Peivere Mišela

Tumšās senatnes stāsti-1. Vikabrālis

Mišela Beivere

Vikabrālis

Tumšās senatnes Stāsti

.

PIRMĀ NODALA

Toraks spēji pamodās, lai gan nebija pat cerējis iemigt.

Ugunskurs bija gandrīz izdzisis. Plaiksnošajā gaismā zēns sarāvās čokurā un raudzījās tumšā Meža neskaidrajās aprisēs. Nekas nebija redzams. Un nekas nebija arī dzirdams. Vai tas bija atgriezies? Vai tas tagad slēpās tur tumsā un skatījās uz viņu ar kvēlojošām, slepkavīgām acīm?

Toraks jutās iztukšots un nosalis. Viņš skaidri apzinājās, ka vajag paēst; roka smeldza, un acis no pārguruma sūrstēja, taču patiesībā viņš to nemaz nejuta. Visu nakti viņš bija sargājis egļu zaru būdu un skatījies, kā noasiņo tēvs. Kā gan tas varēja notikt?

Vēl tikai vakar vakar viņi zilajā rudens mijkrēslī bija uzslējuši nometni. Toraks par kaut ko pajokoja, un tēvs smējās. Pēc tam Mežs pārvērtās. Ķērca kraukļi. Čīkstēja priedes. Un no tumšajām koku pazarēm parādījās melna ēna milzīga, trakojoša un asinskāra lāča veidolā.

Pēkšņi viņiem blakus bija nāve. Niknā zvēra nagi. Rēcieni, kuri lika aizkrist ausīm. Vienā acumirklī nezvērs būdu bija sadragājis gabalu gabalos. Vienā mirklī tas lēveros saplosīja tēvam sānus. Un tad jau tas bija pazudis, izgaisdams Mežā tik klusi kā migla.

Kas tas par lāci, kurš uzbrūk cilvēkiem un aiziet, nepaņēmis līdzi medījumu? Kurš lācis tā rotaļājas ar laupījumu?

Un kur tas ir tagad?

Toraks pāri ugunskuram lāgā nevarēja redzēt, taču zināja, ka arī klajums ir izbradāts un tajā mētājas salauzti jaunie kociņi un sabradātas ērgļpapardes. Viņš saoda egļu sveķu un izārdītas zemes smaržu. Zēns dzirdēja, kā trīsdesmit soļus tālāk burbuļo strauts. Lācis varēja būt it visur.

Aiz muguras ievaidējās tēvs. Viņš lēnām atvēra acis un raudzījās dēlā, it kā to nepazītu.

Torakam sažņaudzās sirds.

-    Tas… tas esmu es, viņš stomījās. Kā tu jūties?

Tēva kalsno, iedegušo seju bija pārvērtušas sāpes.

Vaigi kļuvuši pelēki, un ģints piederības tetovējumi uz tiem vīdēja zilimelni. Garie, melnie mati bija piesūkušies ar sviedriem.

Viņa brūce bija ļoti dziļa; kad Toraks neveikli mēģināja to aizbāzt ar ķērpjiem, viņš ugunskura gaismā pamanīja spīdam tēva zarnas. Torakam nācās sakost zobus, lai neapvemtos. Zēns cerēja, ka tētis to nepamanīs, bet viņš, protams, pamanīja. Tētis bija mednieks. Viņš ievēroja visu.

-    Torak… viņš ieelsojās.

Tēvs pastiepa roku, un viņa karstie pirksti saņēma dēla plaukstu tik maigi, it kā Toraks būtu mazs bērnelis.

Zēns norija siekalas. Parasti dēli mēdz ķerties tēviem pie rokas, nevis otrādi.

Toraks centās izlikties lietpratīgs lai neizskatītos pēc puišeļa, bet gan pēc vīra.

-    Man vēl ir dažas pelašķu lapas, viņš teica, ar brīvo roku parakņādamies savā ārstniecības augu dozē. Varbūt tās apturēs…

-    Paglabā tās. Arī tev tek asinis.

-   Nemaz nesāp, Toraks mānījās.

Lācis viņu tika triecis pret bērzu tā, ka viņš bija sadauzījis ribas un uzplēsis kreisās delnas virspusi.

-    Torak, ej projām! Tūlīt pat. Pirms tas nav atgriezies.

Zēns lūkojās uz tēvu. Viņš atvēra muti, bet nespēja izdvest ne skanu.

-    Tev tas jādara, tēvs pēc krietna brīža visbeidzot sacīja.

-    Nē. Nē! Es nespēju…

-   Torak, es mirstu. Ap saullēktu es būšu pagalam. Toraks sagrāba zāļu dozi. Ausīs dunēja.

-    Tēt…

-    Iedod man to, kas vajadzīgs nāvei. Un pēc tam panēm savas mantas.

Nāvei! Nē! Nē… Tēva seja bija skarba.

-   Manu loku, viņš sacīja. Un trīs bultas. Tu paturi pārējās. Tur, kurp es došos, medīt ir viegli.

Toraka briežādas stulpiņā [1] bija caurums. Viņš piedūra ievainojumam īkšķa nagu. Kāja iesāpējās. Zēns centās pievērst uzmanību tai.

-   Pārtika, tēvs ieelsojās. Kaltēta gaļa. Ņem… panēm to visu.

Torakam ceļgalos iemetās vājums. Viņš turpināja urbināt brūci. Zēns nespēja iztēloties tēvu dodamies nāves ceļojumā. Viņš nevarēja aptvert, ka paliks viens pats Mežā. Torakam bija tikai divpadsmit vasaru. Viens pats viņš nespēja izdzīvot. Viņš to neprata.

-   Torak! Kusties!

Dusmīgi pamirkšķinājis acis, Toraks pasniedzās pēc tēva ieročiem un nolika tos viņam blakus. Viņš sašķiroja bultas, pret asajiem krama uzgaļiem sadurstīdams pirkstus. Pēc tam viņš uzmeta plecā bultu maku un loku un postažā sameklēja savu mazo, melno bazalta cirvīti. No lazdas lūkiem pītā soma uzbrukuma laikā bija saplēsta, tāpēc visu mantību nācās sabāzt azotē vai piesiet pie jostas.

Toraks pasniedzās pēc ziemeļbrieža ādas guļammaisa.

-   Ņem manu, nomurmināja tēvs. Savu tu nekad neesi pacenties salāpīt. Un… samaini nažus.

Toraks bija pārsteigts.

-    Tikai ne tavu nazi! Tas tev būs vajadzīgs!

-   Tev tas noderēs vairāk. Un es jutīšos labāk, ja nāves ceļojumā man būs līdzi kaut kas no tavām mantām.

-    Tēt, lūdzu, nevajag!

Mežā nolūza kāds zariņš.

Toraks strauji pagriezās.

Valdīja pilnīga tumsa. Visur, kur vien viņš raudzījās, rēgojās lāča ēna.

Ne vēsmas.

Ne putniņš neiečirkstējās.

Sprakšķēja vienīgi ugunskurs, un dauzījās viņa sirds. Pat Mežs bija aizturējis elpu.

Tēvs nolaizīja no lūpām sviedrus.

-   Pagaidām tā šeit nav, viņš teica, taču drīz tas pēc manis atgriezīsies. Drīz. Naži!

Toraks ar nažiem negribēja mainīties. Tās tad arī būtu beigas. Taču tēvs viņā lūkojās tik cieši, ka iebilst nebija iespējams.

Sakodis zobus tik cieši, ka sāka sāpēt žokļi, Toraks paņēma savu nazi un ielika to tētim rokā. Pēc tam viņš no tēva jostas noraisīja stirnādas maksti. Viņa nazis bija skaists un draudīgs: no zila slānekļa darinātais asmens izskatījās pēc slaidas vītola lapas, bet rokturis labākam tvērienam bija apsaitēts ar aļņa cīpslu. Kamēr Toraks to aplūkoja, viņš pēkšņi apjauta patiesību. Viņš gatavojās dzīvot bez tēva.

-   Es nespēju tevi pamest! zēns iesaucās. Es to piebeigšu, es…

-    Nē. Neviens nespēj uzveikt šo lāci!

No koku zariem pacēlās kraukļi.

Toraks aizmirsa, ka vajag elpot.

-    Uzklausi mani, tēvs čukstēja. Lācis vienalga, kurš lācis, ir visspēcīgākais mednieks Mežā. Tu to zini. Taču šis lācis ir daudz stiprāks.

Toraks juta, ka viņam uz rokām uzmetas zosāda. Skatīdamies lejup tēva acīs, viņš redzēja mazītiņus, tumšsarkanus asinsvadus un apbrīnojami melnas acu zīlītes.

-    Ko tu ar to gribi teikt? viņš čukstus jautāja. Ko…

-    Tas… tas kādam pieder, tēva seja bija barga, un Torakam šķita, ka viņš to vairs nepazīst. Tajā ir iemitināts… kāds citpasaules dēmons, kas mani nobeidzis.

Nosprakšķēja ogles. Koki pieliecās tuvāk, lai paklausītos.

-    Dēmons? Toraks nesaprata.

Tēvs aizvēra acis, lai saņemtu spēkus.

-   Tā vienīgais uzdevums ir nogalināt, viņš visbeidzot teica. Ar katru upuri lāča spēks pieaug. Tas iznīcinās visu. Medījumu. Ģintis. Visi aizies bojā. Viss Mežs… tēvs brīdi klusēja. Viens mēnesis un būs jau par vēlu. Dēmons ir… varens.

-   Viens mēnesis? Bet kas…

-    Padomā, Torak! Kad sarkanā acs debesīs spīd visaugstāk, mošķi ir visstiprākie. Tu to zini. Tāpēc jau lācis ir neuzveicams.

Tēvs cīnījās pēc elpas. Toraks ugunskura gaismā redzēja, kā uz viņa kakla pulsē vēnas. Tik vārgi, ka jebkurā brīdī tās varēja norimt pavisam.

-    Es gribu… lai tu kaut ko apzvēri, tēvs sacīja.

-   Visu, ko vien vēlies.

-    Dodies uz ziemeļiem, tēvs teica. Pēc daudzām dienām tu atradīsi Kalnu Pasaules Gara kalnu.

Toraks skatījās uz viņu, nenieka nesaprazdams.

-    Ko?

Tēvs bija plaši atvēris acis un raudzījās koku zaros virs galvas, it kā tos redzētu pirmo reizi.

-   Atrodi to, viņš atkārtoja. Tā ir vienīgā cerība.

-    Bet… neviens nekad to nav sameklējis. Nevienam nav paveicies.

-    Tu to spēsi.

-    Kā gan? Es taču…

-   Tavs ceļvedis… tevi atradīs.

Toraks bija apmulsis. Nekad agrāk tēvs tā nebija runājis. Viņš bija lietišķs cilvēks mednieks.

-   Es nesaprotu, ko tu man mēģini pasacīt! Toraks iesaucās. Kāds ceļvedis? Kas man meklējams Kalnā?

Vai tur es būšu drošībā? Vai to tu vēlies pateikt? Drošībā no lāča?

Tēvs lēnām novērsa skatienu no debesīm un pakavējās pie Toraka sejas. Viņš raudzījās, it kā pārdomādams, cik daudz uz dēla pleciem vēl drīkst uzkraut.

-   Ak, tu vēl esi tik jauns, viņš teica. Cerēju, ka man tiks piešķirts ilgāks laiks. Es tik daudz ko neesmu tev pastāstījis. Tikai… tikai nesāc vēlāk mani par to ienīst.

Toraks pārbijies skatījās uz tēvu. Pēc tam viņš pielēca kājās.

-   Viens pats es to nespēju. Vai man vajadzētu mēģināt atrast…

-    Nē! tēvs atbildēja ar pēdējiem spēkiem. Visu mūžu esmu centies tevi turēt tālāk no cilvēkiem. Pat no mūsu Vilku ģints. Turies tālāk no cilvēkiem! Ja tie uzzinās, ko tu spēj…

-    Ko tu ar to gribi teikt? Es nezinu…

-   Nav laika, tēvs viņu pārtrauca. Tagad zvēri. Pie mana naža. Zvēri, ka atradīsi Kalnu vai arī mirsi.

Toraks saknieba lūpas. Austrumos starp kokiem svīda bālgana gaisma. «Vēl ne,» viņš šausmās nodomāja, «lūdzu, vēl ne!»

-   Apzvēri! tēvs noelsās.

Zēns nometās ceļos un pacēla nazi. Tas bija smags: īsta vīra duncis; Torakam tas bija par lielu. Viņš neveikli pieskārās ar nazi ievainojumam uz plaukstas virspuses. Pēc tam puisis to pielika pie pleca, kur pie kamzoļa bija piešūts ģints aizbildņa ādas gabals. Viņš nedrošā balsī sāka skaitīt zvērestu:

-    Zvēru pie šīm asinīm uz naža asmens un pie katras no savām trim dvēselēm, ka atradīšu Pasaules Gara kalnu. Vai arī miršu.

Tēvs izpūta dvašu.

-   Labi. Labi. Tagad uzzīmē man nāves zīmes. Pasteidzies! Lācis droši vien nav tālu.

Toraks uz lūpām sajuta sāļas asaras. Viņš dusmīgi notrauca tās no vaigiem.

-   Man nemaz nav okera, viņš nomurmināja.

-    Nem… manu.

Puisis apkārtējā jūklī atrada mazītiņu briežraga ārstniecības augu vācelīti, kas bija piederējusi viņa mātei. Viņš izvilka melno ozolkoka aizbāzni un iekratīja plaukstā mazliet sarkanā okera.

Pēkšņi viņš sastinga.

-    Es nespēju.

-    Tu to spēsi. Manis dēļ.

Toraks iespļāva plaukstā un no tumšsarkanajām zemes asinīm iejauca stīgru pastu, ar kuru uz tēva ķermeņa uzvilkt zīmes, lai viņa dvēselēm būtu vieglāk citai citu pazīt un pēc nāves tās paliktu kopā.

Vispirms zēns, cik piesardzīgi vien prazdams, novilka tēvam bebrādas zābakus un uzzīmēja pa aplim uz katra papēža, lai piesaistītu tēta paša dvēseli [2] . Pēc tam viņš uzvilka apli uz sirds, lai kopā ar abām pārējām noturētu ģints dvēseli. Tas nenācās viegli, jo tēva krūtis vagoja vecas rētas, tāpēc Torakam izdevās vien neizskatīgs ovāls. Tomēr viņš cerēja, ka tas būs labs diezgan.

Visbeidzot viņš uzzīmēja vissvarīgāko zīmi: apli uz tēva pieres, kas apzīmēja Nanuaku pasaules dvēseli. Zēns darbodamies rija asaras.

-    Nu ir labāk, tēvs izdvesa.

Toraks ar šausmām atklāja, ka pulss uz tēta kakla ir kļuvis vēl vājāks.

-   Tu nedrīksti nomirt! zēns iesaucās.

Tēvs viņā raudzījās ar sāpēm un ilgošanos.

-   Tēt, es tevi neatstāšu, es…

-    Torak! Tu zvērēji. Tēvs no jauna aizvēra acis.

Tūliņ pat. Ņem zāļu ragu! Man tas vairs nebūs vajadzīgs.

Paņem mantas! Atnes man no upes ūdeni! Un tad ej!

«Es neraudāšu,» Toraks mēģināja sev iestāstīt, ritinādams kopā tēva guļammaisu un siedams to pie muguras, tad aizbāza aiz jostas cirvi un ielika azotē zāļu ragu.

Viņš piecēlās un palūkojās apkārt pēc dzeramtrauka. Tas mētājās saplosīts gabalos. Nāksies ūdeni nest zirgskābenes lapā. Toraks jau gandrīz bija ceļā uz upi, kad tēvs nomurmināja viņa vārdu.

Zēns pagriezās.

-   Jā, tēt?

-    Atceries! Kad dodies medībās, vienmēr atskaties. Es… vienmēr tev to atgādinu, viņš centās sevi piespiest pasmaidīt, bet tu allaž par to aizmirsti. Vienmēr atskaties pār plecu! Labi?

Toraks palocīja galvu. Viņš centās tēvam uzsmaidīt pretim. Pēc tam viņš cauri slapjajām ērgļpapardēm devās uz upīti.

Kļuva gaišāks, un gaiss smaržoja svaigi un saldi. Visapkārt asiņoja koki: no priedēm, kuras bija saskrāpējis lācis, tecēja zeltaini sveķi. Agrā rīta vējiņā vaimanāja daži koku gari.

Toraks sasniedza strauta malu, kur pāri papardēm slīdēja miglas vāli un krastos augošie vītoli mērca savus pirkstus aukstajā ūdenī. Ātri paskatījies apkārt, viņš noplūca zirgskābeni un, zābakiem stiegot mīkstajos, sarkanīgajos dubļos, devās pie ūdens.

Bija auksti.

Blakus labās kājas zābakam rēgojās lāča pēdas nospiedums. Priekšķepa divtik liela kā Toraka galva un tik svaiga, ka viņš skaidri varēja saskatīt, kur garie, niknie nagi bija dziļi iegrimuši dubļos.

«Skaties atpakaļ, Torak!»

Viņš strauji pagriezās.

Vītoli. Alkšņi. Egles.

No lāča ne miņas.

Uz tuvīnā zara nometās krauklis un lika Torakam salēkties. Putns sakļāva stipros, melnos spārnus un paskatījās puisī ar mazām, apaļām ačelēm. Pēc tam tas pacēla galvu, ieķērcās un aizlidoja.

Toraks skatījās virzienā, kur tas bija nozudis.

Tumšas īves. Pilošas egles. Necaurejama biežņa.

Un tajā ne vairāk kā desmit soļu attālumā sakustējās krūmi. Tur kaut kas sarosījās. Kaut kas milzīgs.

Bāls no bailēm, Toraks centās saņemties, lai nelaistos lapās.

«Ar lāčiem ir tā,» vienmēr mēdza sacīt tēvs, «ka tie spēj pārvietoties tik klusi kā elpa. Lācis var tevi vērot no desmit soļu attāluma, un tu to pat nenojautīsi. No lāča nav glābiņa. Tas skrien ātrāk par tevi. Un kokā rāpjas augstāk par tevi. Viens pats tu to nespēj pieveikt. Viss, ko tu vari darīt, ir izprast tā ieradumus un pārliecināt to, ka neesi ne ienaidnieks, ne medījums.»

Toraks piespieda sevi nekustēties. «Neskrien! Neskrien! Varbūt tas tevi vēl nav pamanījis.»

Tikko dzirdams šņāciens. Krūmi no jauna sakustējās.

Viņš izdzirda klusu čaboņu, jo zvērs lavījās uz būdas pusi: uz tēva pusi. Mēmā klusumā Toraks nogaidīja, līdz tas paiet garām. «Gļēvulis!» viņš domās iesaucās. «Tu ļauj tam aiziet, pat nemēģinādams glābt tēti!»

«Bet ko tu spēj uzsākt?» jautāja kāda maza Toraka prāta daļiņa, kas vēl bija pie skaidras saprašanas. «Tētis zināja, ka tā notiks. Tāpēc viņš tevi sūtīja pēc ūdens. Viņš zināja, ka lācis pie viņa atgriezīsies…»

-    Torak! tēvs mežonīgi iekliedzās. Bēdz!

No koku zariem gaisā pacēlās vārnas. Mežu satricināja rēcieni vēl un vēlreiz, līdz Torakam galva plīsa vai pušu.

-   Tēt! viņš iesaucās.

-   Bēdz!

Mežs nodrebēja vēlreiz. No jauna atskanēja tēva kliedziens. Tad tas apklusa.

Toraks iekoda plaukstā.

Būdas atliekās viņš starp kokiem pamanīja lielu, tumšu ēnu.

Viņš pagriezās un bēga.

OTRĀ NODALA

Toraks lauzās caur alkšņu biežņām un līdz ceļgaliem grima slīkšņās. Viņam kaut ko čukstēja bērzi. Zēns klusi lūdzās, lai tie par viņu nestāsta lācim.

Savainotā roka dega kā ugunī, un ar katru elpas vilcienu nežēlīgi iesāpējās sadauzītās ribas, taču viņš neiedrošinājās apstāties. Mežs viņu vēroja. Toraks iztēlojās, ka viņam seko lācis. Viņš turpināja skriet.

Toraks pārsteidza jaunu mežakuili, kas mielojās ar zemesriekstiem, un norūca īsus atvainošanās vārdus, lai izvairītos no uzbrukuma. Kuilis neapmierināts norukšķējās un ļāva puisim skriet.

Āmrija Torakam uzrūca, lai viņš turas pa gabalu, un zēns tik nikni, cik prazdams, atņurdēja pretim, jo āmrijas ņem vērā vienīgi draudus. Dzīvnieks puisi saprata un uzrāpās kokā.

Austrumos debesis bija pelēkas kā vilka kažoks. Nodārdēja pērkons. Šaudīgajā gaismā koki izskatījās spoži  zaļi. «Kalnos līst,» Toraks truli nodomāja. «Jāuzmanās no plūdiem.»

Viņš centās sevi piespiest domāt par lietusgāzēm kalnos lai aizdzītu bailes. Nekas nesanāca. Viņš turpināja skriet.

Visbeidzot nācās apstāties, lai atgūtu elpu. Zaudējis spēkus, viņš atspiedās pret ozolu. Kad puisis pacēla galvu, lai paskatītos uz šalcošajām, zaļajām lapām, izskatījās, ka koks sev stāsta noslēpumus, bet negrib, lai tos uzzinātu Toraks.

Pirmo reizi dzīvē zēns bija palicis pavisam viens. Viņš vairs nejutās kā daļa no Meža. Toraks jutās tā, it kā viņa pasaules dvēsele būtu sarāvusi saikni ar visām pārējām būtnēm: kokiem un putniem, medniekiem un medījumu, upēm un klintīm. Neviens visā plašajā pasaulē nezināja, kā viņš jutās. Neviens to arī negribēja zināt.

Toraka drūmās domas pārtrauca sāpes plaukstas virspusē. Dziedniecības līdzekļu maciņā viņš sadabūja pēdējo bērza tāss stērbeli un pa roku galam apsaitēja ievainojumu. Pēc tam viņš sevi piespieda atrauties no koka stumbra un paskatīties apkārt.

