā pavērušos skatu.

-   Kas noticis? Keita jautāja.

-   Lai kas tas būtu, nedomāju, ka Demjurels jūtas apmierināts. Viņš meklēs mūs, un mēs viņa ērtību labad atrodamies tik tuvu, Rafa atbildēja.

-   Paskatieties! Tomass iesaucās, pēkšņi norādīdams uz kaut ko dārzā.

Caur kokiem zālienā varēja redzēt garu, melnu, salīkušu stāvu procesiju. Tie piegāja pie stāvā akmens un izveidoja tam apkārt apli.

Tomass pakāpās atpakaļ, lai nopūstu sveci, un tad piebiedrojās pārējiem.

-   Ko viņi dara? zēns jautāja, vērodams, kā melnie stāvi sadodas rokās un tad lēnām, roku rokā sāk virzīties apkārt akmenim pretēji pulksteņa rādītāju kustības virzienam.

-   Tās ir raganas, Rafa atteica. Tās staigā pretēji saules gaitai un piesauc ļaunos spēkus.

-   Kā tu to vari zināt? Tie var būt jebkas, iebilda Keita.

-   Esmu tās redzējis daudzas reizes. Tās mēģina izmantot akmeni kā spēka centru. Akmens ir ierakts dziļi zemē un…

-   Kāpēc tās staigā apkārt akmenim? Keita viņu pārtrauca.

-   Viņas tic, ka tā gūst spēku no zemes. Bet Pirateons tās visu laiku izmanto, noteica Rafa.

Salīkušie stāvi sāka kaut ko skaitīt. Tie soļoja aizvien ātrāk, līdz iešana pārvērtās dejā, bet balsis kļuva arvien skaļākas. Dejotāji atlaida rokas un sāka griezties apkārt akmenim dejā. Viena no melnajām figūrām apstājās un, paņēmusi garu, smailu koku, piegāja pie akmens un sāka sist tam pa sānu.

Viens, tas ir vējš, kas no rietumiem pūš, Divi zeme, kur paiet mums mūžs, Trīs ir uguns, kas silda mums dvašu, Četri ūdens, kas dziedina pašus, Pieci mēness, kas sudrabu kaisa, Seši saule, vislielākā gaisma, Septiņi tas mūsu valdnieks un kungs, Kurš ir šai naktī jāpiesauc mums.

Tumšie stāvi izsauca buramvārdus vējā, dauzīdami ar koku pa akmeni. Tad nometa to zemē un atkāpās no akmens. Nūjai izsprāga pumpuri, no vecā koka izdīga jauni dzinumi. Vērotāju acu priekšā tas kļuva par dzīvu koku. No stumbra izauga resni zari, un uz zariem parādījās svaigas, zaļas lapiņas. Katra zara galā uzplauka balti ziedi, kas ātri nobrieda par sarkaniem āboliem. Visi āboli, izņemot vienu, nokrita no koka, un tos aprija zeme. Beidzamais ābols palika karājamies vismazākajā zariņā, zemu noliecies. Viena no figūrām ar vienu roku pacēla kapuci, kas aizsedza seju. Tas bija Finestjērs.

Nebija nepieciešams nosaukt koka vārdu. Keita un Tomass skatījās viens uz otru pilnīgā neticībā.

-    Mums jātiek no šejienes prom, cik ātri vien iespējams. Viņi nedrīkst dabūt keruvimu, bet atrodas tam tuvāk, nekā paši spēj iedomāties, noteica Rafa.

-   Paskatieties! iesaucās Tomass, vēlreiz palūkojies lejā.

Arī citi sāka noņemt kapuces. Starp tām bija Demjurels, kurš stāvēja līdzās Finestjēram, un blakus viņam kapteinis Ferels, kura seja vīdēja mazliet miglaina, jo dunamežs plivinājās te iekšā, te arī ārā no tā, saplūdinādams viņa seju ar savējo.

Šajā mirklī akmens sāka izdot zemu, dārdošu troksni. Demjurels paskatījās uz Finestjēru un pasmaidīja. No zemes sāka celties migla, kas veidoja apkārt akmenim baltu plīvuru un atspoguļoja mēness gaismu. No meža puses parādījās divi glašani, iegāja apļa vidū un nostājās līdzās akmenim. Visi sapulcējušies pārklājās ar miglas segu, kas bija nolaidusies virs dārza. Zeme pie akmens pavērās, un no tās izsoļoja varigalu bars ar saviem nospodrinātajiem vairogiem, īsajiem zobeniem un čūsku ķiverēm. Viņi izveidoja ārējo apli apkārt apmetņos ietērptajiem stāviem, it kā lai aizsargātu tos no slēpta ienaidnieka.

Demjurels izņēma no mēteļa akācijas nūju un melno roku. Viņš pacēla to uz augšu un tad iedūra zemē. Roka nekavējoties sāka balti kvēlot.

-   Abi keruvimi atrodas tuvu, Demjurels noteica. Kad akmenim uzspīdēs mēness, būs pienācis īstais laiks.

Viņš paskatījās uz guļamistabas logu augstu mājas bēninos.

-   Bērni ir cieši aizmiguši, vikārs piebilda, vērsdamies pie Finestjēra.

Visi klātesošie apklusa. Demjurels pagriezās un ieraudzīja, ka varigalu loks pašķiras un apļa vidū ienāk garš stāvs koši sarkaniem matiem, tērpies bruņām klātā tērpā. Glašani šī tēla priekšā nokrita ceļos un nolieca galvas, neuzdrīkstēdamies pacelt skatienu uz neticami skaisto seju.

Finestjērs un Demjurels stāvēja klusējot, nezinādami, ko sacīt. Abi skatījās uz tēlu, neuzdrīkstēdamies pajautāt viņa vārdu un nesaprazdami, vai viņu aizdomas ir patiesas.

-Atšķirībā no cilvēkiem, kas vēlas ar mani runāt, jūs abi, šķiet, esat zaudējuši valodu.

Vīrietis runāja pārsteidzoši siltā balsī, viņa teiktais skanēja gandrīz maigi.

-    Es vienmēr labprāt atnāku un ieklausos tajos, kas man kalpo, un ir tik… jauki… jūs satikt. Viņš pasmaidīja. Jums abiem nav nepieciešams nosaukt savu vārdu. Es zinu, kas jūs esat, esmu sekojis jūsu dzīvei ar lielu interesi, un mani palīgi ir stāstījuši par jums un jūsu vēlmēm. Es zinu, mācītāj Demjurel, ka tu reiz kalpoji… Vīrietis palūkojās debesīs. Nezinu, ko domā Viņš dažus mirkļus pirms savas varas zaudēšanas. Esmu daudzus mūžus gaidījis šo… Un palūkojieties mums pat ir koks un ābols! Vēl tikai vajadzīgs Ādams un Ieva, un keruvims, un mēs piedzīvosim cilvēces un Dieva krišanu reiz un uz visiem laikiem bez Riatamusa iejaukšanās.

Vīrietis iekliedzās, balss kļuva zemāka un dusmīgāka, seja sašķobījās kā sāpēs. Tad viņš pēkšņi nomierinājās un atguva aukstasinību.

-   Džentlmeņi, es atvainojos! Lūdzu, ļaujiet man nosaukt savu vārdu. Esmu Pirateons; tas ir mans īstais vārds. Esmu katrā dievībā, kas nav Viņš. Esmu Pāns, Bāls, zemes dievs un kā tik vien vēl man izklaides pēc patīk sevi dēvēt. Dažādos laikos mani ir saukuši visādi, bet man vislabāk patīk Pirateons, šo vārdu man piešķīra tēvs.

-   Tu… tu esi citāds, nekā mēs bijām iedomājušies, klusu un bailīgi noteica Finestjērs.

Pirateons iesmējās.

-Jūs gaidījāt zvīņām klātu ragainu briesmoni ar spiču asti? Viņš paskatījās uz Finestjēru. Man tā šķiet. Manu dārgo Finestjēr, es reiz biju seruvims, kalpoju debesīs un sēdēju Viņam pie kājām. Vai tev šķiet, ka Viņš atļautu, ka tam kalpo kāds neglītenis? Pie manis atnāca ļaunums kā negaidīts prieks, un es izmantoju izdevību. Ja nebūtu iejaucies Riatamuss, es būtu guvis panākumus.

Pirateons paskatījās uz Demjurelu.

-   Skumji, Demjurel, bet tu nevarēsi iegūt visu varu sev. Tu par zemu novērtēji to, ko esi sācis. Es nekad neatstāšu valdīšanu pār pasauli cilvēka rokās. Tādiem kā tu bieži vien piemīt līdzjūtība un žēlsirdība; pat pašiem nicināmākajiem cilvēkiem nereti sirdī iesējas mīlestības sēkla un atkausē to. Tāds ir jūsu radības trūkums. Bez spējas mīlēt jūs būtu daudz noderīgāki. Skumji, bet neviens nojums, cilvēkiem, nav labojams, tā ka jums nevar visai uzticēties. Kad es nodibināšu savu karaļvalsti, tu dabūsi, ko esi pelnījis un kas būtu pareizi cilvēkam ar tavu stāvokli. Tad viņš pavērās apkārt. Kur ir tie trīs?

-   Viņi ir mājā, atbildēja Finestjērs.

-   Tad es iesaku tev, lord Finestjēr, aiziet un viņus atvest. Pirateons mirkli padomāja. Nē, es aizsūtīšu glašanus, viņi nepieļauj kļūdas un neļauj cilvēkiem izglābties.

Viņš pamāja glašaniem, tie atstāja apli un virzījās uz māju.

Rafa nolūkojās, kā viņi šķērso zālienu. To melnie silueti iezīmējās baltajā miglā.

-   Tas ir Pirateons. Es to zinu. Mums jātiek no šejienes laukā, pirms viņi būs te. Mēs varam nokāpt pa kāpnēm, iziet galvenajā kāpņu laukumā, tad virtuvē un paglābties mežā, viņš teica.

-   Ja nu viņi mūs noķer? ievaicājās Keita.

-   Tad piepildīsies Pirateona vēlēšanās. Riatamuss mežā mums apsolīja, ka nekad mūs neatstās un ka vajadzības gadījumā atsūtīs mums palīgā seruvimus. Viņš zina, kas mūs sagaida, un mums jāuzticas viņam.

Draugi dzirdēja lejā dobji aizcērtamies durvis un pa gaiteni tuvojamies smagus soļus.

-   Ņem somu, un bēgam! Tomass izsaucās, skriedams uz durvīm.

Keita paķēra somu, visi trīs izskrēja no istabas un metās lejā pa kāpnēm. Viņi sasniedza vidējo kāpņu laukumu, kas veda uz guļamistabu koridoru. Atslēga no durvīm bija pazudusi, un durvis bija cieši aizslēgtas. Viņiem par šausmām, atvērās virtuves durvis un tur, pustumsā, stāvēja glašans un raudzījās tieši uz viņiem.

-   Mēs esam ielenkti, Tomass iekliedzās, kad otrs glašans sāka kāpt augšup pa kāpnēm.

Zēns juta caur ķermeni izskrienam aukstus drebuļus, it kā asinis būtu pārvērtušās ledū. Elpa sastinga rīklē. Viņš neprātīgi paskatījās uz Keitu un Rafu, nezinādams, ko darīt. Glašans lēni tuvojās augšup pa kāpnēm, pastiepis savu melno, ādā ietērpto roku.

