Teilors Grehems Pēteris

Vērmele

Grehems Pēteris Teilors

Vērmele

1 Vērmele

No savas četrstāvu mājas augšējā stāva loga doktors Sabiens Bleiks varēja redzēt vistālākos kosmosa plašumus. Viņš raudzījās nakts debesīs caur garā misiņa teleskopa biezajām lēcām. Doktors bija vērojis debesis visu iepriekšējo nedēļu un gaidīja… gaidīja zīmi, kura, kā viņš zināja, parādīsies šajā naktī. Savādais mirdzums ziemeļos bija tapis spēcīgāks un spožāks, liekot zvaigznēm nobālēt, un nakts nevienu mirkli vairs nebija pilnīgi melna. Asinssarkanais pilnmēness izgaismoja ielas ar siltu, tumšsarkanu vizmu, spožu kā saule.

Bleiks bija astronoms, doktors, zinātnieks un kabalas meistars. Ikkatru dienu un stundu viņš pavadīja, izstrādājot saules lēkta un zvaigžņu dzišanas laikus. Doktors mērīja mēness fāzes, tam šķērsojot debesjumu, un rītablāzmas parādīšanos pie apvāršņa. Bleiks kārtējo reizi apgrieza otrādi vienas minūtes smilšu pulksteni. Mazās, baltās drusciņas bira no vienas pulksteņa daļas otrā, un, kad tas bija noticis jau piecdesmit deviņas reizes, viņš ar lielu lepnumu pagaidīja, līdz no augšējās tvertnes izsūcas beidzamie smilšu graudiņi, un tad uzmanīgi apgrieza otrādi lielo stundas pulksteni. Tā tumšais koks bija rotāts ar savītām čūskām, kuru dārgakmeņu acis, zelta zobi un kokā izgrebtās zvīņas mirgoja mēness gaismā. Katru smilšu pulksteņa stundu Bleiks pārbaudīja pēc veca misiņa pulksteņa, kas uzcītīgi tikšķēja līdzās astrolabam uz krāšņā tukšā kamīna.

Bleiks veica kabalistiskus pētījumus katru nakti visas nakts garumā no krēslas līdz rītausmai, no mēness parādīšanās brīža līdz tā norietam. No saviem aprēķiniem viņš zināja kaut kur Visumā parādīsies zīme. Tā bija pavēstījusi grāmata Nemorensis. Tā nekad nemeloja; uzticēties varēja tikai šai grāmatai. Pieskarties Nemorensis nozīmēja turēt rokās kosmosa noslēpumus. Neviens nezināja, no kurienes šī grāmata radusies, bet, cenšoties atklāt tās atrašanās vietu, daudzi bija miruši.

Tagad Nemorensis piederēja Bleikam. Doktors bieži nodomāja, ka viņam uz to dotas dievišķas tiesības. Raudzīdamies kosmosa tālumos un nervozi kodīdams lūpas, Bleiks atminējās svētdienas rītu, kad neilgi pēc rītausmas viņš bija atvēris paciņu, kuru pie durvīm bija pienesis kāds kučieris.

Iesākumā Bleiks skatījās uz kučieri ar aizdomām, jo nekad nebija redzējis kādu tik zema stāvokļa cilvēku tik labi ģērbušos. Vīrietis nebija ne drusku noplucis. Pēc kārtīgās, melnās livrejas un tīrajiem zābakiem varēja spriest, ka viņš drīzāk ir no Haigeitas, nevis Roterhitas plukatām, kuri parasti uztur satiksmi Londonas centrā.

Kučierim bija balta āda tātad viņš nestrādāja smagu darbu un drēbes nebija notraipītas netīrumiem, kādi rodas no zirgu mēsliem vai ratu taukiem. Viņa balsī nebija cita jūtama akcenta kā vien Linkolna pansijas dendija maigā pieskaņa. Bleiku bija ieintriģējis tas, ka vīrietim uz labās rokas vidējā pirksta vizēja zelta gredzens ar lielu, sarkanu akmeni saules formas zelta ietvarā. Vienā pusē spožais stars pārgāja zelta stīpā, kas aptvēra pirkstu. Tas bija vēstnesis, nevis kučieris!

Sākumā Bleiks svešajam kučierim nepievērsa nekādu uzmanību. Viņa acis tūlīt piesaistīja pasniegtās dāvanas forma un apveidi. Doktors atskārta, ka tā ir dāvana, kas domāta gudram cilvēkam. Viņš juta no pēdām kāpjam augšup kaislu interesi. Vēderā kaut kas sagriezās. Tā bija īpaša sajūta aizraujoša un bīstama. Dziļi sirdī viņš apjauta, ka sainis, kuru tūliņ atvērs, spēs izmainīt visu vina dzīvi. Cenzdamies savaldīt karstuma vilni, kas izplūda pa visu ķermeni kā pavasara pali, Bleiks no satraukuma gandrīz smaka. Radās sajūta, it kā grāmata runātu ar vinu no dvēseles uz dvēseli, satricinot sirdi un liekot raustīties uzacīm.

Sūtījums bija cieši ietīts zeltītā zīda audumā un apsiets ar sarkanu, pītu kokvilnas saiti. Sainis vizmoja tik spožās un spilgtās krāsās, ka šķita tur plūst šķidrums. Nebija ne vārda par to, kas šo dāvanu sūta. Arī kučieris izteicās visai neskaidri, kā šis sūtījums nonācis pie viņa un kas viņam to licis nogādāt Bleikam.

Mani vienkārši uz ielas apturēja kāds cilvēks, kučieris bija klusu stāstījis, izvairīdamies sastapties ar Bleika vaicājošo skatienu un pārvilcis cepures malu dziļi pār acīm. Viņš vicinājās ar rokām kā trakais un gandrīz līdz nāvei pārbaidīja zirgus. Tas bija ārzemnieks, kurš angliski zināja tikai dažus vārdus. Francūzis vai spānis. Vai varbūt no Persijas. Nekad agrāk tādu nebiju redzējis.

Kučieris nošņaukājās.

-   Viņš visu laiku atkārtoja adresi Blūmsberi laukumā 6 un iedeva man šo saini, Bleika kungs, iespieda rokā gineju un tad apgriezās un aizskrēja.

Bleiks turpināja kučieri iztaujāt:

-   Jūs zināt manu vārdu. Kas jums to pateica?

-    Jūs visi pazīst, Bleika kungs. Jums pienāk daudz vēstuļu. Kučieris pasmaidīja. Patiesībā tagad man jāsaka, ka jums pienāk arī sūtījumi!

To teicis, viņš nosmējās, pasniedza doktoram smago dāvanu un steigšus devās uz karieti. Bleiks vēroja, kā kučieris izlīkumo starp mēsliem un peļķēm, uzlec uz bukas un kariete lēnām uzsāk gaitu pa dubļaino Blūmsberi laukuma ceļu.

Bleiks bez svārstīšanās atplēsa saini, ar nepacietību gaidīdams, kas būs iekšā. Viņš apsēdās uz baltajiem marmora pakāpieniem un ātri norāva zīda iesaiņojamo materiālu. Tieši tobrīd viņš pirmoreiz ieraudzīja Nemorensis. Grāmata izskatījās tik lieliski, ka sirds sāka sisties straujāk. Apbružātajās lappusēs vīdēja smalki, melni burti. Bleiks nebija domājis, ka jebkad turēs rokās Nemorensis, viņš pat bija šaubījies, vai šī grāmata vispār eksistē. Tagad viņš zināja tā pieder viņam!

Kādā vēlā vakarā pēc vairākām nedēļām, kad Bleiks pāršķirstīja vecās grāmatas pergamenta lappuses, cenzdamies uzņemt sevī ikkatru zinību drusku, viņš sestās daļas sestās nodaļas beidzamajā lappusē izlasīja ar nezināmu roku uz malas uzrakstītus vārdus: Vērmele… no debesīm nokritīs spoža zvaigzne… un daudzi nomirs no tās spožuma.

Kopš tās dienas Bleiks bija pārmeklējis katru debesu stūrīti, pūlēdamies atrast jaunu zvaigzni. Viņš bija pārliecināts, ka tā būs jauna laikmeta sākuma zīme, zelta saullēkts, kas viesīs gaismu sīkajos, niecīgajos cilvēku prātos. Pasaules apgaisme ir tuvu, un viņš būs pirmais, kas par to pavēstīs pasaulei.

Bleiks malkoja karstu tēju un pie sevis smaidīja. Viņš vēlreiz caur teleskopa lēcām ielūkojās debesīs. Instruments bija novietots uz smalka ozolkoka statīva. Bet zinātnieks redzēja tikai tās pašas zvaigznes un planētas, Visums bija nemainīgs; pēc dažām stundām nakts beigsies un nekas nebūs noticis. Bleiks nikni soļoja pa grīdas dēļiem.

Posts un negals! Vai tas vienreiz sāksies? viņš nepacietīgi sev jautāja, un vārdi atbalsojās tukšajā telpā.

Doktors sāka šaubīties par savu aprēķinu pareizību un apsvēra, vai ir precīzi paredzējis dienu, nedēļu vai pat gadu. Viņš vēl un vēlreiz bažīgi vērās naktī, cerēdams uz brīnumu kaut kur tālīnā galaktikā parādīsies jauna gaisma.

Bija pusnakts. Bleiks dzirdēja, kā tālumā nosit Svētā Jura baznīcas pulkstenis. Pēkšņi māja sāka vibrēt un drebēt. Visa pasaule sasvērās uz priekšu un atpakaļ un tad sāka griezties arvien ātrāk. Bleiks dzirdēja, kā lejasstāvā nokrīt no sienas un zemē sašķīst spogulis. No mājas jumta uz ceļa kā ceptas māla pikas krita dakstiņi.

Kad sienas spēcīgi nodrebēja, salaužot durvju rāmi, no griestiem nokrita apmetums un doktoram virsū no visām pusēm pašķīda zirgu astri un kaļķu java. Bleiks nodomāja, ka māja jebkurā brīdī var sagāzties.

Vienā mirklī izgaisa zvaigznes. Saule bez kāda brīdinājuma uzausa, tad norietēja; nakts kļuva par rītu, tad atkal pārvērtās naktī. Un tā vēl un vēl. Saule uzlēca vienpadsmit reižu, tāpat arī vienpadsmit reižu tai sekoja mēness, kas parādījās austrumos un pazuda rietumos. Nebija nekādu iespēju kliegt vai kādu saukt, vai saprast, kas notiek. Bleiks cieši turējās pie teleskopa un statīva, cerēdams, ka ikviens grūdiens būs pēdējais, ka saullēkts vairs nepārvērtīsies dienasgaismā un tas, kas tobrīd satricina pasauli, apstāsies.

Tad iestājās melna tumsa mierīga, dziļa, ko aptvēra pilnīgs klusums. Vairs nebija ne dienas, ne nakts, tikai absolūts tukšums, it kā būtu pienācis pasaules gals un Visums sabrucis, iesūkts kādā bezgalīgā, tumšā kosmosa caurumā. Bleiks pavērās apkārt caur okulāru, bet neko neredzēja. Nevarēja manīt pat ne vismazāko gaismas uzplaiksnījumu.

Šajā brīdī Bleiks sadzirdēja klaigas un paniku uz ielas. Vīrieši un sievietes kliedza, tumsā ķerdamies pie dārzu žogu apmalēm. Bleiks neredzēja logu. Tumsā viņš pastiepa roku uz metāla teleskopa pusi. Tagad tur nekā nebija. Tad viņš pagriezās un pavirzījās trīs soļus tālāk uz vietu, kur bija jāatrodas logam. Tumsa bija tik dziļa, tik spēcīga, ka gandrīz žņaudza un smacēja. Pēdas sapinās biezo, sarkano rītasvārku garajā jostā. Bleiks tos bija uzvilcis virs drēbēm, lai nebūtu auksti. Tā iznāca lētāk nekā kurināt uguni, bet tagad tumsā viņš nožēloja savu skopumu un ilgojās kaut pēc pašas mazākās uguns dzirkstelītes.

Bleiks aizsteberēja līdz logam un paskatījās uz otru laukuma malu. Acis ātri uzmeklēja vienīgo gaismas avotu uz ielas mazu sveces liesmiņu mājā, kas atradās otrpus dārzam, tās augšējā stāva istabā. No turienes tumsā raudzījās kāds stāvs. Tā bija vienīgā gaisma, ko Bleiks spēja saskatīt, varbūt vienīgā uz pasaules.

Uz ielas, mīcīdamies dubļos, zviedza izbijušies zirgi, to pakavi nervozi klaudzināja pa akmeņiem. Lejā valdīja panika. No kroga laukuma stūrī izsprāga šausmu pārņemtie dzīrotāji un kā aklu peļu bars spiedza un kliedza nebeidzamajā tumsā.

Bleiks stāvēja tumšajā istabā un gaidīja, bet, ko un cik ilgi, to viņš nezināja. Doktors ieklausījās ielas trokšņos un apsvēra, ko darīt turpmāk. Kaut kur istabas otrā galā bija durvis uz kāpnēm. Viņš zināja, ka garajā gaitenī deg svece. Bleiks klunkurēja pāri istabai kā akls ubags, tad pakrita un nogāzās zemē. Rokās iedūrās skabargas no jaunās koka grīdas. Vienīgais, kā viņš varēja nojaust, ka iela atrodas labajā pusē, bija haosa skaņas, kas no turienes cēlās augšup. Bleiks bija zinātņu vīrs, patiesības meklētājs, bet tagad pat viņa milzīgās zināšanas neko nedeva. Pirmoreiz dzīvē Bleiks saprata, ka ir tāds pats kā visi pārējie šajā pasaulē… bezpalīdzīgs.

Ielas piepildīja neko neredzošu cilvēku pūļi, un kliedzieni kļuva arvien skaļāki. Atskanēja pistoļu šāvieni. Gvardi bezmērķīgi šāva tumsā, tēmējot uz turieni, kur skanēja kliedzieni. Visa pasaule šķita nonākusi uz vājprāta robežas. Bleiks dzirdēja, kā cilvēki vaimanā, tumšās neredzamības rokas pārklāti.

Tad piepeši uzplaiksnīja žilbinošs mirdzums. Tālu austrumos debesis caururba skaidras, baltas gaismas stars. Tas izlauzās cauri atmosfērai kā zibens bulta, un nevienam nebija glābiņa no tā spožuma. Bleikam izdevās tikt uz kājām un pieķerties pie teleskopa. Atradis okulāru, viņš pavērās debesīs. Gaismas stars, urbdamies cauri tumsai, mirgoja arvien spožāk.

Beidzot Bleiks teleskopā saskatīja to, ko bija gaidījis. Augstu ziemeļaustrumos, pie paša debesjuma, viņš ieraudzīja zvaigzni, bet tā nebija parasta zvaigzne tas bija debesu pūķis, tāda lieluma komēta, kādu pasaule nekad vēl nebija pieredzējusi. Bleiks varēja skaidri saredzēt garu, baltu asti, kas stiepās tālu aiz spoži spīdošās galvas. Doktors zināja, ka komēta atrodas ļoti tālu, bet kaut kas lika viņam justies nelāgi. Komēta iezīmējās klusā kosmosa dziļajā tumsā, un Bleiks redzēja, ka pūķa ragi ir vērsti pret viņu. Zinātnieks novērsa skatienu. Viņš nespēja ticēt savām acīm un domām.

-   Ja vien tā būtu patiesība, ja tam varētu noticēt… -viņš, nervozi berzēdams ar rokām seju, pusbalsī runāja.

-   Tas nevar būt, es mānu pats sevi, doktors noteica skaļā balsī, cerēdams turēties pretī pieaugošajām bailēm, kas bija sagrābušas viņa pēdas un līda uz augšu pa ceļgaliem.

-   Komēta tuvojas Zemei, viņš neticīgi murmināja. Pūķis atgriežas mājās.

Austrumos lēnām sāka aust saule. Bija ceturksnis pāri pusnaktij, bet jau iestājās saullēkts. Bleiks pie sevis noķiķināja un nogrozīja galvu. Ārā trakums bija mitējies; ļaudis uz ielas bija sapulcējušies pūļos un skatījās debesīs. Viņi nepievērsa uzmanību ievainotajiem un mirstošajiem, kā arī ugunīm, kas dega tumsas apslēptajās mājās. Visi raudzījās austošajā saulē, kas spoži kvēloja gaistošajā debesu tumsā.

Bleiks nespēja savaldīties. Viņam kārojās izkliegt jaunumus par savu atklājumu tiem, kas sapulcējušies lejā, zem loga. Zinātnieks dejoja pa istabu, klaudzinādams pa kailajiem grīdas dēļiem un plivinādams savus biezos, sarkanos rītasvārkus uz priekšu un atpakaļ kā dāma pantomīmā. Viņš dejoja un smējās, un skaļi dziedāja:

-   Vērmele! Vērmele! Vērmele!

Griezdamies Bleiks paklupa un nokrita uz grīdas. Viņš ietinās ciešāk rītasvārkos un smējās, vārtīdamies pa grīdu kā cīsiņš mīklā. Viņš redzēja sevi spoguļstikla griestos. Uz atspulga krustu šķērsu krita ēnas no loga sīkajām rūtīm. Bleiks smējās līdz asarām. Tās ripoja viņam pa seju, bet vēders vai plīsa no smieklu skaņām, kas atbalsojās pret katru telpas sienu, tad izdzisa, it kā izplūstu pa vaļējo logu. Viņš vienīgais redzēja komētu; tā bija Bleika komēta, jauna laikmeta sākums.

Lejā, uz ielas, bija dzirdamas priecīgas klaigas. Cilvēki traucās laukā no mājām, un apreibušie traktiera apmeklētāji slējās augšā no dubļainās zemes, kur bailēs bija nometušies, un trina netīrās rokas vienu pret otru atvieglojumā, ka zemestrīce un debesu vētra beigusies. Bleiks piecēlās un metās pie loga. Norāvis rītasvārkus un vicinādams tos kā uzvaras karogu, viņš gavilēja kopā ar pārējiem.

-   Trīsreiz sveiks karalim! Lai šis trakums nes mums visiem prieku! viņš sauca, cik skaļi vien spēja.

Tad Bleiks apjauta, ka iestājies pēkšņs un dziļš klusums. Ļaudis bija pārstājuši raudzīties debesīs un tagad skatījās uz klajo Holbornas zemi un laukumu, kas ietvēra Linkolna pansiju. Tālumā atskanēja zirgu pakavu duna, tiem sitoties pret zemi un akmeņiem; baiļu uzbudinātie zirgi tuvojās. Dzīvnieki, kas bija palikuši laukumā, ātri piebiedrojās citiem, it kā tos aicinātu kāds nedzirdams sauciens. Tie aizspēra nost cilvēkus, kuri stāvēja līdzās. Vienam vīrietim belziens trāpīja pa muguru, un viņš sabruka zemē miris.

No Holbornas atbalsojās tuvojošos zirgu zviegšana un sprauslāšana. Tie bailēs auļoja pa ielām. Daži vēl aizvien vilka sev nopakaļ saplēstās kādreiz smalko kariešu driskas. Citi, spārdīdamies un sliedamies pakaļkājās, skrēja bez grožiem un ilksīm, it kā tos būtu atbrīvojis kāds neredzams spēks, kas sarāvis visas važas un dzen uz priekšu. Trakojošie dzīvnieki piepildīja ielu un kā kavalērijas uzbrukumā metās cauri pūlim, kas bija sapulcējies Holbornas laukumos, notriecot zemē visus, kuri gadījās ceļā. Ielas bija ar tiem pilnas no vienas malas līdz otrai. Zirgi pajuka Blūmsberi šaurajās ieliņās un pilnā ātrumā nesās starp jaunuzceltajām mājām. Aptuveni simt zirgu iegriezās laukumā pelēki, melni un bēri. Reiz mierīgos dzīvniekus bija pārņēmušas bailes, tie bēga, lai glābtu savu dzīvību.

Bleiks noraudzījās lejā pa logu; viņš neko nevarēja palīdzēt. Doktors uzsauca pūlim, bet zirgu skriešanas troksnis aprija vārdus. Bleiks izmisumā dauzīja ar dūrēm pa loga karnīzi. Lejā cilvēki stāvēja sastinguši un zirgi metās tiem virsū kā paisuma vilnis. Dažu sekunžu laikā kustoņu bars iznīcināja visus, kas stāvēja ceļā. Upuri izdvesa visai maz skaņu nebija ne baiļu kliedzienu, ne laika aizbēgt. Viss, kas palika pāri no dzīvās vētras, bija cietušo ķermeņi. Dzīvi palika tikai tie, kas bija pieķērušies pie margām, paslēpušies durvīs vai uzlēkuši uz jaunceļamo māju pamatiem. Tur tie pārbijušies tupēja kā žurkas alā.

Zirgu baiļu iemesls drīz vien kļuva redzams. Tiem pakaļ dzinās tūkstotis suņu, kas parādījās Blūmsberi laukumā no šķērsielām, grāvjiem un ikviena Londonas nostūra. Gaiss bija pilns ar suņu rejām un rūcieniem. Neprātīga spēka dzīti, tie koda un grāba ikvienu, kas gadījās ceļā.

Valdīja tik briesmīga panika, kādu pat iedomāties nevarētu. Bērni, kuri bija iznākuši uz ielas, lai redzētu iespaidīgās debesis, tagad šausmās kliedza. Bars saoda savus upurus. Cilvēki bēga, rāpās kokos, lēca pāri žogiem vai kāpa augšā pa mūra sienām, lai suņi tos nevarētu aizsniegt. Ielas suņi, smalkie bagāto ļaužu spanieli, suņi no upes baržām un sapucētie klēpja sunīši skrēja kopā, kādas atavistiskas dziņas mudināti.

Bleiks redzēja, kā mazs zēns joņo pāri visam Blūmsberi laukumam. Viņam nebija vairāk par divpadsmit gadiem; tā basās kājas ātri nesa viņu pāri dubļiem. Viņam cieši aizmugurē skrēja vairāki suņi un ķērās puikam apmetnī. Skriedams zēns kliedza. Pa labi no viņa zemē bezpalīdzīgi gulēja veca sieviete. Viņu bija ielencis suņu bars un staipīja aiz rokām un kājām pa zemi kā lupatu lelli. Sieviete neizdvesa ne skaņu un nepretojās. Zēns metās pie kāda zemāka koka zara; izstiepies, cik vien spēja, viņš saķēra to un palēcās no zemes tieši tajā brīdī, kad liels, melns krancis lēca viņam virsū ar atieztiem zobiem, mēģinādams ietriekt

tos zēnam miesā. Visu laukumu pārņēma haoss. Suņi veidoja sīkākus bariņus, lai vajātu savus upurus Galona laukumā un Koptikstrītā. Likās, ka visa Londona ir pilna ar kliedzošiem, sakostiem cilvēkiem.

Pie Bleika mājas durvīm pēkšņi atskanēja skaļa rībināšanās. Lielais misiņa klauvēklis tika nepārtraukti dauzīts pret durvju plātni. Troksnis atbalsojās visā gaitenī un pa riņķveida kāpnēm ieplūda observatorijas telpā. Bleiks paskatījās lejup. Tur, uz ielas, atradās īzaks Bonhems, Bleika draugs un Karaliskās biedrības biedrs. Klaudzinādams pie durvīm, viņš skaļi kliedza un centās nokratīt no kājas mazu, brūnu šuneli.

Bleik, Dieva dēļ, laid iekšā! Bonhems kliedza no kodiena sāpēm drebošā balsī. Bleik, nošauj to radījumu! Laid mani iekšā, dari taču kaut ko!

Viņš spēra šuneli pret mājas apmali, un tas skaļi iegaudojās. Bet tad laukumā parādījās trīs lieli dogi. Tie aizelsušies sēca svaigām asinīm notraipītām mutēm. Suņi pamanīja Bonhemu un pat no tāda attāluma saoda viņa bailes. Bleiks ieraudzīja nezvērus un saprata, ka draugs ir lielās briesmās. Viņš metās uz durvīm, zinādams: lai izglābtu draugu, jāskrien ātrāk par suņiem. Doktors pa galvu pa kaklu metās lejā, un ar katru kāpņu laukumu sirds sitās arvien ātrāk.

Dogi kādu brīdi vēroja Bonhemu un tad jardu pa jardam sāka virzīties uz viņa pusi. Skriedami tie siekalojās un rūca, atsegdami asinīm notrieptos zobus, un ar katru sekundi nāca tuvāk.

Bonhems ieraudzīja, ka suņi tuvojas, un iekliedzās. Viņš jutās kā stūrī iedzīta lapsa, kura tūliņ tiks saplosīta gabalos un apēsta.

-   Ātrāk laid mani iekšā!

Bleiks paklupa, novēlās visā garumā uz kāpnēm un noripoja uz pirmā stāva kāpņu laukumiņa, tad pielēca kājās un skrēja tālāk.

-   Bonhem, tūliņ! Es jau esmu klāt! viņš sauca.

Bleiks zināja, ka līdz durvīm atlicis vēl viens kāpņu

posms un tad priekšnams. Viņu pārņēma panika: atslēgas, kur ir atslēgas ?

Bonhems skatījās, kā dogi ar ķepām stampā pa dubļiem, apdzenot cits citu. Izredzes nogalināt palielināja to skriešanas ātrumu. Bonhems saspringa tam, kas sekos. Viņš atspieda muguru pret durvīm un izvilka no jostas mazu kramenīcas veida pistoli. Vīrietis saprata, ka viņam ir tikai viens šāviens un nogalināt visus trīs zvērus nebūs iespējams. Viņš saņēma pistoli ar abām rokām un notēmēja uz suņiem. Dzīvnieki nenovēršami tuvojās. Bonhems nomērķēja uz suni, kurš skrēja pa priekšu. Vīrietis pastiepa ieroci jardu[1] sev priekšā un lēnām nospieda mēlīti. Pistoles gailis uzsita pa kramu, pulveris uzsprāga, un atskanēja šāviens, trāpot dogam krūtīs. Dzīvnieks izdvesa sirdi plosošu kaucienu, bet pat nenoraustījās. Bonhems aizvēra acis un gaidīja. Pēc trīsdesmit sekundēm viņš kļūs par laupījumu nezvēriem.

Beidzot Bleiks nokļuva līdz durvīm, kuras bija izgatavotas no bieza ozolkoka, aizbultētās ar četriem aizbīdņiem un divkārt aizslēgtas. Ātri viņš sāka vērt vaļā bultas vienu, divas, trīs, četras.

-  Atslēgas, atslēgas! Bleiks iesaucās, neprātīgi meklēdams, kur tās noslēpis.

Tad, pametis skatienu uz leju, ieraudzīja atslēgu saišķi uz maza āķīša. Viņš tās cieši satvēra, iebāza vienu no atslēgām augšējā slēdzenes caurumā, pagrieza to, cik ātri vien spēja, jo zināja, ka līdz brīdim, kad suņi saplosīs Bonhemu, ir atlikušas tikai dažas sekundes. Steigā viņš grābstījās gar durvīm, un atslēga nokrita zemē. Bleiks to paķēra un ātri atvēra apakšējo slēdzeni. Atslēgu bija grūti pagriezt, tomēr slēdzene atvērās ar mierinošu klikšķi. Bleiks satvēra rokturi, un lielās durvis atsprāga vaļā.

Bonhems atmuguriski iekrita namā, un Bleika priekšā parādījās trīs suņi, kas lēkšoja uz viņa pusi.

Ievainotais dogs sakopoja visus spēkus un rausās augšā pa mājas marmora pakāpieniem. Bleiks ātri aizcirta un aizbultēja durvis. Ārpusē atskanēja skaļš būkšķis. Durvis nodrebēja no trieciena, tomēr noturējās eņģēs. Bleiks dzirdēja, kā suns nokrīt zemē.

Patvēruma vietā iestājās klusums. īzaks Bonhems paskatījās uz Bleiku.

Citreiz tā nekavējies! viņš elsoja. Vēl viena sekunde, un es varētu teikt šai dzīvei ardievas.

2 Cilvēki un zvaigznes

nonākuši drošībā otrā stāva bibliotēkā ar pulētajām grīdām un okerkrāsas sienām, Bleiks un Bonhems vēroja postažu lejā, laukumā. Skanēja pistoļu un muskešu šāvieni. Tur gvardi, tērpušies garos, sarkanos mundieros, baltās biksēs un melnos zābakos, iznīcināja beidzamos trakojošos suņus un zirgus. Draugi vēroja, kā sardzes kapteinis dodas no viena dzīvnieka pie nākamā. Virs katra viņš novicināja zobenu, lai pārliecinātos, ka tas ir beigts.

Mirušie gulēja, kur bija nokrituši, un cilvēki, kas bija paglābušies kokos, negribēja kāpt lejā, baidoties, ka varētu sekot vēl kādu nezvēru uzbrukums. Tie, kurus bija sakoduši suņi, sēdēja bariņā ceļa malā gaidīdami un vaimanādami. No upes kā blāvs līķauts cēlās balta dūmaka un piekļāvās māju fasādēm. Tā klāja zemi cilvēka augumā un apslēpa daļu ļaužu skatienam, nosedzot viņu ciešanas, kā svaigs sniegs pārklāj ceļa netīrumus.

Abi vīri noraudzījās uz ainu sev priekšā. Vēl nebija pat trešā stunda pēc pusnakts, bet rīta saule kvēloja pilnā spožumā, radot virs miglas slāņa biezas, melnas ēnas. Augstu gaisā spilgti zilās debesis slēpa skatienam debesu pūķi. Bleiks paskatījās uz augšu. Viņš saprata, ka pēc dažām dienām noslēpums jau būs atklāts: ja viņš nerīkosies ātri, to noteikti ieraudzīs citi un arī pretendēs uz šo atklājumu. Bleiks to nedrīkstēja pieļaut; šis bija viņa atklājums, viņa mūža darbs.

Klusumu pārtrauca Bonhems. Viņš vēl aizvien trīcēja no piedzīvotā murga.

-   Ne visiem paveicās kā man, viņš teica, rādīdams uz jaunas meitenes ķermeni, ko vilka prom viņas māte.

Tikmēr migla kļuva arvien biezāka.

-   Tur varēju būt arī es, Sabien. Esmu tik priecīgs, ka tu biji mājās. Bonhems paplikšķināja Bleikam pa muguru. Vēl viena sekunde, un tas radījums būtu mani noķēris.

-   Tev paveicās, brāl, paveicās. Vēl nebija pienācis tavs laiks, Bleiks klusu atbildēja.

Bonhems juta, ka Bleika domas klejo kaut kur citur, ka viņš ir iegrimis kādā citā pasaulē.

-   Bet ko par to visu domā tu, Sabien? Pasaki man, kas, tavuprāt, notika! Bonhemam bija zema, klusa balss, silta un draudzīga. Viņš mēģināja Bleikam uzsmaidīt. Kad suns skrēja man virsū, es redzēju tā zobus un naidpilnās acis. Šajos beidzamajos brīžos man šķita, ka ieskatos elles dziļumos. Kas to izraisīja? Vispirms tumsa, un tad viss šis vājprāts.

-    Tāds bija pareģojums, Bleiks ātri atbildēja. Tas nācis no laika pirmsākumiem, un tomēr mēs to nespējām saskatīt, tāpat kā nevaram redzēt savas ausis, kaut skaidri zinām, ka tās atrodas pie galvas.

Bleiks saprata, ka viņam jāpastāsta par savu atklājumu Bonhemam. Viņi bija pazīstami kopš laika, kad kopā mācījās Magdalēnas koledžā; viņi bija dalījušies viens ar otru savos noslēpumos un dažkārt tos viens otram zaguši, bet abi joprojām bija draugi un kabalas brāļi.

Bleiks satraukts sacīja:

-   Man tev kaut kas jāpastāsta. Kaut kas tāds, kas jādara zināms arī pasaulei. Tev man jāpalīdz. Mans atklājums mainīs visu.

Viņš satvēra Bonhemu aiz apkakles un pievilka tā seju tuvu klāt.

-   Apsoli man vienu! Tev… Viņš ieskatījās draugam acīs. Man vajag zināt, vai tu ticēsi tam, ko es tev pastāstīšu. Vai tu paturēsi to noslēpumā?

-   Sabien, tu pazīsti mani kopš jaunības. Pastāsti, par ko tu raizējies!

Bonhems atvirzīja Bleika rokas no savas apkakles un aizveda viņu uz krēslu pie kamīna. Lai uguns sildītu visu nakti, tā bija pārklāta ar ogļu putekļiem. Ogļu paliekas gruzdēja kā kūpošs vulkāns, un dūmi izplūda Londonas gaisā.

Bleiks apsēdās krēslā. Viņa noskaņojums mainījās no priekpilnas aizrautības līdz satraukuma trīsām. Bonhems ar misiņa kruķi sarušināja ogles. No uguns izplūda tvans, un kurināmais čūkstot un sprakšķot iedegās sarkanās un zilās liesmās.

-   Un tagad, mans draugs, izstāsti, kas tevi satrauc!

īzaks Bonhems nekad agrāk nebija Bleiku tādu redzējis. Sabiens vienmēr bija valdījis pār sevi. Viņš vadīja organizētu dzīvi, kārtīgu un akurātu.

-   Tas, kas notika šonakt, nebija negadījums un nekādā ziņā ne zemestrīce. Kāds milzu spēks, par kuru mēs maz ko zinām, satricināja pašus Visuma pamatus. Bleiks apklusa un paskatījās Bonhemam acīs.

-    Šonakt ieraudzīju kaut ko tādu, kas mainīs mūsu skatījumu uz pasauli. Es atradu, ka tas ir pieminēts Nemorensis.

-   Bet tāda grāmata nemaz neeksistē, Bonhems iejaucās, un viņa zemā balss satraukumā pacēlās toņkārtu augstāk. Tā ir tikai leģenda.

-   Tā eksistē gan un atrodas šeit, zem šī jumta. Grāmata nonāca manā īpašumā nejauši. Varētu teikt, to man piešķīra dievi, Bleiks ātri runāja klusinātā balsī.

-     Es tajā izlasīju katru vārdu un beidzot atradu, ko meklēju. Aprēķini liecināja, ka kaut kas notiks. Pagājušajā naktī, kad pazuda gaisma un pēc tam uzlēca saule, es to ieraudzīju: starp Sīriusu un Akvilu atrodas komēta un tā nāk mums virsū.

Bleiks pagaidīja, vai Bonhems ko iebildīs, bet tas raudzījās degošajās oglēs, nespēdams aptvert dzirdēto.

-   Tas, kam tu pagājušajā naktī biji liecinieks, nebija zemestrīce vai debesu vētra, Bleiks turpināja. Laiks bija apstājies… Mēs redzējām, kā bija tad, kad pasaule vēl nebija radīta: viss melns, tumšs, tukšs pilnīga nebūtība. Nu viss ir sācies no jauna. Tāpat kā iepriekš mēs gaidām zvaigznes atnākšanu, komētu, kas izgaismos mums ceļu. Gudri vīri vienmēr ir sekojuši zvaigznēm.

-   Tātad tā grāmata atrodas šeit un tev tā patiešām ir? Bonhems aizvien vēl nespēja noticēt.

-   Jā, ir! Taisnību sakot, īzak, tu pats to varētu apskatīt. Bleiks piecēlās no krēsla un piegāja pie kamīna.

Arī tu vari aplūkot Dižo grāmatu. Es tev parādīšu šo noslēpumu.

-   Un kā ir ar komētu? Kāpēc tā nosaka mūsu likteni? Bonhems jautāja.

-   Pēc četrām naktīm visa pasaule varēs to redzēt ar neapbruņotu aci, pēc divdesmit vienas dienas tā vai nu paies Zemei garām, vai arī dos planētai tādu triecienu, no kura mēs vairs neatgūsimies. So debesu pūķi sauc Vērmele. Nemorensis vēsta, ka tā saindēs ūdeņus un daudzi nomirs no tās spožuma.

-   Vai tu vari to apturēt? Komēta var sagraut Zemi un visu, kas uz tās! Bonhems, pacēlis balsi, piegāja pie lielā loga ar bieziem, zaļiem aizkariem. Ja viena debesu trīce var atnest tādu sabrukumu un vājprātu, kas tad notiks, ja Londonas cilvēki ieraudzīs komētu?

Bonhems izvilka no kabatas savu smalko pistoli un piepildīja stobru ar lādiņu. Tad viņš sameklēja vestes kabatā spoži sudraboto tabakas maku un izņēma no tā mazu pistoles lodi prāva zirņa lielumā.

-   Ja šāds vājprāts atkārtosies, es būšu tam gatavs apgādāšos ar ieročiem, kas spēj nogalināt jebkuru traku suni. Bonhems ielādēja lodi pistolē un uzvilka gaili, tad notēmēja ar pistoli ārā pa logu, it kā grasīdamies šaut. Nākamreiz tāds elles nezvērs dabūs zobos nevis manu kāju, bet gan svina lodi.

-   Tavs svins neapturēs paniku un arī komētu ne. Ja mani aprēķini ir pareizi, tad tā paies mums tuvu garām. Ja tie ir nepareizi, tad mēs pieredzēsim pasaules galu. Bleiks piegāja pie loga, un viņi kopā nolūkojās uz laukumu.

-   Es nekad agrāk neko tādu neesmu piedzīvojis, Sabien. Uzbudināti zirgi, traki suņi un tagad komētas, kas sagrauj Zemi. Un tu tici, ka esi atklājis noslēpumu un visas šīs mīklas atrisināsi?

-   Ne es, bet grāmata. Un mums jāpatur šis fakts noslēpumā. Ir cilvēki, kas, to uzzinot, iegūs lielu varu. Nemorensis spēj mainīt mūs visus. Šī grāmata ir daudz spēcīgāka par alķīmiķu akmeni, un daudzi domās, ka tā var pārvērst svinu zeltā. Es zinu, kaut kur tās lappusēs rodams pašas dzīves noslēpums.

Pēkšņi abi vīri izdzirda no skapja, kas atradās otrā istabas galā, nākam zemu rūkšanu. Skapja durvis bija izgatavotas no grāmatu muguriņām un izskatījās kā daļa no bibliotēkas. Grāmatplaukti aizņēma visu istabas sienu no grīdas līdz griestiem. Vidū atradās lielas, zaļas ādas grāmatas mugura ar zeltā iegravētu uzrakstu: Opus Interacto. Kad to pacēla, durvis atvērās un atklāja skatienam lielu skapi, kur Bleiks turēja šņaucamās tabakas krājumus, zāļu pulverīšus, džinu un savu visvērtīgāko īpašumu Artemisia absinthium.

Bleiks paskatījās uz Bonhemu un parādīja, lai tas paliek klusu. Troksnis atkārtojās. Tās bija zemas rīkles skaņas, kādas rodas, kad liels suns rūc caur zobiem.

Bonhems paņēma savu mazo ieroci un nervozi notēmēja uz skapja durvīm. Viņš paskatījās uz Bleiku, īsti nezinādams, ko darīt, tad uzvilka gaili un sagatavojās šaušanai.

Rūkšana atskanēja vēlreiz. Tai sekoja izmisīga skrāpēšanās, kas skanēja tā, it kā liels dzīvnieks censtos izlauzties no nebrīves. Tad rūkšana pieklusa un suns sāka ņurdēt caur degunu.

Bleiks svārstījās. Viņš paskatījās uz Bonhemu, kurš bija satvēris pistoli abām rokām, lai tā netrīcētu. Tad Bleiks lēnām piegāja pie skapja durvīm. Izdzirdis soļus, suns sāka rūkt vēl skaļāk un, cenzdamies tikt brīvībā, spiedās skapja durvīs. Bleiks pastiepa roku, satvēra grāmatas muguriņu un sāka lēnām to celt uz augšu.

Durvis atsprāga vaļā un nogrūda Bleiku zemē. Bonhems sastinga, nespēdams nospiest pistoles mēlīti. Viņa priekšā stāvēja liels, melns suns. Tā labā auss bija līdz pusei noplēsta un purns rētains no ilgajiem suņu cīņu gadiem. Tas rūca caur aplauztajiem, nelīdzenajiem zobiem.

-   Izbeidz, Brigend! noteica maiga balss, un no skapja dziļākās daļas izlīda meitene. Tu biedē kungus.

Viņa cieši turēja suni aiz platas, melnas kaklasiksnas.

Meitene panāca uz priekšu, un viņas seju izgaismoja saules gaisma. Meitene bija slaida un tieva, ar gariem, melniem matiem, kas krita viņai pār seju. Uz pleciem tai bija melns lakats, virs biezās, zaļās kleitas apsiets balts priekšauts.

-    Hermeja vārdā, kas tu esi? Bonhems pārsteigts jautāja, tēmēdams ar pistoli uz lielo dogu, kurš turpināja rūkt.

-   Tā ir Ageta Lemjēna! Bleiks sacīja, izslējies aiz smagajām skapja durvīm. Viņa ir mana istabene.

Tad doktors nikni uzsauca meitenei:

-   Ceru, ka tu sniegsi paskaidrojumus, kāpēc slēpies skapī?

Ageta skatījās grīdā un vēl ciešāk turēja Brigenda kaklasiksnu.

-    Tas ir zemestrīces dēļ. Es izliku sveces. Zināju, ka jūs esat augšstāvā, un tad es vienmēr ielaižu Brigendu. Viņš nāk man pretī un sargā, kad eju mājās. Ageta paskatījās uz Bonhemu un mēģināja pasmaidīt. Es nobijos. Māja sāka trīcēt, mēs paslēpāmies skapī, un es turējos pie Brigenda. Viņš ir vienīgais, kas man ir…

-   Kāpēc tad tu nelīdi laukā no skapja, kad es ienācu istabā? Bleiks ledainā balsī jautāja.

-    Man šķita, ka būsiet dusmīgs. Jums nekad nav patikuši suņi, tāpēc nodomāju: paslēpšos skapī un, kad jūs aiziesiet, tad izlīdīšu. Ageta paskatījās Bleikam acīs un atglauda no sejas melnos kā krauklis matus.

-   Vai tu dzirdēji, par ko mēs runājām? jautāja Bleiks.

-   Daļēji. Bet neko daudz neuztvēru, jo centos atturēt Brigendu no rūkšanas, meitene atbildēja, cerēdama, ka jautājumi beigsies.

-   Ja tu kaut ko no tā visa saprati, tad paturi pie sevis un nevienam nesaki! Bleiks paskatījās uz Bonhemu.

-   Vai kungs tagad nenoliktu ieroci? Tas padara Brigendu nervozu, un es nezinu, cik ilgi spēšu viņu aizkavēt.

Ageta pūlējās noturēt suni aiz kaklasiksnas, bet tas rāvās uz Bonhema pusi, lai ar vienu kampienu aizsviestu viņu pāri istabai kā noķertu trusīti.

Bonhems soli atkāpās un ielika mazo pistoli svārku kabatā. Visi trīs iegrima neveiklā klusumā. Bonhems aplūkoja suni un tad Agetu.

-   Vai tas ir tavs suns? viņš nervozi izstostīja. Vai tev jau ilgi ir šis suns? Tas ir tik… liels. Vai tas kož?

-   Vienīgi mohokiem[2] un tiem, kas pienāk man pārāk tuvu. Tieši tas man vajadzīgs, kad pusnaktī eju mājās pa Flītstrītu.

Ageta iznāca istabas vidū, turēdama suni cieši sev līdzās.

-   Un tev sagādā raizes mohoki? Bonhems vaicāja.

-   Kādreiz tie sagādāja raizes man, bet tagad Brigends sagādā raizes viņiem. Tie savos smalkajos uzvalkos bēg jūdzes attālumā. Viņi domā, ka ir sapucējušies un tāpēc bīstami. Kretīnu bars! Nevienam no viņiem nav smadzeņu! Saposušies un tvarsta vecus vīrus un ielasmeitas.

Nu Agetas klātbūtni istabā nevarēja nepamanīt. Meitene ne no kā nebaidījās, un kaut kas Bleika draugā viņu bija ieinteresējis.

-   Tad jau labāk turpmāk staigā pa dienu un sagādā tiem vēl lielākas raizes, Bleiks viņu pārtrauca un uzmeta skatienu Bonhemam. Ir jau rīts tu varēsi tos skaidri redzēt. Un tavs suns, ja gribēs, tos aiztrenks līdz Haidparkam.

Ageta paskatījās zeltītajā franču pulkstenī, kas stāvēja uz kamīna.

-   Ir vēl nakts, kungs, bet saule jau uzlēkusi.

-   Mana dārgā! Bleiks iesaucās. Slēpdamās no zemestrīces, tu esi palaidusi garām ko ļoti svarīgu jauna laikmeta sākumu. Ir jau rīts, tumsa ir pagājusi, iestājusies jauna diena.

Viņš paskatījās uz Bonhemu un tad vēlreiz uz Agetu.

-   Paņem brīvu dienu un nāc atpakaļ vakarā, viņš mundri noteica. Bet nestāsti nevienam, ko dzirdēji, citādi, lai izglābtos, tev ar suni vien nepietiks… Ceru, ka mani saprati.

Bleiks paraudzījās uz meiteni, un viņa balsī bija dzirdami draudi.

Viņa pamāja ar galvu.

-   Saprotu, kungs, Ageta noteica, izvezdama Brigendu no istabas. Zinu, jūs domājat, ka es kādam izstāstīšu, ko dzirdēju, bet es to nedarīšu. Lai kāda es arī būtu, es protu turēt vārdu, doktor Bleik, varat būt par to drošs.

-   Zinu, Ageta, zinu. Bleiks pasmaidīja.

Viņu, nemaz nemanot, bija pārņēmis prieks. Meitene atkal bija viņu apbūrusi, un doktors pat nebija to apjautis.

Ageta izgāja no bibliotēkas un uzmanīgi aizvēra aiz sevis durvis. Tad viņa palaida Brigendu vaļā, lai tas skrien lejā pa kāpnēm. Pati viņa neaizgāja, bet piespieda ausi pie durvīm un klausījās.

-   Tās bija dzīvās šausmas, Sabien, Bonhems noteica. Es gandrīz nošāvu meiteni un suni. Kā tu domā, vai viņa kādam izstāstīs par dzirdēto?

-   Ageta to nedarīs, jo zina, kas tad notiks. Mēs varam būt par to droši. Viņa zina, kas ir viņas kungs, Bleiks atbildēja.

-   Mums vajadzēja viņu aizturēt, līdz…

-    Viņas tēvs būtu klāt tikpat ātri, kā tas suns šķērsoja laukumu, Bleiks pārtrauca draugu. Un ir labāk tikties ar dogu nekā ar Kadmusu Lemjēnu. Ja tev liekas, ka pilsētas sodība ir mohoki, tad Kadmuss Lemjēns būtu tavs ļaunākais murgs. Tu nekad negribētu, lai viņa ceļi krustojas ar tavējiem.

Bleiks vēlreiz piegāja pie loga un palūkojās uz miglas klāto laukumu.

-   Tieši vecais Kadmuss panāca, lai es pieņemu viņa meitu. Viņš teica, ka meitene būs noderīga, bet patieslbā viņa izmaksā vairāk nekā jebkurš kalpotājs, kāds vien man ir bijis. Tajā meitenē ir kaut kas īpašs. Kad ieskatos viņai acīs, tad šķiet, ka viņa daudz ko ir pieredzējusi un zina par dzīvi vairāk nekā tu. Turklāt viņa labi paveic savu darbu un māk turēt mēli aiz zobiem.

Aiz durvīm Ageta sarauca vienu uzaci un cieši saknieba lūpas. Viņa bija visu dzirdējusi. Observatorijas telpā izteiktie draudi viņu nebiedēja. Meitene bija redzējusi Bleika draugus savādos kostīmos maršējam pa māju un buldurējam kā čigānus, un viņa bija dzirdējusi to maģiskās dejas un izsaucienus. Tieši Ageta bija tā, kas novāca svečturus ar nodedzināto melno vasku un vīraka bļodas, kas pilnas kodīgām mirrēm. Kamēr tie dejoja, viņu maciņi katrreiz kļuva par kādu monētu vieglāki. No viena sovrins, no cita gineja… Kad Ageta pasniedza tiem mēteļus, viss notika ar smaidu sejā un "Paldies, kungs!". Tad viesi izklīda naktī kā Londonas žurkas kanalizācijas caurulēs.

Bleiks varēja iestāstīt Agetai visu, ko vien gribēja. Viņš apdullināja meitenes prātu ar stāstiem par citām pasaulēm, mistiskiem brīnumiem un pārliecināja par savādām lietām, bet katru nakti, tā ap pusnakti, viņa ieslidināja sev kabatā vēl kādu daļiņu no viņa bagātības, un, kad tā būs beigusies, viņa aizies uz visiem laikiem.

Ageta atstāja vīrus istabā runājam un zagšus devās lejā pa kāpnēm uz sētas durvīm, kur, luncinādams asti, viņu gaidīja Brigends. Kalpotāju ieeja veda uz šauru šķērsielu, kur pat visspožākajā dienā neiespīdēja saule. Bija drēgns un rīta dzestrumā nāvīgi auksts. Migla no upes karājās uz apkārtējo māju sienām kā milzīgi zirnekļa tīkli, un, kad meitene gāja uz Holbornu, tie ķērās viņai sejā. Vienīgais cilvēks, kas arī atradās uz ielas, bija noplukuši sieviete, kura bija nokritusi pie pretējās mājas vārtiem. Džina pudele viņai rokā gandrīz nebija redzama bezveidīgajā nodriskātu drēbju mudžeklī, kas veidoja viņas cilvēcisko formu. Sieviete bija pretīga kā kaps, ar krunkainu seju un čulgainām lūpām. Viņa paskatījās uz Agetu ar vienu pavērtu aci; otra bija aizķepusi ar dzelteniem izdalījumiem.

-   Iedod peniju savai vecajai mātei! sieviete uzsauca. Tikai vienu peniju, lai es varētu nopirkt pudeli džina.

Ageta neņēma viņu vērā un mierīgi soļoja tālāk. Brigends pieskrēja pie sievietes, paošņāja viņas seju un atlēca nost, nebūdams īsti skaidrībā, kas tā tāda.

-   Brig! Liec viņu mierā! Ageta uzkliedza, un viņas balss atbalsojās tumšajā šķērsielā.

Suns atlēca no sievietes, nodrebēja un noskurinājās. Katra spalviņa viņam uz muguras sacēlās stāvus. Sieviete izmeta no stīvajiem pirkstiem pudeli, un tā šķindēdama aizripoja pa bruģakmeņiem. Brigends sekoja Agetai pa ietves nelielo slīpumu, laiku pa laikam apstādamies un nolūkodamies uz veco sievieti. Likās, it kā suns spētu viņā saskatīt kaut ko citu, spētu paraudzīties zem netīrajām, notraipītajām drēbēm un redzēt to radījumu, kas tur iekšā. Radījumu, kuram nevar uzticēties.

No klusās ieliņas viņi ātri nonāca Holbornas kņadā. Ielas pieblīvēja rati un karietes, kas devās uz Voksholas laukiem, meklējot patvērumu. Visur pulcējās cilvēku pūļi. Tos no gultām bija izrāvusi zemestrīce un nu savaldzināja saule, kas lauzās cauri upes miglas kārtai. Augstu virs Svētā Pāvila katedrāles kupola bālajās debesīs kvēloja košsarkana lode. Ielās pūta svaigs vējiņš, atnesdams sev līdzi paisuma aromātu, kas oda pēc ceptiem muskatriekstiem. Ageta soļoja pa Holbornu, troksnī līkumodama starp cilvēku pūļiem, kas bija sapulcējušies pie veikaliem un traktieriem. Meitene iegāja tumšā, šaurā sānieliņā, kas veda no Holbornas uz Kuģa traktieri un Vetstounas parka spēļu namiem.

Pirms trim naktīm Inigo sānielā bija notikusi slepkavība. Vietā, kur noslepkavotais vīrs bija mēģinājis glābties, uz sienas vēl aizvien vīdēja asins traipi. Uz ielas bija atskanējuši nelaimīgā kliedzieni, un, kaut arī ļaudis ātri steidzās palīgā, viņi nevienu citu neieraudzīja. Šķita, it kā slepkava būtu vienkārši izgaisis.

Brigends ar skaļu rūcienu parāva meiteni uz priekšu, un viņai pār muguru pārskrēja auksti drebuļi. Tad suns apstājās un sāka riet. Ieliņā neviena nebija, tomēr tas rūca un rēja uz kaut ko tikai suņa acīm redzamu, kaut ko tādu, kas staigā pa citu pasauli.

Ageta saprata, ka viņi nav vieni.

-   Izbeidz, Brigend, tu mani biedē! meitene iesaucās. Bet suns lēkāja un rūca arvien skaļāk. Brig, izbeidz…

Neizdvešot ne skaņu, kāds sagrāba Agetu no mugurpuses un ar roku aizklāja viņai muti. Meitene pat nemanīja, kā viņu ievilka kādās durvīs. Tās aizcirtās, un viņa bija iesprostota pilnīgā tumsā. Ageta dzirdēja, kā cilvēks, kas viņu turēja, smagi elsoja. Viņa juta smacējošās cimdotās rokas mitrumu.

-   Nekliedz, meitenīt, ja vēl gribi redzēt savu suni un dienasgaismu! Šī balss piederēja sievietei no sānielas. Esmu vērojusi tevi dienām un naktīm. Zinu, kad tu aizej un kad atgriezies.

Sieviete piespiedās tuvāk Agetai, un meitene juta, kā no rokas viņai uz sejas uzlien uts.

-   Es varēju tevi noķert, kad vien gribēju, bet ne jau tu pati man esi nepieciešama. Man vajag, lai tu kaut ko izdari. Kad rīt atstāsi Bleika māju, aizej uz Inigo ielu, un tur tu atradīsi ziņu ar norādi, kas tev jādara. Ja neatnāksi, tad noķeršu tavu dārgo suni un izbarošu žurkām.

Ageta mēģināja runāt, bet spēcīgā roka turēja viņas muti stingri ciet. Meitene neko neredzēja, tikai saoda džina, ielas netīrumu un pūstošas miesas smaku. Kad sieviete runāja, viņa ar visu ķermeni gārdza, it kā būtu tuvu nāvei.

-   Un ne vārda Bleikam vai tēvam! Viņi tev, meitenīt, nepalīdzēs. Rīt ieliņā pie Kuģa traktiera ceturksni pēc pusnakts. Svētā Jura baznīcas pulkstenis tev pateiks pareizo laiku. Nenokavē!

Pirms meitene paguva ierunāties, viņa bija izmesta uz ielas un durvis aizcirtušās. Viņa nokrita ar seju izgāztās samazgās. Brigs riedams pieskrēja pie saimnieces. Meitene pagriezās. Durvis bija pazudušas. Viņai priekšā atradās tikai cieta akmens siena. Ageta dziļi ievilka elpu. Viņai apkārt sabiezēja migla un gaisma sāka dzist.

Kuģa traktiera lampas gaismā viņai priekšā iezīmējās tumšs siluets. Stāvs klusējot nāca tuvāk. Tas bija tumši violetā apmetnī tērpies vīrietis; viņa seja bija balta un neizteiksmīga. Ageta pielēca kājās un izvilka no jostas nazi, lai aizstāvētos. Rēgs, neizdvesdams ne skaņu, metās uz priekšu, izgāja tieši viņai cauri un izgaisa. Ageta nespēja parunāt. Meitene neatcerējās, kad viņu vēl būtu pārņēmušas tādas bailes.

Atkal bija dzirdams ielas troksnis. Ageta pavērās apkārt apstulbusi un izbijusies.

3 Aptiekārs

Skriedama cauri Flītstrītas haosam, Ageta juta, kā sitas sirds. Viņa notrausa no sejas uti un skatījās uz priekšu asaru pilnām acīm. Brigends skrēja līdzās, ik pēc dažiem soļiem pagriezdamies un paskatīdamies apkārt, lai pārbaudītu, vai viņiem neseko, vai nav sajūtama drēgnā, smirdīgā noskrandušās sievietes dvaka.

Tālumā, uz Ladgeithillas un Flīta tilta stūra, bija redzama īres māja, kas piederēja viņas tēvam. Tievās dūmu strūkliņas no trim skursteņiem sajaucās ar miglu, kas palēnām cēlās gaisā virs upes. Mājas ķieģeļu sienas bija izvirzītas uz ielas, un uz tām balstījās biezu dakstiņu jumts.

Ageta apstājās, lai ievilktu elpu, un cerēja, ka bailes izgaisīs. Meitene nevēlējās, lai tēvs pēc viņas izskata noskārstu, ka viņa ir nobijusies. Šajā noslēpumā viņa nevarēja dalīties ne ar vienu.

Pie mājas trīs mazi puikas bija noslēguši derības par diviem gaiļiem, kuri cīkstējās netīrumos. Ageta nolūkojās, kā putni lēkā uz priekšu un atpakaļ, vicinādami piešus un cenzdamies dot viens otram izšķirīgo triecienu. Tie izskatījās kā divi resni tiesneši pūderētās parūkās.

Lielākajam, resnākajam gailim uz pamatīgās galvas bija lieliska melna sekste. Gailis lēkādams iecirta nagus mazākajā putnā, kurš bija nokritis dubļos, un sekste svaidījās no sāna uz sānu kā melna cepure. Kad melncepures gailis uzlēca uz sava upura un cirta tam ar nagiem un knābi, puikas sajūsmā spiedza. Laupījums tik tikko spēja pakustēties. Nāve bija atnākusi ātri. Vecākais zēns paņēma uzvarētāju putnu aiz asiņainajām kājām un sajūsmā pasvieda to gaisā. Beigto gaili bērni uzmanīgi pacēla no dubļiem, un sīkie pirkstiņi meklēja tā ievainojumu. Tad to atkal nometa zemē. Gaiļa spārni pavērās un galva noliecās uz sāniem, no knābja izsūcās viena vienīga asins lāse.

Šķita, ka Flītstrītas ļaudis ir aizmirsuši visas bailes un domas par zemestrīci. Bija noticis kaut kas nesaprotams, šausmīgs murgs, bet nu tas bija galā. Dzīve atgriezās ierastajās sliedēs. Uz dubļainā ceļa mētājās avīžu lapas; uz ielas drūzmējās zirgi ar ratiem, un kučieri izlēca no tiem ar mezglotām pātagām rokās. Pa dubļiem skrēja vīri ar palankīniem, kuros aiz cieši noslēgtiem logiem sēdēja viņu slepenie pasažieri.

Ceļu! tie sauca, lauzdamies cauri pūlim.

Agetai visapkārt valdīja steiga; ausis plēsa pušu ielas troksnis. Sirds strauji sitās, un sejā vēl joprojām varēja just cimdotās rokas smaku. Meitene paspēra malā beigto gaili un nogrūda no ceļa puikas. Kad tie metās atpakaļ, Brigs ierūcās, un bērni atkāpās, zinādami, ka suns labprāt iecirtīs zobus viņiem miesā. Agetai priekšā pavērās mājas noplukušās sarkanās durvis. Virs durvīm bija izkārtne: Lemjēna nams. Izīrē mēbelētas istabas. Laipni lūdzu tīrīgus viesus!

Iekšā virmoja ceptas jēra gaļas smarža. No virtuves priekšnamā plūda skaņas, kādas rodas, kapājot gaļu. Brigs apmetās pie uguns otrpus kāpnēm, brīdi skrāpējās pa grīdu, tad apgūlās un raudzījās liesmās.

Pirms tikties ar tēvu, Ageta noslaucīja no sevis putekļus un netīrumus. Cauri metāla šņakstēšanai, atdalot gaļu no kauliem, atskanēja tēva balss:

-   Ageta, vai tā esi tu? Ageta! Nāc šurp! Tev jāaiznes ēdiens uz Ņūgeitas cietumu. Puse pilsētas ir kļuvusi traka, bet otra puse ir izsalkusi, tā ka nāc ātrāk šurp!

Kadmusam Lemjēnam bija skarba, dārdoša balss. Viņa balsī un izskatā nebija itin nekāda maiguma. Tas bija garš, brutāls vīrs ar tieviem, sprīdi gariem pirkstiem. Sejas vienā pusē uz deniņiem viņam bija liels, uztūcis izaugums, kas deformēja uzaci un cieši savilka sejas ādu.

Ageta ātri iegāja virtuvē. Kadmuss stāvēja pie gara koka galda istabas vidū, viņa priekšauts bija notriepts ar asinīm un taukiem. Melnā cepeškrāsns izvirda dūmus un karstumu. Tas padarīja mīkstas vaska sveces, un acīs koda apsviluši tauki no jēra gaļas, kuru viņš patlaban cepa. Līdzās bija pavards ar biezu koka apšuvumu, katls ūdens vārīšanai un dzelzs malkas statīvs. Uguns dega spoži, raidīdama telpas tumšajos stūros karstus dzintarkrāsas gaismas viļņus.

Kadmuss skaldīja spītīgu stilba kaulu, kurš negribēja lūzt pušu, un nepacēla acis.

-   Kas par nakti! Tikko biju ticis gultā, kad sākās tas vājprāts. Izvēlos uz grīdas, noripoju pa kāpnēm, un kopš tā laika visi tie ļautiņi nāk pie manām durvīm, prasīdami ēst. Viņš dauzīja kaulu vēl stiprāk, tā ka pa istabu lidoja šķēpeles. Dīvains dienas sākums, skuķi. Man tas nemaz nepatīk.

Viņš ar asinīm notraipītu roku noslaucīja no pieres sviedrus. Tēvs ieskatījās Agetai sejā un redzēja meitenei uz lūpām jautājumu par māti.

-   Viņa ir gultā, esot drudzis. Es saku: viņa dzer pārāk daudz džina.

To teicis, viņš pacēla virs galvas biezo, plakano asmeni un ar visu spēku cirta pa kaulu. Tas pārlūza divās daļās, un gaļas nazis iecirtās galdā.

Kadmuss atviegloti nopūtās un iesmējās.

-   Visi grib tikai gaļu mīklā, un par peniju gabalā viņi to arī dabūs.

Tēvs paskatījās uz Agetu. Citkārt viņa nekad nebija tik klusa.

-   Vai tu esi mēli norijusi? viņš asi jautāja.

-   Man vajag pagulēt. Bija gara diena un īsa nakts. Bleiks grib, lai krēslā es atgriežos. Viņš nevar ciest sveču aizdedzināšanu.

Ageta nevarēja stāstīt tēvam, kas noticis. Viņš nekad nenoticētu šim stāstam un smietos par meitu. Tēvs vienmēr par viņu smējās. Meitene cerēja, ka šoreiz tēvs liks viņai mieru, ļaus pagulēt un viņa varēs viena stāties pretim savam liktenim.

-   Vēl ir daudz laika gulēšanai. Vispirms jāpadara darbs, jo darbs ir nauda, Kadmuss siekalodamies runāja un ielika karstajos taukos jēra gaļas šķēli.

Gaļa sprakšķēja un sačokurojās kraukšķīgos gabaliņos. Ar vienu roku viņš atvēra melnās cepeškrāsns durtiņas. No košsarkanajām oglēm istabā ieplūda karstuma vilnis. Viņš paņēma no galda trauku ar gaļu, ieslidināja to krāsnī un apmierināts aizcirta durtiņas.

-   Kārtībā! Kadmuss noteica, pievērsdamies Agetai.

-   Kā klājas tam vecajam sunim Bleikam? Vai viņam vēl aizvien ir tik daudz naudas?

Ageta nometa maku uz galda; tas nokrita ar klusu būkški, un nožvadzēja monētas.

-   Es uzdrīkstējos paņemt tikai divus šiliņus. Šodien viņam nebija viesu. Vienu monētu es atradu viņa mēteļa kabatā, bet otru paņēmu no maka. Ageta pasmaidīja, apmierināta ar sevi.

-   Un viņš tev vēl par to maksā, tēvs iesmējās.

-    Kādu dienu mēs atstāsim šo jauko Londonas namu un aizbrauksim uz laukiem.

-   Viens apmeklētājs viņam tomēr bija, Ageta turpināja. īzaks Bonhems. Kad notika zemestrīce, Bonhemam pakaļ dzinās vairāki suņi. Viņš tik tikko izglābās. Es dzirdēju, kā viņi sarunājās, teica kaut ko par zvaigzni debesīs un grāmatu. Neko citu viņi nekad nedara kā vien dumji runā.

Ageta ielika abas monētas koka kastītē, kuru turēja uz plaukta virs pavarda.

-   Viņi runāja par grāmatu, kas pilna ar noslēpumiem un var pateikt, vai zvaigzne ietrieksies Zemē. To laikam sauca par komētu.

-   Bonhems, ē… Karaliskās biedrības biedrs. Bagāts vīrs, bagātāks par Bleiku. Kadmuss apcerēja divu bagātu vīru atrašanos vienuviet.

Ageta redzēja: viņš domās perina, kā izmantot šo situāciju.

Tas Bleiks uzskata sevi par nezin ko. Viņš grib atklāt Visuma noslēpumus. Kadmuss izvilka no krāsns plāti ar maizi. Pacenties atcerēties visu, ko viņš saka! Ir cilvēki, kuri atdos naudu par to, lai uzzinātu, kas notiek tajā mājā.

Tēvs pacēla galvu un pasmaidīja.

-Atceries, Ageta, labs nāk ar gaidīšanu, un mēs esam gaidījuši pietiekami ilgi. Tagad nāc palīgā, viesi gaida ēdienu, un varbūt tā trīce nebūs pēdējā.

Ageta aplaida skatienu apkārt virtuvei. Šī bija vienīgā vieta, ko viņa jebkad bija pazinusi. Sī telpa bija viņas pasaule kopš dzimšanas visus četrpadsmit dzīves gadus. Šeit bija pazīstams it viss: katra smarža, katrs traips uz sienas, katrs zirnekļa tīkls, kas nokarājās no griestiem.

Meitene atcerējās dienu, kad, būdama maza, pie krāsns durtiņām bija apdedzinājusi roku. Kopš tās reizes krāsns viņai likās kā melns briesmonis, kas draudīgi lūr no istabas kakta. Viņa bija metusi krāsnī iekurus un krastā izsviestus kokus, ko bija salasījusi Temzā bēguma laikā, klaiņojot apkārt ar draugiem. Vēlu vakaros meitene sēdēja pie veļas tovera, kas vienmēr bija pilns ar katliem un taukainu ūdeni. Tas atgādināja kuģi, kuru viņa bija redzējusi nogrimstam dubļos Roterhitā. Telpas stūrī varēja samanīt žurku skraidelēšanu, meklējot vakariņas. Kad žurkas palūrēs no tumsas, viņa belzīs tām pa galvu ar degošu pagali. Brigs ķerstīs tās pa netīro akmens grīdu, saķers zobos un sviedīs pret sienu kā lupatu lelles. Kad žurkas būs beigtas, viņš piedurs tām degunu, cerēdams, ka tās vēl ir dzīvas un var turpināt nebeidzamo pakaļdzīšanās spēli.

No sapņa izrāva tēva rupjā balss:

-   Vai tu redzēji to grāmatu, par kuru runāja Bleiks? Tai jābūt vērtīgai, un varbūt mēs varam viņam palīdzēt tikt no tās vaļā…

-   Bleiks zinās, ka vainīga esmu es. Un es jau arī nezinu, kur viņš to glabā, Ageta minstinājās.

-Vajag atrast īsto brīdi, kad… Kadmuss skaļi domāja.

-   Mums vienkārši jāturpina darīt to, ko mēs darām, un par pārējo neuztraukties, Ageta atcirta.

-   Esi zaudējusi drosmi, meitēn? Negribi vairs palīdzēt savam tēvam? Esi kļuvusi pārāk smalka, lai zagtu? Kadmuss ar gaļas nazi rokā paspēra soli uz viņas pusi.

Pie virtuves durvīm atskanēja skaļš klauvējiens. Kadmuss Lemjēns iecirta nazi galdā. Atvērās durvis, un virtuvē lēnām un klusiņām ienāca kāds vīrs. Ageta pamanīja, ka vīrieša kādreiz smalkās drēbes tagad ir noskrandušas un saplēstas. Uz garajiem svārkiem vīdēja traipi, un pie elkoņiem un apkakles rēgojās odere. Zābaku āda bija kļuvusi tik plāna, ka caur to izspiedās vīrieša pēdu kauli. Vīrietis bija aptuveni sešdesmit gadu vecs, garāks un tievāks par Agetas tēvu; tā apbružātā, grumbainā seja bija iedegusi un svešzemju saules aprauta.

-   Lemjēna kungs, vīrietis teica balsī, kas bija tikai mazliet skaļāka par čukstu. Vai es varētu uzdrošināties parunāt ar jums zem četrām acīm?

Lemjēns uzmeta meitai skatienu, kas lika viņai ātri pazust.

Meitene pagriezās un devās uz durvīm.

-   Es parūpēšos par pārējiem viesiem, tēvs. Varbūt viņiem vajag pakavēt laiku.

Vīrietis nepapūlējās paiet malā, un Ageta samulsusi paspraucās viņam garām. Viņš plati pasmaidīja, acīmredzot juzdams meitenes mulsumu.

-   Jauka meitene un tik jauna, viņš teica, kad Ageta devās prom. Vīrietis zināja, ka viņa dzirdēs tā vārdus.

-   Kā varu palīdzēt, Sarapuka kungs? Kadmuss piedāvāja draugam krēslu pie galda.

Abi apsēdās; Kadmuss redzēja, kā Sarapuka acu baltumi pavarda uguns gaismā kļūst sarkani. Smalkie, baltie mati nokarājās viņam līdz zodam, tajos bija ieķērušās cepumu drumstalas.

-   Runa ir par manu veikalu, Sarapuks nočukstēja. Esmu nopircis nelielu īpašumu Sītingleinā, netālu no Hārtstrītas. Mājas augšstāvā ir istabas, tā ka nedēļas beigās es pārvācos.

Brīdi klusējis, viņš turpināja:

-   Protams, es joprojām neatteikšos no jūsu lieliskā ēdiena teiksim, katru vakaru septiņos.

Vīrietis pārtrauca runāt, atskatījās uz durvīm un vērīgi ieklausījās.

-   Es gribētu zināt, vai būtu iespējams, ka Ageta mani apmeklē. Man reti sanāk ar kādu parunāt. Viņa ir tik burvīga, ka sagādātu vecā vīra dzīvē patīkamus brīžus.

-   Viss ir iespējams… par attiecīgu cenu, Kadmuss atteica ar smaidu sejā, kurā bija jaušama interese par iespēju iegūt naudu. Un ko jūs tai savā veikalā pārdosiet? viņš jautāja, dedzīgi meklēdams iespēju kādam izdevīgam darījumam.

-   Es nepārdošu, Kadmus, bet ārstēšu. Man jākļūst par aptiekāru un ārstu, tā ka mans bizness būs zāles, zobu raušana un galvaskausu atvēršana. Mani interesē anatomija, bet ir tik grūti sagādāt vajadzīgos objektus.

-   Lai līdz tam nonāktu, ir ļoti daudz jāmācās, Sarapuka kungs. Tās ir tik augstas lietas, ka tādam cilvēkam kā es nevajadzētu par tām domāt. Kadmuss centās izskatīties ieinteresēts.

-   Nu, mēs visi reizēm sasirgstam vai nu miesiski, vai garīgi. Kādu dienu ikvienam var ievajadzēties ārstu, un ārstniecība ir nākotnes māksla. Ar laiku esmu iecerējis atvērt arī slimnīcu ja atradīšu pietiekami daudz cilvēku, kas ir ieinteresēti taisīt naudu. Runādams viņš skatījās Kadmusam acīs. Esmu dzīvē pieļāvis daudz kļūdu, daudzreiz esmu piekrāpts, bet šoreiz viss būs citādi. Par simt mārciņām varēs veikt investīcijas, kuras pēc tam daudzkārt tiks atmaksātas, bet cilvēkiem, tāpat kā līķiem, patīk, ja tos ir grūti atrast.

Sarapuks lēnām klaudzināja ar pirkstu pa galdu, it kā izsizdams kāda slepena skaņdarba ritmu.

-   Varbūt es zinu kādu, kurš varētu jums palīdzēt abos gadījumos, Sarapuka kungs. Kadmusā bija modusies interese. Simt mārciņu, bet kāda ir garantija, ka tās tiks atdotas atpakaļ?

-   Varu teikt tikai to, ka pareizā cilvēka rokās naudai vienmēr ir lielas iespējas. Sarapuks sarauca vienu uzaci un pasmaidīja.

-   Vajag būt kam tādam, kas mudina jūs to darīt, Sarapuka kungs. Rūpes par cilvēkiem, slimnīcas atvēršana tie ir augsti ideāli. Kadmuss pieliecās viņam tuvāk. Kas attiecas uz mani, es cenšos darīt, cik spēju, savas sievas un bērna labā. Ja saskaros ar izdevīgu darījumu, es to nekļūdīgi pazīstu, un, kamēr Lemjēnu ģimene ir labi apgādāta un paēdusi, es esmu laimīgs cilvēks. Bet jūs, kas urda jūs?

Sarapuks vēlreiz pārlaida skatienu istabai. Viņš pārbaudīja durvis un uzmanīgi ieklausījās. Telpā no pavarda uguns mirgoja sarkana gaisma un pie sienām spoži dega sveces. Sīkais lodziņš virtuves galā centās iesūkt no ielas kaut cik gaismas. Šeit nebija redzama ne diena, ne nakts. Šī bija bezlaicīga vieta ar biezām, stingrām sienām, kas stāvēja pretī visiem nemieriem, ogļraču streikiem un sērgām. Pat Lielais ugunsgrēks bija tikai mazliet apsvilinājis sienas.

Pirms sāka runāt, Sarapuks, dziļi ievilkdams elpu, visu rūpīgi apsvēra.

Mans dārgais draugs, esmu apceļojis pasauli, pētīdams tās noslēpumus. Esmu racies daudzu pilsētu drupās no Ēģiptes līdz Persijai. Tomēr nerimtīgie meklējumi nav devuši rezultātus, jo tas, kā dēļ es pūlos, nav atrodams pasaulē, bet gan tikai cilvēka ķermeņa dziļākajos nostūros. Es meklēju vietu, kur mājo dvēsele. Sarapuks pēkšņi spēcīgi saķēra Lemjēnu aiz rokas un pievilka sev klāt. Zinu, ka tieši es to atradīšu un, kad būšu to izdarījis, spēšu nāves brīdī notvert cilvēka dvēseli un pierādīt pasaulei, ka mēs esam nemirstīgi. Padomājiet par to, Kadmus, padomājiet! Ko cilvēki atdos, lai redzētu dvēseli, pašu mūžības kodolu, notvertu stikla traukā, turklāt tikai par diviem šiliņiem? Es būšu bagāts cilvēks. Mēs varam būt bagāti cilvēki!

Sarapuks satraukti, spiedzīgi iesmējās.

-   Jūs domājat: tas ir iespējams, jūs to varēsiet paveikt? Kadmuss aizrautīgi jautāja.

-   Tas ir kā atjautības uzdevums, no kura es ik gadu atrisinu kādu daļu. Nu jau tas ir gandrīz pabeigts. Sarapuks atkal nervozi pārlūkoja istabu. Mēs nedrīkstam nevienam to stāstīt, tam jāpaliek noslēpumā. Varas iestādēm var nepatikt mani pētījumi, un es nevaru atļauties teikt, no kurienes nāk mani brīvprātīgie.

-   Sie brīvprātīgie ir… mirušie? Kadmuss stomīgi vaicāja.

-   Pagaidām jā, Sarapuks klusu atteica. Bet pienāks laiks, kad man vajadzēs pāris cilvēku, kuri… varētu teikt… ir ceļā no vienas pasaules uz citu.

Viņš atkal skaļi ievilka dziļu elpu.

-   Man labāk patiktu, ja tie būtu svaigi. Tie daži, kurus esmu nopircis, ir pārāk ilgi stāvējuši un var būt kaut kādā ziņā bojāti.

Kadmuss apsvēra dzirdēto.

-    Varbūt es varētu jums palīdzēt. Man ir kāds draugs, Džons Svifts, cietumsargs Ņūgeitā. Par nelielu samaksu viņš varētu piegādāt jums nepieciešamo. Pabrokastojiet kopā ar maniem viesiem uz mana rēķina un ļaujiet man visu apdomāt. Tas ir visneparastākais darījums, kāds man jebkad piedāvāts, un es gribētu, lai mūsu partnerība paliktu visdrošākajā noslēpumā. Turklāt nevēlos, lai cilvēki domā, ka Lemjēns prāto par savu vietu dzīvē.

Sarapuks piecēlās, satvēra Kadmusu aiz rokas un spēcīgi to pakratīja.

-   Šis ir ļoti nozīmīgs laiks, zinātnes un patiesības laikmets. Mēs radīsim jaunu skatījumu uz pasauli. Pēc gada es būšu Londonas sabiedrības uzmanības centrā, man būs savs galdiņš lepnākajos restorānos, kariete vai upes kuģis, bet jūsu meita kļūs kādam par skaistu sievu.

Priekšnamā ieplūda viesi, kas gaidīja savu ēdienu un kopā ar Brigendu grūstījās par vietu pie uguns. Ageta izlauzās viņiem cauri un atslēdza durvis uz lielo ēdamistabu, kas aizņēma gandrīz visu mājas rietumgalu. Istabā bija vēsi; tikko iekurtā uguns pārvērta mitrās ogles karstumā. Tā izdalīja biezus, brūnus dūmus, kas tiecās nonākt plašajā skurstenī un tad izplūst ārā oktobra saulē.

Visā istabas garumā stiepās garš galds, un tam apkārt bija salikti koka krēsli. Galdu izgaismoja četri lieli svečturi. Dzeltenīgās sveces jau kādu laiku bija degušas, un telpa oda pēc cūku taukiem. Sveces meta uz galda gaismas pusloku, bet zem tā bija tumsa un akmens grīda. Ageta atstūma vaļā smagās durvis. Garastainie radījumi metās uz telpas tālāko galu un paglābās zem grīdas dēļiem.

Cilvēku plūsma iestūma meiteni telpā. Šeit bija sapulcējušies noplukušie, pagrimušie, kuri no augstāka stāvokļa nonākuši renstelē. Starp tiem bija ielu mākslinieki, balamutes un arī kāds cilvēks, kurš apgalvoja, ka ir sists krustā, un par sešiem pensiem rādīja publikai nedzīstošās zīmes. īres ņams bija lēts: kopējas gultas ar samazgu spaini apakšā un ceturtdaļpensa apmešanās vietas tiem, kuri negrib likties guļus. Šie apmeklētāji atpūtināja gurdos kaulus, nometušies ceļos un atspiedušies pret garu virvi, kas stiepās no vienas sienas līdz otrai. Viņi karājās tajā, lai nebūtu jāsēž uz aukstās akmens grīdas, un, kā daudzi putni, kas guļ karājoties, lēnām iešūpojās neērtā un saraustītā miegā.

Steigšus tika piegādātas brokastis. No virtuves atnesa karstas gaļas šķēles, mazus, apaļus maizes kukulīšus un māla krūkas ar džinu. Kāras rokas trokšņaini stiepās pēc ēdiena, ķerot mīklā ieceptos gaļas gabalus, kas maksāja peniju, un noskalojot ēdienu ar lēto džinu no krūkām.

Ageta gaidīja pie galda, lai pārliecinātos, vai visi ir paēduši un vai neviens nepaņem vairāk kā savu daļu. Manpurdi kungs ietina rokas divos sarkana auduma gabalos, lai apsegtu koši baltos pārsējus, kas slēpa asiņojošās zīmes. Meitene viņu aplūkoja tuvāk. Viņš nekad nelāva nevienam skatīties uz šīm zīmēm bez samaksas. Skatoties, kā viņš ēd, Ageta redzēja, ka viņam patiešām sāp: celdams pie mutes maizes gabalu, vīrietis turēja rokas neērtā pozā. Ageta pārlauza mazo, stingro maizes klaipiņu, paņēma no šķīvja gaļas šķēli un ielika to klaipiņā, tad pasniedza to Manpurdi un pasmaidīja. Vīrietis atzinīgi pamāja ar galvu.

Agetai reliģija nebija nepieciešama. Kā gan mīlošais Dievs varēja turēt viņu tādā nabadzībā? Viņai nebija vajadzības un vēlēšanās redzēt zīmes uz Manpurdi rokām. Viņai tās neko nenozīmēja, tās nebija tik interesantas kā vienkupra kamielis, kuru viņa bija redzējusi pie Goga zvērnīcas. Tas bija noķerts Babilonas drupās un atvests pāri Arābijas tuksnešiem. Manpurdi kungs viņai bija tāds pats kumēdiņu rādītājs kā citi, kas mitinājās šajā mājā. Te bija dzīvojis zēns ar vaboles ādu, sieviete ar trim rokām un meitene ar tik lielām ausīm, ka to dēvēja par ziloņcilvēku. Ageta bija redzējusi tos visus. Viņi tika pirkti un pārdoti šajā pašā istabā un tad izrādīti privātos priekšnesumos, gadatirgos un Voksholas dārzos.

Ageta zināja, ka dažus no šiem dīvainajiem radījumiem ir izveidojuši paši cilvēki. Reiz viņa bija redzējusi vīrieti, kuram sejā bija iespraustas pīles spalvas. Viņš apgalvoja, ka ir pa pusei ērglis. Kāds cits bija noslīpējis zobus, lai tie atgādinātu vilka ilkņus, un nokrāsojis ādu ar tēju.

Manpurdi kungs bija citāds. Viņš bija rāms un laipns un nepiešķīra sev īpaši lielu nozīmi. Viņam bija tikai šīs asiņojošās rētas, kuras nekad nesadzija, un stāsts par to, kā vienu nakti tās uzradušās vīzijā un viņš lūdzies, lai šī vīzija beidzas.

Istabā lēnām ienāca Dagda Sarapuks un apsēdās galda galā. Uzlikdams sev ēdienu, viņš paskatījās uz Agetu un pasmaidīja, tad pieliecās pie Manpurdi un kaut ko pačukstēja, bet meitene nedzirdēja, ko.

Ageta pamanīja, ka tēvs ir atstājis virtuvi un nes paplāti ar ēdienu uz augšstāvu. Viņš paskatījās uz meitu ar skatienu, kas nozīmēja, ka viņai jāatgriežas pie darba.

Mums ir kāds viesis, īpašs viesis. Dzejnieks. Viņš ieradās iepriekšējā naktī un nevēlas, lai to traucē. Viņš paliks savā istabā. Tikai es varu aiznest viņam ēdienu. Vai saprati?

To teicis, Kadmuss slampāja pa kāpnēm uz mājas pašu augšu. Ageta sekoja pa gabalu. Meiteni bija ieinteresējusi tēva rīcība, un viņa ieklausījās tā soļos. Kad tēvs bija uzkāpis līdz augšstāvam, viņš uzlika paplāti uz maza galdiņa un izņēma no kabatas atslēgu. Ageta paslēpās aiz sienas kāpņu pagriezienā. Viņa dzirdēja, kā slēdzenē tiek ielikta atslēga un ātri pagriezta. Durvis ar čīkstoņu atvērās. Meitene aizturēja elpu, lai varētu visu dzirdēt.

-Vai tu kaut ko ēd? viņa skaidri dzirdēja tēvu sakām. Te ir maize ar gaļu. Es atnesu tev ūdeni, man likās, ka tādi kā tu nedzer džinu.

Atbildes nebija. Ageta sāka atkal elpot tik klusu, cik vien spēja, un ieklausījās katrā skaņā, jo cerēja gūt kādu nojausmu par to, kas mitinās bēniņu istabā. Tad atskanēja ķēžu vilkšana pa koka grīdu.

-   Vai tu vari tās noņemt? sacīja vārga balss, kuru meitene nekad agrāk nebija dzirdējusi. No savas slēptuves Ageta nevarēja uztvert, vai runā vīrietis vai sieviete. Balss bija gaiša, vāra un skaidra. Man nav ne spēka, ne vēlēšanās aizbēgt.

Tēvs atbildēja pēc gara klusuma brīža:

-   Goga kungs man teica, ka tad tu pazudīsi, pirms es paspēšu acis pamirkšķināt. Viņš teica: nekad nenoņem viņam ķēdes, citādi viņš aizlidos prom.

-   Kur tad es lidošu? Logiem ir aizbīdņi, un durvis ir aizslēgtas. Tad jau man jālien pa durvju apakšu vai caur žurkas alu, balss atbildēja.