Šajā Meža nostūrī Toraks bija uzaudzis. Katra nogāze, katrs klajums bija pazīstams. Ielejā, kas atradās uz rietumiem, plūda Sārtupe pārāk sekla, lai pa to brauktu ar laivu, taču pavasarī, kad no Jūras uz augšteci nāca laši, tie tur labi ķērās. Austrumos, līdz pat Biezā meža malai, pletās saules pielieti sili, kur medījums līdz rudenim nobarojās brangs, un ogu un riekstu tur bija lērums. Uz dienvidiem atradās tīreļi, kuros ziemeļbrieži ziemā skrubināja ķērpjus.

Tētis bija teicis, ka vislabākais šajā Meža pusē ir tas, ka reti gadās sastapt cilvēkus. Varbūt kāds Vītolu ģints pārstāvis ieklīda no rietumiem, no jūrmalas, vai Odžu ģints mednieki ienāca no dienvidiem, taču viņi nekad te ilgi nepalika. Viņi vienkārši pamedīja, ko Mežā darīt drīkst ikviens, un aizgāja tālāk, pat nezinādami, ka arī Toraks ar tēvu medī kaut kur līdzās.

Zēns nekad agrāk par šādu dzīvesveidu nebija kurnējis. Tā viņš vienmēr bija dzīvojis: divvientulībā ar tēti, tālu prom no ģintīm. Taču tagad viņš sāka ilgoties pēc cilvēkiem. Viņam gribējās kliegt, saukt pēc palīdzības.

Taču tētis bija viņu piekodinājis no cilvēkiem vairīties.

Turklāt kliegšana varētu pievilināt lāci.

Lāci.

Torakam kaklā sakāpa bailes. Viņš tās pārvarēja. Puisis dziļi ievilka elpu un šoreiz jau vienmērīgākā solī turpināja skriet uz ziemeļiem.

Skriedams viņš manīja, ka tuvumā ir medījums. Aļņa pēdas. Sumbra izkārnījumi. Bija dzirdams, kā aiz ērgļpapardēm pārvietojas meža zirgi. Lācis dzīvniekus nebija aizbaidījis. Vismaz pagaidām vēl ne.

Bet varbūt tētis maldījās? Varbūt uz beigām viņam aptumšojās prāts?

-   Tavs vecais ir traks, bērni tika kaitinājuši Toraku, kad viņš kopā ar tēti pirms piecām vasarām ieradās uz gadskārtējo ģinšu sapulci jūrmalā.

Tā bija Toraka pirmā ģinšu sapulce, kas izvērtās par lielu vilšanos. Tēvs viņu nekad vairs neņēma līdzi.

-   Viņš esot norijis spoka garu, bērni ņirgājās. Tāpēc viņš atstāja savu ģinti un tagad dzīvo viens.

Toraks toreiz bija pārskaities. Viņš būtu piekāvis tos visus, ja vien tētis nebūtu atnācis un aizvilcis viņu projām.

Torak, neņem šos vērā, tēvs smējās. Tie nezina, ko runā.

Tas, protams, bija tiesa.

Bet vai attiecībā pret lāci tētis nekļūdījās?

Priekšā koki kļuva retāki un parādījās klajums. Toraks i/meimuroja saules gaismā… un saoda puvuma smaku.

Viņš spēji apstājās.

Meža zirgi gulēja tur, kur lācis tos bija pametis kā salauztas rotaļlietas. Pat neviens maitasputns nebija iedrošinājies ar tiem pamieloties. Tiem nebija pieskārušās pat mušas.

Zirgi neizskatījās pēc medījuma, kuru lācis pietaupījis vēlākam laikam, tādu Toraks retumis bija redzējis. Kad ieturas parasts lācis, tas pārplēš upurim vēderu, izēd iekšas un notiesā pakaļējo daļu, bet atlikumam atnāk pakaļ pēcāk. Kā ikviens mednieks tas nelaiž zudumā neko. Bet šis lācis no katra liemeņa bija noplēsis ne vairāk par vienu vienīgu kumosu. Tas nebija nogalinājis, lai apmierinātu izsalkumu. Tas bija slaktējis prieka pēc.

Pie Toraka kājām gulēja beigts kumeļš, uz kura nagiem vēl bija saglabājušies upes dubļi no pēdējās dzeršanas reizes. Puisim kļuva nelabi. Kas tas par nezvēru, kurš spēj apkaut veselu ganāmpulku? Kurš mednieks spēj nogalināt bez vajadzības?

Zēns atcerējās lāča acis, kas viņu uzlūkoja vienu šausminošu acumirkli. Tādas acis viņš nekad agrāk nebija redzējis. Tajās nebija redzams nekas cits kā vien bezgalīgs ļaunums un naids pret visu dzīvo. Karsts, mutuļojošs citpasaules niknums.

Skaidrs, ka tēvam taisnība. Tas nebija lācis. Tas bija dēmons. Tas nemitēsies slepkavot, līdz viss Mežs būs pagalam.

«Neviens nespēj turēties pretim lācim,» bija sacījis tētis. Vai tas nozīmē, ka Mežs ir ļaunam liktenim nolemts? Un kāpēc viņam, Torakam, jāatrod Pasaules Gara kalns? Kalns, kuru neviens nekad nav redzējis.

Galvā atbalsojās tēva vārdi: «Tavs ceļvedis tevi atradīs.»

Kas? Kad?

Toraks pameta klajumu un ienira atpakaļ ēnā zem kokiem. Viņš no jauna metās skriet.

Viņš skrēja, šķiet, veselu mūžību. Līdz vairs nejuta kājas. Taču visbeidzot puisis sasniedza stāvu, mežainu uzkalnu, pie kura nācās apstāties: smagi elsodams, viņš no bezspēka saliecās līkumā.

Pēkšņi Toraks sajuta, ka ir izbadējies. Viņš parakņājās pārtikas kulē un no vilšanās ievaidējās. Maisiņš bija tukšs. Par vēlu viņš atcerējās gardos kaltētās brieža gaļas saišķus, kurus bija atstājis pie būdiņas.

«Torak, tu esi muļķis! Kad esi palicis viens, tu visu saputro jau pirmajā dienā! Viens.»

Nē, tas nebija iespējams. Kā tētis varēja aiziet? Aiziet uz visiem laikiem.

Toraks izdzirda kaut ko līdzīgu ņaudēšanai; tā nāca no kalna pretējās puses.

Troksnis atkārtojās. Kāds dzīvnieku mazulis tur sauca māti.

Zēnam salēcās sirds. Ak, paldies Garam! Viegls medījums. No domām par svaigu gaļu viņa vēders sarāvās krampjos. Kāda nozīme, kas tas ir. Viņš bija tik izsalcis, ka spētu apēst pat sikspārni.

Toraks nometās zemē un caur bērziņiem rāpās uz kalna virsotni. Viņš paraudzījās lejup ieplakā, kur tecēja maza, strauja upīte. Puisis to pazina Ātrupe. Nedaudz lalāk uz rietumiem viņi vasarās kopā ar tēti bieži apmetas, lai ievāktu liepu lūkus, no kuriem pīt virves, taču apkārtne šķita nepazīstama. Pēc brīža viņš visu saprata.

Pirms kāda laika šai vietai no kalniem dārdēdami nākuši pāri plūdi. Ūdens nu bija nokrities, atstādams jūkli, kas sastāvēja no slapjas paaugas un salauzītiem, izmētātiem jauniem kociņiem. Plūdi arīdzan bija izpostījuši vilku midzeni, kas atradās otrpus upes. Tur pie liela, sarkana akmens, kas atgādināja nolauztu koka stumbru, kā izmirkušas kažokādas segas gulēja divi noslīkuši vilki. Peļķē peldēja trīs beigti vilku mazuļi.

Ceturtais sēdēja tiem blakus un trīcēja.

Vilcēns izskatījās kādus trīs mēnešus vecs. Tas bija izkāmējis un slapjš un klusi žēlojās ar vārgu, gari stieptu smilkstu.

Toraks sarāvās. Šī skaņa viņa acu priekšā lika uzplaiksnīt pārsteidzošai vīzijai. Melns kažoks. Silta tumsa. Sātīgs, trekns piens. Māte nolaiza viņu tīru. Skrapst sīki nadziņi, un saskaras mazi, auksti degunteļi. Pūkainie kucēni rāpjas pāri viņam jaunākajam no metiena.

Redzējums bija tik spilgts kā zibens šautra. Ko gan tas varētu nozīmēt?

Roka satvēra tēva naža spalu. «Vienalga, ko tas nozīmē,» Toraks sev sacīja. «Vīzijas tevi neizglābs no bada nāves. Ja tu neapēdīsi šo vilcēnu, tu kļūsi tik vājš, ka vairs nespēsi medīt. Un tu drīksti nogalināt savu ģints aizbildni, lai neciestu badu. Tu to zini.»

Vilku mazulis pacēla galvu un apmulsis iekaucās.

Toraks ieklausījās un saprata.

Kaut kādā dīvainā, neizskaidrojamā veidā viņš saprata augstās, viļņojošās skaņas. Prāts pazina to apveidus. Toraks tās atcerējās.

«Tas nav iespējams,» viņš nosprieda.

Zēns klausījās vilcēna kaucienos. Šķita, ka tie cenšas iekļūt viņa prātā.

«Kāpēc jūs ar mani nespēlējaties?» mazulis jautāja saviem bojā gājušajiem tuviniekiem. «Ko es atkal esmu izdarījis ?»

Tas turpinājās labu brīdi. Kamēr Toraks klausījās, viņā kaut kas pamodās. Puiša kakla muskuļi saspringa. Dziļi rīklē viņš juta mostamies atbildi. Toraks pārvarēja vēlēšanos atgāzt galvu un gaudot.

Kas noticis? Viņš vairs nejutās kā Toraks. Nedz arī kā parasts zēns vai sava tēva dēls, vai Vilku ģints loceklis. Varbūt viņš daļēji bija kļuvis par vilku?

Uzpūta vējiņš un atvēsināja Torakam pieri.

Tajā pašā mirklī vilku mazulis mitējās kaukt un metās viņam pretim. Acis tam bija pārgrieztas, ausis saspicētas, un tas ošņāja gaisu. Vilcēns Toraku bija saodis.

Puisis raudzījās uz mazo, smieklīgo kucēnu un nocietināja sirdi.

Viņš izvilka no maksts nazi un devās lejup pa kalna nogāzi.

TREŠA NODALA

Vilcēns vairs nesaprata, kas notiek. Viņš bija devies izpētīt pauguru, kas slējās virs midzeņa, kad rēkdams sāka nākt virsū ātrais ūdens, un tagad māte, tēvs un brāļi gulēja dubļos un neņēma viņu vērā.

Jau labu laiku Gaisma tos ostīja un knieba viņiem astēs, taču tie joprojām nekustējās. Tie neizdvesa ne skaņu un dīvaini oda kā medījums. Nevis tas medījums, kas bēg, bet gan tas, kurš vairs neelpo, nu, tas, kas steigšus jāapēd.

Vilcēnam bija auksti; viņš bija slapjš un ļoti izsalcis. Jau daudz reižu viņš tika laizījis mātei purnu, lai tā atvemtu kaut ko ēdamu, bet viņa pat nepakustējās. Ko gan sliktu pa šo laiku viņš bija izdarījis?

Kucēns zināja, ka viņš šajā metienā ir nerātnākais mazulis. Viņu vienmēr par kaut ko rāja, bet tur nu neko nevarēja darīt. Viņam tikai patika izmēģināt kaut ko jaunu. Tāpēc šķita drusciņ negodīgi, ka tagad, kad viņš

bija palicis midzeņa tuvumā kā rātns bērns, neviens to pat nepamanīja.

Vilcēns pieklumpačoja pie peļķes, kurā gulēja barabrāļi, un ielaka mazliet ūdens. Tas garšoja slikti.

Viņš notiesāja kādu nieku zāles un pāris zirnekļu.

Un prātoja, ko iesākt tālāk.

Uzmācās bailes. Vilciņš atmeta galvu un sāka gaudot. Kaukšana mazliet iepriecināja, jo tā atsauca atmiņā, cik jauki viņš bija gaudojis kopā ar baru.

Ticis kaucienam līdz vidum, viņš apklusa. Jo saoda vilku.

No bada mazliet grīļodamies, viņš pagriezās. Pagrozīja uz visām pusēm ausis un paošņāja gaisu. Jā. Vilks. Vilcēns dzirdēja, kā tas trokšņaini nāk lejup pa nogāzi ātrā ūdens otrā pusē. Viņš saoda, ka tas ir pusaugu tēviņš un nav

vina barabrālis.

»

Taču tas bija jokains vilks. Tas smaržoja kā vilks, bet kaut kā dīvaini. Tas oda arī pēc ziemeļbrieža un staltbrieža, un bebra, un svaigām asinīm un vēl pēc kaut kā svešāda: tā bija jauna, nezināma smarža.

Tas bija ļoti jocīgi. Ja vien.-.^'a vien… tas nenozīmēja to, ka tas, kurš diezin vai bija vilks, patiesībā bija vilks, kas apēdis daudz dažāda medījuma un tagad nesa viņam mazliet ēdamā!

No izsalkuma trīcēdams, kucēns luncināja asti un rēja svešiniekam skaļus sveicienus.

Svešais vilks uz mirkli apstājās. Pēc tam tas nāca tuvāk. Vilcēns to skaidri nespēja saskatīt, jo viņa acis ne tuvu nebija tik modras kā deguns un ausis, taču, kad svešinieks jau plunkšķinājās pāri ātrajam ūdenim, kucēns nosprieda, ka tas patiešām ir ārkārtīgi dīvains vilks.

Tas staigāja uz pakaļkājām. Uz galvas tam kažoks bija melns un tik garš, ka nokarājās pāri pleciem. Bet visdīvainākais tam nebija astes!

Tomēr viņš izklausījās pēc vilka. Viņš klusi un draud/īgi ķiukstēja, un to varēja saprast apmēram tā: «Būs labi, es esmu tavs draugs.» Tas bija nomierinoši, kaut gan nogaudot visaugstākās skaņas svešajam vilkam nebija pa spēkam.

Taču kaut kas nebija gluži labi. Draudzīgajos kaucienos jautās dīvaini saspringta pieskaņa. Un, kaut gan svešais vilks smaidīja, kucēns manīja, ka tam nav labi nolūki.

Vilcēna priecīgie sveicieni pārvērtās par smilkstiem: • Vai tu mani gribi nomedīt? Kādēļ?»

«Nē, nē,» skanēja miermīlīga, taču ne visai draudzīga atbilde.

Pēc tam dīvainais vilks pārstāja ķiukstēt un sāka virzīties uz priekšu biedējošā klusumā.

Būdams pārāk novārdzis, lai bēgtu, vilcēns kāpās atpakaļ.

Svešais vilks klupa uz priekšu, sagrāba kucēnu aiz čupra un pacēla viņu augstu gaisā.

Vilku mazulis vārgi paluncināja asti un mēģināja izlūgties žēlastību.

Svešais vilks pacēla otru priekšķepu un pie viņa vēdera piespieda milzīgu ilkni.

Kucēns iesmilkstējās. No šausmām viņš asti bija iežmiedzis starp kājām.

Taču izrādījās, ka nobijies ir arī svešais vilks. Tam trīcēja priekšķepas, viņš rija siekalas un rādīja zobus. Kucēns sajuta tā vientulību, nedrošību un sāpes.

Pēkšņi jokainais vilks vēlreiz norīstījās un aizvāca lielo ilkni no kucēna vēdera. Pēc tam tas smagi apsēdās dubļos un piespieda vilcēnu pie krūtīm.

Kucēna bailes mitējās. Cauri dīvainajai ādai, uz kuras nebija spalvu un kas smaržoja nevis pēc vilka, bet drīzāk pēc kaut kā cita, viņš dzirdēja nomierinošus sirdspukstus, tāpat kā toreiz, kad rāpās virsū tēvam, lai nosnaustos.

Vilciņš izlocījās no svešinieka tvēriena, pieslējās uz pakaļkājām un uzlika priekšķepas tam uz krūtīm. Viņš sāka laizīt svešajam vilkam purnu.

Tas viņu dusmīgi pagrūda, un vilcēns nokrita augšpēdus. Taču kucēns nebēga, bet gan saņēmās un apsēdās, lai svešo vilku kārtīgi aplūkotu.

Seja tam bija jokaina, plakana un galīgi bez spalvām! Lūpas nebija melnas kā parastiem vilkiem, bet bālas; un arī ausis bija bālas, turklāt tās nemaz nekustējās. Taču acis bija sudrabpelēkas un pilnas gaismas: tās bija vilka acis.

Vilcēns jutās labāk nekā jebkad, kopš bija atnācis ātrais ūdens. Viņš bija atradis jaunu barabrāli.

Toraks bija uz sevi nikns. Kāpēc viņš nebija vilcēnu nokāvis? Ko lai tagad ēd?

Tas piegrūda purnu Toraka sadauzītajiem sāniem tik stipri, ka zēns iegaudojās.

Lasies! viņš iesaucās un iespēra kucēnam tā, ka tas aizlidoja gabalu tālāk. Tu man neesi vajadzīgs! Saprati? No tevis nav nekāda labuma. Vācies!

Puisis pat nemēģināja sazināties vilku valodā, jo bija pārliecināts, ka patiesībā to pārāk labi nezina. Viņš taču prata tikai visvienkāršākās kustības un kaut ko līdzīgu šīs valodas skaņām. Taču vilcēns visu saprata tīri labi. Tas aiztecēja pāris soļu tālāk, apsēdās un skatījās Torakā cerību pilnām acīm, ar asti slaucīdams zemi.

Puisis piecēlās un pasaule acu priekšā sagriezās. Viņš ļoti sen nebija ieturējies.

Toraks krastmalā ar acīm meklēja kaut ko ēdamu, bet pamanīja vienīgi beigtos vilkus, taču tie smirdēja tik pretīgi, ka šķebināja dūšu. Uzmācās izmisums. Saule laidās zemāk. Kas būtu jādara? Apmesties šeit? Bet kā tad ar lāci? Tas tagad būs ticis galā ar tēti un nāks pakaļ viņam…

Krūtīs kaut kas sāpīgi iedūra. «Nedomā par tēti! Domā, ko darīt! Ja lācis būtu sekojis, tas tevi patlaban jau būtu piebeidzis. Varbūt šeit vismaz šonakt tu būsi drošībā.»

Vilku līķi bija pārāk smagi, lai tos aizvilktu projām, tāpēc Toraks nolēma apmesties tālāk uz upes augšteces pusi. Taču vispirms vienu no beigtajiem vilkiem vajadzēja izmantot par ēsmu lamatās cerībā, ka pa nakti varēs noķert kaut ko ēdamu.

Uzstādīt slazdu nenācās viegli: uz mieta vajadzēja nolīdzsvarot plakanu akmeni un tad atbalstīt to ar vēl vienu koku, kas darbotos kā sprūds. Ja laimētos, naktī kāda lapsa varētu atnākt un uzgāzt bluķi sev virsū. Nekāds kārums tas nebūtu, taču tomēr kaut kas ēdams.

Kolīdz viņš bija beidzis darboties, vilcēns pietecēja pie lamatām un tās ziņkārīgi apošņāja. Toraks satvēra viņa purnu un piespieda to pie zemes.

Nē, zēns sacīja stingri. Turies pa gabalu!

Kucēns noskurinājās un ar aizvainotu izskatu pagāja malā.

«Labāk apvainojies nekā beigts,» Toraks nodomāja.

Viņš saprata, ka bija uzvedies neglīti: vispirms vajadzēja uzrūkt, lai šis netuvojas slazdiem, un ķerties pie purna tikai tad, ja tas nebūtu klausījis. Taču zēns bija pārāk noguris, lai par to uztrauktos.

Starp citu, kāpēc viņam vispār kāds būtu jābrīdina? Kāda Torakam daļa, ka šis nakts laikā ložņā apkārt un tiek nospiests? Kāpēc viņam jābažījas, ja tas ir tāds muļķis? Kāda no tā jēga?

Toraks piecēlās un no bada gandrīz saļima. «Aizmirsti par vilcēnu! Atrodi kaut ko ēdamu!»

Viņš sevi piespieda pa nogāzi aizrāpties līdz lielajam, sarkanajam akmenim, lai paskatītos, vai tur nav lāceņu. Taču tikai tad, kad bija līdz tam nonācis, viņš atcerējās, ka lācenes aug tīreļos un dumbrājos, nevis bērzu birzīs un ka šo ogu ienākšanās laiks tik un tā sen jau ir beidzies.

Puisis pamanīja, ka dažviet uz zemes mētājas medņu mēsli, un no savītas zāles kumšķiem pagatavoja slazdus: divus no tiem viņš nolika uz zemes, bet vēl divus zemākā zarā, kur medņi parasti mēdz apmesties; viņš pacentās slazdus noslēpt zem lapām, lai putni tos nepamanītu. Pēc tam viņš devās atpakaļ pie upes.

Toraks saprata, ka ir pārāk noguris, lai mēģinātu ar žebērkli nodurt kādu zivi, tāpēc, izmantodams par ēsmu ūdensgliemežus, iemeta upītē makšķerauklu, kurai bija piesieti kazenāju ērkšķu āķi. Pēc tam viņš sāka soļot augšup gar upi, lai palūkotos, vai nav atrodamas kādas ogas vai saknītes.

Pēc īsa brīža parādījās vilcēns; tas apsēdās un smilkstēdams aicināja Toraku atpakaļ. Viņš negribēja pamest savu baru.

«Jauki,» zēns nosprieda. «Paliec, kur esi! Nevēlos, ka tu mani apgrūtini.»

Kamēr viņš meklēja ēdamo, saule slīdēja aizvien zemāk. Gaiss kļuva vēsāks. Toraka kamzolis mirguļoja no Meža miglainās elpas. Radās neskaidra doma, ka nevis jāmeklē pārtika, bet gan jāuzceļ būda, taču Toraks to atvairīja.

Beidzot viņam laimējās atrast sauju visteņu, kuras viņš uz vietas aprija. Pēc tam zēns uzgāja dažas novēlojušās brūklenes, pāris gliemežu, puduri dzeltenu sēņu, kuras bija maķenīt tārpainas, taču arī tām nebija nekādas vainas.