-   Šeit jābūt kādai izejai, Keita izmisīgi teica, taustīdamās somā pēc abiem kristāliem.

-   Ātri atpakaļ istabā! uzsauca Rafa.

Viņi metās, cik ātri vien spēja, augšup pa kāpnēm un ieskrēja kalpotāju istabā. Keita aizcirta aiz sevis durvis, un Tomass sastūma gultas, lai aizbarikādētu durvis. Viņi sakrāva gultas rāmjus un matračus, cik vien augstu varēja, atstūma no sienām skapīšus un atstutēja tos pret mēbeļu kaudzi, kas tagad bija viņu vienīgā aizsardzība pret glašaniem.

-   Ko nu? jautāja Tomass, vēl cerot uz glābšanās iespēju, kad cerību vairs nebija.

-   Mieru! Rafa rāmi noteica. Mēs palūgsim Riatamusam viņa mieru, es zinu, ka viņš mums to sniegs un palīdzēs izglābties no šī ļaunuma. Apsēdieties uz grīdas, aizveriet acis un domājiet par viņu!

Visi trīs nosēdās uz grīdas un aizvēra acis. Keita bija satvērusi katrā rokā pa kristālam. Glašani dauzījās pie durvīm, bet tos aizturēja mēbeļu kaudze.

-   Domājiet par viņu! atkārtoja Rafa. Ļaujiet viņam ar jums runāt!

Pa vidu visam šim juceklim visi trīs koncentrējās uz Riatamusu, bet glašani tikmēr bungāja pa durvīm un centās izlauzt sev ceļu uz istabu. Par spīti šim troksnim un bailēm, Tomass un Keita ieslīga pilnīgā mierā. Likās, it kā viņi būtu kļuvuši kurli pret šīspasaules trokšņiem, un viņu prāts grima arvien dziļāk Riatamusa valstībā. Vienā mirklī bailes izgaisa un sirdis un domas piepildīja cerība. Viņi nejautāja, kas notiek un kāpēc, bet vienkārši ļāva šai jaunajai pieredzei sakopot domas un vadīt viņus, kurp vien tā vēlas.

Keita turēja rokās kristālus; šķita, it kā cietā akmens virsma viņas rokās kustu. Domās meitene redzēja istabas paneļiem apšūto sienu. Skatienu piesaistīja mazs koka gabaliņš, kas bija atlēcis no paneļa vienā tā stūrī. Skatoties uz to, Keita redzēja, ka panelis atveras un ir redzamas kāpnes.

-   Tunelis! viņa iekliedzās. Slepens tunelis. Mēs varam izglābties!

Keitas balss ātri atgrieza draugus atpakaļ īstenībā. Šajā mirklī melni cimdota roka izlauza sev ceļu cauri durvīm un sāka grābt visu, ko varēja. Otra roka lauzās cauri sienai blakus durvīm, izšķaidot pa grīdu balto apmetumu.

-   Ātri! Keita steidzīgi iesaucās. Es zinu izeju!

Meitene pielēca kājās un pārlūkoja istabu. Tālākajā

telpas galā zem jumta dzegas meitene ieraudzīja ar ozolkoku apdarinātajā sienā mazu koka paneli, tieši tā, kā bija redzējusi vīzijā. Viņiem priekšā pavērās slepena eja, kura reiz tika izmantota, lai izvairītos no muitas vīriem. Tā veda no istabas tumsā.

-   Mēs nevaram tur iet, mums nav gaismas, Tomass iebilda, bet tikmēr ādas dūre parādījās vēl vienā caurumā.

Keita pastiepa uz priekšu kristālus.

-   Skaties, tie spīd! No šiem akmeņiem mums pietiks gaismas, lai redzētu ceļu.

Gaisma no kristāliem izgaismoja sejas. Tikmēr durvis sāka padoties glašanu triecieniem. No katra belziena istaba nodrebēja, aizkrautās mēbeles pamazām Bīdljās uz priekšu un durvis vērās arvien plašāk.

-   Labāk iesim, citādi viņi mūs noķers! meitene iesaucās.

Ar beidzamo spērienu durvis padevās un barikāde sabruka. Divi glašani ielēca pāri gruvešiem istabā, ar acīm pārmeklēdami katru telpas stūri. Trijotni nekur neredzēja. Istaba bija tukša. Radījumi saskatījās. Garākais nometās uz grīdas un sāka ošņāties ar garo degunu, meklēdams pēdas.

Kristālu gaismā bija viegli virzīties uz priekšu pa zemo eju, kas, šķiet, bija iebūvēta mājas sienā. Skriedami viņi ievēroja durvis uz citām telpām un noliktavām, kas bija izcirstas grīdā, lai varētu paslēpt kontrabandu. Eja veda arvien zemāk, līdz viņi sajuta spēcīgu sasmakuša ūdens un zemes dvaku. Gaiss tunelī kļuva aukstāks un arī mitrāks. Tunelis ievirzījās straumē ar seklu ūdeni; ik pēc desmit jardiem griestos bija ievietoti metāla režģi. Viņi bija tikuši laukā no mājas. Caur metāla pārsegiem spīdēja mēness gaisma, un virs galvas bija dzirdamas balsis.

-    Ēdiet no šī, sacīja Pirateons, tad es zināšu, vai jūs patiesi esat ar mani.

-   Bet ko tas dos? viņi dzirdēja Demjurelu vaicājam neierasti nedrošā balsī.

-    Es sniegšu jums sapratni par to, kāda patiesībā ir šī pasaule, un uz visiem laikiem piesaistīšu jūs sev. Jūs taču vienmēr esat to vēlējušies, vai ne? Pirateons jautāja. Tu, lord Finestjēr, vari dabūt vēl vienu kumosu; neuztraucies, ābols nezaudēs savu spēku un te pietiks jums abiem.

Tad viņš pasmaidīja.

-   Ja jūs esat ēduši augli no šī koka, tad atpakaļceļa vairs nav, un, kad tie trīs būs miruši, sāksies uzbrukums debesīm.

Demjurels paskatījās uz Finestjēru.

-   Neesmu īsti pārliecināts, vai tā ir pareizi. Esmu tikai cilvēciska būtne, un tās nav šīspasaules problēmas.

Pēkšņi viņa pašapziņa aizplūda kā paisuma vilnis. Pirmoreiz dzīvē Demjurels sāka aptvert sekas tam, ko grasījās darīt. Finestjērs paķēra no koka ābolu un nokoda krietnu kumosu.

-   Redzi, nekas nenotiek, viņš noteica, čāpstinādams ar pilnu muti. Kāpēc uztraukties? Tas nenodarīs tev neko ļaunu. Mēs jau sen esam sevi pārdevuši, Demjurel. Pašlaik nav īstais brīdis bailēm un mazdūšībai. Nāc šurp, cilvēk, pasaule gaida!

Finestjērs pasniedza pusēsto ābolu Demjurelam, un abi redzēja, kā, nonākot citās rokās, auglis atkal kļuva vesels. Tas bija pilnīgi atjaunojies, neskarts. Demjurels negribīgi iekoda ābolā. Ar katru nokosto kumosu pasaule mainījās. Mācītājs juta, kā viņa ķermenis aug. Koki mežā sveica ar savām šalkām; viņš gandrīz spēja saklausīt vārdus, ko tie teica. Katrs zars un lapa izskatījās tā, it kā tie būtu dzīvas radības, un mirdzēja, kā viņš nekad agrāk nebija redzējis. Lapas vairs nebija pelēcīgi zaļas, kā bija ierasts, bet vizēja zilās un violetās ēnās, kas plivinājās mēness gaismā. Demjurelam gribējās saprast, ko koki saka, jo viņš zināja, ka tie vēlas viņam ko pateikt, pavēstīt kādu senu noslēpumu. Virs galvas riņķoja kaija, un Demjurels pievērsās debesīm. Tad viņš saprata, cik mazs patiesībā ir. Acīm pārslīdot katram spožumam, mācītājs juta, ka kļūst arvien mazāks. Arvien vairāk viņu pārņēma pilnīga vienotība ar visu apkārtējo. Demjurelam gribējās, lai šis mirklis turpinātos mūžīgi. Tieši to viņš bija meklējis, tas bija tuvu viņa dievam, un tagad viņš zināja tā vārdu… Pirateons.

Pāri zālienam pūta maigs vējiņš. Ar katru elpas vilcienu zāle zem kājām kustējās un šūpojās. Demjurels juta, ka pamazām saplūst ar visu dabu. Palūkojies apkārt, viņš ieskatījās acīs katram. Šoreiz viņš redzēja, kādu dzīvi katrs no tiem dzīvo, saskatīja visus viņu melus un to, kādi cilvēki tie patiesībā ir. Viņš redzēja katra netīro būtību no iekšpuses. Demjurels paskatījās uz viņu rokām šķita, ka tās mēness gaismā vizmo.

Lūk, ko nozīmē būt dzīvam, viņš noteica, un patiešām pazīt dzīvi.

Finestjērs bija saritinājies zālē un raudāja kā mazs bērns. Viņš spēja ieraudzīt tikai tumšās nakts auksto tukšumu. Viņš bija viens sešgadīgs bērns, kas atstāts istabā bez gaismas. Galvā dunēja tēva brīdinošā balss: "Izkāp tikai no gultas, un spoki būs klāt!" Zēns raudāja, piesaistīts gultai, ilgodamies pēc mātes, kura atbrīvotu no visām nakts bailēm. Viņu bija sagrābušas šausmas, un Finestjērs no jauna pārdzīvoja katru tās nakts šausminošo mirkli. Gulēdams slapjajā zālē, Finestjērs saklausīja balsis no tālas pagātnes. Balsis, kuras runāja vārdus, ko viņš negribēja dzirdēt. Tās čukstēja viņam asus vārdus un pieskārās ausīm. Lords saķēra galvu rokās, cenzdamies aizbāzt ausis un apklusināt skaņu, cerot, ka balsis apklusīs. Tad viņš saprata, ka tās atrodas viņa galvā un cenšas tikt laukā. Tēva balss kliedza arvien skaļāk: "Esi taču puika! Tu uzvedies kā meitene un izskaties pēc meitenes. Es vēlējos dēlu, nevis kaut kādu pintiķi. Es gribēju mantinieku, nevis sprukstiņu, kurš vienmēr dīc pēc mātes."

Likās, it kā reiz piedzīvotais tagad pavērtos visai apkārtnei. Raganas stāvēja klusu un skatījās uz abiem Pirateona kalpiem. Tumsas valdnieks nolūkojās viņos ar savām maigajām un skaisti zilajām acīm.

-   Tāds ir šis koks, sacīja Pirateons. Vienam tas atnes apskaidrību, bet citam bailes. Neuztraucies, Finestjēr, tas neturpināsies ilgi. Pagātnes gari nevar tevi mocīt mūžīgi.

Trijotne tunelī stāvēja tik klusu, cik vien spēja. Keita paslēpa kristālus zem mēteļa, bīdamās, ka to spožā gaisma varētu atspīdēt ārā. Viņi turpināja lēnām virzīties uz priekšu, līdz potītēm brizdami aukstā ūdenī. Tunelis kļuva šaurāks un mazāks. Trīs draugi klusu lavījās uz priekšu, un pēc dažiem soļiem tunelis pēkšņi aprāvās. Viņiem virs galvām slējās liels akmens, garš un plakans kā kapa plāksne. Vienā akmens galā bija pakāpieni uz virszemi. Keita no mēteļa apakšas paspīdināja kristālus, un tie apspīdēja tuneļa sienas, kas bija notrieptas ar sarkanu krāsu. Meitene paskatījās uz akmeni.