-   Tu esi dīvains radījums, un tagad tu piederi man. Es samaksāju par tevi krietnu summiņu, un tu vari būt man ļoti noderīgs. Tikai pirms kāda mirkļa viens zinātnieks teica, ka viņam varētu noderēt kāds tev līdzīgs. Bet pat viņš būs pārsteigts, redzot, kāds tu esi.

Kadmuss spēra soļus pa koka grīdu. Tēvam noliekot paplāti uz galda, Ageta dzirdēja katru viņa kustību.

-   Es atstāšu to šeit, ņem, ko gribi. Tev vajadzētu par dažām mārciņām pieņemties svarā. Tu esi kaulains puisis un neizskaties vesels. Es tevi nopirku zobu dēļ; tie izskatītos ļoti jauki, pārstādīti kādam kungam. Kadmuss iesmējās.

-   Kāds liktenis mani sagaida? Vai es te palikšu vienmēr? balss vaicāja.

-   Tu būsi šeit tik ilgi, līdz es izlemšu citādi. Tu esi ļoti jauks radījums, un es tevi atklāšu pasaulei. Tevi padara īpašu tas, ka tu patiešām esi…

Ārdurvis atsprāga vaļā, un priekšnamā izcēlās kņada. Brigends sāka riet, bet brokastotāji metās laukā no ēdamistabas uz ielas. Kadmuss Lemjēns steidzās lejā no bēniņiem, un Ageta aizlavījās no kāpņu telpas uz savu istabu. Lejā, uz ielas, līgojās rati, un tajos klusu sēdēja kāds notiesātais, kuru pa Flītstrītas dubļiem veda uz karātavām Tiburnā. Metāla apkalumi uz lielo ratu riteņiem šļakstināja apkārt dubļus. Vīrieša skatiens bija piesaistīts īres nama bēniņstāvam. Tur, dzegas smailē, viņš uz mirkli ieraudzīja pavīdam pie netīrā loga piespiestu seju. Šajā īsajā mirklī notiesātā vīra sirds salūza divkārt. Vīrietis redzēja bēdīgo seju, kas pavīdēja logā. Tajā bija vairāk skumju nekā paša sejā, un viņš kaut kādā dīvainā veidā saprata, ka pret viņu liktenis ir saudzīgāks nekā pret cilvēku, kura acīs tikko bija ielūkojies.

4 Inigo sānielā

Blūmsberi laukumā tumšs, vientuļš stāvs atslējās pret vecu gobu. Sausās rudens lapas krita zemē kā zelta monētu duša. Cilvēks noklepojās, nospļāvās un savilka ciešāk mēteļa apkakli, lai pasargātu sevi no stindzinošā vēja, kas pūta lapas pa zemi. Piesardzīgā attālumā no svešinieka starp gobām ganījās dažas aitas. Vīrietis sūca garu māla pīpi, un viņa seju izgaismoja dzirksteles.

Svētā Jura baznīcas pulkstenis augstajā marmora tornī, kas slējās pāri ļaužu pilnajām ielām, nosita ceturtdaļstundu. Bija izplatījušās baumas, ka pusnaktī zemestrīce atkārtosies. Avīžzēni, ar kuriem bija pilnas ielas, izkliedza ziņas par notikušo nelaimi un centās pārliecināt pasauli saglabāt mieru. Pie kroga Buli and Mouth sapulcējušies cilvēki dzēra džinu un gaidīja vēl vienu pazemes grūdienu uzplūdu, kas satricinās mājas tāpat kā iepriekšējā naktī un padarīs debesis pilnīgi melnas. Tumši violetajās debesīs virs Temzas karājās spožs, jauns mēness, bet Holbornas padauzas staigāja pa ielām, sacēlušas garos krinolīna svārkus un aplikušas baltas plecu šalles, un apturēja katru kungu, cerot to iekārdināt.

Bleiks un Bonhems bija pavadījuši vakaru, iegrimuši sarunā. Viņi sēdēja pie vaļēja loga ceturtā stāva observatorijas telpā. Draugi bija ēduši ceptus baložus un makreles, nolobot no kauliem gaļu un atstājot uz šķīvju malām sakaltušo ādu. Kopā viņi gaidīja, kad debesis noskaidrosies. Spēcīga pūsma izklīdināja mākoņus, paverot skatienam debesis.

Bleiks rīkojās ap garo misiņa teleskopu, cenzdamies noregulēt lēcas tā, lai viņi varētu redzēt komētu. Vērmelē bija visa viņa nākotne un slava. Pirmoreiz dzīvē Bleiks baidījās, ka māna pats sevi, ka tas varētu būt traips uz lēcām vai atspulgs no kādas tālas gaismas. Tuvojoties pusnaktij, viņš vēl izmisīgāk vērās teleskopā, cerot pie apvāršņa ieraudzīt komētu.

Bonhems, gribēdams nomierināt draugu, pacietīgi gaidīja. Viņš vēroja, kā Bleiks noregulē lēcas un teleskopa augstumu un tad pēc brīža sāk visu no jauna.

-   Tā atrodas savā vietā, Sabien. Acis tevi nevīla. Uzticies sev! Tiklīdz pienāks pusnakts, zvaigzne uzlēks un tu redzēsi to vēlreiz, viņš centās runāt mierinoši.

-   Pagaidīsim, Bleiks atbildēja, atvirzījies no teleskopa un atvēris lielu skapi istabas tālākajā galā. Man tev kaut kas jāparāda, un pašlaik ir īstais brīdis.

Bleiks izņēma no plaukta lielu, zīdā ietītu saini, aizgāja atpakaļ uz istabas vidu un novietoja priekšmetu uz galda. Kad viņš lēnām attina saini, Bonhems satraucās arvien vairāk.

-   Sī ir tā grāmata, īzak. Tā uzrakstīta tik sen, ka neviens nezina, kāds prāts to iedvesmojis, Bleiks noteica. Es nekad nedomāju, ka pienāks diena, kad tā nonāks manā mājā, bet te nu tā ir, un man jāpateicas zvaigznēm, ka man tā atnesta.

Bonhems pārsteigts raudzījās uz grāmatu biezos ādas vākos ar seniem zeltītiem uzrakstiem un laikazoba skartām lapām. Bleiks pāršķīra lappuses, līdz nonāca pie grāmatas sestās nodaļas beidzamajai lappusei. Viņš pielika pirkstu pie uzraksta malas.

-   Lūk, paskaties! Tā ir taisnība! Viņš nolasīja vārdus Bonhemam: "Vērmele, spožā zvaigzne, nokritīs no debesīm, un daudzi mirs no tās spožuma." Tā nāk pie mums, īzak, mēs esam pirmie, kas to redz, un neko nevaram izdarīt, lai to apturētu.

Doktora acīs kvēloja satraukums, kas robežojās ar vājprātu.

-   Mums vajag par to pastāstīt pasaulei, bet baidos: ja mēs to izdarīsim, ļaudis pārņems šausmas un iestāsies tādas jukas, kādas nekad agrāk nav redzētas. Bet, ja izrādīsies, ka tā nav taisnība, mani uzlūkos par lielāko muļķi, kāds jebkad dzīvojis.

-    Nelāgi gan šā, gan tā, Bonhems noteica, ar sajūsmu nolūkodamies uz Nemorensis. Tev tas kādam jāizstāsta, un kam gan labāk, ja ne biedrībai? Vai tu zini, kur piezemēsies komēta, ja tā trāpīs Zemei?

Bonhems šķirstīja grāmatu, cenzdamies atšifrēt savādos burtus un aprēķinus, kas bija iegravēti katrā lappusē.

-   Ja komēta trāpīs debesu atmosfērā, tā sadalīsies tūkstoš gabalos, Bleiks atbildēja. Tie bombardēs Zemi, un, pēc maniem aprēķiniem, viss no Parīzes līdz Londonai tiks sagrauts, jūras saindētas un Zemi veselas paaudzes mūža garumā pārklās tumsa.

Tad viņš pavērās uz Bonhemu, kura seja vīdēja sveces gaismas ēnā.

-   Kā gan es varu par to stāstīt biedrībai? Tas ir pulciņš pārbarojušos intelektuāļu, kam patīk klausīties pašiem savā balsī. Viņi visi nospriedīs, ka esmu stulbs. Bleiks nervozi soļoja pa istabu.

-   Tā nebūs, ja mēs viņiem izstāstīsim par atklājumu. Mēs varam atvest šurp lordu Flembergu, parādīt viņam komētu, un pārējie viņam noticēs. Varu to noorganizēt nākamajā naktī. Ja mēs gaidīsim ilgāk, tad kāds cits var uzstāt, ka komētu atklājis viņš. To esi paveicis tu, Sabien, šajā mirklī ir apkopots viss tavs darbs un aprēķini, un to nedrīkst velti izšķiest. Bonhems satvēra Bleika roku un cieši paspieda. Šonakt tevi apsveicu es, rīt to darīs biedrība, un tad tavu ģeniālo atklājumu ieraudzīs visa cilvēce. Kas zina, varbūt Nemorensis izmainīs pasauli, un tu esi tas, kuram uzticēts nodot šīs zināšanas mums.

Lejā, laukumā, svešinieks novēroja māju, raudzīdamies augšup uz atvērto logu. Garām brauca karietes, un naktssargs pie katra soļa iedūra zemē nūju. Neviens neredzēja tumšo ēnu zem gobas vai kvēlojošās māla pīpes spīdumu.

Ageta dzirdēja riņķveida kāpnēs atbalsojamies Bleika balsi. Viņa atvēra mazās sētas durvis, kas veda uz ieliņu aiz laukuma. Kreisajā pusē viņa redzēja Holbornas gaismas, kas meta uz māju sienām baisas ēnas. Veco sievieti nekur nemanīja. Meitene paskatījās uz Brigendu un tumsā pasauca suni vārdā. Viņa bija viena.

Vienā mirklī Ageta izlēma izskriet uz ielas. Viņa sacēla garo svārku priekšmalu un aizsprauda to aiz priekšauta, un ciešāk ietinās plecu lakatā. Tad metās uz priekšu, ar kājām klaudzinādama pa bruģakmeņiem un šļakstinādamās pa dubļiem. Meitene traucās tuvāk gaismai, jo zināja, ka tur, ļaužu pūlī, kas piepildīja Holbornas ielas, vina būs drošībā.

Tad no iztēles dziļumiem uzvilnīja nelāga doma, ka viņai kāds seko kāds tumšs radījums, kas lavās pakaļ, pūzdams viņai mugurā ļaunu elpu. Augošā baiļu sajūta atņēma Agetai visus spēkus; seja sastinga, it kā viņu būtu sagrābušas aiz rīkles iedomātas rokas, aizžņaudzot elpu. Kad pēc viņas sniedzās iedomāti pirksti, matiņi aizmugurē uz kakla saslējās stāvus. Steigdamās arvien ātrāk, meitene skatījās zemē, lai nepakristu. Viņai izlauzās baiļu kliedziens.

Pēkšņi Ageta palika uz vietas kā zemē iemieta un novēlās zemē. Visapkārt valdīja Holbornas troksnis. Viņa pacēla acis, apdullusi no kritiena. Pār viņu bija noliecies vīrietis, tērpies no galvas līdz kājām vistumšākajā melnā. Vīrieša garie svārki bija apmaloti ar smalku zelta diegu, kas saskanēja ar zābaku biezajām, zeltītajām sprādzēm. Viņš skatījās lejup uz meiteni un pastiepa roku.

Maziem cilvēkiem vajadzētu skatīties, kur liek kāju, vīrietis sacīja zemā balsī ar akcentu, kādu Ageta nekad agrāk nebija dzirdējusi. Ir ļoti vēls, un te staigā pilsoņi, ar kuriem tu negribētu saskrieties.

Svešais viegli pasmaidīja un piecēla Agetu kājās.

Meitene aplūkoja viņu: tas bija vairāk nekā sešas pēdas[3] garš vīrietis ar lielām, zaļām acīm, kas raudzījās no melnās cepures apakšas. Svārku apkakle nakts vēsumā bija saslieta uz augšu. Ageta mēģināja atbrīvot roku, bet vīrietis to cieši saspieda.

-Tik silta, tik mīksta… Svešais ieskatījās viņai acīs. Tu esi meitene, kura daudz zina. Tik jaunai būtnei kā tu tas varētu būt bīstami.

Vīrietis atlaida tvērienu. Ageta nekustējās. Viņa bija kā ieaugusi zemē un nezināja ne to, kas viņš ir, ne arī to, no kurienes tas uzradies.

-   Redzu no tavas sejas, ka tev jāsatiekas ar kādu, kam tu negribi likt gaidīt. Vai es drīkstu tevi pavadīt uz šo satikšanos?

-   Jūs esat traks, vai arī jūsu smadzenes ir saēduši tārpi?! Ageta nikni atcirta.

Tieši šajā mirklī Svētā Jura baznīcas pulkstenis augstu tornī sāka sist pusnakti. Ageta atgrūda vīrieti un skrēja uz Inigo sānielu. Ļaudis Holbornas ielās apstājās un vērās debesīs, gaidot vēl vienu triecienu. Tālumā izšāva kuģa lielgabals, un pār Temzu pārvēlās pērkona dārdi. Londona apklusa un gaidīja. Skriedama uz sānielu, Ageta spiedās cauri cilvēku pūlim, kas stāvēja uz ielas. Neviens viņu neievēroja, nevienam nebija par viņu nekādas daļas visu acis bija pievērstas debesīm. Augstu virs pilsētas staroja jauns mēness, debesis bija noskaidrojušās, un Visumu kā sveces koku greznoja balti gaismas plankumi. Šajā skaistumā bija kas jauns. Šķita, it kā pasaule būtu piedzimusi vēlreiz un šī būtu tās pirmā nakts jaunajā tapšanā.

Ar divpadsmito pulksteņa sitienu Ageta iegriezās Inigo sānielā. Tā likās vēl šaurāka, tumšāka un draudīgāka nekā iepriekš. Uz sienas vēl aizvien vīdēja asins pēdas. Ageta minstinādamās spēra soļus un atskatījās. Viņa gāja pa ielas vidu un vērās apkārt, pastāvīgi gaidīdama, ka kāds vai kaut kas izlēks no ēnas.

Ieliņu piepildīja troksnis no Kuģa traktiera. Bija dzirdamas vīru klaigas, kad tie izšķērdīgi riskēja kāršu spēlē. Spalgie smiekli, kas atbalsojās no akmens uz akmeni, padarīja ieliņu vēl baismīgāku.

No sodrējiem nomelnējušās sienas bija piesūkušās ar biezu, zaļu mitruma kārtu. Mazā lampiņa, kas karājās virs traktiera durvīm, raidīja tumsā tievu gaismas staru, kurš atspoguļojās līdz ceļgaliem dziļajā miglā. Ageta nevarēja redzēt, kur liek soli un vai zemajā miglā kas slēpjas. Gaisma virmoja viņai apkārt kā dūmu mutuļi, kas pieņēmuši bezsejas garu izskatu. Sī bija Inigo sānielas dziļākā, tumšākā daļa, un Ageta, meklēdama ziņu no utu apsēstās vecenes, jutās ļoti vientuļa. Viņa zināja, ka meklētais atrodas visai tuvu, kaut pati īsti nesaprata, ko meklē.

Traktiera durvis atsprāga vaļā, un aukstajā nakts gaisā izripoja resns, vecs vīrs. Ageta paslēpās ēnā un vēroja. Vīrietis piecēlās kājās, atspiedās pret sienu un, stāvēdams paša radītajā peļķē, kas arvien palielinājās, apmierināti ņurdēja. Viņš nepamanīja Agetu, kas stāvēja tikai dažu pēdu attālumā. Tad vīrietis atkal saoda lētā džina smaku un rausās gar sienu atpakaļ, līdz atrada traktiera durvis, atrāva tās vaļā un ieklunkurēja iekšā.

Ageta palika stāvam ēnā. Intuitīvi viņa zināja, ka nav viena. Pa labi mutuļoja zema migla, it kā uz viņas pusi virzītos kāds neredzams spēks. Viņai virs galvas, uz traktiera jumta, atskanēja tāda kā nagu skrāpēšanās pa vecajiem dakstiņiem. Šķita, ka viņai apkārt ieņemtu pozīcijas kaujas priekšpulks. Augšup pa kājām cēlās auksts mitrums, it kā miesu būtu sagrābušas slapjas rokas. Meitenei gribējās tikai bēgt, glābties un pagriezt laiku atpakaļ. Pusnakts bija garām, bet nekādas zīmes vēl aizvien nebija.

Tad viņa saklausīja tuvojamies karieti. Zirgi to smagi vilka pa ceļu no Linkolna pansijas puses. Ar metālu apkaltie riteņi dārdināja pa bruģakmeņiem arvien skaļāk. Gaismā, kas plūda no traktiera, Agetas redzeslokā nonāca četri zīdaini melni zirgi bēru galvassegās. Tie soļoja pa zemo miglu kā pa mākoņiem.

Zirgi vilka smalku karieti. Kučieris sēdēja uz bukas, sacēlis ceļojuma mēteļa apkakli, un aizmugurē stāvēja divi sulaiņi nāves baltām sejām pūderētās parūkās. To formas tērpi bija apdarināti ar zeltītām auklām un apzeltītiem uzplečiem. Kariete apstājās pie traktiera, aizsprostojot ieeju. Ageta no savas tumšās slēptuves skatījās, kā kučieris nopēta apkārtni un tad uzmanīgi nokāpj no sava augstā sēdekļa, atver karietes durvis un paliecas iekšā. Meitene dzirdēja klusus čukstus. Vīrietis, vilkdams pa zemi garo, melno mēteli, piegāja pie traktiera durvīm un pārlūkoja ielu. Tas bija maza auguma cilvēks līkām kājām, kurš ejot gāzelējās. Viņš Agetai atgādināja resnu, nelidojošu putnu, kādu viņa bija redzējusi Pikadili zvērnīcā. Tā lielais, resnais vēders bija izspiedies no mēteļa priekšas un padarīja viņa gaitu nedrošu. Kādā vietā vīrietis paklupa un, tik tikko noturējies kājās, atbalstījās pret glumo sienu.

Vīrietis ilgi un cieši lūkojās tumsā. Ageta bailēs piespiedās pie sienas, gaidot, ka viņu satvers vecenes roka.

Vīrietis atradās tikai pēdas attālumā un tomēr viņu neredzēja. Tas pagriezās, aizšļūca atpakaļ pie karietes un atkal ieliecās pa durvīm.

Ageta redzēja, kā no karietes izkāpj slaida sieviete, tērpusies garā, melnā samta apmetnī ar kapuci. Apmetnis novizēja lampas gaismā, ar katru kustību sakustinot miglu. Sievietei bija tīģera maska ar resnām, melnām ūsām, kas izvirzījās uz āru no abiem vaigiem. Katra svītra bija izrotāta ar dārgakmeņiem, un ap acīm spīguļoja zilu dimantu loks. Pusgaismā mirgoja viņas garais, bālais kakls.

Sieviete paskatījās uz ielu un iesaucās:

-   Ageta! Ageta Lemjēna… Man ir tev ziņa!

Ageta mēģināja piespiesties tuvāk pie sienas, bet sieviete pamāja sulaiņiem nokāpt no karietes.

-   Nāc laukā, Ageta, vai arī mani vīri ies un atradīs tevi. Es negribu tev nodarīt neko ļaunu, tu vari man uzticēties.

Sieviete runāja ar nelielu akcentu. Balss bija klusa un maiga, un izklausījās, it kā tā nekad nebūtu pacelta dusmās vai bildusi kādu nelaipnu vārdu.

Ageta neatbildēja. Viņa dzirdēja sev virs galvas skrāpēšanos pajumtu, kādam lielam dzīvniekam ar asajiem nagiem ķeroties pie dakstiņiem. Meitene atskatījās uz tumšo ieliņu un gribēja bēgt. Iela šķita nāvīgi klusa, traktiera troksnis bija aprimis. Likās, it kā visā pasaulē būtu palikušas tikai viņa un svešā sieviete.

-    Ageta, sieviete mierīgi atkārtoja, drīz man būs jādodas prom, bet tas, kas man tev jāsaka, ir svarīgi. No tā var būt atkarīga tava un arī tava tēva dzīvība. Es zinu, ka tu esi te, tāpēc nāc, meitiņ, laukā!

Sieviete negaidīja atbildi; viņa pagriezās un devās atpakaļ uz karieti. Kučieris uzkāpa pa pakāpieniem un ieņēma savu vietu, saņemdams cimdotajās rokās grožus un pirms brauciena uzsākšanas pieturēdams zirgus.

-   Pagaidiet! Ageta iesaucās.

Viņa izlēca no slēptuves un pieskrēja pie karietes durvīm.

-   Esmu šeit, es runāšu ar jums.

Karietes durvis atvērās. Ageta pamanīja uz košdzeltenajām ar melnu durvīm savādu rotājumu. Tā nebija augstmaņa emblēma, kādu viņa bieži bija redzējusi uz šādām smalkām karietēm, kas dārdināja pa Flītstrītu. Uz karietes durvīm greznojās liela, zeltīta saule un tajā košsarkana cilvēka acs, kas, šķiet, sekoja katram Agetas solim.

No karietes tumsas atskanēja klusa balss:

-   Kāp iekšā, Ageta! Mums jādodas nelielā ceļojumā, kas izmainīs tavu dzīvi.

Sievietes balss skanēja mierinoši. Ageta zināja, ka iekāpt karietē pie sveša cilvēka ir pilnīgs neprāts. Tā bija ņēmušas galu vairākas pazīstamas meitenes pazudušas un nekad vairs netika redzētas. Ageta atskatījās, uz jumta atkal bija dzirdamas liela kaķa skrāpēšanās skaņas. Ageta padevās liktenim un ātri iekāpa karietē. Pār muguru pārskrēja auksti drebuļi.

-    Kas tev liek drebēt aukstums vai nakts bailes? jautāja sieviete, pastiepdama pret Agetu cimdotu roku. Mani draugi kādu laiku tevi vēroja… Viņi domā, ka tu varētu mums palīdzēt, patiesībā viņi ir pārliecināti, ka tev ir viss, kas vajadzīgs, lai kļūtu par vienu no mums.

Durvis piepeši aizcirtās, un kariete traucās uz priekšu pa Linkolna apkaimes bruģētajām ielām.

Karieti izgaismoja maza lampiņa, tās deglis izstaroja tumšu dzintarkrāsas mirdzumu, kas krita uz jumta un zeltītajām durvīm. Sieviete vairākas minūtes klusēja. Viņa tikai skatījās caur savas maskas dimantiem rotātajām acu spraugām, nopētīdama Agetas sejā katru sīkumu.

-   Tev ir meles lūpas, sieviete skaļi ierunājās, lai varētu sadzirdēt cauri karietes riteņu klaudzēšanai. Vai tu, Ageta, melo?

Ageta saminstinājās.

-   Dažreiz, vina klusu atteica. Vai tad visi nemelo?

Sieviete pasmaidīja un ieskatījās meitenei acīs.

-   Tev ir zagles acis, viņa teica. Vai tu, Ageta, zodz?

-   Tikai tad, ja pati to vēlos, Ageta atcirta un paskatījās uz karietes durvīm, apsvērdama bēgšanas iespēju.

Bet sieviete izstiepa kājas un novietoja tās starp Agetu un durvīm.

-   Es negribu, lai tu izkristu no karietes. Sievietes balss bija mainījusies. Vismaz pašlaik vēl ne. Mēs vēl neesam ar tevi beiguši.

-   Ko jūs no manis gribat? Ageta jautāja, cenzdamās palikt mierīga un vēlēdamās, kaut Brigends būtu šeit un pārgrauztu sievietei rīkli.

-   Sēdi mierā, klausies un nedomā par lēkšanu laukā un bēgšanu! sieviete pavēlēja. Ja mēs būtu gribējuši tevi nogalināt, tad tas sen jau būtu izdarīts, tu būtu tikai vēl viena ielu klaidone, ko atrastu Temzā bēguma laikā…

Ageta neatbildēja. Karietei šūpojoties uz priekšu un atpakaļ, viņa uzmanīgi nopētīja sievieti. Stipri oda pēc dārga vīna, uzvēdīja anīsa aromāts. Ageta to bija jutusi jau agrāk, kad Bleiks bija atstājis uz galda savu maģisko Absinthium pudeli. Ageta bija noraudzījusies uz tumšzaļo šķidrumu, baidīdamās tam pieskarties. Meitene bija paostījusi vāciņu un sajutusi spēcīgu salda liķiera smaržu, no kuras sāka asarot acis un kura koda degunā. Tagad šī smarža nāca no sievietes drēbēm kā spēcīgs parfīms.

-   Uz kurieni jūs mani vedat? Ageta jautāja.

-   Netālu. Tev ir drošāk te, iekšā, nekā uz ielas. Es gribu, lai tu redzētu upi. Tas palīdzēs tev runāt. Sieviete parakājās apmetnī un izvilka sudraba blašķi. Vai tu gribi mazliet iedzert? Tas sasildīs tev sirdi.

Viņa iesmējās un sniedza Agetai pilno blašķi.

Meitene aizgriezās. Viņai nebija nekāda pamata uzticēties šai sievietei.

-   Tā nav inde, sieviete noteica, noskrūvēja sudraba vāciņu un pielika blašķi pie lūpām. Redzi? Vai tu domā, kas es gribu nogalināt pati sevi? Paņem to, mēs būsim draugi uz ilgu laiku. Tev būs jāiemācās man uzticēties, un pašlaik ir īstais brīdis sākt.

Sieviete piedāvāja dzērienu vēlreiz.

-   Ja mēs esam draugi, tad kāpēc es nedrīkstu redzēt jūsu seju? Ageta japtāja, piesardzīgi paņemdama blašķi.

-   Tas, ko ieraudzīsi, tev var nepatikt. Tomēr būs labāk, ja tu zināsi manu nom de guerre, manu kara vārdu… Tu vari mani saukt par Hezrīnu. Sieviete pasmaidīja, un Ageta redzēja, kā aiz maskas iekvēlojas viņas acis, spožas kā dimanti. Nu, vai dzersi? Tas nenodarīs tev neko ļaunu, bet piešķirs spēku. Tas atbrīvo prātu, atvieglo dvēseli un sasilda miesu.

Hezrīna apmierināta paraustīja plecus un runādama iesmējās.

Ageta zināja, kas notiks. Nāsīs ieplūda vibrējošs aromāts. Pirms pielika blašķi pie lūpām, meitene svārstījās. Viņa zināja: ja to pagaršos, tad atpakaļceļa vairs nebūs. Viena lāse sasaistīs vinu šai draudzībā kā asinszvērests, ar asinīm parakstīts.

Hezrīna nojauta Agetas domas.

Mēs būsim māsas, es rūpēšos par tevi, un tev nekad vairs ne par ko nevajadzēs raizēties. Es varu atbrīvot tevi no pannām un kastroļiem, no bēršanas un ēdiena pasniegšanas. Viņa vēlreiz pasmaidīja. Es zinu, tev nepatīk, kā viesi uz tevi skatās. Ņem, iedzer uz jaunu dzīvi!

Ageta noskūpstīja blašķi un iedzēra biezo šķidrumu. Kad viņa ieņēma pilnu muti, dzēriens vispirms tinās ap mēli, tad tā aromātiskā un noslēpumainā garša, kuru viņa nespētu aprakstīt, sāka sildīt rīkli. Ageta pirmo reizi atliecās atpakaļ un ieslīga mīkstajā ādas sēdeklī. Kariete šūpoja viņu kā kuģis jūrā, un sildošais šķidrums plūda cauri ķermenim, aizsniedzot katru nervu un piepildot katru muskuli un dzīslu ar jaunu dzīvību.

Agetai pāri vēlās skaidra prieka viļņi, un viņa juta sevī dzīvības spēku. Meitene izjuta visaptverošu mīlestību pret visu, kas apkārt. Viņa ātri iemalkoja vēl, cenzdamās iedzert tik daudz, cik vien spēja ieņemt mutē, un cerēdama, ka tas nekad nebeigsies, ka ikviena lāse pacels viņu arvien augstāk.

Hezrīna apsēdās Agetai blakus, izņēma viņai no rokām blašķi un mazliet iedzēra pati.

-    Tu nekad neaizmirsīsi pirmo reizi, kad iedzēri Absinthium. Es to atceros ļoti labi. Tam piemīt maģisks spēks, tas maina dvēseli un atbrīvo tevi kā ērgli gaisā.

Sieviete satvēra Agetas labo roku un iespieda viņas plaukstā savu īkšķi. Kad viņa to saspieda ciešāk, tas sāka kaist. Ageta, kļuvusi nejūtīga pret sāpēm, redzēja, kā no viņas ādas paceļas dūmu strūkliņas un virpuļo gaisā kā purva velniņi. Viņa par to neuztraucās.

-   Atceries, Ageta, laime un prieks ir svarīgākas lietas par kaut kāda Dieva gribu. Šonakt tu kļūsi pieaugusi. Šonakt tu dzīvosi sev, nevis tēvam vai Sabienam Bleikam. Hezrīna pacēla Agetas roku sev pie mutes un uzpūta viņas plaukstai. Savā īsajā mūžā tu esi izdarījusi vairāk, nekā vajadzīgs, lai tevi aizstieptu uz Tiburnas karātavām. Es varu tevi no tā paglābt. Zagšana ir muļķiem, bet tavā priekšā drīz pavērsies jauna pasaule, kura, kā tev agrāk likās, nemaz neeksistē.

-   Kas man jādara? Agetai šķita, ka viņa runā sapnī, un meitene nebija pārliecināta, vai vispār ir kaut ko teikusi.

-   Drīz vien tu uzzināsi pietiekami daudz. Tas atnāks pie tevis domās iedomu tēls, kurš nekad tevi neatstās, vēlēšanās, kura jāpiepilda, ilgas, kuras nekad nevar apmierināt. Tad tu zināsi, kas darāms, un mēs satiksimies vēlreiz… drīz.

Piepeši kariete sagrīļojās un apstājās, izsviežot Agetu no vietas. Sulainis nolēca no bukas un atvēra durvis. Ageta palūkojās ārā uz Londonas ielu blāvo gaismu. Viņa varēja sajust upes aromātu un dzirdēt laivinieku saucienus, meklējot pēdējos braucējus. Naktssargs nosauca, ka pulkstenis ir viens, un Agetai šķita: kamēr viņš klaudzina pa ielu ar savu nūju, viss ir kārtībā.

Londonas tilts, Hezrīna klusu noteica. Tur ir kāds vīrs, kuru tev vajadzētu satikt. Atnāc šurp svētdienas rītā, pirms dodies pie Bleika, un atrodi grāmatu tirgotāja veikalu. Viņam ir tas, kas tev nepieciešams.

Sulainis pastiepa roku un palīdzēja Agetai izkāpt no karietes, tad ātri aizvēra durvis un uzlēca atpakaļ uz bukas. Noklikšķēja atslēga, kučieris savilka grožus, un kariete aizdārdināja pa Bišopsgeitas bruģi. Četri melnie zirgi ar bēru galvassegām rikšoja, ar metālu apkaltiem pakaviem šķeļot pret akmeņiem dzirksteles.

Ageta palika viena. Absinthium izgaisa kā dziestošs mēness, tā spēks aizplūda, kad Hezrīnas kariete pazuda tālumā. Nakts likās aukstāka nekā iepriekš. Ageta savilka ciešāk plecu lakatu, lai sasildītu drebošos locekļus. Viņa paskatījās uz roku, kas tagad svila kā applaucēta. Plaukstas vidū rēgojās nomelnējis īkšķa iespiedums, kas pārrāva pušu dzīves līniju. Ageta iespļāva rokā un paberzēja zīmi ar īkšķi. Tas dega stiprāk un acu priekšā palielinājās, veidojot lielas, sarkanas acs formu. Sāpes pulsēja ar katru sirds sitienu. Ageta ātri ietina roku priekšautā, piespieda mitro audumu pie ievainojuma un nedroši sāka soļot no Londonas tilta uz Bišopsgeitu.

5 zaudetie spārni un parūkas

Kadmuss Lemjēns sēdēja pie garā galda un negribīgi skatījās dziestošajās dzirkstelēs. Dagda Sarapuks bija atgāzies lielā koka krēslā pie kamīna. Krācot viņam pa garo, tievo zodu tecēja putojoši balti burbuļi. Pēkšņa vēja pūsma dzenāja pa ēdamistabas akmens grīdu putekļus un nopūta sveces, kas izgaismoja telpu no kamīna dzegas.

-   Tu neesi runājams, Sarapuk, Lemjēns norūca. Džins guldzēja viņam kaklā kā krupis, kas ievelk gaisu. Domāju, ka tu vismaz neaizmigsi, iekams es pabeigšu stāstīt.

Sarapuks turpināja gulēt, viņa galva mētājās no vienas puses uz otru, it kā to traucētu sapņa mokošās vīzijas.

-   Tā ir varena lieta, ne no šīs pasaules. Tā var izcelt tevi no šīs dzīves bedres ar asinssūcējiem un utīm, asinsizliešanām un bakām.

Lemjēns papliķēja viņam pa roku, tad noņēma no ādas asinīm piesūkušos uti ar tādu precizitāti kā cilvēks, kas to darījis jau tūkstošiem reižu.

-   Es pat atnesu tev pierādījumam spalvu.

Lemjēns, dzērumā neveikli taustīdamies, izvilka

no svārku kabatas garu, baltu spalvu. Viņš turēja to paceltu zaigojošajā uguns gaismā un skatījās caur balto skaistumu, kas istabas tumsā mirgoja kā krāšņums no citas pasaules.

-    Es tev prasu, kāds ir labums noslēpumam, ja tas jāpatur pie sevis? Te es esmu, vienkāršs pavārs, kam pieder vecs īres nams, un tomēr mājas augšā, noslēgts no visas cilvēces, man glabājas tāds skaistums, kādu pasaule nekad agrāk nav redzējusi. Bet kam es to varu rādīt? Kam varu palielīties? Tāda ir problēma ar noslēpumiem no tiem nav nekāda labuma, ja tos nedrīkst izpaust.

Sarapuks par atbildi pusmiegā murmināja kādas aizmirstas dziesmas vārdus:

-   "Mazgā mani ar izopu… lai es varētu atkal kļūt tīrs… Mazgā mani, un es tapšu balts kā visbaltākais sniegs…"

Lemjēns nodrebēja, it kā būtu sadzirdējis runājam rēgu. Viņš paķēra no kamīna malas kruķi un trīs reizes iebikstīja ar to Sarapukam krūtīs.

-   Beidz buldurēt! Lemjēns iesaucās. Mani no tā drebuli krata. Tās ir baznīcas runas, un tur tās lai paliek!

Sarapuks izslīdēja no krēsla un novēlās uz akmens grīdas. Viņš pieķērās pie koka rāmja kā slīcējs pie virves.

-   Āāā! Kas! viņš gārdza, kad ceļgali atsitās pret akmeni. Garš ceļš… tik daudz kas aizmirsts… tas nāk atpakaļ, nāk atpakaļ… Tas vajā mani naktī, suns dzenas man pakaļ…

Sarapuks ātri pamodās no sapņa un tupēja Lemjēna priekšā uz ceļiem, it kā grasītos viņu pielūgt.

-   Es to redzēju, Kadmus, un vārdi mani neglābs. Dzirdēju, kā tumsā skan tā soļi, jutu tā elpu sev uz kakla. Tas radījums ir palaists vaļā un grib mani apēst. Beidzamie vārdi elsojot iesprūda viņam rīklē, un acis pildījās asarām. Pasaki, ka aizstāvēsi mani, Kadmus! Būsim viens otram kas vairāk nekā žūpošanas biedri! Tu esi mans vienīgais draugs, un ar katru nakti suns tiek man tuvāk.

-   Bet tas ir tikai sapnis, tumsas neprātība. Tev nav, no kā baidīties. Lemjēns sagrāba koši balto spalvu kā senu burvju zizli. Paskaties, tā tevi aizsargās!

Viņš dedzīgi pastiepa spalvu uz Sarapuka pusi.

-   Tā pieder eņģelim. Jaukākajam radījumam, kādu tu jebkad esi redzējis. Tas nācis pie mums no debesīm uz spārniem, un tagad tas ir manējais.

-    Izskatās pēc gulbja. Man bija pietiekamā daudzumā eņģeļu spalvu, rabīna krustu gabalu un pūķu zobu. Pasaule ir pilna ar tādām lietiņām. Tās visas var nopirkt par gineju kopā ar apgalvojumu, ka tās ārstē visus. Sarapuks nikni saberzēja rokas, it kā gribētu no tām nokratīt kādus neredzamus netīrumus. Tu esi mans draugs un tagad arī biznesa partneris, bet eņģeļa spalvas nav tas, ko es no tevis gaidu. Karaliskajos dārzos ir tūkstošiem gulbju ar plikām pakaļām, kas demonstrē savas sārtās pēcpuses, un neviens no tiem nav atdevis nevienu eņģeļa spalvu!

-   Ak tā! Lemjēns nikni un neapmierināti izsaucās. Taču šis nav kāds zvērnīcas triks, šis eņģelis ir tikpat reāls kā tu. Esmu redzējis to radījumu savām acīm un izrāvis šo spalvu viņam no spārna savām rokām. Pie cilvēka muguras nevar būt piestiprināti gulbja spārni. Tas ir eņģelis!

Sarapuks pielēca no krēsla un, saķēris spalvu, pavērsa to pret sveces gaismu. Viņa acis aplūkoja katru sīko zelta šķiedriņu, kas, saspiestas kopā, blāvi mirgoja. Spalva izskatījās pēc vērtīga cēlmetāla un bija savam lielumam neticami smaga. Sarapuks ielika spalvu ugunī, cerot, ka tā sadegs un atklāsies Lemjēna krāpšana. Spalva pat neapgruzdēja. Tā liesmā vizmoja zeltīti balta. Sarapuks ielika to plaukstā, lai pārbaudītu svaru, bet grumbainajā sejā atspoguļojās viņa domu gaita.

-   Kas to izgatavoja? Sarapuks jautāja, izbrīnā saraucis vienu uzaci.

-    Domāju, tas, kurš radījis mūs visus, atteica Lemjēns.

-   Muļķības! Kādreiz es tam ticēju, bet, tāpat kā daudzas citas lietas, arī mana ticība tika nozagta. Tagad es ticu tikai tam, ko redzu savām acīm, un nekam citam. Kad atradīšu ko tādu, kas liecinās par citu pasauli, tad atkal tai ticēšu.

Sarapuks dauzīja ar spalvu pa galda malu, un pie katra sitiena tā vibrēja un rezonēja. Sākumā skaņa bija tik augsta, ka nebija sadzirdama, bet tad, sitieniem pastiprinoties, tā skanēja ausīs kā sikspārņu pīkstieni.

-   Tā ir ļoti savāda lieta, Lemjēns sacīja, paņemdams spalvu. Vai tagad tu man tici?

-   Ja es varētu redzēt to radījumu, tad noticētu. Gadiem esmu meklējis slepeno vietu, kur mājo dvēsele. Esmu pētījis visu rasu mirušo anatomiju, meklējot, kur slēpjas dvēsele. To nevarēja atrast ne smadzenēs, ne iekšās. Tās apmešanās vieta nav arī sirds, un varētu domāt, ka dvēsele nemaz neeksistē. Bet visu mainītu eņģeļa, īsta, dzīva eņģeļa parādīšanās. Vai tu tādu radījumu zini? Sarapuks nepacietīgi taujāja, un viņa acis katrā Lemjēna kustībā meklēja kādu slēptu mājienu.

-   Es varu tev to parādīt…

Auksta vēja brāzma nograbināja istabas logus un uzpūta uguns izdegas, un tieši tajā brīdī noklaudzēja ārdurvis.

Lemjēns raidīja Sarapukam skatienu, kas lika viņam apklust.

-   Kas tur ir? viņš nokliedzās gaitenī. Kas mūs tur modina tik vēlā stundā? Līdz rītam ēdiena nebūs!

-   Es aizkavējos, tēvs, Ageta atteica. Mani aizturēja Bleiks, un ceļš no Blūmsberi bija pārpildīts ar cilvēkiem, kuri gaidīja vēl vienu zemestrīci. Vai tu redzēji jauno mēnesi?

Meitene, paslēpusi roku svārkos, runāja ātri, cerot mainīt sarunas tematu.

-   Iešu uzreiz gulēt, viņa uzsauca no gaiteņa.

-   Esi jau par lielu, lai sasveicinātos ar savu veco tēvu, Ageta? Ienāc un pasaki mums arlabunakti! Kadmuss teica.

Ageta apstājās istabas durvīs. Viņa uzsmaidīja tēvam un pamāja ar galvu Sarapukam.

-   Ejot pa krastmalu, tev, Ageta, vajadzētu būt uzmanīgai. Tā ir vieta naktsputniem un ielasmeitām, nevis tādām jaunām, smukām meitenēm kā tu. Sarapuks uzmeta viņai skatienu.

-   Tam, kas aiztiktu manu Agetu, vajadzētu būt drosmīgam cilvēkam, piebilda viņas tēvs. Vai arī muļķim. Viņa spēj dot spēcīgāku belzienu nekā jebkurš nekaunīgs kauslis.

Lemjēns pacēla dūres, attēlojot kautiņu.

-   Nāc, Ageta, parādi viņam savu labo āķi! Aizvāc šo lamzaku no mana tuvuma! Lemjēns sparīgi dunkāja gaisu.

Ageta palika stāvam pie durvīm. Viņa noslēpa labo roku tēva skatienam, negribēdama, lai tas ierauga apdeguma zīmi uz plaukstas.

-   Es labāk iešu gulēt. Šodien esmu pietiekami strādājusi, meitene strupi atteica.

-   Nāc šurp, meitēn! Lemjēna tonis kļuva uzstājīgs. Nāc, pacīnies ar savu večuku!

Zinādama, ka vaļā netiks, Ageta iegāja istabā, turēdama labo roku aiz muguras. Viņa negribēja skaidrot, kā radies apdegums uz rokas.

Trulā sāpe atgādināja par Hezrīnu, karieti un Absinthium. Viņa pienākuma pēc viegli iebelza tēvam ar kreiso roku, cenzdamās netrāpīt un cerēdama, ka otru roku viņš nepamanīs.

-   Ar izjūtu, meitenīt, sit pa īstam! Kadmuss savilka dūri. Uz priekšu, meitenīt, tu vari to labāk!

Viņš belza pa gaisu ar tādu sparu, ka Ageta atlēca nost.

Instinkts un ilgie cīņu gadi lika viņai reaģēt ātri. Neko nedomādama, meitene belza ar dūri tēvam pa vienu sejas pusi. Viņš smiedamies atzvēlās atpakaļ.

-   Es tev teicu, ka viņa prot kauties! Lemjēns, atmetis aizsardzības pozu, dziļi ievilka elpu. Mana Ageta ir īsta cīnītāja. Es viņai iemācīju sevi aizsargāt taupīju žagarus un lutināju.

No šiem vārdiem un ievainojuma sāpēm Ageta saviebās.

-   Vai kaut kas nav kārtībā, meitēn? Tev grūti iebelzt savam večukam? Kadmuss paskatījās uz Sarapuku un iesmējās.

Ageta saķēra roku, aizturēdama asaras.

-   Es apdedzināju roku ar sveci, viņa sacīja. Tā uzkrita man uz plaukstas.

-   Ļauj man paskatīties, iejaucās Sarapuks. Esmu ārsts, varu palīdzēt.

Pirms meitene paspēja iebilst, viņš paspēra divus soļus, saķēra viņas roku un atlieca pirkstus, atsedzot sveces gaismā plaukstu. Viņam pretī vērās acs formas jēlums, no tumši melnās līnijas ap asinssarkano centru sūcās zaļas gļotas.

Sarapuks ātri aizgrieza roku, lai Agetas tēvs to neredzētu.

-   Turi to apsietu, īpaši naktī, un nerādi nevienam! viņš nočukstēja, aplicis meitenei roku un pievilcis sev tuvāk. Un turies pa gabalu no vietas, kur to ieguvi. Viņi gribēs no tevis vairāk, nekā tu spēj iedomāties.

-   Kas tur ir? Ļauj man paskatīties! Lemjēns asi uzkliedza. Viņa ir mana meita, man vajadzētu zināt.

-   Tur nav, ko zināt, Kadmus. Viņai tā jātur aptīta un to nevajag nevienam rādīt, pat tev ne. Ageta ir apdedzinājusi roku; viņai tā jāapsaitē un nevajag darīt neko tādu, kas situāciju padarītu sliktāku. Sarapuks paskatījās uz meiteni. Kā tavs ārsts iesaku aptīt to ar drēbi un iet gulēt. No rīta tu jutīsies labāk. Es tev atnesīšu kaut ko pret sāpēm.

Ageta pavērās tēvā. Pēc tā skatiena viņa saprata: tēvs zina, ka viņu māna.

-   Labāk dari, kā saka dakteris Sarapuks, un ej gulēt. No rīta es tevi pamodināšu. Tagad pazūdi!

Ageta, šūpodama roku, izgāja no istabas. Lemjēns aizcirta aiz viņas durvis. Būkšķis atbalsojās visā mājā.

-   Tāda jezga ap vienu apdegumu, Dagda! Vai esi pārliecināts, ka tur nav kas cits? Lemjēns jautāja.

-   Protams. Esmu redzējis daudzus apdegumus, un šis ir tipisks. Tagad pastāsti man, kā tur ir ar to eņģeli! Ar to nu tiešām var izcelties liela jezga.

-   Vispirms iedzersim un pagaidīsim, līdz skuķis tiek pie miera. Tad es tevi aizvedīšu uz vietu, kura ir tik tuvu debesīm, cik vien mēs jebkad varam nokļūt, Lemjēns atbildēja.

Ageta aizvēra durvis telpai, kurā viņa mitinājās kopā ar māti. Tā bija maza un šaura, un tajā bija tikai divas gultas ar novazātiem zirgu astru matračiem. Pie mātes gultas dega svece, izstarojot blāvu gaismu, kurā istaba šķita auksta. Meitene klusu pārgāja pārblīvētajai telpai, cenzdamās izvairīties no samazgu spaiņa un miltu maisa, kurā bija ieviesušies parazīti, tad nometās ceļos uz gultas un atgrūda vaļā stingro loga rāmi. Tas ar čīkstoņu atvērās un ielaida istabā svaigo Londonas gaisu. Sienas iegrima spožajā mēness gaismā.

Māte miegā vaidēja, un roka bija pastiepusies uz džina blašķes pusi, kura atradās uz galdiņa viņai blakus. Lemjēnas kundze gulēja kā liels, ūsains ronis, kas izmests krastā uz oļiem. Viņas galva svaidījās no vienas puses uz otru. To ar ķermeni savienoja garš kakls, pazūdot naktskrekla kruzuļos. Istabu piepildīja griezīga krākšana. Laiku pa laikam to pārtrauca apslāpēti vaidi. Viņa vicinājās ar rokām, it kā notrausdama iedomātus zirnekļus.

Ageta pavērās ārā zvaigžņotajā naktī. Debesis tagad bija spožas un skaidras. Apakšā ietvi klāja migla, kas, lauzdamās uz upi, vijās pa ielām kā garš, balts pūķis. Meitene palūkojās uz māti; līdz ar pulksteņa tikšķiem cēlās un krita sega. No viņas nāsīm aukstajā istabas gaisā izplūda garaiņi. Gārgšana, kas nāca no mātes plaušām, un viņas drebēšana miegā neļāva Agetai aizmigt. Meitene gaidīja, vērodama katru mātes elpas vilcienu, un pat cerēja, ka viens no tiem būs pēdējais.

Pievienojoties mātes krākšanas nerimstošajai kakofonijai, sienā skrabinājās žurkas. Ageta saritinājās zem biezās segas un aizvēra acis, cerēdama, ka sāpes mitēsies, un gaidīdama, kad prātu pārņems vēlēšanās, kuru bija solījusi Hezrīna. Viņa atminējās greznās karietes mīkstos ādas sēdekļus, Hezrīnas saldi smaržīgo aromātu un smalkās drēbes. Tā bija pasaule, kas atradās tālu no viņas ierastās dzīves. Šo pasauli viņa tagad vēlējās un bija ar mieru darīt visu, lai to sasniegtu.

Māte skali nokrācās, un katrs viņas nāsu radītais troksnis izslēdza jebkādu iespēju iemigt. Ageta vēroja melnās ēnas, kas zīmējās uz notraipītās sienas. Meitene aizvēra acis, gaidīdama rītausmu, un prātā ienāca tā svešinieka seja, kuru viņa bija satikusi Holbornā.

Maziem cilvēkiem vajadzētu skatīties, kur viņi iet, vīrietis teica zemā balsī, īpaši, ja viņi to jau ir darījuši iepriekš.

Ageta pacēla acis. Tumšajā ēnā svešinieks izskatījās arvien garāks un biedējošāks. Viņa melno cepuri pluinīja vējš, kas pūta no upes. Prātā ienāca doma par cīnīšanos, bet rokas un kājas sapnī bija stīvas, un viņa nespēja pakustēties.

-   Tā nav laba doma, klusu noteica svešinieks. Tava seja ir saistīta ar sirdi, un tavas acis pavēsta to, ko dvēsele nespēj noslēpt.

Viņš pastiepa roku.

-   Kāpēc tu no manis baidies? Tu nezini, kas es esmu.

Ageta nespēja parunāt, vārdi iesprūda kaklā. Viņa

pastiepa roku, lai satvertu vīrieša roku. Ietve vilka meiteni sev klāt, un viņa krita. Garām zibēja sejas, viņai klāt ķērās rokas un rāva aiz garajiem matiem, bet virsū krita skrandaini līķi.

Pēkšņi atskanēja garš, dārdošs vaids. Ageta pieķērās pie segas un ar būkšķi novēlās uz cietās koka grīdas. Māte skaļi krāca. Ārpus istabas bija dzirdami soļi, kas uzmanīgi lavījās pa kāpnēm. Meitene ielēca atpakaļ gultā un pārvilka pāri sejai segu.

Durvis ar čīkstoņu pavērās, un tās pieturēja gari, tievi pirksti. Gulēdama zem mitrās segas, no kuras nāca pelējuma dvaka, Ageta juta, ka uz viņu skatās, bet neuzdrošinājās pakustēties.

-   Guļ kā zīdaiņi, nomurmināja tēvs un pagriezās, lai atstātu istabu.

-   Labi, ka viņas nezina, kas tev tur augšā, Kadmus. Nav labi, ja ir pārāk daudz noslēpumu, Sarapuks aizrautīgi nočukstēja.

Ageta ieklausījās soļos. Kāpjot augšup pa šaurajām, stāvajām kāpnēm, tēvs sarunājās ar Sarapuku. Meitene dzirdēja, kā nogrāb durvju ķēde un noklaudz smagā atslēga. Tēvs atradās pārāk tālu, lai saklausītu, ko tas saka. Cauri dzīslām plūda nogurums, un drīz vien viņu atkal pārklāja miega tumšā sega.

-   Nekad nevar būt par daudz piesardzības, Dagda! Lemjēns teica, aizslēgdams bēniņu durvis un pagriezdams atslēgu. Man nākas viņu turēt, pieslēgtu pie grīdas ar dzelzs ķēdēm. Pārdevējs teica, ka viņš ir ātrāks par putnu un aizbēgs vēl divreiz ātrāk.

Lemjēns izveda Sarapuku cauri vēl mazākai, tumšākai telpai, kuru apgaismoja tikai vāja gaismiņa.

-   Tātad šī ir tava zvērnīca? Sarapuks jautāja, kad acis bija apradušas ar tumsu.

-   Mans īpašais eksemplārs! Par to es samaksāju bargu naudu, Lemjēns atteica.

-   Cerēsim, ka viņš ir īsts, nevis aplipināts ar gulbja spalvām!

Lemjēns atvilka netīro aizkaru.

-   Mans mazais eņģelis! viņš lepni izsaucās.

Sarapuks ievilka elpu, neticot savām acīm. Viņa

priekšā stāvēja vīrietis zeltaini sudrabotās drēbēs bez vīlēm un šuvēm, ar mirdzošām tresēm. Tam bija spēcīgs žoklis un tumša āda. Košzaļās acis mirgoja kā smaragdi.

-   Ļoti jauks eksemplārs, bet es neredzu spārnus. Sarapuks pavicināja rokas, it kā grasītos lidot.

-   Tas ir īsta eņģeļa skaistums. Es reiz vienu redzēju Pikadili zvērnīcā. Tam bija milzīgi spārni, kas spiedās cauri linu kreklam. Viņš pat varēja tos savicināt, bet neviens neredzēja ādas siksnas, ar kurām spārni bija piesieti pie cilvēka ķermeņa. Pēc sešiem mēnešiem tas parādījās atkal, šoreiz kā kentaurs ar zirga pakaļkājām. Tomēr cilvēki nesaprata… Bet mans eņģelis ir īsts, un tā spārni ir tikpat skaisti kā viņš pats. Lemjēns viegli noglāstīja radījuma seju.

Šķita, ka eņģelis nemana viņu klātbūtni. Tā skatiens bija cieši pievērsts durvīm, seju klāja dziļu skumju izteiksme.

-   Vai viņš runā? Sarapuks satraukti jautāja.

-   Dažreiz viņš runā, bet neguļ un neēd. Viņš tikai blenž grīdā. Tikko ieradies, viņš mirdzēja, āda spīdēja gandrīz kā nospodrināts varš, spārni bija spoži balti, bet tagad… Viņš kaut kā ir zaudējis gribu, viņā kaut kas ir mainījies.

-   Arī manī kaut kas mainītos, ja būtu jādzīvo tādā vietā kā šī, Sarapuks piebilda drebošiem pleciem. Viņš izskatās pēc cilvēka. Es biju cerējis ieraudzīt eņģeli.

-   Viņš patiešām ir eņģelis, tas nav nekāds triks vai joks. Zem šī linu krekla atrodas pāris vissmalkāko eņģeļa spārnu, kādus vien Londona ir redzējusi, Lemjēns aizrautīgi runāja.

Viņa acis nemierīgi šaudījās apkārt, un viņš pabružāja lampu, kas stāvēja līdzās galvai.

Sarapuks ievēroja, ka radījums ir pieslēgts pie grīdas ar zeltītām ķēdēm. Tās bija savienotas ar metāla stīpām un apliktas ap abām spēcīgajām bronzas krāsas plaukstu locītavām.

Lemjēns saķēra linu svārkus un pacēla tos augstu gaisā.

-   Lūk, arī spārni! Spārni, ar kuriem var lidot! Eņģeļa spārni! īsti spārni! Runādams Lemjēns smējās, un viņa acis šaudījās pa radījuma muguru, vēl aizvien neticot redzamajam. Pārsteidzošākais ja viņš vēlas, spārni var izspraukties cauri drēbēm un kļūt trīsreiz lielāki.

Spārni bija pieplakuši pie ķermeņa. Tie bija ērgļa spārnu lielumā ar zeltīti sudrabotām spalvām, kas mirgoja kā sveces gaisma. Sarapuks ar acīm meklēja siksnas, ar kurām tie būtu piestiprināti pie muguras. Viņš pastiepa roku un pataustīja aiz spārniem, pārmeklēdams radījuma muguras apslēpto daļu. Pēkšņi eņģelis savicināja spārnus, un sekundes daļā tie atsprāga vaļā, aplejot Lemjēnu un Sarapuku ar sīku sudraba dzirksteļu lietu. Lemjēns palaida vaļā eņģeļa svārkus. Drāna nokrita pāri spārniem, it kā to tur vispār nebūtu. Abi vīrieši atlēca atpakaļ pārsteigti par redzēto.

Eņģeļa spārni piepildīja mazo istabu un pacēlās pāri radījumam kā mirdzoša pāva aste, katru spalvu greznoja košzila acs. Sarapuks paslēpa seju rokās, jo kvēlojošā baltā gaisma viņu gandrīz apžilbināja. Viņš caur pirkststarpām nolūkojās uz spārniem, kuri pulsēja arvien spožāk. Visa istaba bija iegrimusi zeltītā mirdzumā. Tad, tikpat pēkšņi kā parādījies, mirdzums nodzisa un istaba atkal iegrima tumsā, kuru izgaismoja tikai viena svece. Radījums sadrūmušu seju apsēdās, viņa acis pievērsās tarakānam, kas rāpoja pa netīro grīdu. Šķita, it kā no viņa novārdzinātā, ķēdēs sakaltā ķermeņa būtu aizplūdis.viss spēks.

Sarapuks centās palikt mierīgs, bet domas prātā skrēja kā trakas.

Tu nedrīksti viņu nevienam rādīt. Pasaule kļūs t-t-traka no šī s-s-skata, viņš izstostīja. Asinis pulsēja viņa sejas sīkajās vēnās, un sirds ar katru sitienu smagi dauzījās. Es tavā vietā, Kadmus, viņu pārdotu kādam, kurš to varētu izmantot ar lielu efektu. Kādam, kurš varētu piekļūt viņa spēka pašiem pamatiem, kādam…

-   Kā tu, Dagda? Tādam kā tu? Lemjēns pārtrauca drauga runas plūdus. Viņš nav pārdodams ne tev, ne kādam cita. Es viņu izrādīšu dāmām un kungiem par gineju… un būšu bagāts cilvēks.

-   Viņš ir eņģelis, Kadmus, īsts eņģelis. Viņu vajag pamatīgi izpētīt. Man ir elektroniskais akumulators, mēs varētu paskatīties, kas notiks, kad viņu elektrizēs. Tās varētu būt labākās zāles pret viņa melanholiju! Sarapuks aizrautīgi iesaucās.

-    Apklusti! Te ir īrnieki, kuri par fārtingu pārgriezīs viņam rīkli, un tie ir tik stulbi, ka nogriezīs viņam spārnus un pārdos kā gulbja spalvas. Lemjēns izstūma Sarapuku no istabas. Viņam nav vajadzīgas nekādas šarlatānu zāles, viņš ir mana nākotne un arī tavējā, ja tu to vēlēsies, bet ar maniem noteikumiem.

6 malus maleficiaĻaunuma ļaunums. ( Latiņu vai.)

Malakinas kundze gāzelēdamās gāja pa garo gaiteni. Visā mājā kaitinoši atbalsojās klauvēkļa klaudzināšana pa misiņa plāksni. Iedama sieviete dusmīgi sēca un ar priekšauta malu trina nost no resnajiem, sārtajiem vaigiem melnos sodrēju traipus. Gaitenī blāvoja dūmu plīvurs no viesistabā tikko iedegtās uguns. Dūmi ar pūlēm lauzās laukā pa šauro skursteņa caurumu, kuram priekšā bija notupušās vārnas.

-   Vakardien! Viņi grib, lai viss būtu noticis jau vakar! viņa noteica, steberēdama uz durvīm.

-    Durvis, Malakinas kundze! Vai jūs varat atvērt durvis? no observatorijas lejup vēlās Bleika balss. Tas ir Bonhems un pārējie. Palūdziet, lai viņi pagaida viesistabā.

Malakinas kundze pamāja ar galvu un bez elpas kaut ko pie sevis nomurmināja. Viņa atbultēja durvis un ielaida iekšā nakti. Pirms sieviete paspēja bilst kādu sasveicināšanās vārdu, Bonhems nostūma vinu no ceļa un ienāca priekšnamā. Viņam sekoja divi vīri smalkās parūkās un garos svārkos.

-   Doktoram Bleikam patiktu, ja jūs viņu pagaidītu viesistabā, teica Malakinas kundze, ievilkdama plaušās auksto nakts gaisu.

Bonhems neko neatbildēja. Vezdams svarīgos ciemiņus uz viesistabu, viņš likās loti uztraukts. Bonhems paostīja gaisu un savilka pieri. Viņam cieši pa pēdām sekoja mazs, tievs vīrelis. Istabas griestus klāja biezi, balti dūmi. Tie karājās gaisā un koda acīs.

-   Viņš vēlas, lai jūs pagaidītu šeit, atkārtoja Malakinas kundze un aizcirta durvis, cīnīdamās ar dziņu ieslēgt viņus tur uz visiem laikiem.

Viņa mēģināja pasmieties, bet plaušas bija bojātas no ilggadējās drēbju balināšanas tvaikiem, un viņa spēja tikai noklepoties.

Sabiens Bleiks skrēja lejā pa kāpnēm, pieturēdams savu mazo austrumniecisko cepurīti. Zilie zīda rītasvārki plivinājās kā buras, kuģim virzoties pilnā gaitā. Malakinas kundze sagrīļojās, atgāja nostāk, lai kāds viņu nenogrūstu no kāpnēm virtuvē.

-   Kungi! Bleiks skaļi iesaucās, vēl pirms atvēra durvis. Kāda nakts mūs sagaida! Viss ir sagatavots un…

Viņš atrāva viesistabas durvis, un gaitenī izlauzās dūmi.

-   Mani draugi, viņš turpināja, negaidīsim šeit! Zvaigznes jau parādās, un šonakt es jums demonstrēšu kaut ko tādu, kas pārsteigs pat lielāko ciniķi.

Bonhems izkāpa no dūmiem maigajā, pienainajā gaiteņa sveces gaismā. Pārējie viesi izlīda no viesistabas kā rēgi no kapa.

Bleiks sveicināja, katru nosaucot vārdā.

-   Jītsa kungs… Lord Flemberg… Lūdzu, nāciet! Viņš sasita plaukstas un pasmaidīja. Negaidīsim ilgāk; tas, ko mums vajag redzēt, drīz pacelsies no debesu dziļumiem.

Tad viņš pagriezās un pamāja pārējiem, lai tie seko viņam augšup pa kāpnēm.

-   Es ceru, ka tas nevilksies pārāk ilgi, Bleik, pieklājīgā balsī sacīja Jītss un ar pirkstiem izbrauca cauri garajai, plānajai bārdai. Mani gaida kāršu galds. Nesaprotu, par ko sacelta tāda jezga. Bonhems nelokāmi palika pie tā, ka mums jānāk šonakt. Kā traks!

-   Lai Dievs mūs sarga no vājprāta un trakonama! ātri atteica Bleiks. Ja man ir taisnība, tad tas, ko jūs šonakt redzēsiet, var ievadīt daudz saprātīgāku laikmetu, nekā jūs jebkad esat redzējuši šajā trakonamā, ko sauc par karalisti.

Bleiks apstājās uz kāpnēm un pagriezās pret abiem vīriem.

-   Pirms ejat tālāk, man jums kas jālūdz. Tas, ko šonakt redzēsiet, ir noslēpums, kuru nedrīkst izpaust līdz īstajam laikam. Citādi, Jīts, tas kļūs par ķērienu nevis zinātnei, bet gan skandālu lapai, kuru sauc par avīzi. Pēc trim dienām jūs varēsiet ziņot visai pasaulei, ko šonakt redzējāt. Vai piekrītat?

Jītss skatījās grīdā un domīgi nobrauca ar garajiem, tievajiem pirkstiem pa margām. Viņš pastiepa uz Bleika pusi putekļaino pirkstu.

-   Netīrumi! Tie ir it visur, un mans darbs ir pastāstīt par to pasaulei. Karaļiem un vergiem, bagātajiem un nabadzīgajiem. Neviens nevar no tiem paglābties. Ar tiem ir pilnas ielas un mūsu prāti, un es esmu šeit, lai atklātu to pasaulei.

-   Jā, un tiem, kuri pērk London Chronicle, viņu pārtrauca Bonhems. Jūs piekrītat viņam, vai ne? Ja atbilde ir pozitīva, mēs ejam tālāk, ja ne, es nolidināšu jūs pa kāpnēm, un varēsiet iet un spēlēt kārtis ar savām ielasmeitām.

Jītss pagriezās un izslējās pāri Bonhemam. Tas bija milzīgs vīrs ar biezām, rupjām uzacīm, tēraudzilām acīm un cīkstoņa stāvu. Jītss nebaidījās ne no viena.

-   Ko tu darīsi, Bonhem? Kur tu mani nolidināsi? Viņš satvēra Bonhemu aiz apkakles un ar vienu roku pacēla gaisā. Vai tu gribi lidot? Tu vari būt pirmais zinātnieks, kurš izbaudīs lidojuma brīnumu.

Jītss pacēla Bonhemu vēl augstāk un turēja virs kāpņu ailas.

-   Bonhem, es atrodos šeit tāpēc, ka saožu labu stāstu, un spēlēšu jūsu spēli tik ilgi, cik man vajadzēs.

Jītss iesmējās un nometa Bonhemu uz kāpnēm.

-   Kungi, turpināsim! Zvaigznes negaidīs, un mums tik daudz kas jāpārrunā un jāredz.

Bleiks ātri soļoja pa pēdējo kāpņu posmu augšup uz observatorijas telpu.

Lielais misiņa teleskops slējās pret naksnīgajām debesīm. Tas bija noregulēts uz pašu augstāko debesu slāni, kur tās bija vismelnākās un tām netika cauri blāvā gaisma no Londonas ielām. Tālu lejā ritēja ierastā dzīve, neko nezinot par notikumiem, kas risinās augšā.

-   Nāciet iekšā! Bleiks satraukts aicināja. Pienāciet tuvāk, un es paskaidrošu, ko jūs tūliņ redzēsiet.

Bleiks runāja ar Jītsu, it kā tas būtu vienīgais, kurš jāpārliecina. Viņš zināja, ka Bonhems un lords Flembergs ticēs, lai ko viņiem stāstītu. Tie bija Karaliskās biedrības vīri un labi pazina Bleiku. Pārliecināt Jītsu bija vitāli svarīgi viņš varēja pavēstīt pasaulei par Bleika komētu. Dažas minūtes Bleiks runāja par savu atklājumu, sparīgi soļodams pa istabu, vicinādamies ar rokām un rādīdams uz debesīm. Sapulcējušies klausījās klusēdami. Pat Jītss stāvēja un vēroja katru Bleika kustību, ieinteresēts, ko viņš teiks.

-    Redziet, kungi, tas var nozīmēt beigas… Dzīvības beigas no šejienes līdz Parīzei. Vai arī komēta var paiet garām Zemei un apbērt mūs ar kosmiskajiem akmeņiem. Kā to pavēstīt pasaulei, lai visi nekļūtu traki vai nepakārtu mani kā meli, ja izrādītos, ka esmu kļūdījies? Bleiks pārtrauca runāt un paskatījās uz vīriem.

-   Kā tad jūs zināt, ka tā ietrieksies tieši šeit? Jītss, plūkādams bārdu, atturīgi vaicāja.

-   No komētas augstuma debesu austrumu daļā un no planētas griešanās, dalot to ar attālumu, ko komēta nogājusi līdz šim, var secināt, ka tā vai nu ietrieksies Zemē, vai arī paies tai garām piecas jūdzes virs mūsu galvām. Jebkurā gadījumā postījumi būs nekad iepriekš neredzētos apmēros.

-   Kas notiks, ja komēta ietrieksies Zemē? lords Flembergs bažīgi jautāja.

-   Nevaru būt pilnībā pārliecināts, bet zinu, ka pēc divdesmit dienām vai nu mēs vēl atrādīsimies šeit, vai arī Cīpsaidas putekļi būs sajaukušies ar mūsu kauliem. Bleiks piegāja pie teleskopa. Ir pienācis laiks jums palūkoties pašiem. Tur gan ir mākonis, bet komētu var redzēt. Tā nāk ar katru dienu tuvāk, daudz tuvāk.

Lords Flembergs pagājās uz priekšu un caur teleskopa lēcām paskatījās uz briesmoni, kurš brāzās cauri kosmosa dziļumiem uz viņu pusi. Telpā bija iestājies pilnīgs klusums. Svece mirgoja vējā, kas pūta no atvērtā loga, un salti, kā lēns bēru gājiens atbalsojās zirgu pakavu duna, tiem klaudzinot pa ielu.

Jītss nepacietīgi mīņājās, gaidīdams savu kārtu. Viņš rakņājās pa svārku kabatām, izmezdams uz grīdas saplēstas papīra strēmeles un ar kurpes papēdi klaudzinādams pa vaļīgu grīdas dēli. Beidzot lords Flembergs atgāja no teleskopa. Jītss ieraudzīja, ka viņa sejai pārslīd savāda izteiksme. Viņš piegāja pie aparāta, lai ielūkotos kosmosā.

Jītsa priekšā atradās ātri lidojoša sarkanbaltas gaismas lode, dūres lielumā; tālumā stiepās tās garā aste. Žurnālistam tā atgādināja sprāgstošu zvaigzni, kas karājās uz melnā debesu audekla, tāpat kā Londonas tilta gaismas plīvoja oktobra dūmakā virs upes.

-   Vai tā ir komēta? Un tās dēļ visa šī jezga? Cilvēk, tā taču atrodas aiz debesu loka! Kā jūs varat par to uztraukties? Jītss izsaucās zemā ziemeļnieka balsī.

-   Ja jūs kaut nieku interesētos par zinātni, tad tas jums liktos visnotaļ svarīgi, atbildēja Flembergs, pirms kāds cits paspēja ierunāties. Redzot komētas astes formu, ir skaidrs, ka tā nāk mums virsū. Jūsu darbs ir pavēstīt šīs ziņas pasaulei, bet ne patiesību… Tas varētu būt par daudz, lai cilvēki saprastu, un mēs nedrīkstam satraukt Londonu, var izcelties revolūcija.

-   Ko tad, jūsuprāt, man sacīt? "Atklāta komēta, nakts priekšnesums, lai apgaismotu Londonu"? Es zinu, vēl labāk: "Karstākā parādība kopš Lielā ugunsgrēka, un tā ierodas tieši pie jūsu sliekšņa!" Vai jūs gribat, lai es uzrakstu tādu virsrakstu? Kurš var pateikt, vai kaut kur nav vēl kāds muļķa zinātnieks, kas tieši šobrīd vēro debesis un grasās pavēstīt pasaulei to, ko jūs nevēlaties tai darīt zināmu? Jītss dusmīgi raustīja savu garo bārdu.

-    Tieši tāpēc jums nākamajā pirmdienā jāpublicē paziņojums, ka Bleiks atklājis komētu, Flembergs, piegājis pie loga un aizvilcis aizkarus, noteica. Pastāstiet, ka tā paies garām Zemei un ka es esmu apstiprinājis Bleika aprēķinus! Karaliskā biedrība saka…

-   Karaliskā biedrība, tas burvīgais nejēgu un šarlatānu apkopojums! Apžilbināsim viņus ar jaunu zinātni! Vai to jūs vēlaties no manis? Jītss jautāja. Paskatieties, kas notika iepriekšējā naktī! Viena trīce, un tāds tracis! Tika nogalināts vairāk nekā simt cilvēku. Izskaidrojiet man to! Kas to izraisīja? Kāpēc Londonas suņi kļuva traki? Neviens no jums nevar dot atbildi. Zinātne, mani dārgie draugi, ir bijusi nolikta svaru kausos un atzīta par vieglu. Jums visiem vajadzēja turpināt taisīt zeltu no vara. Vai tā tas viss nesākās? Daudzi nojums ir slaveni brīnumdari.

Jītss piegāja pie durvīm, pagrūzdams Bonhemu nost no ceļa.

-   Jūs dabūsiet savu stāstu, Flemberg, bet es gribu zināt, kas notiek, un, ja komēta mums trāpīs, mana kariete būs pirmā, kas trauksies pa Ziemeļu ceļu laukā no šīs smirdošās pilsētas. Tagad atvainojiet, man ir neatliekamas darīšanas.

Jītss aizcirta durvis un brāzās lejā pa kāpnēm. Varēja dzirdēt, kā viņa smagais stāvs nodārdina pie katra pakāpiena un aizvirzās pa priekšnama grīdu. Kad viņš izgāja pa ārdurvīm, atskanēja skaļš būkšķis.

Zinātnieki stāvēja blāvajā sveces gaismā un skatījās cits uz citu.

-   Ko viņš darīs? Bonhems piesardzīgi pārtrauca istabā iestājušos klusumu.

-   Jītss ir mans cilvēks, mierīgi noteica lords Flembergs. Viņš darīs, kā es teikšu, un viņš to zina. Bez manas naudas viņam nebūtu avīzes, bet ne visi to zina.

-   Kāpēc tagad, Bleik? Vispirms zemestrīce, un tagad komēta. Vai tam ir kāda dziļāka jēga, kuru mēs nezinām? Bonhems klusu jautāja, ar acīm pārslīdēdams istabai. Ja es būtu reliģiozs cilvēks, es teiktu, ka pienākusi pastarā tiesa un tas radījums debesīs ir Radītāja sūtīts, lai piebeigtu mūs visus. Viņš apsolīja nekad vairs nesūtīt uz Zemi asins plūdus, bet nekur nav minētas uz Zemi krītošas zvaigznes.

-   Jums taisnība, atteica Bleiks. Kā jūs pareizi sacījāt, nav minētas no kosmosa krītošas zvaigznes, un tas, ko mēs novērojam, ir nevis reliģiska problēma, bet gan zinātniska. Mūsu, zinātnieku, amata pienākums ir sniegt skaidru ieskatu notiekošajā un īstajā laikā brīdināt pasauli.

-   Vai vispār nebrīdināt, vēsi piebilda lords Flembergs. Nedomāju, ka mums vajadzētu cilvēkiem kaut ko teikt. Karalim kā mūsu patronam gan jāzina, lai viņš varētu nokļūt drošā vietā, tāpat arī mūsu ģimenēm, kalpotājiem un biedrības locekļiem. To vajadzētu darīt tā, lai neizraisītu nekādu paniku. Es pateikšu

Jītsam, lai nepiemin, kur var ietriekties komēta. London Chronicle izsmies katru zinātnieku vai šarlatānu, kurš uzdrošināsies apgalvot, ka komēta ietrieksies Zemē.

Flembergs brīdi klusēja, un viņam radās neskaidra doma.

-   Mēs varētu ielūgt visus cilvēkus uz sarīkojumu, lai redzētu, kā zvaigzne paiet garām Zemei. Mēs paši atrastos drošībā, ceļā uz ziemeļiem, bet vini būtu Haidparkā.

-   Viņi būtu nolemti nāvei! Tā būtu liela nelaime, nepārliecinoši ieminējās Bonhems.

-   Vai tas būtu tik slikti? turpināja Flembergs. Tas tikai pabeigtu to, ko mēs iesākām ar Lielo ugunsgrēku. Pasauli ir nepieciešams attīrīt no neziņas, māņticības un bailēm. Tieši tādu rezultātu varētu sasniegt. To, ko jūs dēvējat par nelaimi, es nosauktu par iespēju.

Flembergs paskatījās uz abiem vīriem. Viņa acīs kvēloja tāda kaisle, kādu Bleiks nekad agrāk nebija redzējis.

-   Ņūgeita nespēj uzņemt vairāk cietumnieku, un trakomāja ir pārblīvēta ar trakajiem. Sī svarīgā notikuma apokalipse attīrītu Londonu no visiem mēsliem, kas piegružo ielas. Nebūtu slikta vakara izklaide. Lords Flembergs uzsmaidīja Bleikam. Mēs ar Jītsu rītvakar vienpadsmitos kopā ar jums Nando kafejnīcā iedzersim šokolādi. Vēlu jums labu nakti, un paturēsim to visu noslēpumā!

Flembergs devās uz durvīm un, paspraucies garām Malakinas kundzei, ātri atstāja māju.

Bonhems paskatījās uz Bleiku.

-   Tu nepieminēji, kas ir teikts Nemorensis. Tev bija iespēja viņiem visu izstāstīt, bet tu to neizdarīji, viņš dusmīgi teica. Kā tad ar pareģojumu? Vai lords Flembergs nedomātu citādi, ja viņš zinātu par grāmatu?

-   Flembergs domātu tieši tāpat, ja zinātu par Nemorensis. Es nevaru viņam tik lielā mērā uzticēties, lai skaidrotu to, ko zinām mēs. Viņš ir zinātnieks un maz ko saprot par likteni. Nemorensis ir Visuma patiesība, tā ir zinātne, saprāts un viss, kas uz mūžīgiem laikiem sajaukts kopā ideālā patiesībā. Savukārt lorda Flemberga kājas ir iestigušas cilvēka saprāta mālos un kabalas zinātne atrodas aiz viņa sapratnes robežām. Bleiks pavērās uz skapi, kurā bija paslēpis Nemorensis. Tas jāpatur noslēpumā.

Bleiks, satraukti savilcis uzacis, palūkojās uz Bonhemu un dziļi ievilka elpu.

-   Man tev kas jāpastāsta. Tu domāsi, ka esmu traks. Pagājušajā naktī es izlasīju Nemorensis no vāka līdz vākam un, kad pāršķīru pēdējo lappusi, man acu priekšā pavērās vēl viena lappuse ar uzrakstiem. Tie vēstīja par spēku, kas pārņems pasauli, kad Zemē ietrieksies komēta Vērmele, bet tas vēl nav viss. Bleiks norausa no pieres sviedrus. Šorīt es atgriezos, lai pārbaudītu savu darbu, izņēmu no skapja Nemorensis, iztinu to un tad atvēru pēdējo lappusi. Tur bija uzradušās divas jaunas lappuses, jauni ieraksti ar roku uz lappuses malām. Tici man, īzak, es nekļūstu traks.

Bleiks piesteidzās pie skapja un, izņēmis no kabatas garu misiņa atslēgu, atvēra slēdzeni, kas cieši aizdarīja skapja durvis. Viņš ceremoniāli izņēma no plaukta Nemorensis un nolika to uz galda.

-   Paraugies pats! Bleiks norādīja uz jaunajiem ierakstiem.

Bonhems neticīgi paskatījās.

-   Vai tu to izdarīji, Sabien? viņš jautāja, pāršķīris lappuses uz priekšu un atpakaļ, ar acīm meklēdams, kā tās pievienotas.

-   Nevar atrast ne šuves, ne līmes pēdas, Bleiks atteica. Izskatās, it kā tās būtu izaugušas no grāmatas muguriņas, kā aug koka lapas, kas tiecas pretī saulei. Tās ir cieši iestiprinātas. Šodien es mēģināju vienu izraut no grāmatas, bet, izmantojot visu savu spēku, nespēju to ne izkustināt no vietas, ne saplēst.

Bonhems pāršķīra beidzamo lappusi.

-   Tā vēsta par mocībām un sabrukumu, uguni un sēru. Zeme nodrebēs, un tas būs sākums lielu ciešanu laikam. Nemorensis runā par kādu radījumu. Par cilvēku, kurš spēj lidot un ir aizbēdzis no debesīm. Viņam ir atbilde uz mūsu jautājumiem.

-   Vai tu tam tici, Sabien? Grāmatām, kas aug, un komētām, kuras sagraus mūsu dzīvi?

-   Es ticu tam, ko redzu un sajūtu. Es meklēju patiesību.

Bleiks apklusa un piegāja pie loga. Viņš atvilka aizkaru, atstājot mazu spraudziņu, un caur to palūkojās uz laukumu.

-   Nāc, paskaties! viņš uzsauca Bonhemam. Katru nakti zem kokiem stāv kāds vīrs. Viņš novēro šo māju.

Bonhems paglūnēja pa aizkara spraugu. Tur, tālu gobu ēnā, viņš saskatīja tumšu vīrieša siluetu un atspīdumu no māla pīpes.

-   Vīrietis tur ir visu laiku, sacīja Bleiks. Viņš sekoja man uz Pikadili un atpakaļ. Viņš ir ģērbies kā hugenots melnā cepurē, garos, melnos svārkos un nekad nesmaida.

-   Varbūt viņš vienkārši bēg no vajāšanas un gaida, lai varētu tev nolaupīt naudu. Bonhems iesmējās.

-   Tu vari smieties, īzak, bet visa šī situācija kļūst ar katru dienu dīvaināka. Es ticu, ka darbojas kādi spēki, par kuriem mēs maz ko zinām. Ja tas būtu hugenots, tad viņš te neatrastos svētdienas rītā. Viņš nespētu pretoties baznīcas zvanu aicinājumam.

-   Kāpēc tad tu neizseko viņu? Viņam taču kaut kur vajag gulēt un ēst, un pat franči nav tik vulgāri, lai atvieglotos zem gobas.

-   Esmu viņu novērojis viņš neēd un neguļ. Viņš stāv tur, kad es eju gulēt, un joprojām atrodas turpat, kad pieceļos. Viņš pārvietojas tikai tad, ja to daru es. Kad pūš vējš, viņš vienkārši saslien apkakli un atbalstās pret koku. Ja es nebūtu redzējis viņu tuvumā, tad teiktu, ka tas nav cilvēks, bet rēgs.

-Arī dzīvajiem ir iemesls mūs vajāt, Bonhems noteica, raudzīdamies lejā uz ielu. Vai es varētu aiziet un piedāvāt viņam vakariņas? Varbūt viņš jutīsies ērtāk, ja atnāks un atpūtīsies kopā ar tevi, lai jūs abi varētu iepazīties…

-   Lai varētu pārgriezt man rīkli, un viss? Bleiks atteica.

-   Nu labi, ielūkosimies viņam sejā! Bonhems pievilka teleskopu pie loga un noregulēja to tā, lai varētu redzēt caur aizkara spraugu.

Paskaties! iesaucās Bleiks. Kas ar vinu notiek?

Kamēr abi vīri skatījās, svešinieks viņu acu priekšā sāka izgaist. Vispirms kājas pārvērtās sudrabotās sprikstis, kas virmoja kā uguns dzirksteles. Tad balti kvēlot sāka rokas un visu ķermeni apņēma gaisma. Un tad pēkšņi viņš bija pazudis. Zālē virpuļoja gobas nodzeltējušās lapas. No vīrieša vairs nebija ne miņas.

Bleiks vērās tumsā. Gaisma no traktiera raidīja cauri kokiem baisas ēnas. Mirstošās lapas nokarājās no zariem kā pakārti cilvēki karātavās un čaukstinājās cita pret citu. Laukumā lampas gaismā virpuļoja upes miglas velniņi. Bleiks skatījās vēl un vēl, neticēdams savām acīm.

Ne Bleiks, ne Bonhems neredzēja mazu, druknu radījumu, kas steberēja pa ielas netīrumiem zem viņu loga un kā izsalkusi žurka metās lejā pa pakāpieniem, kuri veda uz mājas pagrabu, un tad ielīda iekšā pa atvērtajām trauku mazgātavas durvīm.

7 Londonas tilta gramatnieks

Kad Ageta mēģināja ielīst pa šauro spraugu veikalā, virs galvas ieskanējās mazs misiņa zvaniņš. Izkārtne virs durvīm trekniem burtiem vēstīja: Tadeušs Breisgēdls grāmatsējējs un tirgotājs. Vārdus ietvēra lielas, zeltītas grāmatas lappuses. Spēcīgajā vējā, kas pūta no upes, tās plivinājās šurpu turpu, aicinot ikvienu ieiet citā pasaulē.

No spirdzinošās rīta saules spožuma Ageta nonāca veikala tumsā, kur oda pēc pelējuma un mitra papīra. Sī vieta viņai atgādināja Roterhītas krastmalu ar tās pūstošu zivju iekšu smaku. Tās bija sakrautas kaudzē žūstošajās smiltīs tirgus galā. Lielie velvētie griesti atgādināja katedrāli. Gari zirnekļa tīklu pavedieni šūpojās uz priekšu un atpakaļ, mirgodami sveču liesmās, kas izgaismoja katru eju.

Agetai prātā skanēja Hezrīnas balss: "Grāmatu tirgotājs… Londonas tilts…" Te nu viņa bija Tadeuša Breisgēdla grāmatveikalā. Viņa nekad agrāk nebija tādā vietā uzturējusies. Tā bija plaša telpa, apdarināta ar tumša ozolkoka dēļiem no veciem kuģu vrakiem.

Augstu pie sienas pacēlās kuģa priekšgala rotājums sieviete violeti zilā apmetnī noraudzījās lejup uz putekļiem klātajiem plauktiem, kuri bija līdz pēdējam piebāzti ar ādas vākos iesietām grāmatām.

Ageta klusu aizvēra aiz sevis durvis, un baznīcas zvanu skaņas, kas plūda iekšā no Grabstrītas stūra, pieklusa. Zvani skandēja dziesmu par to, ka Dievs nav miris, un aicināja guļošos mosties, celties no gultām un iznākt saules gaismā, lai izlauztos no tumsas burvestību varas. Iekšā, grāmatveikalā, uzrakstiem klātās sienas apslāpēja zvanu troksni.