Bija jau gandrīz iestājusies krēsla, kad Torakam paveicās atrast veselu zemesriekstu audzi. Sadabūjis asu mietu, viņš gar vijīgajiem stublājiem piesardzīgi rakās tuvāk to sīkajām, punainajām saknēm. Ticis klāt pirmajai, viņš to pagaršoja: tā bija salda un garšoja mazliet pēc riekstiem, taču bija tik niecīga, ka to gandrīz varēja noslēpt zem mēles. Pēc nogurdinošas rakņāšanās zēns tika klāt vēl četrām saknēm, no kurām divas apēda, bet atlikušās iebāza kamzoļa azotē priekšdienām.

Kad puisis bija mazliet ieturējies, locekļos sāka atgriezties spēki, taču prāts arvien bija dīvaini aizmiglots. «Ko lai dara tālāk?» viņš nevarēja saprast. «Kādēļ tik grūti domāt?»

Būda. Nu skaidrs. Pēc tam ugunskurs. Un tad gulēt.

Vilcēns viņu gaidīja klajumā. No priekiem trīcēdams un smilkstēdams, tas Toraku sagaidīja ar platu vilka smaidu. Viņš pat nesarauca purnu un nerādīja zobus viņš smaidīja ar visu augumu. Kucēns pieglauda ausis un pielieca uz vienu pusi galvu; viņš luncināja asti, trina priekšķepas un, vijīgi izlocīdamies, augstu lēkāja.

No šādiem skatiem Torakam sāka reibt galva, tāpēc viņš novērsās. Turklāt viņam bija jāuzceļ būda.

Zēns skatījās apkārt pēc nokaltušiem zariem, taču pali gandrīz visus bija aizskalojuši. Viņam vajadzēja nocirst dažus jaunus kociņus ja vien pietiktu spēka.

Vilkdams ārā aiz jostas aizbāzto cirvi, viņš aizmeimuroja līdz bērziņu pudurim un ar plaukstu aptvēra mazāko. Ātri nomurminājis brīdinājumu, lai koka gars meklē sev citu mājvietu, viņš sāka cirst.

Piepūle viņa pieri pārplūdināja sviedriem. Ievainojums plaukstas virspusē mežonīgi pulsēja. Toraks piespieda sevi turpināt cirst mazo kociņu.

Viņš darbojās kā pa miglu, plēsa nost zarus un atkal cirta. Taču, kad rokas bija pārvērtušās par smagiem bluķiem un vairs nebija spēka pacelt cirvi, puisis pārsteigts ieraudzīja, ka ir nocirsti vienīgi divi izstīdzējuši bērziņi un nīkulīga eglīte.

Kaut kur jau šie sīkuļi varēja noderēt.

Toraks sasēja kociņu galotnes ar pāršķeltu egles sakni un izveidoja zemu, ļodzīgu nojumi; pēc tam viņš to no trim pusēm pārklāja ar egļu zariem un dažus ievilka iekšā, lai būtu, kur apgulties.

Būda izskatījās diezgan nelāgi, bet ko gan tur daudz. Torakam vairs nebija spēka uzbērt jumtam pa virsu to, kas bija palicis pāri no pērnajām lapām, lai nodrošinātos gadījumam, ja uznāktu lietus. Ja sāktu līt, viņam, lai nesamirktu, nāktos paļauties uz savu guļammaisu un lūgties, lai strauta gars neuzsūta plūdus, jo nojume bija uzcelta pārāk tuvu upei.

Košļādams vēl vienu zemesriekstu, Toraks pētīja, vai klajumā neatrastos malka. Taču, kolīdz viņš bija norijis riekstu, vēderā sagriezās un viņš visu maltīti izlaida atpakaļ.

Vilcēns no priekiem iesmilkstējās un vienā kampienā norija visu, ko Toraks tika izvēmis.

«No kā tas varētu būt?» Toraks prātoja. «Vai būšu apēdis kādu mušmiri?»

Taču šķita, ka mušmires šoreiz nav vainīgas. Likās, ka nelabums ceļas no kaut kā cita. Viņš svīda un trīcēja, un, kaut gan kuņģī nekas vairs nebija palicis, puisis joprojām mocījās ar sliktu dūšu.

Torakam radās briesmīgas aizdomas. Viņš atsaitēja apsēju uz plaukstas… un bailes viņu pārņēma kā ledaina migla. Ievainojums bija uztūcis, iekaisis un sarkans. Tas nelabi oda. Zēns juta, ka no tā nāk karstums. Pieskāries brūcei, viņš nodrebēja sāpēs.

Elsas iestrēga viņam krūtīs. Viņš bija nomocījies, izsalcis, nobijies un neprātīgi ilgojās pēc tēva. Un nupat bija uzradies jauns ienaidnieks.

Drudzis.

i

CETURTĀ NODALA

Torakam vajadzēja sakurt ugunskuru. Tā bija skriešanās, kurš ātrāk, viņš vai drudzis. Balva bija Toraka dzīvība.

Viņš sataustīja pie jostas posa maciņu. Ar trīcošām rokām zēns no tā izņēma pāris sapluinītu bērza tāss gabaliņu, bet pazaudēja kramu un šķiltavas. No niknuma šņākdams, viņš tos sameklēja un beidzot uzšķīla dzirkstis.

Kamēr iekūrējās ugunskurs, Toraks nepārtraukti trīcēja un no liesmu siltuma nejuta nenieka. Trokšņi šķita nedabiski skaļi: strauta čalošana, pūces ūjināšana, šā badīgā kucēna tracinošā smilkstēšana. Kāpēc tas neliek vinu mierā?

Toraks aizklumburēja uz upīti pēc ūdens. Tieši laikā viņš atcerējās, ka tētis bija mācījis neliekties pārāk daudz uz priekšu. «Kad esi slims, nekad neskaties uz savu paša dvēseles atspulgu ūdeni. Tas liks tev apreibt. Tu vari iekrist upē un noslīkt.»

Toraks aizvēra acis, līdz sātam padzērās un steberēja atpakaļ uz būdu. Viņš ilgojās pēc atpūtas, taču zināja, ka vispirms jātiek galā ar roku, citādi nebija izredžu palikt dzīvam.

Puisis ārstniecības augu maisiņā sadabūja dažas izkaltušas vītola mizas sloksnes, sakošļāja tās un no spīvā rūgtuma sāka rīstīties. Viņš uzzieda šo līdzekli uz plaukstas virspuses un no jauna apsaitēja ievainojumu ar bērza lūkiem. Sāpes bija tik stipras, ka Toraks gandrīz zaudēja samaņu. Vienīgais, ko viņš spēja, bija nospārdīt nost zābakus un ieritināties guļammaisā. Arī vilcēns mēģināja ielīst būdā. Toraks izgrūda to ārā.

Apdullis, zobus griezdams, viņš noskatījās, kā vilcēns ložņā ap ugunskuru un to ziņkārīgi pēta. Tas pastiepa uz priekšu pelēko ķepu un, pieskāries oglēm, ar izmisīgu kaucienu atlēca atpakaļ.

Tā tev būs mācība, Toraks nomurmināja.

Kucēns noskurinājās un aizlēkšoja tumsā.

Toraks, auklēdams pulsējošo roku un domādams smagas domas par to, cik nelāgi viss sanācis, saritinājās kamolā.

Visu savu dzīvi viņš bija pavadījis Mežā kopā ar tēti: viņi uzslēja zaru būdu vienai vai divām naktīm un tad devās tālāk. Toraks zināja likumus:

«Nekad neizturies nevērīgi pret nometni. Ievākdams pārtiku, nekad neiztērē vairāk spēka, kā nepieciešams. Pajumtes celšanu nekad neatliec uz pašu pēdējo brīdi.»

Jau pirmajā dienā, kuru nācās pavadīt vienam, viņš bija pārkāpis visus likumus. Tas bija biedējoši. It kā viņš no rīta būtu pamodies un pēkšņi vairs neprastu staigāt.

Toraks ar labo roku pieskārās ģints piederības tetovējumiem un sataustīja divas dziļas, punktotas līnijas, kuras stiepās pāri vaigu kauliem. Kad Torakam bija septiņi gadi, tētis tos viņam bija iedurstljis, ieberzēdams zem ādas milteņu sulu. «Tu tos neesi pelnījis,» zēns sev sacīja. «Ja nobeigsies, tā būs tava paša vaina.»

Viņa sirdi no jauna sažņaudza bēdas. Nekad dzīvē viņš nebija gulējis viens. Bez tēva pie sāniem. Pirmo reizi mūžā viņam nepieskārās raupjā, mīļā roka, lai pateiktu «arlabunakti». Ne miņas no briežādas un sviedru pazīstamās smaržas.

Torakam acīs sariesās asaras. Viņš aizvēra plakstus un ieslīga ļaunos murgos.

Toraks pūlas aizbēgt no lāča, bet līdz ceļiem stieg dumbrājā. Ausīs skan tēva kliedzieni. Lācis cenšas viņu panākt.

Viņš pūlas pielikt soli, taču grimst arvien dziļāk akacī. Tas velk viņu iekšā. Tēvs kliedz.

Lāča acis dēmoniski kvēlo un deg ar nāvējošu citpasaules liesmu. Zvērs pieslejas pakaļkājās: tas ir briesmīgs, draudīgs un neiedomājami milzīgs. Tas atņirdz savus šausmīgos zobus un ārprātīgā naidā rēc uz mēnesi…

Toraks iekliegdamies pamodās.

Mežā atbalsojās lāča beidzamie rēcieni. Tas nebija sapnis. Tā bija īstenība.

Toraks aizturēja elpu. Cauri spraugām būdas sienās viņš redzēja zilu mēnesgaismu. Viņš pamanīja, ka ugunskurs ir gandrīz izdzisis. Toraks dzirdēja, kā dauzās viņa sirds.

Mežs nodrebēja vēlreiz. Koki saspringa, lai ieklausītos. Taču šoreiz Toraks saprata, ka rēcieni skan ļoti tālu: daudzu dienu gājuma attālumā, rietumos. Puisis lēnām izpūta aizturēto elpu.

Vilcēns sēdēja pie būdas ieejas un vēroja Toraku. Kucēna ieslīpās acis bija dīvainas tumši zeltainas. «Kā dzintars,» Toraks iedomājās, atcerēdamies mazo amuletu, ko tētis nēsāja pakārtu siksniņā uz krūtīm un kas izskatījās pēc roņa.

Savādi, bet šīs acis puisi uzmundrināja. Beidzot viņš vairs nebija viens.

Sirds sāka sisties rāmāk, taču atgriezās drudža karsoņa viļņi. Torakam uzmetās zosāda. Šķita, ka pārsprāgs pakausis. Viņš centās no ārstniecības augu maisiņa sadabūt vēl kādu vītola mizu, taču nometa to zemē un pustumsā nevarēja vairs atrast. Zēns iesvieda ugunskurā vēl pāris zaru un elsodams atgūlās uz muguras.

No prāta neizgāja rēcieni. Kur lācis bija patlaban? Klajums ar beigtajiem zirgiem bija uz ziemeļiem no upītes, kur tas bija uzbrucis tētim, taču tagad izklausījās, ka lācis ir kaut kur rietumos. Vai tas joprojām dodas uz rietumiem? Vai arī, saodis Toraka smaržu, atgriežas? Cik ilgs laiks paies, līdz tas būs klāt un atradīs Toraku guļam bezpalīdzīgu un slimu?

Šķita, ka kāds viņam klusā, nosvērtā balsī čukst ausī it kā šeit būtu tētis: «Ja tuvosies lācis, vilcēns tevi brīdinās. Atceries, Torak: vilkam deguns ir tik smalks, ka tas var saost zivs elpu zem ūdens. Tam ir tik laba dzirde, ka viņš spēj saklausīt mākoņus slīdam debesīs.»

«Jā,» puisis nosprieda, «vilcēns mani brīdinās. Tas ir labi. Es negribu nomirt miegā, bet gan stāties lācim pretim kā vīrs. Tāpat kā tētis.»

Kaut kur ļoti tālu ierējās suns. Nevis vilks, bet gan suns.

Toraks sarauca uzacis. Suņi nozīmē cilvēkus, taču šajā pusē cilvēku nav.

Bet varbūt ir?

Viņš ieslīga tumsā. Atpakaļ pie lāča.

Kad Toraks pamodās, atkal krēsloja. Viņš bija nogulējis visu dienu.

Zēns jutās nespēcīgs un mežonīgi izslāpis, taču ievainojums bija kļuvis vēsāks un tik ļoti vairs nesāpēja. Drudzis bija mitējies.

Pagaisis bija arī vilcēns.

Toraks pārsteigts atklāja, ka par to uztraucas. Bet kāda gan viņam tur daļa? Vilcēns viņam neko nenozīmēja.

Puisis aizvilkās līdz upei un padzērās, pēc tam piemeta snaudošajai ugunij malku. No piepūles viņš sāka drebēt. Toraks atvilka elpu un apēda pēdējo zemesriekstu un dažas skābenes, kuras bija atradis pie upes. Tās bija sīkstas un ļoti skābas, taču barojošas.

Kucēns joprojām nerādījās.

PIEKTĀ NODALA

3

Toraks iedomājās, ka vajadzētu tam uzgaudot. Taču, ja vilcēns atnāktu, tas tikai prasītu ēst. Turklāt gaudošana varētu pievilināt lāci. Tāpēc Toraks uzvilka zābakus un gāja pārbaudīt lamatas un makšķerauklas.

Āķi bija tukši, izņemot vienu, uz kura karājās kādas inazas zivtiņas asakas, kuras kāds bija glīti noskrubinājis gandrīz tīras. Ar slazdiem Torakam bija veicies labāk. Vienā no tiem spirinājās mednis. Gaļa!

Nomurminājis ātrus pateicības vārdus putna garam, Toraks apgrieza spārnotajam kaklu, uzšķērda tam vēderu un jēlas aprija siltās aknas. Tās bija rūgtas un glumas, taču viņš bija pārāk izbadējies, lai ņemtu to vērā.

Mazliet iestiprinājies, puisis piesēja putnu pie jostas un gāja pārbaudīt nolīdzsvaroto akmeni.

Torakam par atvieglojumu pazīstamā kucēna zem tā nebija. Vilcēns sēdēja blakus mātei un ar ķepu bikstīja tās dvakojošo ķermeni. Kad parādījās Toraks, tas paskrēja viņam pretim, tad atskatījās uz vilcēni un sašutis iesmilkstējās. Viņš gribēja, lai Toraks palīdz saprast, kas noticis.

Zēns nopūtās. Kā lai viņš izskaidro nāvi, ja pats par to nekā daudz nezina?

-   Nāc, iesim! viņš teica, nemaz necenzdamies runāt vilku valodā.

Kucēns saspicēja lielās ausis.

-   Nekas te vairs nav darāms, Toraks nepacietīgi atkārtoja. Iesim.

Pie būdas viņš noplūca un izķidāja medni, kuru uzlika uz oglēm cepties. Vilcēns metās tam virsū.

Toraks satvēra tā purnu un piespieda pie zemes.

-   Nē! puisis rūca. Tas ir mans!

Kucēns padevās un dauzīja pret zemi asti. Kad Toraks palaida vaļā tā purnu, viņš apvēlās uz muguras, parādīja savu gaišo, pūkaino pakrūti un atieza zobus platā smaidā, kas nozīmēja atvainošanos. Ar pieklājīgi pieliektu galvu viņš patecēja mazliet tālāk, lai būtu drošā attālumā.

Puisis apmierināts pamāja ar galvu. Kucēnam bija jāielāgo, ka Toraks ir bara vadonis, citādi nākotnē viņš spētu sagādāt ne mazums nepatikšanu. «Kādā nākotnē?» zēns bozās. Vilcēns viņa plānos nemaz neietilpa.

Ceptās gaļas smarža aizdzina visas pārējās domas. Uz oglēm čurkstēja tauki. Mutē krājās siekalas. Toraks aši norāva mednim vienu kāju un iebāza to bērza zaru žāklē par ziedojumu ģints aizbildnim, pēc tam viņš apsēdās, lai ieturētos pats.

Tas izrādījās visgaršīgākais ēdiens, kādu viņš jebkad bija baudījis. Toraks apsūkāja katru gaļas gabaliņu, no kauliem nolaizīja taukus un noskrumšķināja katru apsvilušo putna ādas gabaliņu. Viņš piespieda sevi neņemt vērā lielās, dzintardzeltenās acis, kas vēroja katru viņa kumosu.

Beidzis ēst, Toraks ar plaukstas virspusi noslaucīja muti. Vilcēns sekoja katrai viņa kustībai.

Puisis dziļi un apmierināti nopūtās.

-   Ak, cik labi, viņš nomurmināja.

Toraks norāva cepetim atlikušo kāju un pameta to tālāk.

Vilcēns to acumirklī notiesāja. Tad tas ar cerību pilnām acīm pavērās Torakā.

-    Man vairs nekā nav, zēns teica.

Kucēns nepacietīgi iesmilkstējās un uzmeta skatienu medņa pārpalikumiem puiša rokās. Toraks kaulus bija nolupinājis tīrus, un no tiem tagad sanāktu labu labās adatas, makšķerāķi un buljons; taču, tā kā viņa rīcībā nebija katliņa, par buljonu vajadzēja aizmirst.

Sapratis, ka ar to jāsamierinās, puisis pusi atlikušā medījuma pameta kucēnam.

Vilcēns to samala spēcīgajos žokļos, tad saritinājās un tūlīt pat aizmiga: silta, pelēka, pulsējoša zvērādas bumbiņa.

Arī Torakam gribējās gulēt, taču viņš zināja, ka nespēs iemigt. Kad iestājās nakts un uznāca aukstums, viņš joprojām sēdēja un skatījās liesmās. Tagad, ticis vaļā no drudža un apēdis mazliet gaļas, viņš visbeidzot atkal spēja sakarīgi domāt.

Toraks atcerējās lauci ar beigtajiem meža zirgiem un lāča izvalbītās acis. «Tas kādam pieder,» bija sacījis tētis.

To apsēdis kāds dēmons, kas padarījis viņu ļaunu.»

«Bet kas īsti ir dēmoni?» Toraks prātoja. To viņš nezināja. Viņš vienīgi bija dzirdējis, ka dēmoni nīst visu dzīvo un dažreiz izbēg no citpasaules, iznirdami no zemes, lai sētu slimības un postu.

Tā sēdēdams un prātodams, Toraks saprata: kaut gan viņš zina pietiekami daudz par medniekiem un medījumu par lūšiem un āmrijām, sumbriem un zirgiem, un briežiem -, viņš nenieka nejauš par citiem Meža radījumiem.

Zēns zināja tikai to, ka ģinšu aizbildņi sargā nometnes un ka spoki vētrainās naktīs gaudo kailos koku zaros, mūžam meklēdami savas zaudētās ģintis. Viņš zināja, ka, tāpat kā cilvēki dzīvo būdās, akmeņos un upēs mīt slēpņļauži, un tie izskatās gluži ciešami, kamēr nepagriež pēcpuses, kas ir iekritušas kā izpuvuši koki.

Bet par Pasaules Garu, kas sūta lietu un sniegu, un medījumu, Toraks nezināja tikpat kā neko. Līdz pat šim brīdim viņš par to gandrīz nekad nebija domājis. Tas atradās tik tālu: neiedomājami spēcīgs gars, kas dzīvo tālu projām savā Kalnā; Pasaules Garu neviens nekad nebija redzējis, bet runāja, ka vasarā tas staigā kā vīrs ar brieža ragu žuburu uz pieres, bet ziemā kā sieviete ar kailiem, sarkaniem vītola zariem matu vietā.

Toraks nolieca galvu uz ceļiem. Zvērests tētim gulēja viņam uz sirds kā akmens bluķis.

Pēkšņi ar saspringtu ņurdienu pamodās vilcēns.

Toraks pielēca kājās.

Vilks skatījās tumsā: tas bija saspicējis ausis, un spalva uz muguras tam bija sabozusies. Tad tas aizdrāzās no gaismas loka un pazuda naktī.

Toraks nekustēdamies stāvēja ar tēva nazi rokā. Zēns juta, ka viņā noraugās koki. Viņš dzirdēja, kā tie sačukstas.

Kaut kur netālu savu žēlabaino nakts dziesmu uzsāka sarkanrīklīte. Parādījās vilcēns: spalva tam bija pieglausta, purns mīlīgs un pat mazliet tā kā smaidīgs.

Toraka tvēriens uz naža spala atslāba. Lai arī kas šeit tika vazājies, tas bija projām un no tā vairs nebija jābaidās. Ja tuvumā būtu lācis, sarkanrīklīte nedziedātu. Tas nu bija skaidrs.

Toraks no jauna apsēdās.

«Nākamā pilnmēness laikā tev jāatrod Pasaules Gara kalns,» viņš sev teica. Tētis bija sacījis: «Kad sarkanā acs ir visaugstāk debesīs, dēmoni ir visstiprākie. Tu to zini.»

«Jā, es patiešām to zinu,» Toraks nodomāja. «Es zinu par sarkano aci. Esmu to redzējis.»

Katru rudeni lielais vērsis Sumbrs visvarenākais citpasaules dēmons izbēg naksnīgajās debesīs. Vispirms tas ar noliektu galvu kārpa zemi, un ir manāmi tikai tā zvaigžņotie pleci. Taču, kad iestājas ziema, tas izaug vēl lielāks un slejas pakaļkājās. Tad var redzēt arī mirdzošos ragus un ar asinīm pieplūdušo sarkano aci. Ziemas sarkano zvaigzni.

Un sarkano vītolu mēnesī tā ceļas augstāk un ļaunums niig augumā. Tad apkārt sāk klīst dēmoni. Tad lācis klās neuzveicams.

Pametis skatienu augšup, Toraks cauri zariem redzēja spīdam aukstas zvaigznes. Austrumu pusē pie apvāršņa, I ieši virs Augsto kalnu tālajām ēnām, viņš pamanīja Lielā Sumbra zvaigžņoto plecu.

Patlaban bija briežu auru mēneša beigas. Nākamajā mēnesī dzeloņplūmju mēnesī kļūs redzama sarkanā acs un lāča spēks būs vēl lielāks. Kad pienāks sarkano vītolu mēnesis, zvērs taps neuzveicams.

«Dodies uz ziemeļiem,» bija vēlējis tētis. «Daudz dienu tev nāksies iet.»

Torakam nemaz negribējās doties uz ziemeļiem. Ceļš viņu aizvestu svešā pasaulē prom no nelielā Meža pleķīša, kuru viņš pazina. Bet tētis tomēr droši vien uzskatīja, ka tur Toraks būs drošībā, citādi nebūtu viņam licis zvērēt.