-   Tas varētu būt akmens līdzās takai pie ieejas durvīm pa gabalu no vietas, kur stāv raganas. Viņa pārbrauca ar roku pāri akmenim un vienā tā pusē sataustīja lielas eņģes. Ja mēs šeit pastumsim, akmens atvērsies.

Tomass viegli pagrūda akmens malu. Tas ar iedrošinošu klikšķi pavērās. Rafa palūkojās pa šauro spraugu un redzēja, ka raganu bariņš sapulcējies aiz mājas stūra netālu no stateniskā akmens.

-   Nāciet, zēns klusu aicināja biedrus, mēs varam tikt mežā, pirms viņi mūs ierauga.

Bērni ātri izkāpa no tuneļa un ieskrēja mežā. Rafa aizlavījās gar sienu tuvāk vārtiem. Viņš zināja, ka nonāks līdz vietai, kur stāvēja un gaidīja Pirateons. Tieši šajā brīdī no mājas izbrāzās glašani un skrēja pāri zālienam pie sava kunga. Rafa paķēra sienā noslēpto keruvimu un metās atpakaļ mežā.

Demjurels uzmeta skatienu dievišķajai rokai uz akācijas nūjas un ieraudzīja, ka tā ir zaudējusi krāsu.

-   Keruvims ir prom! viņš iekliedzās. Ātri! Dzīsimies viņiem pakaļ!

-   Manu dārgo Demjurel! Esmu aizvadījis daudzus mūžus, lai kaut ko saprastu. Lai viņi iet, itin drīz mēs tos atradīsim. Pasauc Azimutu, bērns mums pateiks, kurp tie aizgājuši.

24  Vitae veritas Dzīves patiesība (latiņu val.).

Agrīnā rīta stundā pāri Vanagu norai vilkās trīs pārguruši stāvi. No klajuma pavērās skats uz platu upes ieteku. Tā plūda no augstajām klintīm, kuras ieskāva Vitbijas pilsētu.

Bērni bija skrējuši, gājuši un gulējuši, slēpdamies krūmos, un viens no viņiem vienmēr bija palicis nomodā, lai novērotu, vai kāds neseko. Tagad ceļojums beidzot tuvojās izskaņai, jo viņiem bija keruvims. Nakts bailes, dienai sākoties, izgaisa; spožais mirdzums debesīs ziemeļpusē bija vienīgā zīme, ka viss nav kārtībā un pār pasauli izplatās Pirateona vara.

Piestātne lejā bija pilna ar burukuģiem. Daži no tiem bija lielāki, nekā Tomass jebkad bija redzējis, bet citi tik mazi, ka neizturētu pat braucienu līdz Beitaunai, nemaz nerunājot par ceļojumu uz kontinentu vai Londonu. Kuģi bija saspiesti cieši kopā un novietoti katrā iespējamā ūdens vietā. Rītausmas gaismā tie izskatījās pēc melniem baļķiem, ko ostā sadzinuši nesenie plūdi.

Dūmu un ceptu siļķu smarža lika apjaust, ka ceļojums ir gandrīz galā. Tā atgādināja ceļotājiem, ka viņi ir izsalkuši, un novērsa domas no uzmācīgajām bailēm, kas bija tos vajājušas naktī. Klints malā bija saspiedušās mazas mājiņas. No to skursteņiem nāca dūmu strūklas. Virs pilsētas pacēlās akmens baznīca. Aiz baznīcas debesīs slējās klostera drupas. Tomass ieraudzīja jumtu slimnīcai, uz kuru pēc ugunsgrēka bija aizvesta viņa māte. Viņam nebija nekādu iespēju uzzināt, vai māte vēl ir dzīva. Zēns bija uzticējis māti aprūpēt kādam, kurš būs kopā ar viņu, kad pats savā cilvēciskajā vājumā vairs nespēs te palikt.

-   Ja mēs nokļūtu baznīcā, tad varētu atrast cilvēku, par kuru mums stāstīja Riatamuss, Tomass sacīja, kad viņi atstāja klajo noru un sāka soļot pa stāvo, bruģēto taku.

-   Nedomāju, ka cilvēks, kuru mēs meklējam, varētu atrasties šādā vietā. Mana pieredze rāda, ka tie, kas kalpo baznīcās, vairāk domā par mantu nekā par dvēseli un viņu pašu priekšstati gūst virsroku pār Riatamusa vārdiem, Rafa nopietni noteica. Tas, kuru mēs meklējam, pats mūs atradīs, un viņš nebūs tāds, kādu mēs iedomājamies. Mums jābūt ļoti uzmanīgiem: Pirateons neļaus mums tik viegli aiziet.

Bērni soļoja pa taku, kas vijās lejup pa stāvo nogāzi, tad pa šaurām ieliņām un cauri maziem zvejnieku mājeļu pagalmiem, līdz beidzot sasniedza tirgus laukumu. Kad viņi bija pagājuši vēl desmit pēdas, šauro eju klusums beidzās un sākās ielu kņada. Dažu sekunžu laikā viņus apņēma spēcīgās smaržas, kas plūda no zivju tirgotavām, svaigas gaļas un maizes bodītēm. Viss ceļš, kas veda uz baznīcu, bija pārpilns ar ļaudīm, tie stumdīja un grūstīja cits citu, cenzdamies izspraukties cauri pūlim.

Keita pieķērās Tomasam pie rokas, un viņi kopā ar Rafu nogāja dažus pēdējos jardus līdz Grifa kroga ieejai. Virs durvīm vieglajā rīta vējā uz priekšu un atpakaļ šūpojās izkārtne, uz kuras bija attēlots balts zirgs un zeltīts grifs.

Iegājuši mājā, ceļotāji saspiedās pie galda netālu no uguns. Telpa bija gandrīz tukša. Pie durvīm sēdēja trīs veci vīri ar māla pīpēm, kas kūpēja kā balti dūmeņi. Vecie vīri dzēra alu no viena kausa, nododami to cits citam. Viņiem priekšā atradās arī puskukulis maizes. Večuki laiku pa laikam uzmeta skatienu Rafam. Aiz letes resna, jauna sieviete pārvietoja šķīvjus no vienas letes puses uz otru un tad atkal atpakaļ. Pa garo logu, kas atradās ielas augstumā, telpā ieplūda zeltītā gaisma no mākoņa. Tā atspīdēja no šaurās ieliņas uz balsinātajām sienām.

Sieviete pacēla skatienu un pienāca pie trijotnes.

Vai varu jums ko atnest, vai arī esat atnākuši tikai sasildīties? viņa skarbi noprasīja, uzrunādama Rafu. Tādi kā tu te nav redzēti, un jūs nedrīkstat te sēdēt, neko nepērkot, tā ka sakiet, ko gribat.

Rafa izmisīgi pārbaudīja mēteļa kabatas, meklēdams naudu. Tās bija pilnīgi tukšas. Keita iebāza roku kazādas somā. Viņa satvēra pirkstos divas lielas, apaļas monētas un neskatoties nosvieda tās uz galda. Sieviete blenza uz abiem zelta sovriniem. Keita pārsteigumā dziļi ievilka elpu, un arī Tomass brīnījās par dārgumu, kas parādījies viņa acu priekšā.

-   Mans draugs ir tirgotājs, kas atbraucis šurp no tālienes, un mēs vēlamies kaut ko ēdamu, meitene izspēra.

-    Mēs gribam pasūtīt maizi, sieru un trīs tasītes jūsu vislabākā šokolādes dzēriena, viņa vēl piebilda ar tādu pašapziņu, kādu nekad agrāk nebija jutusi.

Kad sieviete pagriezās, lai dotos uz virtuvi, Keita pasauca viņu atpakaļ.

-    Es nekad neesmu jūs šeit redzējusi. No kurienes jūs esat ieradusies?

Sieviete neatbildēja, bet ātri pazuda virtuvē.

Keita pirmā pamanīja kādu vīru, kas uzsmaidīja viņiem no tumšākā telpas stūra. Galvā tam bija franču cepure. Vīrietis sēdēja, atgāzies krēslā un sacēlis kājas uz galda, rokā tam bija glāze ar sarkanvīnu. Kad viņi ienāca, meitene nebija šo cilvēku redzējusi. Viņa bija pārliecināta, ka iepriekš ir pārlūkojusi šo telpas daļu, un zināja, ka neviens krogā nav ienācis. Bez viņiem tajā sēdēja tikai trīs vecie vīri, kas stūrī pīpēja. Keita palūkojās vēlreiz; vīrietis vēl aizvien atradās turpat un smaidīja. Viņa skatiens lika Keitai noprast, ka tas vēlas runāt un kuru katru mirkli var piecelties no krēsla, šķērsot telpu un apsēsties pie viņiem.

Vīrietis paskatījās uz meiteni un pie sevis nosmējās; šķita, it kā viņš zinātu, ko tā domā. Svešinieks atstūma cepuri no pieres, saliecās krēslā uz priekšu, piecēlās kājās un pienāca pie viņu galdiņa, gluži kā Keita bija paredzējusi. Meitene pamanīja, ka viņš noskatās uz divām zelta monētām un tad uz kazādas somu.

-   Tev ir ļoti jauka soma, jaunā dāma, viņš teica pareizā angļu valodā. Es pazīstu cilvēku, kuram reiz tāda soma piederēja. Viņš man pastāstīja, ka ir atstājis to mežā un gribēs zināt, kā tā tiek izmantota.

Tomass nepagriezās, bet satvēra zobenu, kurš bija labi paslēpts zem jakas. Vīrietis uzlika viņam roku uz pleca.

-   Domāju, jums nebūs nekas pretī, ja es piebiedrošos. Vitbija nav īstā vieta, kur uzturēties ar tik daudz naudas un tik maz draugiem, un pat varigala ierocis nevarēs jūs pasargāt no dažiem radījumiem, kas atrodas visai tuvu.

Tomass atlaida zobenu un uzlika abas rokas uz galda, cenzdamies ar piedurkni apsegt monētas. Vīrietis paņēma no cita galdiņa krēslu un apsēdās starp Keitu un Tomasu.

-    Es neesmu šeit ieradies, lai zagtu, tikai iedomājos, ka varētu pienākt pie jums un kopā pabrokastot. Neciešu ēst vienatnē, un šeit sabiedrība ir tik… viņš pameta ar galvu uz vecajiem vīriem, kuri sēdēja tabakas dūmu mākonī, …tik aromātiska.

Vīrietis novaibstījās un pasmējās.

-   Mēs esam ceļotāji, teica Rafa, un meklējam kuģi, ar kuru aizbraukt no šejienes. Vai jūs kādu zināt?

-   Ceļotāji? Tas ir tik interesants jēdziens. Arī es reiz biju ceļotājs, redzēju daudzas lietas un dažādus ļaudis. Devos pat uz zemi, no kurienes esi tu, bet tas bija ļoti sen. Tagad es braucu tikai turp, kur man patiešām nepieciešams nokļūt. Man patīk vadīt laiku domājot. Atcerēties pagātni ir tik burvīgi! To darot, bieži vien var ieraudzīt ko tādu, kas savulaik palaists garām. Prāts spēj ietvert sevī visu, ko tu jebkad esi redzējis, saodis, sataustījis, pat domājis, bet dzīves gaitā daudz kas no tā ir aizmirsts. Vīrietis pārtrauca runāt un palūkojās apkārt. Es gudroju: ja varētu nodzīvot vairākus mūžus, vai tad mēs spētu atrast patiesību vitae veiktas, saprast, kāpēc mēs visi atrodamies šeit, vai arī to var sasniegt ar vienu nejaušu tikšanos.