Ageta arvien vairāk apjauta, ka šajā augsto plauktu labirintā kāds viņu novēro. Meitene paskatījās augšup uz kuģa rotājumu viņai pretī raudzījās tā nedzīvās acis. Pa grīdu gar kājām pamuka peles un pazuda sienās. Ageta piesardzīgi un lēni lika soļus starp diviem gariem grāmatplauktiem, kas sniedzās no grīdas trīs viņas augumu augstumā. Cenzdamās elpot bez skaņas, viņa arvien vairāk sajuta kaklā kamolu. Visu laiku meiteni nepameta sajūta, ka telpā atrodas kāds, kuru nevar saredzēt. No veikalnieka nebija ne miņas, tikai rinda virs rindas grāmatām pārblīvētu plauktu, no kuriem bira smalki, balti putekļi. Cauri čīkstošajiem grīdas dēļiem pūta vējš un noklāja ar putekļiem katru eju.

Meitene apstājās, mierīgi pastāvēja un ieklausījās. Ar acs kaktiņu viņa pamanīja no vienas ēnas citā iemetamies mazu, tumšu figūru. Veikals čīkstēja un vaidēja. Tālu lejā bija dzirdama vāja ūdens tecēšanas skaņa. Tad viņa sajuta mugurpusē uz kakla siltu elpu, kas pūta aiz apkakles, un sadzirdēja bērnu čukstus. Meitene pagriezās pret troksni; veikals joprojām bija tukšs.

Pēkšņi no augšējā plaukta atskanēja šļūcoša skaņa, ādai slīdot pa koku. Uz grīdas kā virpuļviesulis novēlās putekļu un peļu mēslu mākonis. Tam pakaļ nokrita liela, melna grāmata ādas vākos. Tās biezā muguriņa, atsitoties pret netīrajiem koka grīdas dēļiem, norībēja, un tad tā atvērās kā melns gulbis, kas nošauts un nokritis no debesīm.

Ageta piespiedās tuvāk plauktiem, un viņu apbēra smacējošs mākonis. Meitene atkal izdzirda klusus bērnu čukstus, kas viņai uzdzina bailes.

Kas tur ir? viņa iesaucās. Kāpēc jūs man tā darāt?

Aiz grāmatplauktiem ieskanējās bērnu ķiķināšana. Agetai gribējās bēgt ārā no veikala dienasgaismā. Virs galvas atkal atskanēja šļūkāšana, un neredzamas nerātnas rokas nogrūda no plaukta vēl vienu grāmatu ādas vākos. Biezais papīrs nočirkstēja pret cieto koku, tad grāmata nokrita uz grīdas ar muguriņu uz leju un krītot atvērās. Atkal ejās atbalsojās klusi smiekli, it kā viņai apkārt skraidītu simt bērnu.

Ageta juta, kā caur katru grīdas dēli pūš vējš, atnesot līdzi upes smaržu. Grāmatas lappuses sāka mirdzēt kā rudens lapas, un atvērās trekns, melns raksts.

Meitene piesardzīgi virzījās gar grāmatplauktiem, uzmanīdamās, lai viņai neuzkristu vēl kāda grāmata. Putekļi mutuļoja viņai apkārt kā biezs mākonis, tad tas tikpat ātri, kā bija parādījies, atkal izzuda, atstājot viņu raugāmies uz grāmatu ar atšķirtajām nodzeltējušajām lappusēm. Acis piesaistīja melnais, treknais raksts, kas likās uzskricelēts ar roku pāri lappusei:

Nāve, neesi lepna, kaut daži dēvē tevi par* varenu un draudīgu,

Nemirsti, nabaga nāve, citādi tu nespēsi nogalēt mani…

Tu esi likteņa, veiksmes, karaļu un izmisušu vīru verdzene!

Ageta ātri izlasīja katru rindu, un sirdsbalss viņai teica, ka tie ir īpaši, pravietiski vārdi, kas domāti tieši viņai. Šos vārdus viņai teica radījumi, kuriem nebija cilvēka balss un kuri čaloja bērnu smiekliem, spēlējot veiksmes spēli ar viņas iztēli. Meitene bija likteņa verdzene, ieslodzīta noslēpumainu zināšanu labirintā. Kaitinošie smiekli atskanēja atkal.

Tālu sev zem kājām Ageta izdzirda, kā kaut kas vai kāds tiek vilkts pa akmens grīdu. Caur šķirbām lielajos ozolkoka grīdas dēļos izlauzās sveces gaisma. Ageta nogūlās putekļos un paraudzījās pa kādu lielāku spraugu pagrabā. Tur, lejā, mazs, apaļīgs vīriņš vilka pa pagraba grīdu garu, resnu maisu. Viņš nometa maisu pagraba stūrī un pagriezās uz durvju pusi. Ageta viņu vairs neredzēja, bet tad meitene izdzirda uz koka kāpnēm apslāpētu soļu būkšķus, kuri cēlās augšup no dziļuma, it kā tuvotos kāds jūras briesmonis.

Ageta ieskrēja nākamajā ejā. Tā bija tukša, skaņas nedzirdēja. Visapkārt pletās bezgalīgs daudzums plauktu un grāmatu, un eju. Meitene skrēja pa eju, pagriezās, skrēja atkal,, cenzdamās atrast veikala durvis, un tad viņa saprata, ka ar katru pagriezienu tiek aizvesta tālāk no brīvības un tuvāk grāmatu labirinta centram.

Agetai pakaļ dzinās sīku pēdiņu soļi, un visapkārt virmoja bērnu smiekli. Meitene skrēja vēl ātrāk. Aiz viņas gāzās grāmatas, grabēdamas pa koka grīdu kā spēcīgs lietus. Meitene skrēja pa kreisi, tad pa labi, un ar katru pagriezienu soļi tuvojās, sīko balstiņu čuksti kļuva arvien skaļāki. Un tad Ageta vienā mirklī atradās veikala centrā. Virs viņas slējās liels, papīriem apkrauts trīskājains galds. Vienā tā malā bija apbružāta ozolkoka podesta pakāpieni. Telpas labajā pusē atradās lielas durvis. Tās bija mazliet pavērtas, un caur tām no tumsas ieplūda upes smarža.

Smiekli un sekojošie soļi apklusa, sīkās balstiņas izzuda, un viss kļuva nāvīgi kluss. Papīrus sāka pūst spēcīgs sāļš vējš, kas nāca no pagraba. Pret katru pakāpienu dunēja smagi soļi. Ageta saprata, ka ilgi vairs nebūs viena, un, domājot, ko lai tagad dara, viņai cauri izplūda baiļu vilnis. Bēgt nozīmētu paciest rēgu bērnu vajāšanu, savukārt palikt nozīmētu vienai stāties tā priekšā, kas viņu sagaida. Acs rēta spoži dega zem mājās izgatavotā pārsēja. Asinīm paātrināti plūstot pa vēnām, pulsēšana brūcē pastiprinājās. Atkal atausa prātā Hezrīnas vārdi: "Grāmatu tirgotājs, Londonas tilts…"

Pēkšņi pagraba durvis atsprāga vaļā un viņas priekšā nostājās apaļīgais vīriņš ar plānajiem matiem un pliko galvvidu. Viņš uzsmaidīja Agetai, it kā būtu meiteni gaidījis. Rokās viņš turēja lielu grāmatu saini.

Nāk paisums, šīs grāmatas ir jāpārvieto. Tās ir vērtīgas, ļoti vērtīgas. Negribu, lai tās samirktu. Tad viņš paskatījās uz Agetu un pasmaidīja. Palīdzi man, nāc, paņem tās no manis!

Vīriņš ar pūlēm stiepa grāmatu kaudzi. Ageta saminstinājās, tad piegāja, lai palīdzētu, un paņēma trīs lielus audeklā iesietus appelējuša papīra sējumus.

Meitene izlasīja uz katras grāmatas muguriņas nosaukumu: Mirušo dialogi, Elles būtība un plāns, Labas nomiršanas māksla.

Grāmatu tirgotājs pamanīja viņas skatienu.

-   Tās domātas kādam Ņūgeitas cietumniekam, vīriņš paskaidroja. Viņam piespriestas karātavas. īsts džentlmenis, grib sagatavoties tam, kas viņu sagaida.

Grāmatnieks nometa pārējās grāmatas uz grīdas.

-   Tu vari tās salikt uz krēsla. Tas ir īpašs pasūtījums. Viņš apstājās, izvilka no vestes kabatas lielu, baltu drēbes gabalu un ar to noslaucīja sviedriem klāto pieri. Esmu Tadeušs Breisgēdls, bet tu vari mani saukt par Tadeuša kungu. Nu, ko es varu tev piedāvāt?

Ageta nezināja, ko teikt.

-   Es… es… Viņa plātīja muti kā slāpstoša zivs. Es kaut ko meklēju.

-Vai tad mēs visi to nedarām? vīrietis noteica, aplūkodams meiteni no galvas līdz kājām.

Tadeušs bija maza auguma vīrs ar resnu vēderu. Viņam bija rupji, sirmi mati, kas nokarājās līdz pleciem un bija saķemmēti pāri plikajam galvvidum. Agetas uzmanību piesaistīja viņa dzirkstošās acis. Meitene zināja, ka ir tajās raudzījušies jau kaut kad agrāk, tikai nevarēja atminēties, kur. Kad grāmatnieks pasmaidīja, Ageta saprata, ka viņam nav īsto zobu. Tie šķita viņa mutei pārāk lieli, lai gan bija meistarīgi izgatavoti no emaljēta vara un iestiprināti ar spēcīgām atsperēm, kas lika mutei pavērties pie katra izrunāta vārda.

-   Vai tu zini, ko meklē? Tas vienmēr palīdz. Viņš mēģināja savākt matus uz galvas virsas. Es pats esmu Oksfordas cilvēks, tur es iemīlēju grāmatas. Tās spēj ienest vienmuļajā dzīvē laimi un prieku, jo aizved mūs uz citām vietām un piešķir domas, kurām mēs šajā pilsētā nekad netiktu klāt.

Tadeušs paskatījās uz meitenes apsaitēto roku.

-   Ko tu ar to izdarīji? viņš apjautājās.

-   Tas ir apdegums, meitene ātri nomurmināja.

-    Apdegums no sveces. Dakteris Sarapuks teica, ka man tas jātur apsiets…

Tadeušs paskatījās uz viņu tā, it kā Sarapuka vārds viņam būtu zināms. Tad viņš kaut ko noņurdēja un palūkojās uz grāmatām, kas bija izsvaidītas pa veikalu.

-   Šodien būs noslogota diena, izskatās, ka viņi… veikalnieks aprāvās, it kā sapratis, ka izteicis par daudz.

-   Ak jā! Grāmatas! Vai tu zini, ka tās nes tev sapņus?

Tadeušs saņēma Agetu aiz rokas un pieveda pie zemā loga, no kura pavērās skats uz Temzu.

-   Izlasi grāmatu, un tu nedēļu sapņosi es tev saku. Ja vēlies sapņot, aizmirsti par sieru un rūgušpienu! Lasi grāmatu! Vislabāk izlasi manējo!

Tadeušs pārbrauca ar pirkstu grāmatplauktam, it kā meklētu kādu īpašu grāmatu. Viņš paņēma plānu, zaļu sējumu un pasniedza to Agetai.

-   Šī ir manējā, viņš lepni noteica. Tā padarīja dzīvi par sapni, vienu no tiem sapņiem, kādus redz pirms pamošanās. Es to labi atminos.

-   Par ko tā ir? Ageta vaicāja, šķirstīdama lapas.

-   Par kādu vīru, kas pavada savu dzīvi, kaut ko meklēdams, un tad viņš satiek kādu sievieti un iemīlas un viņam neko vairs nevajag meklēt.

Tadeušs paskatījās laukā pa logu uz upi. Abiem pāri nolaidās savāda grūtsirdība, un dažas minūtes viņi klusējot noraudzījās mainīgajā ainā. Tālu lejā mazas sarkanas un zaļas laiviņas veda cilvēkus pāri Temzai un atpakaļ, un tālākajā krastā šļakstījās sīki vilnīši. No ādas apstrādes darbnīcas garā dūmeņa Sautvorkas ciemā augšup stiepās dūmu stabs, it kā savienojot zemi ar debesīm. Tas pacēlās pāri zaļajiem laukiem, kas stiepās gar upes krastu.

Šķita, it kā Tadeušs meklētu pie apvāršņa kaut ko pazaudētu, kaut ko vērtīgu, kas varētu viņu izglābt. Upes plūdums mainījās. Lejā vecā Temza nopūtās, un pret resnajiem tilta balstiem sitās balta ūdens mutuļi. Tadeušs noraudzījās lejup uz kādu laivinieku, kurš izmisīgi pūlējās neiekļūt virpulī.

-    Gudrs cilvēks iet pa tiltu, un tikai muļķis pārvietojas zem tā. Runā, ka Svētā Klementa dienā, tieši pirms saullēkta, zem tilta parādoties virpulis. Ja mirklī, kad saule saskaras ar ūdeni, tu ienirsi no tilta atvara vidū, tad no šīs pasaules nonāksi citā. Skaistuma un noslēpumu vietā, kur mēs vairs neesam likteņa, veiksmes, karaļu un izmisuma vergi.

Šie vārdi lika Agetai nodrebēt un izrāva viņu no sapņiem. Viss meitenes ķermenis trīcēja, it kā to būtu sagrābis piepešs spēks.

Tadeušs redzēja, kas notiek.

-   Arī man reiz tā gadījās. Likās, it kā kāds būtu izgājis man tieši cauri. Tev vienkārši jācer, ka tas otrā pusē izies laukā un nesāks pastrādāt ar tevi nedarbus, viņš noteica, palūkodamies apkārt.

Šķita, it kā vīrietis runātu nevis ar Agetu, bet ar kādu citu, kurš atrodas tuvumā un ieklausās katrā viņa vārdā. Tad viņš vēlreiz paskatījās uz grāmatu meitenes rokās.

-   Daudzas vēlēšanās cilvēkiem rodas, lasot grāmatas. Tās ir kā iztēles ugunsgrēki. Revolūcija var sākties no viena vārda, viens teikums var iedrošināt vīrus cīņai. Viņš pēkšņi apklusa, it kā aizmirsis kaut ko ļoti svarīgu. Ar visām šīm sarunām es piemirsu pajautāt tavu vārdu. Tā ir mana vaina, es vienmēr par daudz runāju.

-   Ageta Lemjēna, meitene sapņaini atbildēja. No Flītstrītas īres nama.

Veikalnieks vēlreiz pavērās laukā pa logu, it kā nebūtu dzirdējis atbildi.

-   Ir vēl tikai viena grāmata, kas nepieciešama manai kolekcijai, un tad es varēšu nomirt kā laimīgs cilvēks. Tā ir ļoti reta grāmata, un, ja man tā būtu, es varētu atgūt kādu, ko tik sen esmu zaudējis. Tadeušs pagriezās, paskatījās uz Agetu sakniebtām lūpām, un pāri viņa vaigam noritēja asara. Reiz es šo grāmatu gandrīz ieguvu. Sagatavoju tai vietu grāmatplauktā, bet, pirms tiku tai klāt, to man atņēma, un līdz ar to es zaudēju vienīgo cilvēku, kas man jebkad bijis dārgs. Tā bija jauna meitene, līdzīga tev, ar tādu pašu smaidu un kvēlu sirdi. Viņa vēlējās ko vairāk, nekā jaunais Oksfordas grāmatnieks varēja sniegt. Viņas dzīve bija domāta lielumam, mana neziņai. Viņa atstāja man ko tādu, ko es nevaru aizmirst un nesīšu līdz savai nāves stundai.

Tadeušs paberzēja labās rokas plaukstu.

-   Vai šai grāmatai ir nosaukums? Ageta apvaicājās, vēlēdamās viņam palīdzēt. Es varētu pārmeklēt visus Londonas grāmatveikalus. Jūs zināt, es māku lasīt. Tad jūs varētu atgūt grāmatu un zaudēto meiteni.

-   Kāpēc tu gribi man palīdzēt? Tadeušs apsēdās uz karnīzes un pavērās laukā pa logu. Tu taču mani nepazīsti, nekad agrāk neesi redzējusi.

-   Vai tai ir arī nosaukums? meitene uzstājīgi atkārtoja.

-Nemorensis… To sauc Nemorensis, viņš domīgi noteica. Tā ir veca grāmata, kas uzrakstīta pirms tūkstošiem gadu. Skaists veidojums.

Vīrietis pēkšņi atkal atdzīvojās, grūtsirdība bija zudusi.

-   Tāda grāmata ir vērta visa, kas man pieder, tāda grāmata ir vērta, lai tās dēl nomirtu…

Nemorensis vārds iespiedās Agetai prātā. Šķita, it kā slēdzenē būtu slepeni ielikta atslēga un lēnām pagriezta. Meitene atkārtoja vārdu vēl un vēl, un atmiņā uzplaiksnīja cita pasaule. Viņa sajuta rokā sāpīgu smeldzi, un cauri apsējam izsūcās asinis. Pulsēšana un sāpes pastiprinājās, un viņa piespieda roku sev klāt. Tadeušs satvēra meiteni, lai viņa nenokristu. Ageta apsēdās uz loga malas, cerēdama, ka sāpes pāries. Domās mutuļoja un kūlās vārds Nemorensis, tas spriedās kaklā, it kā viņa būtu spiesta to izrunāt.

-NEMORENSIS! viņa iekliedzās spalgi kā sieviete, kas piesprādzēta pie dzemdību krēsla. NEMORENSIS! NEMORENSIS!

Kad Ageta izrunāja šo vārdu, pārņēma atvieglojuma izjūta un sāpes mitējās. Viņa zināja, ka tā ir Bleika grāmata, tā, par kuru doktors runāja zemestrīces naktī.

Meitene palūkojās uz asinīm notriepto pārsēju, kuru Tadeušs bija sācis ātri attīt. Viņš notina linu saiti no ievainojuma. Tajā vietā bija redzama jauna āda. Apdegums bija izzudis, nebija palikusi pat rēta. Uz viņiem noraudzījās tikai košsarkana acs formas zīme ar melnām malām. Ageta pašūpoja roku sāpju nebija.

Tadeušs paskatījās uz viņu.

-   Es zināju, ka ar tevi notiek kaut kas dīvains, viņš teica, salocīdams pārsēju. Man bija paredzēts šodien ar tevi satikties, tu esi pie manis atsūtīta. Es ļoti labi pazīstu šo zīmi. Tā tiek iededzināta rokā kā sēkla, un tad ar laiku tā iedegas prātā. Šīs beidzamās dienas ir bijušas…

-   Tās ir bijušas drausmīgas, Ageta viņu pārtrauca, neticami dīvainas. Uz katra stūra gaidīja tādas lietas, ar kādām es nekad agrāk nebiju sastapusies. Es nedrīkstēju nevienam stāstīt. Mans tēvs būtu…

Viņa apklusa un paskatījās uz Tadeušu.

-   Viņš būtu teicis, ka tevi vajag sūtīt uz trakonamu. Es pazīstu Kadmusu Lemjēnu. Viņš nav sapņotājs vai gaišreģis. Viņš stāv ar kājām uz zemes, un vēderā tam skalojas džins.

Tadeušs un Ageta iesmējās. Pirmo reizi meitene sajuta dziļu atvieglojumu, likās, ka šajā cilvēkā viņa atradusi kādu, kurš viņu saprot.

-   Es zinu, kam tu esi gājusi cauri, un Tadeuša kunga personā tu vienmēr atradīsi draugu.

Piepeši pie durvīm atskanēja neatlaidīga zvanīšana. Tadeušs deva Agetai zīmi palikt klusu.

-   Ej, sameklē grāmatu! Viņi tevi neapgrūtinās, kad veikalā ir apmeklētājs. Lai dzirdētu, kur viņi ir, nepieciešamas īpašas ausis, un ne katram tādas ir.

Pa veikala grīdu klaudzināja metāliski papēži. Tie mērķtiecīgi virzījās cauri grāmatu rindām uz viņu pusi. Ageta izlikās, ka centīgi pārlūko grāmatplauktu sev priekšā, bet Tadeušs atgriezās pie sava galda, uzkāpa pa pakāpieniem un nostājās uz podesta, no kura varēja pārredzēt katru veikala eju. Viņš izņēma no vestes kabatas biezas brilles, uzlika tās uz degungala un lūkojās tumsā.

Pa garo eju ar grāmatplauktiem, kas bija pilni vēstures grāmatām, uz Tadeuša pusi nāca garš vīrietis, ģērbies no galvas līdz kājām melnā, pār acīm pārvilktu cepuri. Viņa tērps bija apdarināts ar zeltītām tresēm, zābaki spīdēja un laistījās. Vīrietis pagriezās ap stūri un nostājās Tadeuša priekšā. Svešinieks nolūkojās uz grāmatnieku lejup pāri brillēm kā liels, nikns ūpis. Tad, saraucis vienu uzaci, vīrietis vēlreiz paskatījās uz Tadeušu un stingi pasmaidīja.

-   Es meklēju kādu grāmatu, svešais skaļi noteica, un viņa izruna lika Agetai pēkšņi pagriezties.

Ieraugot apmeklētāju, meitene izbijusies atspiedās pret plauktu. Tas bija cilvēks no Holbornas, svešinieks no sapņa. Viņš paskatījās uz meiteni un pasmaidīja.

-   Trīs reizes nedaudzās dienās, viņš bilda savā klusajā balsī. Varētu padomāt, ka tu mani izseko.

Tadeušs ātri pārtrauca vīrieti:

-  Vai jūs meklējat kādu īpašu grāmatu, kungs? Spriežot pēc jūsu drēbēm, neesat šejienietis.

-   Jūs esat ļoti gudrs cilvēks, un jums ir taisnība abos gadījumos. Grāmata, kuru es meklēju, ir ļoti īpaša. Reiz tā piederēja man, bet es to kaut kādā veidā pirms daudziem gadiem nozaudēju. Viņš palūkojās uz Agetu. Tas, protams, no manas puses bija ļoti muļķīgi. Tā ir grāmata, kas nedrīkst nonākt nepareizajās rokās, tajā ir pārāk daudz ģimenes noslēpumu.

-   Ja pārjums ir sarakstītas grāmatas, jūs droši vien esat no smalkas ģimenes, Ageta drosmīgi noteica.

-   Neviens taču nekad negribēs neko rakstīt par mani.

-   Daudz svarīgāk, lai tevi labi pazīst viens cilvēks, nevis interesējas visa pasaule, svešinieks atbildēja.

-   Un kas uzrakstījis šo grāmatu? Tadeušs vaicāja.

-   Varbūt es to zinu.

-   Māsa… kura pagrieza ģimenei muguru. Viņa vienmēr bija pārāk gļēva, lai uzrakstītu savu vārdu. Allaž slēpās aiz kāda cita.

Svešinieks pārlūkoja telpu it kā ieklausīdamies.

-   Cik jums ir bērnu? viņš jautāja, pievērsies Tadeušam. Dzirdu, ka viens no tiem jūs sauc.

-    Tur viļņi veļas pret tiltu, klaigā jūras putni vai kas tāds. Man nav bērnu, Tadeušs dusmīgi atteica. Vai jums vajadzīga grāmata vai kas cits?

-   Grāmata, bet es jūtu, ka te tās nav. Es turpināšu meklējumus. Vīrietis paskatījās uz Agetu. Nu tad, meitenīt, uz tikšanos! Mūsu ceļi noteikti vēl krustosies, varbūt pat sapnī.

Svešais pieklājīgi palocījās, pagriezās un mundri izgāja no veikala. Kad viņš aizvēra aiz sevis durvis, noskanēja durvju zvaniņš.

Ageta, nervozi kodīdama lūpas, paskatījās uz Tadeušu.

-   Viņš man seko, meitene izpļāpājās. Es reiz satikos ar viņu Holbornā un otrreiz sapnī. Viņš kaut ko grib.

-   Šis cilvēks ir svešinieks tie dara dīvainas lietas. Tu satiki viņu divreiz. Nu, Londona nav liela. Agetai šķita, ka mazais vīriņš nestāsta visu, ko zina. Hugenoti ir it visur, un viņš ir tikai vēl viens noklīdis francūzis, kas aizbēdzis no sava karaļa.

Tadeušs iesmējās un tad parakājās pa kabatām, it kā gribētu novērst meitenes uzmanību.

-   Lūk, kas man ir! Tas ir ļoti īpašs un ļoti vecs, bet palīdzēs tev izlasīt vārdus, kurus tu neredzi vai nesaproti. Es zinu, ka tu pēc kaut kā atnāci, un tas ir šis!

Tadeušs iebāza roku dziļi kabatā un izvilka slīpēta kristāla gabalu tik lielu kā puse zoss olas. Tam apkārt vijās sudrabotas akmeņozola lapas, kas ietvēra stiklu kā vainagā. Loga gaismā tas meta pāri sejai krāsainus varavīksnes starus.

-   Vēlos, lai tu to paņem. Tas ir Ormuza kristāls. To izgatavojis Al-Hazans, un es gribu, lai tu to paturi kā piemiņu par mūsu draudzību. Tas palīdzēs tev saprast to, ko nevari izlasīt. Viņš trīs lielos solos nolēca no podesta un nostājās Agetas priekšā, pastiepis viņai Ormuza kristālu. Panēm to! Atnāc atkal nākamnedēļ, un es tev vēl ko pastāstīšu. Kas zina, varbūt tu nejauši atradīsi Nemorensis un padarīsi Tadeušu par laimīgu cilvēku!

Ageta juta dziņu runāt, izstāstīt savu noslēpumu, ka viņa jau zina, kam pieder šī grāmata, bet nebija īstā reize. Tadeušs iespieda viņai labajā rokā Ormuza kristālu. Tas pilnībā atbilda acs zīmes formai. Kad meitene paskatījās caur kristāla -prizmu, viņa ar pārsteigumu ieraudzīja, ka ikviena acs zīmes detaļa ir palielinājusies. Šķita, it kā katra līnija būtu veidota no sīkiem burtiņiem, kuri sarakstīti tik cieši, ka izskatās kā vienota līnija.

-   Tas tev daudz ko parādīs. Tajā nav nekādas maģijas vai trika, bet tikai zinātnes brīnums. Tadeušs saņēma meiteni aiz rokas un aizveda līdz durvīm. Ceru tevi drīz atkal redzēt. Man ir tikai daži draugi, un tagad viens ir nācis klāt.

Likās, ka viņš runā no sirds, acīs staroja draudzība. Ageta neatbildēja un izgāja uz ielas, satvērusi rokā kristālu. Viņa domāja par to, kāpēc Bleika grāmata ir tik nozīmīga.

Londonas tilts bija pārpildīts, cilvēki, cieši satvēruši naudas makus, spiedās cits pie cita, baidoties no kabatzagļiem. Ageta paskatījās apkārt, vai kādās durvīs nestāv svešinieks. Viņa ieslidināja Ormuza kristālu kabatā, joprojām cieši turēdama to labajā rokā, un līkumoja pa ielas netīrumiem uz Bišopsgeitu. Dažādu domu mākta, meitene neredzēja, ka caur biezo, netīro kafejnīcas loga stiklu viņu vēro kāds vīrietis. Ageta domāja par Tadeušu, viņa silto smaidu un biedējošajām acīm un par Ormuza kristālu. Neviens nekāda iemesla dēļ agrāk nebija viņai pasniedzis tādu dāvanu. Meitene pasmaidīja, zinādama, ka dzīve mainās, un arī viņa pati mainījās. Viņa sajuta uz mēles tālīnas atmiņas par Absinthium. Ageta satinās ciešāk mētelī un atsauca atmiņā sen aizmirsto garšu.

Saule atradās zemu dienvidu debesīs un meta pāri Londonas tiltam biezas ēnas. Svešinieks kafejnīcā paņēma no galdiņa savu franču cepuri un ātri izgāja gaismā. Viņš izvilka no kabatas zeltītas brilles ar tumšziliem stikliem, kas bija izgatavotas no vissmalkākā safīra un noslīpētas tā, lai atspoguļotu sauli. Vīrietis uzvilka cepuri uz acīm, sacēla mēteļa apkakli un uzvilka garajos, baltajos pirkstos cimdus.

8 nāves atbrīvots

Bleiks steberēja zem straumēm plūstošās lietusgāzes, un viņam apkārt no pērkonmelnajām nakts debesīm krita krusas graudi pīles olas lielumā un sitās dubļos. Tie šļakstēja dziļajās peļķēs, dārdināja pa kariešu jumtiem un belza pa mugurām stāvošajiem zirgiem, kas pie katra ledus gabala nervozi salēcās un atlieca galvu.

Skriedams Bleiks turēja sejai priekšā rokas. No debesīm līdz zemei uzplaiksnīja sudrabbalta zibens bulta. Tā ietriecās ielā un izsita no zemes bruģakmeņus kā zobus no mutes. Pērkona auri dārdināja logus, un Bleikam bija grūti elpot. Nakts debesīs vēlās liels, biezs, ahātmelns mākonis. Tas sniedzās pāri Kondjūtas laukiem kā milzīga dūre, kas grasās sašķaidīt zemi. Mākoņa malas iezīmēja spoža, sudrabota mēness gaisma, kas uz mirkli izlauzās cauri mākoņiem, tad no jauna viss iegrima tumsā.

Ielas dubļos nikni ietriecās pēdējie ledus akmeņi. Līkumodams no mājas uz māju, Bleiks tālumā pie Flemberga savrupmājas durvīm Karalienes laukumā ieraudzīja divas spožas lampas. Durvis apsargāja divi sulaiņi, tērpušies sarkanās livrejās ar zeltītām tresēm. To baltās zeķes bija notraipītas ar ielas dubļiem, un lielajās koka lāpās, ko tie turēja rokās, satītas taukainas lupatas dega ar koši dzeltenu liesmu. Bleiks paātrināja soli, baidīdamies, ka vētra vēl nav zaudējusi savu bargumu un no debesīm trieksies vēl kāda bulta.

Ilgi nebija jāgaida. No visām pusēm viņam virsū brāzās vējš. Tas sacēla no peļķēm ūdeni un uzsvieda to gaisā. Pār ielu pāršāvās elektrības uzplaiksnījums. Jumtu virsmas dzirksteļoja, un debesis kļuva žilbinoši baltas. Bleiks piespiedās pie mājas mitrās sienas, un zibens bulta pagāja garām viņa sejai ar tādu spožumu, kas apžilbināja pat cauri aizvērtām acīm. Slapjais mētelis nokūpēja, cepures virsa apsvila, un sejā iesitās sarkans mirdzums. Zibens, ietriecoties zemē, saārdīja ceļu pie Flemberga savrupmājas. Abi sulaiņi, nometuši degošās lāpas dubļos, kur tās ātri apdzisa, iemuka pagrabā.

Slapjš, notašķījies un ļoti aizkaitināts Bleiks kāpa pa stāvajām marmora kāpnēm, kas veda no ielas netīrumiem spodrajā, smalkajā lorda Flemberga savrupmājā. Pie durvīm kā sargkareivji stāvēja figurālas lampas. Katra no tām izskatījās kā izgrebta no cieta metāla gabala un izgreznota ar smalku baltu, sarkanu un zilu stiklu. Tām galos bija izveidotas čūskas ķiverēs, un gaisma no resnajām vaska svecēm izstaroja caur sarkanajām kristāla acīm baisu mirdzumu. Sveču sprakšķēšana skanēja kā čūsku šņācieni. Ozolkoka durvju vidū atradās liels zeltīts klauvēklis pūķa veidolā, izkalts no viena dzelzs gabala. Lampas gaismā spīdēja rievotie spārni un zaļās dārgakmeņu acis.

Kad vētra aizplūda naktī un debesis sāka skaidroties, ziemeļos vēl skanēja neapmierināta rūkšana. Bleiks palūkojās augšup. Pirmo reizi viņš ieraudzīja savu zvaigzni ar neapbruņotu aci. No kosmosa tālēm viņam pretī mirgoja vāja gaisma un vizuļojoša aste. Noņemdams izmirkušo cepuri un nokratīdams tai no malām ūdeni, Bleiks pie sevis pasmaidīja. Abi sulaiņi rausās augšā pa pagraba pakāpieniem un, neņemdami vērā Bleika klātbūtni, aizskrēja savākt izdegušās lāpas, tad atgriezās drošībā pagrabā.

Bleiks trīs reizes piesita ar klauvēkļa rokturi pie misiņa plāksnes. Pūķis likās nedabiski silts, acis atstāja plaukstā jūtamu iespiedumu. Durvis atvēra garš, tievs virssulainis smalkos zila zīda svārkos. Viņam bija samocīta sejas izteiksme un dziļi iekritušas acis ar tumšiem lokiem, ādu klāja sīku grumbiņu tīkls.

-   Doktor Bleik, viņš teica veciškā balsī, kas saskanēja ar grumbām, lords Flembergs vēlas ar jums tikties ēdamistabā, viņi jau kādu laiku gaida…

Sulainis paskatījās uz Bleiku no augšas un pamāja sekot viņam mājā.

Bleikam virs galvas gaiteni izgaismoja lustra ar svecēm. Tā viegli šūpojās, lēnām griezdamās un mezdama garas, kustīgas ēnas. Lielajā, zeltītajā spogulī Bleiks sev šķita vecāks, nekā bija domājis. Seja bija krunkaina, un mati izspūruši.

Lords Flembergs paspēra pāris soļu laukā no ēdamistabas gaitenī.

-   Manu dārgo Bleik! viņš iesaucās, atglauzdams no sejas garos, sirmos matus. Es jau domāju, ka jūs aizpūtuši vētra. Diezgan iespaidīgi! Nāciet iekšā, lēdija Flemberga jau gaida.

Istaba bija spoži izgaismota. Logiem bija koka slēģi, kas neļāva aizplūst nevienam gaismas stariņam. Lēdija Flemberga sēdēja krēslā ar augstu atzveltni garā, lakotā galda galā, divu zirga garumu attālumā no durvīm. Kad Bleiks ienāca telpā, viņa nepakustējās. Bleikam aizrāvās elpa no sievietes neticamā skaistuma sniegbalto ādu izcēla violeti melns zīda tērps, sveces gaismā vizmoja glītās rokas un garais, nevainojamais kakls.

Lords Flembergs apsēdās viņai pretī otrā galda galā un pamāja Bleikam, lai tas ieņem vienīgo atlikušo krēslu līdzās viņa sievai.

-  Viņai patīk sabiedrība, Bleik. Viņa gribētu jūs visus sev, Flembergs sacīja. Ja jūs beidzot esat iekārtojies, mēs varētu ēst.

Bleiks pastiepa lēdijai Flembergai roku.

-   Esmu doktors Sabiens Bleiks. Ir ļoti jauki…

-   Jūs varat saukt mani par Hezrīnu, doktor Bleik. Lēdija Flemberga ir pārāk oficiāla uzruna. Sieviete uzsmaidīja tam ar savām saltajām, tēraudzilajām acīm un plānajām, sarkanajām lūpām.

Bleiks apsēdās un palūkojās pāri milzīgajam lakotajam koka galdam uz vietu, kur sēdēja lords Flembergs.

-   Cik skaista istaba, un tik daudz jauku lietu!

-   Un visglītākā no tām ir mana sieva, atteica lords Flembergs, noklikšķinādams pirkstus.

Istabā iesteidzās divi sulaiņi, nesdami lielus sudraba šķīvjus, kuru malām plūda pāri biezi tvaiki. Viņi neveikli, ar troksni nolika šķīvjus uz galda. Tvaikiem izklīstot, Bleiks ieraudzīja ceptu kāda liela dzīvnieka galvu. Uz viņu skatījās tā blāvās, sviestainās acis. Uz otra šķīvja atradās gara, melna zivs un tai apkārt daudzi sīki, lunkani zušu mazuļi, kas locījās un kustējās kā dzīva jūra. Bleiks norija riebumu un iedomājās, kā gan viņš varētu tādus radījumus norīt, lai tie neizlēktu laukā no vēdera.

Mazākais kalpotājs noliecās pār galdu un norādīja uz šķīvjiem ar gara, asa dunča galu.

-   Kuru? viņš teica zemā balsī. Es griežu, jūs ēdat. Kuru tad? viņš nepacietīgi jautāja vēlreiz.

Bleiks bija aizturējis elpu, jo nevēlējās ieelpot garaiņus no mazliet apceptās zivs un kustīgajiem zušiem. Viņš paskatījās uz kūpošo dzīvnieka galvu, nezinādams, kādam dīvainam ilkņotam radījumam tā piederējusi.

-   Kas tas ir? Bleiks nogaidoši jautāja.

-   Tas ir valzirgs svaigs, cepts valzirgs, vīrietis atteica lauzītā angļu valodā. Es nogriezīšu. Labākā ir mēle un acis.

-   Es ēdīšu zivi, Bleiks stingri noteica.

Kalpotāja sejai pārslīdēja vilšanās.

-   Zivi? viņš pārjautāja.

-   Zivi! Bleiks atkārtoja, norādīdams uz zušu mudžekli, kas locījās pa garā, zvīņainā radījuma muguru.

-   Mans vīrs stāstīja, ka esat kabalists. Vai maģija jums palīdz? Hezrīna vaicāja, bet kalpotājs tikmēr iegremdēja nazi zivī, ātri nogrieza no kustīgā ēdiena garu fileju un uzlika Bleikam uz šķīvja kopā ar dažiem slīdīgiem zušiem.

-   Tā nav maģija, bet zinātne, atbildēja Bleiks, un viņam priekšā tika nolikts kūpošais šķīvis ar zivi un zušiem. Tumsības laiki jau sen kā ir galā. Tā ir tikai prasmīga apiešanās ar spēkiem, kurus mēs vēl neizprotam. Es ticu, pienāks diena, kad visus cilvēkiem zināmos noslēpumus izskaidros zinātne.

-   Jūsu pasaulē nepaliek vietas ticībai un noslēpumainībai. Tā ir kā māksla bez mākslinieka vai mūzika bez instrumenta. Ko tad jūs varat izdarīt ar savu maģiju? Vai jūs varētu atgriezt šai zivij dzīvību? Hezrīna iedūra ar nazi valzirga acī un izskrāpēja to no dobuma.

-   Visumā nekas nav bez nolūka. Pat tam, ko jūs ēdat, ir savs mērķis, bet tagad šis mērķis nez kāpēc ir mainījies. Maģija drīz atklās patiesību. Kabala pārvērš bezgalīgo par galīgu, vislielāko par vismazāko, satur visu kopā. Bleiks paskatījās uz zušiem, kas tieši tobrīd slīdēja nost no šķīvja uz smalkā, baltā galdauta, uz kura palika biezas, melnas gļotas.

-   Es ticu maģijai, Sabien. Ne tā, kā jūs teicāt, bet gan kaut kam brīnumainam, kas var aizvest mūs no šīs pasaules verdzības. Hezrīna atkal iedūra dakšiņu cepetī, norāva gabalu ādas un aptina to ap dakšiņu. Mēs dzīvojam pasaulē, kur cilvēki tic visdīvainākajām lietām, bet jūs gribat to visu izskaidrot ar saprātu.

-   Viņš ir zinātnieks, atklājējs, no savas attālās vietas pie galda noteica viņas vīrs. Bleiks ir atklājis kaut ko apbrīnojamu, un rīt to apspriedīs visa Londona. Jītss par to parūpēsies. London Chronicle izstāstīs katrai kafijas tantiņai pilsētā, ko Bleiks ir atklājis.

Lords Flembergs ieraudzīja, kā Bleiks skatās uz kustīgo šķīvi.

-   Attiecībā uz ēdienu manai sievai ir īpaša gaume. Dažkārt man šķiet, ka viņa ēstu katru radījumu, kas vien tai ienāktu prātā. Kāpēc ēst to, ko ēd ubagi? Kurš var teikt, ka ir mielojies ar tik lielisku valzirgu? Flembergs aizrautīgi noteica. Smalks vīns un aizokeāna augļi. Man īpaši garšo mēle.

-   Ēdiet, Sabien! Tas ir pavisam vienkārši. Uzduriet tos un apēdiet veselus. Tie ir lieliski un piešķir sejas krāsai svaigumu. Hezrīna iesmējusies mudināja Bleiku ēst zušus.

-   Tie ir gluži svaigi, tikko kā no jūras, noķerti piekrastē un turēti dzīvi; tie nenodarīs nekādu ļaunumu.

Bleiks durstīja zušus, kas kustējās un locījās, un, uzdūris dažus, ātri norija tos veselus kopā ar kumosu melnās zivs. Rīkli aizžņaudza zvīņu un sāls garša. Hezrīna un viņas vīrs vēroja, kā Bleiks lēnām cīnās ar ēdienu. Viņš apēda pusi porcijas, tad noņēma servjeti un uzmanīgi pārklāja pāri atlikušajam ēdienam.

-   Gardi, viņš noteica, rīdams pilniem malkiem gaisu, lai noturētu kuņģa saturu vēderā. Viņš bija pārliecināts, ka zuši tur vēl aizvien kustas, ka tie nekad nenomirs un atkal parādīsies dienasgaismā. Kā tad ar Chronicle? Kādus jaunumus tā stāstīs par manu komētu?

-   Jūs esat uzmanības centrā. Jītss izreklamējis jūs kā lielu zinātnieku, gadsimta jaunatklājēju, Flembergs atbildēja, košļādams taukumu no liela, gara ilkņa un slaucīdams no sejas valzirga taukus. Cilvēkiem tiek stāstīts, ka komēta paies Zemei garām un, pēc jūsu aprēķiniem, mēs piedzīvosim skaistāko debesu uguņošanu kopš laika pirmsākumiem.

-   Kad tā ietrieksies Londonā un nogalinās pusi iedzīvotāju, mani pakārs. Bleika skatiens šaudījās no Hezrīnas uz lordu Flembergu, gaidot kaut kādu reakciju, bet viņi mierīgi turpināja ēst valzirga galvas paliekas.

-   Viņi nekad to neuzzinās! mierīgi atbildēja Flembergs, izklepodams uz galda sakošļātu gaļu. Mēs ielūgsim karali un viņa galmu uz mūsu māju ziemeļu grāfistē, bet pārējie var sadegt. Es un mani draugi esam pārliecināti, ka tas nāks Londonai par labu. Pilsēta ir pārāk pārpildīta, un daži cilvēki nav tā vērti, lai elpotu šo gaisu.

Flembergs pārvilka ar roku kaklam, it kā rādot naža griezienu.

-   Jūs taču saprotat, Bleik, ko es ar to domāju. Londona, kas pārtapusi par jaunu Romu vai pat Jeruzalemi, ar drupām, ko radījusi jūsu komēta. Dievišķa tālredzība! Flembergs iesmējās.

-    Tā nav pareizi! izsaucās Bleiks. Mums viņiem jāizstāsta, mēs varam izglābt cilvēkus.

-   Sāksies panika, Sabien, Hezrīna sacīja. Šādi mēs varam brīdināt visus, kurus tiešām ir vērts aizvest no Londonas, un pārējie lai sagaida savu likteni. Pateikt viņiem to tagad nozīmētu izraisīt revolūciju.

Sieviete saņēma Bleika labo roku un pievilka sev klāt.

-    Ļaujiet man paskatīties, ko plauksta stāsta par jūsu dzīvi. Man piemīt spējas redzēt nākotni. Paskatieties uz mani, un es jums pateikšu, kas notiks.

Viņas roka bija silta un mīksta. Bleiks juta, kā viņa seja sveces gaismā piesarkst. Sieviete, pagriezusi plaukstu uz augšu, turēja viņa roku, un Bleiks nespēja to atraut.

Hezrīna ar rādītājpirkstu uzvilka viņam uz delnas zvaigznes formu. Paņēmusi glāzi, viņa iepilināja plaukstā lielu lāsi un tad ieberzēja to ādā. Sveces gaisma maigi mirgoja.

Flembergs sakrustoja rokas un atslīga lielā atzveltnes krēslā, ar galda naža galu bakstīdams zobus. Viņš skatījās uz Bleiku un smaidīja, it kā atstājot viesi sievas fantāziju varā.

-   Viņa jūs aizvedīs tādās sfērās, ko jums nekad neizprast, viņš noteica, košļādams pusapēsto taukumu.

Tad Flembergs salika rokas un ērtāk iekārtojās krēslā, aizvēra acis un, atbalstījis zodu pret krūtīm, ātri iemiga.

Bleiks neticīgi noskatījās, kā Flembergs sāk pie katra elpas vilciena krākt. Hezrīna parāva viņu aiz rokas, sāpīgi iespiežot plaukstā nagus.

-   Man nepatīk, ja man nepievērš uzmanību, Sabien, viņa dusmīgi noteica caur zobiem. Jums un man ir nākotne, vai tad jūs nevēlaties zināt nākamību?

-   Pats par savu nākotni es maz uztraucos. Es tikai gribu pavēstīt pasaulei, kas notiks, Bleiks atteica, cenzdamies novērst skatienu no sievietes sejas.

-   Tie, kuri ir tā vērti, zina, ko darīt. Mans vīrs ir ticies ar draugiem, izstāstījis viņiem nepieciešamo, un viss būs labi.

-   Kam? Jūsu draugiem un karalim? Un pārējā Londona var sadegt? Bleiks uztraucās.

-   Ko jūs tur varat darīt? Ja tagad to visiem izstāstīsiet, tad tūkstoši nomirs panikas radītajā haosā. Viņi domās, ka pienākusi pastardiena. Vai jūs spējat iztēloties, kas notiks? Šādi vismaz dažiem ir izredzes izglābties. Viņa ielūkojās viesim acīs. Pastāstiet man, Sabien, kā jūs uzzinājāt, ka komēta nāk! Vai nejauši?

Bleiks nespēja novērst no viņas skatienu, tāds bija šīs sievietes valdzinājuma spēks. Viņa bija ģērbusies sulīgi violetā ar melnu tērpā, un uz gludās sejas vīdēja tumša skaistumpumpa.

-   Es izlasīju… Vārdi sastinga Bleikam mutē, it kā viņa balsi būtu aizturējusi ledaina roka.

Cauri rokai izskrēja degoša sāpe. Tā sāka mokoši pulsēt, izstarojot sāpes uz krūtīm un kaklu. Bleiks dziļi ievilka elpu. Nervi un muskuļi vairs nepakļāvās viņa gribai. Viņš mēģināja piecelties, bet neredzams spēks trieca viņu pret galdu, uz kura stāvēja pusapēstās zivs skelets.

-    Nepretojieties, Sabien! Es gribu redzēt nākotni, un tai būs lielāka nozīme nekā visām jūsu zināšanām. Hezrīna, cieši turēdama viņa roku, iespurdzās, jo Bleiks gribēja izlocīties gluži kā tie zuši, kurus viņi tikko apēda.

-   Sēdiet! viņa pavēlēja, saspiedusi ciemiņa plaukstu vēl ciešāk.

Bleiks neko nevarēja padarīt. Viņš atkrita atpakaļ krēslā. Acis aizplīvuroja tumši tvaiki, kas tagad piepildīja telpu.

-   Klausieties, Sabien! Jūsu nākotnē ir maģija un spēks, kas nāks pasaulē caur jums. Tas ir skaidri redzams. Tas stāv jums acu priekšā, tomēr jūs to neredzat. Ticiet visam, kas nāks! Bet kāds ārzemnieks tīkos pēc jūsu dzīvības.

Vārdi sitās viņam galvā kā pātagas cirtieni, un roka, pirms Hezrīna to atlaida, vairākas reizes noraustījās.

-   Ko jūs izdarījāt? Bleiks nomurmināja caur sakostiem zobiem.

-    Tas tikai tāds viesību triks, nekas vairāk. Vai tad jūsu zinātne nespēj to izskaidrot, Sabien? Vai arī nu jums nāksies ticēt maģijai kā burvestībai?

Bleiks neatbildēja. Viņa roka svila kā zibens ķerts koks. Viņš mēģināja saliekt pirkstus, bet sāpes bija pārāk spēcīgas, un pa rokas virsmu sprakšķēja sīkas, zilas dzirksteles.

-   Tas drīz pāries. Tāds ir nākotnes izziņas spēks. Hezrīna nopūtās. Ja vien Flembergam būtu tāds prāts kā jums, viss būtu pavisam citādi. Paskatieties, kā viņš tur krāc kā valzirgs, kas guļ pludmales smiltīs, pieēdies zivis, laimīgs par savu neziņu. Jums, Sabien, ir drošs prāts, jūs dienām domāsiet par notikušo, mocīsiet sevi, līdz zināsiet atbildi un atrisināsiet jautājumu, kāds spēks jūs apbūris. Hezrīna iesmējās. Aiztaupiet sev laiku tā bija maģija.

-   Tagad, kundze, es došos projām. Jūsu maģija ir par daudz pārdroša, lai tāds cilvēks kā es to saprastu, un baidos, ka jūsu vīra miegs arī ir daļa no šīs burvestības.

Bleiks nedroši atgāja no galda, paklupa un atspiedās ar roku šķīvī, kurā atradās beigtie zuši.

-   Es vēlētos jums kaut ko parādīt, doktor Bleik. Kaut ko tādu, ko esmu turējusi noslēpumā pat no sava vecā valzirga. Ak, reiz pienāks diena, kad kāds nogriezīs viņa galvu un pasniegs to uz šķīvja! Hezrīna klusu noteica, tad piecēlās no galda un piegāja pie Bleika.

Viņš juta, kā vēderā lokās zuši. Bleiks bija pārliecināts, ka tie joprojām vēl ir dzīvi un, pirms nakts būs galā, tie izlauzīsies laukā no viņa ķermeņa.

-   Man laikam vajag uz… Bleiks nomurmināja, cenzdamies runājot neatvērt muti.

-   Nemuļķojieties! Vispirms es jums parādīšu kaut ko tādu, kas satrauks jūsu prātu un paplašinās iztēli.

Hezrīna saņēma negribīgo Bleiku aiz rokas un vilka viņu pāri telpai. Flembergs pat nepakustējās. Viņš zvilnēja savā krēslā, un pa zodu tam tecēja taukainas siekalas, kas pilēja uz melnajiem svārkiem.

-   Kuš! sieviete teica, vilkdama Bleiku uz durvīm. Es negribu, lai viņš pamostas, šis ir mūsu noslēpums…

Bleiks baidījās no šī noslēpuma, tomēr viņu bija pārņēmusi vēlēšanās un ziņkāre, kas dedzināja sirdi. Viņš bija Hezrīnas pārņemts. Šai sievietei piemita spēks, kas robežojās ar tumsību, un dziļš valdzinājums, no kura Bleiks nespēja paglābties. Viņi bija tikko satikušies, un tomēr viņa visādā ziņā valdīja pār Bleiku. Viņš jutās kā gaļasmuša, kuru grasās aprīt milzīgs, melns zirneklis. Hezrīna ievilka to savos tīklos pret viņa gribu, tomēr viņš nespēja tai pretoties.

-   Esmu pārsteigta pārjums, Sabien. Jūs neesat vienīgais, kurš mīl debesis un visu, ko tās sniedz. Arī es esmu gaidījusi šo laiku, bet cita iemesla dēļ.

Viņa saspieda Bleika kaistošo roku tā, ka viņš saviebās.

-   Nedomāju, ka tā ir pareizi, Bleiks iebilda, cenzdamies atbrīvoties. Ja es būtu jūsu vīrs, es nebūtu iepriecināts…

-   Es arī ne, bet tieši tāpēc tas sagādā tādu prieku. Kurš gan vēlētos līdzināties viņam? Flembergs vienmēr ir tik prognozējams, tik garlaicīgs. Bet jūs, doktor

Sabien Bleik, Karaliskās biedrības biedrs, kabalists, tagad arī atklājējs jūs liekat manam prātam kņudēt. Nāciet un paskatieties, ko esmu mums sagatavojusi!

Gaitenī no grīdas līdz griestiem sniedzās liels spogulis. Tā sudrabs vizmoja spožs un skaidrs, un sveces gaismā atspoguļojās sievietes tēls. Bleiks raudzījās uz Hezrīnas atspulgu šķita, ka viņa atrodas ārpus laika ietekmes sejā nebija neviena defekta vai grumbas.

-   Aiz spoguļa atrodas cita pasaule. Vai jūs man ticat, Sabien? sieviete vaicāja.

-   Es būtu muļķis, ja neticētu, Bleiks atteica, paberzēdams sarkano zīmi, kas svilināja plaukstu. Bet es esmu tikai šīs pasaules cilvēks un gribu, lai tas tā arī paliek.

Hezrīna iesmējās.

-   Ieskatieties spoguļa dziļumos un pasakiet, ko jūs redzat!

Bleiks vērās blāvajā stiklā, pa kura virsmu dejoja sveces gaisma no lielās lustras.

-   Vai jūs nāksiet iekšā spogulī kopā ar mani, doktor Bleik, un atklāsiet sev citu pasauli? Hezrīna jautāja, saudzīgi vilkdama viņu tuvāk stiklam.

Bleiks neko neteica, vien pamāja ar galvu un piegāja pie stikla, ticēdams, ka pēc viena soļa stāvēs tam otrā pusē.

-   Nē, Sabien! Tas ir īsts spogulis! Hezrīna sacīja, pacēlusi sprūdu krāšņā, zeltītā, ar pērtiķu galvām un varžu sejām izgreznotā rāmja malā.

Bleiks ievēroja viņai pirkstā zelta gredzenu. Tā zeltītā stīpa kā komētas aste ietvēra pirksta balto ādu.

-   Pirms mēs ieejam šajā kambarī, mums jāuzsauc tosts nākotnei.

Hezrīna no augstā statīva, kas stāvēja līdzās spogulim, paņēma divus lielus traukus. Vienu viņa pasniedza Bleikam un virzīja to tuvāk viņa lūpām.

-   Vienā malkā! viņa noteica gandrīz čukstus. -Vienā malkā, un tad mēs kopīgi izbaudīsim nākamību.

Hezrīna pielika trauku sev pie lūpām un atlieca galvu. Bleiks skatījās, kā viņa dzer šķidrumu un tad noslauka muti ar plaukstas virspusi.

-   Tagad jūsu kārta, Sabien. Ātri!

Bleiks izdzēra kausu. Divos malkos viņš bija norijis visu tā saturu. Biezais, zaļais, staipīgais šķidrums apsvilināja rīkli, padarīja stingu muti, izbīdīja acis no dobumiem un aizžņaudza balsi, gandrīz izspiežot no plaušām visu gaisu. Hezrīna pie sevis nosmējās, atvilka spoguli no sienas un lēnām atvēra milzīgas durvis uz kādu citu pasauli.

Kad robeža starp sienu un spoguli tika lauzta, gaisā pēkšņi uzvirmoja salts vējš. Bleiks juta sev apkārt aukstumu. Kaut kur tālu mājā aizcirtās kādas durvis, un kāpņu laukumā viņiem virs galvas noklaudzēja soļi. Bleiks vērās telpas tukšumā, kas vīdēja aiz spoguļa, acīm pārmeklēdams tumsu.

Hezrīna viegli piebikstīja, lai viņš iet iekšā. Šajā brīdī Bleiks ieraudzīja sīku zilas vielas veidolu, kas mirgoja tumsā. Tas vizmoja un mutuļoja kā tūkstoš zilbaltu dimantu un, bez skaņas griežoties, plivinājās trīs pēdu attālumā no viņa sejas. Neko nedomādams, Bleiks pastiepa roku, lai tam pieskartos. Roka bezpalīdzīgi virzījās uz sprakšķošās elektriskās lodes pusi.

-   Liberato per mortem, noteica Hezrīna, aizgriezusies no žilbinošās gaismas.

9 hebdomada mortiumSeptiņas nāves. ( Latiņu vai.)

Ageta noņēma no rokas lielu, melnu blakti un spieda to pirkstos, līdz pašķīda sarkanas asinis. Viņa ķēra šos parazītus zem raupjās segas visu nakti, jo tie rāpoja un koda.

Kreisajā pusē gulēja māte. Viņu netraucēja pastāvīgā žurku skrubināšanās sienā, kur tās grauzās cauri javas un zirgu astru apmetumam. Tā bija visa Lemjēnas kundzes dzīve viņa nekad neatstāja istabu, kurā mitinājās kopā ar meitu. Starp garajām miega stundām viņa ēda dažādu ēdienu, ko atnesa viņas vīrs Kadmuss, un aizskaloja savas bailes no pasaules ar kvartu džina un nelielu daudzumu alus. Masīvās koka durvis bija viņas pasaules robeža, līnija, kuru viņa nešķērsoja. Tās bija necaurejamas kā pils mūris vai augsts tornis, un tām bija lielāks spēks atturēt viņu no virzīšanās uz priekšu nekā stiprākajai Spānijā kaltajai atslēgai.

Ageta tumsā notrausa saspiesto parazītu no rokas un nolaizīja no pirkstiem sīkās asins pēdas. Tām bija saldena garša līdzīgi kā pussakošļātām medus kārēm un bišu siekalām viņas atmiņās. Meitene centās aizmigt, bet žurku radītais troksnis un svelošais aukstums nepieļāva domas par atpūtu. Brigends bija pazudis iepriekšējā naktī. Viņš neatradās līdzās, lai pasargātu Agetu no tumsas trokšņiem, un nesaritinājās viņai apkārt, lai sasildītu. Meitene iztēlojās, ka suns atrodas tālu Kondjūtas laukos, kur, dzīdamies pakaļ briedim, nonācis dumbrājā. Viņa vakariņas neapēstas stāvēja priekšnamā.

Grīdas dēļi čīkstēja, un māja vaidēja. Agetai izklausījās, it kā ēka, slīgstot miegā, dziļi, ar piepūli ieelpo tā, ka izspīlējas ribas. No sveces, kas stāvēja uz džina galdiņa, pāri istabai šāvās ēnas sīkas, melnas tumsas strēmeles, kas slēpās kaktos un glūnēja gar gultas malu. Ageta nekad nebija varējusi ciest šo istabu ar brūnajām sienām un netīro koka grīdu; tajā nebija ne ērtību, ne laimes, tā bija tikai vieta atpūtai pēc garās, nogurdinošās dienas, kas pavadīta tīrot un pienesot, un staigājot pa smirdīgo Londonu.

Tālākajā istabas galā caur puspievērtajām melnajām durvīm varēja dzirdēt, kā viesi miegā krāc un kaut ko buldurē. īres māja bija pilna, viesi gulēja pat gaitenī. Vienīgā mierīgā vieta bija virtuve un lielais ādas krēsls, kuru tēvs izmantoja par gultu. To sildīja tīra un spoža uguns. Meitene ar piedurkni noslaucīja no loga mitrumu un palūkojās nakts debesīs tur, debesu augstumā, miljons spīguļojošu gaismiņu ielenkumā, mirgoja zvaigzne, kuru viņa nekad agrāk nebija redzējusi. Tās zaigojošā asinssarkanā aste iestiepās kosmosā.

Pēkšņi virs galvas atskanēja būkšķis. Agetai uz galvas nobira bēniņtelpas putekļi, piepildot gaisu ar spīdīgiem, baltiem gružiem. Sveces gaismā tie spīdēja kā krītošs sniegs. Troksnis atkārtojās, pēc tam bija dzirdama metāla ķēdes vilkšana pa koka grīdu. No jumta noslīdēja šīferis un sašķīda pret ielu. Skaņa atkārtojās vēl un vēl.

Mājā neviens nepakustējās. Visi gulēja dziļā aizmirstībā. Caur grīdas dēļiem virs galvas Ageta saklausīja raudāšanu un metāla ķēdes klaudzēšanu. Meitene lēnām izkāpa no gultas uz aukstās koka grīdas. Pustumsā viņa sasniedza durvis un ieklausījās uguns sprakšķēšanā virtuvē. Ageta zināja, ka tēvs, sildīdams kājas pie uguns, būs aizmidzis ar naktspodu zem krēsla.

Viņa ielūkojās tumšajā gaitenī. Pie sienas, mirgodama vējā, kas pastāvīgi pūta cauri visai mājai, dega tikai viena svece. Uz grīdas, sarāvušās zem netīrajām segām, vaidēja, kunkstēja un grozījās divas cilvēciskas būtnes. Miegā gulētāji kasīja un plēsa pūžņojošās kreveles.

Ageta paskatījās uz resno klaidoni, kas gulēja viņai ceļā. Tā bakurētaino seju klāja īsa, rupja, sirma bārda, kas miegā raustījās un čabēja. Vīrietis gulēja uz muguras plati atplestu muti un skaļiem krācieniem tvēra gaisu. Agetai uznāca vēlme paņemt sveci un iepilināt viņam mutē karsto vasku, lai tas beigtu krākt un paliktu klusu un viņa varētu nokļūt pie kāpnēm tumšā gaiteņa otrā galā.

Klaidonis miegā murmināja, un meitene varēja saost tā sasmakušo elpu. Tad viņš piepeši sakustējās un izstiepa roku, aizšķērsodams ceļu. No gulētāja mēteļa izlīda liela žurka, aizskrēja gar sienu un metās lejā pa kāpnēm uz virtuvi. Ageta pārkāpa pāri guļošajam resnajam ķermenim, cenzdamās tam nepieskarties.

Kājas ātri nesa viņu pa gaiteni uz neapgaismoto kāpņu telpu, kur augšup veda divi posmi aizvien šaurāku pakāpienu. Ageta apstājās pie katra pakāpiena, juzdama, kā vēderā arvien ciešāk sažņaudzas salts baiļu mezgls. Aiz bēniņu durvīm bija saklausāma raudāšana. Šķita, ka tā skan kaut kur tālumā kā nelaimē nonākuša jūras putna sauciens -, tomēr šīs skaņas viesa sirdī skumjas meitene jutās tā, it kā viņai vajadzētu ar nezināmo radījumu dalīties bēdās.

No griestiem biezā kārtā nokarājās zirnekļa tīkli un ķērās viņai pie sejas ar stipriem, plāniem diegiem. Meitene notrausa tos nost un izvilka no matiem smalkos, pelēkos pavedienus. Kāpņu telpā nebija gaismas, bet Ageta neuzdrīkstējās paņemt sveci, baidoties, ka viņu ieraudzīs tēvs. Tumsa spiedās virsū, čukstēdama apstāties, neiet tālāk, nekāpt uz augšu, griezties atpakaļ, iekams nav par vēlu.

Tieši uz šīm kāpnēm viņa bija redzējusi Zilādaino Denbiju naktī, kad tas izbēga no Ņūgeitas. Pusgaismā viņa sejā spīdēja ietetovēta čūska. Tā bija aptinusies viņam ap katru aci, un tās astes gals ieslīdējis mutē. Agetas tēvs bija paslēpis Denbiju bēniņos. Bet pēc divām dienām viņš jau bija miris, izģērbts no savām smalkajām drēbēm un viņa ķermenis karājās kā Ziemassvētku tītars.

Vētra, kas sākās uzreiz pēc Denbija nāves, nikni plosījās trīs dienas, jo viņa gars turējās pie šīs pasaules, atsakoties doties uz elli. Gaišā dienas laikā galdi virtuvē sašķiebās, ogles izlidoja no vaļējā pavarda. Šķīvji tika izrauti no plauktiem, un tos grieza gaisā Zilādainā neredzamā roka. Trīs naktis viņš gaudoja uz šīm kāpnēm, un kopš tā laika bēniņi meitenei šķita baisa vieta. Katru reizi, kad Ageta gāja pa kāpņu laukumu, viņa aizvēra acis un sakrustoja pirkstus, un nekad neuzdrošinājās pacelt skatienu, lai nesastaptos ar Zilādainā Denbija bezdvēseliskajām acīm. Ik solī meiteni mocīja baiļpilnas atmiņas.

Mazās durtiņas kāpņu augšā bija no ārpuses nostiprinātas ar ķēdi un aizbīdni. Ageta parakājās kabatā un izņēma plānu salocīta metāla gabalu. Viņa ātri iebāza to slēdzenē un aizķēra metāla atsperi. Atslēga pagriezās, un cits pēc cita noknikšķēja trīs metāla izciļņi, kas turēja durvis cieši aizslēgtas. Slēdzene atvērās, un Ageta ātri atbīdīja abus aizbīdņus.

Dažus soļus zemāk kāpņu laukumā nodārdēja smagi soļi. Meitene piespiedās pie sienas un paslēpās tumsā, baidīdamās, ka atgriezies Zilādainais. Atskanēja garš, kluss vaids, un gaitenī pavīdēja slaidas figūras ēna. Gājējs paklupa, pie sevis kaut ko nomurmināja un, zvārodamies no vienas sienas uz otru, virzījās uz kāpņu pusi.

Ageta lēnām aizlavījās trīs pakāpienus zemāk un pavērās tumsā. Sudrabotajā mēness gaismā, kas spīdēja iekšā pa logu, meitene redzēja neskaidru vīrieša figūru. Tas bija liela auguma cilvēks garā, noplukušā mētelī, kas vilkās pa grīdu, un pār ausīm uzvilktu cepuri. Streipuļodams viņš dauzīja un spārdīja neredzamus radījumus, kas bija apsēduši viņa iztēli un šaudījās tam apkārt. Ar vienu ātru kustību vīrietis nokrita atmuguriski un noslīdēja gar apmetumu uz koka grīdas. Svešinieks neticīgi paskatījās apkārt, domādams, ka viņu notriecis no kājām kāds neredzams spēks. Aizvēris smagos plakstus, viņš nogāzās zemē, pavilka zem sevis kājas, saritinājās kā resns kaķis, nodrebinājās un, atspiedies pret auksto sienu, sāka skaļi krākt.

Ageta zaglīgi uzkāpa atpakaļ pa kāpnēm līdz atslēgtajām durvīm. Viņa ieklausījās katrā skaņā, bet dzirdēja tikai sitamies savu sirdi. Meitene pagrūda durvis. Tās, ķerdamās aiz grīdas dēļiem, lēnām un smagi atvērās. Viņa ātri iegāja bēniņos.

Telpā ieplūda pilsētas gaisma. Pie augstā loga, kas grima zilajā mēness gaismā, viņa ieraudzīja zeltīti sudrabotas vīrieša aprises. Tas sēdēja, aptvēris rokām seju, un viņam pie kājām mirgoja asaru peļķe.

Ageta pārsteigumā noelsās, vīrietis paraudzījās apkārt. Viņš piecēlās kājās un pastiepa augšup rokas. No viņa nāca maiga, zeltīta gaisma. Kad tas izstiepa pretī meitenei savas saķēdētās rokas, gaisma kļuva spožāka. Piepeši istabu piepildīja žilbinoši baltas, skaidras gaismas stari un atritinājās divi lieli spārni, kas vizmoja un ar katru radījuma sirdspukstu pulsēja.

Ageta, aizklājusi acis, lai pasargātu tās no spēcīgā spožuma, vēroja caur pirkstiem. Šķita, it kā šajā tēlā būtu iemājojusi visas pasaules gaisma un sakopots pats laiks. Ageta juta, kā radījums viņu saudzīgi paceļ no grīdas un velk sev klāt. Viņa turējās pie durvju rāmja, ar pirkstiem cieši pieķērusies atlupušajam krāsojumam, bet tad ar vienu piepešu asu rāvienu tika atrauta kā no enkura un ar kājām pa priekšu iepeldēja bēniņos, tieši radījuma pastieptajās rokās.

Ageta, izmisīgi vicinādama rokas, centās pieķerties pie visa, kam lidoja garām. Istabā izplūda klusi, sirsnīgi smiekli. Ar pēkšņu, negaidītu būkšķi viņa neveikli nokrita uz koka grīdas, un istaba iegrima blāvā mēness gaismā. Ageta, gulēdama asaru peļķē, pacēla galvu un vispirms paskatījās uz bēniņu griestiem, kur dakstiņos bija izsists caurums, un tad uz asarām notriepto seju, kas uzsmaidīja viņai.

-   Nesaki neko, Ageta! radījums, saraucis vienu uzaci, savilcis vienu mutes pusi tādā kā smaidā un slaucīdams no sejas sāļās asaras, ierunājās. Tavs tēvs vēl virtuvē guļ, bet viņa draugs Sarapuks ir ceļā uz šejieni…

Radījuma zemā, spēcīgā balss atbalsojās meitenei krūtīs, caururbjot sirdi.

-   Kā? Ageta paskatījās uz dīvaini, brīnīdamās par tikko notikušo un meklēdama viņa sejā kādu apslēptu zīmi, kas viņš tāds ir.

-   Nebaidies! iedrošinot sacīja radījums, pastiepis savus smalkos pirkstus, lai pieceltu meiteni no grīdas. Tādas kā tu, mani ieraugot, vai nu nobīstas, vai ģībst, bet tu izskaties citāda. Tevī ir kaut kas…

-Vai tu esi Zilādainais Denbijs, kas atgriezies, lai notvertu manu tēvu? Ageta pielēca kājās, cenzdamās no viņa attālināties.

-   Nebīsties! Es esmu Tegatuss, tava tēva viesis, savas nelaimes upuris un radījums ar nožēlojamu pagātni.

Pēkšņi viņš atkrita krēslā un rokām aptvēra galvu.

-   Tavi spārni, vai tie… Ageta nopurināja no mēteļa grīdas putekļus un ar acīm ieurbās tumsā.

-   Tie uzrodas un pazūd. Ak vai, tie arī ir mana pagrimuma cēlonis un iemesls tam, kāpēc es atrodos šeit, Tegatuss vājā balsī nomurmināja.

-   Vai tas ir kāds triks, vai arī tie ir īsti? Nekad agrāk neesmu redzējusi cilvēku ar spārniem. Ageta centās paglūnēt pār plecu, meklējot kādu zīmi no lielajām, zeltaini sudrabainajām spalvām, kas bija piepildījušas telpu ar savu spožo mirdzumu.

-   īsti, neīsti kāda tam nozīme? Tie fascinē pasauli, un es esmu dīvainis, ko pārdod un aplūko, bezspēcīgs zvērnīcas iemītnieks, no kuras nevaru aizbēgt. Tegatuss noraustījās kā uz laktas tupošs putns, un viņa sejā parādījās sāpju izteiksme. Es redzēju, kā tu kāp pa kāpnēm. Es tik daudzas reizes biju mēģinājis tevi pamodināt, bet tu vienmēr gulēji.

Ageta palūkojās uz caurumu bēniņu jumtā.

-   Vai tu to izdarīji? viņa vaicāja.

-   Man vajag bēgt, bet ķēdes tur mani piesietu pie šīs pasaules. Tegatuss pastiepa viņai pretī rokas.

Dīvaiņa plaukstu locītavas cieši apņēma divas roku važas krekla aproču platumā, katra no tām bija aprakstīta ar maziem, zeltītiem burtiņiem valodā, kuru Ageta nesaprata.

-   Tās ļauj man izlocīt spārnus, viņš dusmīgi noteica, pakratīdams važas, bet, kamēr es tās nēsāju, esmu vājš un bezpalīdzīgs.

-Hebdomada Mortium, meitene klusu pie sevis nočukstēja vārdus. Ko tas nozīmē?

-   Tas nozīmē, ka es palikšu šeit uz visiem laikiem, Tegatuss atteica.

-   Es pazīstu kalēju, kurš varētu tās noņemt un zeltu pārdot, Ageta sacīja, uzmanīgi nopētīdama katru aproci no droša attāluma.

Tegatuss paskatījās uz viņu un pasmaidīja.

-   Lai tās noņemtu, nepietiks ar kalēju. Vēl nav izkalts nekas tāds, kam būtu spēks izkustināt šīs važas. Tās ir izgatavotas no kā vairāk nekā tikai vērtīga metāla, un tās saslēdzis mans lepnums un greizsirdība.

Ageta paspēra soli viņam tuvāk. Meitene vēl nezināja, kas viņš tāds ir, bet baidījās uzdot jautājumu, kurš nedroši kavējās viņai lūpās.

-   Vai tu esi…

-   Es esmu tas, ko tu vēlies manī redzēt, Tegatuss atteica, it kā būtu nojautis jautājumu, pirms tas uzdots. Kas es reiz biju, tam nav nekādas nozīmes. Mana dzīve ir tik ļoti mainījusies. Mani vazāja cauri visai Eiropai, un viens alķīmiķis un zaglis pārdeva citam. Tagad atrodos šeit kā Kadmusa Lemjēna viesis.

-   Ko mans tēvs no tevis grib? meitene vaicāja, pētīdama sudraba krunciņu labirintu, kas klāja svešinieka pieri.

-   Izrādīt mani pludmalē par gineju un atstāt par savas zvērnīcas iemītnieku. Dzirdēju viņu runājam ar Sarapuku. Viņi kopā plāno savākt dīvainākos radījumus no visas pasaules. Domāju, ka es būšu neparastākais no visiem. Viņš redzēja meitenes sejā apmulsumu. Pusei no šīs mājas viesiem ir lemts mans liktenis, tikai viņi to dara no brīvas gribas un viņu dzinulis ir nauda. Es…

Tegatuss, raudzīdamies grīdā, turpināja zemā, klusā balsī:

-   Man nav izvēles, man jādara tas, ko viņi saka. Kadmusam ir rokā atslēgas, kas saista mani pie viņa.

Ageta sameklēja jakas kabatā Ormuza kristālu.

-   Hebdomada Mortium, viņa atkārtoja pie sevis, raudzīdamās uz zelta važām. Man iedeva kādu priekšmetu, lai ar tā palīdzību varētu izlasīt to, ko es nesaprotu.

Meitene izvilka Ormuza kristālu no kabatas un pabružāja dzidro stiklu pret jaku.

-   Skaties! Lūk, ko man iedeva! Tadeušs teica, ka tas man palīdzēs, viņa runāja ātri, turēdama kristāla lēcu virs važām.

Tad Ageta izlasīja zeltā iekaltos vārdus.

-   Hebdomada Mortium! Tas pats, viņa noteica ar vilšanos balsī.

Meitene grozīja rokā Ormuza kristālu un skatījās, kā tajā parādās katrs burts. Tur, stikla ietvarā, tie mainīja formu un secību, izveidojot garu vārdu virkni, kas griezās viņas acu priekšā.

Septiņiem mūžiem mēs dzimuši esam un saistīti nāves un dzīvības važām,

Septiņos mūžos man palikt ir lemts un pasauli vērot ar cilvēka acīm.

Septiņas nāves man jāpārcieš arī, mirstīgo saistot ar nemirstīgo,

Septiņas čūsku un lapseņu nāves; izredzes sairt un pārvērsties trūdos.

Ageta izrunāja vārdus, kas parādījās kristālā.

-   Ko tie nozīmē? meitene vaicāja, kad rakstītais uzvirmoja kristālā. Par ko ir runa?

-   Tas ir mans lāsts. Esmu savas sirds, savas alkatības gūsteknis. Es nēsāšu šīs saites septiņus mūžus un tad sagaidīšu nāvi. Tegatuss pagrabināja ķēdes, kas bija aptītas ap roku važām. Es tikai gribēju uzzināt, kā tas ir, tikai vienu skūpstu no viņas, tas arī viss. Tikai vienu mirkli no mūžības zināt, kā ir…

Radījums apklusa pusvārdā un ieklausījās, it kā viņu uzrunātu kāda klusa balss.

-    Mums vairs nav laika, Sarapuks ir jau tuvu. Tev jāatgriežas gultā. Ieslēdz mani un nevienam neko nestāsti!

-   Es nevaru tā vienkārši tevi te atstāt, šeit tu esi cietumnieks. Ageta pagājās uz priekšu un ar visu spēku pavilka ķēdes. Ko tu esi izdarījis, ka nonāci šajā vietā?

-   Es vaicāju to sev katru dienu, ikvienu mirkli un negūstu atbildi. Neviens vairs manī neklausās. Esmu atstāts un pamests. Radījums, tikko valdīdams asaras, nopūtās. Labāk būtu, ja es vispār nebūtu piedzimis vai ja varētu tagad nomirt un neviens mani neredzētu. Ja es nekad nebūtu dzīvojis, būtu laimīgāks, nekā esmu tagad, nonācis sava pašapmāna lamatās.

Tegatuss pagrieza galvu, it kā dzirdētu attālas skanas. »

-   Tavs tēvs ir pamodies, viņš sarušina uguni un gaida savu draugu.

-   Un kā būs ar tevi? Tu nevari te palikt, tev jātiek prom. Ageta pavilka ķēdes.

-   Kad pienāks īstais laiks, tu varēsi man palīdzēt. Tagad ej! Ja tēvs atradīs tevi šeit, es nezinu, kas tevi sagaida.

Ageta palūkojās uz savādo radījumu. Tas sēdēja, satvēris galvu rokās, un skatījās grīdā. Viņš izskatījās mazs un vārgs kā vecs vīrs, kas sagaida ceļmalā nāvi, kā ubags, kuram nav neviena, kas to pabarotu.

Tegatuss pacēla acis un pamāja meitenei, lai viņa iet prom. Viņa ādu izgaismoja zilā mēness gaisma, metot uz grīdas garu, tumšu ēnu kā taku, kas ved projām no istabas. Ageta, neko neteikusi, klusi, uz pirkstgaliem izgāja no bēniņiem, aizslēdza aiz sevis durvis un apstājās uz kāpņu augšējā pakāpiena. Pēkšņi meiteni pārņēma sajūta, ka tiek novērota, ka kaut kur no tumšās nakts uz viņu noraugās kādas acis.

Gar kājām pūta ass vējš. Mugurai pārskrēja drebuļi. Meitene ar visu ķermeni notrīcēja, katrs matiņš sacēlās stāvus. Gaiteņa tumsā viņa ieraudzīja garu vīrieša figūru. Tas raudzījās laukā pa balkona logu. Bālajā mēness gaismā Ageta saskatīja neskaidras tetovētas sejas līnijas.

Zilādainais Denbijs! Sī doma izskrēja cauri prātam kā zibens bulta. Melnais tēls pacēla skatienu, it kā būtu sajutis, ka Ageta nosauc to vārdā. Viņa seja bija auksta, ar dziļi iegrimušām, melnām acīm, tā atgādināja masku. Pie sejas bija pieķērusies gara, melna čūska. Tā ieslīdēja iekšā pa tukšo acs dobumu un izlīda laukā pa muti.

Es atgriezīšos pēc tevis, Ageta, rēgs teica, pagājis uz viņas pusi un pastiepis tievu, baltu roku. Kaut kad drīz, nakts tumsā, kad tu to vismazāk gaidīsi. Nekas uz zemes neglābs tevi. Pie manis ir tavs suns tā ir maksa par tava tēva nodevību. Drīz es dabūšu rokā arī tevi un mans liktenis kļūs par tavējo. Tavs skaistais kakliņš karātavu cilpā izstiepsies, un tavi nakts sabiedrotie būs dēmoni.

To teicis, viņš pasmaidīja tukšu smaidu, pagrieza muguru un pazuda.

10 eņģeļa pieskāriens

Bleika pulsējošajā galvā atbalsojās aukstās, mitrās zemes rakšanas skaņas. Viņš gulēja svaigi izraktā, salmiem izklātā seklā kapā un redzēja, kā pāri melnajam apvārsnim sniedzas pirmie rudenīgie saules stari. Skaidrajās debesīs ietiecās garā baznīcas smaile, ar tievo akmens pirkstu rādīdama uz komētu, kas karājās debesu augstākajā punktā.

Bleiks nosprieda, ka ir miris un skatās augšup ar rēga acīm. Tomēr sāpes, kas plēsa pušu galvu, un resnās virves atstātās rievas uz plaukstu locītavām atgādināja, ka viņš vēl ir dzīvs. Bleiks mēģināja pakustināt kājas tās atkrita atpakaļ un atsitās pret zārka vāku, uz kura viņš bija noguldīts. Viņš pacēla galvu un ieraudzīja, ka ir izgreznots ar rožu ziedlapiņām un akmeņozola lapām. Pie zārka sāna atradās liela, beigta suņa ķermenis ar izlauztiem zobiem, mežonīgām acīm un garu mēli, kas bija izkārusies tam no vaļējās mutes.

No pasaules virs Bleika skanēja attālas skaņas. Tur lāpsta, skrāpējoties pa virsmu, kapāja laukā no zemes svaigus kukuržņus. Tikai dažu pēdu attālumā bija dzirdama dubļaino zemes klunču krišana no lāpstas. Bleiks apsēdās, pārvēla suni uz kapa malu, notrausa no ķermeņa salmus un mēģināja saprast, kā viņš šajā vietā nonācis.

Viss, ko viņš atcerējās no iepriekšējās nakts, bija gaismas lodes sprāgšana, kad Hezrīna bija aizvērusi spoguļa durvis. Sekundes daļā tā bija uzņēmusi tādu ātrumu, ka Bleikam bija licies viņš tiek izsviests cauri mājas jumtam un iemests debesīs. Šis spožums bija pilnīgi pārņēmis Bleiku. Katra tā molekula staroja cauri apģērbam, izgaismojot viņa miesu zaigojošā mirdzumā. Tad viņš bija iekritis tintes melnā miegā.

Bleiks pārbrauca ar aukstajiem pirkstiem pāri dziļajām, sarkanajām zīmēm sev uz locītavām un sajuta labajā plaukstā stipras sāpes. Labās rokas pirkstu nagi bija nogriezti dziļi miesā. Prātā uzplaiksnīja iepriekšējās nakts acumirklīgais uzliesmojums, acu priekšā pavīdēja Hezrīnas tēraudzilās acis un sarkanās lūpas, kas smējās, kamēr viņš locījās sāpēs. Bleiks noklepojās un izspļāva dubļus un salmus. Rakšana apstājās.

-   Vai tas esi tu? no augšas bija dzirdama vīrieša balss. Tā bija rupja un liecināja par kautiņiem, kas piedzīvoti uz ielu stūriem.

-   Tu esi nejēga! sekoja griezīga, bet klusināta atbilde. Nākamreiz, kad redzēsi velnu, pasaki man! Turpini rakt! Vēl viena pēda, un mēs sasniegsim ķermeni. Labais doktors dabūs šo spēļmantiņu, bet mēs desmit šiliņus.

Vīrietis, mudinādams biedru turpināt rakšanu, rukšķēja kā cūka.

Bleiks piecēlās uz ceļgaliem, lai paglūnētu pār kapa malu. Beigtā suņa ķermenis aizslīdēja tālāk kapā un ar skalu būkški novēlās sānus.

Atkal atskanēja balss:

-   Es tač' tev teicu! Tā bija vēl spalgāka un nervozāka. Mums nevajadzēja to darīt. Viņi pieder pazemei, un mums nav nekādu tiesību vest tos atpakaļ.

Lāpsta ar apņēmīgu cirtienu tika iesprausta zemē.

-   Es vairs neraks. Lai tas nelabais patur, kas ir viņa, es negrib', lai viņš nāk pēc manis.

-   Roc un domā, ka es tev par to maksāju! Tie ir tikai nakts trokšņi. Nekādu spoku, Dieva un velna vispār nav. Tikai tad, ja kāds piecelsies no miroņiem, mani varēs pārliecināt, ka kāds no tiem eksistē. Tagad roc!

Bleiks dzirdēja, kā miesu iepliķē smaga roka. Viņš lēnām piecēlās kājās un nostājās uz zārka vāka, lūkodamies uz baznīcas kapsētu ar ieplaisājušiem kapakmeņiem un dubļainajām takām. Blāvajā rītausmas gaismā Bleiks ieraudzīja divus vīrus, kas stāvēja pie tikko izraktas kaudzes zemes, sajauktas ar puķēm no svaigā kapa. Abiem vīriešiem kājās bija jūrnieku zābaki un mugurā gari svārki. Galvas bija noskūtas un notrieptas ar zilo pretutu šķīdumu.

-   Es raks, noteica garais vīrietis ar resno vēderu, paķēris lāpstu. Bet tā būs pēdējā reize. Velns mani vajā par to, ka es apzagu viņu pašu, un no viņa tu neatpirksies.

Racējs paķēra lāpstu izstīdzējušajās rokās ar netīrajiem nagiem. Svārki bija viņam vienu izmēru par lielu, tie bija novilkti nozagtam līķim, pirms mirušais džentlmenis tika nodots labajam doktoram.

Bleiks aplūkoja kapsētu. Kapu smirdoņa viesa viņā izmisumu un atgādināja par nākotni.

-   Labrīt, kungi, viņš teica stingrā, skaļā balsī, cerēdams pievērst abu vīru uzmanību, vai jūs palīdzētu man izkļūt no šī kapa?

Resnvēderainais vīrs paskatījās zemē, pārliecināts, ka vārdi nāk no koka zārka viņam zem kājām. Otrs atlēca atpakaļ, nebūdams drošs, vai paša ausis viņu neviļ.

-   Palīdziet man izkļūt no šīs bedres! Es jums labi samaksāšu, un varat nešaubīties: jūs neaiztiks ne velns, ne Tas Kungs, Bleiks ļoti satraukts uzsauca, ar kājām cenzdamies pa birstošajām bedres malām rausties uz augšu.