Zēns pasniedzās pēc zara un sabikstīja ogles.

Viņš zināja, ka austrumos aiz Biezā meža atrodas Augstie kalni, kas izlokās no Skrajā meža dienvidu ziemeļu virzienā kā milzīgs vaļa mugurkauls. Un viņš bija dzirdējis ļaudis runājam, ka Pasaules Gars mīt kalnā, kas atrodas vistālāk uz ziemeļiem. Taču nevienam nebija izdevies tam piekļūt tuvumā, jo Gars ar gaudojošu sniega vētru un briesmīgu nogruvumu palīdzību visus allaž aiztrieca atpakaļ.

Toraks visu dienu tika skrējis uz ziemeļiem, taču bija nonācis tikai līdz Augsto kalnu dienvidu pakājei. Viņš nesaprata, kā viens pats varētu tikt līdz mērķim. Puisis joprojām jutās vārgs pēc pārciestā drudža, un viņa spēkos nebija doties tik tālā ceļā.

«Vēl neiešu,» viņš prātoja. «Nedrīkst divreiz pēc kārtas pieļaut vienu un to pašu kļūdu un gaužas muļķības dēļ aiziet bojā. Jāpavada kāda diena tepat. Jāatgūstas. Un tad uz priekšu!»

Šādi izlēmis, viņš sāka justies mazliet labāk.

Piemetis ugunskuram malku, Toraks pārsteigts ievēroja, ka uz viņu nolūkojas vilcēns. Acis tam bija modras un nemaz neizskatījās bērnišķīgas: tās bija kā pieaugušam vilkam. Zēns no jauna dzirdēja tēva vārdus: «Vilkam ir tādas acis kā nevienam citam radījumam izņemot cilvēku. Vilki ir māsu tuvākie radinieki, Torak, un tas redzams viņu acīs. Vienīgā atšķirība ir krāsa. Vilku acis ir zeltainas, bet mūsu pelēkas. Taču pats vilks to neredz, jo viņa pasaulē nav krāsu. Vienīgi sudrabotās un pelēkās.»

Toraks bija apjautājies, kā tētis to zina, bet viņš tikai smaidīja, purināja galvu un teica, ka to izstāstīs, kad Toraks paaugsies. Bija lērums jautājumu, kurus viņš gatavojās izskaidrot, kad Toraks paaugsies.

Puisis sadrūma un paberzēja seju.

Vilcēns joprojām viņu vēroja.

Tam jau piemita kaut kas no pieauguša vilka skaistuma: slaids, gaišpelēks purns; lielas, sudrabpelēkas ausis ar melniem galiņiem; glītas acis, kuras ietvēra tumšs apspalvojums.

Šīs acis. Tik skaidras kā saules atspulgs pavasarīgā upē…

Pēkšņi Toraku piemeklēja dīvaina sajūta, ka vilcēns zina, par ko viņš domā.

«Vilki,» zēnam ausīs skanēja tēta čuksti, «mežā ir tādi paši mednieki kā mēs. Tie medī baros. Tiem patīk sarunāties un spēlēties. Tie arī bezgalīgi mīl savus dzīvesbiedrus un mazuļus. Un ikviens vilks dara visu, kas tā spēkos, bara labā.»

Toraks iztaisnoja muguru. Vai to tētis bija mēģinājis viņam pateikt?

«Tavs ceļvedis tevi atradīs.»

Vai varētu būt, ka šis kucēns būs viņa ceļvedis?

Toraks nolēma to pārbaudīt. Nokremšļojies viņš nomelās četrrāpus. Zēns nezināja, kā vilku valodā ir «kalns», tāpēc viņš minēja: pamājis ar galvu un dobji un skaļi ierējies, viņš mēģināja pajautāt, vai vilcēns zina ceļu.

Vilciņš saspicēja ausis, paskatījās uz Toraku un pieklājīgi novērsa skatienu, jo pārāk cieši skatīties otram acīs vilku valodā nozīmē draudēt. Pēc tam tas piecēlās, izstaipījās un slinki pašūpoja asti.

Nekas šajās kustībās neliecināja, ka viņš ir sapratis jautājumu. Tas atkal bija parasts kucēns.

Bet vai tiešām?

Vai tiešām Toraks šo skatienu būtu pārpratis?

SESTĀ NODALA

Bija aizvadīts daudz gaismu un tumsu, kopš atnāca Slaikais Bezastainis.

No sākuma tas visu laiku bija gulējis, bet nu viņš sāka vairāk līdzināties parastam vilkam. Kad viņš skuma, viņš klusēja. Kad bija izsalcis, viņš ņurdēja. Viņam patika spēlēt vilkšanos ar zaķādas gabalu, un, kad vilcēns lēca viņam virsū, Slaikais Bezastainis vārtījās pa zemi un ķiukstēja, un vilcēns minēja, ka tādā veidā barabrālis smejas.

Laiku pa laikam Slaikais Bezastainis kopā ar vilcēnu gaudoja, un abi kopā izdziedāja savas jūtas Mežam. Slaikā Bezastaina kaucieni bija neizkopti un ne pārāk skanīgi, taču izjusti gan.

Visas viņu sarunas bija tādas pašas: vienkāršas, bet izteiksmīgas. Protams, viņam nebija astes, viņš nespēja kustināt ausis, sabozt kažoku un nogaudot pašas augstākās skaņas. Taču tas, ko Slaikais Bezastainis gribēja pavēstīt, parasti bija gluži labi saprotams.

Tāpēc daudzējādā ziņā viņš bija līdzīgs jebkuram citam vilkam.

Taču bija arī daudz zīmīgu atšķirību. Nabaga Slaikajam Bezastainim gandrīz nemaz nebija ožas un dzirdes, un tumšajā laikā viņam patika raudzīties spožajā-zvērākas-karsti-kož. Dažreiz viņš noņēma savas pakaļkājas un vienā briesmīgā reizē pat novilka visu kažoku. Bet visdīvainākais, ka viņš varēja gulēt veselu mūžību. Likās, ka Slaikais Bezastainis nesaprot, ka vilkam jāguļ pa mazam brīsniņam un bieži jāmostas, jāizstaipās un jāpagriežas uz otriem sāniem, un vienmēr jābūt modram.

Vilcēns, bikstīdams ar purnu Slaikajam Bezastainim zem zoda un kodīdams tam ausis, centās iemācīt, ka jāpamostas krietni biežāk. Taču tā vietā, lai izrādītu pateicību, viņš kļuva ļoti, ļoti dusmīgs. Visbeidzot vilcēns ļāva tam gulēt, un, kad bija iestājusies nākamā gaisma, Slaikais Bezastainis pamodās nepiedodami vēlu, turklāt ārkārtīgi nīgrā omā. Ko tad viņš gribēja sagaidīt, ja neļāva barabrālim sevi laikus modināt?

Taču šorīt Slaikais Bezastainis bija pamodies pirms gaismas gluži citādā noskaņojumā. Vilcēns juta viņa satraukumu.

Viņš ziņkārīgi vēroja, kā Slaikais Bezastainis pa zvēru taku aiziet uz augšu gar ātrā ūdens malu. Medības?

Vilciņš lēkšoja viņam pakaļ un pēc brīža iesmilkstējās, lai draugs apstātos. Tās nebija nekādas medības. Turklāt Slaikais Bezastainis gāja pa nepareizu ceļu. Ne jau tikai tāpēc, ka viņš virzījās gar ātro ūdeni, no kura vilcēns tagad baidījās un kuru neieredzēja vairāk par visu pasaulē. Ceļš bija nepareizs… tas bija nepareizs tāpēc, ka nebija pareizs. Pareizais ceļš veda pāri kalniem daudz gaismu un tumsu garumā.

Kucēnam nebija jausmas, kā viņš to zina, taču viņš to iekšēji juta: dīvainais spēks bija paslēpies kaut kur dziļi viņa būtībā tāds pats spēks kā tas, kas vilka atpakaļ uz midzeni, kad viņš bija aizklīdis pārāk tālu; vienīgi šis bija vājāks, jo nāca no liela attāluma.

Pa priekšu, neko nenojauzdams, platiem soļiem ceļu mēroja Slaikais Bezastainis.

Vilcēns klusi ieņurdējās: «Uf!» tāpat kā tad, kad māte gribēja, lai viņas mazuļi tūliņ pat atgriežas migā.

Slaikais Bezastainis pagriezās. Viņš kaut ko jautāja savā valodā. Tas izklausījās pēc «Kastadnu?».

Uf! vilcēns atcirta. Viņš aiztecēja uz kalna pakāji un raudzījās uz pareizo taku. Viņš paskatījās uz Slaiko Bezastaini un tad atkal uz taku. «Ne jau tur. Seit.»

Slaikais Bezastainis nepacietīgi atkārtoja savu jautājumu. Vilcēns gaidīja, kad barabrālis beidzot sapratīs.

Slaikais Bezastainis pakasīja pakausi. Viņš kaut ko pateica bezastainu valodā. Pēc tam viņš nāca atpakaļ pie vilcēna.

Toraks vēroja, kā saspringst Vilka ķermenis.

Tas bija saspicējis ausis. Melnais deguns raustījās. Toraks sekoja viņa skatienam. Lazdu un ugunspuķu biežņā nekas nebija manāms, taču zēns bija pārliecināts, ka stirnu buks ir tur iekšā, jo to zināja Vilks, un puisis bija ielāgojis, ka uz viņu var paļauties.

Vilks palūkojās uz Toraku, un viņa dzintardzeltenās acis sastapās ar zēna skatienu. Pēc tam Vilks atkal pievērsās Mežam.

Toraks klusītēm nolauza smilgas vārpu, saberza to pirkstos un ļāva sēklām aizlidot vējā. Jauki. Viņi joprojām atradās no buka pa vējam: tas viņus nevarēja saost. Turklāt, pirms doties medībās, Toraks kā allaž bija ieberzies ar pelniem, lai nomāktu savu smaržu.

Viņš bez trokšņa no bultu maka izvilka bultu un pielāgoja to loka stiegrai. Tur ganījās nieka pusaugu buciņš, taču, ja puisis to dabūtu gar zemi, tas būtu viņa pirmais īstais medījums. Torakam tas bija nepieciešams. Taču medījums bija daudz bailīgāks, nekā šajā gadalaikā parasts.

Vilcēns zemu nolieca galvu.

Toraks pieplaka zemei.

Abi kopā viņi lavījās uz priekšu.

Viņi bija sekojuši bukam visu dienu. Augu dienu Toraks bija dzinis tam pēdas, vērodams apgrauztos krūmu dzinumus un nagu iespiedumus mitrajā zemē: viņš centās uzminēt, kā dzīvnieks jūtas, un centās uzzināt, kurp tas dosies tālāk.

«Lai izsekotu medījumu, tev vispirms tas jāiepazīst tā, it kā tu būtu tam brālis. Ko, kad un kā tas ēd; kur tas guļ un kā pārvietojas.» Tētis Toraku bija mācījis cītīgi. Zēns zināja, kā jādzen pēdas. Viņš zināja, ka bieži jāapstājas, lai ieklausītos; ka jāatver maņas tam, ko var pastāstīt Mežs…

Tieši tobrīd Toraks zināja, ka stirnu buks sāk pagurt. No rīta mazie nagu iespiedumi bija dziļi un ieslīpi, un tas nozīmēja, ka dzīvnieks auļo. Tagad pēdas bija seklākas un atradās tuvāk kopā: nupat buks jau tikai lēnām rikšoja.

Tam vajadzēja būt izsalkušam un izslāpušam, jo nebija laika paganīties, un, gribēdams būt drošībā, tas turējās dziļi biežņās, kur nebija pieejams ūdens.

Toraks paskatījās apkārt, vai kaut kur tuvumā ir kāds strauts. Uz rietumiem, kādus trīsdesmit soļus no zvēru takas aiz lazdām, viņš pamanīja alkšņu puduri. Alkšņi aug vienīgi ūdens tuvumā. Droši vien buks devies uz turieni.

Abi ar vilcēnu viņi piesardzīgi virzījās caur paaugu. Pielicis pie auss plaukstu, Toraks sadzirdēja klusu ūdens urdzēšanu.

Pēkšņi Vilks sastinga ar saspicētām ausīm un vienu paceltu priekšķepu.

Jā. Tur. Alkšņos. Buks bija noliecis galvu, lai padzertos.

Toraks rūpīgi nomērķēja.

Buks pacēla galvu, un no purna tam pilēja ūdens.

Toraks vēroja, kā tas osta gaisu un kā tam no bailēm uz baltās ļipas uzbužinās spalva. Vēl mirklis, un tas būtu aizbēdzis. Toraks izšāva.

Bulta ar troksni ieurbās stirnu bukam ribās tieši zem pleca. Dzīvnieks notrīsēja, graciozi noslīga ceļos un novēlās uz sāniem.

Toraks priekā iekliedzās un caur paaugu lauzās pie medījuma. Vilks bez pūlēm viņu noskrēja, taču tad palēnināja gaitu, lai palaistu zēnu pa priekšu. Vilcēns bija iemācījies bara vadoni cienīt.

Toraks elsodams stāvēja blakus bukam. Tā sāni joprojām cilājās, taču nāve bija tuvu. Dzīvnieka trīs dvēseles gatavojās pamest ķermeni.

Puisis norija siekalas. Tagad viņam bija jārīkojas tā, kā neskaitāmas reizes viņa acu priekšā bija darījis tēvs. Taču Torakam tā bija pirmā reize, un viņš visu gribēja paveikt pareizi.

Nometies ceļos blakus bukam, viņš izstiepa roku un noglāstīja tā raupjo, sviedraino vaigu. Dzīvnieks zem viņa plaukstas gulēja nekustēdamies.

Tu rīkojies pareizi, zēns tam sacīja. Viņa balss skanēja nedroši. Tu biji drosmīgs un gudrs, un tu bēgi visu cauru dienu. Es apsolos ievērot līgumu ar Pasaules Garu un izturēties pret tevi ar cieņu. Tagad ej ar mieru!

Viņš redzēja, kā, tuvojoties nāvei, kļūst blāvas stirnu buka lielās, melnās acis.

Toraks jutās pateicīgs bučiņām un vienlaikus arī lepns. Tas bija viņa pirmais lielais medījums. Lai kur tētis tagad klejoja savā nāves ceļojumā, viņš būtu iepriecināts.

Toraks pagriezās pret Vilku, pašķieba galvu uz sāniem un, saraucis degunu, atkailināja zobus vilka smaidā. «Labi pastrādāts, paldies!»

Vilks lēca puisim virsū un gandrīz nogāza viņu augšpēdus. Toraks iesmējās un no pārtikas kules sadabūja draugam riekšavu kazeņu. Vilks tās uzlaizīja.

Pagājušas septiņas dienas, kopš abi bija devušies ceļā no Ātrupes krastiem, bet no lāča joprojām nebija ne miņas. Nekādu pēdu. Kazenājos nebija ieķēries neviens spalvu kumšķis. Mežu vairs nesatricināja rēcieni.

Tomēr kaut kas šķita aizdomīgi. Šajā gadalaikā Mežā vajadzētu atbalsoties staltbriežu auriem un klaudzēt ragiem, dzīvniekiem izcīnot riesta cīņas. Taču valdīja klusums. It kā Mežs pamazām zaudētu savus iemītniekus; it kā medījums bēgtu no neredzamām briesmām.

Vienīgie radījumi, kurus Toraks sastapa pa šīm septiņām dienām, bija putni un grauzēji, bet vienreiz, tik negaidīti, ka aizrāvās elpa, viņš gandrīz uzskrēja virsū medniekiem: trim vīriem, divām sievietēm un sunim. Par laimi, zēns iemanījās noslēpties, pirms tie viņu bija pamanījuši. «Turies tālāk no cilvēkiem,» tika brīdinājis tētis. «Ja tie uzzinās, ko tu spēj…»

Toraks nezināja, ko tas nozīmē, taču viņš bija pārliecināts, ka tētim ir taisnība. Zēns bija uzaudzis tālu no cilvēkiem; viņš nealka pēc sastapšanās ar ļaudīm. Turklāt tagad viņam bija Vilks. Un ar katru nākamo dienu viņi sapratās aizvien labāk.

Toraks sāka apjaust, ka vilku valoda ir sarežģīts kustību, skatienu, smaržu un skaņu mistrojums. Žestus vilki parāda ar purnu, ausīm, ķepām, asti, pleciem, kažoku un visu ķermeni. Daudzi no tiem ir gandrīz nemanāmi: piemēram, viegla galvas noliekšana vai noskurināšanās. Lielākoties tos nepavada skaņas. Patlaban vairākumu žestu Toraks jau bija apguvis, taču tas nenozīmēja, ka viņš tos būtu mācījies. Drīzāk bija sajūta, ka tie ataust atmiņā.

Tomēr puisis saprata, ka ir kāda prasme, kuru nekad nespēs apgūt tāpēc, ka viņš nebija vilks. Toraks to dēvēja par «vilkamaņu»: ceļabiedrs nemaldīgi spēja nojaust viņa domas un noskaņojumu.

Arī Vilkam mēdza mainīties garastāvoklis. Dažreiz tas uzvedās kā kucēns, kuram garšo ogas un kurš ne mirkli nespēj nosēdēt mierā, kā toreiz, kad viņš nemitīgi izlocījās, Torakam veicot drauga vārda došanas rituālu, un nolaizīja no ķepām visu sarkanīgo alkšņa sulu. Pretēji Torakam, kas bija satraucies par tik nozīmīga pasākuma izdošanos, Vilks izskatījās bezrūpīgs: šķita, ka viņš nevar vien sagaidīt, kad beidzot viss būs galā.

Turpretim citreiz viņš kļuva par vadoni, kurš neizprotamā veidā bija pārliecināts par ceļu, kas viņiem ejams. Bet, kad Toraks Vilkam par to centās pajautāt, tas nekādos paskaidrojumos neielaidās. «Es vienkārši zinu.» Un viss.

Patlaban Vilks nebija ceļvedis. Viņš bija tikai kucēns. Purns tam bija purpursarkans no kazeņu sulas, un viņš nepacietīgi smilkstēja, jo gribēja vēl.

Toraks iesmējās un pabīdīja Vilku nost.

Nekas nesanāks! Man šis tas vēl jāpadara.

Vilks noskurinājās, pasmaidīja un aizgāja nosnausties.

Lai tiktu galā ar stirnu buka liemeni, Torakam bija vajadzīgas veselas divas dienas. Viņš bija bukam apsolījis, ka neko no tā neizniekos. Mūžvecais līgums starp medniekiem un Pasaules Garu. Mednieki pret medījumu izturējās ar cieņu, un Gars savukārt sūtīja jaunu medījumu.

Uzdevums bija nogurdinošs. Daudz vasaru vajadzēja vingrināties, lai iemācītos medījumu izmantot nevainojami. Toraks to vēl lāgā nebija apguvis, taču šoreiz viņš centās no visas sirds.

Vispirms puisis uzšķērda dzīvniekam vēderu un nošņāpa gabalu aknu, kas bija domāts ģints aizbildnim. Atlikušās aknas viņš sagrieza šķēlēs un nolika kaltēties. Pēc brīža Toraks kļuva pieļāvīgāks un piešķīra aknas gabalu arī Vilkam, kas to norija vienā paņēmienā.

Pēc tam puisis nodīrāja bukam ādu un ar briežraga skrāpi nokasīja tai pielipušo gaļu. Lai būtu vieglāk atbrīvoties no apspalvojuma, viņš nomazgāja ādu ūdenī, kurā bija iejauktas sasmalcinātas ozola mizas, un pēc tam izstiepa ādu starp diviem kokiem labi augstu -, lai Vilks netiktu klāt. Tad Toraks, nemākulīgi izplēsdams dažus caurumus, noskrāpēja tai spalvu un ierīvēja ādu ar saspaidītām buka smadzenēm, lai tā kļūtu mīkstāka. Pēc vairākkārtējas mērcēšanas un žāvēšanas viņa rīcībā bija gluži ciešams jēlādas gabals, kas varēja noderēt virvju vīšanai un makšķerauklām.

Kamēr āda žāvējās, zēns plānās sloksnēs sagrieza gaļu un izkāra to virs dūmojoša bērza malkas ugunskura. Kad gaļa bija sausa diezgan, viņš sloksnes izdauzīja starp diviem akmeņiem, lai padarītu vēl plānākas, un saritināja tās nelielos, stingros vīstokļos. Gaļa bija lieliska. Pietika ar mazu gabaliņu, lai viņš justos paēdis uz visu dienu.

Buka iekšas Toraks nomazgāja, izmērcēja ozola mizu ūdenī un iekarināja kadiķu krūmos žāvēties. No kuņģa iznāks dzeramtrauks, no pūšļa vēl viens posa maciņš, bet zarnās varēs glabāt riekstus. Plaušas tiks Vilkam taču mazliet vēlāk. Toraks tās laiku pa laikam varēja pagremot un tad, par prieku draugam, izspļaut. Un, tā kā Torakam nebija katliņa, kur uzvārīt līmi, Vilks tūlīt pat dabūja buka nagus. Viņš nepaguris spēlējās, līdz sagrauza tos drumslās.

Pēc tam Toraks nomazgāja garās, melnās cīpslas, kuras bija saudzējis, sadalot gaļu; viņš izdauzīja tās plakanas un sadalīja plānās šķiedrās, kuras noderēja par diegiem: zēns tās izžāvēja un iezieda ar taukiem, lai piešķirtu tām lokanību. Tās nelīdzinājās smalkajiem pavedieniem, kādus taisīja Toraka tēvs, taču būs labas diezgan. Šķiedras bija izturīgas un pārdzīvotu jebkuru apģērbu, kuru Toraks ar tām sašūtu.

Nākamās dienas pievakarē viņš darbu bija beidzis. Toraks sēdēja pie ugunskura ar pilnu vēderu gaļas un greba svilpīti no rubeņa kaula gabaliņa. Viņam kaut kādā veidā vajadzēja sasaukt Vilku, kad tas bija devies savās vientulīgajās gaitās, un gaudošana ne vienmēr bija lietderīga. Mednieki joprojām varēja būt tuvumā. Torakam vajadzēja piesargāties; viņš nedrīkstēja gaudot.