-   Šķiet, ka jūs par mums zināt loti daudz, bet mēs par jums visai maz, ieminējās Rafa, ciešāk satvēris zem jakas paslēpto keruvimu.

-   Atvainojiet, iespēja labi parunāties un kopīgi paēst brokastis laikam atņēmusi man jebkādu pieklājību. Es esmu… vīrietis it kā domās meklēja vārdu, bet acis apskrēja telpu.

-Ābrams Rikardss, viņš noteica, izlasījis vārdu zīmē virs durvīm. Bet jūs varat mani saukt vienkārši par Ābramu.

-   Labi, Ābram, piebiedrojieties mums! Mums ir nauda brokastīm un kādu laiku nav bijis jēdzīgas sabiedrības, Rafa noteica, sapratis, ka vīrietis neies prom, iekams nebūs paēdis.

Keita un Tomass paskatījās uz viņu, nezinādami, ko teikt. Abi saprata, ka šis cilvēks kaut kādā veidā zina par viņiem. Bērni nebija pārliecināti, vai to sūtījis Riatamuss vai arī tas ir kārtējais ienaidnieks, kas cenšas iespiesties viņu sabiedrībā, lai pēc tam nodotu Demjurelam un Pirateonam.

Ābrams Rikardss izskatījās no galvas līdz kājām džentlmenis, bet Tomass zināja, ka tas negarantē godprātību. Demjurels arī izskatījās no galvas līdz kājām pēc mācītāja, bet viņš bija tik tālu no Dieva, cik vien cilvēks var būt. Ābrams noņēma cepuri un uzlika to uz galda. No virtuves iznāca sieviete un nolika viņiem priekšā ēdienu, joprojām skatīdamās grīdā.

Ābrams paņēma rokās maizi, salauza to un iedeva katram pa mazam gabalam.

-   Francijā, viņš teica, jaunākā mode ir iemērkt maizi šokolādē un ļaut tai sasūkties.

-   Kā jūs tik daudz par mums zināt, Ābram? Tomass jautāja.

-   Patiesībā es zinu visai maz. Tas, ka mēs satikāmies, ir tikai nejaušība.

-   Vai jūsu draugs, kurš pazaudēja kazādas somu, zināja, kas to atradīs? Tomass iztaujāja.

-   Viņš man tikai pieteica: ja es kādu līdzīgu ieraugu, tad man jānoskaidro, kas ir šie cilvēki, pie kuriem tā atrodas, kurp viņi dodas, un jāpalīdz visā, ko tie dara, Ābrams klusu atteica.

-   Vai jūsu draugs pateica, kur var atrast tos, kuriem ir soma? vaicāja Rafa.

-   Nē, viņš man teica uzmeklēt viņus tur, kur tiem nepieciešama palīdzība, lai atrastu kuģi, un aizsargāt no briesmām, Ābrams atbildēja.

-   Vai jūsu draugam ir arī vārds? jautāja Keita, gribēdama viņu pieķert melos.

-   Viņam ir daudzi vārdi, pasaulei ir zināmi daži no tiem, citus viņš tur noslēpumā. Viņa vārds ir svarīgs, tomēr īstā nozīme ir tikai tam, vai mēs viņu pazīstam.

-   Kā tad to jūsu draūgu sauc? Keita jautāja vēlreiz.

-   Es piesaucu viņu ik dienu un esmu saucis viņa vārdu, kad jūs vēl nebijāt dzimuši. Viņa vārds ir Riatamuss, un šo vārdu ļauj izrunāt tikai sirds ilgošanās. -

Viņš bridi klusēja. Diezgan spēlīšu šim rītam! Zinu, ka jūs man neuzticaties, un tikai laiks pierādīs, kas es esmu. Riatamuss atsūtīja mani, lai es jūs atrastu, un nu es esmu klāt. Esmu dabūjis jums vietu uz kuģa, kurš dodas uz Franciju. Jums nekavējoties jādodas prom šeit nav droši.

Vīrietis iebāza roku kabatā un paliecās uz priekšu.

-   Es jums parādīšu vienu lietu. Tā pierādīs, kas es esmu. Paskatieties uz šo!

Viņš atvēra plaukstu. Tajā bija tieši tāda pati kristāla ola, kādas viņi bija atraduši somā.

-   Zinu, ka tagad jūs sapratīsiet visu, ko es teicu. Mums jādodas prom, esmu apmeties netālu kādā mājā, un jums jānāk man līdzi.

Kad viņi piecēlās, Ābrams uzmeta uz galda piecus penijus. Keita ielika zelta monētas atpakaļ somā un pārmeta to pār plecu. Neviens nebija ievērojis telpā pieaugošo dūmu smaržu. Tā pinās viņiem ap kājām kā ziemas migla un tagad piepildīja telpu līdz pusei. Kad ceļotāji pagriezās, migla uzvilnīja uz augšu kā mākonis. Vecie vīri biezajos dūmos nebija vairs saskatāmi. Draugi redzēja, kā mainās Ābrama sejas izteiksme.

-   Ātri! Ārā pa durvīm! Tā ir pūķa elpa. Tuvumā ir glašani. Ātri, bēgam!

Ābrams paķēra krēslu un meta to miglā. Vispirms viņi izdzirda no miglas kliedzienu un tad ieraudzīja, kā no telpas dziļumiem kā čūska paceļas figūra.

-    Nekur neej, Rafael, viņi pieder man! sacīja radījums.

-   Viņi pieder Riatamusam, atbildēja Ābrams.

-   Tad lai viņš pats ierodas tos aizstāvēt, ja ir tik drosmīgs, vai arī viņš joprojām savā vietā sūta tevi? Radījums novīpsnāja.

Dūmaka kļuva dziļāka un biezāka kā balta miglas sega. Drīz vien Keita neko vairs nevarēja saskatīt. Viņa pieķērās Tomasam pie rokas.

-   Keita, kristāli! Ābrams iesaucās. Met vienu no tiem pret sienu!

Meitene ātri iebāza roku somā, satvēra gludo kristālu un svieda to, cik spēka, pret sienu. Atskanēja spalgs rībiens, kam sekoja žilbinošs gaismas uzplaiksnījums un apdullinoša dārdoņa. No trieciena telpā viss nodrebēja. Draugi bija notriekti no kājām un sakrita kaudzē otrā telpas galā. Migla bija pilnīgi izzudusi, un radījumi prom. Ābrams, trieciena neskarts, stāvēja līdzās durvīm ar smaidu sejā.

-    Tev tas labi izdevās, manu meitēn! Abarisa kristāliem ir daudz dažādu pielietojuma veidu, un tev tie visi jāatklāj. Tad viņš paskatījās uz Rafu. Drīz tu spēsi saskatīt glašanus, pat ja tie uzrodas nomaskējušies. Tagad jūs redzat, cik svarīgi ir atstāt šo zemi. Pirateons vēlas redzēt jūs mirušus, jo tad viņam būs vēl vairāk varas.

-   Viņš nosauca jūs par Rafaelu es dzirdēju, ka jūs tā nosauca, ieminējās Rafa.

-   Kāda nozīme vārdam? Viss, kas jums jāzina, esmu ieradies, lai palīdzētu. Man šis tas jāpaveic. Ātri celieties kājās, jums var sekot vēl citi, un man vajag jūs nogādāt drošā vietā.

-   Kāpēc Riatamuss nevar vienkārši atnākt un to visu izbeigt? jautāja Keita, pūlēdamās piecelties kājās.

-   Viņa ceļi nav jūsu ceļi, viņa domas nav jūsu domas. Dažkārt arī es nevaru saprast, kas viņš ir un ko dara. Pazīstu viņu jau tik ilgi, un pat es reizēm viņu neizprotu. Varu teikt tikai to, ka viņš ir par visu lietas kursā, lai cik tumša un smaga būtu dzīve. Viņa vārds vēsta, ka jūs skatāties uz dzīvi kā caur aizmiglotu spoguli. Jūs redzat tikai neskaidru atspulgu no tā, kas patiesībā ir dzīve. Šī dzīve ir viss, ko jūs pazīstat, un jūs ieliekat tajā savas cerības, bet tiem, kas seko Viņam, ir daudz lieliskāka dzīve. Un tagad ātri, mums jāiet, Ābrams noteica, palīdzēja Tomasam piecelties kājās un pavērās apkārt.

Aiz letes viņos nolūkojās baiļpilna seja. Resnā sieviete, veroties uz sabrukuma ainu, likās pavisam pārbijušies.

Keita iebāza roku somā, izņēma divas zelta monētas un nolika uz letes viņai priekšā.

-   Tas par visu, kas notika, un par jūsu klusēšanu. Nestāstiet nevienam, ko redzējāt: jums tikpat neviens neticēs, meitene sacīja.

Sieviete paņēma zelta monētas un iekoda katrā, lai pārbaudītu, vai tās ir īstas. Viņa satraukti pasmaidīja, cerēdama, ka viesi drīz dosies prom.

Uz ielas skraidīja bērni, klaigāja cilvēki, koka rati klaudzināja pa akmens bruģi. Kliedzieni skanēja arī no piestātnes, no kurienes pāri ēkām pacēlās kuģu masti un takelāžas. Garām pasteidzās dažas sievietes ar zivju groziem, lādēdamās par iepriekšējo nakti un saviem nekrietnajiem vīriem, kuri pārradušies mājās piedzērušies, notērējuši visu nopelnīto. Kāds zvejnieks noņēmās ar samudžinājušos tīklu, un viņam pie kājām sēdēja noskranduši bērni basām kājām. Tie spēlējās ar auklu un virvju gabaliem. Garām pagāja kāds priesteris melnā tērpā, ieskatījās Keitai acīs un pasmaidīja. Viņa nesaprata, kam var uzticēties. Dzīve bija kļuvusi tik neprognozējama, nereāla, draudoša.

Ābrams veda viņus pa ielu garām ļaužu pārpilniem veikaliem, cauri pūļiem, kas pirka un pārdeva visu, ko vien varēja.

-   Tas nav tālu baznīcas pakājē. Māja pieder kādam labam cilvēkam, kuram var uzticēties. Esmu pie viņa kādu laiku mitinājies. Tur jūs būsiet drošībā.

Ābrams runāja pārliecinoši. Trijotne juta, ka viņa siltā balss aizkustina sirdi un vieš cerības.

Keita paskatījās uz Ābramu un ievēroja, ka tam sejā nav grumbu. Viņš bija vecs, bet izskatījās tik jauns, tik gudrs, un viņa balsī jautās kaut kas bērnišķīgs. Meitene sekoja viņam pa ļaužu pārpilnajām ielām, nedomādama ne par vienu citu. Viņa bija pievērsusi skatienu šim cilvēkam, it kā zinātu, ka tik ilgi, kamēr uz to skatīsies, viņa būs drošībā.

-   Ko vēl var izdarīt ar Abarisa kristālu? meitene vaicāja, kopā ar Tomasu un Rafu sekodama pavadonim.

-   Cilvēki maz ko par to zina. Visas lietas pasaulei ir devis Riatamuss. Dziedināšanu katram augam un kokam. Medus saldumu, lai mazinātu ziemas skumjas, sīvos riekstus, lai dziedētu brūces, un Abarisa kristālus, lai aizsūtītu kritušos seruvimus atpakaļ uz turieni, kur viņi ir piederīgi, Ābrams atbildēja, lauzdamies cauri pūlim kopā ar trim sekotājiem.