Kad viņš mēģināja rast pamatu zem kājām, zemes kukuržņi bungoja pa zārka vāku ar skaļiem būkšķiem.

-   Tas ir velns! iekliedzās resnvēderis.

Viņš pasvieda lāpstu draugam un mēģināja bēgt, bet pakrita.

-   Tas grib dabūt tavu dvēseli, un par savējo es vispār vairs neatbildu! viņš kliedza, un asaras straumēm plūda tam pār seju.

Garais vīrietis saķēra biedru aiz piedurknes un paskatījās apkārt. Viņš nevienu neredzēja, tikai rītausmas pustumsā vīdēja tievas, zilas ēnas.

-   Nebēdz, mulki! Bleiks iesaucās. Palīdzi man izkļūt no šejienes! Vai tad tu neredzi, ka esmu dzīvs?

Resnvēderis beidzot ieraudzīja tikai dažu pēdu attālumā no kapa pacēlās nomelnējusi miruša cilvēka seja, klāta ar rožu ziedlapiņām un akmeņozola lapām, un ar salmiem, kas spraucās laukā no viņa svārku apkakles. Līķa rokas ķērās pie kapa klājuma, bezcerīgi cenšoties izglābties no elles katliem. Vīrietis ar visaptverošu dziņu metās glābties no līķa tvēriena.

Tievais vīrelis paņēma lāpstu un sagatavojās uzbrukumam.

-   Ja tu man nepalīdzēsi, es to aptīšu tev ap kaklu! Bleiks iesaucās, ar skaļu būkšķi ieslīdēdams atpakaļ kapā.

No tikko izteiktajiem draudiem vīrietis pārklājās aukstiem sviedriem. Abi kapu aplaupītāji pagriezās un metās uz kapsētas vārtiem, baiļodamies, vai tiem pakaļ nedzenas pats nelabais.

Bleiks paslīdēja vēlreiz un iekrita uz zārka vāka sagumušajā vilnas kumšķī. Viņš noglaudīja mirušā suņa spalvu. Dzīvnieks viņam nez kāpēc šķita pazīstams. Bleiks zināja, ka ir redzējis šo suni kaut kad iepriekš, un šeit, bedres tumsā, tas bija viņa vienīgais biedrs.

-   Ak, sunīt! viņš vaimanāja. Tas, kas tu esi tagad, drīz būšu es. Dzīve ir tik īsa un ciešanu pilna, un tās beigās vēl jāsarunājas ar suni…

Bleiks dziļi un bezcerīgi nopūtās.

Augstu virs galvas atskanēja kāda balss:

-   Labāk parunā ar mani\

Bleiks izbijies pastūma suni malā, it kā nokaunējies par tādu sabiedroto, un pavērās augšup, no kurienes nāca balss.

-   Kapi nav labākā vieta, kur pavadīt nakti. Ar nāvi mēs varam saskarties arī dzīves vidū, bet šobrīd es nāku, lai izglābtu tevi no šīs ciešanu bedres.

Bleiks sev virs galvas, rītausmas debesu gaismā, ieraudzīja slaida svešinieka stāvu. Tas bija ģērbies melnā un skatījās lejup caur zila stikla brillēm zeltītā rāmī.

-   Es izdzirdu tavu balsi un, ieraudzījis bēgam tos divus vazaņķus, nospriedu, ka tie nodarījuši tev ko ļaunu. Viņš plati pasmaidīja. Bet te nu tu esi dzīvs un…

Vīrietis apklusa un paskatījās uz suni, kas gulēja sarāvies kapa malā.

-   Tu esi labākā stāvoklī nekā tavs draugs.

-   Viņš j-j-jau bija te, Bleiks, celdamies kājās, izstostīja. Es pamodos kapā, un viņš… ē… tas… bija man virsū, miris. Baidos, ka tas piederēja manai kalponei.

-   Tad esmu ieradies laikā, lai izglābtu tevi no tāda paša likteņa. Divi suņi taču nevar satilpt vienā kapā, vai ne?

Svešinieks pasniedzās lejup, satvēra Bleiku aiz rokas, ar vienu rāvienu pacēla viņu no zārka vāka un izvilka ēnainajā rīta pustumsā. Vīrietis paturēja Bleika roku, atvēra plaukstu un aplūkoja sarkano īkšķa iespiedumu.

-   Kāds nelāgs apdegums! Tas nodara ļaunumu ne tikai miesai. Kur tu to dabūji? svešinieks jautāja, paskatījies uz Bleiku.

-   Eksperiments. Esmu zinātnieks, tāds kā… Vai mēs varētu vienoties: mani šeit atveda nelaimes gadījums un tā laikā es apdedzināju roku? Bleiks gribēja beigt sarunu un tikt no šī cilvēka prom.

-   Tu vari teikt, ko vien spēj izdomāt, bet vai tā būs patiesība? Vīrietis joprojām turēja Bleiku aiz rokas un veda viņu uz vārtu pusi. Tādā vietā kā šī labāk pārāk daudz nerunāt. Es zinu, ka mirušie klausās uzmanīgāk nekā dzīvie.

Svešais stingri turēja Bleiku aiz rokas un kopā ar viņu gāja pa ielām, garām cieši sablīvētajām mājām, kuras ietvēra Svētās Jaunavas baznīcas kapsētu. Bleiks juta, ka viņu ved uz vietu, kuru viņš bija meklējis, un ka šeit, Blekfraiersas pārpildītajos graustos, viņš radīs atbildi. Dažas minūtes viņi brida pa netīrumiem, kāpdami pāri piedzērušos klaidoņu čulgainajiem ķermeņiem. Bleiks pavērās debesīs viņa komēta vēl aizvien staroja tur, dziestošajā naktī.

Svešinieks satvēra Bleika roku vēl ciešāk.

-   Tas nav tālu no vietas, kur tu dzīvo, viņš noteica, kad abi pagriezās uz Kondjūtas lauku pusi. Esmu tevi vairākas reizes redzējis Blūmsberi laukumā.

-   Es arī tevi esmu redzējis, atbildēja Bleiks, domādams, ka nu ir izdevība uzzināt, kas šis cilvēks īsti ir.

Ieraugot pazīstamas vietas, Bleika pašapziņa pieauga un viņš piebilda:

-   Patiesībā esmu tevi redzējis ejam un nākam visneparastākajā veidā. Man ir radies iespaids, ka tu mani novēro un ka šī satikšanās nav nejaušība.

Bleiks mēģināja izvilkt roku no svešā vīrieša tvēriena, bet tas neizdevās.

-   Es novēroju daudzus cilvēkus, un mana nākšana un iešana ir gaismas triks. Ja es būtu tu, es vairāk interesētos par to, ko slēpju savā mājā, nekā par to, kas mani novēro. Svešinieka balss kļuva zemāka, un ik vārdā skanēja skaidri jaušami draudi.

-   Es neturu mājās neko tādu, kas būtu uzmanības vērts. Tikai zaglis varētu mani nodarbināt ar tādām runām. Bleiks atkal mēģināja izrauties, bet viņi palika kā sasieti kopā ar neredzamām saitēm, kuras nevar pārraut.

-   Kad mūsu ceļi šķirsies, tad tas tā būs, sacīja svešinieks. Bet pašreiz, doktor Bleik, mums priekšā kopīgs ceļojums, un to ir noteikusi zvaigzne, kuru tu katru nakti vēro.

-   Zvaigzne? Es nezinu nekādu zvaigzni. Esmu astronoms, kabalists. Es meklēju patiesību.

-   Tu esi muļķis un diletants un, ja turpināsi nodarboties ar savu maģiju, tad apdedzināsi ne tikai roku. Tu ieliki roku pūķim mutē, un tā gandrīz aizcirtās. Vīrietis satvēra Bleiku aiz svārku apkakles un ar vienu roku pacēla no zemes tā, ka tas karājās gaisā kā bendes rokās. Esmu tevi vērojis ilgu laiku, Sabien. Dažkārt tu man esi sagādājis lielu prieku, bet tagad tava dumjība dzen mani izmisumā. Tomēr tavs liktenis ir paša rokās, bet virve jau savelkas tev ap kaklu un…

Vīrietis apstājās un ieklausījās skaņās, kuras dzirdēja tikai viņš.

-   Drīz, Sabien, lamatas aizkritīs un tu karāsies citā kokā.

-   Kā tu mani pazīsti? Bleiks jautāja, rīstīdamies no ciešā rokas tvēriena.

-   Es pazinu tavu tēvu un varu teikt, ka esmu jūsu dzimtas sargs, svešinieks ātri noteica, nolaizdams Bleiku zemē.

-   Vai manam sargam ir arī vārds?

-   Tu vari mani saukt par Ābramu Rikardsu. Šis vārds man ir labi kalpojis, un tu to sapratīsi. Ābrams, pirms uzlika tumšās brilles, vēlreiz ieskatījās Bleikam acīs. Es netērēju laiku cilvēkiem, tāpēc nesagādā man vilšanos, Sabien. Neesmu no tiem, kam drīkstētu likt vilties pat domāsi Man ir savs veids, kā tikt galā ar cilvēkiem, kuri to uzdrošinās.

Bleiks atkāpās no sava sarga un skatījās mīkstajā Kondjūtas lauku zemē. Tur viņš stāvēja notrieptos zābakos, kapa dubļiem klātās drēbēs, norautu svārku apkakli, ar sāpēs pulsējošām roku locītavām. Ābrams bija garš, tīrs un kārtīgs. Viņa melno svārku zeltītā apmale vizmoja pirmajā rīta gaismā. Pāri laukam Bleiks dzirdēja skaļu sarunu. Ābrams ļāva viņam dažus mirkļus padomāt, iesūkt sevī pēdējās nakts dzirkstis pirms sastapšanās ar saules gaismu.

Tad Ābrams pagriezās un sāka ātri iet skaņas virzienā. Tur, no saules pielieto lauku tālākās malas, vējš nesa pāri klajumam skaļas balsis. Bleiks sekoja, nezinādams, kāpēc un kas viņu sagaida. Tālumā doktors saskatīja divus mazus bariņus. Cilvēku garās ēnas krita izkaltušajā mālā un zāles kumšķos. Bleiks ātri saprata, ka viņa priekšā norisinās duelis. Viņš dzirdēja, kā sekundanti skaļi strīdas un pieprasa atvainošanos.

Duelanti drūmi stāvēja muguru pret muguru, iegrimuši dusmās un nevēlēdamies atzīt savu vainu. Pistoles bija pielādētas, uzvilktas un paceltas pret debesīm. Tika nomērīti soli uz takas, no kuras vienam ceļš vedīs nāvē vai nu muižniekam ar garajiem, raupjajiem matiem un lauku svārkiem, vai arī dendijam ar iepūderēto parūku un nokrāsotām sarkanām lūpām. Bundzinieks sāka sist lēnu bēru ritmu. Tas kā čuksti atbalsojās pret augsto, balto māju sienām lauku dienvidu malā.

Sekundants baltās zeķēs un garā parūkā izsauca soļus:

-Viens… divi… trīs…

Pie katra skaitļa Ābrams paspēra garu soli, ikviens no tiem bija trīs jardus garš. Bleiks nevarīgi sekoja aizmugurē, cenzdamies turēties viņam līdzi.

-Astoņi… deviņi… desmit.

Sekundants apstājās un aizklāja seju rokām, nevēlēdamies redzēt sava kunga likteni. Abi vīri austošajā rīta gaismā pagriezās viens pret otru. Dendijs parūkā drudžaini notēmēja, viņa roka trīcēja. Jauneklis aizvēra acis un izšāva. Sausais pulveris stobrā uzliesmoja, aizdedzinot šāviņu un izsviežot svina lodi no stobra cauruma. Muižnieks stāvēja, stingri nostājies, un gaidīja. Lode pašāvās garām viņa galvai un, aizlidojot prom, nokaucās.

Kad šāviena troksnis atbalsojoties aizplūda, iestājās ilgs klusums. Dendijs atvēra acis un paskatījās. Muižnieks viņa priekšā pacēla pistoli un ilgi, mierīgi tēmēja. Neviens nepakustējās, tikai pār jaunā, franču zīda svārkos un kreklā ar švītīgām aprocēm tērptā vīrieša izkrāsotajiem sārtajiem vaigiem sāka plūst asaras.

Nē! iekliedzās Ābrams.

Viņš lieliem soļiem ātri piesteidzās pie muižnieka, gribēdams apturēt šāvienu.

Ar vieglu pirksta kustību mēlīte tika nospiesta, un atskanēja blīkšķis. Dendijs saķēra krūtis. Viņa ķermeni pārņēma karstuma vilnis, un zaļajā zālē pašķīda košsarkanas asinis. Trieciens pasvieda viņu gaisā un tad nometa zemē.

Ābrams pieskrēja pie cietušā, pacēla viņa pūderēto seju no iesārtās zemes. Viņš ielūkojās tā nedzīvajās acīs. Tās bija iekrāsotas ar melnām acu ēnām, kas saskanēja ar uzkrāsoto skaistumpumpu uz kreisā vaiga.

-   Cilvēk, viņš ir miris! Liec viņam mieru! iesaucās muižnieks, izlīdzinādams savus biezos lauku svārkus un noslaucīdams no krūtīm karstos stobra aizbāžņa pelnus. Otrā rokā viņš turēja kūpošo pistoli un dauzīja to pret biksēm, lai iztīrītu pulvera paliekas. Viņš zināja šī aizvainojuma cenu un samaksāja par to ar savu dzīvību. Varbūt esmu no ziemeļiem, bet nekad neatļaušu sev darīt pāri.

-   Vai tas bija tā cilvēka dzīvības vērts apmierināt tik banālu vajadzību? Ābrams jautāja, nometies ceļos pie mirušā.

-   Mēs tā darām. Jums, ārzemniekiem, to nekad nesaprast. Vīra gods ir vairāk vērts par viņa dzīvību. Man ir savs lepnums, un par to es esmu gatavs mirt. Jautājums bija viņš vai es, un mana pistole uzvarēja.

Muižnieks atdeva pistoli sekundantam un aizgriezās.

-   Un jūs aiziesiet un atstāsiet vinu žurkām un suņiem, lai tie apgrauž viņa kaulus? Ābrams uzkliedza.

Muižnieks pagriezās un paskatījās uz Ābramu.

-   Vai tu, francūzi, gribi dabūt to pašu, ko viņš? Mans pulveris ir sauss, un esmu pārliecināts, ka viņš atstās tev savu pistoli un novēlējumu. Viņš bija ģeķis, izkrāsots švauksts, traks āksts, kas vairāk domāja par lūpu krāsu nekā par dzīvi. Viņš bija aizvainojums cilvēcei.

Bleiks skatījās uz viņiem kā pienaglots. Nu viņam bija iespēja izglābt savu sargu, bet viņš nespēja neko citu kā vien skatīties uz Ābramu, kurš bija nometies ceļos pie līķa.

-   Svins var samaitāt dvēseli, bet Viņš, kurš dod mums dzīvību, spēj remdēt šo kaisli, Ābrams asi atteica muižniekam, kurš lepni tīksminājās par mirušo.

Un tad Ābrams atrāva vaļā mirušā cilvēka kreklu, iegremdēja roku tam krūtīs, apaļajā brūcē, un virzīja to vēl dziļāk. Bleiks skatījās, kā Ābrams satausta ar pirkstiem visdziļākās ķermeņa daļas un tad izvelk roku no asiņainā dobuma, paceļot mirušo švītu no zemes. Ar skaļu šļakstienu asinis izsūcās no dziļā ievainojuma un sāka burbuļot.

Piepeši Ābrams izrāva roku no brūces. Viņš turēja pirkstos lielu, apaļu vara lodi, kas bija sadragājusi dendija krūtis, un pasvieda to muižniekam.

-   Savāc savu indi un pārvērt to zeltā! Nāve ar to nebeigsies! Ābrams apklusa un pavērās apkārt.

Bleiks stāvēja kā zemē iemiets. Abi sekundanti neticīgi nolūkojās, kā Ābrams saspiež labo roku cietā dūrē un triec to dendijam krūtīs.

-   Dzīvību! viņš iekliedzās tik skaļi, cik vien spēja. Skaņa satricināja zemi, uz kuras viņi stāvēja, un atbalsojās cauri cilvēku ķermeņiem. Dzīvību šim cilvēkam, nevis nāvi!

Ābrams satvēra mirušo, pacēla to no zemes un nostādīja uz kājām. Gaisā izplūda degošas miesas dvaka. Vaļējais krūšu ievainojums svaigajā rīta gaisā sāka piepildīties ar sēra tvaikiem.

Muižnieks paķēra no sekundanta zobenu.

-   Tā ir burvestība, un jūs abi esat pelnījuši nāvi.

Ābrams ar vienu roku turēja ķermeni paceltu uz augšu.

-   Paliec, kur esi, skvair, citādi tu saskarsies ar manām dusmām!

Muižnieks nepakustējās. Viņš iedūra zobena galu zemē tā, ka asmens izlocījās, un sāka kaut ko pie sevis murmināt.

Ābrams ieskatījās mirušajam acīs.

-    Ir pienācis laiks dzīvot, viņš ātri noteica, atlaizdams to vaļā. Visi stāvēja klusu, neviens neuzdrošinājās pakustēties. Mironis šūpojās uz priekšu un atpakaļ. Neklausies viņa stenēšanā! Tu vari būt dzīvs un nodzīvot mūžu līdz galam.

Tad miroņa acis atvērās un viņš paskatījās uz Ābramu. Jaunais vīrietis sāka klepot un rīstīties, spļaudams uz sava slepkavas pusi asinis. Viņš noklepojās vēlreiz, vēl skaļāk, un šļupstošā balsī mēģināja runāt.

Ar vienu ātru kustību muižnieks izrāva no zemes zobenu un cirta ar to dendijam. Ābrams notvēra asmeni rokā un stingri saturēja.

-Viņš ir dzīvs. Un nekas, ko tu teiksi vai darīsi, nespēs vēlreiz atņemt viņam dzīvību. Tavs gods ir nosargāts, bet pār tavu sirdi vēl aizvien valda lepnums. Viņš cieši turēja zobenu un centās atbrīvot to no muižnieka tvēriena. Tagad ej! Sī ir dzīvības vieta, bet tavs ķermenis ož pēc nāves. Ej!

Ābrams izņēma zobenu muižniekam no rokas un i

nometa to zemē.

-   Par to tu man elli redzēsi! muižnieks iekliedzās, dodamies prom un pamādams sekundantam. Neviens cilvēks vai dzirdi? nav izdarījis ko tādu un palicis dzīvs. Kas tu, pēc tavām domām, esi?

-    Es esmu tas, kas' esmu. Un tas ir viss, kas tev jāzina, atteica Ābrams. Un elle man ir pazīstama vieta.

Viņš uzlika vienu roku dendijam uz krūtīm un piespieda to pie ievainojuma.

-   Kas attiecas uz tevi, mans izkrāsotais draugs, tava dzīve nekad vairs nebūs tāda kā agrāk.

Ābrams pavērsās pret Bleiku, kurš stāvēja mēms un vēroja, kā uzplaukst rīts, tad pārlaida skatienu Kondjūtas laukiem un redzēja, ka sapulcējies ļaužu pūlis.

-   Te nav nekā, ko redzēt, Ābrams iesaucās. Tikai neveiksme un cilvēks, kurš neprot šaut.

Dendijs satvēra Ābrama plecu un, slaucīdams no mutes asinis, nočukstēja:

-   Es zinu, kas tu esi, un nekad to neaizmirsīšu.

11 noslēpums

Kad Ageta pamodās no saraustītā miega, viņai prātā joprojām bija Zilādainā Denbija tēls. Rudens saule vārgi spraucās cauri viņas guļamistabas netīrajam stiklam. Agetas māte bija nomodā un brokastoja. Viņa gulēja, atstutēta spilvenos, netīrā baltā naktsmice bija pa pusei nokritusi pār seju. Māte plikšķināja pa palagiem un braucīja no gultas maizes drupačas.

-   Tu vēlu esi piecēlusies, Eta, viņa sacīja ķērcošā balsī, kāda varētu būt sievietei, kas par viņu divreiz vecāka. Lemjēnu māte bija nodzīvojusi četrdesmit gadus un nodzērusi lētajā džinā divreiz vairāk. Tu drīz būsi vajadzīga Bleikam un arī tēvam, sieviete teica un ierāva malku no pudeles, kuru auklēja rokās kā bērnu. Pacēlusi to rokās, viņa kaut ko nomurmināja.

-   Viņi var pagaidīt, Ageta atbildēja, atglauzdama no sejas garu matu šķipsnu. Man kaut kas ir jāizdara -jāapmeklē kāds draugs.

Meitene izlēca no gultas pilnīgi apģērbusies, cenzdamās neskatīties uz krunkaino blāķi, kas bija viņas māte.

-   Kad es atgriezīšos, tu vēl būsi tepat, vai ne? Ageta, iedama uz durvīm, sarkastiski noprasīja. Nedari neko tādu, kas tevi varētu pārāk nogurdināt! Galu galā tēvam taču ir bezgala daudz laika, lai aprūpētu tevi un apsaimniekotu māju.

-   Tēvs zina, ka esmu slima. Viņam ir zelta sirds. To sauc par mīlestību, varbūt arī tev vajadzētu izjust šīs jūtas, Lemjēnu māte uzkliedza meitai.

Ageta juta, ka domas sagriežas. Visam viņas ķermenim izplūda cauri saltums.

-   Es zinu, ka esi slima, bet ne tādā veidā, kā tu domā. Kas attiecas uz mīlestību šajā ģimenē to nepazīst.

Meitene aizcirta guļamistabas durvis un izgāja garajā gaitenī, kur uzmeta skatienu tumšajām kāpnēm. No Zilādainā nebija ne miņas, tikai uz grīdas, sprauslādams un krākdams zem saviem garajiem svārkiem, gulēja kāds īrnieks. Tā dubļainie, melnie zābaki pie katra krāciena noraustījās. Meitenei pār muguru pārskrēja aukstas tirpas, un domas aizveda viņu atpakaļ pagātnē. Viņa iedomājās par vientuļo, važās iekalto Tegatusu. Ageta pasmaidīja, cerot, ka tas kaut kā viņu redz un ka pienāks diena, kad viņš kļūs brīvs. Ageta juta eņģelim līdzi. Meitenei likās, ka tas ir viņas likteņa biedrs, ka arī vinu saista ķēdes, no kurām nekad nebūs iespējams atbrīvoties.

Gaitenī atbalsojās troksnis no virtuves un izrāva Agetu no domām. Viņa skrēja lejā pa koka kāpnēm, cik skaļi vien spēja, cerot, ka troksnis aizbaidīs no domām spokus. Meitene iebrāzās virtuvē, kur Sarapuks sēdēja galda galā kā liels, melns putns. Ienākdama telpā, viņa viegli pasmaidīja un nodrebēja, it kā viņš būtu sapurinājis savas neredzamās spalvas.

-   Mana jaukā meitene, vīrietis draiskulīgi ierunājās, kāds prieks tevi redzēt…

-   Pat nedomājiet par to, Sarapuk! Ageta atteica, nezinādama, no kurienes rodas vārdi, šķita, it kā tos viņai būtu pačukstējusi kāda cita balss. Man nav laika. Mani gaida Bleiks, un viņš par manu sabiedrību vismaz samaksā.

Meitene paķēra no galda maizes gabalu, tīšām aizķerdama lielu kaudzi ar drupačām un sadrupušām olu čaumalām un iebērdama tās Sarapukam klēpī.

-   Atvainojiet, Sarapuka kungs! Esmu tik neveikla!

Sarapuks saķēra Agetu aiz rokas un cieši to saspieda, pievilkdams meiteni sev klāt. Viņa sajuta tā nepatīkamo elpu.

-   Uzmanīgāk, meitenīt! viņš noteica, vilkdams Agetu vēl tuvāk. Ko tavs tēvs neredz, par to viņam nav bēda.

Ageta ātri paķēra lielo maizes nazi, kas atradās līdzās brokastu maizes kukuļa atliekām. Pēc mirkļa Sarapuks blenza uz garo asmeni sev pie applukušā deguna.

-   Vēl vienu collu[4], Sarapuka kungs, un es ar šo nazi izgriezīšu no jums dvēseli. Un varat nešaubīties: es to atradīšu ātrāk par jums. Agetai likās, ka viņa runā Hezrīnas vārdiem. Viņai nebija bail, un par sekām meitene neuztraucās. Jums ir divas sekundes laika, lai pieņemtu lēmumu, un tad es jūs sakapāšu un izkaisīšu pa grīdu un žurkas ēdīs jūsu iekšas.

Viņa ielūkojās Sarapukam sejā un pasmaidīja.

Sarapuks atlaida meitenes roku un ļāva viņai atkāpties. Viņš izskatījās pārsteigts, it kā būtu dzirdējis šo balsi jau agrāk. Ageta pamanīja, ka viņa gar sāniem nolaistā roka dreb.

-   Es aizgāju par tālu. Es… Atvaino, Ageta! viņš nomurmināja, skatīdamies grīdā.

Ageta aizgāja līdz virtuves durvīm un apstājās, vēl aizvien turēdama rokā maizes nazi. Neko nedomādama, viņa pagriezās atpakaļ un no visa spēka meta ar nazi Sarapukam. Nazis izlocījās gaisā, sekundes laikā šķērsoja telpu, garām lidojot, atsitās pret vīrieša plecu melnajā sutanā un tad līdz spalam ietriecās mīkstajā sienas apmetumā.

-   Man tas jāpamēģina vēlreiz, Ageta noteica, iziedama no virtuves. Biju tēmējusi jums sirdī ja vien jums tāda ir.

Flītstrītu spoži apspīdēja saule. Tās sasildītie notekūdeņi smirdēja, un no vēsajiem strauta ūdeņiem, kas lauzās uz Temzu, cēlās garaiņi. Bija paisums, un atkritumos, kas šūpojās netīrajā ūdenī, divi noskranduši bērneļi, nometušies uz ceļiem, spēlējās ar saplēstu māla podu, kas kalpoja viņiem par kuģi un aizveda citā pasaulē.

Ageta mundri soļoja pa ielām uz Londonas tiltu. Bleiks pagaidīs. Sveces var nomainīt Malakinas kundze un pati arī noberzt to, kas beržams. Agetai bija nepieciešams tikties ar Tadeušu Breisgēdlu un viņa spoku bērniem. Meitene aši pagriezās ap stūri, šķērsoja ielu un dažu minūšu laikā jau atradās pie Bridžstrītas. Kafejnīcas durvīs un laukā uz bruģa drūzmējās milzīgs ļaužu pūlis. Katrs centās noturēt rokā lielu avīzes lapu. Tā bija London Chronicle. Avīžzēns, turēdams izstieptajā rokā vēl citus eksemplārus, sauca, cik skaļi spēja:

-   Garām Zemei lidos komēta! Karalis izsludina brīvdienu!

Ļaudis pulcējās kopā, apspriežot jaunumus. Visapkārt skanēja satrauktu balsu murdoņa. Ageta atminējās, ko Bleiks bija teicis debesu trīces naktī, un pēkšņi tam visam radās kopsakarība komēta un grāmata bija savā starpā saistītas. Ageta paātrināja soli. Viņa gribēja to izstāstīt Tadeušam, bet domas par nodevību cīnījās ar Bleikam doto solījumu.

-   Kāpēc man? viņa iesaucās. Kāpēc man jāglabā šis noslēpums?

Galvā atbildēja kāda maiga, klusa, silta balss, kas vējā skanēja kā tālīnas raudas. Ageta apstājās un ieklausījās, aizklājusi ausis rokām, lai aizturētu ielas troksni. Balss ieskanējās atkal:

-Pastāsti viņam…

Sī pavēle lika viņai notrīsēt priekā un iekvēlināja sajūtas. Tā rīkoties bija pareizi: solījumi bija domāti tam, lai tos lauztu, noslēpumi -, lai tos pačukstētu draugam un dalītos ar tiem kā ar ēdiena atliekām. Tadeušam var uzticēties, viņa nodomāja. Tam ir laipnas acis un piemīlīgs smaids. Dzirdētais pilnveidos viņa dzīvi, viņš varēs atgūt ņaudēto un dzīvot labāk. Meitene sajuta sejā iešalcamies asinis. Sirds salēcās, un rokas savijās kopā. Nākotne bija viņas pašas rokās, un beidzot viņa varēja padarīt kādu laimīgu.

Durvis uz grāmatu veikalu nevērās vaļā, it kā koks būtu uzbriedis un zinātu par viņas vēlmi lauzt solījumu. Ageta stūma un grūda, līdz tās beidzot padevās. Veikalā valdīja pilnīgs klusums. Nāsīs ieplūda mitra papīra un tumšās Temzas straumes dvaka. Kad meitene gāja cauri plauktu labirintam uz lielo koka galdu, no kurienes Tadeušs pārvaldīja veikalu, viņas soļi uz koka dēļiem atbalsojās augstajos, velvētajos griestos.

-   Tadeuša kungs! meitene uzsauca. Tā esmu es, Ageta, esmu atgriezusies. Man ir jaunas ziņas par grāmatu.

Tālākajā kaktā pie šaurā loga atskanēja sīku pēdiņu klusā šļūkāšana. Ageta paspēja samanīt vieglu ēnu, kas izšāvās no savas slēptuves un metās aiz grāmatplaukta.

-   Es jūs redzu, meitene noteica, apiedama apkārt lielajam galdam un pieiedama pie podesta, no kura Tadeušs varēja pārredzēt katru eju. Tadeušs man par jums stāstīja, es zinu, ka jūs esat šeit. Parādieties!

-   Viņi tev nerādīsies, Ageta, atskanēja balss, liekot meitenei salēkties un bažīgi pārlūkot veikalu.

Atvērās pagraba durvis, un telpā ienāca Tadeušs, stiepdams lielu grāmatu kaudzi. Viņam sekoja eleganta sieviete biezā, melnā vilnas apmetnī. Viņa uzsmaidīja Agetai, kas stāvēja uz podesta.

-   Uzmanies, ka nenokrīti! Tas ir tikpat augsts kā karātavas, sieviete noteica, uzvilkdama sava apmetņa kapuci un apņēmīgi dodamās uz durvīm. Aizsūtiet tās Hečerda kungam Pikadili. Viņš ir vienīgais grāmatu tirgotājs, kuram es uzticos, protams, izņemot jūs, Tadeuš. Hečerda kungs tās nosūtīs uz Franciju manai māsīcai viņa priecāsies par manu jaunāko atradumu.

Sievietes balsī bija kaut kas tāds, kas uzdzina Agetai trīsas. Kad viņa bija attālinājusies, meitene atguva pašpaļāvību, ko bija zaudējusi, it kā būtu izrauta daļa no viņas dvēseles.

-   Ar lielāko prieku, lēdija Flemberga, piebilda Tadeušs, nolikdams grāmatas uz grīdas.

Viņš nolūkojās, kā lēdija Flemberga plūst cauri veikalam kā vīns, kad to lej glāzē. Viņai pakaļ viļņojās melnais apmetnis. Kad sieviete bija aizgājusi, viņš pasmaidīja un pievērsās Agetai.

-   Priecājos tevi redzēt, Ageta!

Viņa pārtrauca veikalnieku, pirms tas paspēja pateikt vēl kaut vārdu:

-   Man ir jaunas ziņas. Man ir jāizpauž noslēpums, es apsolīju nevienam neteikt, bet…

Meitene apklusa un palūkojās apkārt, it kā meklēdama kādu zīmi, ka var turpināt, un ieklausīdamās balsī, kura viņai bija ieteikusi lauzt solījumu.

-   Ja tu esi solījusi nestāstīt, tad tev labi jāapdomā. Noslēpumi ir spēcīgas lietas, un vārdiem, līdzīgi bultām, var piemist pašiem sava dzīve, kad tie "nolido" no mēles.

-   Es gribu to izstāstīt, un tieši jumsi Tas ir par grāmatu, Nemorensis. Neesmu beigusi par to domāt. Šis vārds jaucās man pa galvu dienām un naktīm, un, kopš es satiku jūs, ir noticis daudz kas tāds, par ko es nekad nebiju pat sapņojusi.

-   Par grāmatu? Tu esi dzirdējusi par to grāmatu? Tadeušs nepacietīgi vaicāja. Nelauz manu sirdi, meitēn! Man ir bijusi tāda saruna jau ar daudziem cilvēkiem, un katrreiz tas ne pie kā nav novedis.

-   Es zinu, kur tā atrodas un kam pieder! meitene izšāva. Vārdi traucās viņai laukā no mutes ātrāk par domām.

Tadeušs, ilgi klusējot, soļoja pa grīdu, braukdams ar rokām cauri garajām matu šķipsnām, kas, šķiet, bija kļuvušas vēl plānākas.

-   Es… es varu jums to dabūt, Ageta klusu noteica.

Tadeušs pacēla acis.

-   Man? Tu vari to dabūt man? Atnest to atpakaļ pie Tadeuša? Viņš pasmaidīja ar aizrautīgu, bērnišķu smaidu. Pie kā tā atrodas?

-   Tā pieder manam kungam Sabienam Bleikam…

-   Tā pieder man! Tadeušs nikni atkliedza. Tā ir mana grāmata, vienmēr ir bijusi un būs! Bleiks ir zaglis, viņam uz to nav tiesību!

Viņš trieca ar dūri pa izbalējušā ozolkoka galda malu kā izlutināts bērns, kas ķildojas par saplēstu rotaļlietu.

-   Es varu to atgūt, un, ja tā tiešām ir jūsu, tā nebūs zagšana. Varētu mēģināt to atnest jau šonakt.

Pēkšņi Agetai ienāca prātā tumša doma par Inigo sānielu un radījumu, kurš bija viņu tur notvēris.

-    Un tu to izdarīsi man? Tadeušam? viņš klusu jautāja, pagriezies pret meiteni.

-   Man vajadzēja jums to izstāstīt, Tadeuša kungs. Šo noslēpumu ilgāk nebija iespējams glabāt. Tik daudz kas ir mainījies.

-   Sis noslēpums nesis tavam labajam draugam tik daudz prieka. Nemorensis ir īpaša grāmata, tā ir pārāk laba doktoram Sabienam Bleikam. Ja tu varētu man to atnest atpakaļ, es tevi bagātīgi atalgotu.

-   Es to darīšu mūsu draudzības vārdā, nevis kaut kā cita dēļ. Ageta sāka atkāpties uz durvīm, pastāvīgi lūkodamās apkārt, vai netiek novērota. Ja varēšu, tad atgriezīšos šonakt. Atstājiet durvis neaizslēgtas, un es mēģināšu atnest grāmatu.

-   Bet es pagatavošu vakariņas. Banketu, kādu tu nekad neesi redzējusi. Mēs atzīmēsim zelta rītausmu. Veikalnieks pavadīja meiteni līdz durvīm. Sī ir īpaša diena, un tu esi padarījusi Tadeušu par laimīgu cilvēku.

Ageta apstājās pie durvīm un paskatījās uz viņu.

-   Vai ticat, ka mirušie var atgriezties un jūs vajāt? meitene, savilkusi pieri, vaicāja.

-   Es baidos tikai no dzīvajiem, Tadeušs atbildēja.

Mirušie ir miruši. Man ar viņiem nav nekādu darīšanu, un viņiem ar mani arī ne.

-   Vai jūs kādreiz esat redzējis spoku? Ageta neatlaidās.

-   Esmu redzējis daudz ko ļoti savādu, bet spoki ir domāti mazu bērnu biedēšanai. Atceries, ka prāts var izspēlēt ar tevi jokus un acis bieži mūs muļķo! Es tam noticētu tikai tad, ja kāds atgrieztos no miroņiem.

Ageta nospieda durvju rokturi. Ietrillinājās zvaniņš, un iekšā no Londonas tilta ielauzās rīta dzestrais gaiss. Meitene jutās apmulsusi par savu nodevību un solījuma laušanu, un tomēr bija tik labi.

Ageta pārlūkoja tiltu un pūli, kas vēl aizvien drūzmējās pie kafejnīcas durvīm. No svešinieka melnā nebija ne miņas, garajā notekā, kas stiepās visa tilta garumā, gulēja tikai milzīga beigta žurka ar izlauztiem zobiem. Meitene izgāja no veikala un pamāja Tadeušam, lai viņš aizver durvis.

Veikalnieks noraudzījās tai pakaļ caur biezām, vecām brillēm, līdz viņa pazuda skatienam. Pāri tiltam aiz Agetas gāja akls ūdensnesējs ar mazu koka mučeli, kas bija uzsieta tam uz muguras. Viņš gāja aiz resna ēzeļa, kas līkumoja starp ielas mēsliem. Tadeušs pārliecinājās, ka ir viens, tad pagrieza durvju atslēgu un nolaida logiem priekšā slēģus.

Domāju, ka man to vajadzētu izdarīt, viņš lepni noteica, tad pagriezās un devās uz pagraba durvīm.

Tadeušs kāpa pa garajām koka kāpnēm, kas zem viņa smaguma čīkstēja un stenēja. Kāpnes aizveda viņu dziļi pie tilta pamatnes un tālāk tumsā. Visapkārt mutuļoja paisuma viļņi, sitoties pret resnajiem akmens stabiem, kas noturēja veikalus un mājas uz tilta, augstu virs ūdens.

Grāmattirgotājs paņēma no statīva lampu un pacēla to sev virs galvas. Maigo, silto mirdzumu aprija dziļais, melnais bezdibenis, kas pavērās viņam priekšā, pakāpieni veda arvien dziļāk un dziļāk. Beidzot viņš nonāca pie koka durvīm, kurās bija iesistas simts naglas. Pie tām karājās kaķa galvaskauss, piesiets ar sārtu lenti, kas paņemta no bērna cepurītes.

Tadeušs pagrūda durvis, un tās atvērās, pazuzdamas sienā. Aiz tumsas un ēnām atradās liela akmens telpa. No katras plaisas sienā spiedās laukā zaļas aļģes. No griestiem pilēja brūnais Temzas ūdens, kas gariem straumes pirkstiem plūda pa grīdu.

Veikalnieks aizvēra aiz sevis durvis un aizstūma trīs aizbīdņus. Telpā atradās vienīgi liels koka krēsls, augsts misiņa svečturis un resns dzelzs riņķis, kas bija iekalts centrālajā akmenī un bija pietiekami stingrs, lai noturētu tūkstoš zirgu. Tadeušs atkrita krēslā un pavērās apkārt, pie sevis smaidīdams.

-   Parādies! viņš iesaucās, izbraucis ar pirkstiem caur matiem. Man nav laika gaidīt visu dienu, bet mums jāparunā.

Atbildes nebija, tikai augstu virs galvas brāzās ūdens.

--

Telpas kaktā no akmens grīdas izcēlās zila dūmaka. Tadeušs varēja samanīt gara, balta pleca kaula aprises un trīs asinīm notrieptas ribas, kas plivinājās gaisā.

-   Hoc est corpus meum! Tadeušs izsaucās vēlreiz. Neliec man gaidīt, es gribu ar tevi runāt. Ātri! Viņš piecirta kāju kā izlutināts puišelis.

Gars sāka pieņemt veidolu. Lielajam, muskuļotajam rumpim, kas bija klāts ar zilu ādu, pievienojās rokas. Radījums savienojās kopā no tumsas un pagriezās pret Tadeušu.

-   Beidzot! viņš noteica, kad rēgs bija pilnīgi izveidojies. Man tev ir darbiņš. Kāda jauna meitene. Viņai kabatā ir Ormuza kristāls, tā ka tu vinu redzēsi. Seko viņai un tiec galā ar katru, kas mēģinās viņu atturēt atnest man Nemorensis. Man vajag, lai viņa šonakt atgriežas pie manis, tā ka uzmani, lai viņu nenoķer. Vai saprati, Zilādainais?

Zilādainais Denbijs vērās viņā ar melnajiem, tukšajiem acu dobumiem. Viņam pār seju pārslīdēja čūska, ielīda mutē un parādījās laukā pa nāsīm.

-   Ar prieku, Tadeuša kungs! Vai pēc tam es varēšu viņu nogalināt? Zilādainais jautāja piesmakušā, skumjā balsī.

-   Vēl ne, viņa man vēl ir ļoti noderīga. Un, mirkli padomājis, Tadeušs piebilda: Es pieņemu, ka tu esi tas spoks, par kuru viņa jautāja.

-   Man vajag viņu redzēt, atkal atgriezties tajā mājā… rēgs elsoja, bet čūska tikām ložņāja pa viņa seju iekšā un ārā. Tā bija pēdējā vieta, ko es redzēju kā cilvēks, pirms…

Rēgs apklusa, un ādas krāsa no dusmām kļuva tumšāka.

-   Tagad man uzlikts lāsts staigāt pa šo pasauli kā garam, bet Kadmuss Lemjēns bauda dzīvi. Vienu gan es zinu vina nekad vairs nelūkosies acīs savam sunim.

Tas kvieca kā kucēns pēc mātes.

-   Tu uz visiem laikiem esi saistīts pie manis ar saviem trim zobiem un nocirsto pirkstu, atteica Tadeušs.

Viņš izņēma no vestes kabatas samta maisiņu un pagrabināja tā saturu Denbija rēga priekšā.

-   Un kad tu mani atbrīvosi? Denbijs jautāja. Esmu tev labi kalpojis jau gadu un vienu dienu un aizkapa dzīvē izpildījis, ko tev solīju.

-   Burvestības nav domātas tam, lai tās lauztu, Denbija kungs. Es apsolīju tev ķermeni, lai tu varētu izdzīvot savu dzīvi, ko tik spēji aprāva pakāršana. Tadeušs akurāti ielika maisiņu ar kauliem atpakaļ kabatā. Vai nebūtu jocīgi tev piešķirt Kadmusa Lemjēna vai Bleika ķermeni? Tu varētu izvēlēties, kādu dzīvi gribi, saldo dzīvi Londonas īres mājā vai izsmalcinātību Blūmsberi laukumā. Tu varētu soļot kā dendijs ar krāsotām lūpām un šokolādes garšu uz mēles. Tu pat varētu turēt mājās čūsku…

12 dzīvam būt

Lielā misiņa lampa laistījās septiņdesmit sveču gaismā, kas sildīja Blūmsberi laukuma 6. mājas gaiteni. Malakinas kundze iededza beidzamo dakti, tad lēnām gāzelējās lejā pa kāpnēm kā pārbarota pērtiķiene un iegremdēja liesmojošo degli sveču spainī. Bleiks rīta istabā soļoja uz priekšu un atpakaļ, kodīdams nagus, bet īzaks Bonhems sēdēja lielajā atpūtas krēslā, saņēmis galvu rokās.

-    Tās varēja būt manas beigas, Bleiks sacīja, pēkšņi vienā mirklī apstājies, lai pārbaudītu aizkaru un paskatītos laukā pa logu, vai kāds viņu nenovēro. Es vairs nezinu, kur meklēt patiesību. Spriežot pēc pagājušās nakts, mana dzīve ir kāda gandrīz traka cilvēka rokās, un, ja tas, ko es redzēju šorīt, ir patiesība, tad mana zinātne nav nekā vērta, tā neatbild uz jautājumiem, uz kuriem, man šķiet, sen jau ir atbildēts.

Bleiks, staigādams pa istabu, trieca ar dūri pa sienu.

-   Es esmu lamatās, Bonhem. Esmu kā muša, kas notverta zirnekļa tīklā, un zirneklis grasās izsūkt visas manas asinis… Tādu problēmu nu gan es neparedzēju! Viņa ir tik žilbinoša, ka es neuztraucos par to, kas ar mani notiks. Es pat varētu piekrist visam, ko šī sieviete perina, lai tikai varētu sēdēt viņai pie kājām un raudzīties acīs.

-   Cilvēk, tu esi noburts! Vai tad tu nesaproti, ka viņa tevi kaut kā ir apbūrusi?

-    Tas nekas, īzak. Tas, kas notika tajā istabā, ir mainījis manu skatījumu uz dzīvi. Es esmu nodarbojies ar nepareizajām lietām, Bleiks turpināja, skatīdamies uz acs formas ievainojumu sev rokā. Gadiem esmu meklējis kabalā patiesību, atbildi uz pasaules problēmām, izdevību paveikt ko labu. Es atstāju novārtā vienu sevi. Tagad vēlos dzīvot sev.

Bleiks pastiepa roku, lai Bonhems to varētu redzēt.

-   Paskaties, draugs! Lūk, ko man atstāja lēdija Flemberga. Iešāva man tā, it kā katram muskulim izbrāztos cauri uguns. Es jūtos dzīvāks nekā jebkad agrāk, un visas manas domas aizņem atmiņas par viņu.

-   Apdegums? Triks, apslēpts elektrometrs, lai iepotētu tevī kaut kādas jūtas. Bonhems ātri iebāza roku svārku kabatā. Hezrīna Flemberga ir savāda sieviete, bet vai ragana?

Bonhems palūkojās uz atvērtajām durvīm.

-   Šai mājai ir ausis, viņš klusu noteica, un Malakinas kundze ir pazīstama ar savu lielo muti.

Bonhems paberzēja plaukstu pret žaketes kabatas biezo kokvilnas audumu un juta, ka viņā sāk dīgt greizsirdības sēkla.

-   Kas tad iepriekšējā naktī notika tāds, kas izmainīja tavu dzīvi? Bonhems jautāja, gandrīz smakdams no domas, ka Bleiks pavadījis kādu nozīmīgu mirkli kopā ar lēdiju Flembergu.

-   Tur jau tā lieta, ka es nezinu. Bleiks pārtrauca soļot pa istabu un apstājās pie uguns. Es neko nespēju atcerēties. Viss, ko zinu, ir tas, ka mani aprija skaidras, baltas gaismas lode, kas spīdēja man cauri tā, ka es varēju redzēt savu roku kaulus. Pēc tam iestājās pilnīga tumsa. Es pamodos kapā ar beigtu suni līdzās un…

Viņš palūkojās uz plaukstu.

-   Tas cilvēks, kurš man sekoja… Viņš mani atrada, izcēla no kapa, bet tas vēl nav viss, Bleiks satraukti stāstīja. Es redzēju, kā viņš atdzīvina dendiju, kuru duelī nošāva kāds vulgārs puisis no ziemeļiem. Atgrieza dzīvē ar visām asinīm, sviedriem un asarām.

-   Vai tu esi pārliecināts, ka viņš bija miris?

-    Tikpat miris kā suns, ar kuru kopā es gulēju kapā. Un viņš atdzīvojās, kļuva tikpat dzīvs kā tu tādu maģiju, burvestības spēku es nekad agrāk nebiju redzējis. Arī tas vēl nav viss. Bleiks viegli pievēra lielās ozolkoka durvis. Vīrs, kurš bija man sekojis, nosauca sevi par Ābramu Rikardsu, un viņš izteicās, ka šajā mājā ir kaut kas tāds, no kā man jābīstas.

-   Tu dzīvo šeit, kopš māja ir uzcelta, un pārzini katru tās akmeni. Tas cilvēks ir muļķis.

-   Viņš var būt viss, tikai ne mulkis. Es sāku domāt, ka viņam ir taisnība. No rīta viņš solīja atgriezties. Viņš teica, ka varot sniegt atbildi uz jautājumu, kas deg man sirdī.

-   Mums visiem ir kādi jautājumi. Viņš ir jokdaris, kas spēlējas ar tavu iztēli. Viņš atnāks, lai nozagtu visu tavu sudrabu, un tad izgaisīs naktī. Šādam cilvēkam nevar uzticēties.

-   Es uzticējos lordam Flembergam, bet viņš ir apsēsts ar domu par jaunas Jeruzalemes radīšanu un Londonas atbrīvošanu no visiem vazaņķiem, draņķiem un nabagiem. No lorda teiktā es sapratu, ka viņa draugi izraisīja Lielo ugunsgrēku. Bleiks apklusa un paskatījās uz Bonhemu. Nedomāju, ka viņi gribēja iznīdēt tikai žurkas. Komēta izdarīs to viņa vietā lords Flembergs vēlas, lai cilvēki mirtu un Londona tiktu sagrauta. Un tad viņš un viņa draugi varēs darīt, ko gribēs.

-   Tu droši vien saprati to visu jau iepriekš, Bonhems klusu noteica. Šajā pilsētā valda Flembergs un viņa draugi. Tu taču nedomāji, ka mūsu zemi pārvalda karalis un parlaments? Mūsu dzīve ir Flemberga rokās, un karalis danco pēc viņa stabules un pat netiek ielūgts uz viņu sapulcēm.

-   Esmu tādas baumas dzirdējis, bet biju domājis, ka tās ir kafijas tantiņu runas, Bleiks atbildēja.

-   Varbūt, bet patiesība ir tāda, ka mūsu ikdienas dzīve ir viņu rokās, sākot no labības cenām un beidzot ar to, ko mēs lasām London Chronicle. Viņiem ir vairāk varas nekā visai tavai maģiskajai zinātnei. īstais karalis ir tas resnais nezvērs Flembergs, un Hezrīna ir vina karaliene.

Bonhems piecēlās no krēsla un, piegājis pie loga, paglūnēja pa spraugu aizkaros. Viņš pārlūkoja laukumu.

-   Nu, šodien tevi nenovēro, viņš noteica. Vismaz pagaidām ne.

Katra zvaigznes stara galu iezīmēja akmens stabs. Zvaigzne bija izkalta kambara akmens grīdā. Velvēto jumtu izraibināja sīki gaismas punkti, un akmens alas augstākajā punktā metāla paliktnī, kas bija piekārts pie griestiem resnā zelta ķēdē, dega eļļā mērcēta auduma bumba, veidojot augstajos griestos ņirbošas ēnas.

Zemu apakšā, zvaigznes staru galos, sēdēja četras figūras dažādu radījumu maskās, viens no krēsliem bija brīvs. Punktus savienoja plats zelta aplis, kura vidū atradās augsta māla figūra. Radījumam bija plēvainas, sānos iespiestas rokas un seja no ozola lapām.

-   Mēs nevaram viņu ilgāk gaidīt, noņēmis no galvas kapuci, teica vīrietis lapsas maskā. Ir parādījies mēness, un tas, kas mums jādara, ir jāpaveic šonakt.

-   Mums ir tikai četri zvaigznes stari, klusā balsī iebilda tīģera maska, neērti grozīdamās krēslā. Vai mums pietiks spēka šonakt veikt tādu burvestību?

-   Ir tikai viens veids, kā to uzzināt, nosēca vecišķa balss no sermuļa galvas. Ja mēs veiksim burvestību un tā iedarbosies, tad būsim piebūruši to radījumu mēs redzēsim to savām acīm, tieši šeit un tūliņ.

-   Tad sāksim! pūces galva ierunājās asā tonī.

Lapsas maska lēnām piecēlās no krēsla un piegāja

pie māla figūras. Rokā tā turēja mazu sudraba kārbiņu ar pērļotu vāku. Iedama maska pagrieza vāciņu, atmeta pār plecu apmetni un ielika vāciņu svārku kabatā. Tad tā izņēma vairākus cilvēka nagus un uzmanīgi ielika tos pirkstos māla figūrai.

-   Ar šo kaulu tas piešķirs tev dzīvību, maska noteica, nostājusies figūrai blakus un uzlikusi tai uz aukstā, mitrā pleca roku.

Sermuļa maska piecēlās no sēdekļa un piegāja pie radījuma vienlaikus ar pūci un tīģeri. Viņi ietvēra to lokā un staigāja apkārt pretēji saules kustības virzienam, garāmejot katrreiz aizskardami tā galvu un seju.

Sermulis iebāza roku mazā ādas maisiņā, kas karājās tam kaklā, un izvilka divas zelta monētas, tad pagriezās pret radījumu un ielika tam katrā acu dobumā pa monētai.

-   Vainas monēta, nozagta viņam no kabatas. Alķīmiķu noburta, tā tagad ir elements, kas piešķirs tev redzi. Sermuļa roka, to darot, trīcēja.

Tagad savukārt apstājās tīģera maska. Tā novilka apmetni un noplivināja sev virs galvas, pārklājot sevi un radījumu ar biezu samta apsegu. Šķita, it kā viņa vēlētos, lai pārējie to neredz, un gribētu, lai tās dāvana radījumam paliek noslēpumā tīta pat viņas biedriem.

-   Es piešķiru tev dzīvību. Mana elpa būs tava elpa, mana asins būs tava asins. Redzi par mani, mīli mani ar visu savu sirdi, vienmēr dari, ko es saku… Maska piespieda muti radījumam pie lūpām un, iepūzdama tam elpu, maigi noskūpstīja. Sekaris, zemes radījum, klausies manī!

Viņa uzplikšķināja ar rokām tam pa seju. Apmetnis ātri noslīdēja uz grīdas. Viņas maska bija notriepta ar zaļiem dubļiem, lūpas noziestas ar krāsu.

-   Manas asinis būs tavas asinis!

To teikusi, tīģera maska izvilka no kabatas mazu sudraba nazīti un nogrieza sev pirksta galu. Asinis lija no brūces uz grīdas un pulsēdamas apšļāca radījumu.

-   Tev ir jādzīvo, sekaris, jāstaigā pa cilvēku sapņiem un jāmājo prāta tumšākajās vietās.

Un viņa noskaitīja:

-   Dubļi, asins un kauli.

Kritušā elpa lai nestu akmenim dzīvi,

Augošā mēness gaismā saucu es vārdu:

Sekaris, sekaris, dari, kas tev tagad darāms…

Visi reizē atgāja nost no radījuma, apsēdās zvaigznes stūros un gaidīja. Augstu virs viņiem savā zelta ķēdē griezās ugunsbumba, sviezdama kambarī dūmakainu gaismu. No visām pusēm skanēja kovārņu saucieni. Tie riņķoja gaisā un ar saviem melnajiem spārniem pārmāca gaismu. Sekariss apļa centrā nekustējās.

Lapsas maska paskatījās uz zvaigznes stūriem.

-   Radījums ir nedzīvs, mūsu maģijai nepieciešama čūska, tā teica.

-   Pagaidiet! iebilda tīģera maska. Pagaidiet, lai tas sāk elpot, ieklausieties, kā putni sauc tā dvēseli.

Augstu virs galvas kovārņi lidinājās apkārt radījumam, it kā nestu tam sudraba pavedienu, kas piešķirtu dubļu statujai dzīvību.

-   Skatieties! iekliedzās pūces maska. Tas kustas!

Kambara vājajā gaismā radījuma roka sāka lēnām

kustēties, plēvainie pirksti ar katru sekundi vairāk atdzīvojās. Radījumu pārklāja sudrabots mirdzums, kas kā bieza jūras migla cēlās viņam no kājām augšā pa ķermeni, sastindzinot dubļu ādu un pārvēršot to stingrā, zaļā miesā. Ozola lapas, kas klāja tā seju, pārvērtās par vibrējošu dzīvu lapu masku ar divām zeltītām acīm, kuras vērās apli ietverošajā tumsā. Uz košsarkanajām lūpām zaigoja svaiga rasa. Sekariss paošņāja gaisu, lēnām atvēra muti un dziļi ievilka dūmiem pilno gaisu.

-   Sekaris, savā maigajā balsī sacīja tīģera maska, klausies, ko es teikšu! Es devu tev vārdu un radīju tevi kā savu bērnu. Manas rokas izveidoja tavu ķermeni, mana elpa deva tev dzīvību. Klausi manam aicinājumam! Ej prom no šīs vietas un iznīcini to, kura nagus tu nēsā. Lai nakts ir tavs aizsegs! Ej un atrodi viņu, un sagaidi īsto laiku! Neļauj nevienam sevi apturēt!

Sekariss nodrebēja no jaunajām sajūtām, ko sniedza dzīvā miesa. Viņš paraustīja plecus un izstaipīja muguru, noliecās uz priekšu un pārbrauca ar raupjajām rokām savam ķermenim. Radījums sataustīja savu seju un ar tievajiem pirkstiem pačaukstināja lapas, kas klāja viņa galvu. Uz valgajām lūpām, kas vizmoja ugunsbumbas gaismā, parādījās smaids.

-   Es to darīšu, mana māte, viņš sacīja vājā, piesmakušā balsī, kas centās atrast tembru. Tava vēlme… ir mana vēlme.

Tīģera maska piecēlās, izņēma no kabatas nelielu dunci un pastiepa to radījumam savā asinīm notrieptajā rokā.

-   Sekaris, ej un atrodi to cilvēku! Iznīcini viņu un atnes man Nemorensis!

No radījuma izšāvās zilas liesmas un ietriecās zemē garām dunča asmenim. Sievietei cauri izskrēja elektrība, un viņa nometa nazi zemē. Viņas kājas trīcēja. Kovārņi melnā pūlī lidinājās viņai visapkārt, knābjot rokās un sejā. Tie riņķoja uz priekšu un atpakaļ, paceļot sekarisu no zemes. Radījums sāka mainīties. Košās, krāsainās gaismas virpulī tas kļuva sudraboti zils. Viņš iekliedzās, it kā tiktu vilkts uz citu pasauli. Brēciens bija tik šaušalīgs, ka griezās ausīs un izkliedēja lidojošos kovārņus.

Sekariss planēja virs zemes, un tad piepeši gaisā parādījās dziļa, melna plaisa un krita lejā, pārklājot radījumu un putnus. Četri maskās sēdēja nekustīgi, skatīdamies uz vietu, kur radījums bija šķīries no šīs pasaules. Grīdu biezā kārtā klāja melnas spalvas, starp kurām mētājās sīki, melni knābji un tievas, izstīdzējušas putnu kājas.

-   Tas ir pagalam, ierunājās lapsas maska, tīrīdama no sevis tūkstošiem spalvu. Sī maģija tam bija par daudz. Mums vajadzēja čūsku, tajā, ko mēs darījām, nebija līdzsvara.

-   Tas ir dzīvs, apgalvoja tīģera maska, ar melno apmetni slaucīdama no rokas asinis. Es zinu, ka tas ir dzīvs, es to jūtu.

-   Mēs savām acīm redzējām, kā tas aizgāja bojā pazuda kaut kādā melnā caurumā kā muša zirnekļa tīklā, lapsas maska iebilda.

-Vai gan māte nezinās, ka viņas bērns ir dzīvs? Sekariss ir radies no manas elpas. Es zinu, ka tas ir dzīvs, es dzirdu, kā tas mani sauc.

Ageta Lemjēna nopūta beidzamo no septiņdesmit svecēm, kas bija degušas piecas stundas. Tās bija nokvēpinājušas misiņa lustru, pārklājot to ar plānu sveču tauku kārtiņu. Meitene izņēma no priekšauta kabatas lupatiņu un noslaucīja katru atzaru, tad izvilka no karstajiem svečturiem nodeguļus un izmeta sveču spainī, kuru bija nesusi sev līdzi no telpas uz telpu. Cauri istabas biezajām ozolkoka durvīm bija dzirdama Bleika un

Bonhema balsu murdoņa. Asie toņi liecināja, ka draugi strīdas.

Malakinas kundze bija teikusi Agetai, ka tie nevēlas, lai viņus traucē, tāpēc Ageta zināja, ka viņai būs daudz laika. Meitene ātri noskrēja pa trepītēm, atslēja tās pret sienu un paņēma sveču spaini. Viņa paskatījās uz garajām kāpnēm, kas veda no gaiteņa uz observatoriju. Meitene domāja par savu draugu Tadeušu un zināja, ka var piepildīt viņa sapni. Ja Nemorensis atrodas šajā mājā, tad tai jābūt tur. Viņa bija redzējusi Bleiku viņa kabalista tērpā ar košsarkanajām aprocēm un dīvainajā zīda cepurē, ar vienu pavirši apautu un otru basu kāju. Viņš skaitīja buram vārdus un jauca māla traukos un sudraba biķeros dažādas vielas, izšļācot tumšas liesmas. Kaut kur mājas bēniņos bija noslēpta Nemorensis, un Ageta zināja, ka viņai tā jāatrod.

Meitene skrēja augšā pa kāpnēm pa diviem pakāpieniem uzreiz un pastāvīgi skatījās pār plecu, bet neviens nesekoja. Sasniegusi augšstāva koridoru ar smalko apmetuma karnīzi un izgreznotajām sienām, viņa atkal apstājās. Šoreiz meitene pagaidīja, līdz atguva elpu. Viņa ieklausījās mājas skaņās.

No apakšas bija dzirdamas apslāpētas klaigas. Meitene uzmanīgi, bez skaņas lika soļus pa smalko austo paklāju, kas kā tumšzila taka veda uz observatorijas telpu. Tas bija biedējošs, tumšs, šaurs koridors cilvēka plecu platumā. Tas ietiecās biezajā tumsā un kā tunelis veda meiteni uz elli. Ageta zināja: ja viņu šeit noķers, glābiņa nebūs. Viņas iztēle kopā ar ēnām uzbūra radījumus, kādi neeksistēja, tomēr bija tik reāli, ka plosīja meitenes dvēseli, un viņas domas cīnījās ar briesmoņiem, kas bija pārņēmuši visu viņas prātu.

Ātri pagriezusies, Ageta atskatījās, būdama pārliecināta, ka tiek novērota. Galvā atkal skanēja Zilādainā Denbija gārgšana. Ar gara acīm viņa redzēja rēgu ar melno čūsku, kas vijas cauri tā sasmakušajai miesai.

Pār muguru kā gara baltu gliemežu virtene noripoja sviedru lāses. Iedama meitene ar rokām atspiedās pret koridora sienām, lai nomierinātos. Ageta centās aizgaiņāt bailes, domāt tikai par Tadeušu un to, kas viņai tā labā jāizdara. Meitene bija apņēmības pilna to paveikt, viņa nevarēja draugu pievilt.

Ageta lēnām virzījās uz durvīm. Uz mazā galdiņa nomirgoja svece. Ar katru soli kaklā pieauga kamols. Kad meitenei apkārt apvijās tumsa, viņai sāka trīcēt rokas.

13 sekariss

Observatorijas telpas durvīm bija liels, apaļš rokturis ar pulētu misiņa slēdzenes aizsargplāksnīti, kas sveces gaismā mirgoja kā zelts. Virsmā bija ieskrāpētas svaigas, dziļas švīkas, un grīda piegružota ar metāla plēksnēm. Ageta atspiedās pret durvīm, un tās ātri atsprāga vaļā. Telpā bija liels teleskops, kas caur atvērto logu tēmēja debesīs.

Tālākajā istabas galā meitene pamanīja lielas skapja durvis, kas bija atstātas mazliet pavērtas, it kā tas, kurš gājis pie skapja, būtu iztraucēts. Durvis viegli šūpojās uz priekšu un atpakaļ. Ageta nekad nebija redzējusi, kas aiz tām atrodas, Bleiks šī skapja saturu turēja noslēpumā. Šī bija viņa maģiskā istaba un nebija domāta tiem, kuru prāti saistīti pie zemes. Domādama tikai par Nemorensis un par to, cik priecīgs būs Tadeušs, kad viņa atgriezīsies, Ageta atvēra durvis plašāk un ieskatījās skapī. Tur, uz vienīgā plaukta, stāvēja grāmata. Meitene paberzēja ar roku tās veco ādas vāku un pārbrauca ar pirkstiem pār savādajām burtu formām uz vāka. Viņa lēnām noņēma grāmatu no plaukta un piespieda pie krūtīm, cik vien cieši varēja, vēlēdamās iesūkt grāmatu dziļi sevī. No lappusēm kā koši balts mākonis pacēlās putekļi. Kad meitene steidzās uz durvīm, tie virmoja viņai apkārt kā biezējoša migla.

Tad Ageta izdzirda aiz aizkariem apslāpētu elpošanu. Viņa apstājās, nebūdama pārliecināta, ko ir saklausījusi. Skaņa atkārtojās, un aizkari sakustējās. Vienīgā svece meta uz koka grīdas garas ēnas. Ageta, pilnīgi sastingusi, cieši turēja grāmatu. No vietas, kur skanēja sēkšana, parādījās gara, tieva, plēvaina roka, kas sāka lēnām atvilkt aizkaru.

Istabā ieplūda mēness gaisma, un Ageta, ieraudzījusi sekarisa seju, neuzdrošinājās pakustēties. Radījuma zeltītās acis vērās viņā kā divas vizmojošas laternas.

-   Mana grāmata… tas klusu noteica, pastiepis pret meiteni savu garo, plēvaino roku.

Agetas domas traucās neticamā ātrumā. Viņa zināja, ka nedrīkst pievilt Tadeušu.

-  Nemorensis, viņa izaicinoši atbildēja. Sī grāmata ir Nemorensis, un tā pieder Tadeušam Breisgēdlam.

Meitene paspēra dažus īsus soļus uz durvju pusi, sakopodama katru spēka drusciņu, lai atvairītu bailes.

Sekariss, acīm mirgojot, neveikli tuvojās, vilkdams smagās pēdas pa koka grīdu. Ageta, cieši turēdama grāmatu vienā rokā, pagriezās un skrēja, cik ātri vien spēja, aizcirzdama aiz sevis observatorijas durvis. Viņa apstājās ārpusē pie durvīm, ar acīm meklēdama, kā aizturēt radījumu, lai tas nesekotu. Ieraudzījusi durvīs atslēgu, viņa ātri to pagrieza, aizslēgdama durvis, tad atspiedās pret garā koridora sienu un dziļi ieelpoja. Cauri visam ķermenim izskrēja bailes, iekvēlinot katru nervu un dzīslu.

-   Ageta, iesaucās balss no gaiteņa tālu lejā, vai tā esi tu?

Tas bija Bleiks.

-   Kas notiek, meitēn? Ir jau gandrīz pusnakts!

-   Viss kārtībā, doktor Bleik, tikai vēja brāzma aizcirta durvis, Ageta atsaucās, cenšoties novērst uzmanību. Sī bija vienīgā iespēja aizbēgt no mājas ar grāmatu.

Tie bija tikai vārdi, un mānīšanās padevās tik viegli, ka meli nolija viņai no lūpām kā medus. Meitene apstājās tumsā un ieklausījās atbilde nesekoja, gaitenī nebija dzirdami soļi. Viņa atskatījās. Atslēga sāka lēnām kustēties, jo radījums ar savām neveiklajām rokām mēģināja atvērt durvis. Ageta attālinājās no durvīm.

Tiklīdz viņa pagriezās, atskanēja apdullinošs troksnis. Durvis salūza ātrāk nekā no ieroča šāviena trāpījuma. Garā, spēcīgā sekarisa roka izšāvās cauri salauztajām durvīm un satvēra meiteni aiz rīkles, pievelkot viņu pie izplēstā cauruma. Radījums mēģināja viņu izvilkt cauri dūres formas atverei, tad atsvieda atpakaļ un atkal pievilka klāt, triekdams meiteni pret durvīm kā lupatu lelli.

Kad sekariss svaidīja viņu šurpu turpu, meitenes sejā dūrās lielās, asās šķēpeles. Ageta turēja grāmatu vēl ciešāk, saprazdama, ka nedrīkst to zaudēt. Viņa atspērās pret durvīm un ar visu spēku trieca ar grāmatu radījumam pa roku, cerot uz brīnumu ka tas atlaidīs savu arvien ciešāko tvērienu.

-   Debesu vārdā, kas tur, meitēn, notiek? tālu apakšā iesaucās Bleiks un kopā ar Bonhemu sāka kāpt pa kāpnēm.

Ageta juta, ka kājas kļūst vājas un acis izsprāgst no dobumiem. Radījums izspieda no viņas pēdējo elpu. Prātu apdullināja bieza, sarkana migla, un viņa noslīdēja uz grīdas. Ar pēdējiem spēkiem, cik stipri vien spēja, Ageta blieza ar Nemorensis pa roku, kas viņu tik cieši turēja.

Pēkšņi Ageta sajuta, ka radījums uz mirkli atlaiž tvērienu. Viņa izlocījās un nokrita uz ceļgaliem. Sekariss izstiepa roku, izmisīgi cenzdamies viņu saķert. Meitene locījās pa paklāju, ar vienu roku turēdama grāmatu, bet briesmonis tikmēr centās izsist durvis no eņģēm.

-   Ko tu, meitēn, dari? Bleika balss tuvojās.

Ageta uzlēca kājās, kad sekariss sadragāja koka

paneli, piešķiezdams koridoru ar smalkām ozolkoka šķēpelēm. Viņa elsodama bēga uz gaismas un Bleika skaļās balss pusi. Divus soļus tālāk atradās durvis, kuras veda uz kalpotāju kāpnēm; trijos posmos spirālveidā kāpnes vijās lejā uz virtuvi un kalpotāju ieeju. Meitene dzirdēja, kā Bleiks un Bonhems klaudzina pa kāpņu laukumiņa grīdu zem viņas, to smagie soļi dipēja pa koku un paklāju. Sekariss grasījās sašķaidīt beidzamo durvju paneli, tas drebēja rāmī. Ar pēdējo lēcienu Ageta satvēra durvju rokturi, kuras veda uz kāpnēm. Durvis viegli atvērās, un augšup plūda vārītu kāpostu smarža. Meitene nostājās uz šaurā pakāpiena akmens kāpņu augšgalā un steidzīgi pievēra durvis, atstājot šauru spraudziņu, caur kuru varēja pārredzēt koridoru.

Viņas redzeslokā bija kāpnes un durvis. Meitene redzēja, kā sekariss tās dauza un cenšas izlīst laukā pa caurumu, tad neveikli nokrīt uz paklāja un paripo zem galda, notriecot uz grīdas sveci.

Bleiks steidzās pa priekšu Bonhemam un pirmais ieraudzīja radījumu.

-   īzak! viņš iekliedzās, kamēr Bonhems elsdams centās noskriet beidzamos pakāpienus. Pistoli!

Bonhems neveikli sataustīja kabatā mazo dendija pistoli. Sekariss tika uz kājām un paraudzījās uz abiem vīriem. Palūkojies uz Bleiku, viņš nodrebēja, tad paskatījās uz savas rokas pirkstiem. Radījums pielika tos pie plānās mutes, kuru gandrīz apslēpa vibrējošā lapu maska, kas klāja viņa seju, un vienu pagaršoja.

-   Tas esi tu… briesmonis noteica, iedams virsū vīriem. Tu vari to padarīt vieglāku, un es nogalināšu tevi ātri, vai arī cīnies, bet tad tas ies mazliet ilgāk.

Bonhems izņēma no kabatas ieroci un notēmēja uz radījumu, bet Bleiks atkāpās.

-   Vēl viens solis, dēmon, un es šaušu! Bonhems iekliedzās, turēdams sev priekšā mazo pistoli.

-   Nerunā ar to, bet nošauj! izmisīgi sauca Bleiks.

-   Nejau tu esi man vajadzīgs, bet gan viņšl atteica radījums, lēnām iedams viņiem virsū un norādīdams uz Bleiku.

Bonhems svārstīdamies paskatījās uz Bleiku.

-   Nošauj to! Bleiks, kāpdamies atpakaļ, vēlreiz nokliedzās. Tas grib mani nogalināt!

Bonhems uzvilka gaili, pacēla roku un izšāva. Šaurajā koridorā atbalsojās sprādziens. Mazais ierocis, spļaudams sarkanas ugunis un aizdedzinādams stobra pildījumu, trāpīja radījumam, atsviežot to atmuguriski uz grīdas. Sekariss gulēja nekustīgi, un arvien lielāks viņa ādas laukums atkal pārvērtās par baltu, sakaltušu mālu.

-   Vai tas ir beigts? Bonhems jautāja, pārlādēdams pistoli.

Bleiks paraudzījās draugam pār plecu.

-   Tas nekustas un neizdveš ne skaņu. Pagaidi šeit, es dabūšu savu zobenu, viņš sacīja un noskrēja stāvu zemāk.

Ageta pilnīgā tumsā klusu slīdēja lejā pa spirālveida kāpnēm. No tūkstoškārtējas staigāšanas viņa šeit pazina katru pakāpienu.

Bonhems palika sardzē, turēdams pistoli notēmētu uz gulošo briesmoni, kas piepildīja visu šauro gaiteni. Bleiks ātri atgriezās, sakampis jūrnieka mačeti, ko viņam bija uzdāvinājis tēvs.

-   Nekad nedomāju, ka pieredzēšu dienu, kad vēlēšos to izmantot, viņš dedzīgi noteica, tuvodamies briesmonim. Sis radījums, nenoliedzami, ir dīvainākais no visiem, kādus mēs jebkad esam redzējuši, un tas nav nācis no zvērnīcas.

Bonhems nostājās ejas galā, bet Bleiks piegāja radījumam tuvāk, turēdams sev priekšā zobenu. Viņš pabikstīja sekarisa ķermeni ar tā galu. Briesmonis nekustējās. Saņēmis dūšu, ko piešķīra spoži nospodrinātais asmens, viņš iecirta radījumam kājā. Asais asmens gals iecirtās dziļi dubļveida miesā. Ievainojums izkalta kā sauss māls.

-   Tu to nogalināji, Bonhem, nāc, paskaties! Bleiks aplūkoja lapām klāto seju un aukstās, zeltītās acis. Ja es būtu kādreiz tādu redzējis, tad teiktu, ka šis ir īsts elles radījums. Vai tagad tu tici, ka mēs esam kas vairāk nekā tikai miesa un asinis? Tagad, kad man ir šis radījums, ko parādīt sabiedrībai, arī mana zinātne to pierādīs.

Viņš paskatījās uz Bonhemu.

-   Esmu pārliecināts, ka tam visam ir kāds sakars ar komētu. Šķiet, ka tās klātbūtne ir sakustinājusi visu pazemi. Mums jābūt uzmanīgiem, Bonhem. Jo tuvāk nāk debesu pūķis, jo dīvainākas parādības mums uzbruks.

-Vai tu domā, ka tas varētu būt apēdis tavu kalponi? Bonhems jautāja, ar skatienu meklēdams Agetu.

-   Mēs drīz vien atklāsim, kas noticis. Par vinu es neraizējos kalpotājus var aizstāt ar citiem, tikai kā mēs izskaidrosim tās tēvam, ka viņa meita guļ elles eņģeļa vēderā! Bleiks iesmējās. Pazīstot viņu, es brīnos, ka tas radījums vēl bija dzīvs, kad tu uz to šāvi. Gan jau drīz uzzināsim meitenes likteni, jo es domāju pārgriezt šo radījumu uz pusēm un secēt katru gabalu. Tāda izdevība otrreiz vairs negadīsies.

Bleiks saprata, ka kaut kas ir atvedis sekarisu pie viņa. Viņš ātri aplūkoja tā miesu, meklēdams kādu zīmi vai talismanu, kas liecinātu par tā izcelsmi. Prāts izmisīgi steidzās to izzināt. Šī bija debesu dāvana, citas pasaules bērns, ko atsūtījusi komēta, lai paplašinātu cilvēka prāta robežas.

-   Palīdzi man to aiznest līdz galdam, un tad mēs sagriezīsim to gabalos un gūsim jaunas zināšanas. Bleiku bija pārņēmusi kvēla interese.

Kad Bleiks saņēma sekarisu aiz kājām un sāka to vilkt iekšā observatorijas telpā, viņš acīm redzami staroja. Radījuma ķermenis bija auksts un mitrs kā slapja zeme, ko klāj rīta rasa. Bleikam pār roku kā šķidra krāsa košzaļa smaragda tonī plūda zīdains šķidrums.

-   Nāc, īzak, tas ir smags!

Bonhems, turēdams mazo ieroci šaušanas gatavībā un tēmēdams ar to sekarisam, stāvēja sastindzis kā akmens. Viņam bija uznākusi kaut kāda grūtsirdība, un šķita, ka tas nedzird, ko saka Bleiks. Bonhems nolūkojās uz spoku, kas gulēja tam priekšā, un nopētīja katru iezīmi, it kā tas atgādinātu viņam kādu, ko viņš labi pazīst.

-   īzak, tas ir beigts. Tev nevajag to nošaut vēlreiz, Bleiks uzsauca, un viņa balsī jautās dusmas. Es negribu te gaidīt visu nakti, īzak!

Bonhems izrāvās no sapņa. Viņš paskatījās uz Bleiku un ielika ieroci atpakaļ kabatā.

-   Kas tas ir par radījumu? Bonhems jautāja, saņēmis to aiz smagajām rokām un kopīgi ar Bleiku vilkdams observatorijas telpā. Viņš nopētīja briesmoņa seju. Izskatās, ka tas būtu uztaisīts kā statuja un tad atdzīvināts.

Bleiks steidzīgi atbildēja:

-Ja es nekļūdos, tad tas ir radījums, kādu redzēt sen esmu ilgojies. Biju dzirdējis, ka viens tāds radīts Prāgā, bet baumas par tā dzimšanu apklusināja grautiņš. Cenšoties to atrast, tika sagrauta puse pilsētas un nogalināts katrs, kurš bija iesaistīts tā radīšanā. Daži runā, ka tas vēl aizvien esot dzīvs, ieslēgts slepena tempļa augstajā velvē, prom no ziņkārīgo acīm.

Bleiks, ievilkdams radījumu istabas vidū, pie sevis nosmējās:

-   Nekad nedomāju, ka kādu dienu sekariss ieradīsies pie manis uz vakariņām.

-   Es teiktu, ka tas ieradās tevi nogalināt, noteica Bonhems.

-   Jā, tā notiktu, ja tu nebūtu tik labi šāvis. So radījumu bija atsūtījis kāds, kurš vēlas, lai es būtu miris, vai arī grib dabūt kaut ko, kas pieder man. Bleiks paskatījās uz savu roku, pētīdams pirkstgalus. Iepriekšējā naktī es zaudēju savus nagus. Tie tika ātri nogriezti, kamēr es bez samaņas gulēju kapā.

Viņš paskatījās uz radījuma roku.

-Ja es nekļūdos un pareizi atceros formulu, tad tiem vajadzētu atrasties uz šī radījuma rokas.

Bleiks nopētīja sekarisa roku un no katra pirksta gala noņēma pa cilvēka naga gabalam.

-   Es tev teicu, Bonhem! Lūk, pierādījumi! Viņš pamāja ar galvu, kā apstiprinādams pats savus vārdus.

-   Kurš gan varēja tev to nodarīt? Tu esi zinātnes vīrs, Bonhems brīnījās.

-   Man ir aizdomas, īzak, un īpaši viena doma, kurai negribas ticēt. Tev pašam būs labāk, ja es to paturēšu noslēpumā. Tu esi mans vienīgais draugs un biedrs, un es nevēlos tev izpaust ko tādu, kas var novest tevi nāvē. Bleiks uzsmaidīja Bonhemam.

Tur stāvēja cilvēks, kuram viņš bija ļoti pieķēries, līdz beidzamajam uzticams draugs, un pat strīdos un domstarpībās starp viņiem palika saite, kuru nekas nespēja saraut.

Kad viņi uzcēla sekarisa ķermeni uz galda, Bleiks pavērās uz skapi, kurā turēja Nemorensis. Durvis vārstījās, pa pusei atvērtas. Bleiks ar skaļu būkšķi nometa mironi uz galda un neticīgi noraudzījās vaļējās durvīs.

-   Tā ir pazudusi, viņš nomurmināja. Man ir nozagta Nemorensis.

Bleiks plaši atvēra skapja durvis. Tas bija tukšs. Grāmata bija pazudusi.

-   Kāds ir nozadzis man Nemorensisl viņš iekliedzās, skriedams uz gaiteni.

Bonhems satvēra viņu aiz pleciem un ievilka atpakaļ istabā.

-   Hermeja vārdā, nomierinies, Sabien!

-   Viņa to nozaga, es zinu, ka viņa! Bleiks kliedza. Tas radījums viņu pārsteidza, kad nāca meklēt mani. Tas nav viņu apēdis meitene aizbēga ar manu grāmatu. Pazīstot Lemjēnu un viņa velna bērnu, viņi to sagriezīs un pārdos kā tualetes papīru.

Bleiks kūsāja dusmās, viņa seja bija sarkana no niknuma.

-   Iedod man savu pistoli, īzak, un es sagādāšu darbu bendem. Varbūt viņa vēl ir bērns, bet par šo nodarījumu viņa nomirs virves galā, un tā būs viņas pašas vaina.

-   Ageta Lemjēna ir nesaprātīgs bērns.

-   Meitene ir pietiekami liela, lai saprastu, ka apzagt savu kungu ir liels noziegums. Gadu gaitā viņa ir pietiekami daudz no manis ņēmusi un es esmu piemiedzis acis, kad viņa bāza roku manās un manu viesu kabatās, bet par Nemorensis viņa samaksās ar dzīvību.

Bleiks ticēja, ka šajā grāmatā ir atradis atbildi uz ikvienu jautājumu, par kuru tika domājis. Grāmata bija pareģojusi komētas parādīšanos un kļuvusi daudz biezāka. Tā bija savaņģojusi viņa iztēli un pārņēmusi dvēseli.

-   Tad mums viņa jāatrod un jādabū grāmata atpakaļ, pirms Ņūgeitas cietumnieki pārbaudījuši tās lappušu mīkstumu, Bonhems atteica, palaizdams vaļā Bleiku. Ja mēs iesim tūliņ, tad sasniegsim īres māju, pirms viņa paspēs sabojāt grāmatu. Tavs radījums savu sekciju var pagaidīt.

Viņš izņēma no kabatas lielu, sarkanu kabatlakatu un pārklāja ar to radījuma seju.

-   Neciešu skatīties acīs mirušajiem, viņiem ir ieradums uz mani blenzt…

Bleiks un Bonhems izgāja gaitenī. Bonhems pagriezās un mirkli paskatījās uz sekarisu, būdams pārliecināts, ka sekundes daļu redzējis briesmoni sakustamies. Viņš palūkojās vēlreiz, bet, sapratis, ka kļūdījies, aizslēdza durvis, un draugi devās uz kalpotāju kāpnēm.

14 himera

Flītstrītā bija tik necaurredzama migla, ka laternas pie veikaliem nespēja padarīt tumsu gaišāku. Ageta ātri skrēja cauri miglai un pārlēca pāri nokautas kazas ķermenim, kas bija iemests notekgrāvī pie miesnieka veikala uz Censerīlainas stūra. Kazas kaulus bija apgrauzuši suņi un cilvēki, kas izsalkumā bija krimtuši jēlo gaļu. Galva bija atmesta uz vienu pusi, it kā gribētu iekost meitenei, kas steidzās garām. Ageta paskatījās uz radījumu, gaidot, ka tas atdzīvosies un dzīsies viņai pakaļ kā nakts pūķis.

Cieši turēdama Nemorensis, meitene juta, ka grāmata kļūst karstāka. Viņa apstājās un ietina to mētelī, lai neapdedzinātu roku. Tad viņa ievēroja, ka grāmata kļūst arī smagāka un novelk roku. Ageta saprata, ka tai piemīt citas pasaules spēks. Prātā uzplaiksnīja draudu sajūta: šķita, it kā grāmata gribētu apturēt viņas bēgšanu, panākt, lai no katras tuvojošās sejas, ēnas, sānielas viņai uzglūnētu šausmas, un liktu iesviest to notekā.

Meitene traucās pa bruģi uz tēva īres māju, un viņu vajāja kazas rēgs. Tas ik pa laikam pavīdēja domās, pārvēršoties no kazas par lauvu un pūķi.

-   Pārtrauciet to! vina kliedza, skriedama cauri vecu vīru pūlītim, kuri bija sapulcējušies uz stūra, lai iedzertu džinu.

Kad meitene steidzās garām, tie smējās un viens ar izkāmējušu roku parāva viņu aiz tumšajiem matiem. Ageta bija pārliecināta, ka grāmata mudina katru, ko viņa satiek, aizkavēt bēgšanu. Ar katru soli tās svars pieauga un miesu svilināja karstums. Vēl vienu soli! Vēl vienu soli, viņa pie sevis nodomāja, skriedama tuvāk durvīm.

No ielas dubļiem Ageta uzlēca uz tikko notīrītajiem īres nama pakāpieniem. Pēkšņi Nemorensis svars trīskāršojās un novilka meiteni uz zemes. Viņa sabruka uz pakāpiena, bet vēlāk, iemetusies priekšnamā, saguma, atslējusies pret koka durvīm.

-   Brigend! meitene iesaucās, cenzdamās piecelties kājās un pacelt grāmatu.

Neviens nenāca.

-   Tēvs, palīdzi man!

Atbildes nebija. Māja neizdvesa ne skaņu.

Atstājusi grāmatu pie pavarda, Ageta ieskrēja virtuvē. Kadmuss Lemjēns bija sabrucis krēslā pie dziestošās uguns. Istabā izplūda gruzdošas liellopu gaļas smarža. Ageta pieskrēja pie tēva, sagrāba viņu aiz pleciem un sakratīja, lai tas pamostos.