Viņš pabeidza grebt un izmēģinādams iepūta svilpē. Ak vai, no tās nenāca ne skaņa. Tētis savulaik tika uztaisījis neskaitāmas svilpītes gluži tādas pašas kā šī, un tās visas lirināja kā putni. Kas vainas šim darinājumam?

Toraks vīlies mēģināja vēlreiz, pūzdams svilpē, cik spēka. Joprojām klusums. Taču, puisim par izbrīnu, Vilks salēcās, it kā tam būtu iedzēlis sirsenis.

Toraka skatiens no satrauktā Vilka atgriezās pie svilpītes. Viņš iepūta tajā vēlreiz.

Ne skaņas. Šoreiz Vilks aprauti ieņurdējās un pēc tam arī iesmilkstējās, lai parādītu, ka ir mazliet sapīcis, bet negrib aizvainot Toraku.

Zēns atvainodamies pakasīja viņam pakakli, un kucēns novēlās uz sāniem. Vilka izskats liecināja par vienu: bez vajadzības viņu nevajadzētu saukt.

Nākamais rīts uzausa skaists un saulains, un, kad viņi devās ceļā, Toraka oma uzlabojās.

Pagājušas divpadsmit dienas, kopš lācis bija nogalinājis tēti. Šajā laikā Toraks cieta badu un pārvarēja drudzi, sastapa Vilku un pieveica savu pirmo lielo medījumu. Viņš bija pieļāvis arī milzums kļūdu. Taču joprojām bija dzīvs.

Zēns iztēlojās tēva ceļojumu uz mirušo valstību zemi, kur nekad nepietrūkst bultu un medības allaž sekmējas. «Vismaz,» Toraks nodomāja, «viņam līdzi ir ieroči, turklāt vēl mans nazis. Un visa tā kaltētā gaļa.» Šādas pārdomas zēna sirdssāpes mazliet mazināja.

Toraks zināja, ka smeldze viņu nekad neatstās, ka zaudējuma sāpes viņš nēsās visu mūžu kā akmeni krūtīs. Bet šorīt akmens nelikās tik smags. Viņš bija izdzīvojis, un tēvs par to varēja būt lepns.

Lauzdamies caur paaugu pa saules apspīdētu taku, Toraks jutās gandrīz laimīgs. Virs galvas ķildojās strazdu pāris. Tuklais, apmierinātais vilcēns turējās viņam pie sāniem ar augstu paceltu kuplu, sudrabotu asti.

Tukls, apmierināts un bezrūpīgs.

Toraks izdzirdēja, ka aiz muguras salūst zariņš; spēcīga roka sagrāba viņu aiz kamzoļa un nogāza gar zemi.

septītā nodala

Tris mednieki. Trīs nāvējošas bultas ar krama uzgaļiem. Visas pavērstas pret viņu.

Toraka domas mutuļoja. Viņš nespēja pakustēties. Vilks nebija redzams.

Vīrs, kas turēja puisi aiz kamzoļa, bija milzīgs. Viņa rūsganā bārda izskatījās pēc izspūrušas putna ligzdas, vienu vaigu vagoja neglīta rēta, un kāds tam bija nokodis ausi. Brīvajā rokā tas turēja nazi ar krama asmeni, kas dūrās Torakam zem žokļa.

Viņam blakus stāvēja garš, jauns cilvēks un meitene apmēram Toraka vecumā. Abiem bija tumši rudi mati, rāmas, nežēlīgas sejas un bultas ar krama uzgaļiem, kas bija nomērķētas Torakam sirdī.

Zēns centās norīt siekalas. Viņš cerēja, ka neizskatās pārāk nobijies.

Laidiet mani vaļā! Toraks noelsās. Viņš centās izlocīties no milža tvēriena, taču tas neizdevās.

septītā nodala

Lielais vīrs ieņurdējās.

-   Tad šis ir mūsu zaglis, viņš noteica un pacēla Toraku gaisā tā, ka tam aizžņaudzās rīkle.

-   Es… neesmu zaglis, ķerdamies pie kamzoļa apkakles, Toraks gārdza.

-   Viņš melo, auksti sacīja jauneklis.

-   Tu atņēmi mums stirnu buku, teica meitene.

Viņa vērsās pie milzīgā mednieka:

-    Oslak, man šķiet, tu viņu žņaudz nost.

Oslaks nostādīja Toraku uz kājām. Taču tvērienu viņš neatlaida, un nazis joprojām palika puisim pie rīkles.

Meitene rūpīgi ielika atpakaļ bultu makā bultu un uzmeta plecā loku. Jaunākais mednieks viņas piemēram nesekoja. No tā spīdošajām acīm varēja spriest, ka viņš ar sevi ir ļoti apmierināts. Viņš ne mirkli nevilcinātos šaut.

Toraks klepoja un berzēja rīkli, slepšus taustīdamies pēc naža.

-   Es to paņemšu, Oslaks sacīja.

Joprojām sagrābis Toraku spēcīgā tvērienā, viņš puisi atbruņoja un pasniedza tā ieročus meitenei.

Meiča ziņkārīgi nopētīja nazi.

-   Vai arī šo tu esi nozadzis?

-    Nē! zēns iesaucās. Tas… tas piederēja manam tēvam.

Skaidrs, ka mednieki viņam neticēja.

Toraks paraudzījās meitenē.

-    Tu teici, ka es esot atņēmis jums buku. Kā tas var būt jūsu?

-   Šī Meža daļa pieder mums, jaunais vīrietis atbildēja

viņas vietā.

Toraks apjuka.

-   Ko tu ar to gribi teikt? Mežs nevienam nepieder…

-    Tagad pieder, jaunākais mednieks atcirta. Tas tika nolemts ģinšu sapulcē. Un… viņš apklusa un drūmi vērās Torakā. Vai zini, ko tas nozīmē? Tas nozīmē tavu nāvi.

Zēns nosvīda. Nāvi? Kopš kuriem laikiem par stirnu buka nomedīšanu maitā nost cilvēkus?

Torakam mute bija tik izkaltusi, ka viņš tik tikko spēja parunāt.

-   Ja… ja jūs sekojāt bukam, viņš stomījās, ņemiet to un laidiet mani vaļā. Tas ir manā maisā. Es neko daudz neesmu apēdis.

Oslaks saskatījās ar meiteni, bet jaunais cilvēks nicīgi pašūpoja galvu.

-   Tas nebūs tik vienkārši, viņš sacīja. Tu esi mans gūsteknis. Oslak, sasien šim rokas! Vedīsim viņu pie Finkedīna.

-    Kas viņš ir? Toraks gribēja zināt.

-    Kāds cilvēks, Oslaks paskaidroja.

-    Tu laikam neko nesajēdz, meitene smīkņāja.

-    Finkedīns ir mans tēvocis, jaunākais mednieks teica un izslējās. Viņš ir mūsu ģints vadonis. Un es esmu Hords viņa brāļadēls.

-    Kas par ģinti? Kurp jūs mani vedat?

Tie neatbildēja.

Oslaks puisi pagrūda tā, ka viņš nokrita uz ceļiem. Sliedamies kājās, Toraks pameta skatienu pār plecu un ar šausmām ieraudzīja, ka, meklēdams viņu, atgriežas Vilks. Tas apstājās kādus divdesmit soļus atstatus un ošņāja svešinieku smaržas.

Tie viņu nebija pamanījuši. Ko svešie mednieki darītu, ja ieraudzītu Vilku? Jādomā, pat viņi ievēroja mūžseno likumu, kas aizliedz nogalināt citus medniekus. Bet ko tad, ja tie Vilku padzen? Toraks iztēlojās to pamestu vienu Mežā. Izsalkušu. Gaudojošu.

Lai pamudinātu Vilku slēpties, zēns klusi un brīdinoši iešņācās «uf!». Briesmas!

*

Oslaks no pārsteiguma gandrīz pārvēlās viņam pāri.

-    Ko tu teici?

-    Uf, Toraks atkārtoja.

Par nelaimi, Vilks nebēga. Gluži pretēji ausis pieglaudis, tas tecēja tieši pie Toraka.

-    Kas tad tas? Oslaks nomurmināja. Viņš pieliecās un nogrāba Vilku aiz skausta. Šūpodamies milzīgajā, sarkanajā dūrē, Vilks spirinājās

un ņurdēja.

-    Laidiet viņu vaļā! Toraks kliedza, cenzdamies izrauties. Laidiet vaļā, vai arī es jūs nogalināšu!

Oslaks un meiča sāka smieties.

-    Laidiet! Viņš jums neko sliktu nav nodarījis!

-    Patriec šo, un iesim, aizkaitināts sacīja Hords.

-    Nē! Toraks vaimanāja. Viņš ir mans ceļvedis… Nē!

Meitene uzmeta viņam aizdomīgu skatienu.

-    Kas viņš tev ir?

-   Viņš ir kopā ar mani, puisis nomurmināja. Toraks zināja nedrīkst tiem atklāt, ka viņš meklē

Kalnu un prot sarunāties ar Vilku.

-    Iesim, Rena, Hords norūca. Mēs izniekojam laiku.

Bet Rena joprojām vēroja Toraku. Viņa pagriezās pret Oslaku.

-    Dod to man.

Savās mantās viņa sameklēja briežādas maišeli, kurā iebāza vilcēnu, cieši aizlocīdama kules augšu. Uzmetusi plecā maisu, kas spārdījās un smilkstēja, viņa vērsās pie Toraka:

-    Paliec mierīgs, vai arī es to triekšu pret koku!

Puisis uz viņu nikni paskatījās. Maz ticams, ka meiča

tā rīkotos, taču viņa nodrošināja Toraka paklausību lielākā mērā nekā Oslaks vai Hords.

Oslaks vēlreiz pagrūda Toraku, un viņi pa briežu taku devās uz ziemeļrietumiem.

Jēlādas saites bija sasietas cieši, un Torakam sāka sāpēt plaukstu locītavas. «Lai jau,» viņš nodomāja. Zēns bija uz sevi nikns. «Vienmēr paskaties atpakaļ,» bija mācījis tētis. Toraks padomu atkal bija aizmirsis un tagad par to dārgi maksāja tāpat kā Vilks. Apslāpētie smilksti kulē bija apklusuši. Vai viņš būtu nosmacis? Varbūt jau pagalam?

Toraks lūdza Rēnai, lai tā atver maišeli un ielaiž tur mazliet gaisa.

-   Nav nepieciešams, viņa nepagriezusies teica. Es nupat jutu, ka tas spārdās.

Toraks sakoda zobus un steberēja tālāk. Viņam vajadzēja izdomāt, kā aizbēgt.

Oslaks gāja cieši aiz muguras, bet Hords pa priekšu. Jauneklim varēja būt ap deviņpadsmit, tas bija vingrs un glīts no vaiga. Viņš šķita arī augstprātīgs un mūždien satraucies: tam visos pasākumos vajadzēja būt vislabākajam; Oslaks vienmēr baidījās, ka kādreiz viņu kāds varētu pārspēt. Horda ietērps bija krāsains un brangi pataisīts: kamzolis un stulpiņi izšūti ar pītām, sarkanām cīpslām un to malas apdarinātas ar kāda putna spalvām, kas bija nokrāsotas zaļas. Uz krūtīm viņš nēsāja varenu kaklarotu no staltbrieža zobiem.

Toraks bija neziņā. Kāpēc medniekam jābūt tik krāsainam? Turklāt kaklarota grabēja, un tas ir "beidzamais, ko tu vari vēlēties".

Rena pēc vaibstiem atgādināja Hordu, un Toraks prātoja, vai abi ir brālis un māsa, kaut gan Rena bija par četrām vai piecām vasarām jaunāka. Viņas ģints piederības tetovējumi trīs smalkas zilimelnas līnijas pār vaigu kauliem -, kas bija skaidri saskatāmi uz gaišās ādas, darīja meitenes skatienu skarbu un aizdomu pilnu. Torakam nenāca ne prātā lūgt viņai palīdzību.

Meičas stirnādas kamzolis un stulpiņi bija noplukuši, taču loks un bultu maks bija brīnišķīgs, un bultas bija meistarīgi aprīkotas ar pūces spalvu spārniņiem, lai to lidojums būtu klusāks. Uz diviem kreisās rokas pirkstiem Rēnai bija ādas pirkstusargi, bet uz labās rokas ar siksniņām bija piesaitēts zaļa, pulēta slānekļa apakšdelma aizsargs. Torakam iešāvās prātā, ka šāds aprīkojums ir raksturīgs cilvēkam, kurš savu dzīvi pakārto lokam. «Lūk, kas viņai ir svarīgs,» Toraks nodomāja. «Nevis skaists apģērbs kā Hordam.»

Bet pie kādas ģints viņa pieder? Pie meitenes kamzoļa kreisajā pusē, tāpat kā Hordam un Oslakam, bija piešūts ģints aizbildņa ādas gabals sloksne ar melnām spalvām. Gulbis? Ērglis? Spalvas bija pārāk sapluinītas. Toraks nevarēja saprast, kas tas par putnu.

Viņi gāja visu rīta cēlienu, neapstādamies, lai paēstu vai padzertos: šķērsoja purvainas ielejas, kuras bija pārņēmušas apses ar drebošām lapām; rāpās pakalnos, ko noēnoja mūžzaļas priedes. Koki sērīgi nopūtās, it kā apraudātu Toraku, kas soļoja zem to zariem.

Sauli aizēnoja mākoņi, un puisis vairs nesaprata, uz kuru pusi dodas. Viņi nonāca pie nogāzes, kur vidukļa augstumā lielā skaitā slējās skudru pūžņi. Tā kā meža skudras savus mājokļus ierīko vienīgi koku dienvidu pusē, Toraks secināja, ka viņi dodas uz rietumiem.

Visbeidzot visi apstājās, lai pie tērces padzertos.

-    Mēs velkamies pārāk lēni, Hords ņurdēja. Lai tiktu līdz Vējupei, mums jāšķērso vēl viena ieleja.

Toraks saausījās. Varbūt var dabūt dzirdēt kaut ko noderīgu…

Rena saprata, ka viņš klausās.

-    Vējupe, meitene klāstīja Torakam tik lēnām, it kā viņš būtu zīdainis, atrodas uz rietumiem nākamajā ielejā. Tur mēs apmetamies rudenī. Un pāris dienu gājuma attālumā uz ziemeļiem ir Platupe, kur mēs dzīvojam vasarā. Tāpēc, ka tur ir laši. Tās ir zivis. Varbūt esi par tādām dzirdējis.

Toraks juta, ka nosarkst. Taču tagad viņš zināja, kurp viņi dodas: uz sagūstītāju rudens nometni. Tas izklausījās slikti. Nometne nozīmēja daudz ļaužu un mazāk iespēju aizbēgt.

Kamēr viņi gāja, saule laidās zemāk, un Toraka naidnieki kļuva modri: tie bieži apstājās, lai ieklausītos un paskatītos apkārt. Zēns lēsa, ka arī viņi zina par lāci. Varbūt tieši tāpēc tie bija izgudrojuši nedzirdēto likumu par medījuma «piederību». Jo dzīvnieki bija iztramdīti; tos bija aizbiedējis lācis.

Viņi nokāpa plašā ielejā, kur auga ozoli, oši un priedes, un drīz vien sasniedza platu, sudrabotu upi. Tā droši vien bija Vējupe.

Pēkšņi Toraks saoda dūmus. Viņi tuvojās apmetnei.

ASTOTĀ NODALA

Kamēr viņi četratā pa laipu šķērsoja upīti, Toraks skatījās lejup straumē un prātoja, ka vajadzētu lēkt ūdenī. Bet viņam bija sasietas rokas. Turklāt viņš nedrīkstēja pamest Vilku.

Kādus desmit soļus lejup pa straumi koki krastā deva vietu klajumam. Toraks saoda priežu malkas dūmu un svaigu asiņu smaržu. Viņš ieraudzīja četras lielas ziemeļbriežu ādas teltis, kādas nekad agrāk nebija redzējis, un mulsinošu skaitu cilvēku: visi čakli strādāja un atnācējus vēl nebija pamanījuši. Ar prāta skaidrību, kuru izraisīja bailes, Toraks ievēroja katru sīkumu.

Upes krastā divi vīri dīrāja kokā pakārtu mežacūku. Pāršķēluši tai vēderu, viņi, baidīdamies sacaurumot ādu, bija iebāzuši nažus makstīs un vilka to nost ar rokām. Abi bija līdz pusei kaili un virs stulpiņiem valkāja lašādas apsējus. Uz muskuļotajām rokām tiem izcēlās zigzagveida rētas, un viņi izskatījās biedējoši spēcīgi. No mežacūkas liemeņa bērza tāss kublā lēnām pilēja asinis.

Upes seklumā divas stirnādas apmetņos tērpušās meitenes ķiķinādamas skaloja mežacūkas zarnas, bet krastmalā trīs bērneļi ar nopietnām sejām cepa smilšu kūkas, kuras izrotāja ar kļavu spārniņiem. Krastā bija izvilktas divas spīdīgas smailītes. Zeme ap tām vizuļoja no zivju zvīņām. Gar tām ložņāja pāris prāvu suņu.

Klajuma vidū blakus lielam priežu malkas ugunskuram uz vītola mizu pīteņiem sēdēja bariņš sieviešu, kuras klusi sarunājās, dauzīja lazdu riekstus un pārlasīja kadiķogas. Neviena no viņām neizskatījās kaut drusku līdzīga Hordam vai Rēnai; Toraks uz mirkli iedomājās, ka varbūt arī tie abi, tāpat kā viņš, zaudējuši vecākus.

Gabaliņu no sievietēm kāda veča aprīkoja bultas ar uzgaļiem: tā sprauda bultās krama šķēpeles tik asas kā adatas -, kuras pielīmēja ar priežu sveķu un vaska maisījumu. Pie viņas kamzoļa bija piešūts spirālē ietverts, apaļš kaula amulets. Pēc amuleta varēja spriest, ka tai vajadzētu būt ģints burvei. Tēvs Torakam tika stāstījis par burvjiem: tie bija cilvēki, kas spēja izārstēt vājiniekus un nosapņot, kur meklējams medījums un kāds būs laiks. Taču izskatījās, ka šī vecā sieviete pieprot vēl arī daudz sarežģītākas lietas.

Pie ugunskura pār ādas katliņu līkņāja glīts meitēns. Kad tā ar žuburainu zaru meta katlā līdz sarkankvēlei nokaitētus akmeņus, tvaiki viņas matus padarīja cirtainus. No ēdiena smaržas, kas atplūda līdz Torakam, zēnam mutē saskrēja siekalas.

Viņai blakus vecāks vīrs dūra uz iesma divus zaķus. Tam, tāpat kā Hordam, bija sarkanbrūni mati un īsa, ruda bārda, bet ar to visa līdzība beidzās. Viņa sejā bija manāms pievilcīgs miers un spēks tā izskatījās kā smilšakmenī grebta. Puisis aizmirsa par ēdiena smaržu. Viņš saprata, ka šā vīra rokās ir vara, kaut gan neviens viņam to nebija teicis.

Oslaks atraisīja Torakam rokas un iegrūda viņu klajumā. Nikni riedami, kājās pielēca suņi. Vecā sieviete asi pamāja ar roku, un rejas pieklusa līdz rūkšanai. Visi skatījās uz Toraku. Visi, izņemot vīru blakus ugunskuram, kurš mierīgi turpināja spraust uz iesma zaķus. Tikai tad, kad tas bija pabeidzis savu darāmo, viņš noberzēja rokas ar smiltīm, piecēlās un klusēdams gaidīja viņus tuvojamies.

Glītā meitene uzmeta skatienu Hordam un kautrīgi pasmaidīja.

-   Mēs pietaupījām tev mazliet zupas, viņa teica.

Toraks minēja, ka tā ir vai nu Horda draudzene, vai

arī vēlas par tādu kļūt.

Rena pagriezās un pabolīja uz jaunekli acis.

-   Dairati tev pietaupījusi kādu nieku viras, viņa ķircinājās.

«Skaidrs, ka Rena ir viņa māsa,» Toraks nosprieda.

Hords abas meičas neņēma vērā un devās runāt ar vīru pie ugunskura. Viņš ātri atstāstīja, kas atgadījies. Toraks ievēroja, ka puisis notikumus izklāsta tā, it kā viņš, nevis Oslaks, būtu noķēris «zagli». Oslaks par to nelikās zinis, taču Rena brālim uzmeta piktu skatienu.

Pa to laiku suņi bija saoduši Vilku. Tie ar saboztām spalvām apstāja Renu.

-   Mierā! viņa pavēlēja.

Suņi paklausīja. Rena ienira tuvākajā būdā un atgriezās ar vītola mizu saites rituli. Ar vienu virves galu viņa aizsēja maisu, kurā atradās Vilks, bet otru pārmeta pār ozola zaru un uzvilka kuli pietiekami augstu, lai to nevarētu aizsniegt suņi.

«Un es ari,» Toraks saprata. Tagad, pat ja rastos izdevība, viņš nevarētu bēgt. Bez Vilka nevarētu.

Rena notvēra Toraka skatienu un viņam šķībi uzsmaidīja.

Puisis drūmi raudzījās pretim. Iekšēji viņš bija stīvs no bailēm.

Hords bija beidzis stāstīt. Vīrs pie ugunskura palocīja galvu un gaidīja, līdz Oslaks viņa priekšā nostādīja Toraku. Vīrietis, plakstiņus nemirkšķinādams, vērās gūsteknī: viņa acis bija koši zilas un nesatricināmajā sejā staroja apbrīnojami spilgtas un dzīvas. Torakam nācās grūti šo skatienu izturēt, taču vēl grūtāk bija novērsties.

-    Kā tevi sauc? vīrs jautāja biedējoši mierīgā balsī.

Zēns aplaizīja lūpas.

-    Toraks. Bet tevi? Taču šķita, ka viņš to jau zina.

Skarbā vīra vietā atbildēja Hords:

-   Viņa vārds ir Finkedīns. Viņš ir Kraukļu ģints vadonis. Un tev, nožēlojamais punduri, vajadzētu būt maķenīt pieklājīgākam…

Finkedīns ar skatienu apklusināja Hordu un vērsās pie Toraka:

-    Pie kādas ģints tu piederi?

Zēns izslēja zodu.

-    Pie Vilku ģints.

-    Tas nu gan ir pārsteigums, Rena piezīmēja, un daži cilvēki iesmējās.

Finkedīna nebija to starpā. Viņa degošās, zilās acis kavējās pie Toraka sejas.