-   Un tie atgriezīsies debesīs? vaicāja Rafa.

-   Ja kāds muļķis tos neatsauks atpakaļ. Kopš Demjurels lietojis veco maģiju, abās pasaulēs kaut kas vairs nav kārtībā. Bija laiki, kad seruvimu un cilvēku ceļi reti krustojās, tagad pasaules tiek lēnām saplūdinātas. Ābrams norādīja uz mirdzošo mākoni. Šis mākonis ir kā vārti starp debesīm un zemi. Tumsas radījumi, kas atraduši ceļu uz šo pasauli, ir jāaptur. Riatamuss gatavojas kaujai, un man jānogādā jūs drošībā.

Viņi uzkāpa pa trim pakāpieniem un nonāca pie lielas ķieģeļu mājas zilajām durvīm. Tai bija trīs stāvi un pagrabs. Virs durvīm atradās izkārtne Džoabs Malberijs, sabiedriskais notārs. Ēkas pagrabā bija kurpnieka darbnīca. Pretī, ostas puses mājā, bija alus dzertuve. No tās šaura ieliņa veda tieši uz jūru.

Ābrams, stāvēdams uz apakšējā pakāpiena, noteica:

-   Vecajam Malberijam jūs varat uzticēties, viņš ir lāga dvēsele.

Ceļotāji iegāja mājā. Priekšējā istabā bija plašs logs, no kura pavērās skats uz ielu. Pa lielo rakstāmgaldu, kurš aizņēma daļu telpas, bija izsvaidītas mapes un papīri.

Džoabs Malberijs sēdēja pie galda un skatījās pāri mazām, apaļām brillītēm deguna galā. Kad ienāca viesi, viņš piecēlās kājās. Mājastēvs stāvēja tur savā nevainojamā melnajā uzvalkā un dzeltenajā vestē, un Tomass pamanīja, cik garš un tievs viņš ir. Kārtīgi apgrieztā sirmā bārda, kas nokarājās abpus viņa šaurajai sejai, nespēja noslēpt pievilcīgo smaidu. Sasveicinādamies vīrietis spēji iesmējās.

-   Tad jūs esat tie trīs, kas sacēluši tādu jezgu! Ak vai! Puse debesu meklē jūs pa visu zemi, bet jūs mierīgi iegriežaties manā mājā, turklāt ar manu labo draugu… Viņš paskatījās uz Ābramu, gaidīdams, kādu vārdu tas nosauks.

-   Ābrams atveda viņus pie jums, Malberija kungs, kā bija solījis, Ābrams ātri atteica.

-   Sveiki un veseli, Ābram? Malberijs apvaicājās.

-   Radās tikai viena maza problēma, bet meitēnam bija Abarisa kristāls, kas ātri vien to novērsa, atbildēja Ābrams.

-   Un mūsu draugs ir ieradies no Āfrikas. No Āfrikas vienmēr var sagaidīt kādus jaunumus, un nu viņš ir šeit, Vitbijā. Malberija kungs sveicienam uzsmaidīja Rafam. Un ko tagad? Līdz kuģa atiešanai ir mazliet jāpagaida. Jūs varat augšā atpūsties, un tad jau šonakt būsiet ceļā. Svēta krava, Ābrama kungs, svēta krava. Es ceru, Ābrama kungs, ka jūs paliksiet kopā ar viņiem, viņš sacīja siltā, pieklājīgā balsī.

-    Līdz pusnaktij vēl tālu, domāju, ka viņiem vajadzētu atpūsties, noteica Ābrams un tad pievērsās trijotnei. Šeit jūs būsiet drošībā. No glašanu vai varigalu puses būtu muļķība nākt šurp. Džoabs ir cīnījies ar šiem radījumiem jau agrāk, un viņš ir ļoti drošsirdīgs vīrs.

-Jūs man glaimojat, Ābram. Esmu tāds pats kā mūsu jaunie draugi. Vai drīkstu paskatīties, kas tev tur ir, puis? Malberijs uzrunāja Rafu.

Jauneklis izskatījās pārsteigts. Viņš paskatījās uz Tomasu un tad uz Keitu, brīnīdamies, kā šis cilvēks zina par keruvimu. Tad negribīgi izvilka no jakas zelta statueti un turēja Malberijam priekšā. Tas skatījās uz keruvimu platām acīm.

-   Cik skaista lietiņa! viņš noteica. Varu saprast, kāpēc viņi grib tev to atņemt.

-   Ne jau skaistums šiem cilvēkiem vajadzīgs, bet keruvima spēks, atteica Rafa. Viņi domā, ka tas atnesīs naudu, bagātību un laimi. Bet tas var sniegt tikai to jūtu izpausmi, kas ir mūsu sirdīs. Ja cilvēks ir ļauns, viņš pļaus ļaunumu, ja viņš ir labs, tad atradīs labestību. Šo statueti kopš Mozus laikiem sargājuši daudzi cilvēki. Mēs domājām, ka esam pietiekami tālu no šīs pasaules, lai tā būtu drošībā, bet alkatība spēj atrast visas vērtīgās lietas. Rafa pavērās Malberijā. Par šo statueti daudzi ir miruši, to meklēt nākuši pat no zemes malas, taču beidzot mūs nodeva viens no savējiem.

Piepeši mājas durvis atvērās un gaitenī atskanēja soļi. Rafa ātri pārklāja keruvimu ar jaku. Istabā ienāca skrandains vīrs vidējos gados. Viņš bija neskuvies un netīrs. īsie, druknie pirksti ņurcīja sarullētu cepuri.

-   Atvainojiet, Malberija kungs, es nāku runāt par zādzību. Esmu pārliecināts, ka apvainos mani, un tad manas vienīgās izredzes ir cilpa. Vīrs runāja, bet acis vēroja katru seju, kas atradās telpā.

Malberijs paskatījās uz Ābramu, it kā lūgdams aizvest ciemiņus projām. Šis bija negaidīts apmeklētājs un ne jau tāds, kuru Malberijs vēlētos pašreizējā sabiedrībā. Ābrams vedināja trijotni atstāt istabu.

-   Nāciet, mani draugi, mēs jau esam atņēmuši Malberija kungam par daudz laika. Atspirdzināsimies un tad vēlāk parunāsimies, Ābrams sacīja, stāvēdams ar muguru pret svešo vīru, lai tas neredzētu draugus.

-   Es tevi pazīstu, vīrietis teica, kad Tomass gāja garām. Tu esi tas grēkāzis Tomass Beriks no Beitaunas. Es tikko slimnīcā redzēju tavu māti. Viņa ir tādā stāvoklī… es teiktu, tuvu nāvei. Nabaga sieviete sauc tavu vārdu un grib, lai tu aizej pie viņas. Viņa raud kā bērns. Un tu uzturies te, džentlmeņu sabiedrībā, bez kādām raizēm. Kāds dēls gan tu esi!

Kādā sakarā viņš atrodas šeit, tā nav tava darīšana. Tagad izklāsti Malberija kungam savu vajadzību un ej prom! Ābrama balss bija mainījusies.

Viņa dusmas bija gandrīz saredzamas, un viņš pastiepa roku, lai izgrūstu vīrieti ārā.

-Atstājiet to manā ziņā, Ābram! Es viņu uzklausīšu, sacīja Malberijs. Varbūt viņš bēg ne tikai no karātavām.

No augšstāva istabas pavērās skats uz piestātni. Tomasam galvā atbalsojās vīrieša vārdi. Viņam neizgāja no prāta māte. Zēns soļoja no loga līdz durvīm, grauzdams nagus. Viņš atrodas tik tuvu mātei; desmit minūšu laikā viņš varētu nokļūt pie mātes, saņemt viņas roku, ieklausīties viņas balsī un būt klāt, kad viņš tai visvairāk ir vajadzīgs. Tomass jutās kā cietumnieks, kas nesaprot apcietinājuma iemeslu. Pusnaktī viņš aizbrauks no šīs zemes, ar pārmaiņu paisuma vilni aizskalojot prom veco dzīvi. Viss bija noticis tik strauji. Zēns juta, ka negribot ir iesaistījies savādā cīņā, kas trakoja viņam apkārt un uz visiem laikiem bija izmainījusi viņa dzīvi.

Dziestošajā vakara gaismā viņš skatījās uz Rafu un Keitu, kuri sēdēja gultā un klusu sarunājās, palaikam iesmiedamies. Tomass juta, ka svešā vīra pārmetošie vārdi viņu atsvešinājuši no citiem. Zēns nezināja, vai māte ir dzīva, un juta, kā sirdī uzplūst un visas domas pārņem mīlestība pret viņu.

Tomass dzirdēja, kā Keita vaicā Rafam, kāda ir Āfrika. Šķita, ka meitene pieņem pārmaiņas gluži viegli. Tomass sajuta dusmas, ka viņa ir gatava doties prom un ne reizi pat nepiemin tēvu. Viņš bija greizsirdīgs uz Rafu, kurš spēja sniegt dziedināšanu tik daudzām dzīvībām, bet nebija to piedāvājis viņa mātei.

Tomass paskatījās uz keruvimu, kas bija novietots uz svečtura pie durvīm. Aizvainojumā tas viņam izskatījās kā vīzdegunīgs mazs elks, kas caur klusējošām lūpām plātās ar savu varu. Zēns paskatījās ārā pa logu lejā uz ielu. Zaglis vēl atradās tur, viņš skatījās uz augšu. Abu acis satikās. Vīrietis pamāja Tomasam, lai tas nāk viņam līdzi.

Kad Ābrams ienāca istabā ar svečturi un tējas paplāti, bija jau tumšs. Viņš silti uzsmaidīja Keitai un Rafam. Skatiens pārskrēja istabai. Tomass un keruvims bija pazuduši.

25 Meijensas zobens

Kad Rafa iznāca no Malberija mājas siltuma tumšajā Baznīcas ielā, aukstais nakts gaiss stindzināja seju. Jauneklis paskatījās pa kreisi, kur uz baznīcas pusi, augstu virs galvas, veda simt deviņdesmit deviņi pakāpieni. Tagad tā slējās pilnmēness sudraba gaismā kā iegravēta debesīs. Uz ielas neviena cita nebija. Viss bija klusu, vienīgi no šaurās ieliņas puses pie alus dzertuves bija dzirdamas vieglu vilnīšu šļakatas.

Rafa ciešāk savilka mēteļa apkakli un nolocīja aproces, lai nesaltu rokas, tad pagriezās un deva Ābramam un Keitai zīmi viņam sekot. Tie izslīdēja no mājas ēnā, ko radīja gara, augsta siena. Siena slējās augšā kalnā un veda gar baznīcas kāpņu vienu malu. Tas bija nelīdzens bruģēts ceļš, kas ziemā tecēja no klostera uz ostu kā šaura upe. Šonakt akmeņi, šķiet, izvirzījušies no sausās zemes kā mirušo galvaskausi, tiem pamostoties no dusas. Kalns bija stāvs, un, lai sasniegtu slimnīcu, kas veidoja daļu no sabrukušā klostera, viņiem nācās iet pavisam lēni. Gājēji lavījās kā ēnas, nezinādami, vai viņus kāds novēro un gaida. Tomass bija aizgājis un paņēmis līdzi keruvimu. Slimnīca bija vienīgā vieta, kur viņš, pēc Keitas domām, varēja būt, un draugi sekoja nojautai, cerot, ka atradīs abus drošībā.