-   Celies, tēvs! Man tev kaut kas jāparāda, viņa steidzīgi noteica.

Kadmuss nokrācās un par atbildi kaut ko klusi noņurdēja, notrausdams meitas roku no sejas kā mušu. Ageta ieraudzīja viņam pie jostas bēniņu atslēgas. Mirkli viņa padomāja, tad noliecās un tās atāķēja, un ātri ieslidināja kabatā.

-   Vai kāds nevarētu man palīdzēt? meitene sauca.

Virtuves durvis aizcirtās. Ageta saprata, ka telpā ir

vēl kāds. Viņa pagriezās, un tur, tumsā, šūpuļkrēslā sēdēja Dagda Sarapuks.

-   Neviens tev nepalīdzēs, jo neviens nevar palīdzēt.

Vini visi ir noburti. Ar manas burvestības un Varenās rokas palīdzību visa māja ir aizmigusi. Sarapuks parādīja uz nocirstu ar vasku klātu roku, kas stāvēja uz kamīna dzegas. Katrs ietaukotais pirksts dega ar smalku zilu liesmu. Tā ir ļoti veca, nocirsta no kāda pakārta cilvēka ķermeņa. Reiz man bija abas rokas, labā un kreisā, bet labo es atstāju kādam tuvam draugam. Mani vienmēr ir pārsteidzis tās spēks; tā nekad nav mani pievīlusi. Visi gulēs tik ilgi, līdz es nopūtīšu liesmu, un tad viņi pamodīsies, it kā nekas nebūtu noticis.

Sarapuks šūpojās uz priekšu un atpakaļ un pie sevis ķiķināja.

-    Kāpēc tad jūsu burvestība neskāra mani? Ageta jautāja un pārlūkoja istabu, meklējot glābšanās iespēju.

-   Kad tika raidīta burvestība, tevis te nebija. Es nepārbaudīju tavu istabu, jo mēs ar tavu tēvu bijām aizņemti augšstāvā ar viņa viesi.

-   Tegatuss! Ko jūs viņam izdarījāt? Ageta iekliedzās.

-   Tātad tu pazīsti eņģeli? Neuztraucies, šobrīd viņš vēl ir dzīvs, bet tas nebūs uz ilgu laiku. Sarapuks paspēra lielu, melnu maisu sev pie kājām. Tas šķita mīksts un viegls. Spalvas. Viņš ir izģērbts, noplūkts

un sasiets kā Ziemassvētku tītars. Te ir katra vina zel-

»

tīto matu šķipsna, katra cirta un spalva. Zāles visiem dzīves gadījumiem, jauniem un veciem. Un man prieks no to pārdošanas.

Sarapuks uzsmaidīja meitenei.

-   Pēc tam es samalšu viņa kaulus eņģeļa miltos un sameklēšu viņa iekšās dvēseles pirmsākumus, un, ja neatradīšu dvēseli eņģelī, tad nav nekādu cerību, ka tā būtu mums, mirstīgajiem.

-   Un tāpēc jūs viņu nogalināsiet? Ageta jautāja, acīm meklēdama kādu ieroci.

-   Es viņu nogalinātu arī mazāka iemesla dēļ. Daudzus gadus, meklējot cilvēka dvēseli, esmu aplaupījis kapus un uzšķērdis miroņus, esmu ilgojies nē, kliedzis pēc tāda radījuma. Sarapuks klabošiem zobiem palūkojās uz Agetu ar sīku smaidiņu, kas ielauzās viņa garajā, kalsnajā, baltajā sejā. Varbūt tu gribētu man šajos meklējumos piebiedroties? Man vienmēr ir bijis vajadzīgs asistents, un tu esi acij tik tīkama.

-   Un kāds man no šīs savienības būs labums? Ageta piesardzīgi apvaicājās.

-   Tu dzīvosi kā lēdija, un tev nekad vairs nevajadzēs strādāt. Tev pašai būs kalpone, kas izpildīs tavas pavēles mājas darbos. Doktors Sarapuks un viņa kundze dzīvos mājās un izklaidēsies… Sarapuka seja no šīs domas, kas bija pārņēmusi prātu, staroja. Mēs varētu dzīvot jaunajā Londonā. Man ir draugi, kuru augstais stāvoklis drīz vien kļūs vēl augstāks.

-   Tie karāsies Tiburnas karātavās ar virvi ap kaklu, tik augstu jūsu draugi tiešām nonāks. Varenas šarlatāna idejas!

-   Ne vienmēr viss paliks, kā ir. Tuvojas zvaigzne, kas atnesīs mums jaunu nākotni. Londona tiks sagrauta, to pagājušajā naktī pavēstīja mani draugi. Viņi grib uzcelt jaunu zelta pilsētu, lielisku, spēcīgu un brīvu no žurkām un salašņām. Sarapuks saberzēja rokas. Es esmu daļa no viņu plāniem. Iedomājies vecais doktors Sarapuks sēž pie viena galda ar sev līdzīgajiem!

-   Jūsu draugiem ir slikta gaume. Es neļautu jums ēst no vienas bļodas pat ar manu suni, Ageta dzēlīgi atteica.

Sarapuks pabružāja zodu.

-   Kas attiecas uz to radījumu, kur tas ir?

Pirms atbildēja, Ageta padomāja.

-Viņš ir aizgājis. Laiku pa laikam viņš aiziet, bet vienmēr atgriežas, meitene bažīgi atbildēja, cenšoties, lai seja nenodod viņas patiesās izjūtas.

-   Nu, ja tā, tad man nav, no kā baidīties. Tavs tēvs ir apburts, suns ir prom, un tu esi manā varā… visa, bez izņēmuma. Sarapuks piecēlās no krēsla un piegāja pie meitenes.

Ageta ar visu spēku pēkšņi pacēla galdu un pagrieza to pretī Sarapukam. Miltu maiss pašķīda uz grīdas, un visapkārt pacēlās baltas vērpetes. Sarapuks metās viņai virsū pāri galdam, bet Ageta paslēpās aiz tēva un tad uzgrūda viņa krēslu Sarapukam. Kadmusa Lemjēna ķermenis uzkrita Sarapukam un ar savu svaru piespieda viņu pie aukstās akmens grīdas. Ageta steidzās uz durvīm, bet Sarapuks saķēra viņu aiz potītes.

Viņš turēja meiteni tik cieši, ka viņa juta tā ledainos pirkstus ieurbjamies dziļi miesā.

Ageta pamanījās ar vienu roku satvert durvju kaula rokturi un ar visu spēku centās atbrīvoties no spēcīgā tvēriena. Sarapuks turēja viņu stingri un, griezdams zobus, mēģināja atbrīvot otru roku, kas bija iesprostota zem Agetas tēva šņākuļojošā ķermeņa.

-   Es tevi nelaidīšu vaļā! Sarapuks elsoja, pastiprinādams tvērienu. Tagad padodies, meitēn! Padodies man!

Viņš vilka sevi un Kadmusu pa akmens grīdu tuvāk Agetai.

Kad Sarapuks atbrīvoja otru roku un saķēra ar to Agetas kāju, viņa bija spiesta atlaist durvju rokturi. Miesā ieurbās dubultīgs tvēriens. Meitene paķēra pudelīti, kas stāvēja uz pavarda malas, un svieda šķidrumu vajātājam sejā. Sarapuka acis apsvilināja stiprs etiķis, un viņš iekliedzās. Vīrietis atlaida Agetu un mēģināja noslaucīt no sejas šķidrumu, bet meitene skrēja uz durvīm.

-   Sadedz, Sarapuk! Sadedz par to elles ugunīs! viņa nokliedzās, tad aizcirta aiz sevis durvis un elsodama apstājās priekšnamā.

Ageta pasniedzās virs durvīm un paņēma no koka aplodas dzelzs atslēgu. Viņa aizslēdza durvis un nometa atslēgu priekšnamā. Tā šķindēdama nokrita uz akmens grīdas un ieripoja žurku alā stūrī pie kamīna.

Nemorensis atradās gaitenī un iesūca no uguns pēdējās dzirksteles. Ageta pāris soļos šķērsoja priekšnamu un mēģināja pacelt grāmatu no grīdas. Bet Nemorensis karstums svilināja viņai ādu pārāk stipri, lai to varētu izturēt. Ageta dzirdēja, kā Sarapuks otrpus virtuves durvīm cīkstas ar guļošo tēva ķermeni. Viņa ielūkojās ēdamistabā. Katrā krēslā gulēja kāds viesis. Daži bija iegāzušies ēdienā, jo bija aizmiguši ciešā miegā vakariņodami, citi bija saritinājušies uz grīdas kā peļu pieēduši kaķi pie uguns. Manpurdi kungs sēdēja pie garā galda saites, kas klāja viņa jēlās zīmes, bija attinušās un sakritušas uz grīdas samudžinātas drēbes kaudzē. Ageta noraudzījās, kā no brūces viņam uz rokas sūcas bieza, sarkana asins lāse. Tā plūda viņam pa ādu un notecēja no pirksta.

Dusmās Ageta iespēra grāmatai un skrēja uz kāpnēm. Atvērusi guļamistabas durvis, meitene izdzirda, kā māte skaļi krāc, viņa bija pārāk cieši aizmigusi, vai nu piedzērusies, vai apburta. Piepeši gaisa temperatūra strauji kritās un Agetai pār muguru pārskrēja auksti drebuļi. Viņa pagriezās pret kāpnēm, kas veda uz bēniņiem, un ar acīm meklēja Zilādaino Denbiju. Pret sienu atspiedies, tur gulēja tikai kāds īrnieks, ietinies savā mētelī un izbāzis no tā apakšas netīros zābakus. Meitene paspēra dažus soļus līdz kāpnēm un lēnām kāpa augšā, līdz nonāca pie aizslēgtajām durvīm. Viņa izņēma atslēgu, ātri pagrieza to slēdzenē un iegāja istabā.

Tegatuss sēdēja, saslēgts ķēdēs, noskūtu galvu, asiņainā tērpā. Viņa rokas bija saistītas kopā un klēpī pilēja asinis. Nu Ageta savām acīm redzēja, ko viņas tēvs un Sarapuks izdarījuši.

Eņģelis pacēla acis un mēģināja viņai uzsmaidīt.

Dzirdēju, kā tu sauci palīgā, bet nespēju piecelties un aiziet. Nedomāju, ka tu gribēsi mani šādu redzēt.

-   Es satiku Sarapuku, un viņš man pateica, ko darīs ar taviem matiem un spārnu spalvām, Ageta klusu noteica.

-   Viņi apgrieza man nagus tik dziļi, ka tie asiņo. To darīdami, viņi smējās. Eņģelis apklusa un nelaimīgs paskatījās uz Agetu. Esmu kritis no savas godības, esmu kritušais eņģelis. Atrodos šeit tāpēc, ka to gribēju. Es iemīlējos sievietē, kuras dzīvību biju sūtīts sargāt. Es apmaldījos viņas acīs un aizmirsu, kas esmu. Es tikai nesapratu, ka viņa man ir uz mūžiem zaudēta, jo pieder radījumam, kurš vēlas mūs visus iznīcināt.

Tegatuss nodārdināja ar ķēdēm pa koka grīdu.

-   Es domāju, ka eņģeļi stāv ārpus viņa varas, bet pat mēs varam iekrist tā lamatās.

Ageta klusu ierunājās:

-   Tev jābūt stipram, Tegatus. Es atradu grāmatu. Es aiznesīšu to savam draugam uz Londonas tiltu. Man vajadzīga tava palīdzība.

-   Es nespēju palīdzēt pats sev, eņģelis atteica. Viņš apstājās un ieklausījās. Sarapuka kungs cenšas izkļūt no virtuves, es dzirdu, kā viņš dauza durvis.

Ageta neņēma šo piebildi vērā.

-   Es vēlos, lai tu nāc līdzi pie mana drauga Tadeuša. Viņš ir cilvēks, kas spēs palīdzēt mums abiem. Meitene paņēma atslēgas. Ar vienu no šīm noteikti var atslēgt tavas ķēdes.

Ageta sameklēja mazu bronzas atslēdziņu, uz kuras bija iegravēti sīki burtiņi valodā, ko viņa nesaprata. Izņēmusi no kabatas Ormuza kristālu, viņa aplūkoja rakstīto un izlasīja vārdus skaļi:

-   Eņģeļi, kuri atsakās no savas godības, tiks turēti tumsā, saistīti ar mūžīgām ķēdēm līdz pastarajai tiesai.

Ageta paskatījās uz Tegatusu.

-   Ko tas nozīmē?

-   Tas ir brīdinājums man pat tad, ja tu mani atbrīvosi no šīm nāvējošajām ķēdēm, es neizglābšos. Būšu saistīts līdz pat pastarajai tiesai. Es visu nodevu, un šī ir mana alga.

-   Vai nav vēl kāds veids, kā izglābties? Ageta jautāja.

-    Tikai doties atpakaļ un meklēt piedošanu, bet es esmu aizgājis pārāk tālu, lai atgrieztos. Viņš palūkojās uz Agetu un ieraudzīja tai rokās vizuļojošo Ormuza kristālu. Kur tu to dabūji? Es līdz šim esmu redzējis tikai vienu tādu.

-   No Tadeuša, meitene lepni atteica. Viņš teica, ka tā ir īpaša dāvana man.

-   Tadeušs ir gudrs vīrs, es labprāt ar viņu satiktos.

-   Viņš man lūdza dabūt grāmatu, un es to atradu, Ageta piebilda. "Atnes man Nemorensis, un tu padarīsi Tadeušu par laimīgu cilvēku," tā viņš sacīja, un tieši to es vēlos padarīt viņu laimīgu.

-   Tev Tadeušs patīk, jo viņš ir laipns pret tevi?

-   Grāmatnieks ir laipns, kluss un domīgs. Viņš teica, ka pagatavos vakariņas, banketu, kā viņš to nosauca, un mēs kopā vērosim saullēktu.

Ageta ielika atslēgu slēdzenē un pagrieza. Važas viena pēc otras nokrita Tegatusam no rokām viņš bija brīvs.

Eņģelis piecēlās kājās un izstaipīja rokas.

-   Sarapuks laužas durvīs, viņš sacīja, it kā zinātu, kas notiek virtuvē. Ja tu gribi no šejienes aizbēgt, tad labāk dosimies prom tūliņ.

-   Ātri! iesaucās Ageta, saņēmusi viņu aiz rokas. Tev vajadzēs aizņemties drēbes no mana tēva istabas. Ja iziesi uz ielas šādā izskatā, visi domās, ka tu esi no trakomājas, un nogādās tevi tur atpakaļ, pirms tu paspēsi pāriet ielai.

Skrienot lejā pa kāpnēm Tegatusam pie rokas, meitenei nebija bail no Zilādainā Denbija. Šķita, ka viņa būtu bez svara un viņu neskartu Zemes pievilkšanas spēks.

Viņi nonāca pie tēva istabas, un Ageta pagaidīja ārpusē. Viņa bija teikusi eņģelim, lai paņem labākos zābakus, kādus var atrast, garos svārkus un biezo ziemas kreklu. Kadmuss šo apģērbu glabāja īpašiem gadījumiem kad sekoja zārkam vai atzīmēja kāda drauga nāvi. Viņam patika bēres ar smalkajiem zirgiem un garo ekipāžu, ar raudošo atraitni un sērojošo suni, kas pavada nelaiķi. Bēres bija tā vērtas, lai uzpostos.

Tegatuss ātri pārģērbās un iznāca pa durvīm, smalkajos svārkos, kruzuļotajā kreklā, franču zābakos un vilnas auduma biksēs izskatīdamies no galvas līdz kājām pēc angļu džentlmeņa. Ageta pasmaidīja.

Kad viņi izgāja priekšnamā, Tegatuss ieraudzīja uz grīdas pie uguns Nemorensis. Tās lappuses kūpēja no karstuma. Neminstinādamies viņš viegli pacēla grāmatu un iebāza to cieši padusē.

-   Pār to vajag valdīt, eņģelis noteica. Nemorensis spēj sajust domas uņ izmanto tavas bailes. Ja tu to pieļauj, grāmata ņem virsroku pār tevi un izstrādā ar tavu iztēli visādus jokus.

-   Bet tā taču ir tikai grāmata!

-   Nemorensis ir maģijas sirds, tā nozagta no debesīm, un tur tai jāatgriežas. Tegatuss šķita stipri mainījies. Viņa smaragdzaļās acis spīdēja kaislē, kādu Ageta nebija iepriekš redzējusi, viņa soļi bija kļuvuši mērķtiecīgi un balss atguvusi spēku.

-   Es vēlos, lai tu aizved mani pie sava drauga, eņģelis sacīja, pieiedams pie virtuves durvīm. Paliec mierā, Sarapuka kungs! Ja tu nebeigsi dauzīt durvis, es ieiešu iekšā un noraušu tev no galvas ausis un izraušu no mutes mēli. Es gribu, lai tu apsēdies un gaidi, līdz māja atbrīvosies no burvestības, ko tu tai esi uzlicis. Vai tu mani saprati?

Sarapuks beidza dauzīt durvis.

-   Tas ir nokārtots. Tegatuss pievērsās Agetai. Ejam laukā uz ielas, un lai zvaigžņu starojums mūs svētī!

Viņi atstāja māju un pagriezās uz Flītas upes pusi. Biezā migla aizvien vēl ķērās pie māju sienām, aizsedzot naksnīgās debesis. Aizmugurē pie īres nama dārdot apstājās kariete. Ageta un eņģelis paslēpās manufaktūras preču tirgotavas durvīs un nolūkojās, kā no karietes izlec Bleiks un Bonhems un metas cauri mutuļojošajai miglai iekšā mājā.

Ageta, juzdamās vainīga, paskatījās apkārt. Pirmoreiz dzīvē viņai bija kauns. Šķita, it kā meli būtu ierakstīti viņai sejā un nekas nespētu tos apslēpt. Viss, ko viņa bija slēpusi tumsā, tagad tika atsegts gaismā, kas staroja no eņģeļa.

-   Kas tie ir? Tegatuss vaicāja, aizsedzis meiteni ar garo mēteli, kad viņi aši soļoja uz Londonas tilta pusi.

-   Šonakt mana kunga mājās Blūmsberi parādījās kāds radījums. Viņš izskatījās pēc cilvēka ar ozollapu seju un ādu kā slapja zeme. Tas oda pēc meža, un tā acis spīdēja kā uguns. Radījums gribēja mani apturēt un atņemt Nemorensis. Viņi to nošāva, un es aizbēgu ar grāmatu. Man vajadzēja tā darīt.

-    Tā nav tavējā un nepieder arī viņam. Nemorensis ir pravietojumu grāmata; tā nav domāta cilvēka acīm, jo noslēpumi, kurus tā sevī ietver, sniedzas tālu pāri ļaužu saprašanai.

-   Es zinu, ka tā vēsta par komētu, kas tuvojas Zemei. Dzirdēju, kā Bleiks runāja par to pēc debesu trīces. Komēta atrodas tur, augstu virs mums. Ageta rādīja cauri miglai.

-   Vai viņš nosauca komētu vārdā? Tegatuss bažīgi jautāja.

-Vērmele… Viņš teica, ka to sauc par Vērmeli. Runājot viņas lūpas drebēja.

-   Tad mums ir ļoti maz laika. Mūsu likteni apzīmogo katra stunda. Kad debesu pūķis pienāks tuvāk, visu zemi un gaisu pārņems trakums un tiks palaisti vaļā tādi spēki, kādi nav redzēti kopš laiku pirmsākumiem. Es lūdzos, lai tavs draugs Tadeušs būtu cilvēks, kurš var mums palīdzēt.

15 dzīvie un mirušie

Sarapuks iebāza Vareno roku svārku kabatā un, kad Kadmuss drudžaini modās no burvestības miega, nometās uz grīdas. Skaļais durvju aizciršanas blīkšķis gaitenī palīdzēja saimniekam ātri atgūties un izcēla no sapņiem viņa īrniekus. Manpurdi kungs pamodās asiņu peļķē. Burvestība visā mājā bija lauzta.

Bleiks trieca cimdoto dūri pa virtuves durvīm un, redzēdams, ka tās ir aizslēgtas, iespēra pa koku. Viņu vēroja neliels pūlītis nogurušu, notašķījušos skatītāju, kas bija iznākuši no ēdamistabas.

-   Aizturi viņus, īzak! Bleiks uzkliedza, spārdīdams durvis. Ja kāds no šiem zvērnīcas ērmiem kaut pakustēsies, nošauj tos kā suņus, kas viņi arī ir.

-   Palīdziet mums! Sarapuks sauca pašā vārgākajā balsī, kādu vien spēja no sevis izdabūt. Viņa kļuva traka, miegā uzbruka pati savam tēvam un aizbēga naktī!

Sarapuks kunkstēja un vaidēja, cerēdams, ka viņa izrāde tiks pamanīta un durvis atlauztas, pirms viņam nāksies atkārtot šo priekšnesumu vēlreiz.

Kāds liels, resns vīrs ar biezu, melnu matu mudžekli un milzīgām rokām ar gariem, netīriem nagiem izlauza sev ceļu no ēdamistabas uz priekšnamu. Viņš ātri novērtēja situāciju un, klausīdamies Sarapuka nāves dziesmā, atkāpās trīs soļus, nostūma malā Bonhemu un Bleiku un metās durvīs kā milzīgs vērsis.

Durvis ieliecās rāmī, bet vēl turējās eņģēs. Vīrietis skatījās uz durvīm izvalbītām acīm un savilktām uzacīm. Viņš izslējās pāri pūlim, kas gaidīja nākamo belzienu. Šis milzis bija bārenis kopš dzimšanas, un tagad viņš mitinājās Voksholas dārzos. Pirmajā dzīves nedēļā viņam bija piešķirts to puķu vārds, ar ko bija pilns pītais grozs, kurā viņu atrada. Tagad Kempjēns, cilvēks-lācis, bija pazīstams ar savu lielo augumu, kuplo matu ērkuli un brūnajiem zobiem, kurus viņš bija novīlējis par asiem ilkņiem.

-   Vēlreiz! Bleiks uzsauca Kempjēnam.

-   Man ir… klusu nodīca Manpurdi, taustīdamies ap saviem apsējiem.

-   Hermeja vārdā, viņu pārtrauca Bonhems, izsit tās durvis!

-   …atslēga, Manpurdi pabeidza teikumu, kā zinādams, ka viņā neviens neklausās.

No Kempjēna milzīgā vēdera dziļumiem atskanēja rūkoņa. Skaņai atbalsojoties pret sienu apmetumu, viss viņa stāvs vibrēja. Tad viņš metās virsū durvīm un lēcienā ar smagu būkšķi triecās pret koku. Durvis izsprāga no eņģēm, iegāzās virtuvē un sašķīda pār uz koka galda.

Sarapuks gulēja uz grīdas, apvijies apkārt Kadmusam kā liela čūska savam laupījumam. Viņš vaidēja un kauca viltotās ciešanās.

-   Paskatieties, ko viņa izdarīja! Sarapuks kliedza.

-   Viņa kļuva traka, uzbruka savam tēvam un mēģināja nogalināt mani. Pēc tam viņa slepus aizbēga kopā ar to dīvaini no bēniņiem.

-   Ko? Kadmuss pa daļai pie sevis nomurmināja.

-   Ko viņa izdarīja?

-   Aizbēga! Uzbruka tev, ieslēdza mūs un aizbēga kopā ar radījumu no bēniņiem. Sarapuks māja ar galvu pūlim.

Manpurdi stāvēja telpas stūrī un, turēdams rokā atslēgu, uzmanīgi klausījās.

-   Ar ko viņa aizbēga? Bleiks, izlauzies cauri pūlim un pacēlis Sarapuku aiz svārku apkakles, jautāja. Pasaki man, cilvēk, pirms es esmu tevi nožņaudzis!

-   Ageta aizbēga ar to radījumu no bēniņiem, Tegatusu, īrnieku no… Viņš paskatījās uz Kadmusu, cerot, ka tas palīdzēs viņam atrast īstos vārdus.

-   Tas cilvēks bija no… Itālijas, Kadmuss noteica.

-    Tegatuss izlikās, ka viņam ir spārni. Viņš piederēja pie manas zvērnīcas. Jauns eksemplārs.

-   Tātad, Sarapuk, tu gribi man teikt, ka šis Tegatuss aizbēga kopā ar Agetu naktī? Bleiks uzstājīgi noprasīja, cieši turēdams Sarapuku aiz apkakles.

-   Jā, Bleika kungs. Viņš ir zaglis, viņā nav pilnīgi nekā laba.

-Vai tad, kad tu viņu redzēji, meitenei bija rokās grāmata?

-   Grāmata?

-Jā, cilvēk, grāmata. Liela, ar biezām lapām un iegravētiem burtiem uz vāka. Bleiks atlaida tvērienu un ļāva Sarapukam nogāzties uz grīdas.

-   A, tā grāmata! Jā, bija gan. Viņa teica, ka to pārdos. Sarapuks meloja, cerēdams, ka Ageta tiks apsūdzēta noziegumā.

-   Kadmus Lemjēn, tava meita ir zagle, Bleiks pavēstīja pāri pūļa murdoņai. Viņa man nozaga kaut ko vērtīgu, un es vēlos to dabūt atpakaļ. Sī grāmata bija man uzticēta, un tā ir vērtīgāka par visu pasaulē. Ja es to neatgūšu, tad tu kopā ar savu meitu karāsies krustcelēs.

-Viņa ir apzagusi arī mani! Kadmuss iesaucās. Kamēr mēs gulējām, viņa mēģināja nogalināt mani un Sarapuku.

-   Man ļoti žēl, ka viņai tas neizdevās, Bleiks skarbi atcirta. Es pārmeklēšu visu Londonu, un, ja meiteni atradīšu, man ir nodoms pasargāt viņu no karātavām, iemetot Temzā.

Bleiks kūsāja dusmās. Nemorensis zaudēšana iekvēlināja viņam sirdi, un dvēselē ielavījās atriebības domas.

-   Ageta mani vairs neklausa, Bleika kungs. Viņa jau ir jauna sieviete, turklāt atsitusies savā mātē. Jūs nevarat mani vainot par to, ko viņa nodarījusi. Paskatieties uz mani esmu sava cietsirdīgā bērna upuris, nevainīgs līdzdalībnieks šajā skarbajā dzīves pavērsienā. Kadmuss paraustīja plecus un pastiepa uz priekšu tukšās rokas.

-   Tu pat necenties .aizstāvēt savu bērnu! Tu esi nevarīgs plānprātiņš, kas domā tikai par sevi! Bleiks asi atbildēja.

-   Varbūt esmu nevarīgs un plānprātiņš, Bleika kungs, bet viņa daudzkārt ir mani apzagusi un arī citus. Kadmuss parakājās dziļajās kabatās un izvilka pilnas saujas ar sudraba monētām. Paskatieties uz šim! Tās es atradu viņas istabā. Skumji, bet es domāju, ka viņa tās nozagusi jums. Redziet, Bleika kungs, viņa apzog pat savu maizes devēju.

Kadmuss iebēra monētas Bleikam saujā.

-   Spēlē spēlītes ar mani, Kadmus? Ceri, ka es izglābšu tevi no karātavām par trīsdesmit sudraba gabaliem?

-   Es tikai atdodu to, kas pieder jums, Bleika kungs. Esmu godīgs cilvēks, un mans paša bērns man smagi nodarījis pāri. Kadmuss nolieca galvu un skatījās grīdā. Ja jūs viņu notversiet, es labprāt liecināšu tiesā.

-   Tad tu varēsi viņai nest maizi uz Ņūgeitas cietumu, pirms viņa nonāks bendes rokās. Bleiks devās uz durvīm.

-   Kā liktenis būs lēmis, Bleika kungs, kā liktenis būs lēmis… Kadmuss lēnām atkārtoja.

Viņa prātu vajāja vīzija, kā Ageta ļengani šūpojas karātavās.

Bleiks un Bonhems izlauzās cauri pūlim ārā uz miglainās ielas. īrnieki stāvēja klusēdami un skatījās uz Kadmusu. Cilvēks-lācis savilka uzacis vēl bargāk un paņēma no Manpurdi durvju atslēgu. Sarapuks pie sevis pasmaidīja, un viņa sejā atstarojās sarkano dzirksteļu mirdzums.

-   Laukā, laukā! klaigāja Kadmuss, izvadīdams visus, izņemot Sarapuku, no istabas.

Kempjēns tikko spēja izspraukties cauri durvīm priekšnamā, un aiz Manpurdi kunga, tam izejot no istabas, palika asiņu celiņš. Sarapuks pacēla salauztās durvis un atslēja tās priekšā ziņkārīgo pūlim.

-   Ko tu esi izdarījis, Sarapuk? Kadmuss jautāja ar dusmām sejā. Ja Bleiks noķers Agetu, viņu pakārs, un, ja nāks gaismā patiesība, tad mēs ar tevi šūposimies kopā ar viņu. Esmu pastrādājis pietiekami daudz ko nepareizu, kas var mani pazudināt. Man patīk mans kakls tādā garumā, kāds tas ir, un doma par to, ka Erasmuss Divāls tiks man klāt, novilks drēbes un pārdos tās, lai tiktu pie džina, uzdzen man tirpas.

Kadmuss nervozi noklepojās un sašķobīja seju. Viņš iztēlojās, kā Divāls, Ņūgeitas bende, ar saviem netīrajiem pirkstiem atpogā viņa krekla pogas un nogriež viņam matu šķipsnu, ko pārdot burvestību vecenēm, kuras no tiem izgatavos talismanus, kas atvaira bakas.

-   Kad tu būsi miris, viņš vēl iedurs tev ar akmeņozola bultu, lai pārliecinātos, ka tu vairs nepiecelsies.

-   Tev tā vajadzēja izdarīt ar Zilādaino Denbiju, tad nebūtu jābaidās viņu atkal ieraudzīt, Sarapuks nomurmināja.

-   Man nav nekā kopēja ar viņa nāvi. Viņš pakārās pats.

-   Savādi, kā cilvēks var pakārties ar rungas sitiena brūci pakausī un sasietām rokām, Sarapuks lēnām noteica.

-   Baumas, viss baumas, Kadmuss iebilda.

-Vienkārši palūkojies uz to no citas puses: tu esi

izrādījis sabiedrībai laipnību, atbrīvojis pasauli no traucēkļa, izgriezis no dzīves miesas augoni. Sarapuks no satraukuma siekalojās. Viņš bija cilvēks bez dvēseles, zaglis un nelietis. Kuram gan pietrūks šāda radījuma? Viņa tēvs bija pats nelabais un māte ēzeliene.

-   Es negribu, lai tu runā sliktu par Denbiju. Viņš bija labs draugs, kaut arī mums bija domstarpības.

-   Domstarpības, kas izraisīja… nelaimes gadījumu. Sarapuks saberzēja rokas un, pieliecies tuvāk Kadmusam, runāja klusinātā balsī: Esmu ilgi domājis, Kadmus. Mēs esam draugi jau labu laiku, bet tagad mūsu kopējais bizness ir sašķobījies. Eņģelis ir aizlidojis, un to būs grūti atrast. Man ir slepena informācija, kas ir mainījusi manas domas par dzīvi un Londonu. Drīz es došos prom, pārcelšos uz ziemeļiem. Tur ir garam labāks gaiss.

Sarapuks pārlūkoja telpu, it kā ieklausoties kādā balsī.

-   Ir pienācis laiks mums katram iet savu ceļu, mans dārgais draugs, bet es vienmēr domāšu par tevi.

-   Mums bija kopīgi plāni, Kadmuss nikni teica. Mums bija lieli plāni par slimnīcas celtniecību, par bagātības iegūšanu. Vai viss ir mainījies tā dēļ, ko tev pateica tavi draugi?

Sarapuks padomāja, viņa sejā jautās neizlēmība. Viņš glabāja noslēpumu, kas salauza tam sirdi un atstāja rētas prātā, jo bija apsolījis to nevienam neatklāt.

-   Ak, ja akmeņi spētu runāt! viņš izsaucās. Ja es varētu tev pateikt, kas tevi un citus šīs mēslu bedres iemītniekus sagaida nākotnē, tad mana sirds kļūtu vieglāka.

Viņš nopietni paskatījās uz Kadmusu.

-   Londonas gaiss nenāk tev par labu. Tev nepieciešamas pārmaiņas. Dodies prom, cik ātri vien vari, to es tev saku kā draugs. Tuvojas laiks, kad šie paši akmeņi izkliegs ciešanas un nāvi.

-   Caur tavam vēnām runa opija tinktūra, Sarapuk.

Vai tu esi kļuvis traks?

-   Labi jau būtu, Sarapuks atteica, satvēris galvu rokās. Ja tas būtu kāds cits, es neliktos zinis, bet tev un tavai meitai, manai mazajai Zivij…

Piepeši virtuvē sagriezās spējš putekļu virpulis. Mēbeles izkustējās no vietas, un šūpuļkrēsls griezdamies aizlidoja pāri telpai. No galda malas nobruka alvas trauki un pusizdegušās sveces, un uz akmens plāksnēm pajuka etiķa trauki. Kad galds, neredzamu roku stumts, nodrebēja un sāka virzīties uz durvju pusi, Kadmuss bailēs atlēca malā. Galds pašāvās garām Kadmusam un ietriecās durvīs, aizšķērsojot izeju. Viņiem uz galvas krita pannas, kas bija karājušās uz āķiem pie griestiem, un samazgu spainis lidoja pāri virtuvei kā franču lielgabala lode.

-   Kas tas ir? Sarapuks nervozi jautāja.

-Vēl viena debesu trīce. Visa pasaule vaid kā uz dzemdību krēsla, Kadmuss atbildēja.

Tieši šajā mirklī pa gaisu lidoja zupas kauss un ietriecās viņam krūtīs. Turpat līdzās sāka rībēt nažu atvilktne. Tās priekšējā mala tika norauta un iemesta ugunī, piešķiežot grīdu ar sarkanām dzirkstelēm. No atvilktnes, kas bija izklāta ar filcu, Kadmusam garām sāka lidot asi, plakani asmeņi. Tie ietriecās sienā viņam tieši virs galvas. Kadmuss nometās uz grīdas un paslēpās aiz veļas tovera.

-   Tas grib mani nogalināt, Sarapuk! Kadmuss iekliedzās. Tā nav debesu trīce, bet gan kāds elles radījums.

Sarapuks slēpās aiz galda, bet Kadmuss uzlēca uz tā un mēģināja atbrīvot izeju. Viņš iebāza pirkstus starp durvīm un rāmi un vilka, cik vien stipri spēja. Koka durvis lēnām sāka padoties, un viņš redzēja no priekšnama tumšajā telpā ieplūstam gaismas strēli.

-   Kempjēn, mēs esam ieslodzīti! Kadmuss, iebāzis roku spraugā, kas bija kļuvusi platāka, sauca.

Te pēkšņi galds ar skaļu blīkšķi atlēca atpakaļ un neiedomājamā ātrumā brāzās uz priekšu. Kadmuss pilnā balsī iekliedzās. Viņš zaudēja pamatu zem kājām un palika karājoties vienā rokā, kas bija iesprūdusi starp durvīm un rāmi.

Iestājās baiss klusums. Pa durvju apakšu virpuļoja auksts vējš, saceļot no akmens grīdas putekļus. Daļiņai klājoties uz daļiņas, pamazām izveidojās cilvēka veidols. Vispirms mēteļa aprises, tad pēdas un beidzot neskaidra seja un galva. Sarapuks, ieraudzījis parādību, piespiedās pie sienas. Viņš izvilka no kabatas nelielu dunci un ar otru roku pagrāba izkaltētu driģeņu saišķi. Viņš vēl un vēl atkārtoja lāstus mirušajiem un piesauca svētos, lai sevi aizsargātu.

Galds vibrēdams atvirzījās nost no durvīm, un Kadmuss kņūpus nokrita uz grīdas. Viņš pacēla galvu un neticīgi blenza uz vīziju sev priekšā.

Sarapuks turēja nazi, izstieptu pret spoku, un vicināja driģeņu zaru uz priekšu un atpakaļ.

-   Pazūdi, radījum, atpakaļ tumsas pasaulē, atstāj šo vietu! viņš sauca, nervozi lēkādams no vienas kājas uz otru. Visu svēto vārdā, es pavēlu tev doties prom!

Rēgs, lēnām parādīdamies, izsūca no telpas visu gaismu. Gars nostājās viņiem priekšā, un tā seju klāja tumša dūmaka, kas karājās gaisā. Iegūdams veidolu, tas locījās un drebēja. Beidzot tā sejas vaibsti kļuva skaidri redzami.

Kadmuss pazina garu pēc zilās ādas un tetovējumiem, kas klāja visu tā miesu. Sirdij dauzoties, viņš gaidīja, kad spoks sāks runāt. Tas bija Zilādainais Denbijs; un doma par tā augšāmcelšanos stindzināja visus locekļus. Kad radījums vērās viņā ar nedzīvajām acīm, Kadmuss juta, kā asinis plūst pa dzīslām neparastā ātrumā. Šķita, ka Denbijs viņu vēl nesaskata, tikai pārlūko istabu, bet redz to citā laikā.

Sarapuks, paslēpies aiz galda, pārtrauca klusumu.

-   Tev neesmu vajadzīgs es, bet gan viņš, Sarapuks uzsauca rēgam, kurš tobrīd dedzīgi skatījās visapkārt.

Denbijam pa miesu lodāja čūska. Tā pašķīra viņa nedzīvos matus, ieslīdēja iekšā pa mēļajām lūpām un lodāja šurpu turpu cauri galvai.

-   Es tevi dzirdu, nekrietnais ļaundari, bet nevaru ieraudzīt. Denbijs blenza tumsā. Tava balss man ir pazīstama, bet es īsti nezinu, no kura laika, un nespēju atsaukt atmiņā, no kuras vietas.

-   Esmu Sarapuks, doktors Sarapuks. Es biju tavs ārsts.

-   Sarapuks… Jā, es atceros Sarapuku. Vienmēr piedzēries, nekad ne penija pie dvēseles. Tu nogalināji vairāk cilvēku nekā izārstēji. Arsēns un opija tinktūra ar kāpostu kūku, mārciņa dzīvsudraba pie alus pintes, lai atvairītu ziemas drudzi. Tāds bija Sarapuks.

-   Jā, tas atvairīja drudzi, iejaucās Sarapuks.

-   Un nogalināja nabaga sievieti, kas to izdzēra. Es viņu labi atceros Helēnu Fūriju. Tas notika Drūrīleinā, Miķeļdienas priekšvakarā. Es skatījos, kā viņa nākamajā dienā rīstās, bet tu biji pārāk piedzēries, lai palīdzētu.

-   Ne jau pie manis tu esi atnācis, Zilādainais. Es nekad neesmu tev darījis neko ļaunu, Sarapuks dīca.

-   Es skatījos, kā tu mani secēji. Es turējos pie vecās dzīves un atteicos iet prom. Es tiku apburts un aizvests uz pazemes valstību. Kā dzīvē, tā nāvē karājos starp veselību un lāstu.

-   Tev, Zilādainais, esmu vajadzīgs es. Kadmuss piecēlās kājās un nostājās spoka priekšā. Es ar tevi nespēlēšos. Nekad neesmu slēpies no tevis dzīvē, tad kāpēc man vajadzētu baidīties no tevis nāvē?

-   Cik jauki dzirdēt tavu balsi! Nāve bija šķīrusi mani no tevis, un nu es atkal tevi dzirdu.

-   Ko tu no manis gribi, Zilādainais? Nedzīsim jokus!

-   Es atnesu tev dāvanu. Bet, tā kā manas rokas ir par vājām, lai to noturētu, tad es pateikšu, kur tā atrodas. Tu nogalināji mani, bet tā arī to neatradi. Redzi, Kadmus, es nojautu tavas lamatas, tāpēc izraku zeltu un noslēpu grāmatveikalā. Pabāzu zem apakšējā plaukta un pārklāju ar grāmatu Micrographia, kur tu to arī atradīsi. Man zelts nav vajadzīgs līķautam nav kabatu. Zilādainais dziļi un skumīgi nopūtās.

-   Tu esi atnācis ar dāvanām, nevis ar atriebību… Kāpēc? Kadmuss vaicāja.

-   Nāve izārstē no daudziem netikumiem. Es nevaru glabāt rūgtumu. Manā sirdī nav vietas cilvēku intrigām. Es atdotu visu par gadu un vienu dienu cilvēka veidolā, lai manu ādu varētu skart saule un lai es uz lūpām sajustu džina garšu. Tā būtu atgūta paradīze. Miesas bauda bija vienīgā, ko es pazinu, un tā man tika nozagta. Tad Zilādainais Denbijs paskatījās uz vietu, kur stāvēja Kadmuss. Tev ir bijuši labi gadi, Kadmus. Paņem manu dāvanu un izmanto, jo tas, kas es esmu tagad, drīz būsi arī tu.

No visām pusēm nāca vājas bērnu raudas, it kā tie spēlējoties tiktu mocīti. To balsis tuvojās.

-   Mani sargi ierodas pēc manis, Zilādainais noteica un sāka pārvērsties putekļos. Ceru, ka tu, Kadmus, ņemsi manus vārdus vērā. Tu gribēji iegūt naudu dzīvē, tagad vari dabūt to manā nāvē.

Trīs mazas, tumšas figūras izgāja cauri durvīm, it kā tās neeksistētu, un ielenca Denbiju, tad sadevās rokās un dejoja tam apkārt. Tiem nebija vaibstu, tikai mazu bērnu veidoli kā skrejošas ēnas. Pelēkie, lokanie gari dejoja pa apli arvien ātrāk klusas bungu rīboņas pavadījumā. Denbijs sāka izgaist, un atkal viņa ceļu pavadīja vēja virpulis un pannu dārdināšana pa grīdu, un galds vēlreiz tika aizsviests līdz telpas vidum.

Radījumi savienojās vienā un kļuva par skaidras, baltas gaismas lodi, kas virtuves vidū dzirksteļoja un vizmoja. Sarapuks no bailēm nodrebēja. Žilbinošā gaisma iezīmēja viņa sejā garas, tumšas ēnas, un viņš aizsedza acis ar rokām. Kadmuss pacieta gaismu tik ilgi, cik vien spēja, un tikai tad aizklāja seju, lai pasargātu acis no spožā mirdzuma. Tad tas vienā mirklī bija pazudis un telpa iegrima biezā tumsā, kuru izgaismoja tikai pavarda uguns un sveces gaisma, kas ieplūda virtuvē pa durvju spraugu.

-   Vai tu tur esi, Sarapuk? Kadmuss vājā balsī jautāja, steberēdams kā aklais, kas cenšas atrast krēslu. Es tevi neredzu, rēgi ir apdedzinājuši manas acis.

Dagda Sarapuks zagšus aizlavījās līdz durvīm, klusu izslīdēja priekšnamā un tad laukā uz ielas.

Dagda, es tevi neredzu, kur tu esi? Kadmuss, klumpačodams pa virtuvi, ietriecās galdā un nogāzās uz grīdas. Palīdzi man, draugs! Palīdzi man!

Tumšākajā telpas stūrī, atspiedusies pret sienu, kāda ēna gaidīja, līdz Kadmuss piesteberēs tuvāk.

16 Herba sacra

Kad Ageta un Tegatuss ātri gāja pa ielu uz Londonas tiltu, uz Bišopsgeitas stūra stāvēja noskrandusi sieviete un turēja rokā zāļu saišķīšus. Viņas tirgošanās vietu pusnaktī izgaismoja resna svece ar atvērtu kupola augšējo galu. Gaismiņa mirgoja naktī kā lapsas acs un meta miglā oranžu vizmu, bet sievietes griezīgā balss sauca tumsā:

-Vībotnes! Rūtas! Herba sacra! Svētā zāle! Labā zālīte, kas aizbiedē nāves postu. Nobaudiet nožēlas maizi… Tikai par peniju!

Sieviete turēja pastieptajā rokā vībotņu zariņu. Tā garā, kokveidīgā stiebra galā vīdēja sīki, zili ziediņi.

Iemērc ziedus novembra miglā, un tu atvairīsi pusnakts mošķus.

Tegatuss raudzījās zemē, cenzdamies izvairīties no sievietes skatiena. Viņš jutās vājš un Kadmusa zābakos tikko vilka kājas; viņš nebija radis staigāt tādus attālumus.

-   Jaunajai dāmai, ser? Tas pasargās no daudz kā. Sieviete nervozi pavicināja zariņu. Man ir tāds zariņš, ko viņa var nēsāt kā vībotņu vainagu.

Ageta pavilka viņu aiz rokas un paskatījās acīs.

-   Lūdzu, Tegatus, es vienmēr esmu vēlējusies nēsāt vībotņu vainagu, meitene sacīja, meklēdama kabatās peniju.

Tegatuss, cieši turēdams grāmatu, skatījās prom, baidīdamies, ka kaut kas viņa izteiksmē varētu to nodot.

-   Tikai vienu zariņu, Ageta sacīja sievietei, sniegdama naudu.

-   Nav glīti no džentlmeņa puses likt jums maksāt pašai, sieviete, dodama Agetai vainagu no izkaltētām sīkām puķītēm, noteica.

-   Viņš pat neskatās man acīs, pārdevēja pačukstēja.

-    Tas nav īstais vīrietis, ar kuru pastaigāties naktī.

-   Un kādu zālīti tu iedotu man? iejaucās Tegatuss.

-    Salvijas, lai izgaisinātu dusmas? Vai kliņģerītes, lai tiktu vaļā no kārpām? Es neskatos uz tevi, jo man nav vienalga, kam es veltu savu skatienu.

Sieviete neatbildēja. Viņa paraustīja plecus un ieslidināja peniju kabatā. Ageta pasmaidīja un saņēma Tegatusa roku, lai vestu viņu tālāk pa ielu.

-   Viņš nav šejienietis, viņam Londona ir sveša, meitene piebilda.

-   Viņam nav sveša elle, piemini manus vārdus, meitenīt. Šo vīru cieši tur aiz pleca nāves roka, un viņš bez ceremonijām aizvedīs tevi līdzi.

Pa ielu uz viņu pusi dārdināja liela, melna četrjūgu kariete. Kučieris uzcirta zirgiem ar garo pātagu. Kariete norībēja pa bruģakmeņiem. Tegatuss pavilka Agetu malā.

-Viņš tā brauc tīšām. Tegatuss paātrināja soli.

Lai turētos līdzās, Ageta paskrēja.

-   Es tev teicu, ka trakums nāk tuvāk, Tegatuss noteica, kad viņi beidzot izgāja cauri lielajai arkai un nonāca uz tilta. Sirdis piepilda māņticība un maģija, un neviens neapgrūtina sevi ar patiesības meklēšanu.

Tegatuss apstājās, pagriezās atpakaļ un kādu brīdi gaidīja, stāvēdams kafejnīcas durvīs, lai palūkotos, vai viņiem neseko.

-   Es jūtu, ka mūs novēro, viņš piebilda. Tā nav cilvēciska būtne. Es jūtu… kāds gaida kaut kur miglā pie arkas.

-   Neviens nezina, ka mēs esam šeit, kā tad mums var sekot? Ageta piespiedās tuvāk durvīm.

-   Sī grāmata pauž tumsu, tā kliedz naktī, tikai tavas cilvēka ausis to nedzird. Ikviens Londonas gars traucas uz to kā naktstauriņš uz sveci. Tie ieradīsies, lai patīksminātos par tavu likteni un nozagtu tev dzīvības spēku.

Ageta cieši turēja rokā vībotņu zariņu.

-   Tas tevi nepasargās, tās ir tikai izkaltētas puķītes. Viņš it kā nolasīja pašas dziļākās meitenes sirds domas. Šīs lapas var aizdzīt skumjas un atvieglot sāpes, bet tās nespēj apturēt velnu, kas vajā tavu dvēseli.

-   Ko tā sieviete domāja, teikdama, ka tevi tur nāve? Kā tev šķiet, vai viņa kaut ko redzēja? Ageta klusu vaicāja.

-   Caur viņu runāja grāmata. Tā stāstīja viņai, ko teikt. Tā ir nepatiesa un uzrakstīta ar ļaunumu. Nemorensis piemīt spēks mainīt mūsu domāšanas veidu, valdīt pār cilvēku prātiem un aizvilināt mūsu sapratni no patiesības ceļa. Tā melo pati ar savu tinti, eņģelis čukstēja. Tās skaistuma dēļ daudzi cilvēki ir krituši. Viņi ir ticējuši visam, ko tā saka, bet kopā ar katru pravietojumu nāk arī meli. Grāmata sagroza patiesību, šo un to vietām pieliek klāt. Tā pavēsta cilvēkam, ka to sagaida nepatikšanas naktī, un tad kā zaglis pārsteidz viņu rītausmā. Domāju, pirms šī nakts būs galā, tu vēl daudz ko dzirdēsi…

-   Tā pavēstīja Bleikam, ka no debesu trīces līdz komētas atnākšanai būs divdesmit viena diena, Ageta teica, palūkodamās pāri tiltam uz Biblvika grāmatveikalu. Es dzirdēju, kā Bleiks par to stāstīja Bonhemam, pirms viņi mani atrada paslēpušos skapī.

-   Baidos, ka Vērmele ir tuvāk. Šķiet, ka doktors Bleiks nesaprot, ar kādiem spēkiem spēlējas. Tegatuss atskatījās un pārlūkoja tiltu. Es zinu, ka tas ir šeit, es to sajūtu, bet nevaru ieraudzīt.

Viņš paskatījās uz sveču izgaismoto grāmatveikalu.

-   Pasaki man, Ageta, kad tavs draugs tevi gaida!

-   Es teicu, ka atgriezīšos šonakt.

-   Viena?

-   Jā. Es nedomāju, ka tu nāksi man līdzi. Viņa mirkli klusēja. Tu un Tadeušs esat pirmie cilvēki, kurus es varu saukt par saviem draugiem. Jūs abi esat bijuši tik laipni. Liktenis kaut kā man ir ļāvis jūs atrast. Tevi es atradu bēniņos, un, ja Hezrīna man nebūtu ieteikusi doties uz grāmatveikalu, es nekad nebūtu satikusi Tadeušu.

Viņa ciešāk ietinās plecu lakatā.

-    Tātad Hezrīna ir tavs draugs? Tegatuss izskatījās pārsteigts, ka pieminēts viņas vārds.

-   Labākais draugs, kāds var būt. Viņa ir tik smalka un lieliska, un viņai ir sava kariete. Ageta pasmaidīja. Vai zini, viņa sameklēja mani. Tas bija liktenis. Hezrīna teica, ka es kļūšu līdzīga viņai.

-   Viņa teica, ka jūs būsiet māsas un tu nekad neko citu vairs nevēlēsies?

Ageta neatbildēja, bet skatījās zemē. Meitenei šķita, ka viņas domas ir kā atvērta grāmata un ikviens, tikai paskatoties uz viņu, spēj to izlasīt un zina viņas slēptākos noslēpumus.

-   Kas apzīmogoja tavu draudzību ar viņu? Izdzerts ugunīgas dziras kauss vai mēness zīme, kas asinssarkana deg tev uz plaukstas?

-   Gan viens, gan otrs, meitene atteica.

-   Tad tu esi divkārt nolādēta. Sī tava Hezrīna vēlas ko vairāk par tavu draudzību.

-   Es zinu, Ageta viņu pārtrauca. Viņa man teica, ka es varu atstāt savu dzīvi un…

-   Un no tevis tiks izsūkta katra dzīvības drusciņa.

Pēc tam tevi izmetīs šajā vaļējā notekā, ko sauc par Temzu, un izskalos kādā svešā pludmalē, kur par tevi nevienam nebūs nekādas daļas. Tegatuss pēkšņi dziļi ievilka elpu, it kā būtu saņēmis asu belzienu. Man nepieciešams atpūsties. Gribu redzēt to tavu draugu.

Eņģelis runāja uzstājīgi, un Ageta viņa klātbūtnē sāka justies neērti. Viņa pat nožēloja, ka palīdzējusi tam aizbēgt un dalījusies noslēpumā par jauniegūto draudzību.

Tegatuss bija devis savu gaismu un samaitājis to, kas viņai bija licies skaists, labs un patiess, aptraipījis to ar blēdības un intrigas aizdomām. Viņa juta pret eņģeli rūgstam skaudru nepatiku. "Kaut es būtu atstājusi to sapūt bēniņos," meitene pie sevis nodomāja, cenzdamās pārmākt aizvainojumu ar citām domām, lai apslēptu savas patiesās izjūtas un viņš nevarētu tās nolasīt. Ageta domāja par māti, par šķīvju mazgāšanu un peldēšanos Temzā. Viņa ļāva domām šaudīties no viena sapņa pie nākamā, lai eņģelis nespētu ieraudzīt viņas augošo nepatiku pret to.

Tegatuss likās izklaidīgs, atsvešināts. Šķita, ka tā domas klīst pavisam kur citur. Iedams viņš turēja roku pie krūtīm, it kā viņam ribās durtos tumšas, sāpīgas atmiņas. Ageta sekoja Tegatusam pa gabalu.

Veikala durvis bija mazliet pavērtas, un tajās bija iebāzts salocīts papīra gabals. Ageta pieliecās, izvilka to no durvīm un instinktīvi iebāza kabatā. Tegatuss vēlreiz apstājās un paglūnēja caur miglu atpakaļ uz Bišopsgeitu. Mutuļojošajā dūmakā viņiem virs galvas klaigāja divi kovārņi. Tilts bija tukšs. Tālumā skanēja skumjā, apnicīgā zālīšu pārdevējas balss, kas aicināja lētticīgos nopirkt Herba sacra.

Eņģelis pastiepa roku, satvēra zvanu un izvilka tā metāla atsperi.

Ageta ļāva sejā izpausties dusmām, kas plosīja viņas sirdi.

Kāpēc tu… viņa nočukstēja.

Tegatuss rupji aizspieda viņai muti, lai neļautu runāt. Tad viņš lēnām atvēra durvis un ievilka meiteni veikalā. Iekšā viņš piespieda Agetu pie sienas un pārlūkoja garās, tumšās grāmatu rindas. Ageta redzēja, kā viņš acīm pārmeklē katru veikala collu, raidot skatienu no rupjās koka grīdas līdz krāšņajiem griestiem.

Eņģelis ļoti lēnām noņēma roku meitenei no mutes, ar garo, balto pirkstu rādīdams saglabāt pilnīgu klusumu.

Katras augstās grāmatu rindas galā dega spoža svece, kas izgaismoja mutuļojošos putekļus, kurus pa grīdas dēļiem pūta Temzas vējš. Tas spraucās cauri dēļiem no upes, kas atradās tieši zem viņiem. Veikalā varēja dzirdēt, kā atplūst paisums. Viļņu skaņas atbalsojās šaurajās ejās starp grāmatām.

Šīs skaņas atgādināja Agetai par Ziemassvētku vakaru, kad viņa bija vērojusi, kā Temzas laivinieki cenšas izvilkt no upes kādu zēnu. Bērns bija ielūzis ledū un iekļuvis niknajā straumē, kas traucās zem sniegbaltās upes garozas. Beidzot tie izvilka puišeli no ūdens un novietoja viņa zilo ķermeni uz ledus. Kāds drukns laivinieks bija apsedzis zēnu, cenzdamies viņu sasildīt, bet bērns rīstījās un izklepoja ledainus vižņus, ar kuriem bija pilnas viņa plaušas. Bet visvairāk Agetu uztrauca pūļa vienaldzība. Ļaudis bija sapulcējušies pie tuvīnā gadatirgus uguns un vēroja lāci, kuru līdz nāvei bija sakoduši divi milzīgi dogi. Meitene cieši sakniebtām lūpām bija skatījusies, kā pūlis smejas par mirstošo lāci, bet tikmēr aiz viņiem kāds bērns cīnījās par savu dzīvību un par viņu rūpējās tikai resns laivinieks, kas bija atdevis tam savu mēteli.

Izklausījās, it kā upe plūstu viņiem visapkārt. Tā šalca skaļāk, nekā Ageta jebkad bija dzirdējusi. Tegatuss lavījās gar grāmatplauktiem, un Ageta sekoja viņam cieši pa pēdām. Meitene juta, ka kaut kas ir mainījies. Grāmatveikals bija zaudējis savu burvību. Tagad gaisā bija sastinguši kaut kādi draudi.

-   Es dzirdu bērnu balsis, Tegatuss nočukstēja, palūkodamies gar ejas stūri. Ageta nedzirdēja neko citu kā vien ūdens šalkšanu, tam plūstot cauri šaurajai arkai zem grāmatveikala grīdas. Tie runā par Tadeušu…

Vina te nav.

Ageta krita panikā Tadeušs bija apsolījis viņu gaidīt. Meitene bija domājusi, ka Tadeušs būs viņas vienīgais glābiņš, jaunas dzīves sākums. Neko nedomādama, Ageta metās uz priekšu, garām eņģelim pie augstā galda grāmatveikala vidū. Viņa bija paturējusi atmiņā katru eju vispirms pa kreisi, tad pa labi, cauri koka un papīru labirintam. Meitene skrēja, līdz sasniedza galdu, uzlēca uz podesta un pārlūkoja veikalu. Viņa pirmoreiz pārliecinājās, cik plašs tas ir. Ar velvētajiem griestiem un resnajām kolonnām, kuras it kā izauga no ozolkoka plauktiem un kuru virsotnēs vīdēja aunu ragi un ozolzīļu virtenes, tas izskatījās pēc baznīcas.

Skatoties lejup, eņģelis Agetai likās diezgan mazs. Viņa nodomāja, kā tas ir mainījies, kopš Sarapuks nocirpis viņam spalvas un noskuvis matus. Viņai gribējās pateikt, lai tas parāda savus eņģeļa spārnus, pasmieties par bezspalvainajiem kauliem un pajokot, ka viņš ir kā dzīva noplūkta Greivsendas zoss. Meitenē uzbangoja dzēlīgums, un, jo tuvāk Tegatuss nāca, jo vairāk viņa to nicināja.

-   Mums vajadzēs grāmatu paslēpt, eņģelis teica, palūkodamies apkārt, un kur gan citur to labāk izdarīt, ja ne grāmatveikalā? Viņš iesmējās. Vai tu redzi bērnus? Varbūt viņi ar mums spēlējas? Kad viņi vairs nebaidīsies, tad iznāks laukā.

-   Viņi te bija arī toreiz, kad ienāca tas svešinieks. Arī viņš tos dzirdēja tāpat kā tu, bet es nespēju neko saklausīt, Ageta vienaldzīgi noteica, vēlēdamās, lai eņģelis iet prom un atstāj viņu vienu sameklēt Tadeušu.

-   Kā tas cilvēks izskatījās?

-   Līdzīgs tev… bet vecāks. Tādas pašas acis. Viņš izskatījās pēc vanaga un gribēja zināt, ko es te daru. Meitene pameta skatienu apkārt. Tadeušam viņš nepatika, un nedomāju, ka viņam patiksi arī tu.

-   Vai tas vīrietis sacīja, ko vēlas?

-   Viņš gribēja dabūt kādu grāmatu, ko uzrakstījusi viņa māsa, vai atrast kādu, kurš varētu to atdot atpakaļ viņa ģimenei.

-Vai viņš pateica, kā viņu sauc? Tegatuss vaicāja, nolikdams Nemorensis uz apakšējā plaukta līdzās kādam vecam, putekļainam sējumam ar zaļu gravējumu uz vāka.

Eņģelis aplūkoja padzisušo zeltīto uzrakstu: Micrographia.

-   Nē, viņš ne reizi neminēja savu vārdu. Kādēļ gan lai viņš to darītu?

Pēkšņi no kāda plaukta augšas tālākajā veikala stūrī nobruka grāmatu kaudze. Ageta nolēca no podesta un metās uz priekšu pa eju. Tegatuss viņai ātri sekoja. Grāmatas bija nogruvušas līdzās veikala fasādes logam, ko apgaismoja zaļas sveces maigā gaisma.

Tegatuss saķēra Agetu mugurpusē aiz mēteļa un pievilka sev tuvāk.

-   Klausies! viņš asi uzsauca. Vini ir tuvu.

Abi stāvēja klusumā. No skapju aizmugures nāca skaidri saklausāma bērnu raudāšana. Eņģelis uzmanīgi virzījās uz ejas galu un tad ap stūri. Ageta sekoja, negribēdama atpalikt, doma par palikšanu vienai uzdzina drebuļus. Tagad viņai šķita, ka attiecībā uz Tegatusu viņa ir maldījusies. Meitene juta, ka dusmas atplūst, un pastiepa roku, lai satvertu eņģeļa tērpa apakšmalu.

Pēkšņi Tegatusa priekšā nostājās noskrandis mazs zēns basām kājām. Viņa seja bija bāla un saspringta, ar tumšiem lokiem zem acīm. Tegatuss noraudzījās uz bērnu, kurš bija labi ja desmit gadus vecs. Zēns pielika pie sejas garos, pelēkos pirkstus un mēģināja izslaucīt no acīm sāļās asaras. Viņš skatījās uz biezu, sarkanu asiņu peļķi, kas iekrāsoja koka grīdu, un lēnām grozīja galvu, neapjauzdams ienācēju klātbūtni.

-   Tadeuša kungs, Tegatuss dzirdēja bērnu čukstam, tad nakts gaisā nodārdēja gara pērkona rīboņa.

-   Vai Tadeušs ir atstājis tevi vienu? eņģelis jautāja, cik klusu vien spēja, bet vienlaikus tā, lai viņu tomēr sadzirdētu.

Zēns pagriezās, paskatījās atpakaļ un pavērās eņģelī ar savām tumšzilajām acīm, nebūdams drošs, ka spēs ieraudzīt radījumu, kurš ar viņu runā.

-   Kas te ir? bērns jautāja. Ko tu gribi? Es tik tikko spēju tevi saskatīt.

Zēns nolūkojās uz eņģeļa mirgojošo veidolu un pastiepa roku, it kā lai aizvairītu mirāžu.

-   Es redzu tevi, bērns, un dzirdu tevi. Tegatuss paspēra soli uz viņa pusi. Kas noticis ar Tadeušu?

-   Ar ko tu sarunājies? noprasīja Ageta, jo nespēja saskatīt zēnu.

Bērns šaubīdamies pakāpās atpakaļ.

-   Es nebiju vainīgs, viņš sacīja, kad Tegatuss paskatījās uz asinīm, kas bija izšļakstītas uz grīdas. Viņi atnāca pēc Tadeuša kāds radījums, kas izskatījās kā Tauera notekcaurule, un vīrietis, kurš spēja runāt atskaņās.

Bērns pieklusa un palūkojās uz Agetu, kura stāvēja aiz Tegatusa un skatījās, vēl aizvien pieķērusies drauga mētelim.

-   Esmu redzējis viņu jau iepriekš, kad viņa bija atnākusi uz grāmatveikalu. Vai viņa mani redz?

-   Nē, vēl ne. Viņa vēl atrodas pārāk tālu savā pasaulē, Tegatuss sacīja, raudzīdamies uz parādību. Kas notika ar Tadeušu?

-   Viņi aizveda to projām izvilka no veikala un iegrūda karietē. Zēns atkal paskatījās uz asinīm. Es sekoju viņiem līdz arkai, bet tālāk iet nevarēju, tur ir manas pasaules robeža. Tur es šķīros no Zemes dzīves… Zem šī veikala es iedzēru ūdeni, un tas iesūca mani arvien dziļāk dzelmē. Es dzīvoju Gemarā, mēs tur esam daudzi.

-   Kāpēc jūs nedodaties uz nākamo dzīvi? Tegatuss vaicāja.

Zēns saminstinājās. Eņģelis redzēja, kā tēls notrīs, it kā grasītos izzust.

-   Tadeuša kungs deva man mājvietu. Viņš ir laipns cilvēks. Tagad šeit ir mana ģimene. Zēns vēl ciešāk nolūkojās eņģelī. Es tik labi varu tevi saredzēt… Tu neesi no šīs puses, vai ne?

-   Es neesmu ne no vienas puses, esmu no citas vietas.

-   Tu neesi cilvēks un neesi arī no diakas radījumiem, kuri aizveda Tadeuša kungu, zēns atteica.

-   Es dzirdu balsi, Tegatus, ierunājās Ageta. Ka vinu sauc?

-   Vai tev ir vārds? Tegatuss pavaicāja. Viņa vēlas zināt.

-   Man bija vārds, zēns noteica, bet, tiklīdz es pārkāpu Gemaras robežu, tas izslīdēja man no prāta un nav atgriezies. Tas tika man nozagts. Ja vien es zinātu savu vārdu, tad varbūt…

Ārā atskanēja riteņu klaudzēšana pa bruģi. Caur aizmigloto logu un sīkajām lietus krellītēm, kas spīguļoja uz stikla, Ageta ieraudzīja lielu, melnu karieti. No tumsas iznira un pa atvērto logu veikalā ieskatījās divas mazas, sarkanas acis.

-   Viņi ir atgriezušies, noteica zēns, un viņa sejai pārslīdēja baiļu ēna. Tas ir diaka, kurš aizveda Tadeušu. Tev jāslēpjas!

Viņš pamāja Tegatusam, lai tas seko. Eņģelis saķēra Agetu aiz rokas, un abi gāja līdzi zēna garam cauri grāmatveikalam. Viņi izlocījās starp ejām un grāmatplauktiem, kas veidoja it kā alas un sniedzās gandrīz līdz griestiem, iekams nonāca pie liela kamīna blakus logam, no kura pavērās skats uz upi.

-   Tur ir slēptuve, zēna gars sacīja. Es dzirdēju, ka Tadeušs par to stāstīja. Meitene var paslēpties tur, bet mēs abi varam doties uz Gemaru, kur viņi mūs neredzēs. Piespied akmens sprūdu pie kolonnas pamatnes, un vina būs drošībā aiz sienas.

-   Es nevaru doties uz tavu pasauli. Esmu pārāk piesaistīts vietai, kurā nevēlos atrasties.

Veikala durvis atsprāga vaļā, un telpā atskanēja smaga elsošana, lielam radījumam skrāpējoties pa grīdu ar gariem, asiem nagiem. Grāmatnīcā ieplūda migla no ielas un sāka pārmākt sveču gaismu. Durvīs stāvēja liels vīrs ar gariem, rupjiem matiem bieza audekla svārkos. Vienā rokā aiz pavadas viņš turēja tupošu melnu radījumu pa pusei suni, pa pusei pērtiķi. Tas elsodams ošņāja gaisu un asinssarkanām acīm blenza veikala krēslā.

Ja viņi atrodas šeit, tad diaka tos atradīs, vīrietis noteica, atskatīdamies uz karieti.

Tegatuss piespieda plakano, garo akmens sprūdu pie kamīna un iestūma Agetu spraugā starp akmens kolonnu un ogļu pannu, kas nočūkstēja, liesmai aprijot jaunu akmeņozola pagali. Pavarda aizmugure izliecās, un viņi pa atveri iegāja mazā telpā, kas bija pilna ar dūmiem. Zēns izgāja cauri sienai un nostājās starp viņiem. Cauri dūmiem iezīmējās tā veidols, un Ageta viņu pirmoreiz ieraudzīja.

Varēja dzirdēt, kā diaka ārpusē šļūkā pa koka grīdu, nākot arvien tuvāk.

17 Aurora sanguinea asinssarkanā rītablāzma. (Latiņu vai.

Biezie, melnie Holbornas ielu dubļi bija pielipuši Bonhemam pie zābakiem, un viņš tos noskrāpēja pret tīrāmo plāksnīti pie Blūmsberi laukuma 6. nama ārdurvīm. Bleiks aizsteidzās viņam garām un ieskrēja mājā, sakampis sava zobena zeltīto rokturi un aizelsies lādēdams nakti. Viņš negaidīja, līdz Bonhems tam sekos, bet klaudzināja augšup pa kāpnēm, atstājot uz smalkā turku paklāja, kas klāja garā gaiteņa koka grīdu, melnas pēdas. Viņš kūsāja no dusmām, jo nebija atradis Agetu un grāmatu. Bleiku arvien vairāk pārņēma melns niknums un aizvainojums. Pasaule ir pilna ar muļķiem, kas maldina paši sevi, un kritiķiem, kuri nespēj saskatīt indīgās kārpas, kas uzaugušas pašiem uz sejas kā žurku mēsli, Bleiks pie sevis nodomāja. Viņa naids bija izaudzis tik liels, ka vērsās pret ikvienu, kurš jebkad bija nosaucis viņa jauno zinātni par maģiju.

Bleiks pagriezās un paskatījās uz Bonhemu, kurš akurāti izbakstīja savu jātnieka zābaku zoles. Bleiks pazina īzaku jau daudzus gadus, bet viņu draudzību bija apgrūtinājušas nesaprašanās, uz ko viņš bija piemiedzis acis. Bleiks kā svētais bija nesis Bonhemu pāri dziļam ūdenim, ļaujot tam zagt viņa idejas. Tagad, palūkojoties uz draugu, Bleiks pēkšņi ieraudzīja cilvēku, kuram nekad nav bijušas pašam savas domas, cilvēku, pret kuru viņš nejūt neko citu kā vien nicinājumu.

Bleiks noņēma no jostas zobenu un, kāpdams uz observatoriju, dūra katrā pakāpienā. Garā eja bija piegružota ar iepriekšējās nakts varmācīgo notikumu paliekām. No sienu apmetuma kā dzeloņcūkas adatas spraucās ārā koka šķēpeles, un vietā, kur bija parādījies sekariss, auga zaļas lapu piepes. Observatorijā Bleiks noskatījās uz tukšo plauktu, kurā viņš tik rūpīgi bija slepus glabājis Nemorensis. Visas cerības zudušas, viņš nodomāja, viņa sapratnes meklējumi tagad palikuši tikai paša iztēlē. Viņš vairs nevar paļauties uz Nemorensis, lai grāmata viņu vadītu un virzītu.

Sekariss gulēja uz galda, tā lapu zaļo seju joprojām klāja smalkais, sarkanais mutauts. Bleiks piegāja radījumam klāt un pabakstīja to ar zobena galu. Tā miesa bija cieta un stingra. Visiem tiem sapucētajiem pūdeļiem, kas maskējas par zinātniekiem, nāksies viņam noticēt. Tagad Karaliskā biedrība par viņu nesmiesies, Bleiks nodomāja, apsvērdams, vai nesagriezt radījumu kā konservētu šķiņķi un nepasniegt tiem ar aukstiem kāpostiem. Zinātnieks pārliecās pār ķermeni un nopētīja tā ādu, no kuras lēnām sūcās mirdzošas lāses. Bleiks aplūkoja biezu lapu, kas veidoja ausi, un ar asu kustību norāva to no galvas. Viņš pacēla to pret sveces gaismu un saberzēja starp pirkstiem tās vaskoto virsmu. Taustot tā likās kā šokolāde un pēc smaržas kā rupja tabaka. Sī lapa-āda atgādināja viņam Oldenberga kafijas namu naktī, kad viņi bija paņēmuši kazu un pārlējuši tās asinis Džošua Oldenbergam. Šis cilvēks bija kļuvis par sabiedrības apbrīnas objektu, jo kopš tā brīža blēja un badījās. Sarkanais eliksīrs bija pārvērtis viņu no cilvēka, kas pasniedz tumšu, stipru kafiju, par zāles un pētersīļu ēdēju.

-   Manas zoles ir pagalam, noteica Bonhems, bez brīdinājuma ienācis telpā. Es par šiem zābakiem atdevu veselu bagātību, un vienas stundas laikā dubļi izēdušies tiem cauri kā papīram.

-   Tā ir šolaiku pazīme, Bleiks atteica.

Bonhems nostājās viņam nepatīkami tuvu un pār plecu vēroja, kā Bleiks pēta radījumu.

-   No kurienes tas nācis? Bonhems nevērīgi pajautāja, pabikstīdams to ar pirkstu.

Bleiks neatbildēja, jo nevēlējās sarunu turpināt.

-   Droši vien tas ir kāds jauns radījums no Āfrikas, Bonhems noteica. Es reiz redzēju dzīvnieku ar tik garu kaklu, ka tas varēja ēst lapas no koka galotnes. Tam bija ragi kā velnam un mēle, ar kuru tas spēja nolaizīt savas uzacis.

-   Interesanti, Bleiks čukstus atbildēja.

Bonhems piegāja pie teleskopa un caur misiņa okulāru palūkojās debesīs.

-   Cik dienu palicis, līdz pār Londonu nāks sabrukums? viņš vaicāja.

-   Kādas piecpadsmit vai sešpadsmit. Vēl ir bezgala daudz laika, lai paspētu tikt prom, drošībā.

-   Tava komēta izskatās tuvāk, nekā es gaidīju, Bonhems, novērsies no teleskopa, noteica.

-   Tātad tagad tu esi astronoms, īzak? atbildēja Bleiks, kuru bija aizkaitinājusi Bonhema interese par viņa komētu. Ļauj man paskatīties!

Viņš aizslāja pāri telpai un nogrūda Bonhemu malā.

Bleiks paskatījās caur lēcām uz komētu. Tagad tā bija dūres lielumā, atradās objektīva centrā un bija pietiekami spoža, lai būtu saskatāma ar neapbruņotu aci. Pūķa aste bija pazudusi, un Bleiks pirmoreiz ieraudzīja, ka komēta mainījusi kursu un atrodas daudz tuvāk Zemei, nekā bija vēstīts grāmatā.

-   īzak, mums ir problēma, viņš sacīja, vērdamies izplatījumā. Debesu pūķis nāk mums virsū no citas puses, un līdz rītausmai tas būs redzams. Nemorensis ir kļūdījusies… vai arī es.

Bleika sejā uzliesmoja bailes.

-   Mums atlikušas, augstākais, divas dienas, līdz pār mums nāks šis Dieva sods.

Bleiks atkāpās no teleskopa un izberzēja acis, it kā lai aizmēztu no tām skatu ar pūķi. Trīcēdams viņš piegāja pie loga un nolūkojās lejā uz laukumu.

Londona modās no miega. Austošajā dienasgaismā ļaudis sāka piepildīt ielas ar ikdienas klaigām. Šajā krēslas stundā kučieri jau klaudzināja pa bruģi savās karietēs. Baskājaini bērni pulcējās uz stūra, lai ubagotu no garāmgājējiem, un moderes gāzelējās zem lielo piena kannu svara, kuras tās nesa vēršu iejūgu siksnās, kas bija dziļi iegriezušās viņām plecos. Šķita, neviens neņem vērā gaidāmo likteni, kas karājās debesīs viņiem virs galvas.

-   Viņiem nav ne jausmas, Bleiks ar nožēlu teica, vērodams ļaudis, kas lejā devās savās ikdienas gaitās. Mēs tur neko nevaram darīt. Ja izstāstīsim cilvēkiem patiesību, tas izraisīs vēl vairāk nāves.

Viņš apklusa un paskatījās uz Bonhemu.

-   Flembergam ir taisnība viņiem labāk nomirt pēkšņi, nezinot, nekā lēnām, saprotot, ka tiem virsū uzgāzīsies debesis.

Bonhems neatbildēja. Viņš, sildīdams pie uguns kājas, skatījās spogulī virs kamīna.

-   Mani ir pārņēmusi visaptveroša vēlme izstāstīt viņiem, kas notiks, Bleiks sacīja, atrāvis vaļā logu un izliecies pa to ārā. Mums virsū nāk komēta, un jūs visi mirsiet! viņš, cik skaļi vien spēja, nokliedzās virs skaņu jūkļa.

Neviens neatsaucās, neviena galva pat nepagriezās. Bleiks uzsauca vēl skaļāk:

-   Pēc divām naktīm jūs pazudīsiet no šīs planētas, bet jums rūp tikai pilns vēders un džins uz mēles!

-   Izbeidz, Bleik! Bonhems sacīja, atvilkdams viņu no loga. Nav vērts, draudziņ! Kā tu vari būt drošs, ka tā ietrieksies Zemē agrāk? Grāmatā teikts…

-   Grāmata ir kļūdījusies, un es arī. Nezinu, kā tas ir noticis. Viss bija tik skaidrs. Kad izlasīju Nemorensis, tā man pavēstīja, ka no brīža, kad es ieraudzīšu komētu, līdz mirklim, kad tā ietrieksies Zemē, paies divdesmit viena diena. Tagad, skatoties teleskopā, kļūst skaidrs, ka mums ir daudz mazāk laika. Briesmonis ir pagriezies, un, es domāju, tas nāk iznīcināt Zemi.

Bleiks pārtrauca runāt un aizvēra acis. Viņam bija tāda sajūta, it kā prāts būtu sarauts divos gabalos un svešas rokas šīs daļas atdalījušas vienu no otras. Viņš saņēma galvu abās rokās.

-   Es jūtu, ka manā prātā notiek kaut kāda cīņa, īzak. No vienas puses, es vēlos viņiem palīdzēt, bet, no otras -, es neuztraukšos, ja sagrauta tiks visa pasaule. Tad, kad es izstāstīšu Jītsam, kas notiks, un viņš pavēstīs to visai pasaulei avīzē Chronicle, es varēšu atstāt šo dzīvi ar tīru sirdsapziņu.

-   Tā būtu pārsteidzīga rīcība. Tam cilvēkam nevar uzticēties, viņš nav mūsējais. Drošāk būtu izstāstīt visu Flembergam un ļaut viņam izplatīt jaunumus, Bonhems runāja ātri, viņa acis šaudījās no Bleika uz atvērto logu. Pēkšņi viņš metās pie Bleika izstieptām rokām, it kā grasītos to izgrūst pa logu.

-   Es atnesu jums, kungi, nelielas brokastis. Telpā iesteidzās Malakinas kundze ar paplāti, uz kuras bija karsta gaļa, maize un kafija.

Viņa ieraudzīja, kā Bonhems sasveras uz priekšu, lai pagrūstu Bleiku.

-   Nē! sieviete iekliedzās, un Bonhems saķēra Bleiku un atvilka viņu no loga.

-   Hermeja vārdā, Bleik, man likās, ka tu izkritīsi! Bonhems iesaucās un asi paskatījās uz Malakinas kundzi. Tu grīļojies no vājprāta, kas pārņēmis tavu apziņu. Viss pārciestais ir bijis tev par daudz.

Bonhems vēlreiz paskatījās uz Malakinas kundzi.

-   Savediet kārtībā doktora guļamistabu, viņam ir nepieciešama atpūta, Bonhems teica, izvadīdams kalpotāju no istabas. Nāc, Sabien, tev jāpaguļ! Vēl ir gana laika, lai satiktos ar Jītsu, ja tev tas jādara. Nāc uz savu istabu un mazliet atpūties! Es parūpēšos par tevi.

Bonhems ātri izstūma viņu no observatorijas un veda pa garo gaiteni uz istabu, kur Malakinas kundze steigšus klāja doktoram gultu. Bleiks apsēdās uz gultas, un Bonhems novilka draugam no kājām dubļainos zābakus un apsedza ar rītasvārkiem, tad iemeta ugunī dažas nelielas pagalītes.

-   Guli, manu dārgo Sabien, un drīz vien rīta gaisma atvieglos tavas domas.

-   Bet kā tad ar komētu? Bleiks vārgā balsī jautāja.

Viņa prātu bija pārņēmis nemiers, kādu tas nekad agrāk nebija pazinis.

-   Komēta vēl būs turpat, un mēs varēsim kopīgi izdomāt plānu, ko darīt ar pilsētu.

-   Dārgo īzak, es sāku neuzticēties pat tev. Tagad zinu, kāda ir īsta draudzība, Bleiks noteica, cenzdamies ieviest skaidrību apmulsušajā prātā. Es jūtos tā, it kā mana vieta būtu trakonamā.

-   Tāds trakums var ielavīties pat tajos cilvēkos, kurus mēs uzskatām par visdārgākajiem, Bonhems atteica, izvadīdams Malakinas kundzi no istabas un pavadot viņu līdz kāpņu laukumam, kas veda uz kalpotāju kāpnēm.

-   Viņu nedrīkst traucēt, vai saprotat, Malakina? Doktoram nav vajadzīgas nekādas aukles, bet gan miegs.

Malakinas kundze tika izstumta tumšā spirālveida kāpņu telpā un durvis aiz viņas aizcirstas un aizslēgtas. Bonhems steidzās atpakaļ uz observatoriju un aiztaisīja logu, cieši nostiprinot melno metāla aizbīdni. Viņš pagriezās pret spoguli un sakārtojās dzīvsudraba atspulgā, izslaukot no acīm tumšos dubļu traipus.

Spogulī viņš ieraudzīja aizmugurē uz galda gulošo sekarisu, tā nedzīvā roka nokarājās līdz grīdai. Bonhems sev spogulī uzsmaidīja.

Ar kreiso roku Bonhems kabatā sataustīja mazu stikla pudelīti ar koka aizbāzni. Viņš iebāza roku dziļāk un, uzmanīgi satvēris aizbāžņa malu, izcēla to no kabatas. Biezais, tumšzilais stikls spīdēja uguns gaismā. Bonhems saudzīgi izvilka koka aizbāzni un paskatījās uz necaurspīdīgo šķīdumu pudelītē. Aizvien vēl turēdams vāciņu vienā rokā, viņš iemērca mazo pirkstiņu pudelē, tad pielika to pie mēles, pagaršodams sāļo šķīdumu.

Tad Bonhems pārgāja pāri telpai un noņēma mutautu no radījuma sejas. Viņš paskatījās lejup uz sekarisu un ieraudzīja pistoles šāviena brūci. Tā bija apkaltuši un kļuvusi cieta, no ārējām malām lobījās zaļi dubļi. Bonhems ar mazo pirkstiņu ievainojumā iepilināja no pudelītes dažus pilienus šķidruma.

Eņģeļa asaras kodīs tavā brūcē kā suņa zobi.

Sāļais ūdens, žēlsirdības asaras, jaunas dzīvības avots.

Uguns garam, zeme pajumei, pildi šos deniņus ar jaunu dzīvību!

Mazgādams ievainojumu ar eņģeļa asarām, Bonhems atkārtoja buramvārdus vairākas reizes. Viņš iemērca kabatlakata galu pudelē un, skaitīdams vārdus, izslaucīja ar to radījumam acis, tad ielēja atlikušo šķidrumu briesmonim lūpās un ielika pudelīti atpakaļ kabatā.

Eņģeļa asaras mirgoja uz sekarisa zaļās ādas. Bonhems pētīja radījumu, vai tas izrādīs kādas dzīvības pazīmes, un ieklausījās, vai sāk sisties tā sirds. Bet tas palika auksts, slapjš un visnotaļ miris. Bonhems zināja, ka tas nav šis pasaules radījums. Tā sastingusi miesa un zeltītās acis vēstīja par dimensiju, kas stāv pāri viņa saprašanai. Muļķa uzbāzīgais cilvēks, viņš pie sevis nodomāja, kad radījums blenza viņā ar tukšu skatienu.

Bonhems pārlūkoja istabu, cerēdams, ka kaut kur starp skapjiem un papīriem atradīsies kas tāds, ko viņš varētu izmantot, lai pabeigtu uzdevumu. Reiz Bonhems bija redzējis, kā Bleiks ar elektrometru kairina beigtu vardi, un ar godbijību vērojis, kā ikviens sīkā radījuma muskulis vibrē un raustās, kad Bleiks grozīja aparāta rokturi, sūtot sīkas zibens dzirksteles cauri elektrometram un tad pa tieviem vara pavedieniem vardē. Reiz viņi ar Bleiku, skaitīdami pantus no Nebukathosiza grāmatas, bija izsaukuši sen miruša karavīra garu. Gars bija parādījies kā ēna un dažas minūtes runājis ar viņiem, pastāstot, ka zaldāts ticis nogalināts krogā Two Brydges un viņa ķermenis vēl aizvien nav atrasts. Bonhems kopā ar Bleiku bija ceļojis pa zinātnes, maģijas un sapratnes robežām. Viņi bija dalījušies daudzos noslēpumos kā brāļi.

Tagad Bonhemu bija pārņēmusi pēkšņa doma. Tā piepildīja prātu ar vēlēšanos redzēt radījumu dzīvu un atbrīvot to. Viņš izmisīgi pārmeklēja visus skapīšus, līdz atrada elektrometru. Bonhems attina vara spoli un novilka stiepli pāri istabai līdz galdam. Viņš apsēja to ap sekarisa rokām, tad pārgāja pāri istabai un pagrieza aparāta rokturi. Telpā izplūda gruzduma smaka kā no elles izšļācies sērs. Bonhems pacēla skatienu un ieraudzīja, ka briesmoņa izkaltušās rokas deg kā sausa posa.