-    Ko tu dari šajā Meža nostūrī?

-    Dodos uz ziemeļiem, puisis atbildēja.

-    Es jau viņam teicu, ka šis apvidus tagad pieder mums, Hords steigšus iejaucās.

-   Kā gan es to varēju zināt? Toraks spurojās pretim. Es nebiju ģinšu sapulcē.

-    Kāpēc ne? Finkedīns vaicāja.

Zēns klusēja.

Kraukļu vadoņa skatiens urbās Torakā.

-    Kur ir pārējie tavas ģints locekļi?

-    Es nezinu, Toraks patiesīgi atbildēja. Nekad neesmu ar viņiem ticies. Mēs dzīvojām… dzīvojām divatā ar tēvu.

-    Un kur viņš ir?

-   Miris. Viņu… saplosīja lācis.

Starp skatītājiem atskanēja čuksti. Daži bailīgi atskatījās pār plecu, citi pieskārās ģints aizbildņa ādas gabaliem, kas bija piešūti pie kamzoļa, vai ar rokām rādīja zīmes, lai atvairītu ļaunumu. Veča pameta bultas un pienāca tuvāk.

Finkedīna sejā nepakustējās ne vaibsts.

-    Kas bija tavs tēvs?

Toraks norija siekalas. Viņš zināja tāpat kā Finkedīns ka miruša cilvēka vārdu aizliegts izrunāt piecus gadus pēc viņa nāves. Nelaiķi drīkst pieminēt, vienīgi nosaucot viņa vecāku vārdus. Tētis par savu ģimeni tika stāstījis reti, taču savu vecvecāku vārdus un izcelsmi Toraks zināja. Tēta māte bija no Roņu ģints, bet tēvs piederēja pie Vilkiem. Toraks nosauca tos abus.

Saglabāt nemainīgu sejas izteiksmi, ja esi kādu pazinis, nākas ļoti grūti. Tas pilnībā neizdevās pat Finkedīnam.

«Viņš pazinis tēti,» Toraks pārsteigts nodomāja. Bet kā tad tā? Tēvs nekad nebija pieminējis ne Kraukļus, ne to vadoni. Ko tas varētu nozīmēt?

Viņš noraudzījās, kā Finkedīns ar īkšķi lēnām pārbrauc pār apakšlūpu. Nebija iespējams pateikt, vai Toraka tēvs ir bijis viņa draugs vai niknākais ienaidnieks. Visbeidzot Kraukļu vadonis ierunājās: Sadaliet savā starpā zēna mantas, viņš teica Oslakam. Pēc tam aizved viņu pie upes lejup pa straumi un nogalini!

devītā nodala

Torakam kļuva ļengani ceļgali.

-   K… ko? viņš izstomīja. Es taču nezināju, ka buks pieder jums! Kā tad es varu būt vainīgs?

-    Tāds ir likums, Finkedīns bija nelokāms.

-    Kāpēc? Kāpēc? Vai tāpēc, ka tu tā esi nolēmis?

-    Tā nolēma ģintis.

Oslaks uzlika Torakam uz pleca smagu roku.

-    Nē! Toraks iekliedzās. Klausies! Tu saki, ka tas ir likums, taču ir vēl kāds likums, vai ne? Puisis ievilka elpu. Pārbaude ar cīņu. Mēs… mēs cīnīsimies.

Viņš nebija īsti pārliecināts, vai viņam ir šādas tiesības, kad tēvs Torakam mācīja ģinšu likumus, viņš tikai vienreiz par kaut ko tamlīdzīgu bija ieminējies, taču Finkedīns samiedza acis.

devītā nodala

»

-    Tā ir, vai ne? Toraks uzstāja, piespiezdams sevi izturēt Kraukļu vadoņa skatienu. Tu nevari būt gluži pārliecināts, vai esmu vainīgs, jo nespēj ielīst man galvā;

varbūt es tiešām nezināju, ka buks pieder jums. Tāpēc mēs cīnīsimies. Tu un es.

Toraks norija siekalas.

-   Ja es uzvarēšu, tas nozīmēs, ka esmu nevainīgs. Un es palikšu dzīvs. Es gribēju teikt mēs abi ar Vilku. Ja es zaudēšu, mēs mirsim.

Daži vīri noklakšķināja ar mēli. Vecā sieva pliķēja sev pa pieri un kratīja galvu.

-    Es nekaujos ar puikām, Finkedīns sacīja.

-   Bet viņam ir taisnība, vai ne? jautāja Rena. Tas ir visvecākais likums. Viņam ir tiesības cīnīties.

Hords paspēra soli uz priekšu.

-   Es ar viņu kaušos. Mēs vecuma ziņā esam līdzīgāki. Tā būs godīgāk.

-    Ne pārāk, Rena sausi sacīja.

Viņa bija atspiedusies pret koku, kurā karājās Vilks. Toraks pamanīja, ka Rena bija mazliet atstājusi vaļā maisam galu un Vilks bija izbāzis laukā galvu. Viņš izskatījās nošmulējies un ziņkārīgi raudzījās lejup uz abiem suņiem, kuri siekalojās zem koka.

-   Ko teiksi, Finkedīn? jautāja burve. Puisim taisnība. Ļauj viņam cīnīties!

Kraukļu vadonis ielūkojās vecai acīs, un uz mirkli izskatījās, ka spēkojas abu gribas. Tad viņš lēni pamāja ar galvu.

Toraku pārņēma atvieglojums.

Ikviens bija sajūsmināts par gaidāmo cīniņu. Ļaudis bariņos mēļoja un mīņājās no vienas kājas uz otru, un vēsajā vakara gaisā viņu elpa pārvērtās par garaiņiem.

Oslaks pasvieda Torakam tēva nazi.

-   Tas tev būs vajadzīgs. Tāpat kā žebērklis un rokassargs.

-    Kas? puisis nesaprata.

Lielais vīrs pakasīja rētu vietā, kur kādreiz bija atradusies viņa auss.

-    Tu taču zini, kā jācīnās, vai ne?

-    Nē, Toraks atbildēja.

Oslaks izbolīja acis. Viņš aizgāja uz tuvāko būdu un atnesa oša koka žebērkli ar biedējošiem bazalta uzgaļiem un kaut ko tādu, kas izskatījās pēc trijās kārtās salocītas ziemeļbrieža ādas gabala.

Toraks nedroši paņēma žebērkli un nolūkojās, kā Oslaks piesien pie viņa labā apakšdelma cieto ādu. Tā bija smaga un neparocīga kā brieža gaļas klucis. Zēns nevarēja saprast, kas viņam ar to būtu jādara.

Oslaks ar galvas mājienu norādīja uz Toraka otru roku, kura arī bija apsaitēta, un novaibstījās.

-    Šķiet, ka laime no tevis ir novērsusies.

«Laikam gan,» puisis nodomāja.

Kad Toraks ierosināja cīnīties, viņam prātā bija laušanās un varbūt kādi nevainīgi vingrinājumi ar nažiem: abi ar tēti tā mēdza izklaidēties bieži vien. Skaidrs, ka Kraukļiem cīņa nozīmēja kaut ko pavisam citu. Zēns prātoja, vai tajā ir arī kādi noteikumi un vai, to pajautājot, viņš neizskatītos mazdūšīgs.

Finkedīns sabikstīja ugunskuru, un debesīs uzlidoja dzirksteles. Toraks skatījās uz vadoni caur mirgojošu dūmaku.

-    Ir tikai viens likums, Finkedīns sacīja, it kā būtu uzminējis Toraka domas. Tu nedrīksti izmantot uguni. Vai saproti?

Viņa skatiens Toraku notvēra un nelaida vaļā.

Puisis apjucis pamāja ar galvu. Tas bija mazākais, par ko viņam būtu jāuztraucas. Finkedīnam aiz muguras

Toraks redzēja Hordu, kurš ar ādas sloksnītēm jau arī bija paspējis piesiet rokassargu. Jauneklis bija novilcis kamzoli. Viņš izskatījās milzonīgs un briesmīgi stiprs. Toraks izlēma savu kamzoli nevilkt nost. Lai neuzsvērtu nevienlīdzību.

Viņš noraisīja no jostas visu savu mantību un salika to zemē kaudzītē. Pēc tam viņš aptina ap pieri zāles pinumu, lai acīs nekristu mati. Plaukstas bija slidenas no sviedriem. Toraks noliecās un ieberzēja tās ar smiltīm.

Kāds aizskāra viņa plecu, un Toraks salēcās.

Tā bija Rena. Viņa sniedza puisim bērza tāss biķeri.

Toraks to ar pateicību paņēma un padzērās. Viņam par pārsteigumu, dzēriens izrādījās plūškoka ogu sula skāba un spēcinoša.

Rena redzēja, ka zēns ir izbrīnījies, un paraustīja plecus.

-    Hords arī padzērās. Tas ir tikai godīgi.

Viņa norādīja uz toveri pie ugunskura.

-   Ja tev sagribēsies dzert, tur ir ūdens.

Toraks pasniedza atpakaļ kausu.

-    Nedomāju, ka tas turpināsies tik ilgi.

Rena mirkli klusēja.

-    Kas zina? viņa teica.

Iestājās klusums. Skatītāji lauces malā ugunskura tuvumā izvietojās aplī, kura vidū atradās Toraks un Hords. Nekādas ārišķības nenotika. Sākās cīna.

> j

Abi piesardzīgi riņķoja viens ap otru.

Par spīti raženajam augumam, Hords, ieliekdamies ceļos un pārtverdams pirkstos nazi un žebērkli, kustējās vijīgi kā lūsis. Viņa seja bija saspringta, taču uz lūpām rotājās tikko manāms smaids. Viņam patika būt uzmanības degpunktā.

Turpretim Torakam tas nepatika nemaz. Sirds dauzījās pret ribām. Kā no tālienes viņš dzirdēja, ka skatītāji ar saucieniem uzmundrina Hordu, bet balsis bija tik klusas, it kā tie atrastos zem ūdens.

Hords klupa uz priekšu un dūra ar žebērkli Torakam krūtīs, taču puisis pēdējā mirklī paspēja izvairīties. Viņš juta, kā piere noplūst ar sviedriem.

Toraks izdarīja tādu pašu izklupienu, cerēdams, ka tas neizskatīsies pēc atdarināšanas.

-    Neķēmojies viņam pakaļ! Rena uzsauca.

Torakam dega seja.

Tagad jau abi kustējās ātrāk. Dažviet zeme bija gluma no mežacūkas asinīm. Toraks paslīdēja un gandrīz nokrita.

Viņš saprata, ka ar spēku neuzvarēt. Vajadzēja ņemt talkā atjautību. Nelaime bija tā, ka viņš zināja tikai divus cīņas paņēmienus, kurus bija izmantojis labi ja pāris reižu.

«Lai notiek,» puisis pārsteidzīgi nosprieda. Viņš grūda žebērkli Hordam rīklē. Kā jau bija gaidāms, jauneklis pacēla ar ādu apsaitēto roku, lai to atvairītu. Toraks mēģināja veikli iedurt ieroci Hordam vēderā, taču tas to atsita ar apbrīnojamu izveicību, un žebērklis noslīdēja gar viņa rokassargu, nenodarīdams nekādu ļaunumu.

«Šo triku viņš zināja,» Toraks nodomāja. Ar katru kustību kļuva redzams, ka Hords ir rūdīts cīnītājs.

-    Nu, Hord, iesaucās kāds vīrs, pataisi viņu sarkanu!

-    Dodiet man laiku, pretinieks, lūpas savilcis murskulī, atsaucās.

Atskanēja ķiķināšana.

Toraks izmēģināja otru paņēmienu. Izlikdamies par galīgu neprašu, kas nenācās grūti, viņš sparīgi uzbruka, kārdinādams Hordu ar neaizsargātām krūtīm. Pretinieks uzķērās uz ēsmas, un, kad viņš dūra ar savu žebērkli, Toraks pielika tam pretim rokassargu. Ieroča smaile iedūrās biezajā ādā ar tādu spēku, ka gandrīz nogāza Toraku no kājām, taču puisim izdevās piepildīt savu ieceri, un viņš asi parāva rokassargu uz augšu. Horda žebērklis pārlūza uz pusēm. Skatītāji ievaidējās. Hords kāpās atpakaļ bez žebērkļa.

Toraks bija patīkami pārsteigts. Viņš nebija cerējis, ka triks izdosies.

Taču pretinieks ātri atguvās. Palēcies uz priekšu, viņš mērķēja nazi gar Toraka žebērkļa kātu. Zēns no sāpēm iekliedzās, jo krama asmens bija trāpījis starp rādītājpirkstu un īkšķi. Viņš zaudēja pamatu zem kājām un nometa žebērkli. Hords uzbruka vēlreiz. Toraks pēdējā mirklī paspēja pavelties sānis un piesvempties kājās.

Tagad abi bija bez žebērkļiem. Bruņojušies tikai ar nažiem.

Lai kaut nedaudz atvilktu elpu, Toraks aizslapstījās aiz ugunskura. Krūtis smagi cilājās, un ievainotā roka pulsēja. Viņam pa sāniem lija sviedri. Zēns rūgti nožēloja, ka nebija ņēmis piemēru no Horda un novilcis kamzoli.

-   Pasteidzies, Hord! mudināja kāds sievišķis. Piebeidz viņu!

-   Nu, Hord! piebalsoja vīrietis. Vai tik vien tu iemācījies Biezajā mežā?

Tomēr tagad izsaucieni nebija veltīti vienīgi Hordam. Kāds mazumiņš uzmundrinājuma tika arī Torakam, taču viņš lēsa, ka tas nav vis patiess atbalsts, bet gan prieka izpausme par to, ka izrāde turpinās ilgāk, nekā ļaudis cerējuši.

Taču puisis zināja, ka pārāk ilgi tā vairs neturpināsies. Viņš strauji nogura, un ari cīņas paņēmienu vairs nebija krājumā. Hords ņēma virsroku.

«Piedod, Vilk,» Toraks prātā atvainojās draugam. «Šķiet, ka no šīs ķezas mēs neizķepurosimies.»

Ar acs kaktiņu viņš augstu kokā pamanīja Vilku. Tas spārdījās un gaudoja, un no mutes tam cēlās garaiņi. «Kas notiek ?» viņš jautāja. «Kāpēc tu nenāc un mani neatbrīvo ?»

Toraks palēcās sānis, lai izvairītos no naža dūriena kaklā. «Saņemies,» viņš sev drūmi sacīja. «Aizmirsti par Vilku!»

Taču kaut kas Vilka izskatā viņu piesaistīja. Kas gan tas bija?

Viņš vēlreiz uzmeta skatienu kokam, kur karājās Vilks, kurš gaudoja un kuram no mutes nāca garaiņi…

«Tu nedrīksti izmantot uguni,» bija teicis Finkedīns…

Pēkšņi Toraka prāts noskaidrojās un viņš saprata, kas darāms. Viņš vicināja nazi, izdarīja māņu kustības un vēlreiz sāniski aizslīdēja aiz ugunskura.

-   Atkal slēpies? Hords ņirgājās.

Toraks ar galvu pamāja uz bērza tāss toveri.

-    Es gribu dzert. Labi?

-    Nu, ja jau tik ļoti… Puika.

Nenolaizdams acis no pretinieka, Toraks notupās un iesmēla ūdeni, lai padzertos. Viņš to darīja ļoti lēnām, lai Hords domātu, ka pretiniekam prātā kaut ko uzsākt ar ūdens kublu un novērstu viņa uzmanību no ādas katla, kas burbuļoja blakus ugunskuram.

Tas izdevās. Hords panācās tuvāk ugunskuram un pārliecās tam pāri, lai Toraku iebiedētu.

-    Tu arī gribi dzert? vēl aizvien tupēdams, Toraks apjautājās.

Hords nicīgi nosprauslājās.

Pēkšņi Toraks metās uz priekšu pie katla. Ietriecis nazi sīkstajā ādā, viņš to apgāza, un verdošā zupa izlija uz kvēlošajām oglēm. Hordam sejā ietriecās šņācoša tvaika mutulis.

Skatītāji noelsās. Toraks izmantoja izdevību un iedūra pretiniekam delnā. Hords, kļuvis neredzīgs, gaudoja sāpēs un nometa nazi. Toraks paspēra to tālāk, metās Hordam virsū un nogāza jaunekli gar zemi.

Kamēr Hords gulēja, locīdamies sāpēs, Toraks jāteniski uzmetās viņam uz krūtīm un ar ceļgaliem piespieda pie zemes viņa rokas. Ausīs dunēja, uz mirkli acu priekšā parādījās sarkana migla un radās vēlme nogalināt. Toraks sagrāba saujā tumši rudo matu kušķi un belza Horda galvu pret zemi.

Tad puisis sajuta, ka stipras rokas aiz pleciem velk viņu projām.

-    Pietiek, aiz muguras atskanēja Finkedīna balss.

Toraks centās izlocīties no Kraukļu vadoņa tvēriena.

Hords pielēca kājās un steigā meklēja nazi. Elsdami un nikni lūrēdami caur pieri, abi stāvēja viens otram pretim.

-    Es teicu pietiek! Finkedīns noskaldīja kā ar cirvi.

Starp skatītājiem izcēlās domstarpības. Tie nebūt neuzskatīja, ka cīņa jābeidz.

-   Viņš blēdījās! Viņš izmantoja uguni!

-    Nē, viņš uzvarēja pietiekami godīgi!

-    Kurš to teica? Viņiem jāturpina kauties!

Izskatījās, ka šādas vēlēšanās nav ne Torakam, ne Hordam.

-   Zēns ir uzvarējis, Finkedīns sacīja un palaida Toraku vaļā.

Puisis nopurinājās un, skatīdamies, kā Hords bāž nazi atpakaļ makstī, slaucīja no sejas sviedrus. Hords bija nikns, taču nebija iespējams saprast uz sevi vai uz Toraku. Dairati uzlika viņam uz rokas plaukstu, taču I lords to nikni nokratīja un, izlauzies caur skatītāju bariņu, pazuda vienā no būdām.

Tagad, kad asinskāre bija pārgājusi, Toraks jutās drebelīgs un vārgs. Viņš iebāza makstī nazi un paraudzījās apkārt, meklēdamas savas mantas. Tad zēns pamanīja, ka viņu vēro Finkedīns.

-   Tu pārkāpi noteikumus, vīrs klusi teica. Tu izmantoji uguni.

-   Nē, Toraks iebilda. Puiša balss skanēja braši, taču īstenībā viņš jutās nobijies. Es neizmantoju uguni. Es izmantoju tvaiku.

-    Man labāk patiktu, Kraukļu vadonis sacīja, ja tu zupas vietā būtu ķēries pie ūdens. Tika izniekots labs ēdiens.

Toraks neatbildēja.

Finkedīns viņu nopētīja, un uz mirkli vīrieša zilajās acīs pazibēja smieklu uguntiņas.

Caur ciltsbrāļiem pie viņiem izlauzās Oslaks: viņš turēja rokās maisu, kurā bija Vilks.

-    Šeit ir tas tavs kucēns, viņš nodārdināja un pasvieda Torakam somu ar tādu spēku, ka zēns sagrīļojās.

Vilks izķepurojās no kules, nolaizīja puisim zodu un pastāstīja, cik briesmīgi viņš juties. Toraks gribēja draugam pateikt kaut ko mierinošu, taču pārdomāja. Būtu muļķīgi tieši tagad pieļaut kļūdu.

-    Likums paliek likums, Finkedīns mundri sacīja. Tu uzvarēji. Tagad tu drīksti iet.

-    Nē! atskanēja meitenes balss, un visi pagrieza galvu.

Tā bija Rena.

-   Tu nedrīksti ļaut viņam aiziet! viņa sauca, skriedama uz priekšu.

-   Vadonis tikko atļāva, Toraks iebilda. Tu dzirdēji. Es esmu brīvs.

Rena vērsās pie sava tēvoča:

-   Mēs nedrīkstam ļaut viņam aiziet. Tas ir pārāk svarīgi. Viņš droši vien ir…

Viņa pavilka Finkedīnu sānis un kaut ko steigšus čukstēja tam ausī.

Toraks nevarēja saprast, par ko ir runa, taču, viņam par izbailēm, arī pārējie pievirzījās abiem tuvāk paklausīties. Burves skatiens bija drūms, un tā māja ar galvu. Pat Hords iznira no būdas un, uzzinājis, par ko ģints apspriežas, palūkojās Torakā ar dīvainu, piesardzīgu skatienu.

Finkedīns domīgi pētīja Renu.

-   Vai esi par to pārliecināta? viņš jautāja.

-   Es nezinu, meitene atbildēja. Varbūt ir. Bet varbūt arī nav. Lai to uzzinātu, mums vajadzīgs laiks.

Kraukļu vadonis noglāstīja bārdu.

-    Kas liek tev tā domāt?

-   Tas, kādā veidā viņš pieveica Hordu. Un, lūk, ko es atradu viņa mantās.

Rena pastiepa roku, un Toraks viņas plaukstā ieraudzīja savu rubeņa kaula svilpīti.

-   Kādiem mērķiem tu to izmanto? viņa jautāja Torakam.

-    Lai pasauktu vilcēnu, zēns atbildēja.

Rena iepūta svilpē, un Vilks Toraka rokās salēcās. Pūlis nemierīgi sarosījās. Rena un Finkedīns apmainījās skatieniem.

-    Tā neskan, meitene pārmetoši sacīja.

Toraks neatbildēja. Pēkšņi viņš pamanīja, ka Rēnas acis nav gaiši zilas kā brālim, bet gan melnas melnas kā purva akači. Viņš prātoja, vai tikai arī Rena nav burve.

Meitene pagriezās pret Finkedīnu.

-    Mēs nedrīkstam viņu laist vaļā, līdz nebūsim par to pārliecinājušies.

-    Viņai taisnība, pievienojās burve. Tu zini, kas t ur teikts, tāpat kā es. Tāpat kā mēs visi.

-    Kas, kas teikts? Toraks gribēja zināt. Finkedīn, mums bija vienošanās! Mēs norunājām, ka tad, ja es uzvarēšu, abi ar Vilku varēsim būt brīvi!

-    Nē, Kraukļu vadonis nebija ar viņu vienisprātis.

Mēs norunājām, ka tādā gadījumā tu paliksi dzīvs. Un

tu esi dzīvs. Vismaz pagaidām. Oslak, sasien viņam rokas.