Ābrams veda viņus kalnā, tam uz muguras bija gara, melna krusta formas soma. Keita rausās aiz viņa, cenzdamās turēties līdzi tā drošajiem soļiem. Meitenei šķita, ka vina drīzāk lido nekā iet, ka soli neskar zemi un neatstāj ap bruģakmeņiem salipušajos dubļos nekādas pēdas.

Pusceļā viņi ieraudzīja tumsā stāvam kādu vīrieti. Tā seju izgaismoja gaisma no pīpes, pār acīm bija pārvilkta cepure.

Glašans, Ābrams nočukstēja, kad viņi tuvojās. Sargs. Turpiniet iet, un tad redzēsim, vai viņš sekos.

Garāmejot Ābrams pamāja vīrietim ar galvu. Tas atbildēja sveicienam ar pīpi mutē, acis joprojām nepaceldams.

Keitai un Rafam beidzamie soļi kalnup bija tik grūti, ka likās plaušas pārplīsīs. Kalna galā viņi pagriezās un pavērās lejā uz pilsētu. Tā bija tik mierīga, tik skaista, tomēr tumsa slēpa pagrimumu un ļaunumu, kas uzglūnēja no katras ielas un tagad sekoja viņiem nelielā attālumā.

Labajā pusē bija īsa taka, kas veda uz slimnīcas ieejas durvīm. Pie durvīm ceļu izgaismoja metāla lākturis, raidīdams pāri takai mirgojošas ēnas. Glašans atspiedās pret sienu un vēroja, kā tie tuvojas ieejai. Durvis atvērās viegli, un viņi iegāja priekšnamā. Tajā atradās viena vienīga tauku svece. Bija dzirdams, ka no malējās telpas kāds tuvojas.

No tumsas iznāca gara, kārna sieviete ar nelīdzeniem zobiem un vāju smaidiņu sejā. Kādu brīdi viņa skatījās uz ienācējiem, neko nesakot.

Tad sieviete skarbi noteica:

-   Ir pārāk vēls apmeklējumam. Te ir slimi cilvēki, kurus nevajag traucēt. Daži no tiem mirst, un viņiem nepatiktu, ja tādi kā jūs mēģinātu tos aizturēt šajā pasaulē.

-   Mēs meklējam savu draugu, paskaidroja Rafa. Jūs varētu viņu zināt. Viņa māte pirms kāda laika tika atvesta uz šejieni no Beitaunas.

-   Viņi atrodas gala istabā pie uguns, sieviete runāja tikpat asi. Viņai daudz vairs nav atlicis, bet, ja jūs pasteigsieties, varbūt viņa vēl būs dzīva. Tikai nepalieciet visu nakti, jo es gribu, lai līdz pusnaktij visi mierinātāji ir aizgājuši un es varu slimniekus sasegt.

Viņi piesardzīgi cits aiz cita spraucās garām slimo un mirstošo gultām: vispirms Rafa, tad Keita un pēc tam Ābrams. Rafa ieskatījās ikvienā gultā, tās izgaismoja sveces uz maziem galdiņiem. Katrs pacients bija cieši satīts segā, un to stūri stingri aizlocīti aiz salmu maisiem. Kad viņi gāja garām, daži slimie pastiepa pretī rokas; garo telpu piepildīja rīstīšanās un klepošanas skaņas.

-   Neņemiet viņus vērā, pāri troksnim uzsauca sieviete. Viņi ir kā mazi bērni, vienkārši negrib šķirties no šīs pasaules.

Tie bija neomulīgi vārdi.

No telpas tālākā gala atskanēja Tomasa balss. Viņš sēdēja uz gultas malas un šņukstēja, salicis rokas kā lūgšanā. Keruvims bija novietots gultas galā un skatījās aklām acīm. Zēns nepacēla skatienu arī tad, kad līdzās nostājās draugi.

-   Tas nedarbojas, Rafa! Es atnesu to šurp, lai viņu izdziedinātu, bet tas nedarbojas. Viss ir meli; tajā nav nekāda spēka, nekāda labuma. Es saucu Riatamusu, bet viņš ir tikpat kurls kā statuete, vai arī viņam pilnīgi nerūp, ka mana māte nomirs. Tomass paskatījās uz draugiem asaru pilnām acīm. Viņa ir viss, kas man ir, un tagad man tiks atņemts pat tas.

Rafa pamanīja uz galdiņa pie gultas mazu, brūnu sālstrauciņu. Tam blakus atradās gabals sakaltušas maizes un kumšķis rūgtu zālīšu. Tomass pamanīja, ka draugi skatās uz šīm lietām.

-    Tas domāts brīdim, kad viņa mirs. Es iemērkšu maizi sālī un apēdīšu kopā ar zālītēm. Uzņemšu viņas grēkus sevī, māte atstās šo pasauli tīra un ieies mirušo pasaulē bez šķīstīšanas un tirdīšanas par to, ko darījusi nepareizi, zēns iešņukstējās. Esmu to darījis jau simtiem reižu ēdis par mirušajiem. Vismaz to es savas mātes labā vēl varu izdarīt. Kāds tūkstotis grēku vairāk neko nenozīmēs. Kad es nomiršu, tikpat mūžīgi būšu tumšajā vietā.

-   Nedari to! Rakstos ir teikts, ka ticīgas dvēseles dodas taisnā ceļā pie Riatamusa. Tas, kas tev stāstīts, ir cilvēku izveidota tradīcija. Nemuļķo sevi ar šo dumjo maģiju! Visam, ko tu esi redzējis, vajadzētu tev to pierādīt, sacīja Rafa.

-   Kāpēc tu nelūdz par viņu, Rafa? Tu lūdzies par visiem citiem, tikai ne par viņu! Tomass iekliedzās.

Telpā iestājās neveikls klusums. Varēja dzirdēt tikai katru Tomasa mātes elpas vilcienu, ko viņa gārdzot ar pūlēm izdabūja no sava ķermeņa. Viņa pasniedzās, lai pieskartos dēla sejai. Māte neatvēra acis un ar pūlēm vilka elpu, it kā slīktu un būtu pastiepusi roku, lai kāds viņu izglābtu.

-   Dari kaut ko, Rafa… Ābram, palīdzi viņai… Palīdziet man! Tā ir mana māte jūs viņai esat vajadzīgi! Kur tagad ir jūsu ticība? Tomass lūdzās.

Ābrams neatbildēja. Viņš noņēma no muguras garo, melno somu, attaisīja sprādzi un nostatīja to, atbalstīdams pret sienu sev aiz muguras.

-   Es lūgšos par viņu, Tomas, bet šī slimība var novest pie nāves. Tāda, iespējams, ir Viņa griba, Rafa klusu noteica.

-   Tātad ir pareizi izdziedināt kurlmēmu zēnu un slepkavu, bet mana māte ir citāda, vai ne? Nav tā vērta? Vai arī te nav pietiekami daudz cilvēku, kas redzētu tavas burvestības! Tomass asi atcirta.

Rafa neatbildēja. Viņš noliecās pie gultas un uzlika roku mirstošajai uz galvas. Tā bija pārsteidzoši auksta, ņemot vērā, ka slimnieci kratīja drudzis. Pieskaroties viņas ādai, cauri visai rokai izskrēja savāda sajūta, it kā viņš būtu piedūries kaut kam netīram. Puisis atrāva plaukstu no vēsās un miklās miesas.

Tomasa māte sāka smagi elpot un dziļi, rejoši klepot, pūlēdamās ievilkt sastāvējušos gaisu. Viņa mira.

Māte cieši satvēra Tomasa roku, saspiezdama to ar pirkstiem. Mirējas galva pacēlās no spilvena un plakstiņi atvērās, atklājot acu baltumus, kas raudzījās no dziļiem, iegrimušiem dobumiem.

-   Viņa mirst, zēns raudāja. Vai tu manis dēļ nevari viņai palīdzēt? Es domāju, ka tu esi draugs.

Rafa neatbildēja. Viņš paskatījās uz Ābramu, kurš pakratīja galvu, tad pavērās laukā pa durvīm, pārliecināts, ka kaut kas te nav kārtībā.

Māte vilka Tomasu tuvāk un tuvāk sejai, it kā gribētu sniegt pēdējo skūpstu, beidzamo balvu par viņa uzticību. Zēns pieliecās pie mātes, cenzdamies noturēt rokās viņas galvu, ieaijāt miegā to, kura reiz bija viņam sniegusi tik daudz mīlestības. Sieviete atvēra muti, it kā lai teiktu beidzamos vārdus. Grūtās dzīves radītās grumbas izzuda, un viņu pamazām pārņēma nāve. Viņa pasmaidīja pēdējo smaidu, pilnu mīlestības un maiguma.

Sekundes daļu pēc tam viņa iekodās Tomasam kaklā ar lauvas niknumu. Garie zelta zobi iegrima mīkstajā ādā, cenzdamies tikt pie vēnas, bet garie, asie nagi skrāpēja zēnam seju. Neredzošās acis pēkšņi iezibējās kaķa zaļumā, viņa salēcās uz priekšu, aizvien vēl satvērusi mutē zēna kaklu, un ar pārsteidzošu spēku nogrūda viņu uz grīdas.

-   Glašans! Ābrams iekliedzās, izraudams no somas garu, tievu zobenu un cirzdams ar to Tomasa mātei.

Asmens pāršķēla gaisu, atstādams kvēlojošu sliedi. Tas ietriecās glašanā, pārcirzdams tam muguru un nopūzdams liesmu.

Slimnīcas durvis atsprāga vaļā, garajā istabā iebrāzās vēl trīs radījumi un metās viņiem virsū. Tomass pielēca kājās, brūce kaklā asiņoja.

-   Tā nav viņa! Zaglis mani piemuļķoja, un es tam noticēju! Tomass iesaucās, aizspēris malā uz pusēm pārcirsto glašana ķermeni.

-   Mēs esam ielenkti! iekliedzās Keita, bet Ābrams jau sargāja durvis.

-   Pienācis laiks pacīnīties par savu dzīvību! Ābrams iesaucās, kad viņa priekšā nostājās glašans. Keita, vai tev ir Abarisa kristāls?

Meitene pavērās apkārt, meklēdama kazādas somu, bet saprata, ka, steidzoties atrast Tomasu, to atstājusi Malberija mājā.

-   Tas palika pie Malberija… Es to aizmirsu…

-   Tad jācīnās ar to, kas mums ir, un jāmēģina tikt uz baznīcu.

Viņš nolaida zobena galu uz aukstās akmens grīdas. Tas bez pūlēm izdūrās cauri akmenim.

-   Tad sāksim šo cīņu ar Meijensas zobenu, varigala ieroci, keruvimu un ticību sirdīs. Ābrams paņēma zobenu un sāka to vicināt virs galvas. Nāciet zem mana zobena, šeit ir pārāk šauri! Lai ko jūs darītu, turieties pie manis! Lai ko justu, nenolaidiet acis no Riatamusa! Tagad nāciet, mēs cīnīsimies tuvāk pie durvīm.