Eksperiments nebija izdevies; tas radīja tikai smaku kā pie miesnieka.

Bonhems novāca visu, kas saistījās ar eksperimentu, pārliecinājās, ka stieple ir rūpīgi aptīta ap spoli, un uzmanīgi novietoja instrumentu atpakaļ vietā, it kā tas vispār nebūtu aiztikts. Un tad viņam ienāca prātā doma iepūst briesmonī savu elpu. Sī doma radās pašos dvēseles dziļumos, it kā to tur būtu ielikusi kāda nemanāma roka.

Bonhems paskatījās uz sekarisa lapām klāto seju, iegrimušajām acīm un sakaltušajām sarkanajām lūpām. Caur melnajiem zobiem izplūda purva gāze kā malduguns. Bonhems saprata, kas viņam jādara, un šīs sajūtas neradīja nekādas šaubas. Bonhems noskūpstīja radījumu un, cik dziļi vien spēja, iepūta tam mutē elpu, gandrīz rīstīdamies no dvakas, kas nāca no tā mutes. Smaka pieķērās viņam pie sejas ādas kā plāns tīmeklis. Bonhems pieskrēja pie loga un pūlējās ieelpot svaigo rīta gaisu, lai iztīrītu plaušas.

Nekas nenotika. Radījumā nebija ne miņas no dzīvības. Tas stingi vērās griestu baltajā apmetumā un grieķu dievu attēlos. Bonhems šķendējās par neveiksmi un neticīgi nolūkojās uz radījumu. Viņš paņēma no kamīna priekšas zobenu ar nodomu nocirst sekarisam galvu un nolikt to Flembergas kundzei pie kājām.

Apakšējā istabā Malakinas kundze grabināja traukus, lika kamīnā malku un spodrināja režģus. Bonhems novietoja zobenu statīvā pie kamīna un izgāja no istabas, durvju ailai priekšā aizvilcis salauztās durvis. Vēl brīdi viņš atskatījās caur sadragāto durvju paneli, bet radījums nekustējās, nāve ar savu samtaino cimdu turēja to cieši. Bonhems ātri noskrēja pa kāpnēm un ar troksni aizcirta aiz sevis ārdurvis, nodrebinot visu māju. Cauri rīta miglai, kas klājās pāri Blūmsberi laukuma kokiem, viņš paskatījās pa labi un pa kreisi. Piepeši viņa priekšā apstājās ahātmelna kariete ar slēgtiem logiem. Kučieris bija tērpies biezā ādas mētelī ar apkakli, kas apslēpa viņa seju.

Bonhems iebāza roku kabatā un izņēma koši baltu pīpi.

Vai tava lampa nenodzisīs? viņš vaicāja kučierim, bet tas pamāja ar galvu, neizrunājot ne vārda. Tad mēs brauksim kopā. Runā, ka Londonas tilts ir laba vieta, kur sastapties ar savu nākotni.

Augšā Bleiks vēl joprojām snauda platajā gultā ar tumšzaļiem aizkariem, sarkanu baldahīnu un zirga astru matraci. Viņš gulēja saraustītā miegā, jo prātu nomocīja briesmoņi.

Murgos viņš bija ieslodzīts garā, aukstā pagrabā un zināja, ka kaut kur apkārtējā tumsā guļ un gaida svešinieks. Viņš varēja saklausīt tā elpu, bet neredzēja seju. Viņš atkal bija bērns, vientuļš, nobijies, un nebija neviena, kas varētu viņam palīdzēt vai aizvest prom no briesmām. Tad atskanēja trula klaudzināšana ar spieķi pa slapjo akmeni. Bleiks sajuta svešā klātbūtni, tā piepildīja pagrabu un nomāca viņu.

Pēkšņās bailēs nosvīdis, Bleiks nolēma bēgt, bet bija kā zemē iemiets, pēdas cieši turēja ozola saknes, kas stiepās cauri viņa zābakiem akmens grīdā. Atkal un atkal no jauna viņš mēģināja pacelt kājas no virsmas, bet tās vilka arvien dziļāk iekšā zemē.

Kad spieķa klaudzināšana nāca tuvāk, Bleiks saprata, ka viņa kauns tiks atklāts. Bet bija kāds vārds, kurš, ja to izteiktu, aizvāktu svešo vajātāju. Bleiks izmisīgi centās atcerēties, kas jāsaka, un, tā domādams, sajuta no pēdām augšup pa kājām ceļamies biezu mizu. Tā pārvērta kājas par koku, ietvēra viņu kā ozolkoka zārks.

Tad Bleiks saprata, ka atrodas uz krastā izmestu koku plosta un to nes spēcīga straume, bet žurkas lec no griestiem, lai izglābtos no plūdiem. Tās lēca viņam pāri un ķērās pie muguras. Tālumā tunelī dega spoža gaisma, kas raidīja tumsā starus un atblāzmojās ūdenī.

Bleiks mēģināja izvilkt dvēseli no miega, nokratīt no sevis šausmas, kas bija viņu pārņēmušas. Beidzot viņš pamodās un paskatījās apkārt satumsušajā telpā. Viņš nebija gluži drošs, vai vēl nesapņo vai varbūt ir pārcelts uz kādu citu pasauli, kas dīvainā kārtā izskatās kā viņa paša. Istabas tālākajā galā, pie aizkariem, viņš ieraudzīja vīrieša stāvu.

-   Bonhem, vai tas esi tu?

-   Nē, atbildēja drūma balss. Es esmu tavu asiņu sargs.

18 Ramskins Diaka

Dziļajā tumsā, kurā neko nevarēja saredzēt, Tegatuss noskurinājās kā liels, drūms putns. Izņemot Temzas dārdēšanu cauri šaurajām akmens velvēm, nebija dzirdams itin nekas.

Ageta dīdījās pa zemu akmens sēdekli, kas stiepās visas sienas garumā, un klausījās, vai no grāmatveikala nāks kāda skaņa. Prātu pārņēma savādas domas. Viņa dziļi nožēloja, ka ļāvusi eņģelim aizbēgt un kopā ar viņu doties pie Tadeuša. Meitenei likās, it kā viņš būtu to apbūris, ka viņas prātu pārņēmusi kāda maģija un likusi Tegatusam palīdzēt. Šķita, ka zem eņģeļa smaida slēpjas kāds derdzīgs dēmons.

Tumsā Ageta domāja, kā viņu nogalināt, kā atrast kādu ieroci, ar ko viņu nobeigt. Bet pat šīs domas radīja tikai jaunu neziņu: vai ir iespējams nogalināt eņģeli un, ja ir, tad kādiem līdzekļiem? Vai ir kāds īpašs veids? Vai viņai jāizmanto sudraba nazis vai jāaizšuj tam plaksti ar zelta diegu? Ageta atvirzījās no Tegatusa. Vai viņai jāzina kādi burvju vārdi, ar kuriem varētu vēlēties tā nāvi? Vai arī eņģeļi ir tikai cilvēki ar spārniem?

Ageta centās iztēloties Tegatusa seju. īsajā laika sprīdī, kamēr viņa slēpās šajā caurumā, tumsa bija nolaupījusi viņai atmiņu. Meitene centās domāt par pirmo reizi, kad eņģeli ieraudzīja. Viņa sejā bija kaut kas tik spēcīgs, no viņa acīm nāca tāda apslēpta gaisma, viņš bija tik pievilcīgs, ka viņai bija aizrāvusies elpa. Tagad meitenes domas bija mainījušās un viņa nolādēja dienu, kad pirmoreiz to ieraudzīja.

-   Kā grāmata runā ar cilvēkiem? Ageta nočukstēja tumsā, nebūdama pārliecināta, vai Tegatuss vēl atrodas tur un vinu dzird.

-   Tā piešķir tev brīvību domāt to, ko tu patiešām vēlies. Tā var paņemt kādu nevainīgu domu un palielināt tās nozīmīgumu tā, ka šī doma kļūst par mirstoša cilvēka kliedzienu. Viens slikts vārds var pārveidoties par dusmu un ļaunuma litāniju. Tā ļauj tev būt pilnībā cilvēcīgai.

-   Kāpēc tad visi tik traki grib to dabūt? meitene vaicāja, cik klusu vien spēja.

Tumsā viņai likās, ka runā pati ar sevi vai ar kādu dievu, kurš atbild tā, ka viņa spēj saprast.

-   Viņi grib Nemorensis, jo grāmata pavēsta nolēpumus. Tā ir lielākā cilvēku nelaime: viņi vienmēr grib uzzināt apslēpto. To ir uzrakstījis kāds, kuram ir vairāk spēka, nekā grāmatai vajadzētu sniegt.

-   Kas notiks ar to zēnu? Vai viņš vienmēr paliks rēgs?

-Jautājumi… Tu uzdod pārāk daudz jautājumu tam, pret kuru perini tik daudz naida. Iestājās ilgs klusums, un Tegatuss ļāva vārdiem iespiesties meitenes prāta neauglīgajā augsnē. Es sajūtu, kas notiek tavā prātā. Eņģeļi ir kā zivis, mēs jūtam vibrācijas gaisā. Ar savu dvēseli tu runā daudz skaļāk nekā ar muti. Tavas dusmas pavēstīs ikvienam garam pilsētā, kur tu atrodies.

-   Tu mainīji manu dzīvi, meitene atcirta. Ja tu nebūtu uzradies, es joprojām atrastos kopā ar tēvu un nebūtu nozagusi grāmatu.

-   Tu aizmirsi Hezrīnu, Bleiku un visus pārējos, kas ietekmējuši tavu rīcību. Tu nemaz neesi tik nevainīga; tu zināji, ko dari.

-   Kā tad eņģelis var nonākt cilvēku zvērnīcā ar apcirptiem spārniem?

-   Es zaudēju savu godību. To es nevaru noliegt. Biju muļķis, kas ļāva jūtām ņemt virsroku pār prātu un aizvilkt prom no pilnības. Mīlestība ir spēcīgas jūtas, un mīlēt kādu, kuru mīlēt nevajadzētu, ir vissliktākais, kas ar mums var notikt.

-Vai mēs varam pavaicāt grāmatai, kas ar mums notiks?

-   Tā tev melos, jo to uzrakstījis lielākais melis pasaulē. Katru tās lappusi ir piekricelējis visu melu tēvs, un kopš tā laika pasaule danco pēc viņa stabules. Tegatuss atspiedās ar rokām pret akmens sienu. Redzi, bērns, tādus kā tu pārņem slepeno zināšanu nasta, jo tie domā, ka šīs zināšanas nes sev līdzi spēku, kas var ietekmēt viņu dzīvi. Pasniedziet cilvēkam noslēpumu, uzrakstiet to kādā senā valodā un iesieniet vecā grāmatā. Tad pasakiet viņam, ka tā nākusi no kādas citas pasaules un, ja to pareizi lietos, tā sniegs viņam bagātību un varu, un jums būs Nemorensis. Šī ir grāmata, kurai patīk, ka to mīl, grāmata, kas domā, ka ir Dievs. Tāpēc tik daudzi ir miruši, lai to atrastu un paturētu. Katras tās lappuses pāršķiršana prasa upuri, par katru izlasītu vārdu tā pieprasa maksu, un par tās pakalpojumiem ir jāmaksā ar dzīvību. Pieskaries tai, un tā apsvilinās tev ādu, lasi to, un tā apdedzinās tev prātu, un, reiz izlasīta, tā vairs nelaidīs tevi vaļā.

-   Kas notiks ar Bleiku? Ageta painteresējās par savu veco saimnieku.

-   Ar viņu ir cauri. Tas ir cilvēks, kuru samaitājušas paša acis un kuram ir degoša dvēsele.

-   Tadeušs teica, ka grāmata reiz piederējusi viņam.

-   Sī grāmata ir viss, par ko viņš spēj domāt. Tā ir kļuvusi par viņa kaislību. Katru reizi, kad viņš pamostas, tā sauc viņu pazaudēta bērna balsī. Viņš atdos visu, kas tam pieder, un ziedos katru, ko pazīst, lai tikai viņam būtu šī viena grāmata. Tegatuss uz mirkli apklusa un ieklausījās tumsā. Tadeušs upurēs pat tevi.

Pirms meitene paspēja ko bilst, eņģelis ātri aizlika viņas mutei priekšā roku. No grāmatveikala nāca skaidri dzirdama skaņa. Tur diaka skrāpējās gar kamīnu.

-   Beigta žurka, sacīja skaļa balss. Nāc šurp, manu dārgumiņ, te nav brokastu.

Vārdi ielauzās slēptuvē un atbalsojās skurstenī.

-   Te neviena nav, vīrietis skaļi noteica, aizvilkdams briesmoni prom no kamīna.

Visā veikalā atbalsojās durvju aizciršana, tad iestājās klusums. Tegatuss pavilka sprūdu kamīna aizmugurē. Tas atvērās vienā gabalā, ieplūdinot telpā silto gaismu no degošajām akmeņozola pagalēm.

Viņam blakus pēkšņi parādījās zēna gars un uzsmaidīja tam.

-   Viņi ir prom, tas sacīja. Mēs esam vieni.

Ageta dzirdēja tā smalko, trīcošo balstiņu un dūmu

mutulī uz mirkli ieraudzīja zēna seju, tad tā atkal izgaisa.

-   Vai tagad mēs droši varam doties prom? meitene jautāja.

Eņģeļa seju ietvēra oranžais uguns mirdzums. Viņš uzmanīgi ieklausījās skaņās, kas nāca no veikala.

-   Neesmu gluži pārliecināts. Kaut kas tur nav kārtībā… bet es nezinu, kas tas ir.

-   Viņi ir prom, aizgājuši pavisam, sacīja zēns, it kā pieprasītu, lai Tegatuss viņam seko.

Ageta skaidri viņu dzirdēja, un ar katru vārdu tā tēls kļuva spožāks, it kā kaislīgās dusmas padarītu zēnu redzamāku.

-   Mums jāiet viņam līdzi, meitene teica, pavilkdama eņģeli aiz piedurknes. Es gribu tikt no šejienes laukā un atrast Tadeušu.

Ageta paspraucās garām Tegatusam un pa šauro spraugu ielīda lielajā kamīnā. Karstie akmeņi svilināja viņai muguru, un svelme ātri izkaltēja seju. Meitene iesteberēja istabā. Zēns izgāja cauri liesmām, it kā to tur nebūtu, un viņai sekoja.

-   Es negribu iet ārā, Tegatuss no slēptuves sacīja.

-   Ja vēlies, ej, bet es palikšu tepat.

-   Tev ir jānāk! zēns dedzīgi iesaucās.

-   Lai viņš tur paliek, ja vēlas, pagraba durvīs pēkšņi atskanēja vīrieša balss, un diaka atgrūda tās vaļā.

-  Mans mazais draugs vienmēr viņu dabūs rokā. Eņģeļu gaļa ir daudz sulīgāka nekā mazu bērnu kauli.

-   Tegatus! Ageta iekliedzās, kad diaka, ar garajiem nagiem skrāpēdamies pa grīdu, lavījās viņai klāt.

Vīrietis palaida radījuma pavadu vaļīgāk. Tas metās pie Agetas un ar pērtiķa rokām saķēra viņu aiz apkakles, pievilkdams sev klāt. Diaka pūta meitenei sejā siltu, smirdīgu elpu un nopētīja viņu ar savām tumšajām, zaļajām acīm. Ar resno degunu tas paostīja viņas ādu, tad ar garo, zilo mēli nolaizīja sviedru lāsītes. Radījums saverkšķīja seju smaidā un pagrieza galvu, lai paskatītos uz saimnieku, kurš to cieši turēja aiz garās ādas pavadas.

-   Vēl ne, vīrietis noteica gurdā balsī, notrausa no svārkiem putekļus un ar vienu roku izlīdzināja masku, kas klāja viņa seju.

Radījums vēlreiz apostīja Agetu un, iebāzis purnu viņai matos, nopūtās. Vīrietis pavilka pavadu.

-   Pietiek, Ramskin! Viņa nav domāta tev. Man ir dots rīkojums aizvest viņu pie Tempļa kunga, varbūt pēc tam tu varēsi dabūt viņas kaulus. Viņš ielūkojās kamīnā. Zēns man saka, ka tur, slēptuvē, esot vēl kāds, eņģelis, ja es pareizi atminos.

-   Tev pateica gars? Ageta pajautāja.

-   Viņam nācās to darīt, viņš nespēja atteikties no kārdinājuma uzzināt savu vārdu. Tiklīdz mēs ienācām grāmatveikalā, viņš jau gaidīja, lai mums pateiktu, kur jūs esat. Mūsu varā ir Tadeušs ar visu savu spoku pulciņu. Mans mazais asinssuns labi ķer spokus. Vīrietis iesmējās.

-   Kāpēc gars mūs nodeva? Viņa vārds nevar būt tik nozīmīgs.

-   Mans mīļais bērns, tā ir vienīgā vērtība, kas viņam ir. Kopā ar vārdu nāk visas atmiņas par īsto dzīvi.

Tagad viņš stāv starp dzīvi un nāvi un tam nav, kurp iet. Vārds tika viņam atņemts, kad tas pirmoreiz krita kārdināšanā. Kopā ar vārdu viņš tiktu vaļā no šīs pusdzīves un atrastu to, kas viņu sagaida nākamajā.

-   Tu turi viņu nāvē bez vārda?

-   Ne es, bet tas, kurš notvēra viņu nāves brīdī. Nepieciešams tikai noburt viņu laikā, kad dvēsele atstāj ķermeni, vai arī dabūt kādu kaula gabalu vai matu, tad ar pareizajiem vārdiem var paturēt viņu uz visiem laikiem.

Ageta novērsās no diakas, kurš turpināja spiest viņai klāt savu auksto, miklo purnu. Meitene ar acīm meklēja telpā kādu zīmi no gara, kas bija viņu nodevis.

-   Tu Ramskinam patīc, vīrietis noteica, pavilkdams pavadu. Mums vajadzīgs tikai mācītājs, un tad mēs varētu jūs abus saprecināt.

-   Mans tēvs teica, ka ikviens, kurš mani apprecēs, par to dārgi samaksās, Ageta piebilda, cenzdamās atrauties no briesmoņa.

-   Nu, arī viņš dārgi izmaksā. Viņš ēd visu un visus, ko vien var. Tas ir radījums ar lielu apetīti, kuram nekad nav gana.

Vīrietis atkal ieskatījās kamīnā.

-   Eņģeli! viņš iesaucās. Nāc laukā no savām kapenēm, citādi tu tur paliksi uz visiem laikiem.

-   Vai tu vari nogalināt eņģeļus? Ageta jautāja.

-   Tos var pārveidot, pārvērst no viņu godības par… Vīrieties apstājās un nolūkojās uz diaku. Tu tikai paskaties uz Ramskinu! Viņš ne vienmēr ir bijis tik "skaists".

Ramskins noskurinājās, lai nokratītu no vilnas slapjumu, bet neatlaida tvērienu.

-   Ar eņģeļiem ir tāda nelaime, ka tie drīz vien sāk mīlēt paši sevi. Aizved viņus no debesīm, no viņu Kunga pētošajām acīm, un tie, tāpat kā mēs, pārējie, drīz vien atklāj, ka nav brīvi no iekāres. Vīrietis paskatījās uz diaku. Arī Ramskins reiz bija tāds pats radījums, tikpat jauks kā visi eņģeļi, bet viņu pārņēma kaisle, un tas tika pārvērsts par manu skaisto diaku.

Ramskins pielēca pakaļkājās, un atskanēja nikns kliedziens, kas satricināja visu māju. Viņš nosvieda Agetu uz grīdas un, atiezdams baltos ilkņus un šķiezdams pa istabu tumšsarkanas asiņu lāses, locījās un raustīja pavadu. Vīrietis izvilka no zābaka īves koka nūju un sāka sist nezvēram pa muguru. No katra sitiena telpā pašķīda zilas dzirksteles. Diaka locījās sāpēs. Tad tas nometās uz grīdas, ņurdēdams kā liels kaķis.

-   Pietiek! uzkliedza vīrietis. Mums ir jādara darbs, jādabū gliemezis laukā no čaulas.

Viņš paskatījās uz kamīnu.

-   Nāc laukā, mazais ķerub! vīrietis ķircinājās.

Tegatuss izlīda no slēptuves. Viņa seja bija saīgusi

un drūma, acis pilnas skumju. Ageta ievēroja, cik neveikls tas izskatās viņas tēva drēbēs. Bēru uzvalks nokarājās kā slapja zemes velēna.

-   Eņģelis cik skaisti! vīrietis noteica, bet diaka nervozi lēkāja kā nemierīgs suns. Vai tu izdarītu manā labā vienu lietu? Parādi man savus spārnus!

Tegatuss palūkojās uz Agetu. Kad eņģelis pavērsa acis pret griestiem, viņa saskatīja tā sejā skumjas.

-  Viņam nav spārnu, meitene sacīja. Tie ir apcirpti tā, ka viņš nevar lidot. Tēvs gribēja viņu paturēt savai zvērnīcai, tāpēc atņēma tam katru spalviņu.

-   Tavs tēvs būs bagāts cilvēks. Eņģeļu spalvas ir gandrīz tāds pats retums kā eņģeļu zobi. Kā man patiktu redzēt Ramskinu ar tikko izrautu eņģeļu zobu kaklasiksnu!

Diaka rūca uz Tegatusu un raustīja pavadu.

-   Domāju, viņš grib, lai jūs nākat mums līdzi. Ārā stāv kariete, un ir cilvēki, kas jūs gaida.

Pēkšņi no ozolkoka grāmatplaukta izkāpa zēns un viņa veidols uguns un austošā rīta gaismā pirmo reizi bija skaidri saskatāms.

-   Un kā būs ar mani? bērns vaicāja. Tu apsolīji atdot manu vārdu.

-   Es meloju, vīrietis pavīpsnādams vēsi atteica. Tu paliksi tepat vēl dažus gadsimtus un vari vajāt visus, kas vēl nāks. Spēlē savas spēlītes, bērniņ, bet nemaisies mums pa kājām!

Diaka zvēla zēnam ar rokām, sizdams pa viņa rēga ķermeni, it kā tas būtu pilnīgi ciets un pilns ar matēriju. Zēns sagriezās uz grīdas, izslīdēja cauri vairākiem grāmatplauktiem un izzuda skatienam. Ramskins pieglaimīgi raudzījās uz saimnieku un ņurdēja.

-   Tagad mums jādodas prom, vīrietis sacīja. Nedomāju, ka jūs sagādāsiet man kādas problēmas, bet, ja to darīsiet, es ļaušu Ramskinam sagrauzt jūsu kaulus un izspļaut taukus, vai sapratāt?

Viņš pamāja ar galvu, it kā norādīdams iet uz durvīm. Tegatuss pastiepa roku pret Agetu. Meitene paskatījās uz viņu, tad nodūra acis un sekoja vīrietim. Kad eņģelis gāja garām, diaka mēģināja viņam iekampt, tad steidzās tam pakaļ, un viņi gāja pa ejām uz veikala ārdurvīm.

Pa puspievērtajām durvīm Ageta ierauzīja melnu karieti, kas viņus gaidīja, un dzirdēja, kā zirgi dīdīdamies klaudzina ar pakaviem pa tilta bruģi. Prātā ienāca doma par bēgšanu, bet Ramskins, ošņādams gaisu, vilka viņu aiz mēteļa. Tegatuss lēnām gāja aizmugurē kā vientuļš sērotājs bērēs sadrūmis un noguris. Gājiena priekšgalā droši soļoja svešais vīrietis, ierasti pārmetis pār plecu garo kaklasiksnu.

-   Vai mans sagūstītājs pateiks savu vārdu, vai arī neziņa ir viens no viņa spēka avotiem? Tegatuss vaicāja.

Vīrietis apstājās, pagriezās, izvilka no zābaka īves nūju un viegli uzsita eņģelim pa seju.

-   Manam vārdam nav nekādas nozīmes, bet vari saukt mani par… Komosu. Tas nav mans dzimtais vārds, bet pietiekami labs eņģeļa ausīm.

-   Cilvēks ar tādu svinīgu vārdu un kraukļa masku, kas aizsedz melus… Savāda nodarbošanās ķert bērnus un valdīt pār diakām. Tu acīmredzot esi cilvēks no citas pasaules. Tegatuss nolūkojās uz grāmatu kaudzīti, kas līgojās viņam virs galvas.

-   Piejaucēt tādus radījumus kā šis pieder pie mūsu otrās dabas. Londona ir vieta, kur mitinās daudz tādu nezvēru, un, kad es tikšu ar jums abiem galā un šeit darbiņš būs padarīts, mēs ar Ramskinu dosimies uz laukiem ķert aitas. Un tās ēst.

Pie viņa beidzamajiem vārdiem ārdurvis aizcirtās. Vīrietim pār galvu nogāzās liela kaudze ar grāmatām, izsitot viņam no rokas pavadu un sabrūkot pār muguru. Viņš pacēla rokas virs galvas, lai pasargātu sevi no grāmatu straumes, kas traucās visos virzienos. Ramskins nikni lēca pret plauktiem, it kā mēģinadams noķert kādu neredzamu ļaundari. Komoss tika notriekts no durvīm, un plaukti cits pēc cita tukšojās.

Ageta un Tegatuss paslēpās aiz durvīm. Viņi skatījās, kā gaisā lido blīva iesietu papīru krusa. No velvētajiem griestiem noplanēja liela, melna grāmata un trāpīja Komosam krūtīs, notriecot viņu no kājām. Kaut kur iespurdzās bērns. Komoss paskatījās apkārt, viņa seju joprojām aizsedza maska.

Ramskin! viņš skaļi iesaucās. Atved viņu pie manis!

Vīrietis pirmoreiz palaida Ramskinu vaļā no pavadas. Radījums aplūkoja augstos plauktus, meklēdams pie griestiem kādu zīmi, kas liecinātu par zēnu. Viņš saspicēja ausis, lai uztvertu nedzirdamās skaņas, un acis sekoja kaut kam, kas neredzams staigāja pa plaukta virsu veikala tālākajā galā, tieši zem jumta velves. Tad diakas skatiens apstājās un tas nolaizīja lūpas, katrs muskulis saspringa. Viņš pēkšņi izlēca no sastinguma un rāpās augšā pa grāmatplauktiem.

Dažos soļos un pāris lēcienos radījums šķērsoja telpu, tad uzrausās uz augšējā plaukta un skatījās apkārt, meklēdams savu neredzamo upuri, brīdi vēlāk nolēca uz grīdas un ietriecās grāmatplauktā tā, ka visas grāmatas izlidoja uz grīdas. Diaka sāka tvarstīt zēna rēgu, kurš skraidīja pa grāmatu koridoriem, cenzdamies izbēgt no vajātāja. Komoss salēcās un uzkliedza nezvēram skriet ātrāk, un no katras ejas bija dzirdams, kā diaka uzbudinājumā elso un rūc.

Zēna rēgs joņoja cauri grāmatplauktiem, te parādīdamies Agetas priekšā, te atkal izgaisdams. Meitenei par šausmām, diaka darīja to pašu, turēdamies aiz zēna, līdz tas cauri plauktiem pazuda akmens sienā.

No pagraba nāca cīņas troksnis, un zem grīdas skanēja bērna kliedzieni. Zēns izšāvās cauri grīdas dēļiem kā lielgabala lode. Mirkli viņš karājās gaisā, tad nokrita uz grīdas, bet diaka iemetās pa durvīm veikalā, atiezis baltos ilkņus, lai nogalinātu. Diaka lēca uz zēnu, bet tas saritinājās un izgaisa koka plauktā, pilnībā izzūdot un tad atkal parādoties otrā pusē.

Komoss metās virsū zēnam ar savu īves nūju un iesita tam pa seju. Telpā nodārdēja apdullinošs pērkona grāviens. Zēns sastinga laikā.

-   Liec viņu mierā! iesaucās Ageta. Vai viņš nav diezgan cietis? Ko vēl tu gribi viņam nodarīt?

-   Viņš tiks uzsūkts tāpat kā viņa draugi, Komoss atbildēja, uzlicis Ramskinam atpakaļ kaklasiksnu. Nekam citam tie nav derīgi.

Vīrietis paskatījās uz meiteni.

-   Varbūt tev to nesaprast, bet viņš nekad nepiepildīs savu dzīvi. Viņam nekad nebūs ne paradīzes, ne debesu, ne viņpasaules. Viņa laiks ir beidzies, viss, ko pelnījusi viņa dvēsele, ir pilnīga sagrāve. Komoss pievērsās Tegatusam. Aizved meiteni uz karieti! Es drīz būšu pie jums. Ramskins pieskatīs, lai jūs neaizbēgtu. Galu galā mēs taču nevēlamies biedēt cilvēkus uz Londonas tilta. Kurš gan noticēs skatam, ka eņģelim dzenas pakaļ dēmons?

19 karietes un komētas

Kā tu ienāci mājā bez atslēgas? Bleiks uzstājīgi jautāja, košļādams dzeltena siera garozu, pa kuru lodāja kukainīši. Es biju viens, un Malakinas kundze tevi neielaida. Tu redzēji, kādu skatienu viņa tev raidīja, kad atnesa man brokastis.

Ābrams Rikardss bija pamodinājis Bleiku no dziļa miega, kas bija pilns tumsas un nāves, un ar vienu rokas mājienu aizdzinis murgu, atvērdams biezos aizkarus, lai ielaistu gaismu. Viņš bija atteicies no vairākām tasēm biezas, melnas šokolādes, ko Bleiks, sēdēdams klusu un klausīdamies, viņam piedāvāja.

-  Atslēgas maz ko nozīmē, Ābrams noteica. Atslēgas ir paredzētas, lai ar tām atvērtu, un man ir uzticēta tava labklājība. Esmu tavs sargs.

-  No kā gan tev vajadzētu mani sargāt? Es pats varu sevi pasargāt, un, lai tiktu vaļā no strīdīgiem muļķiem, man ir zobens.

-  Es sargāju tevi no tevis paša un dažiem taviem draugiem, Ābrams atbildēja, palūkodamies pāri laukumam.

-   Un kas tev devis tiesības mani sargāt?

Bleiks iekoda cietajā sierā, un pa viņa lūpām sāka rosīties kukainīši.

-   Atceries, kā zēna gados iekriti upē! Ūdens straume vilka tevi dziļumā, un tu nespēji pakliegt. Kad zem ūdens ielauzās saules gaisma, tu redzēji sevi grimstam arvien dziļāk. Vai tu saprati, ka mirsti, ka pārceļo no vienas pasaules citā?

Bleiks izspļāva sieru uz gultas.

-   Kā tu zini? Es tur biju viens un nevienam neko neteicu. Es pagaidīju, līdz izžuva drēbes, un tikai tad gāju mājās. Tu jaucies manās domās!

-   Es nekur nejaucos, Ābrams atkliedza, triekdams ar dūri pa sienu tā, ka no giestiem nobira apmetums. Es biju tas, kurš izvilka tevi no dzelmes. Kurš gan saviem spēkiem spēj izglābties no kapa varas?

Ābrams pastiepa pret viņu rokas.

-   Vai redzi šīs rokas? Tās tevi izglāba no ūdens kapa un izvilka no tumšajiem dziļumiem. Šīs rokas atgrieza tevī dzīvību, kad tu biji miris, neelpojošs ķermenis, mana elpa piepildīja tavas nedzīvās plaušas. Es vēroju, kā tu audz. Es lūdzos par tevi grūtajos brīžos. Vai atceries, kā mēģināji pārvērst varu zeltā un uzspridzināji mājas jumtu? Kas pasargāja tevi no uguns? Kurš gars padzina radījumus, kurus tu biji uzbūris un no kuriem netiki vaļā, izmantojot savu neveiksmīgo maģiju?

-   Tu jaucies it visā, Bleiks atkliedza. Tas, ko tu par mani zini, ir ar burvestībām nolasīts no manām domām, nolaupīts, kamēr es gulēju.

Viņš trieca šķīvi pret grīdu un pielēca no gultas.

-   Tagad tu atnāc pie manis un moki mani kā tāds neradījums, kas izspiež no kauliem dzīvību. Tu esi burvis, ļaunais gars…

-   Es esmu eņģelis. Esmu tavs eņģelis, Ābrams klusu noteica.

Bleiks pavērās savā atspulgā spogulī ar zeltīto rāmi, kas atradās virs kamīna. Viņa seja sāka mainīties, it kā sakustu ar kādu citu. Tā pamazām izplūda smaidā, līdz no vēdera dziļumiem izlauzās smiekli.

-   Ē… ē… viņš centās pateikt nepasakāmo, smiekli plūda viņam no mutes un piepildīja istabu.

-   Tu esi melis, un tagad tev vajadzētu doties prom, Bleiks sacīja, saliecies no smiekliem, kas atslābināja katru muskuli. Viņa ķermenis raustījās un drebēja, un viņš smiedamies un iespurgdamies atslējās atpakaļ. Eņģelis! Tas cilvēks apgalvo, ka viņš ir eņģelis! Šarlatāns, klaidonis, vazaņķis, kas atnācis, lai nolaupītu manu naudu! Tas tu esi, nevis eņģelis! Nē!

-   Kā tad es zinu, ka tu vēl aizvien raudi un sēro par mātes nāvi; ka tu noindēji ar dzīvsudrabu savu kaķi, lai atbrīvotu to no blusām, tad pabāzi tā ķermeni zem guļamistabas grīdas, lai tas tur nedēļām pūtu? Es to visu zinu tādēļ, ka man ir dots uzdevums vērot tevi katrā dzīves pagriezienā, ikreiz, kad tu centies apmierināt savas egoistiskās vēlmes. Ābrams saķēra Bleiku aiz rīkles un pacēla no grīdas, turēdams ar vienu roku sev virs galvas. Ko tu domāji, kad es pēc dueļa izdziedināju to dendiju? Vai tas bija triks?

-   Jā, lēni nočukstēja Bleiks, spirinādamies gaisā kā nedzīva lelle.

-   Es to zināju! izsaucās Ābrams, nometis Bleiku uz grīdas. Tevi nepārliecina pat atgriešanās dzīvē no nāves. Vai tu netici pats savām acīm? Vai tu neredzi patiesību, vai arī šolaiku Dievs ir padarījis tevi neticībā aklu?

Ābrams pagriezās un piegāja pie loga. Gaisotne istabā pēkšņi mainījās, un Bleiks sajuta iekšēju vēlēšanos uzklausīt Ābramu.

-   Tavai dzīvei ir plāns, kas nenodarītu tev ļaunu, bet gan ļautu uzplaukt, sniegtu tev cerību un nākotni. Tie nav mani vārdi. Šie vārdi nāk no tā, kurš atsūtīja mani, bet tev ir jāpakļaujas. Pretestības laiks ir beidzies, tu vairs nevari iet savu ceļu. Uzklausi mani!

-   Tu esi vārdu mākslinieks un viltības meistars, bet tu neapmuļķosi mani. Paskaties uz sevi! Tu tikko esi sasniedzis manu vecumu un saki, ka esi pazinis mani kopš bērnības. Vai uzskati mani par muļķi? Tu neesi eņģelis, drīzāk francūzis, kurš bēg no sava karaļa. Es negribu nekādu eņģeli, man tas nav vajadzīgs!

-   Tātad man atstāt tevi likteņa varā? Komētai, kas saindēs tavu jūru un sagraus tavu pilsētu?

-   Tu zini par komētu? Bleiks jautāja, pieiedams pie loga. Kā tu zini?

-   Es zinu, jo laiks ir iedibināts jau sen, tāpat kā mērķis. Es zinu, ka tu esi izlasījis Nemorensis un tevi pārņēmuši tās meli, un es zinu, ka pat tu nevēlies redzēt sabrukumu, kāds tuvojas. Runādams Ābrams skatījās Bleikam tieši acīs. Vai tev joprojām nav vajadzīga mana palīdzība?

Bleiks pavērās viņam sejā. Ja tas ir eņģelis, doktors nodomāja, tad kāpēc tas tik ļoti līdzinās cilvēkam?

-   Es nezinu, ko domāt, Bleiks atbildēja, atgriezdamies pie gultas. Tik daudz kas likts uz spēles, un ir tik daudz, ko zaudēt.

Ābrams neņēma vērā viņa vārdus, piegāja pie istabas durvīm, atvēra tās un ielūkojās garajā gaitenī. Tad viņš aizvēra durvis un pagrieza slēdzenē atslēgu.

-    Mums jābūt ļoti piesardzīgiem. Tevi novēro radījums, kas atsūtīts, lai atrastu Nemorensis.

-   Tas briesmonis pagājušajā naktī gribēja mani nogalināt.

-   Dunamežs mēģināja tevi nogalināt? Ābrams jautāja.

-   Kur tad biji tu, manu asiņu sargs? Par laimi, Bonhems to nošāva un tagad tas guļ miris observatorijā.

-   Dunamežus nevar nošaut tie ir gari un tiem nav matērijas.

-   Šim bija matērija, turklāt daudz. Zaļa dubļveida viela, kas ož gluži pēc atejas. Tas zināja, kas es esmu, un bija ieradies ar nolūku mani nogalināt. Tas bija sekariss.

-   Parādi man savas rokas! eņģelis palūdza un aplūkoja Bleika nagus.

-   Vai tu tos apgriezi? viņš jautāja.

Bleiks neatbildēja. Likās, ka sākas kāds ļauns murgs. Viņš zināja, kas sekos, un domās iztēlojās ainu, kas viņam pavērsies. Bleiks nogrozīja galvu un skatījās grīdā, juzdamies kā norāts bērns sava tēva priekšā.

-   Kad tas notika? eņģelis jautāja, atlaizdams rokas un pārmeklēdams Bleika matus. Vai tev ir zīme mēness formā? Apdegums uz ādas?

Bleiks pastiepa roku.

-   Vai tu meklē šo?

Ābrams palūkojās uz brūci un pie sevis pasmaidīja.

-   Vai sāp? viņš apvaicājās. Bleiks piekrītoši pamāja ar galvu. Tas ir labi. Nākamreiz, pirms pastiepsi roku sievietei, divreiz apdomāsi.

-   Man nebija izvēles. Lēdija Hezrīna Flemberga bija tik pārliecinoša.

-   Tātad tā viņa sevi sauc? Es viņu pazīstu ar citu vārdu, lai gan viņai to ir daudz. Igreta… Ketevmirija… Lilita… Hezrīna… Viņa kā suns atsaucas uz jebkuru no tiem.

-   Tu runā tā, it kā viņu labi pazītu, Bleiks piebilda.

-   Viņa kolekcionē eņģeļus un citas greznumlietiņas, kas tai iepatīkas. Esmu pazinis viņu jau gadsimtiem ilgi. Parīzē un Romā, Konstantinopolē un Babilonā. Ar Igretu ir tā, ka viņa nekad nemainās, vienmēr paliek tās pašas dziļās, skaistās acis, kas saista dvēseli, un rokas, kas izrauj tev sirdi.

Ābrams krietnu laiku klusēja un pārlūkoja telpu. Viņš paostīja gaisu un cieši noraudzījās uz grīdlīsti.

-   Viņa ne tuvu nav cilvēciska būtne, eņģelis noteica, kad Bleiks jau grasījās jautāt. Lēdija Flemberga, kādu tu viņu pazīsti, ir barojusies no augstdzimušu vīru asinīm kopš laiku pirmsākumiem, un arī tu esi ar viņu aizrāvies.

-   Kā es varu zināt, ka tā ir patiesība? Bleiks jautāja, sekodams Ābramam, kurš soļoja pa istabu.

-   Paskaties uz savu roku! Apdegums ir viņas nodevības zīme. Tā pavēsta visiem virs zemes un ellē, ka tu piederi viņai. Aplūko to, draudziņ, labāk!

Bleiks skatījās uz smalko, melno līniju, kas aptvēra sarkano apdegumu viņam uz plaukstas. Viņš saskatīja melnajā apmalē baltas un sarkanas zīmītes, kas veidoja līnijveida ķeburus un ieskatījās kā vārdi uz papīra.

-   Tas, ko tu domā, ir taisnība. Tas ir teksts. Valoda, kurā reti runā cilvēki un eņģeļi, Ābrams atbildēja uz Bleika nākamo jautājumu, pirms tas bija izteikts. Tu sapratīsi, ka tie ir vārdi no Nemorensis. Tie piesaista tevi viņai, un viņa var piekļūt tavai sirdij.

Bleiks paskatījās uz ievainojumu, cenzdamies izlasīt miniatūros uzrakstus, kas ietvēra sarkano mēnesi viņam uz plaukstas.

-   Tu esi melis. Viņa nekad man ko tādu nenodarītu.

-  Viņa grib redzēt tevi mirušu. Radījums ar dūņu smaku ir sekariss. Tas bija atsūtīts, lai tevi nogalinātu. Viņu pie tevis atveda tavi nagi.

Dubļi, asinis, kauli un miesa, Piešķirt akmenim elpu tā mana tiesa, Blāvajā mēness gaismā vārdu izsaukt es varu: Sekaris, sekaris, steidz savu darbu darīt…

-  Es dzirdu tikai kaut kādus pantus un maģiju, Bleiks atteica. Sekariss bija atsūtīts, lai mani nogalinātu, bet es neticu, ka viņu sūtīja lēdija Flemberga. Varbūt tu arī esi mans sargeņģelis, varbūt tu zini visu par nākotni un komētu, bet, uzzinot, ka tu esi man bijis par aukli, es jūtos vīlies. Man liekas, ka tu esi pacēlis mani rokās, lai es nekad pat kājas pirkstu pret akmeni nesasistu. Kad es iekritu upē, tad domāju, ka esmu izglābies pats, bet tagad zinu, ka mani izglābis eņģelis. Tu deri manam lepnumam tik, cik sarūsējis spoguļstikls.

-  Tātad tu gribi, lai es tevi atstāju, kaut tuvojas lielas briesmas? eņģelis pajautāja.

-   Jā, Bleiks stingri atteica.

-  Ļoti labi, es tevi atstāšu savā vaļā, līdz tu lūgsi mani atgriezties.

-  Es nekad nelūgšu tevi atgriezties. Pats parūpēšos par savām asinīm.

Eņģelis pagrieza atslēgu, atvēra durvis un izgāja gaitenī.

-   Es gribētu redzēt sekarisu. Ilgi neesmu nevienu redzējis… Šķiet, pēdējā reize bija Prāgā 1662. gadā. Arī toreiz to bija radījusi lēdija Flemberga, tikai tad viņa sevi sauca par baronesi Menrīku de Moju.

Bleiks kopā ar Ābramu devās uz observatoriju. Acis žigli pārskrēja telpai. Uz galda neko neredzēja no radījuma nebija ne miņas.

-   Tas atradās šeit! Bleiks iesaucās, pārbraucis ar pirkstu dubļainajam galdam.

Tur vīdēja tikai plāna kārtiņa zaļu aļģu un sīkas pie koka pieķērušās piepes.

-   Tas bija miris, patiesi miris! Bleiks atkārtoja, nespēdams noticēt savām acīm. Viņš meklēja kādu attaisnojumu, iemeslu, kāpēc radījums neatrodas tur. Es redzēju, kā Bonhems to nošāva. Sekariss nokrita uz grīdas, un tā āda pārvērtās par sakaltušu mālu. Es zinu, ka viņš bija miris.

-   Tagad tas atkal ir dzīvs vai arī Bonhems to ir pievācis sev, Ābrams sacīja. Viņš piegāja pie lielā loga un palūkojās uz pilsētu. Sekariss ir aizgājis, bet komēta nāk…

Augstu rītausmas debesīs komēta bija saskatāma ar neapbruņotu aci. Tā karājās kā mazs mēness, kā dimants sprādzē, un to ietvēra septiņas mazākas gaismiņas, kas mirgoja saules staros. Bleiks piesteidzās pie loga.

-   Tā padarīs viņus visus trakus. Ļaudis baidīsies par savu dzīvību un domās, ka šī parādība ir debesu zīme. Man jāizstāsta taisnība laikrakstā Chronicle, Bleiks teica, drudžaini bružādams seju. Jītss pavēstīs par to visai pasaulei, un cilvēki varēs izglābties.

-   Komēta atrodas tikai divu dienu attālumā. Tā ietrieksies Zemē pilnmēness naktī. Nebaidies, Bleik! Nebaidies!

-Vai tu vienmēr saki: nebaidies? Tādi vārdi var derēt ganiem un jaunām meitenēm, bet es esmu zinību vīrs. Manas bailes balstās uz faktu, kuru aprēķinājis prāts, kas visai maz tic eņģeļiem. Bleiks noraudzījās pāri pilsētai. Šodien es tikšos ar Jītsu, un no rīta viņš varēs brīdināt cilvēkus.

-   Ir lielākas likmes par komētu. Hezrīnai ir kāds plāns, un tu esi tā atslēga. Viņai ir draugi, kas perina savus nodomus un… Ābrams apklusa un palūkojās uz Bleiku. Atrodi Nemorensis un atnes to man, to tu vari izdarīt viens. Es tevi brīdinu: neuzticies nevienam!

-   Kur lai es to atrodu? Zem kniepadatas galviņas? Paslēptu manā pieliekamajā?

-   Meklē patiesību manā vārdā!

Observatorijas durvis aizcirta pēkšņa, skaļa vēja

brāzma. Uz grīdas nokrita sadauzīto durvju gabali, neatstājot rāmī neko citu kā vien misiņa eņģes. Ābrams pārlūkoja istabu, it kā meklētu labības noliktavā žurku.

-   Tev ir viesis, doktor Bleik, un beidzot tas ir parādījies. Ābrams aizskrēja uz telpas tālāko galu un piespiedās pie sienas. Bleiks palika stāvam, saules stara izgaismots. Viņu ietina virpuļojošu putekļu sega, kas karājās saules gaismā kā bišu spiets.

-   Es neko neredzu. Kas tur ir? viņš jautāja, skatīdamies apkārt.

Kustība bija sajūtama atkal, šoreiz skaļāka un labajā pusē. Likās, it kā radījums, šļūkājot pa grīdas dēļiem, skrietu gar sienu. Ābrams metās tam pakaļ. Viņš notrieca visu, kas bija tam ceļā, un zvetēja ar rokām pa grīdu, it kā censtos notvert kādu neredzamu nezvēru. Virpuļojošajā putekļu mākonī Bleiks uz mirkli samanīja sīku radījumu, kas svaidījās pa grīdu kā mazs sunītis.

Ābrams smiedamies skrēja pakaļ radījumam un tvarstīja to.

-   Kāds labs sports! viņš uzsauca, vajādams radījumu pa istabu un neraizēdamies, ko pa ceļam sagrauj.

Bleiks turēja misiņa teleskopu, baidīdamies, ka tas nokritīs.

-   Piebiedrojies man, Bleik, tas ir tik jautri…

Ābrams uzlēca uz krēsla netālu no loga un, sašūpojies aizkaros, nogāzās uz grīdas, cīnīdamies ar kaut ko neredzamu sev rokās.

-   Nekas uz pasaules nevar būt labāk kā tvarstīt dunamežu! viņš līksmi izsaucās, turēdams rokā kustīgu masu, kas Bleika acu priekšā palēnām sāka materializēties.

-   Kas tas ir? Bleiks jautāja.

-   Tas ir pierādījums. Pierādījums, ka es nemeloju. Tas ir dunamežs, kas atsūtīts, lai pārņemtu tavas smadzenes, iemājotu tavā ķermenī un nozagtu grāmatu. Tas būtu gaidījis īsto brīdi, tad ielēcis tavā ķermenī un aizstūmis tavu dvēseli prāta tālākajā nostūrī. Tad tas būtu licis tev nokāpt pa kāpnēm, iesēsties karietē un aizbraukt pie viņa kundzes. Un, cik es pazīstu dunamežus, pirms promiešanas tas būtu izdzēris visu tavu vīnu.

Dunamežs sāka augt lielāks un ieņemt formu. Ābrama ciešajā tvērienā tas ņurdēja un spirinājās. Radījumam bija šauras nāsis, un, tam sprauslājot, varēja redzēt mazu muti pilnu ar asiem, gariem zobiem.

-   Ko man tev iedot, lai tu ļautu man aiziet? teica radījums, mēģinot pagriezt galvu, lai paskatītos uz Ābramu.

-   Es neko no tevis nevēlos, eņģelis asi noteica. Es tikai aizsūtīšu tevi prom uz vietu, kur tu nevarēsi vairs nodarīt nekādu ļaunumu.

-   Nē, es neesmu vainīgs! Es negribēju neko ļaunu. Mani apbūra un pateica, lai es atnāku un sameklēju šo cilvēku. Man apsolīja viņa siltumu un ķermeni, kurā apmesties, radījums kauca.

-   Kas ir tavs pavēlnieks? Ābrams jautāja, satverdams radījuma kaklu arvien ciešāk.

-   Es nedrīkstu nosaukt vārdu. Viņa sasniegs mani pat ellē un nodarīs daudz lielākas sāpes nekā tās, ko spēj jūsu rokas. Eņģelis sagrāba viņu vēl ciešāk, un dunamežs sarāvās.

Bleiks, redzot briesmoni, sajuta vājumu. Viņš saprata, ka ir redzējis to jau iepriekš, izgrebtu akmenī. Viņa priekšā atradās viena no Ņūmenrovas notekcaurulēm. Tās ar saviem garajiem deguniem un šaurajām acīm katru dienu bija akli noraudzījušās uz viņu no augšas, un viņš nebija pievērsis tām nekādu uzmanību. Tagad viens no šiem radījumiem atradās viņa priekšā dzīvs, elpojošs. Asinis bailēs traucās pa kakla vēnām, un sirds joņoja daudz straujāk.

-   Ko vēl cilvēks var ieraudzīt? Vai debesis glabā manām acīm vēl kādus noslēpumus? Bleiks jautāja, kamēr dunamežs pūlējās izlauzties brīvībā. Kas noticis ar sekarisu? Kur tas ir?

-   To paņēma tavs draugs, es redzēju, radījums, runādams aizsmakušā balsī un pie katra vārda siekalodamies, ļauni tīksminājās. Kamēr tu gulēji, viņš to paņēma un aiznesa. Iedams lejā pa kāpnēm, viņš pie sevis runāja… Es sekoju un noklausījos. Viņš grasījās aizvest radījumu uz biedrību. Tas padarīšot viņu varenu, bet Chronicle padarīšot viņu bagātu…

-   Viņš melo, Bleik. Es neticu nevienam vārdam, sacīja Ābrams, ar vienu roku pacēlis dunamežu no grīdas.

-   Tā ir taisnība! radījums kliedza, kļūdams arvien redzamāks un cietāks. Tas otrs vīrietis pat pārmeklēja istabu, paņēma kaut kādu instrumentu un mēģināja raidīt cauri briesmonim zibeni.

Bleiks paskatījās uz Ābramu, ar acīm apstiprinādams tādas mašīnas esamību.

-    Tavs draugs nav tik uzticams, kā tu vienmēr esi domājis, Ābrams sacīja. Es atgriezīšos. Man ir tik daudz, ko tev teikt, un tik maz laika. Bet vispirms man jānogādā šis radījums atbilstošā vietā, no kurienes tas nekad neatgriezīsies.

Eņģelis satvēra briesmoni vēl ciešāk, gandrīz izspiezdams no tā ķermeņa vēl atlikušo dzīvību.

-   Nē, nē, nē! kliedza dunamežs, kad Ābrams sāka Bleika priekšā izzust.

Bleiks nolūkojās, kā eņģelis kļūst caurspīdīgs un saules stari uzsūc viņa miesu. Tas dzisa un dzisa, nesdams radījumu sev līdzi, līdz beidzot pazuda pavisam.

Bleiks paskatījās apkārt. Istaba likās auksta, un šķita, ka tajā valda kāda ļauna priekšnojauta. Rīta saule meta uz koka grīdas stingas ēnas. Tad viņš ieraudzīja pie durvīm dubļu plēksni. Bleiks pirmo reizi pamanīja svaigas dūņu pēdas, kas veda no istabas uz tumšajām spirālveida kāpnēm.

20 morbus gallicus

Metālā kaltie riteņi dārdināja pa bruģi un dubļainajām Londonas ielu grambām, pa karietes koka logiem bija redzama tikai maza gaismas spraudziņa. Ageta sēdēja, ierāvusies karietes stūrī, lai izvairītos no saskaršanās ar Ramskina auksto vilnu, kas kairināja viņas ādu. Tumšo telpu piepildīja diakas smaka. Tā karājās gaisā kā mirstoša dzīvnieka dvaka. Komoss vilka no savas garās, baltās pīpes dūmus, un viņa acis un pieri apgaismoja koši dzintaraina degošas tabakas gaisma.

-   Uz kurieni tu mūs ved? Tegatuss, piespiests pie durvīm, jautāja.

-   Uz pili… kurā valda prieks un bauda… kādu tu pat iztēloties nespēj, Komoss atbildēja starp pīpes vilcieniem. Tas nav tālu, un skats tur ir diezgan pārsteidzošs. Bet vieta, kur tevi izmitinās, būs vienkāršāka, ne tāda, pie kādas tu esi pieradis. Viņš smējās, klepojot dūmus, bet diaka izdvesa skaņas līdzīgas maza bērna guldzieniem, tam dzerot siltu pienu.

Nomācošā tumsa atgrieza Agetu atpakaļ tajā laikā, kad viņa reiz bija atradusi sev uz sejas lielu, melnu vaboli. Tumsā viņa bija to noņēmusi no ādas un cieši turējusi aiz asajām spīlēm, bet viena vaboles kāja bija palikusi degunā kā melns makšķerāķis. Vēlāk viņa bija turējusi kukaini ieslēgtu mazā, melnā kastītē un dažreiz vērojusi, kā tas rosās un ņemas pa savas "guļamistabas" grīdu. Tagad, ieslēgta dārdošajā karietē, Ageta kavēja laiku, virpinādama matu cirtas un cauri tumsai nolūkodamās uz sava sagūstītāja pīpes dzirkstelēm. Pie katra elpas vilciena viņa masku izgaismoja tumšsarkans mirdzums. Ageta zināja, ka ir dzirdējusi šo balsi jau agrāk, un, kaut arī kāds tumšs spēks neļāva viņai atminēties, kam tā pieder, meitene saprata, ka šis cilvēks ir daļa no viņas pagātnes un atslēga viņas nākotnei.

Pēkšņi kariete apstājās. Ageta saklausīja no ielas kliedzienus, un diaka saķēra vinu aiz rokas, lai neļautu mēģināt bēgt. Tegatuss krita uz priekšu un atsitās ar galvu radījuma resnajā vēderā, bet diaka atgrūda viņu atpakaļ sēdeklī.

Komoss smējās, neraizēdamies par to, kas notiek. Viņš iebāza pīpē vēl vienu skupsnu biezas, zaļas tabakas un steigšus iesūca dūmus, baidīdamies, ka pīpe varētu apdzist.

-   Morbus Gallicus! viņš iesaucās un piedauzīja ar dūri pie jumta. Atri uz Zivju ielas kalnu!

No ielas atskanēja apslāpēta atbilde, kariete traucās uz priekšu un turpināja dārdināt pa nelīdzeno ceļu.

-   Tas cilvēks ir pa pusei akls, pa pusei kurls un pilnīgi traks, Komoss noteica, turpinādams pie sevis ķiķināt, it kā viņam piemistu kāds īpašs humors, ko citiem nesaprast. Viņam arī ir tikai puse… no… deguna!

Viņš izmeta vārdus starp spalgo smieklu šaltīm.

Pārējie sēdēja tumsā, nezinot, kāpēc viņš tā smejas. Diaka pie sevis ņurdēja, trinās ar purnu gar Agetu un skaļi palaida gāzes, ko pavadīja atraugas ar zivs smaku.

-   Cik ilgi līdz tai vietai jābrauc? meitene jautāja, cenzdamās aizturēt elpu, lai nebūtu jāieelpo radījuma dvaka un tabakas dūmi.

-   Ilgi nav, atteica Komoss. Nedomā par dzīvi, kura palikusi pagātnē! Izbaudi katru mirkli, ieelpo katru elpas vilcienu, it kā tas būtu pēdējais…

Kariete šūpojās un līkumoja pa puvuma pilnajām ielām, kritušo lopu ķermeņi mētājās, kur tie bija nobeigušies.

-    Kādam nolūkam tu mūs uz turieni ved? Tegatuss jautāja.

-   Tas ir garš stāsts, Komoss runādams smējās. Šis ir velnišķīgs ekperiments, gamma draconis, satikšanās laikā, pūķa ierašanās. Sauc to, kā gribi, bet drīz tavas acis skatīs to īstenībā un tu būsi tā sastāvdaļa.

Pēc dažām minūtēm un daudziem asiem pagriezieniem kariete apstājās. Komoss atstūma vaļā mazu spraudziņu sienā un piespieda pie tās aci.

-   Šeit, viņš noteica ar atvieglojumu balsī. Tagad vedīsim viņus iekšā.

Ageta dzirdēja kādu skrāpējamies pa karietes jumtu un ar plunkšķi iekrītam lielā peļķē. Cilvēks izdvesa garu, zemu vaidu un, pieceldamies no dubļiem, nikni zūdījās.

-Jupis tevi rāvis! vīrietis iekliedzās. Atskanēja pātagas belziens. Nelūri uz mani, stulbā ķēve! Tūliņ uzšaušu tev pa purslām, un tad tu nebūsi tik priecīga, vai ne?

Pātaga noplaukšķēja vēlreiz.

-   Morbus Gallicus! Komoss nokliedzās pāri zivju tirgus troksnim un tirgotāju saucieniem, kas skanēja ārpusē. Dabū kāpnes un izlaid mūs no šejienes!

Vīrietis palīda zem karietes, bija dzirdama viņa rosīšanās. Viņš izvilka lielu, plakanu akmeni un aizstūma to pa bruģi, tad vēlreiz palīda zem karietes un, ar diviem klikšķiem attaisījis koka plāksni karietes grīdā, atbīdīja to malā.

Ageta paskatījās lejā, dziļajā, melnajā caurumā. Pašā dziļumā viņa samanīja mazas lampiņas mirgošanu. Pie cauruma malas bija pieslietas koka trepes, kuras, kā šķita, iekrītot tumšajos dziļumos, kļuva šaurākas.

-   Kurš pirmais? Komoss jautāja, izdauzīdams pīpi pret kāju un vērodams, kā sarkanās dzirksteles iekrīt bezdibenī un izzūd kā stari.

-   Šis ir tumšs kritums, bet b-b-bedrē mūs sagaida liels skaistums, viņš ķiķinādams stostījās.

Ramskins veikli uzlēca uz sēdekļa līdzās Agetai, tad negaidot iekrita caurumā un pieķērās pie kāpnēm. Viņš pazuda tumsā, aizsedzot šaurajā tunelī lampas gaismu.

-    Es d-d-domāju, ka nākamajiem vajadzētu būt jums diviem. Komoss runādams stomījās, lai nesmietos. Jūs gaida Morbuss kapucē un ar pātagu, ja jūs iedomātos bēgt. Tas nav vīrs, kurš redzams dienasgaismā, jo viņam ir seja, kas radīta tumsai.

Komoss pamāja Agetai iet nākamajai un pieturēja viņu aiz rokas, kamēr meitene izkāpa no karietes un iegrima trepju tumsā.

Nākamais būsi tu, viņš teica Tegatusam, un nemēģini lidot! Morbuss nocels tevi no debesīm kā mušu no sejas.

Tegatuss nometās uz grīdas un, izmantojot karietes sēdekli, centās aizsniegt trepju augšējo pakāpienu. Pirms ķerties pie trepēm un kāpt dziļāk ejā, viņš nopētīja ielu. Šķita, ka viņi atrodas pie kāda liela pieminekļa pamatnes. Tas atradās mazā uzkalniņā, un tam apkārt bija koka sastatnes. Tālumā bija redzama upe un spoži gaismas stari, kas dzirksteļoja pa tās virsmu. Līdzās karietei viņš ieraudzīja Morbusa garos ādas zābakus. Tie bija melni un notriepti dubļiem. Garā, vaskotā mēteļa mala trinās pa mēsliem, un viņam gar kājām pinās garās zirgu pātagas iešķeltā aste.

Tegatuss gaismā samirkšķināja acis un tad kāpa lejā, nozūdot tumšajā bedrē. Komoss sekoja, gandrīz mīdams eņģelim uz rokām, lai mudinātu viņu kāpt ātrāk. Gaisma augstu virs galvas pazuda, jo atvilktais akmens ar smagu būkšķi tika iestumts atpakaļ vietā.

No apakšas nāca tekoša ūdens skaņas. Tegatuss nodrebēja un ar katru soli bažīgāk domāja par savu nākotni. Viņš dusmojās, ka bija ļāvis sevi saņemt gūstā, tik viegli padevies. Kāpjot dziļāk, arvien uzmācīgāka kļuva apjauta, cik ļoti mainījusies viņa dzīve. Reiz viņš Debesu kaujā bija nesis Visaugstākā karogu, un toreiz pūķis tika sakauts; tagad viņš velkas pa vecu kanalizācijas cauruli kā kaut kāda blusu sakosta žurka. Sejā ieplūda kauna sārtums, un viņš priecājās, ka bedrē to nosedz tumsas plīvurs.

Tālu lejā bija dzirdama diakas ņurdēšana, tas jautri šļakstinājās pa seklo ūdeni. Drīz eņģelis stāvēja tauku lampiņas gaismā blakus Agetai, dažas collas no skaidra avota ūdens. Kreisajā pusē tunelis strauji virzījās lejup uz upes pusi, un akmens pakāpieni veda augšup uz koka durvīm ar lielu misiņa slēdzeni.

Komoss izņēma no kabatas atslēgu, pagrieza to slēdzenē un lēnām atvēra durvis.

-   Varat iet iekšā, viņš teica un, sarkanajām acīm izspiežoties, atkal piepildīja pīpi. Tur jau atrodas kāds viesis, kuru tu, mana dārgā, domāju, labi pazīsti.

Komoss smiedamies spraucās garām abiem gūstekņiem uz durvīm, un Ramskins šļakstinājās pa ūdeni.

Ageta cilāja samirkušās pēdas aukstajā straumē. Ātri plūstošais ūdens bija aizskalojis ielas dubļus, un tā vēsums bija viņu mierinājis. Meitene iegāja telpā, aplūkoja baltās marmora sienas un lielās, pelēkās akmens plāksnes, kas kopā veidoja savādu zigzagu. Telpā nebija mēbeļu, tikai plaukts, kas pie tālākās sienas veidoja garu solu, un liels septiņžuburu svečturis, no kura uz akmens grīdas pilēja vasks. Sola galā sēdēja kāds vīrs, tā ķermenis bija sasvēries uz vienu pusi, galvā bija uzmaukts kaņepju maiss, rokas sasietas ar resnu auklu.

Komoss iesūca no savas māla pīpes.

-   Iekārtojieties ērtāk! Morbuss atnesīs jums ēdienu, un tad, vēlāk, sāksies visa jautrība.

Viņš pamāja Ramskinam, kurš aizvēra durvis ar diviem misiņa aizbīdņiem un tad izzuda caur koka durvīm tunelī. Kad diaka pazuda, Ageta noelsās.

-   Viņu nesaista fizikas likumi. Tas spēj iet un nākt, kā vēlas. Mans mazais mīlulis ir eksemplārs, kuru nevada šīs pasaules likumi, bet tikai viņa uzticamā saimnieka balss.

-   Un ko tavs klēpja sunītis dara tagad? meitene pajautāja, apsēzdamās uz garā marmora plaukta.

-   Viņš sargā tuneli, lai tajā neviens neielauztos un tie, kas ir gana dumji, neiedomātos bēgt.

-   Kur mēs esam? viņa neatlaidīgi tincināja.

-   Tam tavā atlikušajā mūžiņā nav nekādas nozīmes. Tu atrodies piecdesmit pēdu zem Zivju upes, pie Monumenta pamatiem. Mēs to uzcēlām par piemiņu Lielajam ugunsgrēkam, kuru izraisījām. Šī uguns apturēja uzbāzīgos no viņu nodomu īstenošanas. Tagad mēs tuvojamies laikam, kad šī likuma piepildījums būs pabeigts, un jūs abi mums palīdzēsiet veikt šo uzdevumu. Nevainīga meitene… eņģeļa spārns… krupja acs… un visas citas parastās lietas… Aklie klaidoņi domā, ka mēs to visu ieliekam savos pantos… Komoss, iziedams no telpas, pie sevis noķiķināja. Es ļaušu jums apsveicināties ar jūsu veco draugu. Nedomājiet par bēgšanu, Ramskins nav barots.

Viņš aizcirta aiz sevis durvis, un gūstekņi palika vieni.

No tuneļa atskanēja skaļš, garš rūciens, kas atbalsojās tālumā. Ramskins iebāza galvu durvīs, it kā to tur nebūtu; plivinoties tumšajās ēnās, tas parādījās kā bezķermeņa galvaskauss, tad izzuda visu acu priekšā.

-   Tas radījums grib tevi iebaidīt, Tegatuss noteica, soļodams pa istabu slapjajos zābakos.

-   Ageta, vai tā esi tu? no maisā iebāztās cilvēka galvas atskanēja nedroša balss.

Tas bija Tadeušs viņš bija dzīvs.

Ageta steigšus metās uz istabas otru galu un norāva draugam no galvas maisu. Tadeuša galvvirsa bija notriepta asinīm, ap kaklu vijās īsa zīda cilpa, un zilās audekla čībās ieautās kājas bija sasietas ar dzeltenu auklu.

-   Ko viņi ar tevi izdarīja? meitene jautāja, atbalstīdama Tadeušu pret sienu un mēģinādama atbrīvot viņa plaukstu locītavas no saitēm.

-   Viņi atnāca pēc Nemorensis, jo domāja, ka tā ir pie manis. Vai tu zini, kur grāmata atrodas? Tadeušs nemierīgi jautāja. Es ne par ko citu nespēju domāt.

Viņš apklusa un paskatījās uz Tegatusu.

-   Kas viņš ir? Tadeušs ar aizdomām vaicāja.

-   Tas ir Tegatuss. Es viņu atradu sava tēva mājās, bēniņos. Ageta uzsmaidīja Tadeušam. Viņš ir eņģelis.

-   Kāpēc tad viņš atrodas šeit? Vai tad viņš nevar aizbēgt un aizlidot?

-   Sarapuks parūpējās, lai viņš to nespētu, meitene atbildēja. Viņš apcirpa eņģelim visas spalviņas, un tas atņēma viņam spēku. Tegatuss ir izdarījis kaut ko nepareizu, kaut ko tādu, kas padarījis viņu līdzīgu mums.

Meitene runāja tā, it kā eņģelis neatrastos telpā.

-   Es dabūju grāmatu, bet par to mēs labāk šeit nerunāsim. Ramskins var noklausīties.

-   Tumsas spēki nekad vēl nav atsūtījuši mums kaut ko tik riebīgu. Tas briesmonis atvilka mani uz šejieni, izcēla kā kaķēnu no groza un nometa lejā pa kāpnēm. No rīta tas pēc sava smirdīgā saimnieka Morbusa pavēles atgriezās, lai mani mocītu.

-   Ko viņi ar mums darīs? jautāja Ageta.

Pie durvīm, kas veda uz kāpnēm, atskanēja dauzīšanās, un kāpņu laukumiņā aiz tām nodunēja smagi soļi. Pa lodziņu ar dzelzs aizbīdni palūrēja ēnā tīts radījums kapucē.

-   Morbus!! izsaucās Tadeušs, mēģinādams uzslieties kājās. Palieciet, kur esat! Viņam ir tāds temperaments, ka tas plūst no viņa kā straume. Nostājies cieši aiz manis, Ageta, viņš necieš bērnus.

Tadeušs runāja tā, it kā šo radījumu labi pazītu.

Durvis atsprāga vaļā, un telpā ienāca vīrietis, tērpies biezā ceļojuma mētelī līdz zemei.

-   Ēdiens! tas noķērca aizsmakušā balsī, kas griezās ausīs kā krama šņirkstēšana. Es nezinu, kāpēc viņi jūs baro, izšķiež labu mantu. Tas ir kā pasniegt brokastis notiesātajam pirms karātavām.

Viņš iznāca sveces gaismā, nesdams netīru drēbes maišeli, kurā varēja redzēt maizes un siera aprises.

Ageta, stāvēdama Tadeušam aiz muguras, paglūnēja uz runātāju un, ieraudzījusi tā seju, noelsās. Morbusam bija čulgainas, pietūkušas lūpas, pie acīm vīdēja lieli, melni augoņi, un viņa bakurētainās sejas vidū bija redzama neliela, melna plaisa, ko daļēji klāja ādas pārloks. Kad viņš ieelpoja un izelpoja, tas kustējās uz iekšu un āru. Ageta nekad nebija redzējusi nevienu tik atbaidošu radījumu. Morbuss izskatījās pēc dzīva miroņa, pēc cilvēka, kuru lēnām saēd nāves dvaka. Viņš pamanīja meitenes skatienu un saprata, ko tā domā.

-   Nekad agrāk nebiji redzējusi nevienu, kas līdzinātos Morbusam, vai ne, meitenīt? Vai es ožu tikpat slikti, kā izskatos? Viņš pieliecās Agetai klāt. Breisgēdls ne vienmēr atradīsies šeit, lai tevi pieskatītu… Es varu atnākt naktī un nozagt no tavām jaukajām lūpiņām skūpstu, un tad tu dalīsi ar mani šo nelaimi un arī nesīsi manu liktenīgo slimību.

Morbuss atkāpās un paskatījās uz Tegatusu.

-   Nu, nu, viņš noteica, lēnām tuvodamies eņģelim. Ja es nekļūdos, tad tu esi eņģelis, tava labā auss ir iezīmēta ar jēra asinīm. Ai, cik sen nebiju redzējis šo zīmi! Pagājis ilgs laiks, un tas bija citā vietā, nevis šajā smirdīgajā caurumā. Tu droši vien esi viens no tiem, kas domāti šīs nakts svinībām, jauks cālēns, ko noplūkt un izbarot Ramskinam. Sī būs nakts, ko atcerēties!

Morbuss noņēma no galvas drēbes cepuri. Uz grīdas nokrita gara, bieza matu cirta, tā šķita izrauta ar saknēm. Viņam uz galvas bija lieli, pūžņojoši jēlumi, kas lauzās cauri ādai kā dzeltena vulkāna lava. Ageta aizgriezās no pretīgā skata un centās paslēpt seju aiz Tadeuša muguras.

-   Atrodoties šeit, tu nevari noslēpties no tādiem kā es. Šajā vietā tu neesi drošībā arī tad, kad guli. Pat tad tu sapņosi, ka mēs spējam ielūkoties tev domās. Es tevi brīdinu, Lemjēna bērns, nedalies ne ar vienu savā iztēlē!

-   Tu zini, kas es esmu? Ageta nervozi jautāja.

Morbuss paskatījās uz Tadeušu un veltīja tam vāju

smaidiņu, bet pa zodu viņam notecēja biezu gļotu pile.

-    Tev nav ne jausmas, meitenīt, vai ne? Pēc visa, kas noticis, tu joprojām neko nenojaut. Morbuss nokremšļojās, cenzdamies iztīrīt aizsmakušo kaklu. Mēs esam tevi gaidījuši daudzus gadus, vērojuši tevi kā bērnu un turējuši tavu sargeņģeli tik tālu no tevis, cik vien spējām. Un tas viss šim brīdim. Neaizmirsti, meitenīt, ka rīt ir tava dzimšanas diena, tu kļūsi pieaugusi. Ir pienācis laiks, kad ticība tevi atstās un prātu sāks aptumšot šaubas un pieauguša cilvēka dzīve. Tāpēc notiks rituāls un tu tiksi pārveidota mūsu acu priekšā… ar nelielu eņģeļa palīdzību.

Morbuss iesmējās, nosvieda maizes maišeli uz grīdas un pagriezās, lai izietu no aukstā marmora kambara.

-   Tev vēl ir atlikušas divpadsmit stundas bērnības. Izmanto tās labi, bērns! Viņš paskatījās uz eņģeli. Kas attiecas uz tevi izdomā sev vārdu, jo šonakt tu kļūsi par Ramskina brāli.

Morbuss aizcirta biezās ozolkoka durvis un aizbultēja tās ar diviem aizbīdņiem. Ageta pavērās Tadeušā.

Šķita, ka viņa acis zina vairāk, nekā lūpas jebkad izrunās.

-   Ko viņi grib ar mani darīt? meitene vaicāja, meklēdama mezglu saitēm, kas turēja Tadeuša rokas cieši sasietas.

-   Es neuztrauktos. Nedomāju, ka viņi nodarīs tev ko ļaunu. Kas attiecas uz eņģeli, viņam gan ir pienākušas beigas. Viņu pārvērtīs par diaku tāds ir vienīgais liktenis radījumam, kurš apmainījis debesu godību pret zemes alkatību.

Tegatuss lēnām noslīdēja lejā gar balto marmora sienu un apsēdās uz aukstajām akmens plāksnēm. Šķita, it kā dzīvība pēkšņi būtu viņu atstājusi. Sejā iezīmējās izmisums.

-    Es zināju, ka kādu dienu tas notiks, bet nedomāju, ka tik drīz, viņš noteica, rokām aptvēris seju. Debesis man likās tik garlaicīgas… Es paskatījos uz pasauli ar visu tās krāšņumu un vēlējos būt tās daļa. Tad es satiku viņu viņa stāvēja Eifratas krastā un noraudzījās lielajā upē, vērodama savu atspulgu. Kopš tā brīža es biju gatavs pamest visu, kas man bija.

Tegatuss pacēla skatienu uz abiem draugiem.

Visvairāk mani biedēja tas, ka viņa varētu mani ieraudzīt. Es atcerējos viņas pirmos vārdus: "Skatīšanās savā atspulgā nekad nebūs tāda pati kā ieskatīšanās acīs seruvimam."

Viņa stāstu pārtrauca piepešs garš, zems rūciens. Kambara durvis sāka rībēt un vibrēt. Likās, ka tās tricina katrs tā radījuma elpas vilciens, kurš centās izlauzties cauri šaurajai spraugai starp akmens grīdu un biezajiem ozolkoka baļķiem. Tegatuss pielēca kājās un pieskrēja pie durvīm, lai palūkotos pa mazo, ar dzelzi apkalto lodziņu.

Briesmonis uzbruka kā kobra, bez brīdinājuma, un satvēra upuri ar diviem gariem ilkņveida nagiem, kas caurdūra eņģeļa vaigu līdz kaulam. Tas pasvieda Tegatusu gaisā kā lelli, tad nometa uz grīdas. Eņģelis rāpās atpakaļ, bet radījums jau spraucās cauri dzelzs stieņiem. Nolaizījis no garajiem, kaulainajiem pirkstiem eņģeļa asinis, Ramskins blenza iekšā kambarī un ņurdēdams un rūkdams ošņāja gaisu.

21 Salve, Regina, mater misericordiae! Esi sveicināta, valdniece, žēlsirdīgā māte! ( Latiņu vai.)

Grabstrīta oda pēc puvušām jūraszālēm, no dubļainajiem, žūstošajiem Temzas krastiem vējš nesa asu dvaku. Soļojot prom no Blūmsberi laukuma, Bleiks bija pagājis garām ļaužu pulciņiem, kas vērās debesīs un nolūkojās uz dūres formas komētu augstu virs galvām. Kaut kādā dīvainā veidā viņš juta lepnumu, ka bija ieraudzījis to nākam. Plukatas skatīsies uz augšu ar bailēm, bet bagātie raizēsies tikai par sevi un saviem vēderiem. Bleiks savā vientulībā pacēla mēteļa apkakli, lai pasargātos no vēja un sargeņģeļa vārdiem, un klaudzināja ar zobena galu pa zemi tā, ka, metālam sitoties pret bruģakmeņiem, šķīda dzirksteles.

Trijos ātros soļos viņš atstāja ielu ar augstu sakrautajām avīžu kaudzēm un iegāja Chronicle redakcijā. Durvis bija vaļā, un iestādes priekštelpa neparasti tukša. Bija pazudusi pie rakstāmgalda sēdošā vecā sieviete ar vienu priekšzobu, kurš kā dzeltena akmens smaile rēgojās ārā no viņas krunkainajām, bālajām lūpām. Neviens baskājains avīžzēns neiebrāzās telpā, lādēdams garāmejošos džentlmeņus. Māja bija pilnīgi tukša un klusa.

Bleiks pacēla tārīta Chronicle numuru. Tur, pirmajā lappusē, zem gariem ziņojumiem par iepriekšējās dienas pakāršanām un jūrā pazudušajiem kuģiem, pavīdēja ziņa par komētu. Viss viņa mūža darbs bija izteikts vienā rindā gandrīz nesalasāmiem burtiem: "Zinātnieks atklāj jaunu zvaigzni, kas redzama no Zemes un neapdraud pilsētu…"

Lasīdams tālāk, Bleiks it kā dzirdēja lēdijas Flembergas balsi. Tā padarīja viņa atklājumu par kārtējo šarlatāna objektu vai zvērnīcas eksponātu. Avīze pauda: tas, ko lasītāji ieraudzīs debesīs, neradīs nekādas sekas; tā ir tikai vēl viena zvaigzne, kas paies garām vientuļajai planētai, notikums, par kuru nav jābrīnās vairāk kā par pakārtu cilvēku.

"Nebaidieties! Priecājieties par to, ko redzēsiet, kad komēta ies garām!" Bleiks izlasīja beidzamo rindu, it kā tā būtu nokritusi no paša Flemberga lūpām.

Nikni viņš saņurcīja avīzi rokās un izmeta uz ielas, tad paskatījās apkārt, lai sameklētu Jītsu un paskaidrotu sava nāciena iemeslu. Augšstāvā uz raupjās koka grīdas bija dzirdami soļi. Tad durvis aizcirtās un viss apklusa. Bleiks satvēra zobena sudraba rokturi. Lauvas galva ērti iekļāvās viņam rokā un remdēja apdeguma sāpes plaukstā. Bleiku mierināja apziņa, ka spieķveida makstī atrodas ass asmens. Doktors negribēja, lai viņu kāds negaidot pārsteigtu, tāpēc kāpa pa šaurajām kāpnēm uz augšstāvu.

Bleiks šķērsoja kāpņu laukumiņu, kas veda uz mazu darbistabu mājas aizmugurē. Sienas bija tumšas un netīras, notraipītas ar blāvi dzelteniem tabakas dūmiem. Gaisā virmoja spēcīga amerikāņu tabakas lapu smarža, kas jaucās klāt sasmakuša vīna dvakai. Apkārt valdīja pilnīgs klusums.

-   Jīts, kur jūs esat? Bleika balss atbalsojās telpā, kurā nebija nevienas dzīvas būtnes.

Viņš iegāja dziļāk telpā un pa kreisi ieraudzīja lielu ozolkoka galdu. Pie tā atradās ādas krēsls ar augstu atzveltni. Nogāzies uz galda kā gulošs lācis, Jītss bija atbalstījis galvu uz papīru kaudzes, ar kuriem bija piekrauts galds.

-   Dieva dēļ, Jīts, mostieties! Bleiks pabikstīja viņu ar zobenu.

Atbildes nebija. Jītss gulēja. Viņa galva ļengani nokarājās uz vienu pusi, no mutes sūcās gara, asinīm iekrāsota siekala.

-   Celies! Bleiks viņam iebikstīja stiprāk. Tagad nav īstais laiks gulēšanai.

Satraukumā viņš spēcīgi pagrūda Jītsu mugurā, lai pamodinātu no snaudas.

Lielais ķermenis noslīdēja uz grīdas un novēlās zemē kā ērglis izplestiem spārniem. Viņš bija miris to apliecināja zilās lūpas. Jītsa seju bija sašķobījusi baiļu izteiksme, un viņš ar nedzīvajām acīm stīvi blenza Bleikā. Krūšu vidū bija redzams kārtīgas dūres formas caurums, it kā kāds būtu Jītsam dzīvam izrāvis no krūtīm sirdi. Brūce bija izdedzināta cauri biezajai vestei un siltajam apakškreklam un cauri ādai ietiecās dziļi krūtīs.

Bleiks sāka klepot un rīstīties. Mironis, kuru viņš tik labi bija pazinis dzīvu, tagad, nāvē, viņu šausmināja. No blakustelpas atskanēja smagu soļu šļūkāšana pa koka dēļiem, tad ātra durvju aizciršana. Bleiks pagriezās, izvilka no maksts zobenu un turēja mirdzošo asmeni sev priekšā. Viņš iedomājās par Ābramu un vēlējās, kaut eņģelis būtu kopā ar viņu. Domās viņš redzēja otru istabu. Bleiks zināja, ka tajā atradīsies mazs skapītis ar biezām durvīm un tur viņš sastapsies ar savu likteni.

Bleiks ātri un klusu iegāja pa šaurajām durvīm. Šis bija Jītsa kabinets. Telpa bija piemētāta ar papīriem un atvērtām grāmatām. Zem lielā loga, kas pavērās uz sānielu, stāvēja milzīgs dīvāns, un stūrī uz galda, kas bija klāts vienai personai, uz šķīvja vēl aizvien gaidīja pusapēsta gaļa; ēdienu apgaismoja maza svecīte.

Redzamo aizmigloja savādas domas par Nemorensis un spēcīga vēlme to atkal redzēt, sameklēt, kur tā paslēpta. Šķita, it kā grāmata viņu sauktu dziesmā, kas skanēja ārpus laika. Bleiks lielās dusmās iedomājās par Agetu, pielēca pie dīvāna, ar zobenu cirzdams pa tā biezo audumu un plosīdams to kā ceptu cūkas miesu, izšķaidot pa istabu baltas spalvas. Tās mutuļoja gaisā kā pavasara sniegs, biezs un balts, un pārklāja grīdu ar dūnu segu. Bleiks atkal un atkal cirta pa dīvānu, vērodams, kā spalvas paceļas arvien augstāk gaisā un pārklāj viņu ar noplūktas zoss ietērpu.

Bleiks smiedamies atkrita uz dīvāna, bet tad vina sapņainība vienā mirklī pagaisa, jo no tumšās ozolkoka sienas tikai dažu pēdu attālumā atskanēja viegla klaudzināšana. Tā drīz vien kļuva ātrāka, nezināmi pirksti dauzīja pa sienu ritmā. No šiem sitieniem istaba sāka vibrēt, katrs panelis trīcēja un drebēja, un nu jau troksnis izklausījās tā, it kā nāktu no visiem istabas stūriem.

Bleiks pielēca kājās, turēdams zobenu izstieptu sev priekšā un vicinādams to uz priekšu un atpakaļ, it kā cirstu kādam neredzamam ienaidniekam.

-   Vari nākt laukā, radījum! Es no tevis nebaidos! viņš uzsauca caur izkaltušajām lūpām, balsij pie beidzamajiem vārdiem aizlūstot.

-   Noskaidrosim attiecības tūliņ un tepat, Bleiks kliedza, cerēdams, ka viņa teikto sadzirdēs Ābrams un aizmirsīs īgnos vārdus, ar kuriem viņš bija lūdzis, lai ļauj tam paveikt kaut vienu uzdevumu bez sargeņģeļa.

Klaudzināšana turpinājās un ar katru sitienu kļuva skaļāka. Troksnis ceļoja pa visu istabu kā rēgu bundzinieku pulka atskaņojums.

-   Liec mani mierā! Bleiks iesaucās, kad troksnis kļuva arvien skaļāks. Nāc laukā un cīnies aci pret aci…

Pēkšņi bungošana apklusa un iestājās baiss klusums. Gaisā pacēlās zosu spalvu mutulis. Bleiks zināja, ka viņa pretinieks ir tuvu; izjūtas vienā mirklī mainījās no drosmes līdz izmisīgām bailēm, un viņš centās iztēloties, kas sekos. Bleikam gribējās bēgt, bet kaut kas viņu saistīja uz vietas zinātnieks saprata, ka radījums, ar kuru viņam tūliņ nāksies sastapties, nav cilvēciska būtne, bet gan kāds spoks vai tumsas radījums, kurš teju teju nostāsies viņa acu priekšā.

Bleiks neredzēja, kā lēnām atvērās garā, plānā plāksne, kas sedza eju uz upi. Toties viņš saklausīja ciešo eņģu zemi stiepto čīkstoņu. Pagriezies Bleiks pamanīja sekarisu, kas stāvēja atspiedies pret sienu un grauza asinssarkanu sirdi, ko turēja rokā kā ābolu.

-   Bleik, klusā balsī, kas skanēja kā kaķa murrāšana, ierunājās sekariss, beidzot mēs esam vieni.