-   Nē! Toraks iebļāvās.

Rena izslēja zodu.

-   Tu sacīji, ka tavu tēvu nogalinājis lācis. Mēs arī kaut ko zinām par šo lāci. Daži no mums to pat ir redzējuši.

Hords viņai blakus nodrebēja un sāka grauzt īkšķa nagu.

-    Tas parādījās pirms kāda mēneša, Rena klusi turpināja. Neprātīgi slepkavodams, tas aptumšoja Mežu kā ēna; tas nogalināja pat medniekus. Vilkus. Lūšus. Tas uzvedās tā… it kā kādu meklētu, meitene mirkli klusēja un tad turpināja: Pirms trīspadsmit dienām tas pēkšņi pazuda. Ziņnesis no Mežakuiļu ģints uzdūrās tā pēdām dienvidos. Mēs nospriedām, ka lācis ir aizgājis. Mēs pateicāmies ģints aizbildnim, viņa norija siekalas. Un nu nezvērs ir atgriezies. Vakar mūsu izlūki pārradās no rietumiem. Tieši pie Jūras viņi bija uzgājuši daudzu dzīvnieku līķus. Cilvēki no Vaļu ģints viņiem stāstījuši, ka pirms trim dienām tas aiznesis bērnu.

Toraks aplaizīja lūpas.

-    Kāds tam sakars ar mani?

-    Mums ir pravietojums, Rena turpināja, it kā nebūtu Toraku dzirdējusi. «Tumša ēna uzbruks Mežam. Neviens nespēs stāties tai pretim.»

Meitene apklusa un sarauca pieri.

Burve turpināja runāt viņas vietā:

-    «Tad atnāks Klausītājs. Viņš cīnoties ņems talkā gaisu un runās klusēdams.»

Viņa pievērsa skatienu svilpītei, kas gulēja Rēnas plaukstā.

Neviens neteica ne vārda; visi vēroja Toraku.

-    Es neesmu nekāds Klausītājs, puisis iebilda.

-   Mēs domājam, ka varbūt esi gan, sacīja burve.

Zēns prātoja par pravietojumu. «Klausītājs cīnoties

ņems talkā gaisu…» Tieši to viņš, Toraks, bija darījis: viņš tika izmantojis tvaiku.

-   Kas… ar Klausītāju notiks? zēns klusā balsī jautāja. Kas par viņu pravietojumā teikts?

Taču Torakam bija briesmīga nojauta, ka viņš to jau zina.

Klusums klajumā kļuva vēl saspringtāks. Toraka skatiens no apkārtējām izbiedētajām sejām aizslīdēja pie krama naža, kas karājās Oslakam pie jostas. Viņš paskatījās uz spīdīgo mežacūkas liemeni, kas karājās kokā; uz tumšajām asinīm, kuras no tā pilēja kublā. Toraks juta, ka uz viņu raugās Finkedīns, un pagriezās, lai sastaptos ar gailošu, zilu acu skatienu.

-   «Klausītājs», Finkedīns sacīja, «atdos savas sirds asinis Kalnam. Un ēna tiks uzveikta.»

Viņa sirds asinis.

Mežacūkas asinis zem koka klusi lāsoja traukā.

Piliens pēc piliena.

desmitā nodala

Ko jūs gatavojaties ar mani darīt? Toraks jautāja Oslakam, kad tas, sasējis viņam aiz muguras rokas, otru valga galu tina ap būdas siju. Ko jūs gribat darīt?

-   Visai drīz tu to uzzināsi, vīrs atbildēja. Finkedīns vēlas, lai tas tiktu izlemts līdz rītausmai.

«Līdz rītausmai,» Toraks nodomāja.

Viņš noraudzījās pār plecu, kā Oslaks īsā jēlādas pavadā pie tās pašas sijas piesien nepakļāvīgo Vilku.

Puisim sāka klabēt zobi.

-   Kas lemj manu likteni? Kāpēc es nevaru būt tur klāt un sevi aizstāvēt? Kas ir šie cilvēki pie ugunskura?

-   Ai! Oslaks iesaucās un iebāza mutē sakosto pirkstu. Finkedīns izsūtīja ziņnešus, lai sasauktu ģinšu sapulci sakarā ar lāci. Tagad cilvēki tur spriež arī par tevi.

Toraks vēroja apveidus, kas bija sakņupuši ap lielo ugunskuru: tur bija divdesmit vai trīsdesmit vīriešu un

sieviešu, uz kuru sastingušajām sejām liesmas meta atblāzmu. Puisis saprata, ka viņa izredzes nav lielas.

Līdz rītausmai. Līdz rītausmai kaut kādā veidā vajadzēja tikt no šejienes projām.

Bet kā? Viņš sēdēja būdā, piesiets pie sijas bez ieročiem un mantām; un, pat ja viņam izdotos atbrīvoties no saitēm, nometne tika modri apsargāta. Patlaban ar tumsas iestāšanos visapkārt bija sakurti ugunskuri, un sardzē stāvēja vīri ar žebērkļiem un bērza tāss taurēm. Apkārt klīda lācis, un Finkedīns negribēja riskēt.

Oslaks novilka Torakam zābakus, sasēja viņam potītes un aizgāja, zābakus paņemdams līdzi.

Zēns nevarēja sadzirdēt, kas pie ugunskura tiek runāts, taču, pateicoties Kraukļu mītnes dīvainajai uzbūvei, viņš visu varēja redzēt. Aiz muguras telts ziemeļbriežu ādas jumts krasi izliecās uz leju, taču priekšā sienas nebija vispār tikai šķērskoki, kuri droši vien bija domāti, lai novirzītu dūmus un uztvertu siltumu no mazā ugunskura, kas sprēgāja tieši ieejas priekšā.

Staipīdams kaklu, lai saskatītu, kas notiek klajumā, Toraks redzēja, ka cilvēki cits pēc cita pieceļas un kaut ko runā. Tur bija plecīgs vīrs, kas turēja milzīgu metamo cirvi. Sieviete ar gariem, kastaņbrūniem matiem, kurai viena cirta uz deniņiem bija iekrāsota ar sarkanu okeru. Meiča ar niknām acīm, kuras ērkulis bija jocīgi salipināts ar dzelteniem māliem tā, ka mati izskatījās pēc raupjas ozola mizas.

Finkedīnu Toraks nemanīja, taču gabaliņu no citiem, vērodama lielu, spīdīgu kraukli, sarāvusies čokurā, putekļos tupēja burve. Putns bez baiļu pastaigājās šurpu turpu un, kā jau kraukļi mēdz to darīt, laiku pa laikam griezīgi ieķērcās.

Zēns prātoja, vai tas būtu ģints aizbildnis. Ko gan putns burvei vēsta? Kā Toraku labāk upurēt? Vai izķidāt viņu kā lasi vai ari uzspraust uz iesma kā zaķi? Puisis nebija dzirdējis, ka ģintis upurētu cilvēkus, ja nu vienīgi senatnē sliktajos laikos pēc Lielā viļņa. Taču viņš nekad nebija dzirdējis arī par Kraukļu ģinti un tās paražām.

«Finkedīns vēlas, lai tas tiktu izlemts līdz rītausmai… Klausītājs atdos savas sirds asinis Kalnam…»

Vai tēvs zināja par pravietojumu? Droši vien ne. Viņš nebūtu sūtījis pats savu dēlu nāvē.

Un tomēr viņš bija Torakam licis zvērēt, ka tas atradīs Kalnu. Tēvs sacīja: «Neienīsti mani par to vēlāk.»

Vēlāk. Kad visu sapratīsi.

Vilcēna asās mēlītes pieskārieni Toraka plaukstu locītavām atsauca zēnu īstenībā. Vilkam garšoja jēlāda. Toraks manīja pavīdam cerību stariņu. Ja varētu Vilkam iestāstīt, ka jākož, nevis jālaiza…

Kamēr zēns prātoja, kā to pateikt vilku valodā, pie lielā ugunskura piecēlās kāds vīrs un pāri klajumam nāca uz Toraka pusi. Tas izrādījās Hords.

Puisis izmisīgi uzrūca Vilkam, lai tas pārtrauc knosīties. Taču kucēns bija tik izbadējies, ka turpināja laizīt jēlādas saites.

Taču Vilks Hordu neinteresēja. Viņš apstājās pie mazā ugunskura būdas priekšā un, grauzdams īkšķa nagu, nikni vērās Torakā.

-    Tu neesi Klausītājs, viņš norūca. Tas nevar būt.

-    Pasaki to pārējiem, Toraks atcirta.

-    Lai nogalinātu lāci, mums puika palīgā nav vajadzīgs. Mēs paši to spējam paveikt. Es spēju. Es izglābšu ģintis.

-    Diez vai tev paveiksies, Toraks iedzēla.

Viņš juta, ka Vilks ar asajiem priekšzobiem sāk skrubināt saites, un sēdēja ļoti rātns, lai tam netraucētu. Zēns lūdzās, kaut Hords nepaskatītos viņam aiz muguras un nepamanītu, ko dara Vilks.

Taču izskatījās, ka jauneklis ir norūpējies par ko citu. Viņš staigāja uz priekšu un atpakaļ un tad pagriezās pret Toraku.

-    Tu to redzēji, vai ne? Tu taču redzēji lāci?

Puisis bija pārsteigts.

-    Protams. Tas nobeidza manu tēvu.

Hords slepšus pameta skatienu pār plecu.

-   Arī es to redzēju.

Kur? Kad?

Hords sarāvās, it kā izvairīdamies no sitiena.

-   Es biju dienvidos. Dzīvoju pie Staltbriežiem. Es tur mācījos burvestības. Tā vēlējās Seiuna, mūsu burve. Viņš ar galvu pamāja uz veco sievieti, kura sarunājās ar kraukli.

Hords atkal ķērās pie īkšķa naga, kas jau sāka asiņot.

-    Es tur biju, kad lācis tika noķerts. Es redzēju, kā tas tiek… radīts.

Toraks raudzījās jauneklī.

-    Radīts? Ko tu ar to gribi teikt?

Bet Hords jau gāja projām.

Pienāca pusnakts, uzlēca dilstošs mēness, taču ģinšu sapulce joprojām turpinājās. Vilks joprojām laizīja un skrubināja jēlādu. Taču Oslaks mezglus bija savilcis cieši, un Vilks tajos nespēja ielaist zobus.

-    Turpini, Toraks klusītēm lūdzās. Lūdzu, turpini!

Viņš bija tik nobijies, ka negribējās pat ēst, un pēc kaušanās ar Hordu jutās stīvs un samurcīts; no tik ilgas sēdēšanas ar sasietām rokām sāka smelgt pleci. Pat ja Vilkam izdotos pārgrauzt saites, viņš nebija pārliecināts, vai pietiks spēka aizbēgt un nemanītam izslīdēt starp sargiem.

Toraks turpināja domāt par to, ko bija teicis Hords. «Es redzēju, kā tas tiek radīts…»

Bija arī vēl kas cits, par ko padomāt. Hords bija dzīvojis pie Staltbriežiem, un arī Toraka māte nāca no Staltbriežu ģints. Zēns viņu nekad nebija redzējis, jo māte nomira, kad viņš vēl bija pavisam maziņš; taču, ja Kraukļi draudzējās ar viņas ģinti, varbūt Toraks spētu tos pārliecināt

vinu atbrīvot…

> _

Ārpusē kādi soļi sacēla putekļus. «Tis!» Neviens nedrīkstēja redzēt Vilku pie Toraka saitēm.

Puisis bija tikko paspējis Vilku brīdināt par laimi, tas paklausīja kad, gremodama ceptu zaķa kāju, būdas ieejā parādījās Rena.

Viņas modrās acis pamanīja Vilku, kurš nevainīgi tupēja zēnam aiz muguras, bet pēc tam pievērsās Torakam, kas, ar visu savu gribasspēku lūgdamies, lai viņa nenāk tuvāk, raudzījās pretim.

Zēns ar galvu pameta uz ugunskura pusi un apjautājās, vai tur ir arī kāds no Vilku ģints.

Meitene papurināja galvu.

-   Mūsdienās no Vilku ģints nekas daudz vairs nav palicis pāri. Tāpēc neviens tevi neizpestīs, ja tas tev ir prātā.

Toraks neatbildēja. Nupat viņš tika paraustījis saites ap plaukstu locītavām un šķita, ka tās mazliet padodas.

Tās bija kļuvušas vaļīgākas, jo jēlāda bija mitra no Vilka siekalām. Ja vien Rena ietu projām…

Taču viņa stāvēja, kur stāvējusi.

-    No Vilku ģints nav neviena, viņa sacīja ar pilnu muti, taču sanācis lērums ļaužu no citām ģintīm. Tā tur, Dzeltenā Mālagalva, ir no Sumbru ģints. Viņi dzīvo Biezajā mežā un daudz lūdzas. Šiem šķiet, ka no lāča mēs varētu atbrīvoties, izlūdzoties Pasaules Gara žēlastību. Vīrs ar cirvi ir no Mežakuiļu ģints. Viņš grib izveidot uguns sienu un tādā veidā aizdzīt lāci līdz Jūrai. Sieviete ar okeru matos ir no Staltbriežu ģints. Nav skaidrības, kas viņai padomā. No Staltbriežiem ir grūti kaut ko saprast.

Toraks brīnījās, kāpēc Rena tik daudz pļāpā. Ko gan vina vēlas?

Lai kas tas arī būtu, puisis nolēma turpināt sarunu, lai novērstu viņas uzmanību no Vilka. Viņš sacīja:

-    Mana māte bija no Staltbriežiem. Varbūt šī sieviete ir mana asinsradiniece…

-   Viņa teic, ka ne. Viņa tev nepalīdzēs.

Toraks mirkli domāja.

-   Jūsu ģintij ir draudzīgas attiecības ar Staltbriežiem. Tavs brālis stāstīja, ka esot pie viņiem mācījies burvestības.

-   Un tad?

-   Viņš man stāstīja, ka esot redzējis, kā tiek «radīts» lācis. Ko tas nozīmē?

Rena, acis piemiegusi, apveltīja Toraku ar aizdomīgu skatienu.

-    Man jāzina, zēns sacīja. Tas nonāvēja manu tēvu.

Meiča pētīja zaķa kāju.

-    Viņi Hordu pieņēma mācībā. Tu kaut ko zini par mācībām? Rēnas balsī bija jaušama nicinoša pieskaņa. Tas ir tā, ka tu kādu laiku dzīvo citā ģintī, atrodi draugus, varbūt pat dzīvesbiedru.

-    Esmu par to dzirdējis, Toraks teica.

Viņš juta, ka Vilks aiz muguras atkal ošņā jēlādu. Puisis mēģināja tam iesist pa degunu knipi, taču netrāpīja. «Tikai ne tagad,» viņš domāja. «Lūdzu, tikai ne tagad!»

-   Viņš tur bija deviņus mēnešus, Rena turpināja un nokoda vēl vienu kumosu. Staltbriežiem burvestības padodas kā nevienam visā Mežā. Hords devās tās apgūt, meitene nepatikā saviebās. Hords vienmēr grib būt vislabākais, viņa sarauca uzacis. Klau, ko tas kucēns tur dara?

-   Neko, Toraks pārāk dedzīgi atbildēja. Viņš samākslotā balsī uzsauca Vilkam: Ej prom! Liec mani mierā!

Vilks to, protams, neņēma vērā.

Toraks no jauna pagriezās pret Renu.

-    Kas notika tālāk?

Vēl viens aizdomīgs skatiens.

-    Kādēļ tu jautā?

-    Kādēļ tu ar mani pļāpā?

Viņas seja kļuva skarba. Rena prata slēpt savas jūtas tikpat labi kā Finkedīns.

Meiča domīgi izķeksēja gaļas gabaliņu, kas bija iesprūdis starp zobiem.

-    Hords pie Staltbriežiem nebija ilgi nodzīvojis, viņa teica, kad nometnē ieradās kāds svešinieks. Klaidonis no Vītolu ģints, kas ticis sakropļots negadījumā medībās. Vismaz tā viņš esot stāstījis. Staltbrieži šo pieņēma. Taču viņš… Rena vilcinājās un pēkšņi izskatījās jaunāka un mazāk pašapzinīga, viņš tos piekrāpa. Šis cilvēks nebija parasts klaiņotājs, viņš zināja burvestības. Viņš atrada slepenu vietu Mežā un apvārdoja dēmonu. Tad iemitināja to lācī, Rena mirkli klusēja un tad turpināja: Hords to atklāja. Bet bija jau par vēlu.

Šķita, ka ēnas aiz būdas kļūst tumšākas. Kaut kur Mežā brēca lapsa.

-    Kādēļ? Toraks jautāja. Kādēļ viņš to darīja, šis klaiņotājs?

Rena papurināja galvu.

-    Kas to lai zina? Iespējams, lai neradījums klausītu viņa pavēlēm. Taču no tā nekas nesanāca. Meitenes tumšās acis liesmoja. Dēmona apsēstais lācis kļuva nevaldāms. Tas izlauzās brīvībā. Pirms Staltbrieži paspēja to padzīt, tas nogalināja trīs cilvēkus. Pa to laiku kroplais klaidonis bija pazudis.

Toraks klusēja. Vienīgie trokšņi bija koku sačukstēšanās nakts brīzē un skaņa, kas radās, Vilkam ar aso mēli laizot jēlādas saites.

Vilks nejauši ar zobiem iekampa Torakam rokā. Puisis bez apdoma pagriezās un skarbi, brīdinoši ierūcās.

Vilks acumirklī atlēca atpakaļ un, plati smaidīdams, atvainojās.

Rena noelsās.

-    Tu spēj ar viņu sarunāties!

-    Nē! Toraks iesaucās. Nē, tu maldies…

-   Es to redzēju! Viņas seja bija kļuvusi bāla. Tātad tas ir tiesa. Pravietojumā ir teikta taisnība. Tu esi Klausītājs.

-   Nē!

-    Ko tu viņam teici? Ko tu perini?

-    Es jau sacīju, ka neprotu…

-   Es tev to neļaušu, Rena čukstēja. Es nepieļaušu, ka tu mūs muļķo. Un Finkedīns arī ne.

Izvilkusi nazi, viņa pārgrieza pavadu, kurā bija piesiets Vilks, paķēra to rokās un aizskrēja pāri klajumam uz vietu, kur noritēja sapulce.

Atgriezies! Toraks kliedza.

Zēns nikni raustīja saites, taču tās bija stingras. Vilkam nebija pieticis laika tās pārgrauzt.

Zēnu pārņēma bailes. Viņš tika licis uz Vilku visas cerības, bet tagad draugs bija projām. Tuvojās rītausma. Kokos jau sarosījās putni.

Toraks vēlreiz paraustīja valgus. Tie bija stipri.

Klajuma viņā pusē Finkedīns un vecā sieviete, vārdā Seiuna, piecēlās un nāca uz Toraka pusi.

f Finkedīns jautāja: Ko tu zini?

-   Neko, Toraks atbildēja, lūkodamies uz robaino kaula nazi, kas karājās Kraukļu vadonim pie sāniem. Vai jūs gatavojaties mani upurēt?

Finkedīns neatbildēja. Abi ar Seiunu notupās katrs savā pusē pie telts ieejas un vēroja Toraku. Puisis jutās kā medījums.

Viņš grābājās aiz muguras, lai atrastu kaut ko vienalga ko -, kas būtu piemērots, lai pārgrieztu jēlādas saites. Pirksti sataustīja vienīgi klūgu pinumu gludu un nekam nederīgu.

-    Ko tu zini? Finkedīns atkārtoja jautājumu.

Toraks dziļi ievilka elpu.

-   Es neesmu jūsu Klausītājs, viņš sacīja, cik noteikti vien spēja. Es tas nemaz nevaru būt. Par pravietojumu nekad neesmu pat dzirdējis.

VIENPADSMITĀ NODALA

«Un tomēr,» viņš pie sevis prātoja, «kāpēc Rena bija tik pārliecināta? Kāds ar to sakars vilku valodas prasmei?»

Finkedīns pagrieza Torakam muguru. Viņa seja bija neizdibināma kā vienmēr, taču puisis pamanīja, ka Kraukļu vadoņa roka sažņaudz naža spalu.

Seiuna paliecās uz priekšu un ielūkojās Torakam acīs. Ugunskura gaismā zēns viņu varēja apskatīt tuvāk. Toraks nekad nebija sastapis tik vecu cilvēku. Caur večas plānajiem matiem kā pulēts kauls vīdēja spīdīgs galvvidus. Viņas seja bija šaura kā putnam. Laiks bija aizmēzis visas cilvēciskās jūtas un vietā atstājis kraukļa neganto iedabu.

-    Ja varam ticēt Rēnai, burve teica griezīgā balsī, tu proti sarunāties ar vilku. Arī par to vēsta pravietojums. Tikai mēs tev par to nepastāstījām.

Toraks vērās Seiunā.

-    Rena maldās, viņš sacīja. Es neprotu…

-    Nemelo, Finkedīns, galvu nepagriezdams, teica.

Puisis norija siekalas.

Viņš vēlreiz pataustījās aiz muguras. Un šoreiz patiešām! Plāna krama šķēpele, mazāka par Toraka īkšķi: droši vien kāds to bija nometis, asinādams nazi. Zēns sažņaudza to dūrē. Ja vien Finkedīns un Seiuna atgrieztos sapulcē, viņš varbūt spētu pārgriezt saites. Tad Toraks sameklētu, kur Rena noslēpusi Vilku, izlavītos starp sargiem un…

Viņam saplaka dūša. Lai to visu paveiktu, bija vajadzīga milzu veiksme.

-    Vai gribi, lai pastāstu, kāpēc tu spēj sarunāties ar vilku? Seiuna vaicāja.

-   Klau, kāds no tā labums? Finkedīns iebilda. Mēs veltīgi izšķiežam laiku…

-   Viņam tas jāzina, teica vecā sieviete.

Viņa apklusa. Tad burve ar dzeltenu pirkstu, kurš bija līdzīgs putna nagam, pieskārās amuletam, kas karājās viņai uz krūtīm, un sāka pa spirāli vilkt apļus.

Toraks nespēja no viņas pirksta novērst acu. Viņš sāka apreibt.

-    Pirms daudzām vasarām, Kraukļu burve stāstīja, tavs tēvs kopā ar tavu māti pameta savu ģinti. Viņi slēpās no ienaidniekiem. Tālu, tālu Biezajā mežā starp runājošo koku zaļajām dvēselēm.