Ābrams izkliedza garu, skaļu saucienu valodā, ko neviens nesaprata. Tas noskanēja pāri mirstošo vaidiem kā šausminošs kāda milzīga putna kliedziens lidojumā vai kāda jūras milzeņa brēciens, paceļoties no dziļuma. Viņš metās virsū glašanam, kurš stāvēja starp viņiem un brīvību. Ābrams vicināja zobenu, atsizdams uzbrucējus. Glašani aizstāvējās ar gariem, smailiem mietiem. Viens uzlēca uz asmens. Tas bez pūlēm vairākas reizes pāršķēla viņa miesu, bet radījums nebaidījās no nāves. Otrs izlēca ar garu nazi, un, kad tas nozibēja Tomasam gar seju, zēnam aizrāvās elpa.

Ābrams citu pēc cita sakāva glašanus. Brīžiem cīņa bija tik spraiga, ka Keita baidījās, vai viņu nenotrieks zemē. Meijensas zobena skaņas, tam griežoties virs galvas, un kliedzieni, kad tas šķēla miesu un kaulus, lika viņai trīcēt bailēs.

Ābrams nokļuva līdz durvīm, un draugi patvērās zem vina zobena.

-   Skrieniet uz baznīcu! Tieciet svētnīcā pie altāra, tur neviens nevarēs jums nodarīt neko ļaunu. Es jums sekošu, viņš uzsauca.

Tikmēr no slimo un mirstošo ķermeņiem pacēlās vēl citi glašani un nāca viņiem virsū.

-   No kurienes tie rodas? Rafa iesaucās, atmuguriski virzīdamies laukā pa durvīm.

-   Viņi izmanto nāves brīdi kā durvis uz šo pasauli. Tagad ātri bēdziet, jums jātiek pie altāra!

Draugi skrēja, cik jaudas. Tomass bija satvēris savainoto vietu kaklā, un Rafa turēja roku pie apdedzinātā pleca, kurš svila vairāk nekā jebkad, sāpes varēja pamanīt viņa sejā. Keita mudināja abus skriet ātrāk. Kaujas skaņas aizmugurē kļuva arvien skaļākas un skaļākas, auksto nakts gaisu šķēla glašanu kliedzieni.

Viņiem priekšā pavērās baznīcas durvis, un caur vitrāžas logiem varēja redzēt sveču mirdzumu. Draugi skrēja gar svēto un grēcinieku, zvejnieku un brīvpilsoņu kapakmeņiem, līdz sasniedza augstas ozolkoka durvis. Rafa paskatījās augšup. Augstu virs viņiem bija uzgleznots balts, bultas caururbts staltbriedis. Briedim galvā bija kronis un ap kaklu svētais vainags, tam pretī no tumsas stiepās rokas.

Keita skubināja doties iekšā baznīcā. Bērni pagriezās uz labo pusi un izgāja cauri divējām koka durvīm. Skatienam pavērās gara eja ar daudzām solu rindām katrā pusē; dega sveces. Priekšā pacēlās augsta kancele ar koka pārsegu un vienu vienīgu sveci, kas izgaismoja uz spilvena novietoto lūgšanu grāmatu.

Tomass nodrebēja. Šī bija viņa sapņu un baiļu telpa. Zēns juta, ka nespēj pakustēties. Bija sajūta, it kā viņu būtu sagrābis neredzams spēks. Viņš mēģināja runāt, bet mēle šķita pielipusi pie aukslējām. Keita pastūma draugu uz priekšu, un Tomass aizsteberēja līdz svētnīcas pakāpieniem, kas bija klāti ar biezu, sarkanu grīdsegu.

-   Mēs gandrīz jau esam klāt. Nāc, Tomas, drīz mēs būsim drošībā, svētnīcā viņi mūs nedabūs rokā, meitene mudināja.

-   Viņi ne, bet es gan, atskanēja balss no kanceles. Varbūt glašanus un varigalus saista svētuma likums, bet mani ne.

Tur, augstu virs viņiem, kancelē stāvēja Demjurels.

Tieši tā, kā Tomass to bija domās iztēlojies. Zēns sastinga un palika kā zemē iemiets.

-   Atdodiet keruvimu brīvprātīgi, un es ļaušu jums aiziet. Ja man nāksies to atņemt, tad varu galvot, ka jūs visi tepat nomirsiet, Demjurels draudēja, lēnām, soli pa solim kāpdams lejā no kanceles.

-   Nāciet uz svētnīcu! Rafa iesaucās. Es labāk miršu, kur pats esmu izvēlējies, nevis tur, kur grib šis suns.

-   Atdod to viņam, Rafa, tad viņš ļaus mums aiziet, lūdzās Keita, vilkdama Tomasu uz pakāpieniem.

Katrā altārtelpas kāpņu malā stāvēja divas akmens kolonnas, kas balstīja balkonu. Uz katras bija zeltā iegravēti vārdi: pa labi Boaz, pa kreisi -Jachin.

-   Pasaki viņam, Rafa, ka atdosi statueti! meitene atkārtoja, ar spēku vilkdama Tomasu uz priekšu.

Rafa uzkāpa pa pakāpieniem un apstājās, meklēdams kādu glābšanās iespēju. Pa kreisi atradās mazas, aizbultētas durtiņas, pa kurām tik tikko varēja izspraukties cilvēks. Aizmugurē, altārtelpas melnajā tumsā, vīdēja koka altāris. Šī bija svētā vieta… Keita vilka Tomasu uz pirmo pakāpienu. Piepeši šķita, it kā zēns būtu atbrīvojies no ķēdēm, kas to cieši saistījušas. Šīs vietas svētums bija salauzis Demjurela varu.

Bērni jutās tā, it kā būtu šķērsojuši citas pasaules, miera un brīvības pasaules robežu.

Tomasā atgriezās drosme, un viņš izvilka no mēteļa varigala zobenu.

-   Demjurels grib mūs sagūstīt, bet otrreiz viņam tas neizdosies! zēns paziņoja.

-   Tu domā, ka mani varēs apturēt zobens, vai ne? Mācītājs spēra dažus beidzamos soļus, kas šķīra no pakāpieniem.

-   Nepārkāp robežu! Tomass stingri noteica. Šī ir svēta vieta un nav domāta tādiem cilvēkiem kā tu.

Zēns izstiepa pret Demjurelu zobenu.

-   Drosmīgi! Vienā brīdī bailes, bet otrā tu jau esi gatavs iekarot visu pasauli. Bet kā tu cīnīsies ar šiem? Demjurels pamāja ar roku virs galvas.

Visas sveces vienā mirklī notecēja, it kā gaisma būtu iesūkta kādā tumšā caurumā. Galerijā virs durvīm soli pēkšņi bija pilni ar varigalu armiju. Tie visi bija tērpušies nāves melnā un skatījās lejā ar asinssarkanām acīm.

-   Aizslēdziet durvis! Demjurels iesaucās. Dzīvi no šejienes jūs neiziesiet, pat ja man būtu jāgaida līdz Ziemassvētkiem.

Viņš pamāja ar roku.

-   Padomā vēlreiz, atdod keruvimu man!

Varigals tēmēja ar savu stopu tieši Tomasam galvā.

Zēns redzēja, ka radījums uzvelk bultu.

-   Ja es tikai teikšu savu vārdu, tu nokritīsi uz grīdas beigts. Ne ar tādiem vien esmu ticis galā! Bīdla šeit nav, un viņš vairs nevarēs padoties līdzcietības uzplūdiem. Tomēr manam darbiņam labāk esat piemēroti jūs. Nāciet man līdzi!

-   Es nesekoju nevienam tikai Riatamusam. Tomass juta, kā viņam no mutes izlaužas šie savādie vārdi un acīs sariešas asaras. Ja man nāksies mirt šeit, labi. Dariet, ko gribat, es vairs nebaidos ne nojums, ne no nāves.

Demjurels deva gaidošajam varigalam gandrīz neredzamu zīmi. Bulta izlēca no loka un izšāvās gaisā. Laiks apstājās. Tomass skatījās, kā tā slīd cauri izplatījumam uz viņa pusi. Zēns pasmaidīja. Nebija dzirdams nekas cits kā vien bultas griešanās.

Pēkšņi bulta, ielidojusi altārtelpas gaisā, sašķīda druskās, apbērdama Demjurelu ar saplīsuša kristāla drumslām, kas nošķindēja, atsitoties pret akmens grīdu.

-   Redziet? iesaucās Rafa. Sī ir miera vieta. Nekādi Pirateona spēki te nevar mums nodarīt ļaunu.

-   Piemini velnu, un velns klāt… no altāra puses tumsā atskanēja balss.

Rafa paskatījās. Tur stāvēja Pirateons.

-   Kā! iekliedzās Rafa.

-   Tu aizmirsi, ka reiz es biju eņģelis. Es stāvēju līdzās Dievam. Varbūt man te ne visai patīk, bet kādu brīdi varu pieciest. Pirateons devās uz Rafas pusi. Tātad tu esi Rafa, dziedinātājs, keruvima turētājs. Varens darbiņš tik jaunam cilvēkam kā tu! Un arī tik smukam un naivam. Tagad beidz muļķoties un atdod to man!

Pirateons pastiepa roku, bet Rafa nekustējās.

-   Nejoko ar mani, puis, ja es to paņemšu, tu būsi miris.

-   Tad es miršu, Rafa mierīgi noteica.

Pēkšņā dusmu uzplūdā Pirateons iebelza ar dūri Rafam pa seju. Sitiens notrieca puisi no kājām un atsvieda pret koka durvīm. Keruvims nokrita zemē Pirateonam pie kājām. Rafa saguma uz grīdas nedzīvs. Tā bija neparasta nāve, gandrīz iespaidīga dvēsele turējās šajā ķermenī vēl pēdējos mirkļus, un draugi redzēja virs tā zeltītu vizmu.

-   Beidzot, pēc piectūkstoš gadiem, tas ir mans!

Pirateons noliecās, lai paceltu statueti. Tomass noskrēja dažus soļus un palēcās gaisā. Viņš ietrieca zobenu Pirateonā, cik spēcīgi un dziļi vien varēja, un abi novēlās uz akmens grīdas. Demjurels metās augšā pa pakāpieniem un sagrāba Keitu. Bet Pirateons jau slējās kājās ar varigala zobenu krūtīs. Tomass saķēra viņu aiz kājām. Pirateons noliecās, ar vienu roku pacēla zēnu no zemes un turēja izstieptā rokā, tad pasvieda Demjurelam.

-   Savāc viņš var noderēt! Un meiču atdod glašaniem! sacīja Pirateons.

Caur vitrāžas logiem baznīcā iespīdēja laternu gaisma, un tā atmirdzēja uz akmens sienām. Nakts gaisā atbalsojās lēna soļu duna. Durvis drebēja no trokšņa, ko radīja simt vīru dauzīšana.

-   Atkāpieties! atskanēja sauciens, un iešņācās lielgabala detonators.

Durvis satricināja sprādziens, piešķiežot visu baznīcu ar koka šķēpelēm. Cauri baznīcai tiešā trāpījumā lidoja dzelzs lode, tad tā pagriezās un, atsizdamās pret baznīcas soliem, brāzās viņiem virsū.

Varigali nolēca no galerijas ar zobeniem rokā tieši tajā brīdī, kad pirmais vīrs ielauzās pa sadragātajām baznīcas durvīm. Ieraudzījis, kas nostājas viņam priekšā, tas iekliedzās un salēcās. Baznīcā ienāca Džeikobs Kreins, turēdams gatavībā pistoli un zobenu. Viņa vīri cīnījās par katru pēdu svētās zemes ar ienaidnieku, kādu nekad agrāk nebija redzējuši.