Ar pilnu muti košļādams Jītsa kunga sirdi, sekariss viņam uzsmaidīja.

-   Kāpēc tu viņu nogalināji? Bleiks jautāja, atkāpdamies no radījuma, kas stāvēja priekšā durvīm.

-   Man lika to darīt… Un man šī doma šķita pievilcīga. Sekariss piegāja Bleikam tuvāk.

Doktors ieraudzīja, ka pistoles šāviena brūce briesmoņa krūtīs ir sadzijusi un bojājumu klāj tumšas ādas laukums.

-   Būdams radījums, kurš izgatavots no dubļiem, tu esi labi izdziedināts, Bleiks noteica, un viņa acis šaudījās apkārt, meklēdamas glābšanās iespēju.

-   Man bija labs dziednieks. Tas atnāca pie manis iepriekšējā naktī un slacīja manas brūces ar eņģeļa asarām un savas sirds ilgām.

-   Ar eņģeļa asarām? pārjautāja Bleiks. Kāda šarlatāna un meļa zālēm?

-   Tu savādi runā par savu draugu, radījums noteica, un viņa acis iekvēlojās kā saule. Tu vari sev atvieglot šo mirkli un padoties man bez cīņas. Es to izdarīšu tikpat ātri kā ar to otru cilvēku. Viņš nomira tik viegli, tik jauki. Ieraudzījis mani, viņš gandrīz aizrijās pats ar savu mēli. Vispirms zaudēja valodu un pēc tam… sirdi.

Radījums vēlreiz nokodās no sirds.

-   Tas notiks ļoti ātri, es apsolu.

Radījums savādi, asi ieķiķinājās, un vieglajā vēja pūsmā lapas tam uz sejas nočaukstēja.

-   Es esmu vīrietis, un manī ir iekalta pārliecība nepadoties bez cīņas. Tāpēc nāc un ņem no manis, ko vēlies, bet tev nāksies par manu miesu pacīnīties, un manas dvēseles cena nav novērtējama.

-   Tātad tu domā, ka tev ir dvēsele? Ka tu dzīvosi arī pēc nāves? Neglaimo pats sev! Tev pieder tikai āda un kauli, un prāts, kas tos maldina. Tu esi derīgs tikai apēšanai un arī tikai daļēji. Sekariss iesmējās un meta Bleikam ar sirds atliekām.

-   Tad mans tērauds lai cīnās pret tavējo! izsaucās Bleiks un savicināja zobenu, lai apturētu sekarisu.

Starp baltajām spalvām, kas pacēlās no saplosītā dīvāna, zemē nolaidās dažas melnas. Tās krita arvien vairāk un laidās lejup kā tumša migla, piepildot istabu. No visām pusēm skanēja kovārņu klaigas. Tie pulcējās un riņķoja Bleikam virs galvas.

Viņš cirta putniem, kas metās lejā, tēmēdami viņam acīs. Bleiks notrieca vienu, tad vēl un vēl vienu. Ar katru asmens cirtienu kāds putns sasprāga melnās spalvās un Bleiks ieguva laiku. Putni knābāja Bleika miesu un ar saviem asajiem nagiem ķērās matos, bet sekariss gaidīja, līdz Bleiks nogurs. Gaisā parādījās aizvien vairāk putnu. Bleiks aizstreipuļoja istabas tālākajā kaktā. Sekariss vēroja katru viņa kustību.

Bleiks pagriezās, uzlēca uz dīvāna un ar zobena spalu izsita logu. Istabā iekļuva ielas troksnis, un kovārņu ķērkšana izplūda laukā no telpas spožajā Londonas rītā.

Bleiks nolēca uz grīdas.

-   Tu un es, sekaris, aci pret aci, un nekādi putni tev tagad nepalīdzēs.

Sekariss smiedamies nostājās viņa priekšā.

-   Tava drosme, Bleik, nāk mazliet par vēlu.

Ierēkdamies radījums lēca virsū Bleikam. Ar vienu

soli viņš bija saķēris Bleiku aiz rīkles un iekodies viņam sejā. Bleiks aizstreipuļoja atpakaļ un nokrita pāri dīvānam uz grīdas. Sekariss sekoja un, satvēris laupījumu, iespieda rokas viņam dziļi krūtīs. Kad sāpes pārņēma ķermeni, Bleiks iekliedzās. Viņa veste un žakete dega liesmās.

-   Padodies, Bleik, ļauj man izvilkt tavu sirdi, un es tev pateikšu patiesību par tavu dvēseli.

Bleiks belza ar zobena spalu briesmonim sejā, izšķaidīdams pa grīdu sausās lapas. Sekariss piespieda viņu pie sienas un ar neticamu spēku pacēla no grīdas ar vienu roku. Atvēzējis otru roku, tas sagatavojās nogalināt Bleiku, ar beidzamo tvērienu izraujot viņam no krūtīm sirdi.

Bleiks ar izmisīgu cirtienu trāpīja sekarisam virs plaukstas. Zaļā roka, nokrizdama uz grīdas, pārvilkās ar garozu, un pirksti locījās pa grīdas dēļiem kā mirstošs zirneklis. Sekariss nometa Bleiku zemē, bet tas cirta vēlreiz, tēmēdams briesmonim pa galvu. Uz visām pusēm kā rudens aukā pašķīda lapas. No trieciena radījums sagrīļojās un atkrita uz dīvāna. Bleiks uzlēca uz briesmoņa un tad tam pāri metās uz slepeno eju. Viņš iegrima tumsā, aizcirta aiz sevis durvis un sataustīja aizbīdni. Skrienot lejā pa apdrupušajiem pakāpieniem, nāsīs ieplūda upes dvaka Temza nāca arvien tuvāk. Augstu virs galvas skanēja koka šķelšanās. Sekariss lauzās cauri durvīm, lai dzītos pakaļ savam laupījumam.

Skriedams pilnīgā tumsā, Bleiks zvalstījās no vienas sienas uz otru, un viņam pār seju pinās biezi zirnekļa tīkli. Viņš sāka skriet vēl ātrāk, cerēdams aizbēgt, pirms radījums, kura soļi atbalsojās tunelī, viņu noķers. Gaisma kļuva spožāka, un Bleiks saules gaismā ieraudzīja šauras durvis. Sekarisa soļi tuvojās, uzbudinājumā tas kvieca kā resna cūka.

Bleiks ietriecās durvīs, satvēra atslēgu un pagrieza to. Durvis bija cieši aizdarītas, atslēga sarūsējusi un slīdēja laukā no rokām. Kviecieni nāca tuvāk. Bleiks cīnījās ar durvīm, nespēdams tās atvērt, lai izkļūtu brīvībā. Viņš pagriezās un ieraudzīja, ka radījums, šļakstinādamies cauri neskaitāmajām peļķēm, nāk ar katru sekundi tuvāk.

Bleiks nespēja izglābties. Viņš redzēja, kā tumsā uzmirgo radījuma acis un baltie zobi. Pēc desmit soļiem viņš būs notverts. Bleiks atvēzējās un ar vienu izmisīgu cirtienu trāpīja radījumam krūtīs. Inerce uzsvieda to viņam virsū, un spiediena rezultātā durvis pēkšņi padevās. To sarūsējušās eņģes no belziena salūza, un Bleiks kopā ar radījumu izripoja dienasgaismā.

Kādu mirkli viņi gulēja apdulluši uz mitrajiem, brūnaļģēm klātajiem pakāpieniem, kas veda uz upi. Tad sekariss pielēca kājās un Bleiks paskatījās uz briesmoni, kas blenza viņā saules apžilbinātām acīm. Tas grīļojās uz priekšu un atpakaļ, no ievainojuma krūtīs sūcās zaļas asinis un plūda lejup pa viņa vēderu kā sūnu plīvurs. Bleiks vēlreiz cirta radījumam pa kājām. Zobens iztriecās cauri īves koka kaulam. Sekariss sagrīļojās un atkāpās, un krita no vairāku pēdu augstuma dziļajā vecās upes ūdeni. Bleiks apgriezās, paskatījās pār malu un ieraudzīja, kā briesmonis šūpojas straumē ar seju uz leju, tad, lēnām griezdamies, nogrimst biezajā, brūnajā straumē.

-   Interesanti, noteica kāda balss ēnā. Es gudroju: kā tu tiksi galā ar sekarisu?

Saules gaismā iznāca Ābrams Rikardss. Viņš uztupināja uz degungala zilā stikla brilles un aizbāza stiepļu kājiņas aiz ausīm.

-   Tāds radījums kā šis spēj daudz ko pārdzīvot, un es nekad neesmu redzējis kādu no tiem noslīkstam. Lai nogalinātu sekarisu, galvenais ir atplēst viņam krūtis, atrast austeres čaulu, kas ievietota tam sirdī, un sašķaidīt to. Tad radījums patiešām būs miris.

-   Tātad tu visu laiku biji te kā tāda muļķa aukle, gaidot, kad tumsā ieraudāsies bērns, Bleiks sacīja, pieceldamies kājās un atkāpdamies atpakaļ tuneļa ieejā.

-   Drīzāk jāsaka: es biju ieintriģēts. Ābrams pasmaidīja. Es apsolīju, ka neiejaukšos, un turēju savu vārdu. Kad redzēju, ka esi uzvarējis, tad parādījos.

-   Un ko tu būtu darījis, ja es nebūtu ņēmis virsroku? Bleiks jautāja.

-   Tad tu būtu miris. Es apsolīju neiejaukties un būtu aizvedis tavu dvēseli uz nākamību un klausījies, kā tu žēlojies, ka ļāvu tev nomirt. Eņģelis pavērās debesīs.

Bet tev priekšā stāv lielāka problēma par sekarisu, viņš piebilda, rādīdams uz komētu, kura bija skaidri saskatāma augstu debesīs. Zvaigzne virzās mums virsū, un tagad nekas to neapturēs.

Bleiks pacēla acis un ar šausmām ieraudzīja baltas svēdras, kas stiepās rīta debesīs, bet tikmēr pār pilsētu sāka līt simtiem gabaliņu debesu ledus. No katra debesu stūrīša nāca minimeteorītu dobjie vaidi. Tie iztvaikoja un uzsprāga augstu virs galvas. Dažu sekunžu laikā virs Londonas parādījās milzums krusas graudu, kas bija atlūzuši no komētas un traucās uz Zemi kā nākamo notikumu vēstneši. Tie šāvās cauri atmosfērai šņākdami un mutuļodami. Karstums atkausēja daudzas tonnas sasalušu dubļu un kvarca kristālu, kas atceļoja cauri laikam un telpai, lai bombardētu Zemi. Kad kristāli sasniedza Zemes virsmu, debesis atsprāga vaļā visā krāsu spektrā.

Bleiks skrēja uz kāpnēm. No krastmalas viņš varēja redzēt lielo Svētā Pāvila katedrāli, tās plašais jumts vīdēja kā otrādi apgriezts šķīvis, kas sprāgstošo debesu gaismā mirdzēja visās varavīksnes krāsās.

Atskanēja garš, pērkonam līdzīgs dārds, un kūstošā ledus un akmeņu aplis izlauzās cauri atmosfērai kā milzīga tauku lode, kas tiek mesta cauri liesmām. Tā ietriecās baznīcā, un pilsētas ielās atbalsojās kliedzieni. Trieciena vilnis aizbangoja pa laukumiem un sānielām, nostumjot malā visu, kas gadījās ceļā, un iznīcinot nevarīgos, kuri bija par vecu, lai skrietu. Likās, ka visa pilsēta metas bēgt uz upi, un, kad beidzamie debesu akmeņi krita uz zemi, pūļa panika un aurošana nāca tuvāk.

Bleiks ar bezcerību acīs paskatījās uz eņģeli.

Ej iekšā tunelī! Ābrams mierīgi noteica. Drīz ies vaļā īsts vājprāts.

22 nodevība un plūdi

zili zem Monumenta, pazemes kambarī, ielauzās f troksnis no krītošo debesu akmeņu dārdēšanas. Sienas sadrebināja trieciens Svētā Pāvila katedrālei. Svečturis notrīcēja, un kambara grīda kustējās uz priekšu un atpakaļ, nosviežot gūstekņus zemē un izceļot no eņģēm durvis. Ramskins iemetās telpā un griezās riņķī, ņurdēdams kā krātiņā iesprostots pērtiķis. Viņš iesita Tegatusam un tad caur durvīm izgaisa kāpnēs. Tālumā bija dzirdama viņa skrāpēšanās.

-   Pilsētu ir skārusi vēl viena nelaime, Tadeušs noteica, piecēlies kājās. Varbūt tas mainīs viņu plānus attiecībā uz tevi.

-   Kādus plānus, Tadeuš? Kas ir šie viņi, un kāpēc tie ir izvēlējušies tieši mani? Ageta jautāja.

-   Tie ir jaunas nākotnes, jaunas sabiedrības veidotāji. Spriežot pēc tā, ko man teica Morbuss, mēs abi esam notiekošā būtiska sastāvdaļa. Norisinās kaut kas tāds, ko mans vājais prāts nespēj saprast, bet es zinu, ka vini mums nenodarīs neko ļaunu.

-   Es nevēlos šeit palikt, Tadeuš. Tev jāpalīdz mums izglābties. Mēs varētu atdot viņiem grāmatu, tā tagad tikpat nav lietojama. Ageta satvēra viņu aiz rokas.

-   Mums vajadzētu palikt, bērns, un paskatīties, ko viņi vēlas. Nedomāju, ka viņi grib nodarīt mums ko ļaunu, varbūt vienīgi eņģelim, Tadeušs atbildēja.

-   Nejau tevi pārtaisīs par Ramskina draugu, Tegatuss dzēlīgi noteica. Es gan labprātāk izmantošu katru iespēju izbēgt nekā gaidīšu, kad viņi atnāks un no manis uztaisīs cāļa gaļu.

-   Es iešu kopā ar Tegatusu, Ageta sacīja, atlaizdama vaļā Tadeuša roku. Tu redzi, ko tas radījums ar viņu ir izdarījis! Viņš nav pelnījis nāvi, mums jātiek no šejienes laukā.

-   Es saku, mums jāpagaida. Mēs varam ar viņiem parunāt, pastāstīt, kur ir paslēpta Nemorensis, un izkaulēt sev brīvību. Ar mums viss būs kārtībā, cietīs tikai eņģelis.

Tegatuss piegāja pie durvīm un pavilka eņģes, izlauzdams tās no sienas. Slēdzene atsprāga vaļā, un durvis nokrita, ielaizdamas no tuneļa auksta gaisa pūsmu.

-   Es aizeju. Esmu diezgan cietis. Ja vēlaties, nāciet līdzi, bet atrašanās šeit ir ļāvusi man saprast, kur esmu piederīgs un ko esmu pametis. Varbūt ir kāds veids, kā es vēl varu salabt ar savu Kungu.

-   Ageta, kur ir grāmata? Pasaki man, kur tā ir! Tadeušs uzstāja. Viņa balss bija mainījusies un dusmu pilna. Jebkurš maigums viņa skatienā bija zudis. Es gribu to uzzināt, pirms tu dodies prom. Ramskins jebkurā brīdī var ierasties un jūs noķert.

Meitene apjauta, ka kaut kas nav kārtībā. Tadeušs runāja skaļi, it kā gribētu, lai viņu sadzird. īsā laika sprīdī viņš bija mainījies un izklausījās vairāk pēc tēva nekā drauga. Ageta saprata, ka ir tikai meitene, kuru izmanto tā dēl, ko vina zina un ko var izdarīt. Vina atkāpās, cenšoties pieiet tuvāk Tegatusam, un visas naidīgās domas pret eņģeli ātri izgaisa.

-Ja es tev pateikšu, kur atrodas grāmata, vai tu ļausi man aiziet? meitene jautāja, pastiepusi roku pret eņģeli.

-   To varētu apsvērt, sacīja Tadeušs. Es mēģinātu viņus pārliecināt, lai atstāj tevi dzīvu.

-   Vai tu patiešām esi gūsteknis? Ageta jautāja, pieiedama tuvāk durvīm.

-    Gūsteknis-viesis, kuru saista kāda viltība, bet joprojām draugs, kurš zina tavu nākotni, Tadeušs, pieliecis galvu uz vienu pusi, klusu noteica. Zinot, ka viņa skarbie vārdi ir ievainojuši meitenes sirdi, Tadeušs pasmaidīja. Tev būs drošāk, ja paliksi šeit. Ļauj, lai eņģelis iet, un mēs varēsim ieturēt maltīti, kuru tev apsolīju. Patiesībā es grasījos vaicāt, vai tu gribi nākt strādāt pie manis un kļūt par grāmatnieci, Londonas lielāko smalku grāmatu sagādnieci.

Tadeušs runāja ar lepnumu, saraucis uzacis, un smaidīja, raustīdams degunu kā liels trusis.

Ageta atlaida Tegatusa roku un atbildēja smaidam. Viņas acis meklēja drauga sejā niecīgākās melu pēdas. Gaidīdams atbildi, Tadeušs saglabāja sejā smaidu tik ilgi, līdz tam vairs nebija nozīmes.

-   Es iešu prom kopā ar eņģeli. Ageta palika pie sava un devās uz durvīm. Man ar šiem cilvēkiem nav nekā kopēja. Dzīve ir kas vairāk nekā tas, ko es varu apēst, vai smalkas drānas kā Flītstrītas dāmām.

Meitene apklusa un mirkli padomāja.

-   Domāju, ka tavs veikals nav man piemērots, es nekad nekļūšu par grāmatu tirgotāju.

Ageta pagriezās un palūkojās uz Tegatusu. Eņģelis izvilka no svečtura divas lielākās sveces, pamāja uz vaļējām durvīm, un viņi atstāja telpu, lai dotos iekšā tuneļa tumsā.

-   Pagaidiet, es iešu jums līdzi! Tadeušs iesaucās, norāva no rokām saites un skrēja tiem pakaļ. Es nevaru šeit palikt. Esmu ne tikai Morbusa gūsteknis.

Ageta un eņģelis skrēja pa tuneli, un ar katru soli tuvāk nāca Temzas skaņas. Tadeušs taustījās tumsā, cenzdamies neatpalikt no viņu mirgojošajām ēnām un turēties tuvu soļu skaņām. Tegatuss bija cieši satvēris Agetas roku un vilka viņu uz priekšu. Abi sačukstējās, cerot, ka Tadeušs nesaklausīs viņu vārdus.

-Ja mēs izbēgsim no tuneļa, tad varēsim atgriezties grāmatveikalā un paņemt Nemorensis, Tegatuss sacīja, steigdamies uz priekšu pa ūdeni, kas kļuva arvien dziļāks. Grāmatai jāatgriežas debesīs, vai arī tā ir jāiznīcina. Es nedrīkstu to atstāt viņu rokās. Tavā draugā ir kas tāds, kam es neuzticos.

Ageta neatbildēja, bet juta, ka piekrīt eņģelim. Viņa tik daudz bija domājusi par draudzību, sapņojusi par to, bet tagad saprata, ka Tadeušs slēpj vairāk, nekā viņa par to zināja.

-   Pagaidiet mani! tālumā skanēja grāmatnieka vārgā balss. Jums ir gaisma, bet es eju tumsā.

Viņi neņēma šos vārdus vērā un brida pa straumi tālāk. Ageta paskatījās augšup un sveces gaismā ieraudzīja lielu, baltu žurku, kas bija izlīdusi no alas. Tā noraudzījās meitenē ar vienu melnu aci, kustinādama ūsas un noskurinādama no ādas ūdeni. Augstu viņiem virs galvām bija saklausāma panika, kas arvien pieņēmās spēkā. Ļaudis pameta savu iedzīvi un glāba, ko varēja. Ratu riteņi dārdināja pa bruģi, un nabaga cilvēku kliedzieni atbalsojās arī tuneļu labirintā, kas saistīja visas pilsētas daļas.

-   Vai vēl tālu? Ageta jautāja, brizdama līdz ceļiem ūdenī.

-   Līdz atradīsim ceļu laukā no šejienes, eņģelis, zaudēdams pacietību, atbildēja. Drīz mēs sasniegsim upi un no turienes atradīsim tiltu.

-   Es zinu ceļu! Tadeušs no aizmugures iesaucās. Pagaidiet mani, un es izvedīšu jūs no šejienes.

Viņi pielika soli. Tegatuss apstājās un ieklausījās tālajā dārdoņā, nebūdams pārliecināts, vai aiz Tadeuša nedzird soļus.

-   Lai viņš labāk nāk ar mums, eņģelis sacīja Agetai. Tad mēs vismaz zināsim, ja viņš plānos kādu ļaunprātību.

Tadeušs steidzās, cik ātri vien varēja, lai panāktu abus bēgļus.

-   Mēs vēl varam atgriezties, Ageta, es varētu ar viņiem parunāt…

Viņa seju ar dziļajām grumbām izgaismoja svece divu tuneļu krustcelēs.

-   Mēs ejam tālāk, sacīja eņģelis, norādīdams uz priekšu, kur tunelis straujā kritumā virzījās uz upi.

Ja vēlies, vari palikt šeit, bet meitene negrib piedalīties tavās blēdībās.

Tunelī spalgi atbalsojās apslāpēti kliedzieni no virszemes, skaņas nāca no visām pusēm. Ageta juta mugurai pārskrienam aukstus drebuļus, katrs matiņš viņai uz galvas saslējās gaisā kā zaķim.

-   Kas tur notiek? meitene jautāja, ejot blāvās gaismas virzienā.

-Vēl viena debesu trīce vai kaut kas vēl šausmīgāks, Tadeušs, saņemdams viņu aiz rokas, skumji noteica. Mums jāgriežas atpakaļ, tā būs drošāk.

-    Tev, bet ne man, atsaucās Tegatuss un vilka Agetu prom. Mēs iesim tālāk, bet tu vari palikt. Es jūtu, ka patiesībā tu nemaz negribi nākt kopā ar mums. Kāpēc tad tev neuzturēties šeit? Tu vari palikt un spēlēties ar to resno suni, ar kuru, kā rādās, esi labos draugos. Viņu sauc par Ramskinu, vai ne?

Eņģelis pataustīja nagu pēdas sev uz sejas, tad iebikstīja Tadeušam krūtīs.

-   Viņš taču nesteidzas pakaļ, lai tevi uzmanītu? Tegatuss jautāja. Ir jauki, ja ir draugs, kas par tevi rūpējas, dēmonisks klēpja sunītis, kurš ilgojas pēc tevis, Tadeuša kungs.

-   Ko tu ar to domā, Tegatus? Ageta vaicāja.

-   Pajautā viņam, Ageta, kas īstenībā notiek! Ja viņš teiks patiesību, tevi sagaida pārsteigums.

-   Neklausies viņā, Ageta! Viņš tikai grib mūs abus izšķirt. Eņģeļi nezina cilvēku ceļus. Tie dzimuši ellei, dzimuši, lai kristu no savas godības, kaut drusku paostot kādas bufetnieces priekšautu… Ko tad tu tur nobaudīji? Absinthium vai džinu, vai kaut ko vēl smalkāku? Tadeušs jautāja, noglāstīdams eņģelim seju.

-   Te nu mūsu kopā būšana beigsies! sacīja eņģelis, sagrāba Tadeušu aiz rīkles un pacēla virs ūdens.

Tadeušs spirinājās, lai atbrīvotos.

-   Vai tu izmantosi maģiju? Ageta jautāja, kad eņģelis uzsēdināja Tadeušu uz žurku apsēsta plaukta, kas stiepās visā tuneļa garumā.

-   Nē, kaut ko daudz spēcīgāku, Tegatuss izsaucās.

Iebelzis Tadeušam divreiz ar dūri pa seju, eņģelis

nometa to uz aukstā, slapjā akmens. Žurkas rosījās pāri samaņu zaudējušajam Tadeušam, un Tegatuss redzēja Agetas sejā pārsteigumu.

-   Viņš ir viens no tiem, tā bija tikai viltība. Tadeušs bija ēsma lamatās, un tieši tu esi tā, ko viņi meklēja.

-   Viņi teica, ka tevi pārvērtīs.

-   Un vini to darītu tā ir dala no manas nākotnes.

Tad, kad eņģelis ir kritis, kad tas ķeras pie pasaules lietām un vēlas kļūt par cilvēku, tā notiek. Mēs maldinām sevi, ka tas ir tik tālu nākotnē, ka seku nebūs, ar visu sirdi mēs cenšamies izbaudīt cilvēka dzīvi, bet, ja esam spēruši šo soli, krītam arvien dziļāk bedrē kā ikviena kaitīga ieraduma gadījumā, un ķermenis, kurā mēs mājojam, pauž mūsu netikumu.

-   Vai tu tomēr nevari mainīties? Ageta jautāja, un viņi aši soļoja uz priekšu, atstājot Tadeušu guļam pie žurkām.

-   Kad tas radījums tur, kambarī, mani saķēra, es sapratu, par ko esmu kļuvis. Vienā mirklī es ieraudzīju, kā sirds ilgošanās dēļ esmu nodevis savu dzīvi un aizmirsis mērķi. Mani bija savaņģojusi Tumsas karaliene, un ne tāpēc, ka viņai piederētu vara, bet gan tādēļ, ka pats to vēlējos. Biju kodis no aizliegtā augļa un atzinis to par labu esam.

-   Tur, veikalā, es tevi ienīdu, gribēju, lai tu mirsti un atstāj mani…

-   Tā nebiji tu, bet gan grāmata tai piemita spēks, kas mainīja tavas domas, un pret to tu nebiji pasargāta. Tegatuss apstājās un ieskatījās meitenei sejā, turot sveci virs galvas un ļaujot gaismai uzplaiksnīt uz zemajiem tuneļa griestiem.

-   Es dodos atpakaļ uz veikalu. Atradīšu Nemorensis un iznīcināšu to. Paņemtu to līdzi uz debesīm, bet man nav ne jausmas, kā nokļūt tur atpakaļ. Mans prāts tik ilgi ir bijis piesaistīts zemes lietām, ka esmu aizmirsis lidot. Tegatuss iesmējās. Bet, tā kā man nav spalvu, tad, pat ja…

Viņš apklusa. Tālu aizmugurē atskanēja brēciens, kuru eņģelis pazina, tunelī atbalsojās briesmoņa gaudošana. Tur, gari, skaļi kaukdams, viņus meklēja Ramskins.

Tegatuss paskatījās uz Agetu un uzsauca, lai viņa skrien. Abi kopā traucās pa tuneli, šļakstinādamies pa ūdeni tā, ka gandrīz nodzisa sveces. Skrienot eņģelis sargāja gaismu ar plaukstu, un liesma meta ēnas garu, melnu nagu formā šķita, kāds briesmonis lavās pāri jumtam. Tālumā vīdēja maza gaismiņa. Ar katru mirkli tā tuvojās un tāpat arī Ramskina soļi.

Ageta sasniedza durvis pirmā. Tās bija mazākas par viņu, maza bērna augumā. Meitenei izdevās izspraukties pa tām rīta gaismā. Tegatuss iespraucās atverē, bet izmisīgā šļakstināšanās ar katru sekundi nāca tuvāk.

-   Izvelc mani ātri laukā! eņģelis uzsauca Agetai, un viņa iemeta sveci upē, kas plūda apakšā.

Ageta vilka un vilka viņu aiz mēteļa, cenzdamās dabūt ārā no tuneļa ieejas. Bet Tegatuss bija iesprūdis, iesprostots sava lielā auguma dēļ, iesprūdis durvju ailā.

-   Tev būs jāiet tālāk vienai, viņš iesaucās. Viņi vismaz netiks man garām, ja vien neizēdīsies man cauri.

Ageta satvēra eņģeli aiz galvas, atspiedās pret sienu un vilka visiem spēkiem.

-   Tagad stumies! meitene uzsauca, un pēkšņi eņģelis izlidoja laukā kā korķis un nokrita uz takas.

Ageta ātri aiztaisīja aiz viņa durvis.

Visapkārt skrēja cilvēki, un krastmalā skanēja kliedzieni un raudas, kad satrakotais pūlis piepildīja savas ķerras un ratus, kraujot tajos augstas mantu kaudzes. Haoss bija sajūtams tāpat kā aukstais vējš, kas pūta ielās. Visur skanēja klaigas, cilvēku prātus bija pārņēmusi panika, un vēlme palikt dzīviem atņēma tiem katru cienību. Ageta noraudzījās šajā ainā, šķiet, veselu mūžību. Tālumā Svētā Pāvila katedrāle izskatījās pēc milzīgas saplīsušas olas, tās jumts bija ielauzts, un no sabojātās vietas cēlās tieva dūmu strūkliņa. Lai izglābtos no niknā spēka, kas bija nokritis no debesīm, laivinieki uz upes sparīgi airējās uz dienvidu krastu, vilkdami līdzi peldošu kravu, piesietu pie laivām.

-   Mums ātri jānokļūst grāmatveikalā, Tegatuss sacīja, izraudams Agetu no sapņošanas.

Šajā mirklī Ramskins izlauzās pa tuneļa durvīm. Viņa groteskā galva izspraucās cauri kokam un blenza uz Agetu, rūcot un spļaujot asiņainas siekalas. Tegatuss paķēra nelielu mučeli un svieda ar to radījumam; tas atsprāga atpakaļ tumsā.

Tas mums nesekos, Tegatuss noteica un sāka skriet. Ir dienasgaisma, un viņš neriskēs parādīties saulē. Pie tumsas pieradušam saules starojums sagādā sāpes. Viņš mūs mēģinās izsekot nākamajā naktī.

Ageta nejuta mierinājumu. Visu ķermeni pārņēma draudu sajūta. Tā pārvērta kājas svinā un lika vēderam sagriezties no baiļpilnajām domām. Skrienot aiz eņģeļa šajā trakojošajā pilsētā, viņa centās neatpalikt un nespēja domāt ne par ko citu kā vien par sagrāvi, kas nākusi pār pilsētu, un par šausmīgajām izmaiņām savā dzīvē. Sekoja sāpīga vainas un izmisuma izjūta. Tā asi atsauca atmiņā neapmierinātību ar dzīvi, kas bija uzjundījusi viņā domas par labāku nākotni, augstāku ideālu. Un, lūk, rezultāts! Ageta bija vēlējusies ko vairāk Hezrīnas bagātības, lēdijas dzīvi. Tagad vēlēšanās pacelties virs ikdienišķā bija piepildījusies. Šīs šausmas bija maksa par viņas sapņiem, atgādinājums, ka it viss, kam viņa pieskaras, ir nolemts iznīcībai un nāvei.

Skrienot domas traucēja šausmu ainas mirušie, kurus bija notriekuši zemē panikas pārņemtie ļaudis. Tie atgādināja Agetai par Hezrīnas teikto, un meitene saprata, ka viņai jāatrod Hezrīna, jāizstāsta notikušais un jāpiekrīt visam, ko tā piedāvās. Prātā nāca šaurās sānielas vīzija: Hezrīna, tērpusies garā, melnā apmetnī, smalkā kariete ar zīdaini melnajiem zirgiem. Viņa to sameklēs vēlreiz un šonakt kā apliecinājumu draudzībai un gatavībai pakalpot paņems līdzi Nemorensis.

Pa ceļu, kas veda uz Londonas tiltu, paskriet nebija iespējams. Cilvēku plūsma virzījās kā lēna, netīra upe, kas cauri vārtu kolonnām izplūda uz tilta akmeņiem. Ageta cieši turējās pie eņģeļa mēteļa apmales, un viņi ar pūlēm virzījās cauri ķermeņu biežņai, kas nesa viņus uz priekšu pret pašu gribu kā pavasara plūdi. Tilta tālākajā galā vīdēja grāmatveikala ieeja. Izkārtne, šūpodamās svaigajā vēsmā, čīkstēdama aicināja iekšā.

Tegatuss izlauza ceļu tuvāk veikala durvīm. Visās viņa kabatās tūliņ ienira neredzamas rokas un tad, apmulsušas par to tukšumu, atkal izlīda laukā. Ageta, skatīdamās seju jūrā, cieši turējās pie eņģeļa. Viņu kā korķi, kas šūpojas ūdenī, nesa arvien tuvāk veikala durvīm, un plūdu sajūta pastiprinājās. Meitene pacēla skatienu. Viņa pirmoreiz saprata, ka ēkas jumts līdzinās savādai pilij ar augstiem vaļņiem un sīkām šaujamlūkām augšstāva logu vietā. Cietokšņa mūru izrobojumā, izcirstas akmenī, vīdēja pazīstamās diakas sejas notekcaurules, kas aizsargāja no neredzama ienaidnieka. Augstu virs galvas, mirgodama spožajā rīta saulē, rēgojās komēta. Debesis no uzsprāgušo debesu akmeņu daļiņām vizēja sudrabā.

Agetas roka tika atrauta no eņģeļa, un plūsma viņu aiznesa sāņus.

Tegatus! meitene iekliedzās, ienirdama dziļāk pūlī.

Viņa juta, ka slīkst, ka neprātīgais pūlis tūliņ viņu samīs zem kājām. Tegatuss pagriezās un ieraudzīja, kā Ageta, pakāpeniski pazuzdama cilvēku jūklī, sniedzas tam pretī. Viņš ātri pastiepa roku, saķēra meiteni aiz plaukstas locītavas un vilka sev klāt pretēji ļaužu plūsmai. Ageta kliedza no sāpēm, jo viņas roku nostiepa ļaužu masas svars. Kāds vecs vīrs ar garu spieķi un sirmu bārdu pacēla meiteni no zemes, un eņģelis pievilka viņu sev klāt. Ageta redzēja, ka vecais vīrs paklūp, un vinu acis uz mirkli satikās. Tad viņš tika iesūkts plūstošajā masā, un pūlis collu pa collai aprija viņu sev zem kājām, neliekoties ne zinis, kas viņš ir un ko dara. Vīrieša kliedzieni palika neievēroti.

Tegatuss turējās pie veikala durvīm kā pie drošības enkura un ar otru roku vilka Agetu sev klāt. Meitene iekrita tam rokās un nonāca drošībā kā uz salas.

Abi iegāja grāmatveikalā un, lai iekšā neieplūstu ļaužu paisums, aizbultēja durvis, noslēdzoties no trokšņa un haosa. No neskaitāmajām tumšo sējumu rindām dvesa pilnīgs klusums un gadsimtu zinības.

Gar sienu skanēja sīku pēdiņu steidzīgie soļi, un veikala stūrī, līdzās vecajam kamīnam, uz akmeņiem pavīdēja tumša ēna. Tur sāka veidoties mazs radījums, kurš lēnām ieņēma formu, gabalu pa gabalam razdamies no putekļiem, kas krita lejup kārta uz kārtas. Vispirms parādījās divas spožas acis, tad auss veidols un mazs podziņas deguntiņš tas viss bija tīts samudžinātu gaišu matu plīvurā. Drīz viņu priekšā materializējās sīka skukīte.

Jums jāiet prom, bērns raudulīgā balsī sacīja. Te jums nav droša vieta.

23 le grand denouementLielais risinājums. (Franču vai.)

esen es satiku cilvēku, kurš netic eņģeļiem, Bleiks sacīja, nolūkodamies pāri Temzai, kas nerimtīgi plūda uz jūru. Viņš teica, ka tādu nemaz neesot. Tas bija dienā pirms debesu trīces un komētas parādīšanās.

Zinātnieks pieklusa un skumji paskatījās uz Ābramu.

-  Ja vien viņš tagad būtu šeit un redzētu to, ko redzu es! Bleiks piebilda, noraudzīdamies uz otrādi apgāztu laivu, kas griezdamās virzījās uz Londonas tilta pusi. Tās pasažieri peldēja ūdenī ar seju uz augšu kā ūdri, kas gozējas saulītē.

-  Mana iztēle ir saspringta līdz beidzamajai robežai, un tagad mani pārsteigt nekas vairs nespēs. Manas acis vairs nevar mani maldināt, jo mans prāts ir pārāk uzbudināts. Jūtu, ka dzīve nekad vairs nebūs tāda kā agrāk. Pasaki: kāpēc tas viss noticis?

-  Tu esi izlasījis Nemorensis, tu esi kabalas meistars pasaki tu man, o, gudrais!

-  Agrāk man šķita, ka zinu visu un protu noteikt, kas notiks, bet, kopš man piederēja grāmata, es kļuvu par citu cilvēku, kļuvu apsēsts ar saviem aprēķiniem un novērsos no patiesības izzināšanas.

-   Zinātnieks, kabalists, kas vienmēr meklē atbildi un nekad to nepieņem, eņģelis atbildēja. Manī vienmēr rada izbrīnu, lūk, kas: katrreiz, kad tiecies pēc apskaidrības, tu dedzīgi turies pie kādas vecas ticības. Paskaties uz sevi tu esi zinātnieks, cilvēks, kurš dzīvojis savu dzīvi īstenībā, un nu tu meklē patiesību kaut kādās dīvainībās. Jo vairāk tu atklāj, jo vairāk centies paslēpties pagātnē.

-   Jo vairāk es atklāju, jo vairāk slēpjos maģijā, Bleiks atteica. Es it kā bēgu no modernās pasaules uz kādu labāku vietu pagātnē. Vienmēr esmu baidījies dzīvot šajā laikā un vietā. Varēju atrast sevi, vai nu ielūkojoties nākotnē, vai arī dzīvojot pasaulē, kāda tā varētu būt. Pašreizējā laikā ir pārāk daudz notikumu, tā prasības ir lielākas, nekā es jebkad esmu varējis izturēt.

-   Tā ir dzīves zaimošana, Ābrams turpināja gandrīz čukstus. Katrs elpas vilciens ir šābrīža svētums, tas ir vērtīgs un unikāls, un kā tāds tas jāizbauda. Dzīvošana pagātnē noved pie rūgtuma, vēlēšanās būt nākotnē ir dzīves izšķiešana. Tu nevari atļauties velti tērēt pat sekundi, tā var būt beidzamā… Un viss, par ko tu spēj domāt, ir grāmatas lappuses un tas, ko atklāsi?

-   Es sāku kļūt par kaut ko vispārīgu. Bleiks atbildēja tā, it kā beidzot būtu sapratis.

-   Pie tā vainīga Nemorensis. Tā atrod tavas vājās vietas un tās palielina. Tos, kuri alkst pēc zināšanām, tās spēks aizved pa maldu ceļiem. Tos, kuri meklē varu, tās ietekme apdullina, un tie, kuri ir sarūgtināti, ieraujas sevī kā gliemeži. Tie sauc tevi no savām paslēptuvēm, vēlas, lai tu tos no jauna izved gaismā. Nemorensis ir vajadzīga tās vergu dievināšana, un tu to dari. Tā kliegs par savu klātbūtni un vilks tevi sev līdzi pat līdz pasaules malai, un viss, kas man jādara, ir jāseko tev, un tad tā atkal būs manējā.

-   Atkal? Bleiks pārjautāja, pārsteigts par dzirdēto.

-   Es biju tās glabātājs. Šo grāmatu es nozagu tam, kurš to uzrakstīja. Nemorensis sākās kā mūsu ģimenes vēsture, tad tās radītāja sāka piepildīt savas vēlmes, kas nedeva mieru viņas sirdij. Viņa pieplūdināja grāmatu ar Mūsu Kunga runām un meloja, izkrāpjot mūsu mantojumu. Tajā tika teikts, ka mēs esam vienlīdzīgi ar Viņu, ka neesam Viņa radīti, bet gan vienkārši tādi paši kā Viņš. Putekļi no putekļiem, pelni no pelniem.

Ābrams pārtrauca runāt, cerot, ka Bleiks būs uztvēris teiktā svarīgumu.

-    Hezrīna bija tik jauks eņģelis, tik skaists, un tajā slēpās viņas viltus. Eņģelis pavērās debesīs uz komētu, kura planēja augstu gaisā. Hezrīna atsauca šo komētu no kosmosa. Kad viņas spēks pieauga, kopā ar to auga arī alkatība. Viņa vēlējās būt par karalieni divās karaļvalstīs zemes un debesu un pārvaldīt tās kopā ar savu brāli Pirateonu. No grāmatas ir kāds labums tā pareģo, ko šī sieviete darīs turpmāk. Ar tās palīdzību mēs zināsim, kā viņu sakaut. Ir kas tāds, kas viņai jāizdara. Pēc katriem tūkstoš gadiem Hezrīnai ir jāpārtop. Reiz mēs atnācām dzīvot uz Zemes, un pār mūsu garu valda Zemes pievilkšanas spēks. Eņģelis var drīz vien pārtapt par rūcošu briesmoni. Viņas laiks atkal tuvojas, viņai būs jāpieņem cita identitāte. Vienīgais veids, kā to izdarīt, ir nozagt ķermeni cilvēkam, par kuru viņai jākļūst. Tai jābūt viņu abu dzimšanas dienai, un tam jānotiek pilnmēness naktī. Rīt ir tāds mēness, un kaut kur ļoti tuvu atrodas kāds, kuram tiks nozagta dzīve.

-   Vai tu zini, kurš tas būs? Bleiks vaicāja.

No Cīpsaidas puses nāca kliedzieni. Tie planēja pāri pilsētas torņiem kā krītošas lapas, un zvani vējā skanēja roku neieskandināti.

-   Tai jābūt meitenei pašā plaukumā, tīrai un nevainīgai. Hezrīna vienmēr atrod meitenes, kurām piemīt zināms spēks. Viņa tās izvēlas brīdī, kad meitene piedzimst, un vēro to dzīvi. Viņas piekritēji novēro bērnu gadiem, un tad, pareizajā laikā, bērns tiek nozagts un Hezrīna ir pārtapusi.

-   Rīt ir mirušo piemiņas diena, tā ir manas kalponītes Agetas Lemjēnas dzimšanas diena. Tad es viņai vienmēr piešķiru brīvdienu. Bet viņa nozaga. Nemorensis un aiznesa to.

-   Tad viņa var būt īstā, un tāds bija patiesais iemesls, kāpēc tev tika piešķirta grāmata. Vai tevi nekad nemāca jautājums, kāpēc tā uzradās pie tevis? eņģelis jautāja, paturēdams noslēpumā savu tikšanos ar Agetu.

-   Es nospriedu, ka tā ir dāvana no dieviem, kura man piešķirta drošai glabāšanai.

-   Tā tev tika dota, lai bērns nonāktu tās ietekmē, lai viņas prāts atvērtos gara lietām un viņai tiktu nozagta tās jaunība. Tu esi bandinieks viņas spēlē, lēdijas Flembergas pārejoša iegriba.

-   Viņa grib redzēt pilsētu sagrautu un visus cilvēkus līdz ar to, Bleiks teica, dzirdēdams, kā pieņemas spēkā suņu gaudošana.

-   Tie baidās no debesīm, nojauš, kas tuvojas, un savā niknumā dara to, ko bailēs darītu jebkurš dzīvnieks, eņģelis sacīja, savilcis uz augšu mēteļa apkakli. Tas uzbrūk saož savu upuri un tad uzbrūk.

Ielās atbalsojās gaudošana. Bleiks atbildēja ātri:

-   Viņas tēvs teica, ka meitene aizbēgusi kopā ar kādu vīrieti no vina zvērnīcas. Tas esot ārzemnieks no Itālijas, cilvēks ar spārniem. Bleiks iesmējās. Viņš gribēja, lai es noticu, ka meita slepus aizbēgusi kopā ar cilvēku, kuram ir spārni.

-   Vai viņš gadījumā neminēja arī tā ārzemnieka vārdu? Ābrams jautāja.

Bleiks centās atcerēties.

-Minēja gan. Viņu sauc… Tegatuss. Jā, jā, tas cilvēks ir no Itālijas, un viņu sauc Tegatuss.

-    Tad viss vēl nav zaudēts, jo tas vīrs nav no Itālijas un nav pat cilvēciska būtne viņš ir eņģelis, debesu sūtnis, kas ieradies, lai atrastu Hezrīnu un aizvestu viņu atpakaļ. Viņa to kārdināja kā liesma naktstauriņu un apsvilināja tam spārnus. Es lūdzos, lai viņš nebūtu kritis pārāk zemu un viņa pēdas neklātu tumsa. Kāds viņam labums iegūt pasauli, bet zaudēt mūžīgo dzīvi? Eņģelis paskatījās uz Bleiku. Tegatuss ir kā nomaldījusies aita, kas pati atradusi savu ceļu. Varbūt meitenei un mums visiem vēl ir izredzes glābties.

Ābrams pagājās dažus soļus uz krasta pusi un palūkojās pāri upei uz Londonas tilta mājām.

-   Vai tu pazīsti grāmattirgotāju, vārdā Tadeušs Breisgēdls? viņš vaicāja, pievirzīdamies tuvāk Bleikam.

-   Es labi zinu šo vārdu. Tas ir savāds vīrs ar mazām, apaļām acīm un cūkas degunu.

-   Vai tā meitene, Ageta, viņu bieži apmeklēja?

-   Viņa ir gudra meitene, visu iemācījusies pati, bet ne jau tāda, kas staigātu pa grāmatnīcām, Bleiks noteikti atbildēja.

-   Es biju tajā veikalā un tur satiku tavu kalponi. Viņa izturējās tā, it kā pazītu Breisgēdlu un viņš būtu tās draugs. Veikalā bija vēl citi radījumi bērni. Ābrams pagaidīja un paskatījās apkārt, negribēdams, lai viņu kāds noklausās. Ēkā bija iesprostoti miruši bērni, to gari. Man šķita, it kā es ietu pāri ēnu valstības bezdibenim. Nekad agrāk nebiju izjutis tik spēcīgu

ļaunuma klātbūtni. Vai tu zini tam iemeslu?

)

Bleiks likās pārsteigts un minstinājās atbildēt.

-   Reiz tur atradās baznīca, maza kapela ceļotājiem, kas ienāk pilsētā. Leģenda vēsta, ka noteiktā gada laikā, kad saules stari pieskaras ūdenim, zem tilta parādās viesulis. Ja ielec tā virpulī, cilvēks tiek izvests cauri vārtiem uz nākamo pasauli. Kad pilsētu pārņēma mēris, daudzi, baidīdamies no nāves, lēca no baznīcas ūdenī, un viņus neviens nekad vairs neredzēja. Tā kļuva par nāves, nevis dzīvības vietu. Pēdējais, kurš ielēca ūdenī, bija priesteris viņš iezvanīja rīta dievkalpojumu, aizslēdza durvis un metās ūdenī. Runā, ka tajā tilta daļā upe nekad neaizsalstot, apakšzemes pasaules karstā uguns sasilda straumi un no dziļumiem ceļas pūķa elpas tvaiks. Bleiks centās uztvert sakarību. Pēc tam baznīca kļuva par grāmatveikalu, un Tadeušs Breisgēdls sāka draudzēties ar daudziem dīvainiem tipiem.

-   Kā lēdija Flemberga? eņģelis jautāja.

-   Lēdiju Flembergu pilsētā pazīst visi, Bleiks ar smaidu atbildēja. Viņa vienmēr ir uzturējusies sabiedrībā.

-   Un vina nekad nemainās, nekad nenoveco. Kamēr viņas vīrs kļūst vecs un krunkains, viņa joprojām ir tā pati meitene, kuru viņš satika pirms piecdesmit gadiem. Ābrams paskatījās uz tiltu. Viņa baidās, ka šī pārtapšana būs viņai pēdējā, tāpēc tā nedrīkst neizdoties. Komēta ir daļa no viņas plāna par jaunu dzīvi un jaunu pilsētu.

-   Viņi teica, ka dosies uz ziemeļiem, uz lauku māju, un vēros visu no turienes, Bleiks ieminējās, atsaukdams atmiņā lēdijas Flembergas teikto.

-   Hezrīna nekur tālu no šīs vietas neaizies. Viņai apkārt ir uzticami sekotāji, un rīt, kad virs jūras pacelsies pilns mēness, komēta ietrieksies Zemē un pārtapšana būs beigusies.

-   Un Londona? Bleiks noelsās.

-   Tā tiks sagrauta, un pazemes pasaule izvirdīs uz āru savus garus, kas mocīs dzīvos tos, kuri būs palikuši.

-   Kas notiks ar meiteni?

-   Viņai tiks atņemts tās ķermenis, un vina uz mūžīgiem laikiem tiks izmesta tuksnesīgā tukšumā. Meitene būs Hezrīnai kā transporta līdzeklis, un izmantotais lēdijas Flembergas ķermenis kļūs par pūstošu līķi. Lords Flembergs pamostoties atradīs sievu kā satrūdējušu ādas un kaulu masu, eņģelis iesmējās. Bet ir kas vairāk par pārtapšaņu komēta ir jaunas pasaules zīme. Saindētas tumsas pasaules, kurā valda sveši spēki un kura paverdzinās jūs visus. Hezrīna uzcels jaunu pilsētu, kas balstīsies uz pagrimumu un bailēm. Viņas vēstnesis būs pūķis, kas sēdēs tai pie vārtiem.

-   Un ko darīsi tu? Bleiks vaicāja Ābramam.

-   Ko es darīšu? Eņģelis šķita uzjautrināts. Vai tad man būtu kas jādara? Es vienkārši apsēdīšos un vērošu šo izrādi, skatīšos, kā cilvēku dzimums manu acu priekšā iet bojā. Ko tu no manis sagaidi? Tu esi zinātnes un maģijas vīrs, droši vien tev ir kāda vara, kas varētu apturēt visu, kam jānotiek.

Bleiks, raudzīdamies pāri pilsētai, klusēja. Virs ielām, kurās bija izsvaidīti līķi un salauztu kariešu paliekas, riņķoja melnas vārnas.

Eņģelis cieši viņā nolūkojās.

-   Es… redzu, ka mēs esam pazuduši. Komētas tuvošanās novedīs šo pilsētu līdz bojāejai. Tā izkaisīs mūs kā nopļautu zāli, izsvaidīs vējos, it kā mēs būtu pelavas uz kula. Viņš pavērās uz apkārtējiem postījumiem.

-   Es nekad neesmu pazinis nevienu citu vietu kā tikai šo, un tā man tagad ir nozagta. Ko es varu izdarīt?

-   Putekļu bērni, kurus aizpūš visvieglākā vēsmiņa, vāji un nevarīgi kā vecs suns, kas gaida sabrukumu. Vai tam tu tici?

-   Es ticu, ka mūs pametis tas, kurš tevi atsūtījis. Mūžīgais atdevis mūs krituša eņģeļa varai, Bleiks atkliedza Ābramam.

-   Vai tad tu nespēj saprast, ka tas viss noticis tavas paša vainas dēļ? Tu atteicies no tā, kurš spēja tevi pestīt, eņģelis dusmās kliedza pretī, iesperdams pa vienu no sālīto zivju mucām, kas bija sakrautas krastmalā.

-    Salašņas vienmēr paļāvušies uz saviem instinktiem. Tu meklēji sev varu un bagātību, tu mocīji dvēseli ar smalkām filozofijām, un neviens nojums, zinātniekiem, neko nemanīja. Labāk nebūtu ticējis nevienam, nevis pieņēmis par ticību jebko.

-   Bet ko… Bleiks mēģināja iebilst.

-   Man no tevis nelabi metas! Tiklīdz sākas nelaime, tu pacel rokas gaisā un sauc pret debesīm pēc palīdzības. Tu ceri, ka viss būs piedots un labestība skries pie tevis kā vārgs kalpotājs, klanīdamies pateicībā, ka esi viņu atcerējies. Nē, tā nenotiek!

Ābrama vārdi, izkliegti visskaļākajā balsī, atbalsojās ielās, sadrebinot sasisto logu rūtis un nodunot kā pirmais debesu trīces grūdiens. Bleiks sajuta uz ādas eņģeļa karsto elpu un, kad no tā mutes izšāvās liesmu mēles un ietvēra to koši oranžos dūmos, atgrūda viņu.

-   Labākais, uz ko tu spēj tiekties pats saviem spēkiem, mums, eņģeļiem, liekas kā netīras skrandas. Cilvēcei nepiemīt labestība tā ir neuzticīgo maldināšana, kad aklais ved aklo. Jūsu deguni ir tik dziļi iegrimuši netīrumos, ka jūs neredzat neko citu kā vien šo pasauli un drebat bailēs, kad jums tā tiek atņemta. Atver acis, tu, Ēdenes pērtiķi, un paskaties, kas patiesībā notiek!

Eņģelis pēkšņi metās virsū Bleikam un iespēra viņam ar zābaku pa muguru. Bleiks tika pacelts no zemes un uzmests gaisā, un no eņģeļa nāsīm elpojot brāzmoja dūmi.

Bleiks, apstulbis no pārvērtībām, kas notika viņa acu priekšā, apsēdās uz grīdas. Viņš jutās tā, it kā būtu paskatījies uz sauli un apžilbis no tās spozmes.

-   Mēs darām tikai to., ko katrs protam, Bleiks skumji noteica kā norāts bērns.

-   Jūs darāt, ko nosaka jūsu alkatība, un sagaidāt, ka to, ko atstājat aiz sevis, savāks Mūžīgais, Ābrams, pieceldams Bleiku kājās, sacīja. Esmu mainījis tavas domas, vai ne? Gribi, lai es tevi atstāju vienu šajā cīņā?

Uz priekšu, Bleik! Ja vēlies, tu vari Hezrīnu atrast un apturēt. Tavs draugs Bonhems tev palīdzētu, ja vien nebūtu pieglaudies viņai pie krūtīm tāpat kā pārējie.

Suņu gaudošana nāca tuvāk, un Grabstrītā bija dzirdami to ļaužu kliedzieni, kuri bija pārāk bailīgi, lai atstātu pilsētu.

-   Pienācis laiks doties prom, eņģelis, pavēries debesīs, noteica. Vai arī tu kļūsi par ēsmu suņiem.

Kad viņi pagriezās, lai ietu, pa krastmalu skrēja daži cilvēki. Viņu kliedzienu satracināts, tālu aizmugurē tiem pakaļ dzinās liels suņu bars. Cilvēku saucienus pēc palīdzības apslāpēja nezvēru kaucieni, tiem skrienot arvien ātrāk. Liels, resns vīrs baltā, asinīm notrieptā naktstērpā, nespēdams vairs paskriet, metās no upes krasta brūnajā ūdenī, kur viņu iesūca mutuļojošā straume. Viņa plikais galvvidus rēgojās starp salauztajām laivām, līdz beidzot pazuda dzelmē.

Bleiks pacēla zobenu un saspringa. Viņš bija pārāk apmulsis, lai bēgtu, un iespēja, ka viss šis murgs beigsies tepat, blakus upei, pilsētā, kuru viņš mīlēja, ar katru mirkli kļuva reālāka.

-   Tātad mēs cīnīsimies ar suņiem? eņģelis, parakņādamies mēteļa kabatā, vaicāja.

-   Mēs šajā zemē mēdzam palīdzēt līdzcilvēkiem, lai ko tas arī maksātu, Bleiks izaicinoši atteica. Viņš savicināja zobenu un noņurdēja kā vecs lācis, ko tūdaļ sakodīs suņi.

-   Par to es priecājos. Bet aizmirsti par mani, jo varbūt man nāksies pazust, pirms tas būs beidzies. Man nekad nav patikusi suņu sabiedrība.

-  Ja šeit pienāks mana pēdējā stundiņa, tad es vismaz miršu ar godu, Bleiks, vicinādams zobenu, iesaucās.

-   Varbūt tad man vajadzētu pagaidīt un pavadīt tavu dvēseli uz vietu, kurp tai jādodas, eņģelis smaidīdams noteica.

Suņi sasniedza krastu, un bars skrēja vēl ātrāk. Tālu aizmugurē bija atpalicis kāds tiesnesis, vēl aizvien parūkā un sarkanajā mantijā. Bleiks vēroja, kā kustējās mazās kājas, ieautas zābakos, kas tam bija par lielu. Vecie ādas zābaki žļurkstēja tā, it kā viņš būtu steigā un bailēs paķēris ne savus, bet bendes zābakus.

Pirmais viņu noķēra kurts, ar asu triecienu mugurā nogrūda zemē, norāva tiesnesim no galvas garo parūku un kratīja to kā notvertu trusi. Kamēr suns plosīja parūku, turēdams to ar vienu ķepu piespiestu pie zemes, tiesnesis uzrausās kājās, nometa lielos zābakus un basām kājām skrēja uz Bleika un eņģeļa pusi. Cilvēki viņam priekšā izklīda un ieskrēja ēkās, kas atradās tuvu Grabstrītai. Viņi pazuda tajās kā izbiedētas žurkas, aizcirta aiz sevis durvis un aizbultēja tās, atstājot dzīvniekus, kas tos vajāja, ārpusē. No turienes viņi noraudzījās lejā, nevēlēdamies palīdzēt cilvēkam, kurš reiz bija viņus aizstāvējis.

-   Cilvēk, skrien! Bleiks uzsauca, draudīgi vicinādams zobenu.

Ābrams soļoja aizmugurē nesteidzīgā solī, apbrīnodams smalko māju arhitektūru upes krastā.

Tiesnesis lēnām un mokoši skrēja pretī Bleikam, piesardzīgi cilādams kājas, jo viņa pēdā bija iedūrusies stikla lauska. Sekodams asiņu smakai, kāds lielāks suns izskrēja priekšā citiem un palēcās gaisā. Ar vienu ķepas zvēlienu tas notrieca tiesnesi zemē, cieši satvēra tā galvu zobos un sāka plosīt.

Bleiks iebelza sunim pa galvu, un tas nokrita zemē beigts. Tiesnesis atkal piecēlās kājās, viņa seja bija slapja no asarām, un viņš stostījās kā karstu akmeni norijis. Zobenu rokā Bleiks gaidīja tuvojošos suņus, kas lēkšoja uz viņa pusi. Kā beidzamo izaicinājumu viņš izdvesa kliedzienu, kas satricināja visu ķermeni. Ābrams ātri iebāza roku dziļi mēteļa kabatā un izņēma mazu, apaļu priekšmetu. Viņš ātri notēmēja un ar pēkšņu rokas kustību meta vibrējošo lodi uz satrakojušos dzīvnieku pusi.

Sekoja tāds gaismas vilnis, ka Bleiks tika nogāzts no kājām un aizkūleņoja vairākus soļus uz upes pusi, kur nokrita uz mucu grēdas. Atskanēja apdullinošs grāviens, un trieciena spēks piespieda viņu nevarīgu pie zemes.

Tad viss apklusa. Bleiks apdullis piecēlās, bet nedzirdēja neko, izņemot skaļu zvanīšanu ausīs. Viņš paskatījās apkārt. Suņi bija pagalam. Tie gulēja, sprādziena izsvaidīti, norautiem locekļiem. Ābrams Rikardss smaidīdams sēdēja uz zemās sienas un slaucīja no sava garā, melnā mēteļa putekļus. Palēnām Bleikā atgriezās pasaules skaņas. Sprādziena atbalss pārlēca no ēkas uz ēku, vēlās pāri Sautvorkas laukiem un apkārt miecētavas tornim, kas slējās augstu virs ūdens.

-   Man vajadzēja iejaukties, es vienkārši nespēju palikt malā. Atklāju, ka Abarisa kristāli sagādā tādu prieku! Tie ir ļoti noderīgi, un nekas nespēj pretoties to spēkam… Ābrams iesmējās. Pasaki man: vai tā ir zinātne, maģija vai kaut kas vēl spēcīgāks?

Eņģelis piecēlās kājās.

-   Vai tagad mēs varam doties meklēt Nemorensis?

24 lamatas

Pulkstenis tuvojās četriem, bet tumšās nakts dzirkstis jau zaga sauli un meta pāri pilsētai garas ēnas. Ageta sarāvusies sēdēja pie uguns grāmatveikala stūrī un skatījās, kā Tegatuss soļo pa grīdu, turēdams rokās Nemorensis un lēnām pāršķirdams biezās pergamenta lapas. Kopš viņu ierašanās meitene visu laiku juta, kā pieaug grāmatas spēks. Viss rūgtums plūda uz augšu un mocīja sirdi viņa svīda un lādēja māti par katru nepareizu vārdu un darbu, ko tā viņai nodarījusi, un nenovīdības mokas dzeldināja lūpas ar vārdiem, no kuriem sāpēja mēle. Tie bija tumši vārdi, kādus varēja izrunāt tikai pie sevis, baidoties, ka izdzirdēs eņģelis vai bērnu gari, kas skraidīja pa veikalu, spēlējot savas pakaļdzīšanās spēles.

Rēgu meitene bija apsēdusies pie uguns un visu pēcpusdienu skatījās uz Agetu. Viņi gaidīja, kad iestāsies nakts un ielas kļūs tukšas no bēgļiem, kuri tagad plūda pa tiltu uz dienvidiem. Palaikam gars bija izgaisis, kļuvis gandrīz neredzams, bet tad atkal izgaismojās gandrīz kā jauna svece, kas tikko spoži iedegta, un kļuva Agetai saskatāms. Tagad meitene kļuva necaurredzama un viņas seju apstaroja uguns mirdzums.

-   Kāpēc tu neej prom? tā nikni teica. Visas dienas laikā viņa bija maz ko pateikusi. Šeit tev nav droši, viņi atgriezīsies, un ir vēl citi, kas tev var nodarīt ļaunu.

Tegatuss asi viņu pārtrauca:

-   Mēs paliksim līdz tumsai, un tad tu varēsi te spokoties viena pati un varbūt jutīsies laimīga.

Ageta nekad agrāk nebija runājusi ar spoku. Meitene bija dzirdējusi pasakas par to eksistenci un smējusies, uzskatīdama šos stāstus par izdomātiem. Tagad viņas priekšā sēdēja īsts rēgs ar dzeltenīgu seju, melnām, sērīgām acīm un kaktiņos uz leju nolaistām lūpām, kas apliecināja izmisumu par bezcerīgo stāvokli.

-   Tev jāiet prom, citādi tu beigsi kā viena no mums. Istabā ieplūda rēga aukstā, spalgā balss.

-   Kā ir būt mirušam? Ageta pajautāja, pievilkdama krēslu tuvāk ugunij.

-    Es neesmu mirusi, esmu tikpat dzīva kā tu, radījums atteica.

-   Reiz tu biji dzīva, bet tagad skraidi apkārt kā gars, tātad tev jābūt mirušai. Kā tas ir?

-   Pārmaiņas notika viegli es izlēcu no savas ādas un atstāju to. Tad atrados šeit, kur viss bija citādi.

-   Kāds ir tavs vārds? Ageta jautāja.

-   Tas pieder viņam, meitene sacīja, savilkdama uz augšu plecus un nodrebēdama. Viņš to kaut kur ieslēdzis, es reiz redzēju, bet nevarēju izlasīt. Ja es atgūtu savu vārdu, tad pazustu no šejienes. Es negribu te palikt uz visiem laikiem.

Viņa iesmējās, un šie smiekli skanēja kā zobu klabināšana.

-   Tev nevajadzētu sarunāties ar gariem, Tegatuss, aizvēris grāmatu un nolicis to uz plaukta, aizrādīja. Ja reiz tie ir atstājuši šo pasauli, tad tev nevajag par tiem interesēties. Pat eņģeļi cenšas no tiem turēties pa gabalu.

-   Vai tavu vārdu nozaga Tadeušs? Ageta klusu vaicāja.

-   Grāmatniekam patīk mūsu sabiedrība, tam šķiet, it kā mēs būtu viņa ģimene.

-   Kāpēc tad viņš neļauj jums aiziet? eņģelis ātri jautāja. Tā taču būtu no viņa puses lielākā laipnība.

-   Varbūt mēs esam viņam vienīgie, viņam nav savas ģimenes… Gars pēkšņi sastinga, un acis izspiedās no pieres.

-   Kāds nāk, meitenīte noteica un ātri izzuda.

Tegatuss iestūma Nemorensis atpakaļ plauktā, saķēra Agetu un ātri ievilka meiteni slēptuvē aiz kamīna, tad paķēra no galda sveci, un viņi ielīda dziļāk. Augstu sienā bija izcirsts mazs caurumiņš, pa kuru skaidri varēja pārredzēt veikalu. Ageta piespieda aci pie spraugas sienā un starp grāmatplauktu rindām un kaudzēm grāmatu ieraudzīja Dagdu Sarapuku. Viņš lavījās pa ejām kā liela, tieva vabole un nāca arvien tuvāk slēptuvei.

Tegatuss neko neteica, šķita, it kā viņam nemaz nevajadzētu redzēt, kas notiek, bet viņš spētu saskatīt apslēptā patieso jēgu tāpat.

-   Tas ir cilvēks, kurš nocirpa man spalvas, eņģelis pačukstēja Agetai. Viņš atnācis nozagt grāmatu.

Pēkšņi Sarapuks apstājās un pacēla galvu, skatīdamies apkārt, lai ieraudzītu, kas lielajā, velvētajā telpā radījis troksni. Ageta redzēja, kā augstu viņam virs galvas parādās spoku meitene un apsēžas uz grāmatu kaudzes, kura atradās uz paša augstākā plaukta. Ageta gribēja iekliegties, pateikt, lai viņa izbeidz, jo zināja, ka rēgs nogāzīs grāmatas. Plaukts Sarapukam virs galvas piepeši notrīcēja, un, kad viņš palūkojās uz augšu, no tā kā patiesības lietus lejup krita trīs biezas, melnas Bībeles. Belziens notrieca Sarapuku no kājām, un augstu viņam virs galvas atskanēja spalgs prieka sauciens. Rēgu meitene priekā dejoja pa grāmatu rindām.

Sarapuks izvalbīja acis un apskatīja telpu. Tad viņš iebāza roku mēteļa kabatā un izvilka zeltītas brilles ar tumšziliem stikliem. Ageta noelsās tās bija tādas pašas kā cilvēkam, kurš bija viņai sekojis. Tegatuss rupji parāva viņu malā un paglūnēja pa šauro spraugu.

-   Manas Cezeda brilles! viņš iesaucās, atkāpdamies no spraugas. Tavs tēvs man tās noņēma, kad atveda uz savu zvērnīcu.

-   Tam cilvēkam, kurš te toreiz bija ienācis, man sekojot, bija tādas pašas, Ageta noteica.

-   Viņam bija tādas brilles?

-   Tieši tādas pašas ar bieziem, ziliem stikliem, kas maskēja acis, un tās karājās viņam uz deguna.

-   Tad es neesmu vienīgais eņģelis Londonā un vēl vairāk baidos no iemesla, kāpēc viņš tevi izsekoja, Tegatuss čukstēja. Caur šīm brillēm viņš redz lietas, kurām cilvēka redze nav domāta.

Tegatuss vēroja, kā Sarapuks pārbrauc ar roku grāmatu muguriņām plauktā, kur eņģelis bija noslēpis Nemorensis, tad viņš apstājās un ar pirkstu piedūrās grāmatas vākam. Viņa ķermenis pēkšņi nodrebēja un izliecās, it kā to būtu trāpījis spējš elektrības lādiņš. Brilles nokrita vīrietim no deguna un novēlās uz grīdas. Viņš trīcēdams atkāpās no lielās grāmatas. Roka pasniedzās vēlreiz, lai satvertu grāmatas muguriņu; un atkal tā atsprāga nost no zilajām dzirkstelēm, kas uzmirgoja tumsā. Sarapuks iespurdzās kā mazs bērns pie jaunas rotaļlietas. Viņš raustīja roku šurpu turpu, un zilās dzirksteles nebeidza zibsnīt.

-Nemorensis viņu atrada, eņģelis lūrēdams noteica.

Sarapuks turpināja spēlēties. Roka noraustījās ar katru dzirksteli, kas skāra pirkstus. Bet tad pēkšņi viņa skatienu piesaistīja zelta lapa, kas rotāja kādu grāmatas vāku pārpildītajā plauktā.

Micrographica! viņš iesaucās, uzlēkdams kājās un saprazdams, ka ir atradis to, ko meklēja. Zilādainais Denbijs nemeloja, viņam bija taisnība, un to es tūliņ pat redzēšu savām acīm.

Sarapuks satvēra nelielo koka plāksni, kas atradās zem grāmatas, un tā noslīdēja no plaukta, atklājot tukšumu, kas iesniedzās tumsā. Sarapuks mēģināja ielūkoties dziļumā, bet neko neredzēja. Vīlies viņš iebāza vienu roku dziļi caurumā, piespieda galvu pie grāmatplaukta un pielika garo, tievo degunu pie koka. Ar pirkstu galiem viņš varēja sataustīt mīkstu samta maisiņu. Sarapuks pastiepās, lai iebāztu pirkstus dziļāk tukšumā, bet maisiņa aukla vairākas reizes mokoši izslīdēja viņam no rokas. Vīrietis atspērās pret sienu un iegrūda roku dziļāk. Viņu vadīja nevaldāma kāre pēc zelta.

-   Beidzot! viņš iesaucās, satvēris maisiņu un vilkdams to, cik spēka.

Maisiņš pakustējās kādas trīs collas uz priekšu un tad apstājās, it kā to turētu kāda rēgaina roka, kas nevēlas atlaist.

-   Kas mani aptur? Sarapuks dusmīgi iekliedzās. Tagad nespēlējies ar mani, Denbij!

Viņa vārdi atbalsojās tumšajā telpā. Vīrietis palaida smago maisiņu vaļā un centās iebāzt roku vēl kādu collu dziļāk.

Neko neredzot, viņš taustījās pa gludo, auksto marmoru, ar ko bija izklāts caurums. Sarapuks domāja par zeltu un iztēlojās, kā skaita dzeltenās monētas un met tās citu pēc citas kabatā. Atceroties, kā Kadmuss, ieraugot Zilādaino Denbiju, skatījās kā izbiedēta cūka, viņš pie sevis klusu noķiķināja. Draugs paliek draugs, viņš nodomāja, bet kurš gan laidīs garām izdevību?

Sarapuks ar pirkstiem sataustīja cauruma dibenā mazu, asu atduri. Ar mazo pirkstiņu viņš atbrīvoja maisiņu un tajā mirklī juta, kā viena kambara siena atlec vaļā, it kā viņš būtu nospiedis slēdzi kādam slepenam nodalījumam. Acis iepletās nojausmā, un rīkli aizžņaudza prieka vilnis.

-   Kāds prieks! viņš nomurmināja, iebāzdams roku garajā, šaurajā caurumā. Maisiņš ar zeltu, un es vēl ieraudzīšu citus dārgumus!

-   Tūliņ, tūliņ, tūliņ, viņš iedziedājās.

Tegatuss viņu vēroja, un pēkšņi Sarapuks sastinga. Izrāvis roku no cauruma un aplūkojis sažņaugto dūri, viņš palēcās gaisā.

Uz rokas, izlocīdamies starp rādītājpirkstu un īkšķi, grozījās skorpions. Sarapuks pagrieza plaukstu, lai aplūkotu radījumu tuvāk, un tā smailā aste locījās viņam ap delmu. Tad tas atliecās atpakaļ un vairākas reizes iedzēla traucētājam plaukstas virspusē.

Sarapuka roka atsprāga vaļā kā lamatas, un skorpions tika uzmests gaisā. Tas piezemējās uz kājām neskarts un metās virsū Sarapukam, kampdams ar spīlēm. Sarapuks sāka lēkāt no vienas kājas uz otru un mēģināja samīdīt radījumu. Kad inde ieplūda vēnās, viņš saķēra labo roku pie plaukstas locītavas un viņam pāri uzacīm sāka plūst biezi, balti sviedri. Skorpions locījās ap kājām. Vīrietis centās saspiest tā biezo, brūno čaulu un lēkādams kliedza. Un tad inde ieplūda sirdī un Sarapuks, saķēris krūtis, sastinga kā kolonna. Divu sekunžu laikā seja zaudēja krāsu, āda nostiepās pāri dzeltenīgajiem vaigiem. Sarapuks pūlējās runāt, atvēra muti un elsoja kā zivs, tverdams gaisu putojošajās plaušās.

No grīdas pacēlās putekļu mākonis. Lēnām sāka parādīties Zilādainā Denbija spoks. Pieņemot formu un substanci, tas izsūca no telpas visu gaismu. Čūska, kas lodāja pa Denbija tukšajiem acu dobumiem, metās virsū Sarapukam un aptinās ap tā garo, tievo, balto kaklu. Uzsizdama ar asti, čūska nometās Sarapukam uz pleca un sāka lēnām izspiest no viņa ķermeņa elpu.

Cik brīnišķīga lieta ir šī čūska! Denbijs iesmējās. Tā man tika piešķirta mirstot kā aizkapa dzīves zīme, un tagad tā vēsta par tavu nāvi.

Viss, ko Sarapuks spēja ieraudzīt ar indes nespēka aizmiglotajām acīm, bija neskaidrs Zilādainā Denbija apveids. Tad ausīs ieplūda asiņu šalkoņa un padarīja Denbija vārdus par vāju murmināšanu tālā pasaulē.

-   Kas noticis? Vai čūska nokodusi tev mēli? Denbijs ķircinājās, kamēr Sarapuks rīstījās un spļaudījās. Es domāju, ka pēc naudas atnāks Lemjēns, bet izrādās, ka alkatība pievārēja tevi. Redzu, ka esi atradis manis sagatavoto pārsteigumu. Šo lamatu izlikšana bija mana pēdējā darbība, vēl dzīvam esot. Viņš lēnām aplūkoja telpu. Tiešām savādi. Nebiju domājis, ka to pieredzēšu, bet situācija ir man labvēlīga. Skorpionu es nopirku dokos, kur tas tika turēts sudraba krātiņā. Ja būtu bijusi kaut mazākā iespēja, es sudrabu ieķīlātu. Bet… virve visu izbojāja.

Sarapuks pūlējās atbrīvoties no dzīvās cilpas ap kaklu, kas tinās arvien ciešāk. Nāve lēnām lauzās viņā iekšā pa katru ķermeņa poru, un Denbijs nesteidzīgi staigāja apkārt savam upurim, ķircinādamies un izbaudīdams viņa bojāeju.

Viņš iesita garajai, melnajai, skaļi šņācošajai čūskai.

-   Nu, draudziņ, tu turies pie dzīves kā izbijies bērns. Padodies un piebiedrojies man, tad mēs varēsim apskauties kā velna brāli.

Izstiepis roku kā aklais, Sarapuks pieķērās pie grāmatplaukta, kas atradās līdzās. Roka septiņreiz noraustījās un notrīsēja ar beidzamo arvien vājāko sirds pulsāciju. Sakopojis pēdējos spēkus, Sarapuks iecirtās ar nagiem mīkstajā kokā, bezcerīgi mēģinot noturēties pie dzīves. Viņš kā slīkstošais izmisīgi vilka elpu, pretodamies nāves ūdeņiem, kas vēlās pāri galvai.

-   Nāc šurp, draudziņ! uzsauca Denbijs, kad čūska lodāja Sarapukam pa seju un tinās tam apkārt. Nāc pie manis, un mēs varēsim atriebties kopā…

Ar beidzamajiem dzīvības spēkiem Sarapuks saķēra čūsku un vilka nost no sejas, bet skatiens pārslīdēja augstajai sienai, it kā viņš zinātu, kur slēpjas Tegatuss.

Ar pēdējo elpas vilcienu mirstošais izkliedza vārdus:

-Tu nekad man nepalīdzēji… nekad… Pie velna!

Vārdi iesprūda viņam rīklē. Sarapuks nokrita ceļos un ar dobju būkšķi novēlās uz sejas.

Denbijs noskatījās uz mironi, tad pacēla čūsku aiz astes un stiepa, līdz tā kļuva pilnīgi stinga kā gara, resna nūja. Ar čūskas galvu viņš iesita Sarapukam trīs reizes pa muguru.

-   Mosties, gulētāj, un celies no miroņiem! Denbijs klusu noteica, vicinādams čūskas stieni pāri ķermenim un izraudams Sarapukam no pakauša matu šķipsnu. Pārtopi nāvē, kļūsti par garu!

Sarapuka rēgs lēnām pacēlās no ķermeņa un paskatījās apkārt. Augstu virs viņa uz katra no grāmatplauktiem sēdēja bērnu gari. Lēnām pagriezies, viņš nonāca aci pret aci ar Zilādaino Denbiju, kurš viegli smaidīja.

-   Es gaidīju šo mirkli pusotru mūžību, bet tava nāve man neliekas tik jauka, kā biju domājis, Denbijs sacīja.

Viņš salieca čūskas galvu, lai izvestu to no transa un atgrieztu tai dzīvību, tad pastiepa pretī Sarapuka matu šķipsnu.

-   Tu piebiedrojies man nāves valstībā, un ar šo tavas miesas zīmi es atņemu tavu vārdu…

Sarapuka rēgs dziļā izmisumā centās izrunāt ierasto vārdu, kurš viņam bija piederējis kopš dzimšanas, bet šķita, it kā tas būtu izzagts no viņa domām, izrauts no atmiņas un paslēpts. Viņš bija palicis bez vārda.

Sarapuka rēgs paskatījās apkārt. Visu, ko viņš redzēja, aizplīvuroja nāves pelēcība. Viņš vairs nejuta karstumu no kamīna, kurā spoži sprakšķēja pagales. Viss bija zaudējis krāsas un grima pustumsā. Skorpions lodāja pa koka grīdu gar grāmatplauktiem un klabināja spīles, tad pazuda peles alā.

Denbijs pie sevis priecājās:

-   Cilvēki sauks tavu vārdu, bet tu nezināsi, ka viņi runā ar tevi. Es esmu tavs tēvs ellē un dodu tev vārdu Kešels.

Viņš pieskārās rēgam pie pleca.

-   Mums jāpadara kāds darbiņš un jāatgūst mana dvēsele.

Denbijs sāka izzust, iekusdams Kešela garā. Miesas gabali nokrita, un viņš pārvērtās par gaismu, bet tad pazuda pilnīgi.

Tegatuss klusēja. Viņš bija redzējis šādu likteni arī iepriekš, tālu Lielās upes krastos. Dagdas Sarapuka ķermenis gulēja ar seju uz koka grīdas, bet gars bija projām. Eņģelis aizgriezās, sēdēja kambara tumsā un nezināja, ko darīt. Viņš ilgojās izstiept apcirptos spārnus un aizlidot mājās. Bet šīs cerībām pilnās domas sabojāja izmisums, jo viņš saprata, cik zemu ir kritis no savas godības. Tegatuss bija pametis visu burvību, izšķiedis to, dzenoties pakaļ kādam, kuru nekad nevarēs apskaut.

Aukstajā, klusajā tumsā, vietā, kur neviena mirstīgā acs nevarēja noskatīties vai auss noklausīties, viņš izrunāja savas pārdzimšanas vārdus. Nožēlas asaras ievilka eņģeļa vaigos asas vagas.

-   Ga-al et ha-shamayim, eņģelis atkārtoja vēl un vēl.

Katrs vārds it kā izauga viņam uz mēles. Balss drebēja, bet ar katru teikumu tā kļuva spēcīgāka un atbalsojās tumšajā telpā.

-   Ir laiks, viņš teica Agetai.

Bet atbildes nebija, tikai apslāpēta aizmigušās meitenes elpa.

25 miesa un gars

Sapnī Ageta stāvēja garu marmora kāpņu galā pie lielas savrupmājas, nezinādama, kā šajā vietā nokļuvusi. Kā beidzamo viņa atminējās Tegatusa tumšo ēnu un skatīšanos pa spraudziņu veikalā. Viņa vēlreiz bija izjutusi Nemorensis spēku. Tas jauca domas, uzjundīja aizvainojumu un dusmas pret visu un visiem. Tad balsis sauca viņu gulēt un parādījās vīzija, kas pielavījās klāt kā zaglis naktī.

Tur, žilbinošas gaismas ielokā, stāvēja meitene. Tā nebija neko daudz vecāka par viņu pašu un bija ģērbusies smalkā purpurā. Viņa bija pastiepusi Agetai pretī savas slaidās, baltās rokas. Ageta juta, ka tiek atrauta no sava ķermeņa un līdz ar šo pārdzimšanas dienu viņai tiek piešķirtas tiesības aizklīst aiz iznīcības un miesas sairšanas robežām un izpētīt citas uztveres zonas. Viņa ar trīsām bija sniegusies pretī meitenei un ielūkojusies tās zaļajās acīs. Tad pēkšņi nodunēja pērkons, meitene pazuda un Ageta atradās ārā pie savrupmājas, raudzīdamās uz sašķaidītajām durvīm.

Debesis satumsa, un ceļu uz māju parādīja divas spožas lampas, rotātas ar čūskām ķiverēs. Vienā durvju pusē, pārlūkodams laukumu, stāvēja sulainis košsarkanā livrejā ar zeltītām tresēm. Ageta uzsmaidīja vīrietim, domādama varbūt tas zinās, kāpēc viņa te atrodas un kas atsaucis viņu uz šo vietu. Meitene palūkojās apkārt. Uz ziemeļiem stiepās pazīstamie Kondjūtas lauki, un aiz tikko iekārtotajiem dārziem slējās Karalienes laukuma augstās ēkas ar kārtīgām dzelzs apmalēm un nospodrinātiem pakāpieniem. Ageta gaidīja, ka sulainis viņai uzsauks, nosviedīs pa kāpnēm dubļos kā klaidoni. Piepeši sulainis pagriezās, un Ageta centās paiet malā bet tad, viņai par lielu pārsteigumu, tas izgāja meitenei tieši cauri. Ageta sarāvās. Vīrietis droši iekāpa viņai krūtīs un izkāpa laukā pa muguru, it kā viņa vispār neeksistētu vai būtu kāds spoks. Ageta iekliedzās, bet sulainis, steigdamies lejā pa pakāpieniem, kas veda uz pagrabstāvu, nepagriezās un to pat nepamanīja. Otrpus laukumam uz māju nolūkojās kāds vecs vīrs. Viņam likās, ka ir dzirdējis kliedzienu, bet neko nevarēja saskatīt.

Laternu pustumsā Ageta pamanīja, ka zīme viņai uz plaukstas kvēlo asinssarkana un ka mazie burtiņi, kas ietver rētu, pārvērtušies tumšā zeltā. Tikko parādījušies, tie sāka griezties pretēji saules kustības virzienam. Ageta izbrīnīta vēroja, kā vārdi viņas plaukstā virpuļo dejā. Tad tie apstājās un viņas acu priekšā virs svilstošās ādas sāka lidināties vārdi: ga-al et ha-shamayim.

Agetai šķita, ka kāds viņu velk atpakaļ kā jūras pleksti, kas uzķērusies uz āķa. Lielo ozolkoka durvju vidū atradās zeltīts klauvēklis pūķa formā, izkalts no viena dzelzs gabala. Pūķa biezie, rievotie spārni un zaļās dārgakmeņu acis spīdēja lampas gaismā. Ageta satvēra rokturi, bet roka izslīdēja cauri, it kā tā tur vispār nebūtu. Pagriezusi galvu, meitene ieraudzīja sānu lodziņa stiklā savu atspulgu. Viņai aiz muguras tālu tumsā stiepās tieva, sudrabota aukla, rotāta ar mirdzošiem dimantiem. Aukla ar katru mirkli kļuva ciešāka, un Ageta zaudēja līdzsvaru. Meitene lēnām noslīdēja no marmora pakāpiena.

Kad Ageta jau gandrīz bija ievilkta atpakaļ tumsā, cauri durvīm izspraucās balta roka un cieši satvēra viņu aiz plaukstas locītavas. Otra roka bez pūlēm izlauzās cauri kokam un saņēma Agetu aiz rokas. Tad viņa ieraudzīja meiteni. Tās caururbjošās zaļās acis lampas gaismā spīdēja spoži kā čūskai un apbūra. Meitene pievilka Agetu sev klāt. Iekāpdama atpakaļ caur aizvērtām durvīm, viņa nonāca mājas priekšnamā un vilka Agetu sev līdzi. Izejot cauri kokam, Ageta nodrebēja, uz ādas uzplaiksnīja zilas dzirksteles. Viņu pārņēma tāda tīksme, kas lika aizmirst visas iepriekšējās sajūtas.

-   Man arī tas patīk, meitene noteica, acīm mirgojot priekšnama gaismā. Tu nekad neaizmirsīsi šo pirmo pilnīga prieka sajūtu, kas satricināja tavu ķermeni.

Viņa runāja klusā balsī un, vezdama Agetu tālāk, smaidīja.

Ageta pamanīja garu sudraba pavedienu, kas stiepās aiz meitenes. Tas vijās augšup pa garajām kāpnēm un tad pazuda cauri durvīm, kas bija rotātas ar zelta lapu.

-   Tu nezini, kur atrodies, vai ne? meitene jautāja, vezdama Agetu pa gaiteni uz lielu telpu.

Ageta nespēja parunāt, tikai centās aptvert visu, kas ar viņu notiek. Tas bija kas vairāk nekā sapnis viņu vadīja reāla, skaidra klātbūtnes izjūta, kas lika justies tā, it kā viss notiktu īstenībā, it kā viņa būtu gars, kas noskatās uz realitāti no kādas citas dimensijas. Ageta pagāja garām lielam spogulim un izbijās, jo viņai nebija atspulga.

Meitene iesmējās.

-   Tu nekad vairs neredzēsi sevi spogulī, bet tu nesapņo. Nāc un skaties!

Ēdamistabā kāds smalki ģērbies vīrs, ēzdams pērtiķa gaļas smalkās cīpslas, čāpstināja kā izsalkusi cūka. Vīrieša seju klāja bieza tauku kārta, un viņš izsūca no tievā ciskas kaula katru smadzeņu lāsi. Vīrietis ne reizi nepacēla skatienu, tikai apmierināts blenza uz garo, tievo kaulu.

-   Mūs saista tikai laiks. Mēs nevaram ielūkoties nākotnē vai atgriezties pagātnē, bet šeit mēs varam darīt, ko vēlamies, un, kad esam beiguši, varam atgriezties savā ķermenī un paņemt līdzi šīs atmiņas. Meitene parādīja uz vīrieti ar garajiem, baltajiem pirkstiem. Viņš mūs neredz un nedzird. Bet dažkārt, kad mēs paejam garām, šķiet, esam ar acs kaktiņu pamanāmas kā rēgi.

-   Vai es esmu spoks? Ageta jautāja, cenzdamās pieskarties atzveltnes krēslam, uz kura sēdēja vīrietis.

-   Kamēr mēs guļam, apkārt staigā mūsu gars. Mūs ar ķermeni saista dzīvības saite. Tā tiek pārrauta tikai nāvē. Bet uzmanies: ja tā pie muguras tiek norauta, tu nekad vairs neatgriezīsies atpakaļ savā ķermenī.

-   Kā tas varētu notikt? Ageta nervozi jautāja.

-   Šī nav vieta, kur vajadzētu pastaigāties cilvēciskām būtnēm. Tevi šeit ir atvedusi pašas vēlēšanās. Guļot mēs parasti paliekam kopā ar savu ķermeni, taču šonakt tu esi atbrīvojusies no mirstīga cilvēka sapņiem un nonākusi šeit.

-   Vai šeit ir tavas mājas? Ageta jautāja. Kāpēc tu neatstāj Londonu, kad visi citi bēg?

-    Es esmu lorda un lēdijas Flembergas kalpone. Viņa iemācīja man šo noslēpumu, viņa var atnākt pie manis naktī un izjokot mani. Es guļu augšstāva istabā un naktī staigāju pa koridoriem un noklausos viņu sarunas… Kad no debesīm sāka krist akmeņi, mēs paslēpāmies pagrabā. Tur mēs būsim droši pasargāti no jebkuriem postījumiem, ko komēta nesīs. Runājot viņas balsī skanēja satraukums. Šeit ir arī citi, kas prot to izdarīt. Viņi zina, ka tu ieradīsies, un gaida augšstāvā.

Meitene veda Agetu pa garo kāpņu posmu uz augšējo kāpņu laukumiņu, kur, viņus sagaidot, pretī vēlās mazs šunelis. Tas gaidās un tīksmē luncināja asti.

-   Tas var mūs redzēt, Ageta sacīja, kad suns sāka riet un lēkāt pa kāpņu laukumiņu.

-   Ne tikai, meitene piebilda. Tas atrodas kopā ar mums šajā pasaulē.

Ageta sajuta, kā dzīvības saite ar pēkšņu rāvienu velk viņu atpakaļ.

-   Tu tiec modināta no miega, un nekas tevi nevar aizturēt šeit, meitene bažīgi noteica.

Ageta pastiepa roku pret meiteni un mēģināja noturēties šajā astrālajā sfērā.

-   Neļauj man aiziet, es nezinu tavu vārdu.

-   Tu tiec modināta no sapņa. Tev jāiet. Pasaki man, kur tu guli, un es aiziešu pie tevis.

-   Atrodos slēptuvē aiz kamīna Biblvika grāmatveikalā uz Londonas tilta. Tur tu mani atradīsi, Ageta ātri pateica un juta, ka saite tiek vilkta stingrāk, it kā to rautu kāda neredzama roka, kas traucē miegu. Nāc un sameklē mani! Atved mani atpakaļ uz šo vietu! Man ir nepieciešams uzzināt ko vairāk.

Kad Ageta bija to pateikusi, viņa tika norauta zemē un vilkta atpakaļ pa kāpnēm.

Suns metās līdzi, priecīgi riedams, it kā tā būtu kāda garu spēle. Ageta viegli plivinājās gaisā, tad izslīdēja cauri durvīm laukā uz ielas. Dzīvības saite arvien ātrāk rāva viņu pie ķermeņa, kurš jau modās. Meitene lidoja pa ielām un alejām, ieslīdēja šaurās ieliņās un atkal izlidoja no tām laukā, nonākot arvien tuvāk Londonas tiltam. Kad viņa tuvojās tiltam, dzīvības saite sāka atslābt.

Tad pēkšņi, ātrāk par acu skatienu, iela izgaismojās spožā sudraba gaismā. Debesis uzsprāga, un no ziemeļu augstumiem lejup brāzās uguns lode. Gaisu piepildīja tāda dārdoņa, ka ausis plēsa pušu. Apkārtējās mājas nodrebēja no sprādziena, un ugunslode ietriecās upē. Tās netīrie ūdeņi iztvaikoja kā spoža straume un palika karājamies gaisā kā līķauts.

Ageta bezpalīdzīgi planēja gar Temzu, skatīdamās uz smalkajām mājām, kas rindojās upes krastos. To melnos veidolus iezīmēja uguns mirdzums, kas ziemeļos pārklāja Hempstedas ciemu. Šajā pussapnī, pusīstenībā Ageta neuztraucās par haosu, kas aprija pilsētu. Viņa raudzījās uz baznīcas smaili, kas pacēlās pāri apvārsnim kā izaicinošs pirksts, norādot uz debesu dusmām. Šķita, it kā mājas būtu veidotas no tumsas un to radītājs zinājis, ka pienāks šī stunda un tikai šajā laikā un šajā vietā varēs saskatīt to patieso skaistumu. Meitene nolūkojās uz zvaigžņu smailēm un vēroja, kā, atlūstot no saviem pirmsākumiem un iegrimstot zemē, ātri uzmirgo akmeņu un ledus gabali. Sadragātā Svētā Pāvila katedrāle gulēja kā apliecinājums ziņai, ka tās pestīšanas spēja zudusi. Vietā, kurā reiz atbalsojās cilvēku radīto tradīciju caurstrāvotas skaņas, tagad atskanēja tikai zema ledus kristālu dārdināšana, tiem izlaužoties cauri debesu ārējiem slāņiem un atsitoties pret zemi. Komēta tuvojās, planēta ar katru pagriezienu vilināja tās slepkavniecisko spēku tuvāk.

Tālumā mēness gaismā Ageta ieraudzīja meiteni, kas skrēja pa upes krastu, un viņai līdzās lēkāja mazs sunītis. Meitene māja ar roku un izkliedza vārdus, kuri līdz Agetai nenonāca, jo viņa tika klusu vilkta pa gaisu projām. Ieraugot, ka draudzene viņu atradusi un viņa ar to atkal tiksies miegā, sirds dauzījās kā neprātīga. Lidojot Ageta miegā mēģināja par atbildi pakustināt rokas.

Tad saite tika pēkšņi parauta, un Ageta klusu un nesāpīgi izlauzās cauri biezajai grāmatveikala akmens sienai un iegrima atpakaļ aukstajā ķermenī, gari notrīsēdama.

Tegatuss pakratīja viņu, lai atmodinātu. Ageta turēja galvu rokās un nespēcīgi berzēja seju.

Ga-al et ha-shamayim, Tegatuss atkārtoja vēl un vēl, skaitīdams burvju vārdus. Tu miegā runāji. Kur tu atradies?

-   Es nezinu, Ageta klusu atteica, mēģinādama sakopot domas. Redzēju vēl vienu debesu akmeņu triecienu zemei, un ziemeļos debesis kvēloja ugunīs. Es nonācu kādā mājā netālu no Kondjūtas laukiem, lielā mājā ar marmora pakāpieniem. Tur satiku meiteni, kalponi kā es pati. Viņa man teica, ka spēj staigāt miegā, it kā būtu spoks, un arī es to darīju. Tas taču nebija sapnis, vai ne? Un vārdi, kurus tu runāji, bija uzrakstīti man uz rokas.

-   Tev ir skatāmais akmens. Varbūt ir pienācis īstais laiks, lai tu pati sev atklātu šos vārdus, Tegatuss sacīja, nometies meitenei līdzās.

Ageta izņēma no kabatas kristālu un uzmanīgi uzlika to uz rētas ar melnajām burtu malām. Viņa lūkojās uz mazajiem, melnajiem burtiem, kas veidojās acu priekšā.

-   Viņš ir atguvis debesis, meitene klusu izrunāja, skatīdamās uz vārdiem. Vai to tu teici, kad es pamodos? Ko tas nozīmē?

-   Tas nozīmē, ka tu esi drošībā, prom no briesmām. Tu esi centrā kaut kam tādam, ko neizprotu pat es. Ir tāda sajūta, it kā viss notiktu tevis dēļ. Kamēr tu gulēji, tika nogalināts Sarapuks un viņa garu noķēra dēmons ar zilu seju. Tagad viņi ir devušies no šejienes prom.

-   Denbijs! Ageta noelsās, sapratusi, ka lielceļa laupītāja rēgs ir atradis viņu slēptuvi. Viņš bija mana tēva draugs, krāpnieks un slepkava, un tagad, pat būdams miris, mani vajā.

-   Nebaidies, bērns! Starp debesīm un zemi ir bezdibenis, kuram neviens gars nespēj tikt pāri, un es zinu tā vārdu, kurš spēj iemest šo radījumu uz visiem laikiem bedrē.

-   Denbijs sacīja, ka nogalinās mani, lai sodītu manu tēvu, un viņš to izdarīs! meitene izmisumā iesaucās.

Viņa piecēlās kājās un skrēja ārā no slēptuves.

-   Nē! Pirms tu izej laukā, man vēl kaut kas jāpaveic. Tegatuss saķēra Agetu aiz rokas un ievilka atpakaļ telpā. Es iešu pirmais un izdarīšu ar Sarapuku, kas darāms. Kaut arī viņš bija nelietis, viņu nevar pamest te sapūt.

Tegatuss atstāja kambari un iegāja veikalā, kur rēgu meitene bija izstiepusies uz Sarapuka muguras kā uz moderna franču dīvāna.

-   Viņam tas vairs nav vajadzīgs, tā noteica, ieraudzījusi eņģeli. Es gribēju iekļūt tajā iekšā, lai paskatītos, kā ir atkal dzīvot ķermenī, bet visa dzīvība ir pazudusi. To mums visiem nodarījis mūsu kungs. Viņš notver mūsu garu un tad izsviež ķermeni pa lūku un iemet Temzā.

-   Tas grāmatnieks zina vairāk nekā viņa grāmatas, Tegatuss atteica.

-   Tadeušs ir meistars daudzās lietās, un viņam ir daudz draugu. Viņš zināja, ka meitene atnāks šurp. Es noklausījos, kā grāmatnieks runāja ar sievieti karietē. Viņi gribēja dabūt grāmatu, kuru jūs atnesāt, un kopā ar to iegūt arī meiteni, turklāt tieši šonakt. Galu galā varbūt tu nemaz neesi tik gudrs radījums. Runājot gars gandrīz izgaisa, bija redzamas tikai vieglas kontūras.

-   Viņi pārmeklēs visu Londonu. Sī ir labākā vieta, kur atrasties, jo te viņi mūs nemeklēs.

-    Meitene miegā bija pacēlusies gaisā. Es atrados uz jumta un visu redzēju. Pasaki man, eņģeli, viņa nav mācījusies lidot, tātad viņi droši vien bija izbūruši to ārā no ķermeņa. Ja viņi to izdarīja, tad zina, kur meitene atrodas…

-   Tad mēs dosimies prom, un tu vari pateikt savam kungam, ka esam aizgājuši. Tegatuss piegāja pie gara un pastūma to nost no Sarapuka stingstošā ķermeņa. Tagad pasaki man, kur ir paslēpta izeja uz upi!

Rēgs parādīja uz resnu misiņa stīpu, kas bija akurāti iestiprināta koka grīdā pie kamīna. Tegatuss pacēla gredzenu un atvilka trīs dēļus, kas veidoja lūkas durvis. Apakšā starp šaurajām tilta velvēm mutuļoja biezs, brūns ūdens.

-   Tas atsauc atmiņas, rēgu meitene noteica, ielūkodamās caurumā. Es atceros nakti, kad tas notika ar mani. Vēroju, kā mans ķermenis krita te lejā. Tas bija labākais, kas ar mani noticis. Nožēlojama dzīve vai nožēlojama nāve kāda starpība?

Tegatuss ar vienu roku atrāva Sarapuku no grīdas un vilka pa istabu. Viņš bez ceremonijām vai mierinošiem vārdiem izmeta ķermeni pa lūku un noklausījās, kā tas ieplunkšķ straumē. Nekas nebija dzirdams, tikai ūdens burbuļošana un vēja čalas virs ūdens.

Rēgs pazuda grīdā, bet jau pēc mirkļa materializējās blakus Tegatusam, kurš raudzījās pa lūku lejā.

-   Viņš ir prom, rēgs noteica spalgā balsī. Iesprūdis karājas pie vecas sijas. Tur tas paliks līdz Ziemassvētkiem vai arī tik ilgi, līdz viņu nograuzīs žurkas un ūdens plēsoņas.

-   Tad viņš karāsies līdz Ziemassvētkiem, un lai mirušie liek mieru dzīvajiem! Tegatuss stingri piebilda.

Eņģelis pacēla lūkas durvis un aizcirta tās ciet. Atkal uzvirmoja biezu putekļu mākonis. Tālu lejā Sarapuka ķermenis straujajā vējā zvārojās uz priekšu un atpakaļ kā aizmirsta lelle.

Tegatuss pagriezās un uzsauca Agetai:

-   Tas ir padarīts! Nāc, mums jādodas prom, pirms mūs te atrod. Rēgs redzēja tevi lidojam un baidās, ka tev ir sekojuši tie, kuri mūs meklē.

Ageta parādījās no kamīna aizmugures. Viņas seja bija mainījusies, un eņģelis nodomāja, cik daudz vecāka meitene izskatās. Likstas viņu padarījušas pieaugušu, un tagad viņa ir sieviete.

-   Man sekoja… sapnī… meitene… un viņas suns. Es gribēju, lai viņi mani sameklē, tie nedarīja man neko ļaunu. Gribu uzzināt ko vairāk par viņas maģiju.

-   Kur tie ir tagad? rēgu meitene noprasīja.

-   Es tos redzēju pie baznīcas ar smaili uz Blekfraiersas pusi.

Tegatuss pieskrēja pie loga un paskatījās ārā. Ziemeļu pusē debesis bija pilnas ar uguns mirdzumu, kas izgaismoja tumšās mājas. Neviens nebija redzams.

Pie tilta vārtiem mazs šunelis, ērti iekārtojies pamestā mētelī, vairākas reizes nogrozījās, iekārtodams sev guļvietu. Ar vienu aizvērtu aci tas miegaini glūnēja pāri bruģim uz grāmatveikala ieeju, kuru sargāja.

Mājā Kondjūtas laukos Hezrīna Flemberga skatījās uz meitenes ēnu, kura modās no miega. Sieviete noklikšķināja pirkstus, un viņas priekšā kā suns izlīda Morbuss.

-   Es atstāju Ramskinu sargos. Esmu pārliecināts: ja tie mēģinās doties prom, viņš mums pavēstīs. Aizej pēc Tadeuša Breisgēdla, atved viņu uz Londonas tiltu un pārliecinies, ka neviens nav aizbēdzis.

26 eņģelis karavīrs

-Domā, cilvēk, domā! Ābrams mudināja, stumdams Bleiku pa šauru ieliņu, kuru bija sagrāvis sprāgstošs debesu ledus gabals. Vai tev nav nekādas nojausmas, kur varētu būt grāmata?

-   Es nevaru padomāt, šobrīd galva ir pārāk daudz ar ko piebāzta, Bleiks atteica.

No tuvīnās mājas jumta nogruva šīferis. Tas ietriecās šaurajā ieliņā un sašķīda drazās, kas piegružoja zemi. Bleiks pustumsā paskatījās apkārt. Tur kā uz delnas bija redzams viss cilvēku dzimuma vājums.

-   Palūkojies uz mums! Tu esi eņģelis no citas pasaules. Ko tu domā par šo brīnišķīgo radību, ko sauc par cilvēku? Bleiks nokliedza, un viņa skaļi teiktie vārdi atbalsojās tumsā.

-   Tu nevēlētos zināt, ko es domāju, Ābrams atteica un bīdīja Bleiku tālāk. Es pārāk bieži šajā pasaulē esmu mīcījies pa mēsliem, izceldams no slīkšņas piedzērušos un uzsliedams tos atpakaļ kājās. Un kāda pateicība par to bijusi? Nekāda. Varbūt visā šajā esat vainojami jūs paši. Ja tikai Tas Kungs būtu salauzis tavu savtīgumu, tad Hezrīnai un tās suņiem nebūtu barības. Tādi kā tu ir tik viegli iegūstama gaļa. Esmu vērojis, kā jūs no paaudzes paaudzē augat savās zinībās biju klāt, kad no izliekta koka tika izgatavots pirmais ritenis, es esmu redzējis, kā tādi kā tu rada jaunus izgudrojumus un apbrīnojamas mašīnas. Bet visur, kur jūs esat gājuši, ir izplatījusies nāve un alkatība. Varbūt jūsos ir vairāk no elles nekā no debesīm.

Ābrams apstājās pie beigta ēzeļa, kas gulēja šķērsām ceļam.

-    Es bieži vien lauzu galvu, vai jūs visi būtu laimīgāki, ja mēs ļautu jums īstenot savus plānus un piepildīt vēlmes un necenstos piegādāt to, ko jūs dēvējat par labestību. Reiz es to pateicu Radītājam bet Viņš bija redzējis manas domas, pirms es tās izteicu, un neatbildēja, jo Viņam tas nebija jādara. Viss bija redzams Viņa acīs. Šīs visu redzošās, visu zinošās acis runāja par kādu dziļu, spēcīgu saiti, kuru zina tikai Viņš.

Saņēmis Bleiku aiz rokas, eņģelis iegrima grūtsirdībā, un viņi iegriezās kādā tukšā ielā, kas veda prom no Flītstrītas.

-    Mēs jūs apskaužam, eņģelis piebilda. Mēs nespējam saprast, kāpēc Viņš tik ļoti jūt līdzi jūsu pasaulei, bet tad ātri vien saprotam, ka esam vēstneši, Viņa vēstneši, un atšķirībā no jums mēs spējam raudzīties Viņam sejā dzīvi.

-   Kāpēc tad tas viss? Bleiks dedzīgi vaicāja, un viņa prātu sāka iekvēlināt domas par grāmatu. Pilsētu ir sapostījis vājprāts, ko no debesīm atsūtījusi komēta, tas viss pareģots vecā grāmatā, un pasauli ir iekarojusi ielasmeita. Vai visu redzošajam, visu mīlošajam tas nerūp? Vai Viņš ir tik nespējīgs, ka nevar mums palīdzēt?

Piepeši Bleika kājas pielipa pie bruģakmeņiem, it kā tās būtu pielietas ar svinu. Ķermenis raustījās un locījās sāpēs. Bleiks nokrita ceļos. Viņam pa seju taustījās ledaini pirksti, un cauri akmeņiem un dubļiem uz virspusi plēsās pulks mirušo roku. Tās lauzās ārā no bedres, kas kopš pirmā mēra laikiem bija kļuvusi tiem par kapu.

Spārdīdams rokas, kas ķērās viņam pie kājām, Ābrams metās pie Bleika, kurš bija pievilkts tuvāk pie izmirkušās zemes.

-   Atdzīvojas mēra bedre! eņģelis iekliedzās, satverdams Bleiku aiz pleciem un izceldams viņu no kaulainajiem pirkstiem, kas plosīja tā miesu. To ir izdarījusi viņai Kapi atdos zaudētos, un ielas būs pilnas ar mirušo dvēselēm. Drīz pienāks īstais laiks, Bleik, un tā sieviete zina, ka tu mēģināsi to apturēt.

Ābrams pacēla viņu no zemes un vilka prom pa sānielu. Bleikam no sejas plūda asinis, tajā bija iespiedies nolauzts pirksts ar garu, brūnu nagu, kas ļengani nokarājās ar visu ādu.

-   No kurienes tie nāk? Bleiks jautāja, kad Ābrams, atbalstījis viņu pret salauztām kurpnieka darbnīcas durvīm, izvilka viņam no sejas miroņa nagu.

-   Viņa atsaukusi mirušos. Tie celsies no kapa kopš šī brīža līdz viņas pārtapšanas laikam. Lēdija Flemberga centīsies neļaut mums atrast meiteni. Vina zina, ka ir kāds spēks, kas var stāties viņai pretī. Mums jāatklāj, kur tiek turēta tava kalpone, un tad es varēšu atrast Tegatusu un mēs tam visam pieliksim punktu.

-    Un tev ir tāds spēks, lai to paveiktu? Bleiks jautāja, dziļi ievilkdams elpu, un atskatījās uz baismo roku mežu, kas locījās uz priekšu un atpakaļ kā augoša, klusējoša labība. Skaties, viņi snaikstās kā aklie, un tomēr kaps vēl tur tos savās skavās.

-   Kad pienāks laiks, tie izlauzīsies brīvībā, izvilks sevi no bedres un paliks iesprostoti šajā no jauna atmodinātā trakuma pusdzīvē. Ļaunums neperinās tikai cilvēkos. Pašu zemi ir ieņēmuši ļaunuma balsti. Katrs vardarbības akts vai traģēdija piepilda ar ļaunumu ikvienu kripatiņu zemes. Ir spēki, kas no tā barojas un apmetas dzīvot starp cilvēkiem. Tad tu brīnies, kāpēc laikmetu procesi atkārtojas atkal un atkal tajā pašā vietā un ik paaudze ir nolādēta tāpat kā iepriekšējā. Tas, ko cilvēki dara, atstāj ietekmi uz šo zemi. Lai kur tu spertu soli, tu atstāj aiz sevis sasvīdušo pēdu dvaku. Tāpat notiek ar gariem. Zeme uzsūc to vaidus, un tie tiek likti lietā atkal un atkal no jauna.

Ābrams atsāka iet, pamezdams skatienu atpakaļ uz līgojošos roku milzumu, kas tiecās pretī debesīm.

-   Nāc, mans dārgais zinātniek, mums jāpārmeklē pilsēta, un, kad sāks aust mēness, Nemorensis tevi pasauks. Tādā naktī kā šī tā vēlēsies savu sekotāju dievināšanu.

Bleiks nogriezās uz šauras ieliņas. Pa jumtiem dejoja ēnas, ko meta gaisma ziemeļos, un mirušo roku vāls pūlējās tikt laukā no zemes, kura tās turēja kapā. Tās neizdvesa ne skaņu; bija dzirdama vienīgi akmeņu šņirkstēšana, kauliem berzējoties citam pret citu.

Bleika skatiens palika kā pienaglots. Viņš nekad nebija domājis, ka savām acīm redzēs ko tādu.

-   Vai tas tevi nebiedē? eņģelis jautāja Bleikam, kad viņi vēroja, kā mēra bedre lēnām atdod mirušos.

-   Es vēlos, kaut būtu to redzējis krietni agrāk. Mani meklējumi būtu mainījušies, un es nebūtu izšķiedis tik daudzus gadus, meklējot to, ko labāk nesasniegt. Tas ir pierādījums tam, pēc kā es ilgojos, pierādījums, ka mana zinātniskā maģija nekad nav mani pievīlusi. Bleiks iesmējās. Kurš būtu noticējis, ka es stāvēšu Flītstrītas sānielā eņģeļa un mirušo roku ieskauts!

Bleiks noslaucīja asinis, kas sūcās no sejas.

-   To redzēt man ir liela privilēģija, viņš piebilda.

-   Ir vēl kas vairāk, Ābrams ierunājās, saņemdams Bleiku aiz rokas un aizvezdams prom no sānielas. Pirms dažām dienām notika mēģinājums sagraut pasauli. Pirmā debesu trīce un dzīvnieku trakošana bija notiekošā zīme. Tālu ziemeļos es cīnījos ar Hezrīnas brāli. Viņš gribēja dabūt zelta statueti, keruvimu, ar kura palīdzību tas būtu gāzis debesu troni. Bet Hezrīna ir daudz ļaunāka nekā agrāk. Viņa ir kā mēris cilvēka dvēselei un neliksies mierā, iekams neiekaros debesis un katra cilvēka sirdi, kuru vien vēlas. Viņa grib, lai, izdzirdot viņas vārdu, cilvēki klanās.

-   Tad pastāsti man, lūk, ko, Bleiks sacīja, soļodams blakus eņģelim. Viņi līkumoja pa ielām, kas bija pilnas ar to cilvēku ķermeņiem, kuri nebija noturējušies pretī ļaužu vilnim, kas bija pārplūdinājis pilsētu. Kāpēc šis ļaunums šķiet tik spēcīgs un labais tik vājš? Ja tu esi visspēcīgs, kāpēc tad nevari viņu iznīcināt, tikai pamirkšķinot acis? Esmu redzējis spēku, kāds piemīt jūrai. Esmu vērojis zibeni ietriecamies zemē ar tādu spēku, ka no tā varas sadrūp pat ēkas. Kāpēc tad viņai neko nevar padarīt?

Visums nav radīts varai, bet mīlestībai. Katrs dzīvo pats pēc saviem likumiem. Vara meklē pati sevi, un tos, kas ir pārāk vāji, lai staigātu patiesības ceļu, tā samaitā, saēd kā ļauns prāta augonis. Izvēlies varu, nevis mīlestību, un drīz vien tu ticēsi fantomiem kā patiesībai un uz mūžīgiem laikiem maldināsi sevi. Radītāja ceļi nav izprotami, un dažreiz es pats nesaprotu, kāds šim trakumam ir iemesls, vienīgi zinu, ka tas, ko mēs tagad pieredzam, ir ļaunuma pēdējā cīņa, lai noturētos pie šīs pasaules. Ābrams apklusa un palūkojās apkārt. Ir vēl arī citi… Tie slēpjas no komētas.

Bleiks saspringa, lai dzirdētu, ko Ābrams saka. Viss, ko viņš saklausīja, bija tāla liesmas sprakšķu atbalss ziemeļos un attāla māju rībēšana, tām sabrūkot. Ābrams veda viņu tuvāk skaņai. Ielu šķērsoja slaids stāvs. Tas piekļāvās māju un veikalu ēnām, kas aizlauztā rindā stiepās uz upes pusi. Ābrams pamāja Bleikam, lai viņš paliek klusu. Abi paslēpās kādās durvīs.

Solis sekoja solim. Tas, kurš tuvojās, lavījās tuvāk, klunkurēdams pa tumšajām ielām un kaut ko pie sevis murminādams zemā balsī. Bleiks aizturēja elpu, viņš dzirdēja, ka radījums atrodas pavisam tuvu, tikai pēdas attālumā, un zogas viņiem klāt. Ābrams gaidīja, ar vienu roku piespiedis Bleiku pie durvīm, lai viņš nebēgtu. Mājas pretējā pusē iezīmējās un ietonējās no sarkanās uguns, kas plosījās Hempstedā. Bleikam tās atgādināja ķīniešu teātri, ko viņš bija redzējis Voksholas dārzos, un mistiskos radījumus, ko ēnā vadīja zīdā tērpušies aktieri.

Pēkšņi durvīs nostājās melna figūra. Ābrams izlēca no paslēptuves kā zirneklis, ātri iebelza radījumam un novilka to zemē. Eņģelis to turēja, kā bija turējis dunamežu, ar vienu roku cieši uz mutes, izspiežot tam no plaušām elpu.

Bleiks pusgaismā ieraudzīja izbiedētas jauna vīrieša acis. Viņš ar rokām ķērās pie Ābrama, cenzdamies tikt vaļā no smacējošā tvēriena.

-   Klusu, cilvēk, vai arī tu tūliņ ievilksi elpu pēdējo reizi, Ābrams iečukstēja vīrietim ausī.

-   Tu viņu nogalināsi, iejaucās Bleiks, veltīgi mēģinādams atraut Ābrama roku no vīrieša sejas.

-   Tā nebūtu pirmā reize un varbūt arī ne pēdējā, Ābrams draudoši atteica, lēnām atlaizdams tvērienu. Kā cilvēkam, kas tik gudri pētījis pārdabisko, tev ir savāds skatījums uz eņģeļiem. Mazie ķerubi, ko jūs, cilvēki, gleznojat, ir tālu no tā, kā mēs patiesībā izskatāmies.

Vīrietis ievilka auksto nakts gaisu, izklepoja no plaušām bailes un izspļāva zemē.

-   Es jums negribēju nodarīt neko ļaunu, 1-1-labie kungi, viņš izstostīja.

-   Tad pastāsti mums, kāpēc tu no šejienes neaizbēgi, Bleiks mudināja.

-   Esmu Ņūgeitas cietumnieks, ko no važām atbrīvoja debesu triecieni. Uzraugs domāja, ka pienācis pasaules gals, ka pār zemi nākusi pastarā tiesa, un viņš mūs atlaida brīvībā. Zaglim nekad nav bijis lieliskākas izdevības kā Londona šādā naktī. Te var pameklēt savu laimi, uz katra stūra var atrast bagātības.

-   Un kur ir pārējie? Bleiks jautāja.

-   Mēs slēpjamies vecajā baznīcā Blekfraiersā. Tu vari mums piebiedroties. Mums ir pamatīgs loms. Ēd, dzer un līksmojies, jo rīt…

-   Rītdien tu vari būt miris, un ko tu tad darīsi ar sazagto? Ābrams saspieda vīrieti vēl ciešāk.

-   Vai tu esi miertiesnesis? zaglis dusmīgi jautāja.

-   Daži varbūt teiktu, ka esmu tiesnesis, zvērinātais un bende, bet tur domas var dalīties. Tev es esmu vārti uz brīvību, un kā teiktu tu?

-   Nespēlējies ar viņu, Ābram! Bleiks sacīja. Laid viņu vaļā! Viņš mums nenodarīs neko ļaunu.

-   Bet es gan, atskanēja balss, kam sekoja ātra pistoles gaiļa uzvilkšana.

-   Nelaime nekad nenāk viena, vīrietis sacīja, piespieda ieroča stobru Bleikam pie deniņiem un pievērsās Ābramam. Dod viņam brīvību, citādi tava drauga smadzenes nokarāsies tev no mēteļa kā spāņu medaljons.

Ar acs kaktiņu Bleiks pamanīja divus vīriešus. Viens turēja viņam pie galvas pistoli, bet otrs tikmēr slēpās aizmugurē, grozīdams galvu no vienas puses uz otru.

-   Brīvību? Ābrams mierīgi pārjautāja, pieceldams zagli kājās. Tu vari būt vergs un tomēr brīvs; nabags, bet iegūt sev par mājām visu pasauli, bet vai tu esi brīvs? Kādi noziegumi saista tevi pie nakts un grauž tevi, kad tu savā vientulībā ieej sevī?

-   Es turu ieroci viņa draugam pie galvas, bet viņš te runā kā tāds vecs bards, zaglis noteica, un viņa biedrs iesmējās.

Pirmais vīrietis saņēma Ābramu aiz apkakles un grūda atmuguriski pret durvīm.

-   Es tā nedarītu, ierunājās Bleiks, cenzdamies atkāpties. Viņš nav no tiem, ko var tā grūstīt. Mans draugs ir eņģelis, un tiem tādas lietas nepatīk.

-   Vai jūs to dzirdējāt? Viņš ir eņģelis, un viņam tas nepatīk, vīrietis ar pistoli izsmejoši noteica, bet pārējie sāka smieties. Cik tev jauka balss gluži kā Voksholas dendijiem, kurus mēs ar tādu baudu aplaupām. Un tagad, kungi, tā kā atstājām Ņūgeitu lielā steigā, mēs vēlētos jūsu mēteļus un zābakus, un, protams, naudas makus. Tāpēc, mans dārgais eņģeli, novelc drēbes!

-   Ja mēs jums atdosim šīs lietas, tad jums vairs nebūs pasaules, kur šos ieguvumus izmantot. Jūsu tauki uzvārīsies un kauli pārvērtīsies putekļos, tāpēc noliec pistoli un ej savu ceļu! Ābrams iztaisnojās un atgrūda zagli ar izstieptu pirkstu.

-    Un kur ir tavi ieroči, lai piespiestu mūs to izdarīt? Vai tad ierocis nav rokā man, bet tev nekā? Vīrietis stingri runāja, skatīdamies Ābramam acīs. Atdod mums savas drēbes, un es saudzēšu tavu dzīvību, bet, ja strīdēsies ar mani, es ar prieku paņemšu gan tavu dzīvību, gan mēteli.

-   Tu nesaproti, Bleiks satraukti atkārtoja. Viņš ir eņģelis un var apturēt šo vājprātu.

-   Šis vājprāts nemaz nav tik slikta lieta. Tas atdeva mums brīvību un sniedz visu, kas nepieciešams jaunai dzīvei. Mēs izmantosim šo iespēju, lai kas arī notiktu, un, ja jūs nedosiet mums, ko mēs gribam, tad abi būsiet miruši. Vīrietis atvirzīja pistoli no Bleika deniņiem un pielika to Ābramam pie pieres. Nu, dzīvs vai miris?

-   Tu jau savā sirdī esi izvēlējies manu likteni, un es tavējo.

Ābrams ar labo roku satvēra pistoli un lēnām saspieda metālu. Tas vīrieša rokās sāka mirdzēt baltkvēlē.

-   Nospied mēlīti un paskaties, kas notiks! Dari to! Ābrams uzkliedza.

Vīrietis palaida viņu vaļā un atkāpās zem arkas, kas stiepās gar veikalu rindu.

Pēkšņi atskanēja blīkšķis kā pātagas cirtiens. Ābrams tikko pakustējās, tomēr zaglis viņa priekšā saguma, un tā saviebtajā sejā pavīdēja neticība.

Eņģelis paskatījās lejup uz viņa sažņaugto dūri un tad uz pārējiem diviem zagļiem.

-   Vai jūs gribat viņam piebiedroties? Ābrams jautāja, saraucis vienu uzaci.

-   Tu viņu nogalināji! viens no tiem izsaucās.

-   Vēl ne, bet varu to izdarīt, ja jūs tā pieprasāt. Iesaku jums savākt viņu un doties prom. Nestāstiet nevienam, kas notika, un es jūs nemeklēšu. Ābrams izgāja no durvju ailas uz ielas.

-   Tu neesi nekāds eņģelis, viens no zagļiem, izvilcis no jostas garu virtuves nazi un tuvodamies Ābramam, sacīja.

Eņģelis pagriezās un, neko neteicis, pastiepa roku. Vīrietis cirta ar nazi un nogrieza Ābramam rādītājpirksta galu.

-   Redzi, tu asiņo kā jebkurš mirstīgais! viņš teica, atvēzēdamies no jauna.

-   Un tu liesmo kā sauss matracis, Ābrams atteica, viegli iesizdams ar asiņaino roku zaglim.

Divas lāses, biezas un tumšsarkanas, nopilēja vīrietim uz netīrā baltā krekla un sāka gruzdēt bieziem, ziliem dūmiem.

Vīrietis nometa nazi un veltīgi centās apdzēst liesmas, kas šāvās ārā no viņa ādas. Viņa kliedzieni atbalsojās no ēkas uz ēku. Uguns aprija viņa ķermeni un

vēlās tam laukā no mutes kā no maiznīcas skursteņa.

_ >

Ābrams noskatījās, kā vīrietis lēnām sairst neatpazīstamā kūsājošas miesas masā.

-   Ej ar mieru! viņš noteica garam, kas plivinājās virs liesmām.

Bleiks noraudzījās ugunī un domās redzēja Nemorensis. Tās zeltītie burti maigi mirgoja kāda pavarda gaismā. Viņu pārņēma sajūta, ka viņš jau kādreiz ir šo vietu redzējis. Ābramam bija taisnība grāmata sauca viņu pie sevis.

-   Mums jādodas no šīs vietas prom, Ābrams sacīja, aizgriezies no liesmām.

Bleiks klusēdams noliektu galvu virzījās uz upes pusi.

-   Viņi gribēja mūs nogalināt. Bet šonakt nav īstā reize, lai tu mirtu.

-   Tu redzi mūsu domas? Bleiks vaicāja.

-   Dažkārt, pirms tās nonāk uz lūpām.

-   Un tu arī zini, ko es domāju pašreiz?

-   Ka es esmu slepkava un briesmonis, kuram nevar uzticēties. Ābrams aplika viņam roku ap pleciem. Es zinu, ka tu ved mani uz upi, un redzu, ka mūsu kopīgais ceļojums drīz beigsies. No tā, cik es pazīstu jūsu pasauli, varu secināt, ka mēs meklējam Tadeuša Breisgēdla grāmatveikalu. Pavards, ko tu redzēji domās, atrodas tajā vietā, un kur gan citur, ja ne grāmatveikalā, varētu būt noslēpta tāda grāmata?

-   Tu sargā manas asinis, tomēr tavējās uzsprāgst kā šaujampulveris.

-   Tu aizmirsti, ka es esmu eņģelis karavīrs.

27 summis desiderantes Ilgotā virsotne. (Latiņu vai.)

Londonu bija pārņēmis baiss miers, it kā visa pilsēta būtu ievilkta zem liela kupola. Stindzinošais vējš, kas bija nemierīgi pūtis, pēkšņi aprima, un uguns ziemeļos sāka dzist. Šķita, ka tai pietrūcis gaisa, kas nepieciešams, lai degtu.

Bleiks noberzēja no plaukstas sastingušos sviedrus un redzēja, ka tie izkaltuši par koši baltiem sāls kristāliem. Uzacis iezīmēja sakaltušais sāls, kas iegrieza sejā līnijas kā dziļas vagas un pārklāja ar garozu sausās lūpas.

Ābrams paskatījās uz biedru, tad ar savu maigo plaukstu noslaucīja Bleikam no sejas sāli. Eņģeļa āda mirdzēja dziestošās ziemeļu uguns gaismā.

Esmu sauss kā žāvēta siļķe, Bleiks, laizīdams lūpas, sacīja. Laikam atmosfērā sakrājušies ledus kristāli.

Doktors, sakumpis uz priekšu, iegāja tukšo ēku rindas ēnā. Priekšā tilta arka iezīmējās sausos, baltos putekļos, kas spīdēja skaidrajās nakts debesīs. Bleiks juta, kā grāmata sauc, čukstot viņa vārdu, manīja, kā viņā iekšā uzplūst satraukuma vilnis un vēderā viss sagriežas šķebīgās gaidās. Bleiks norija siekalas un sāpīgu kamolu kaklā, kas liecināja par viņa pieaugošajām bailēm.

-   Tas drīz pāries, eņģelis sacīja. Tu ar daudz ko esi ticis galā, un drīz viss būs galā. Tu būsi vai nu miris, vai arī brīvs un varēsi turpināt dzīvi.

-   Kas notiks ar tevi? Bleiks jautāja eņģelim. Vai arī tu mirsi?

-   Un tas esot kabalists! Eņģeļi nemirst vismaz ne tā, kā tu uztver nāvi.

-   Bet kas notiks šonakt?

-   Tās noslēpumi nav atklāti, un nevajag arī. Bet zinu, ka mēs atgūsim grāmatu, eņģeli un dzīvi kā jēram, kas gaida nokaušanu. Ar to tev un man pietiks. Tad es atstāšu tevi tavai pasaulei, maģijai un bezcerīgajai zinātnei un atgriezīšos mājās.

-   Un atstāsi mani pastāvīgās skumjās? Bleiks nopietni atteica, jūtot, kā grāmatas spēks pārklāj viņu ar šaubām un tumsu. Tas viss šķiet tik vienkārši sekot maģijai un zinātnei, vēlēties būt tam, kurš atklās visu, kas cilvēcei nepieciešams. Tagad es sev vaicāju: vai tas, ko meklēju, bija domāts cilvēkiem vai manai slavai?

-   Tava dzīve ir likta svaru kausos, un tu esi atklājis sevī alkatību. Teicieni, ko esi iemācījies no Nemorensis, nedarīs tev neko labu. Tā, ko tu uzskatīji par gaismas avotu, ir tumsas grāmata, kas atsūtīta, lai tevi maldinātu.

Eņģelis apstājās un piespiedās pie kādas dzertuves sienas. Ieejas durvis salauztajās eņģēs zvārojās uz priekšu un atpakaļ. Viņš virzījās gar krāsoto koka sienu, turēdamies melnajā ēnā, un Bleiks viņam sekoja cieši pa pēdām.

-   Tur priekšā, pie vārtiem, stāv kāds radījums, sargs, kādu es ilgi neesmu redzējis.

Bleiks blenza tumsā, bet neko neredzēja. Smalkais sāls pulvera lietus bija aprimis. Ielas bija klātas ar baltu putekļu tīklu, kas mirgoja uz katras virsmas kā auksta, balta sarma ziemas naktī.

-   Es redzu sāls miglu, bet ne radījumu, Bleiks nočukstēja, lūkodamies pār eņģeļa plecu.

-   Tas ir diaka, kritušais eņģelis, Ābrams paskaidroja. Viņa atrašanās šeit liecina, ka arī tie meklē Nemorensis un meiteni un zina, kur tā ir.

Ābrams piespiedās tuvāk sienai.

-   Man vajag, lai tu dotos uz vārtiem. Ja tu iesi ātri un neņemsi radījumu vērā, tas var palaist tevi garām. Nedomāju, ka tev būtu īpaši jābaidās.

Kaut kas šajos vārdos šķita nepatiess. Bailes pienagloja Bleiku uz vietas, un viņam sāka trīcēt ceļgali.

-   Iet garām radījumam, to neredzot? Un ja nu tas uzbruks? Esmu jau bijis par ēsmu pietiekamam daudzumam nakts briesmoņu. Vai tad cita ceļa nav? Bleiks čukstēja.

-   Tas var palaist tevi garām, Ābrams, stumdams Bleiku uz priekšu, klusu sacīja. Ja nu tas gadījumā uzbruks, es būšu ar tevi. Kad es esmu tevi pievīlis? Esmu sargeņģelis, tavu asiņu sargs, un negribu, lai šīs asinis tiktu izlietas.

Bleiks iznāca no ēnas un nenolaida skatienu no vārtiem. Augstu virs galvas, iestiprinātas savā akmens ādā, lejup raudzījās pelēkās akmens notekcaurules, kas sargāja tiltu. Bleiks redzēja, kā putekļi griežas un vijas tūkstoš sīkos virpuļos. Tuvojoties tiltam, viņš varēja samanīt pret tilta akmeni radījuma veidolu. Tas tur sēdēja un gaidīja, melns un drukns, ar kristālu pulvera klātu garo, tumšo muguru.

Pie katra soļa Bleikam iekšā viss sagriezās. Viņš turpināja koncentrēt skatienu uz vārtiem un to, kas atradās aiz vārtiem, tomēr ar acs kaktiņu paturēja radījumu redzeslokā. Putekļi mutuļoja viņam ap kājām un pārklāja zābakus ar sniegbaltiem kristāliem. Garām ejot, Bleiks dzirdēja, kā briesmonis zemā rīkles balsī ņurd. Tas nolaizīja biezās lūpas ar garu, zilu mēli, tad pārbrauca ar to sejai un mopša degunam, it kā izgaršotu, vai gaisā nav upura smakas.

Ejot tam garām, Bleikam pār muguru pārskrēja tirpas. Viņš zināja, ka radījums var izlēkt no slēptuves un pēkšņi no aizmugures mesties viņam virsū. Cīnīdamies ar dziņu bēgt, Bleiks pārbaudīja vārtus un, lēnām iedams tālāk, skaitīja pie sevis soļus.

Pēkšņi vienā mirklī Bleika kājas tika atrautas no zemes un viņš griezās kā gaisā pasviesta lupatu lelle. Tad radījuma roka notrieca viņu zemē un sagrāba aiz mēteļa apkakles. Diaka, tagad pilnībā redzams, blenza uz Bleiku ar saltajām, izvalbītajām acīm un atieza baltos zobus. Tas turēja viņu aiz spranda un ieskatījās savam upurim acīs.

Radījums iemurrājās kā milzīgs kaķis, kas pielaizījies krējumu, ar vienu roku notrausa Bleikam no sejas pulveri un tad ar mēli nolaizīja viņam acis un degunu. Šķita, ka radījums ar katru Bleika saraustīto elpas vilcienu kļūst lielāks. Bleiks gaidīja sargeņģeļa uzbrukumu, bet tikmēr diaka pūta viņam sejā savu smirdīgo elpu un tam pa šauro, melno zodu tecēja siekalas. Radījums atvēra muti un skaļi noelsās tā, ka mēle rīklē nodārdēja. Derīgs zvērnīcai, Bleiks nodomāja, cenzdamies apvaldīt savu trauksmaino prātu un uzveikt pieaugošās bailes.

Bleiks izdzirda tumsā pēkšņu būkšķi kā tālu lielgabala šāvienu. Diaka piepeši izbļāva griezīgu kliedzienu un neveikli pagrieza galvu uz viņa pusi. Tas atvēra muti plašāk nekā iepriekš un izkāra mēli kā resnu čūsku. Tad briesmonis vaidēdams aizvēra acis, atlieca galvu un locīja Bleiku savā tvērienā, līdz pirksti atslāba. Nokritis ceļos, tas lāva cilvēkam izslīdēt no rokām un, novēlies uz sāniem, saķēris vēderu, vārtījās pa zemi.

Ābrams nostājās radījuma priekšā, un pāri viņa sejai staroja smaids.

-   Kāds prieks! eņģelis izsaucās, parakājies pa kabatu. Kad tas tevi sagrāba, es negaidīju ko tādu. Domāju: tas radījums uzreiz nokodīs tev galvu, bet, paldies Dievam, tu nezvēram likies interesants, un tas deva man laiku.

Ābrams izņēma spoli ar sarkanu auklu un sāka ar to sasiet radījumam rokas un kājas.

-   Vai tas ir beigts? Bleiks jautāja, atkāpdamies no sasietā ķermeņa. Ko tu izdarīji?

-   Tas nav beigts, kā varētu šķist, bet kādu laiku nesagādās mums raizes. Ko es izdarīju? Varu pateikt tikai to, ka esmu pateicīgs Abarisa kristālam un smirdīgajam caurumam diakas muguras galā. Nez vai tas jebkad bija iedomājies, ka var notikt kas tāds. Tikai domas par to vieš man acīs asaras.

-   Tu iešāvi sprāgstošo kristālu radījumam…

-   Jā, Ābrams viņu pārtrauca. Tā vieta bija tik labi redzama. Ilgi domāt nebija laika. Jautājums bija radījums vai tu.

-   Tad esmu tev pateicīgs par tavu morāles trūkumu un dēmonisko spēku psiholoģisko izpratni, Bleiks atbildēja, skatīdamies uz radījumu, kas locījās putekļos. Vai tu atstāsi briesmoni šeit?

-   Pagaidi veikala durvīs, kamēr es uzmetu tam skatienu. Tā nākotne nav tava bēda.

Eņģeļa sejā uzplaiksnīja savāda izteiksme. Bleiks aizgriezās, jo viņam šķita, ka notiks kaut kas šausmīgs, un viņš nevēlējās tajā piedalīties. Viņš aizsoļoja līdz grāmatveikala durvīm un caur apsarmojušajiem logiem paglūnēja iekšā. Aiz plauktiem mirgoja uguns, un uz tālākās sienas pazibēja ēna.

No tilta vārtiem Bleiks skaidri saklausīja skaļu burbuļošanu un skaņu, kas līdzinājās zobu griešanai. Tā atplūda līdz viņam caur naksnīgo gaisu asa un auksta un beidzās ar tik spalgu kliedzienu, ka cilvēka auss to tik tikko spēja uztvert. Viņš bija dzirdējis šo skaņu jau agrāk daudzas reizes kā jēru blēšanu miesnieka naža priekšā. Kaut arī Bleiks nodrebēja, negribēdams zināt, ko eņģelis izdarījis ar radījumu, tā kliedziens ielauzās viņam sirdī.

Ābrams parādījās no putekļiem, slaucīdams rokas saplēsta mēteļa gabalā, ko bija novilcis uz ielas sabrukušam vecam vīram. Viņš paskatījās uz Bleiku un ar vienu acu skatienu izlasīja tā sirds raizes.

-   Cilvēku ceļi nav eņģeļu ceļi. Paštaisnajiem es neesmu nekas cits kā slepkava. Neaizmirsti to! Debesīs norisinās cīna, un zaudēt nozīmētu, ka ļaunums nems varu pār pasauli un mēs tiksim iznīcināti.

Eņģelis grīļodamies pagāja garām Bleikam un atspiedās pret aizkrautajām veikala durvīm. Atspēries pret akmeņiem, viņš ar spēku izlieca koku, pāršķēla durvis uz pusēm un atstūma tās malā.

-   Tegatus! viņš iesaucās, iegājis veikalā. Es esmu Rafaēls. Atnācu, lai aizvestu tevi mājās un nogādātu meiteni drošībā.

Vadoties pēc mirgojošās uguns gaismas, Bleiks un eņģelis steidzās pa šaurajām ejām gar grāmatplauktiem uz veikala aizmuguri. Pie katra uzmanīgi spertā soļa Ābrams paskatījās apkārt, it kā meklētu augstajā, velvētajā telpā kaut ko neredzamu.

-   Tegatus! viņš uzsauca vēlreiz, un šoreiz no viņa balss nodrebēja visa telpa.

-   Mēs esam pie uguns, vājā balsī atbildēja Ageta.

Bleiks un Ābrams pagriezās ap beidzamās grāmatplauktu rindas stūri, tad piegāja pie Tadeuša augstā galda un iznāca brīvajā vietā pie kamīna. Tegatuss stāvēja ar muguru pret viņiem, pa augsto, sīkrūtaino logu raudzīdamies naktī. Ageta sarāvusies sēdēja uz akmens mūrīša, sildīdamās pie uguns.

-   Tegatus, mans draugs! Ābrams viņu klusu uzrunāja. Pagriezies un nāc pie manis!

-   Es esmu kritis pārāk zemu, Rafaēl. Pilnība, kuru tu esi atnesis, nevar izglābt mani no tā, ko esmu pieredzējis.

-   Tevi ievilināja slazdā tavas sirds ļaunums. Ļaunuma saites tur tevi cieši, nāve būs tava alga, un drīz tiksi pārvērsts par diaku. Bet tas nav liktenis tādiem kā tu. Tu neesi kritis tik zemu, ka tava sirds nespētu pretoties nāvei un vēlreiz pārtapt.

-   Par ko pārtapt? Atgriezties iepriekšējā dzīvē? Tegatuss jautāja, vēl aizvien stāvēdams ar muguru pret Ābramu. Esmu aizgājis par tālu. Mani no tevis šķir plašs bezdibenis, kuru neviens no mums abiem nespēj šķērsot. Esmu izvēlējies savu likteni no brīvas gribas. Tas bija manas sirds lēmums noklīst no īstās takas un staigāt citus ceļus.

-   Tad tev būtu labāk nomirt nekā nokļūt tās ielasmeitas rokās.

-   Ja vien tas būtu bijis iespējams iekrist viņai rokās, tad dzīve būtu guvusi piepildījumu. Tegatuss pagriezās ar seju pret Ābramu. Neesmu tik dumjš, lai nesaprastu, ka esmu bijis muļķis. Mani šajā vietā tur lepnums. Ja vien viss varētu būt citādi, ja es spētu pagriezt laiku atpakaļ… Ņem, Rafaēl, Nemorensisl Tev tā jāglabā un jāvalda pār to. Es atgriezīšos atpakaļ pats.

-   Neklausies, ko viņš saka! Ābramam uzsauca Ageta. Aizved Tegatusu prom no šīs vietas! Viņš vēlas tikt atpakaļ, tā viņš man teica. Vai tad tu neredzi, ka viņš ir par lepnu, lai pats tev to palūgtu? Ja Tegatuss paliks, tie viņu nogalinās un pārvērtīs par briesmoni. Tu nedrīksti to pieļaut, es tev to neļaušu!

Meitene pagriezās pret Bleiku un nopietni ielūkojās tam acīs.

-   Tu to paveici, Bleik, tu esi burvis. Es redzēju tavus trikus. Pasaki viņam, lai tas aizved Tegatusu prom, pirms Morbuss ir viņu notvēris.

-   Morbuss? pārjautāja Bleiks, notrausdams no mēteļa baltos putekļus. Kur tu satiki šo cilvēku?

-   Pie Monumenta. Tur mūs sagūstīja cilvēks maskā un radījums, kuru sauca par Ramskinu. Viņi mūs turēja gūstā, un, kad sāka krist zvaigznes, mēs aizbēgām. Tadeušs mūs piekrāpa, viņš apgalvoja, ka ir mūsu draugs, bet bija uz vienu roku ar tiem. Uz mirkli apklususi, meitene iespurdzās. Tegatuss izmantoja savas burvestības, un mēs atstājām viņu tunelī pie žurkām. Eņģelis mani izglāba, tāpēc viņam ir jāatgriežas mājās. Citādi viņi to nogalinās un padarīs līdzīgu Ramskinam…

-   Burvestības, Tegatus? Ābrams brīnījās. Eņģelis izmanto burvestības?

-   Tas nav tā, kā tu domā. Viņa ar tevi jokojas.

-Viņš tam iesita tieši pa seju, notrieca no kājām

ūdenī, tad izcēla laukā un atstāja pie žurkām, Ageta aizrautīgi stāstīja.

-   Mani interesē vieta, kur jūs turēja gūstā. Vai jūs tur redzējāt vēl kādu? Bleiks jautāja.

-   Kāpēc tāda interese, Bleik? vaicāja Ābrams.

-   Monuments ir slepens eksperiments, par kuru zina tikai Karaliskās biedrības biedri, to skaitā Izaks Bonhems. Tas ir liels stikls, ko izmanto, lai apkopotu saules enerģiju un tad novadītu to uz marmora istabu zemes dziļumos zem Monumenta. Bonhems ticēja, ka atklās tādu spēku, kas spēs izbeigt visus karus. Viņam vajadzēja zināt par jūsu gūstu, jo viņš tur uzturas katru dienu.

-   Tad viņš ir sazvērnieks, kas nodevis tavu draudzību, atbildēja Tegatuss.

Bleiks skumji paskatījās uz Ābramu.

-   Esmu kļūdījies. Blēdība sniedzas dziļāk, nekā man sākumā šķita. Es esmu krāpts ik brīdi, un tagad pat tie, kas ir bijuši man vistuvāk, pārsteidz mani ar nodevību.

Es tiku izmantots, lai atrastu komētu un lai noķertu tevi, Ageta. Tā ir mana vaina. Mana alkatība pēc zināšanām ir paverdzinājusi mūs visus.

-   Kā gan tu varēji mani paverdzināt? Ageta iebilda. Es katru dienu apzagu tevi. Es liku tev nožēlot, ka esi mani pieņēmis darbā.

-   Ageta, sacīja Ābrams, piegājis meitenei klāt, tu esi cēlonis visam, kas noticis. Sieviete, kuru tu pazīsti kā Hezrīnu, ir kritušais eņģelis. Viņas dzīve ir nonākusi līdz laikam, kad tai nepieciešams pārtapt, vai arī viņa kļūs līdzīga Ramskinam. Viņai ir vajadzīgs tavs ķermenis. Viņa kļūs par tevi un izmetīs tavu dvēseli dzīvot tumsā. Atceries, Tegatus, mūsu Kunga pavēli Galvaskausu kaujā. Šonakt mēs atkal cīnāmies ar vēl spēcīgāku ļaunumu. Vai tu man piebiedrosies?

-   Kam tad vēl es esmu radīts? Tegatuss pasmaidīja, un viņa gars iekšā salēcās.

Ielas tumsā gara, melna kariete, ko vilka melni zirgi, čīkstēdama apstājās pie veikala. No karietes izlēca Morbuss ar pātagu rokā. Viņam pakaļ vilkās tā garais, vaskotais mētelis.

-   Viņi ir ieradušies pēc tevis, Ageta. Mums jādodas prom, sacīja Ābrams.

Eņģelis novilka mēteli un iemeta to ugunī.

-   Ātri uz jumta! Mēs nedrīkstam šeit atrasties, kad uzsprāgs Abarisa kristāls.

-   Grāmata! iesaucās Tegatuss, paķēra Nemorensis un sekoja Bleikam, kurš jau skrēja pakaļ Ābramam un Agetai uz kāpnēm.

Bonhems kraukļa maskā iejoņoja grāmatveikalā un pieskrēja pie kamīna.

-   Viņi būs slēptuvē aiz kamīna, Bonhems steigšus paziņoja Morbusam.

-   Nogalini eņģeli, bet pataupi meiteni! viņš uzsauca, traukdamies starp plauktiem ar pistoli rokā.

Ābrama mētelis kamīnā dega tumšzilām liesmām, kas kļuva arvien spožākas. Abarisa kristāls izkrita no degošā mēteļa un aizripoja pa grīdu uz Bonhema pusi, kurš pa galvu pa kaklu metās uz pagraba durvīm, noripoja pa kāpnēm un parādījās drēgnajā telpā pie tilta pamatnes.

Pieaugošais mirdzums no komētas pa mazo lodziņu izgaismoja pagrabu. Bonhems izdzirda pie loga vienmērīgu klaudzināšanu. Viņš pacēla acis un ieraudzīja Sarapuka ķermeni, kas karājās mēness gaismā. Tā kājas melnajos apavos dauzījās pret stiklu.

28 lunar lustrum Šķīstīšanas upuris. ( Latīņu vai.)

Šaurās akmens kāpnes izlocījās augstāk un augstāk.

Ageta sataustīja sev ceļu, cieši turēdamās pie virves, kas veda augšup. Ābrams, kāpdams pa trim pakāpieniem uzreiz, stūma viņu iekšā tumsā. Ageta dzirdēja, kā Bleiks un Tegatuss aizbultē durvis uz kāpņu telpu un tad žigli viņiem seko. Tumsa kļuva arvien biezāka un spiedās virsū tā, ka bija grūti elpot. Kad meitene mēģināja paātrināt soļus, tie klaudzēja, kurpēm atsitoties pret katra akmens pakāpiena malu, liekot viņai bailēs iekliegties.

-   Palīgā! viņa iesaucās, un vārdi atbalsojās augšup.

Tegatuss saņēma viņu aiz rokas un veda tālāk.

-   Ej lēnām, pa vienam pakāpienam. Tumsa ilgi neturēs tevi savā varā. •

-   Viņi mūs noķers, un Morbuss tevi nogalinās…

-  Nebaidies no tā, kas nāks. Viņi var nogalināt manu ķermeni, bet ne dvēseli.

-   Ātri! Bleiks uzsauca, klunkurēdams augšup pa akmens pakāpieniem. Drīz Abariss uzsprāgs, un es tad nevēlētos atrasties tā tuvumā…

Pēkšņi atskanēja skaļš sprādziens, jo lejā, istabā, Ābrama mētelis bija izdedzis cauri un Abarisa kristālu bija skārusi uguns. Likās, it kā katrs akmens, izlecot no sienas un iekrītot atpakaļ savā vietā, nodrebētu. Trieciens izrāva no eņģēm durvis, kas veda uz kāpnēm, tumsā iebrāzās balta uguns lode un lidoja uz viņu pusi.

-   Gulies! Bleiks iekliedzās un, pielēcis pie Agetas, piespieda viņu pie aukstajiem pakāpieniem.

Uguns lode nodārdēja pāri viņa mugurai, apsvilinot mēteļa audumu un matus aizmugurē uz kakla. Trieciens trāpīja Tegatusam, un viņš nokrita atmuguriski ar čulgainu, apdegušu seju.

-   Atstāj mani… viņš murmināja, kad Bleiks piecēla Agetu kājās. Tev jāaizved viņa no šejienes, es apturēšu katru, kurš sekos.

-   Nē! Ageta iekliedzās, kad Bleiks vilka viņu uz augšu. Mēs nevaram viņu atstāt!

-   Dari, kā viņš saka, mēs nespējam viņam palīdzēt. Tev jāglābjas.

-   Ātri! iesaucās Ābrams, ar atslēgu steigdamies pie jumta durvīm.

-   Tegatuss ir savainots, Ageta elsoja un jau nākamajā mirklī atradās uz kāpņu laukumiņa, kur Ābrams stūma vaļā durvis.

-   Nekas nespēj turēties pretī Abarisam, pat eņģelis ne. Tegatuss zinās, ko darīt. Ābrams nokāpa divus pakāpienus zemāk un lēca uz durvīm, izraudams tās no eņģēm. Pār plakano jumtu izsprāga koka šķēpeles. Seko man un, lai kas arī notiktu, neļaujies bailēm!

Ercenģelis tāds bija viņa stāvoklis starp eņģeļiem nokļuva uz jumta. Viņš stāvēja pilnmēness gaismā, kas iezīmēja jumta tornīšus tumšā sudrabā. Uguns ziemeļos bija kļuvusi blāvāka, un debesis izgaismoja tikai dzintarkrāsas mirdzums. Ābrams palūkojās augšup un redzēja, ka komēta ar katru sekundi tuvojas. Jumts bija kā pils mūris ar izrobojumiem, tā akmens sienas slējās augstu virs upes. Katrā stūrī uz stāvas smailes bija novietota liela akmens notekcaurule, un zem tām mazākas caurules-briesmoņi nolūkojās lejā uz pilsētu un upi. To tēlu izvalbītās acis truli blenza lejup.

Jumta virsmu iezīmēja liela piecstaru zvaigzne. Augšējā smaile rādīja uz ziemeļiem. Zvaigznes centrā bija uzkrāsota asinssarkana Hezrīnas zīme ar melnām kontūrām.

-   Mums ir maz laika. Mēs pat varam nepaspēt izkļūt no Londonas, pirms komēta ietrieksies Zemē, Ābrams sacīja.

Viņš satvēra Agetu aiz rokas un izvilka gaismā. Meitene turēja roku priekšā sejai, lai pasargātos no spožuma, ka lija pār pilsētu.

-   Vai tās ir mūsu beigas? jautāja Bleiks.

-   Tās ir beigas jums visiem, atskanēja balss aizmugurē. Mēs esam kādu laiku gaidījuši un ar lielu prieku jums piebiedrosimies.

No slēptuves aiz skursteņa iznāca Hezrīna tīģera maskā.

Bleiks pagriezās, lai skrietu uz durvīm, bet no tumsas izlēca figūra kraukļa maskā ar garu, melnu knābi un mirdzošām, zilām spalvām; rokā tai bija Nemorensis. Grāmata tagad bija pārsieta ar garu, sarkanu auklu. Bleiks šo tēlu labi pazina.

-   īzak Bonhem, tu slēpies aiz putna maskas! Bleiks iesaucās. Tu, nodevēj, pat nevēlies skatīties man acīs?

-   Mana maskēšanās tevi neapmuļķoja. Cik iespaidīgi! Un šis ir eņģelis? Un Ageta cik patīkami tevi redzēt! Turpmākajos gados es tevi redzēšu daudz biežāk.

-Ja notiks pēc mana prāta, tu vispār neko vairs neredzēsi, es tev izraušu acis no pieres ar savām rokām, Bleiks nikni izsaucās.

-   Tev nav glābiņa, Bleik, Hezrīna sacīja, pamādama ar garu nūju, kas bija viņai rokā. Tev bija iespēja mums piebiedroties, bet jau kopš tās nakts, kad apgriezu tev nagus, es zināju, ka tava sirds nav pietiekami melna tam, ko mēs cenšamies sasniegt. Toties Bonhems ir mans tumsas dārgums, un, kad tikšu brīva no lēdijas Flembergas pinekļiem un tās resnā vīra, es apprecēšos ar viņu.

Tad virs kapelas rievotā mūra parādījās vairākas pelēka akmens rokas. Notekcaurules-briesmoņi, kas gadsimtiem ilgi bija noraudzījušās lejup uz pilsētu, bija atdzīvojušās un lavījās laukā no savām vietām.

-   Vēl citi briesmoņi, Hezrīn? Ābrams jautāja.

-   Draugi, kas palīdz man paveikt uzdevumu. Tev te nav vietas, Rafaēl. Ej tagad prom, un es došu tev brīvību vai paliec, un tu tiksi pārvērsts par diaku.

-   Drosmīgi vārdi, bet tavs laiks tuvojas beigām. Ir pilnmēness, komēta drīz ietrieksies Zemē, un laiks tavai pārtapšanai būs beidzies. Ābrams pievilka Agetu sev cieši klāt un kaut ko pačukstēja viņai.

-   Kurš to izdarīja ? nokliedzās Morbuss, iznākdams pa durvīm ar nocirstu Ramskina galvu rokās. Vai tas biji tu, Bleik, un tava nejēdzīgā zinātne? Ramskins bija mans biedrs, vienīgais radījums uz pasaules, kurš skatījās uz mani tā, ka man nebija kauns. Vai tu to izdarīji?

-   Nē, es, ātri atbildēja Ābrams. Ramskins jaucās manā dzīvē, tāpēc es iejaucos viņējā… Un ko tu šajā sakarā domā darīt?

-   Tu esi ļauns cilvēks, un par to, ko esi izdarījis, es izmantošu tavu galvu kā svečturi, Morbuss iesaucās griezīgā, skaļā balsī.

-   Liec viņu mierā, Morbus! teica Bonhems, notēmējis ar pistoli. Arī man ar šo radījumu ir kārtojami rēķini, un es labprāt paskatīšos uz viņa asinīm. Viens beigts eņģelis ir uz kāpnēm, un drīz te būs otrs.

-   Savas asinis es varu brīvi atdot.

-   Liec viņu mierā! Hezrīna nemierīgi piebilda. Viņš tevi māna, Bonhem. Viņa asinis būtu nāve mums visiem, tās nedrīkst izliet.

Viņa pavērās uz Mēnesi un tuvojošos komētu.

-   Tagad man jāatstāj šis ķermenis un jāpaņem viņas. Sagatavojiet viņu! Atdod man meiteni, Rafaēl, tu nevari viņu paturēt.

Morbuss meta ar Ramskina galvu Ābramam un trāpīja tam krūtīs. Tad viņš ātri saķēra Agetu un vilka meiteni pāri jumtam, bet notekcaurules-briesmoņi aplenca ercenģeli.

-   Atbrīvo viņu, Bleik, un aizved no šejienes! Ābrams iekliedzās, kad briesmoņi viņu atspieda atpakaļ pie mūra izrobojumiem.

Tie bija viņu ielenkuši un, vicinādami zobenus, smējās caur asajiem akmens zobiem.

Morbuss trīs soļos pieskrēja pie Bleika, nogrūda viņu zemē un ar vienu roku stingri saturēja ciet.

-   Ātri! sauca Hezrīna. Turiet meiteni un sagatavojiet viņu rituālam! Nebūs ilgi jāgaida, līdz mēs atkal būsim kopā, īzak. Šoreiz neviens nestāsies mums ceļā.

-   Tu piekrāpi mani, īzak. Vai pēc visiem šiem kopīgi pavadītajiem gadiem, kas bija vairāk nekā draudzība, tu domā tikai par sevi? Bleiks, kuru cieši turēja Morbuss, noprasīja.

-   Mana vienīgā vēlēšanās ir viņa. No viņas es varu gūt vairāk gudrības vienā minūtē nekā no tevis visā mūžā, Bonhems atbildēja.

Tad viņš atsēja Nemorensis, atvēra tās lappuses un novietoja grāmatu iezīmētā apļa centrā. Bonhems saņēma Agetu aiz rokas un turēja viņu zvaigznes ziemeļu stara galā Hezrīnas priekšā.

-   Neļauj, lai tavu dzīvi paņem šī sieviete! Bleiks iesaucās, bet Morbuss piespieda viņu apklust.

Nemorensis kļuva lielāka un aizņēma visu apļa centru. No tās lappusēm pulsēja balta gaisma.

-   Un tu neļāvi? Es zinu, kādas bija tavas domas. Tava sirds bija izkausēta tāpat kā manējā, tikai tev nepietika drosmes.

-   Bet kas notiks, kad tu kļūsi vecs un viņai vajadzēs kādu citu, un viņa tevi atmetīs tāpat kā Flembergu?

-   Tad es nomiršu kā laimīgs cilvēks, īzaks atteica, nolūkodamies uz Hezrīnu. Nu ir īstais laiks, grāmata ir gatava, un šis radījums gaida tevi.

-   Tā iznīcinās jūs visus, Ābrams iesaucās, kad grāmata kļuva divreiz lielāka, lappuses izlēca no iesējuma un griezās gaisā. Tu neapjēdz, ko dari, Hezrīn!

Viņš spēra notekcaurulēm-briesmoņiem, kas turēja viņu piespiestu pie mūra.

-   Tu aizmirsi šī ir mana grāmata. Es tajā esmu uzrakstījusi katru vārdu, tās lappusēs ir mana sirds, un es zinu, ko tā paveiks. Šonakt es pārtapšu beidzamo reizi. Mainoties gadsimtiem, man vairs nebūs jālēkā no ķermeņa uz ķermeni. Kad zvaigznes un Nemorensis satiksies, es palikšu Agetas ķermenī uz visiem laikiem.

-Viņas miesa sapūs tev uz kauliem, un tu nekad vairs neredzēsi rītausmu, Ābrams izsaucās.

-   Lāsti no eņģeļa mutes? Tavs naids tuvina tevi man. Vai tad tu nesaproti, ka ļaunums ir pat tavā sirdī un tu kritīsi? Ir jābūt kādam kārdinājumam, kaut kam tādam, kas aizvestu tevi no aklas kalpības meklēt patieso dzīvi. Neviens nevar mūžīgi sēdēt Viņa tuvumā un uz visiem laikiem pildīt Viņa gribu. Vēl ir laiks, Rafaēl…

-   Vērmele nokritīs no debesīm, saindēs ūdeņus un atnesīs nāvi daudziem, bet tu tu degsi mūžīgās ugunīs.

-   Vārdi, bezvērtīgi vārdi, ar ko mānīt lētticīgos un turēt viņus bailēs. Tam, ko esmu uzrakstījusi, vismaz ir spēks. Paskaties, Rafaēl, paskaties pats, kā manis radītais ieņem formu un mana maģija piepilda gaisu!

Ābrams pacēla skatienu. Viņa priekšā Nemorensis virzījās uz augšu kā mirdzoša balta marmora kolonna. Visas lappuses bija saistītas kopā un sniedzās pretī debesīm. Apkārt kolonnai attinoties griezās resna, sarkana aukla. Pie pamatnes grāmatas muguriņa kļuva biezāka, tās zeltītie burti locījās uz augšu un leju. Bet augstu virs galvas Zemei tuvojās komēta un Mēness virzījās augstāk debesīs; šķita, ka tie kuru katru mirkli varētu satikties.

Austrumos gaudojošais vējš pacēla no upes ūdeni stāvus gaisā kā augstu strūklaku, kas griezdamās izsūca no ūdens kapa un pacēla gaisā avarējušo laivu paliekas. Kā liels gars ūdens virpulis virzījās pa upi uz viņu pusi, izlokoties un griežoties no viena krasta uz otru, iesūcot ūdeni un atkal izspļaujot to laukā.

-Vēl viena zīme, Hezrīna izsaucās. Vēl viena zīme, un būs pienācis īstais laiks. Ūdens atdod mirušos. Pacelsies Mēness, un tuvosies komēta Vērmele. Turi meiteni mierīgi! Es jūtu kustību.

Hezrīna saķēra vēderu un locījās, it kā, izlaižot pasaulē garu, tiktu rauta uz pusēm. Viņa kā jukusi rāva sev nost drēbes un novilka no galvas tīģera masku.

Bleiks izlocīdamies atbrīvojās no Morbusa rokām un aizripoja pa grīdu, bet uzbrucējs palika, atspiedies pret sienu, ar rokām aizsedzis seju kā izbijies bērns. Bonhems, cieši turēdams Agetu ar pirkstiem, kas iespiedās viņai ādā, aizgriezās, nespēdams noskatīties pārvērtībās. Hezrīna steberēja pa jumtu pie viņa, izstiepusi rokas pretī Agetai.

-   Nāc, mans bērns, nāc pie manis! viņa runāja, pieiedama tuvāk. Laid bērnu vaļā, viņai jāstāv vienai, nekāda piespiešana nedrīkst notikt.

Hezrīna ieskatījās Agetai acīs.

-   Kad mēs pirmoreiz satikāmies, es tev apsolīju citādu dzīvi, apsolīju, ka mēs kļūsim draugi. Izdari to manis dēļ, un mēs paliksim kopā uz mūžīgiem laikiem. Mana dzīve būs tava dzīve, un es tev parādīšu zemi un debesis. Tās būs tavējās. Atver man savu sirdi, un es savienošos ar tevi!

Ageta atcerējās pirmo reizi, kad bija ieraudzījusi Hezrīnas smaidu tīģera maskas klātajā sejā. Viņas acis spulgoja kā īsti dārgakmeņi. Domās atgriezās Absinthium smarža, kas uzvilnīja dziļas ilgas.

-   Jā, es to darīšu, viņa klusu atteica. Es labprāt atvēršu savu sirdi un kļūšu par vienu no tiem, kas brauc kopā ar tevi karietē, un es darīšu it visu, ko tu gribēsi, dzīvē un nāvē.

-   Viņa manipulē ar tavu prātu, Bleiks izsaucās, mezdamies pie meitenes.

Bonhems notēmēja pistoli un izšāva. Šāviens atbalsojās pāri jumta virsmai, un lode trāpīja Bleikam krūtīs, notriecot viņu zemē.

-   Tad ir pienācis īstais laiks. Hezrīna uzsmaidīja Agetai. Sniedz man roku…

-   Ātri, mums jāaiztur Mēness, viņa sāpēs saviebtu seju piebilda.

Ageta pastiepa roku Hezrīnai. Tai cauri izlauzās pēkšņa pulsācija, satricinot miesās katru kaulu.

-   Pacel rokas pret Mēnesi, aicini viņu savā dzīvē, Hezrīna sacīja, uz mirkli atbalstīdamās pret Nemorensis statuju un aptīdama meitenei ap roku sarkano auklu. Kad komēta satiksies ar Zemi, lēdijas Flembergas vairs nebūs.

No debesīm lejā triecās ledus kristāli. Tie izlauzās cauri atmosfērai un nokrita uz zemes apkārt pilsētai. Kad tie ievēlās upē, ēkas uz tilta nodrebēja un ūdens uzvārījās, raidot augšup šņācošas gāzes sprādzienus.

No Mēness aizsega tuvojoties Zemei, komēta Vērmele debesu austrumu pusē kļuva lielāka.

Ābrams iesaucās:

-   Mazāk gaismas! Slepenā vārda vadībā rimsties!

Viņš izlauzās no notekcauruļu-briesmoņu aplenkuma.

-   Ir par vēlu, lai tu iejauktos, tu nevari apturēt Mēnesi, Hezrīna, satverdama Agetu arvien ciešāk, viņam uzkliedza.

Ābrams sauca vēlreiz:

-   Mazāk gaismas! Slepenā vārda vadībā rimsties!

Viņš pastiepa roku pret debesīm.

-   Ātri paskaties uz mani, bērns! Hezrīna pagriezās pret Agetu.

Pēkšņi atskanēja zems vaids. Hezrīna atvēra muti, lai izlaistu garu. No viņas ķermeņa izvijās garš vītenis kā bieza, balta masa un, pirms ieņēma formu, planēja viņai virs galvas kā resna čūska. Tas kustējās uz priekšu un atpakaļ, vēl piesaistīts Hezrīnai, un gaidīja īsto brīdi, lai iemājotu savā upurī.

Piepeši no kāpņu telpas ēnas gaismā izskrēja Tegatuss. Viņš bija vēl dzīvs, no Abarisa kristāla sprādziena apdegušu seju. Eņģelis ar pēdējiem salauztās sirds sitieniem metās pāri jumtam. Sakopojis visus spēkus, viņš satvēra Hezrīnu un atvilka viņu no meitenes un grāmatas, atlaižot vaļā sarkano auklu, kas saistīja Nemorensis. Lappuses sakļāvās atpakaļ grāmatā.

Ar vienu nepārtrauktu kustību Tegatuss piespieda Hezrīnu pie apmales. Bonhems un Morbuss pārsteigti metās viņam pakaļ.

Stumdams Hezrīnu pajumtu, Tegatuss aptina auklu sev ap plaukstas locītavu un apmeta tās galu viņai ap kaklu. Gars kā satinusies čūska tika ātri iesūkts iekšā, un cilpa savilkās. Hezrīna metās viņam virsū, ar nagiem plosīdama eņģelim seju un kliegdama, lai viņš pārtrauc. Bet gars bija ieslodzīts viņā un saistīts ar auklu. Hezrīnai uz ādas parādījās lieli jēlumi, kas pūžņoja un pūdēja miesu.

-   Tu nevari mani apturēt, Tegatus. Pat tava greizsirdīgā sirds nenovedīs mani nāvē, viņa iekliedzās, steberēdama uz jumta malu augstu virs Temzas.

Ābrams trieca roku uz pēdējā sarga zobena, apšļācot to ar savām asinīm. Radījums uzsprāga tumšsarkanās liesmās, kas ar savu spēku pārvērta akmeni pulverī. Tad Ābrams pieskrēja pie Bonhema un ar vienu sitienu notrieca to zemē. Pistole izšāva, un pār jumtu izbira melns pulveris.

Tegatuss vilka Hezrīnu uz jumta malu, bet Morbuss metās viņam klāt. Hezrīna kliedza un cīnījās ar Tegatusu, mēģinot izskrāpēt tam acis. Viņas ādu pārklāja čulgas, pārvēršot sievieti sagrabējušā vecenē.

-   Beidzamais mūsu siržu lidojums būs nāvē, Tegatuss nokliedzās skaļāk par tālo sprādzienu skaņām un vilka Hezrīnu nost no jumta bangu virpulī, kas mutuļoja tālu apakšā.

Hezrīna metās lejup savā kapā kā ievainots putns, aizvilkdama Tegatusu sev līdzi melnajā ūdenī. Viņi ar čūkstošām šļakatām iegāzās upē, kur valdīja ne šīs pasaules karstums. Hezrīna pūlējās atbrīvoties no niknās straumes. īsu mirkli viņai uz ķermeņa izpletās eņģeļa spārni. Viņa it kā atguva savu eņģeļa statusu un, sitoties ar spārniem pret graujošajiem viļņiem, mēģināja pacelties no putām kā gulbis. Bet Tegatuss joprojām turēja viņu aiz auklas, vilkdams līdzi tumšajos ūdeņos. Virpulis bija izlauzies cauri arkām un ātri iesūca abus dziļumā. Biezajā tumsā viņi pazuda skatienam.

-   Viņš man to atņēma! pielēcis kājās, kliedza Bonhems. Viņam nav tiesību… Viņa bija manējā!

-   Viņa nepiederēja nevienam, pat tev ne, pieiedams pie Bonhema, sacīja Ābrams.

-   Tad meitenei jāpievienojas viņiem, piesmakušā balsī sacīja Morbuss un vilka Agetu uz jumta malu.

Ābrams paskatījās uz asinīm, kas sūcās no zobena ievainojuma viņam rokā.

-   Atceries, ko es tev čukstēju, Ageta! Tagad ir pienācis laiks atcerēties.

-   īsta mīlestība izdzēš visas bailes, meitene teica, uzsmaidīdama eņģelim.

Ābrams ātri piegāja pie Morbusa un uzpilināja viņam pili asiņu no sava pirksta.

-   Asinis par asinīm, viņš sacīja Morbusam, un Ageta trīcēdama un drebēdama atlēca nost.

Morbusa acis izspiedās no pieres, pa degunu un muti sāka plūst biezi, balti dūmi, un pār ādu kā zila migla locījās liesmas.

-   Draza, kas jāsadedzina, Ābrams noteica un nogrūda viņu nojumta ūdenī.

Komēta izliecās pretī Mēnesim, bet tās orbīta raidīja izplatījumā jau mazāku gaismu. Tad tā ietriecās Mēness tumšajā sānā, izkaisot kosmosā zvaigžņu putekļu mākoņus. Mirkli vēlāk tā uzsprāga Zemes virzienā miljons sīkos ledus gabaliņos, kas locījās un virpuļoja debesīs.

-   Ko nu, Hezrīna? Komēta ir noķerta kā naktstauriņš tīklā, Ābrams noteica, veroties tālumā, un piegāja klāt Bleikam.

-   Neuztraucies, es to esmu darījis arī agrāk, eņģelis smiedamies noteica un iegremdēja roku Bleikam krūtīs. Skaties uz lodi, kura man rokā, un tu nesajutīsi neko citu kā vien īsu sāpju uzplūdu, mans draugs.

Izmantojot izdevību, Bonhems paķēra Nemorensis un skrēja uz kāpnēm kā izbiedēts suns.

Bleiks paskatījās debesīs, kuras mirdzēja no ledus kristālu dzirkstelēm, tām sitoties pret zemi. Ageta raudzījās uz viņu, nesaprazdama, ko redzējusi. Tad augstu debesīs atskanēja tāda kā eņģeļu spārnu švīkstoņa.

-   Viņa paliks kopā ar tevi, Ābrams noteica, pastiepis Bleikam roku. Viņa ir draugs, nevis kalpone, un kā tāda viņa tev būs vairāk noderīga.

-   Kur ir Bonhems? Bleiks uztraucās.

-   Viņš aizbēgs un noslēpsies, un, jā, atkal sagādās tev raizes. Bet nebaidies es esmu tavs sargeņģelis, tavu asiņu sargs.

Ābrams pagriezās un devās uz kāpnēm. Viņi ieklausījās soļu skaņās, kas izzuda klusajā naktī. Kad pēdējie zvaigžņu putekļi iztvaikoja, debesu spožums pārvērtās tumsā.

-   Tegatuss ir pagalam, Ageta noteica, lūkodamās lejup Temzā. Viņš nomira, lai izglābtu mani.

-   Nakts vēl nav beigusies, un cīņa nav galā. Nāc… Iesim pie Malakinas kundzes, viņa noteikti tup pagrabā. Bleiks pasmaidīja un paskatījās uz Agetu. Reiz es satiku cilvēku, kurš sacīja, ka nekad neticēšot eņģeļiem, bet varbūt tā ir vienīgā patiesā ticība…

[1] 1 jards = 0,91 m.

[2] Mohoki aristokrātisku jaunu cilvēku grupējums (banda), kas 18. gs. sākumā terorizēja Londonas iedzīvotājus, uzbrūkot gan vīriešiem, gan sievietēm; nosaukuma pamatā indiāņu cilts vārds mohaivk. (Red. piez.)

[3] 1 pēda = 0,30 m.

[4] 1 colla = 2,5 cm.

[5] Šeit ir mans ķermenis! (Latīņu vai.)

Content

Teilors Grehems Pēteris Vērmele

1 Vērmele

2 Cilvēki un zvaigznes

3 Aptiekārs

4 Inigo sānielā

5 zaudetie spārni un parūkas

6 malus maleficiaĻaunuma ļaunums. ( Latiņu vai.)

7 Londonas tilta gramatnieks

8 nāves atbrīvots

9 hebdomada mortiumSeptiņas nāves. ( Latiņu vai.)

10 eņģeļa pieskāriens

11 noslēpums

12 dzīvam būt

13 sekariss

14 himera

15 dzīvie un mirušie

16 Herba sacra

17 Aurora sanguinea asinssarkanā rītablāzma. (Latiņu vai.

18 Ramskins Diaka

19 karietes un komētas

20 morbus gallicus

21 Salve, Regina, mater misericordiae! Esi sveicināta, valdniece, žēlsirdīgā māte! ( Latiņu vai.)

22 nodevība un plūdi

23 le grand denouementLielais risinājums. (Franču vai.)

24 lamatas

25 miesa un gars

26 eņģelis karavīrs

27 summis desiderantes Ilgotā virsotne. (Latiņu vai.)

28 lunar lustrum Šķīstīšanas upuris. ( Latīņu vai.)