Varigali cits pēc cita atkāpās, līdz zobenu siena izspieda tos no ailas. Džeikobs Kreins piegāja pie Demjurela, pacēla pistoli un notēmēja tam galvā.

-   Laid viņus vaļā! Kreins pavēlēja, uzvilkdams gaili.

Pirateons neticīgi iesmējās.

-   Kas ir šis cilvēks? viņš jautāja.

-   Kontrabandists, pirāts, traucējošs karbunkuls, izdvesa Demjurels.

No baznīcas pulksteņa pēkšņi atskanēja dūkoņa, un basa zvans sāka sist pusnakti.

-   Tev vēl ir laiks līdz beidzamajam pulksteņa sitienam, tad tava galva nolidos no pleciem, Kreins tēmēdams mierīgi noteica.

-   Tas nav tik vienkārši, iejaucās Pirateons. Tu vari viņu nogalināt, ja vēlies. Taču ir tik daudz citu alkatīgu muļķu viens vairāk vai mazāk neko nemaina. Vienā mirklī pasaule pārveidosies atbilstoši maniem vispārdrošākajiem sapņiem.

Zvans nosita pirmoreiz. Pirateons pacēla keruvimu virs galvas un aizvēra acis. Keita spirinājās Demjurela rokās, kurš bija satvēris viņu aiz kakla.

Atskanēja otrais un trešais sitiens. Kreina vīri ielenca varigalus, kuri klusēdami gaidīja svēto brīdi.

Ceturtais, piektais, sestais sitiens satricināja baznīcu un zemāko māju jumtus. Pirateons sāka kaut ko čukstēt, viņa lūpas lēnām kustējās. Kreins nolaida pistoli. Keita atbrīvojās no tvēriena un aizskrēja pie Rafas.

Keruvims izstaroja žilbinošu gaismu, un baznīca sāka drebēt. Naksnīgās debesis izzuda. Saule uzlēca, tad norietēja un uzausa vēlreiz. Ikreiz, parādoties mēnesim, ostā mainījās paisuma un bēguma viļņi. Likās, it kā visa Zeme grieztos izplatījumā arvien ātrāk. Ar katru pulksteņa sitienu nāca jauna diena, vēl viens saullēkts, cita nakts. Līdz ar pēdējo pulksteņa sitienu baznīcā iestājās klusums. Varēja dzirdēt tikai baiļu saucienus uz ielām. Visa gaisma bija no pasaules izgaisusi. Saule, mēness un zvaigznes bija pazudušas no debesīm, un dziļos ūdeņus pārklāja ledains aukstums.

-   Viss ir beidzies, triumfējoši iesaucās Pirateons. Es esmu, ES ESMU! viņš iesmējās. Riatamuss ir miris.

Tad viņš nometa keruvimu, un tas aizripoja pa akmens grīdu un nokrita Rafam pie kājām.

-   Tad jau nekas, ja es nogalināšu tavu kalpu, Kreins iesaucās, uzvilkdams pistoles gaili.

Atskanēja apslāpēta dunoņa, lode lēnām izripoja no stobra un nokrita uz grīdas.

-  Viss ir mainījies, Mūžības likumu tagad nosaku es. Galvaskausu kaujas uzvara ir beigusies.

Visumā valdīja pilnīgs klusums. Pirateons pavērās apkārt, nezinādams, ko darīt. Viņš tik ilgi bija gaidījis šo mirkli, bet tagad sajuta dziļas skumjas, ka viss jau beidzies. Viņu pārņēma pēkšņs un negaidīts žēlums par zaudēto Riatamusu.

Klusumu pārtrauca Keitas šņukstēšana, turot rokās nedzīvā drauga ķermeni.

-   Nekas nav beidzies. Klausies, ko es saku! Nekas nav beidzies! viņa atkārtoja vēl un vēlreiz, spiezdama sev klāt drauga roku.

-   Bērna raudas. Cik aizkustinoši, ka pirmais, kas man jādzird savā jaunajā pasaulē, ir bērna raudas! Pirateons noteica.

Meitenes elsas atbalsojās baznīcā.

Keitas asaras uzkrita uz keruvima. Viņa to pacēla un ielika Rafam rokās.

-   Tu to sargāji visu savu dzīvi, tad paturi to arī nāvē, viņa noteica.

Negaidot mazās durtiņas, kas veda ārā no altārtelpas baznīcas dārzā, bez piepūles pāršķēla uz pusēm Meijensas zobens. Ābrams atstūma malā to, kas bija palicis no durvīm, un ienāca svētnīcā.

-   Rafael! iesaucās pārsteigtais Pirateons. Vai tad tu…

-   Vēl aizvien esmu dzīvs. Glašani aizturēja mani ilgāk, nekā es biju domājis. Tava iejaukšanās šoreiz ir aizgājusi par tālu, seirizim. Riatamuss būs neapmierināts.

-   Riatamuss ir miris; viņš ir prom, spožā Rīta zvaigzne pēdējoreiz nomirgoja pār pasauli. Tāpēc krīti ceļos! Pirateons pieprasīja.

-   Tu muļķo pats sevi. Sī nebija ne īstā vieta, ne arī laiks pēdējai sagrāvei. Tu esi iejaucies laika ritējumā. Atnāc pie klints un paskaties, kas notiek ar tavu pasauli! Ābrams sacīja, paskatīdamies uz Rafas ķermeni.

Viņš uzrunāja puisi, it kā tas būtu dzīvs:

-   Man ir dāvana no tava Kunga. Viņš zināja par šo brīdi.

Ābrams nometās ceļos un uzpūta Rafam dvašu.

-   Saņem to, kas lidinās virs ūdeņiem, vīrs noteica, uzlicis īkšķi Rafam pieres vidū.

Kad Keita ieraudzīja Rafas aukstajā ķermenī atgriežamies dzīvību un siltumu, viņa ieraudājās vēl gaužāk. Rafa paskatījās uz augšu.

-    Tu atvedi mani atpakaļ, kad es jau tikko biju nostājies Kunga priekšā. Domāju, ka mans darbs ir padarīts, viņš sacīja.

-   Kungs ir miris. Vai neviens mani nedzird? Mirisl Viss! Pirateons klaigāja.

Ābrams pacēla Meijensas zobenu un pavērsa to pret Pirateona kaklu.

-   Ej uz klinti un apskati savu pasauli! viņš teica.

Viņi cits pēc cita devās laukā no baznīcas. Rafa, ar Keitas palīdzību taustīdamies garām kapakmeņiem, turēja keruvimu cieši piespiestu sev klāt. Tomass gāja aizmugurē kopā ar Demjurelu, Kreinu un Pirateonu.

Visapkārt valdīja tik bieza tumsa, ka tā spiedās viņiem virsū kā melns ūdens.

Bariņš, neko neredzot, taustījās no viena kapakmens pie nākamā, līdz izdzirda Ābrama balsi, kurš sauca tos pienākt tuvāk. Demjurels līda uz priekšu kā vecs suns, ko sauc saimnieka balss.

Debesīs nemanīja nevienu zvaigzni. Spožais mākonis bija pazudis, un mēness vairs nespīdēja. Tumsā skanēja izbiedēto cilvēku kliedzieni. Zemi klāja pilnīga tumsa.

Ābrams apstājās klints malā. Viņš izstaroja gaismu, un tas bija vienīgais saskatāmais gaismas avots. Viņa drēbes spīdēja kā zelts, pārāk spoži, lai tās uzlūkotu.

-   Redziet, sacīja Pirateons, ir tieši tā, kā es teicu. Pasaules gaisma ir zudusi uz mūžiem. Vai vēl kāds tic, ka Riatamuss ir dzīvs?

-   Tu māni pats sevi, un tevī nav patiesības, seirizim. Paskaties, seko manas rokas gaismai!

Tālumā melnajā tumsā sāka parādīties mazs gaismas pleķītis, skaidras, baltas gaismas punkts. Tas lēnām auga virs apvāršņa un pletās ar pieaugošu mirdzumu kā austoša saule.

-   Redzi, seirizim, tu tikai spēlējies ar laiku. Keruvims nekad nebūs tavējais. Kamēr Rafa bija miris, tam nebija īsta spēka. Tev nepieciešami viņi abi, bet tevi pievīla paša dusmas, aprija bauda nogalināt. Tumsā spīd gaisma, un tumsa nekad neuzvarēs Viņu. Redzi, Viņš nāk, spožā Rīta zvaigzne spīd pār zemi, un tavas dienas ir skaitītas.

Ābrams pacēla zobenu un cirta Pirateonam, bet tas bija pazudis. Tāpat arī varigali un Demjurels. Kamēr visi bija noraudzījusies austošajā saulē, tie tumsas aizsegā bija aizslīdējuši prom.

Tev nekas vairāk nav jāsaka, ierunājās ercenģelis. Aizved šos cilvēkus prom no šīs zemes. Ātri, citādi Pirateons mēģinās vēlreiz, bet keruvimam ir jāatgriežas savā vietā. Tagad ejiet!

To teicis, Ābrams viņu acu priekšā pārvērtās. Viņa drēbes kvēloja debesu spožumā, mati vizēja zeltā. Viņa pieri aizskāra viens vienīgs stars, un vienā mirklī tas bija prom.

"Magenta" izlauzās no piestātnes un izslīdēja brīvā ūdenī. Debesis bija skaidras, un pūta svaigs vējiņš. Trīs draugi stāvēja uz kuģa klāja, atskatīdamies uz klintīm, klostera drupām un baznīcu kalna galā. Kreins stāvēja aiz trijotnes un smaidīja. Viņš nezināja, kas to sagaida, bet sirdī bija kļuvis cits cilvēks.

Tālumā jūra sāka lēnām burbuļot, no apvāršņa virsū vēlās biezs, brūns miglas aizkars. Cauri kaiju brēcieniem tikko jaušami atskanēja selotu dziedāšana…

G. P. Teilors ĒNU PAVĒLNIEKS

Redaktore Iveta Polkmane

Apgāds Zvaigzne ABC, SIA, K. Valdemāra ielā 6, Rīgā, LV-1010. Red. nr. L-1885. A/s "Poligrāfists", K. Valdemāra ielā 6, Rīgā, LV-1010.

[1] 1 jūdze = 1,61 km.

[2] 1 jards = 0,91 m.

[3] 1 pēda = 0,30 m.

[4] 1 colla = 2,5 cm.

[5] 1 unce = 28 g.

[6] laiki mainās (latīņu vai.). Tulk. piez.

[7] Zālē slēpjas čūska (latiņu vai.). Tulk. piez.

[8] dzīves patiesība (latiņu vai.). Tulk. piez.

Content

Teilors Grehems Pēteris Ēnu pavēlnieks

1 Tumša vētra

2 Sliktais eņģelis

3 Triptihs

4 Ozolu karalis

5 Zelta altaris

6 Bubuļu dzirnavas

7 Dagda Sarapuks

8 Sērs un auksti kāposti

9 Pakārtais vīrs

10 Dunamežs

11 Zvans, grāmata un svece

12 Azimuta bērns

13 Tempora mutantur Laiki mainās (latīņu val.)

14 Degošais vīrs

15 Brīnums

16 Baltās noras ragana

17 Keruvims

18 Latet anguis in herba Zālē slēpjas čūska (latiņu val.).

19 Zelta krauklis

20 Pirateons

21 Kuplais ozols

22 Seirizims

23 Luboka bungas

24  Vitae veritas Dzīves patiesība (latiņu val.).

25 Meijensas zobens