Nags nemitējās riņķot pa spirāli; tas aizveda Toraku pagātnē.

-   Trīs mēnešus pēc tam, kad biji piedzimis tu, Seiuna turpināja, tava māte nomira.

Finkedīns piecēlās, sakrustoja rokas uz krūtīm un stāvēja, raudzīdamies tumsā.

Toraks mirkšķināja acis, it kā tikko būtu pamodies.

Seiuna uz Finkedīnu pat nepaskatījās. Viņas uzmanība bija pievērsta Torakam.

-   Tu biji zīdainis, burve teica, un tēvs tevi nevarēja pabarot. Parasti šādos gadījumos tēvs bērnu nožņaudz, lai pasargātu to no lēnas bada nāves. Taču tavs tēvs atrada citu izeju. Vilku mātei bija atskrējuši mazuļi. Viņš ielika tevi midzenī.

Toraks pūlējās dzirdēto apjēgt.

-   Trīs mēnešus tu pavadīji vilku migā. Trīs mēnešus tu mācījies vilku valodu.

Toraks saspieda krama gabalu tik cieši, ka tas iedūrās plaukstā. Zēns juta, ka Seiuna runā patiesību. Tāpēc viņš spēj sarunāties ar Vilku. Tāpēc atausa šie redzējumi, kad viņš atrada midzeni ar noslīkušajiem vilkiem. Vilku mazuļi, kuri rāpjas cits citam pāri. Trekns, sātīgs piens…

Bet kā gan to uzzinājusi Seiuna?

-    Nē, viņš iebilda. Tās ir lamatas. Tu nevari to zināt. Tevis tur nebija tuvumā.

-    Tavs tēvs man to pastāstīja, burve teica.

-   Diezin vai. Mēs nekad nerādījāmies cilvēkos.

-  Ak, vienreiz parādījāties gan. Pirms piecām vasarām. Atceries? Ģinšu sapulce pie Jūras.

Torakam paātrinājās pulss.

-  Tavs tēvs tur ieradās, lai satiktu mani. Lai pastāstītu man par tevi, burve teica.

Seiunas putna nagam līdzīgais pirksts apstājās spirāles viducī.

-   Tu neesi tāds kā citi, viņa sacīja čērkstošā kraukļa balsī. Tu esi Klausītājs.

Toraks no jauna ciešāk sažņaudza plaukstā krama gabalu.

-    Es… es nezinu. Es nesaprotu.

-   Skaidrs, ka viņš nesaprot, pār plecu sacīja Finkedīns. Vīrs pagriezās pret Toraku. Tēvs taču tev nestāstīja, kas tu esi. Tā bija, vai ne?

Toraks palocīja galvu.

Kraukļu vadonis brīdi klusēja. Viņa seja bija mierīga, taču Toraks juta, ka zem nekustīgajiem vaibstiem notiek nikna cīņa.

-   Tev jāzina tika viens, Finkedīns teica. Tad, lūk. Sis lācis tavam tēvam neuzbruka tāpat vien. Viņa dēļ tas t ika radīts.

Toraka sirds uz mirkli pārstāja pukstēt.

-   Mana tēva dēļ?

-   Finkedīn! Seiuna brīdinoši ieķērcās.

Kraukļu vadonis apveltīja viņu ar skarbu skatienu.

-    Tu teici, ka viņam tas jāzina. Tad nu es stāstu.

-   Bet, Toraks ieminējās, tas taču bija tikai kropls klejotājs, kas…

-   Kroplais klejotājs, Finkedīns viņu pārtrauca, bija tava tēva niknākais ienaidnieks.

Puisis sarāvās.

-    Tēvam nebija ienaidnieku.

Kraukļu vadoņa acis draudīgi spīdēja.

-    Tavs tēvs nebija vienkāršs Vilku ģints mednieks. Viņš bija Vilku ģints burvis.

Zēns aizmirsa, ka vajag elpot.

-   Arī to viņš tev nepastāstīja, vai ne? Finkedīns jautāja. Jā gan, viņš bija Vilku burvis. Un tikai viņa dēļ šis… radījums plosās Mežā.

-    Nē, Toraks čukstēja. Tas nevar būt.

-   Viņš tev neko nestāstīja…

-   Finkedīn, Seiuna iekrita starpā, viņš centās puiku pasargāt, lai…

-    Un, lūk, kas no tā ir sanācis! vīrs pagriezās pret burvi. Pusaugu zēns, kas neko nejēdz! Bet tomēr tu gribi, lai es noticu, ka viņš ir vienīgais, kurš var…

Kraukļu vadonis spēji apklusa un papurināja galvu.

Iestājās saspringts klusums. Finkedīns dziļi ievilka elpu.

-   Vīrs, kurš radīja šo lāci, viņš klusi teica Torakam, darīja to, viena mērķa vadīts. Viņš izveidoja briesmoni, lai tas nogalinātu tavu tēvu.

Kad Torakam ar krama šķēpeli visbeidzot izdevās pārgriezt valgus ap delnu locītavām, debesis austrumu pusē jau sāka kļūt gaišākas. Vilcināties vairs nedrīkstēja. Finkedīns kopā ar Seiunu nule bija devušies atpakaļ uz ģinšu sapulci, kur iesaistījās dedzīgā strīdā ar pārējiem klātesošajiem. Jebkurā mirklī viņi varēja atrast kopīgu valodu un atnākt Torakam pakaļ.

Nācās krietni papūlēties, lai pārvīlētu saites ap potītēm. Torakam reiba galva. «Viņš ielika tevi vilku midzenī… Viņš bija Vilku burvis… Viņš tika noslepkavots…»

Krama šķēpele plaukstā no sviedriem bija kļuvusi slidena. Tā izslīdēja Torakam no pirkstiem. Viņš sataustīja to no jauna. Visbeidzot jēlāda padevās. Zēns izlocīja potītes un no sāpēm gandrīz iekliedzās. Kājas bija notirpušas un dega kā ugunī.

Taču vēl stiprākas bija sirdssāpes. Tētis ticis noslepkavots. Un slepkava bija kropls klaidonis, kas radīja dēmonisku lāci ar vienu vienīgu mērķi iznīcināt Toraka tēvu…

Tas nebija iespējams. Droši vien šeit slēpās kāda kļūda.

Tomēr savā dziļākajā būtībā Toraks zināja, ka tas ir tiesa. Viņš atcerējās tēta sejas izteiksmi, kad tas gulēja uz miršanu. «Drīz tas pēc manis atgriezīsies,» viņš tika teicis. Tēvs zināja, ko pastrādājis viņa ienaidnieks. Viņš zināja, kāpēc ticis radīts lācis.

Toraks to visu nespēja aptvert. Viņš jutās tā, it kā būtu aizmirsis visu, ko līdz šim iemācījies; it kā stāvētu uz dienu veca ledus un skatītos kā līdzīgi zibens šautrām zem kājām parādās plaisas.

Sāpes kājās atsauca viņu tagadnē. Toraks mēģināja izmasēt notirpušos lielus, lai tajos atgrieztos dzīvība. Basās pēdas sala, taču tur nekas nebija līdzams. Puisis nezināja, kur Oslaks noslēpis viņa zābakus.

Kaut kādā veidā vajadzēja nemanītam izlavīties no būdas un tikt līdz lazdu krūmiem klajuma malā. Vajadzēja izvairīties no sargiem.

Tas nebija iespējams. Viņš tiktu pamanīts. Ja vien varētu novērst viņu uzmanību…

Miglainajā rīta gaisā no apmetnes tālākā gala atskanēja vientulīgs kauciens. «Kur tu esi?" Vilks gaudoja. «Kāpēc šoreiz esi mani pametis?»

Toraks sastinga. Viņš dzirdēja, kā gaudošanā iesaistās nometnes suņi. Toraks redzēja, ka cilvēki pielec kājās no savām vietām pie lielā ugunskura un skrien skatīties, kas noticis. Zēns saprata, ka Vilks viņam ir devis iespēju aizbēgt.

Vajadzēja rīkoties ātri. Toraks žigli izlīda no telts un ienira ēnā aiz lazdu krūmiem. Viņš zināja, ko viņam nāksies darīt, un tas bija neciešami.

Torakam vajadzēja pamest Vilku.

DIVPADSMITĀ NODALA

Kamēr Toraks caur vītolu biežņu lauzās uz upes pusi, aukstais gaiss dedzināja viņam rīkli. Akmeņi līdz asinīm saskrāpēja basās pēdas. Viņš to gandrīz nemanīja.

Pateicoties Vilkam, Toraks nemanīts bija izkļuvis no apmetnes, taču drīz vien viņa pazušana tika pamanīta. Aiz muguras atskanēja zema dūkoņa, kas atbalsojās upes krastos. Bērza tāss taures tur skandēja trauksmi. Bija dzirdama cilvēku sasaukšanās un suņu rejas. Kraukļi dzinās Torakam pakaļ.

Kamēr zēns slīdēja lejup pa upes krastu, lai noslēptos garu meldru audzē, viņam stulpiņos ķērās kazenāji. Līdz ceļiem iestidzis ledainos, melnos dubļos, Toraks ar plaukstu aizspieda muti, lai viņu nenodotu kūpošā dvaša.

Par laimi, zēns atradās no vajātājiem pa vējam, taču viņš bija pārklājies ar sviedriem un dūrē joprojām žņaudzīja saiti, kuru bija noraisījis no potītēm, tāpēc suņi viņu viegli varēja saost. Toraks nespēja izlemt, vai jēlādu sviest

projām vai ari paglabāt gadījumam, kad tā varētu noderēt.

Galvā kā krāčaina upe mutuļoja apjukums. Puisim nebija ne zābaku, ne ieroču, ne arī kādas citas mantības vai darbarīku, ar kuru palīdzību pie tās varētu tikt, viņa rīcībā bija vienīgi prāts un prasmīgas rokas. Viņš bija pamanījies izbēgt, bet ko tālāk?

Pēkšņi cauri tauru skaņām zēns sadzirdēja gaudas: «Kur tu esi?»

Šis kauciens izkliedēja Toraka šaubas. Viņš nedrīkst pamest Vilku. Viņam tas jāatbrīvo.

Zēns vēlējās, kaut varētu atsaukties: «Es nāku. Nebaidies! Es neesmu tevi pametis,» taču to viņš, protams, nedrīkstēja darīt. Žēlabainie kaucieni turpinājās.

Kājas sāka stingt. Vajadzēja tikt laukā no ūdens, citādi viņš kļūtu tik stīvs, ka nespētu paskriet. Toraks ātri domāja, ko darīt.

Kraukļi bija pārliecināti, ka viņš dodas uz ziemeļiem, jo tā puisis tika stāstījis, kad tika sagūstīts, tāpēc viņš izlēma tos maldināt kādu laiku skriet uz ziemeļiem, bet pēc tam cerībā, ka vajātāji būs pievīlušies, griezties atpakaļ uz nometni un atrast veidu, kā sameklēt Vilku.

Lejup pa straumi upes krastā nolūza zars.

Toraks pavērās atpakaļ.

Kluss šļaksts. Tikko dzirdama lamāšanās.

Viņš glūnēja caur meldriem.

Kādus piecdesmit soļus uz upes lejteces pusi Toraks pamanīja divus vīrus, kuri gar krastmalu zagās uz meldru pudura pusi. Tie soļoja uzmanīgi, cieši nolēmuši bēgli noķert. Vienam rokās ar šaušanai sagatavotu bultu bija par Toraku garāks loks, bet otrs nesa bazalta metamo cirvi.

Slēpties meldros tā bija kļūda. Ja viņš tur paliktu, tie viņu atrastu; ja Toraks mēģinātu peldēt pāri upei, viņu pamanītu un nodurtu ar žebērkli kā līdaku. Vajadzēja nokļūt atpakaļ Meža aizsegā.

Cik klusi vien spēdams, viņš sāka rāpties augšup pa krastmalu. Tā bija biezi noaugusi ar vītoliem, kuri puisi labi paslēpa, taču kāpums bija pārmērīgi kraujš. Zem kājām drupa sarkana zeme. Ja viņš ieveltos atpakaļ upē, vajātāji izdzirdētu šļakstu…

Toraks ar nagiem ķērās dubļos, un ūdenī plunkšķēdami bira oļi. Par laimi, tauru skaņas troksni pārmāca un vīri to nedzirdēja.

Krūtīm smagi cilājoties, viņš sasniedza virsotni. Vajadzēja iet uz ziemeļiem. Debesis bija apmākušās, tāpēc Toraks nespēja virzienu noteikt pēc saules, taču, tā kā upe plūda uz rietumiem, tad, atstādams to aiz muguras, viņš dotos apmēram ziemeļu virzienā.

Puisis virzījās cauri biezai apšu un dižskābaržu audzei un vilka aiz sevis jēlādas saiti, lai atstātu pietiekami stipri smaržojošas pēdas.

Pēkšņi aiz muguras biedējoši tuvu atskanēja nikna riešana. Viņš bija izritinājis saiti par ātru. Suņi to jau bija saoduši.

Toraks pārbijies uzrāpās tuvākajā kokā izstīdzējušā apsē -, un, kolīdz bija paspējis saritināt jēlādu kamolā un aizmest to pēc iespējas tālāk uz upes pusi, no kazenājiem iznira pamatīgs, ruds suns.

Tas apstājās netālu no koka, kurā sēdēja Toraks, un no lūpām tam šķīda slienas. Suns saoda jēlādas smaržu un metās tai pakaļ.

Tur! atskanēja sauciens no upes lejteces puses. Viens no suņiem atradis pēdas!

Cenzdamies panākt suni, garām Toraka apsei aizjoņoja trīs vīri. Zēns pieplaka pie stumbra. Ja kāds no tiem paraudzītos augšup…

Tie aizsteidzās tālāk un izgaisa skatienam. Pēc dažiem mirkļiem Toraks izdzirdēja klusus šļakstus. Droši vien viņi pārmeklēja meldrus.

Zēns brīdi nogaidīja, vai neparādīsies vēl kāds, un nolēca no koka.

Viņš turpināja skriet pa apšu mežu uz ziemeļiem projām no upes un pēc krietna brīža apstājās. Bija laiks griezties uz austrumiem un doties atpakaļ uz nometni cerībā, ka izdosies atrast veidu, kā piemuļķot suņus.

Toraks izmisīgi lūkojās apkārt pēc kaut kā, ar ko varētu nomākt savu smaržu. Brieža mēsli? Nekā laba: suņi turpinātu viņu vajāt. Pelašķu lapas? Iespējams. Lai nomaskētu sviedru smaku, to spēcīgā smarža varētu būt gana stipra.

Taču pie dižskābarža saknēm viņš atrada āmrijas struņķus: tie bija savērpušies kopā ar spalvām un tik smirdīgi, ka Torakam acīs saskrēja asaras. Tas jau bija krietni cerīgāk. Rīstīdamies no smakas, viņš ar mēsliem ieberzēja pēdas, lielus un rokas. Āmrija ir apmēram tikpat liela kā āpsis, taču metas virsū katram, kas kustas, un parasti uzvar. Jādomā suņi nevēlēsies tikties ar šo zvēru.

Dobjās tauru skaņas atkal uzvirmoja gaisā un tad pēkšņi aprāvās.

Klusums griezās ausīs. Pēkšņās izbailēs zēns saprata, ka aprimuši ir arī Vilka kaucieni. Vai tam būtu atgadījies kas ļauns? Taču tad viņš apjēdza, ka Kraukļi neuzdrošinātos darīt pāri Meža medniekam.

Toraks caur paaugu lauzās uz nometnes pusi. Apkārtne kļuva pauguraina, un upe traucās pāri izsvaidītiem nosūnojušiem akmeņiem, kas bija ļoti slideni.

Priekšā smagajās, pelēkajās debesīs vijās dūmu grīstes. Viņš tuvojās mērķim. Zēns sarāvās čokurā un sasprindzināja dzirdi, lai ieklausītos, vai cauri mutuļojošā ūdens šalkoņai neskan vajātāju balsis. Ar katru elpas vilcienu viņš gaidīja nostrinkšķam loka stiegru un starp lāpstiņām ieurbjamies bultu.

Nekā aizdomīga. Varbūt tie norijuši ēsmu un viss bars drāžas viņam pakaļ uz ziemeļiem?

Starp kokiem skatienam atklājās paliels, kupolam līdzīgs apveids. Toraks sagrīļojās un apstājās. Viņš minēja, kas tas varētu būt, un cerēja, ka maldās.

Paugurs tupēja Toraka priekšā kā milzu krupis. Tas bija galvas tiesu par viņu augstāks un biezi noaudzis ar sūnām un melleņu mētrām. Aiz tā atradās vēl divi mazāki uzkalniņi, kurus apņēma blīva īvju un ar efejām apaugušu akmeņozolu biežņa.

Zēns atsprāga atpakaļ un prātoja, ko darīt. Vienreiz viņi abi ar tēti šādus paugurus bija uzgājuši. Šim vajadzēja būt Kraukļu ģints kapulaukam: vietai, kur novietoti mirušo kauli.

Toraka ceļš uz nometni pie Vilka veda pāri kapulaukam. Bet vai viņš drīkst to šķērsot? Viņš nav no Kraukļiem. Pie svešas ģints senčiem ielauzties nav atļauts, lai nesadusmotu to garus.

Ieplakās starp pauguriem slīdēja miglas vāli, Torakam virs galvas pacēlās bāli un spocīgi suņuburkšķu stublāji, un no purpursarkanajiem vīstošo ugunspuķu stiebriem lēni bira ziedlapas. Visapkārt stāvēja tumši, vērīgi koki: mūžzaļi koki, kas neaizmieg pat ziemā. Visgarākās īves zaros bija apmetušies trīs kraukļi, kuri uzmanīja Toraku. Viņš prātoja, kurš no tiem varētu būt ģints aizbildnis.

Suņu rejas aiz muguras.

Viņš bija noķerts slazdā. Gudrais Finkedīns: tas bija plašā apkārtnē izmetis tīklus, kurus nu savilka ap medījumu.

Torakam nebija, kur sprukt. Upe bija pārāk strauja, lai to pārpeldētu, bet, ja viņš uzrāptos kokā, kraukļi medniekiem to darītu zināmu un Toraks kristu zemē kā aizšauta vāvere. Ja viņš mēģinātu paslēpties biezoknī, suņi viņu no turienes iztrenktu kā zebieksti.

Zēns pagriezās, lai sagaidītu vajātājus. Viņam nebija nekā, ar ko aizstāvēties; pat akmens nebija pa tvērienam.

Toraks kāpās atpakaļ tieši uz lielākā paugura pusi. Zēns apvaldīja kliedzienu. Viņu tvarstīja gan dzīvie, gan mirušie.

Kāds viņu no aizmugures sagrāba un ievilka tumsā.

TRĪSPADSMITĀ NODALA

i

Nekusties, kāds dvašoja Torakam ausī, netaisi troksni un nepieskaries kauliem!

Puisis kaulus neredzēja; viņš vispār neko nespēja saskatīt. Viņš bija nonācis tumsībā, kas oda pēc trūdiem, un rīklē viņam spiedās nazis.

Toraks sakoda zobus, lai tie neklabētu. Visapkārt jautās auksts zemes smagums un milzums sairušu beigto Kraukļu kaulu. Viņš lūdzās, kaut to dvēseles būtu laimīgi devušās nāves ceļojumā. Bet ko tad, ja kāda palikusi iepakaļ?

Vajadzēja ātrāk tikt projām no šīs vietas. Zēns atcerējās, ka pirmajā izbīlī bija dzirdējis noskrapstam akmeni it kā viņa sagūstītājs ar to noslēgtu kapukalna ieeju. Tagad, kad acis sāka aprast ar tumsu, viņš pamanīja blāvu gaismas strēli. Tas, kurš aizvēra ieeju, bija atstājis spraugu.

Zēns prātoja, ko iesākt, kad ārpusē atskanēja balsis. Tās bija tikko dzirdamas, taču nāca tuvāk.

Toraks saspringa. Viņa sagūstītājs arī.

Tuvojās gurkstoši soļi, kas apstājās pie pašas kapukalna ieejas.

-   Viņš neiedrošinātos šeit parādīties, klusā, nedrošā balsī sacīja kāds vīrs. <.

-    Kas zina? čukstēja sieviete. Viņš nav tāds kā visi. Redzēji, kā šis pieveica Hordu? Kas zina, uz ko viņš ir spējīgs?

Toraks dzirdēja, kā abi bradā pa sūnām. Viņam paslīdēja kāja, un tumsā kaut kas ieklinkstējās. Zēns sarāvās.

-   Kuš! sieviete ārpusē brīdināja. Es kaut ko dzirdēju.

Toraks aizturēja elpu. Nazis viņa ādā iespiedās dziļāk.

-    Krā! kokos atbalsojās kraukļa ķērciens.

-   Aizbildnis negrib, ka mēs te vazājamies, sieviete nomurmināja. Labāk iesim! Tev taisnība. Puika neiedrošināsies šeit ložņāt.

No atvieglojuma kļuvis ļengans, Toraks dzirdēja, ka tie dodas projām.

Mirkli vēlāk viņš centās nostāties ērtāk, taču dūča smaile to neļāva.

-    Stāvi mierīgs! nepazīstamais nošņācās.

Toraks šo balsi pazina. Tā bija Rena. Rena?

-    Tu smirdi, viņa čukstēja.

Puisis gribēja pagriezt galvu, taču nazis neļāva pakustēties.

-   Tas tāpēc, lai suņi turētos pa gabalu, zēns čukstus atbildēja.

-    Tie tāpat šeit nenāktu; suņiem nav brīv šeit rādīties.

Toraks mirkli domāja.

-    Kā tu zināji, ka es būšu šeit? Un kāpēc…

-    Es nezināju. Bet tagad ciet klusu. Viņi var atgriezties.

Pēc saspringtās slēpšanās aukstumā, kas vilkās vai veselu mūžību, Rena viņam iespēra un pavēlēja kustēties. Toraks prātoja, ka vajadzētu viņu pieveikt, taču pārdomāja. Cīnīdamies viņi iztraucētu kaulus. Tāpēc puisis atbīdīja sānis slāņakmens bluķi, kas noslēdza ieeju, un izrāpās gaismā. Ap kapukalniem valdīja miers. Pat kraukļi bija aizlidojuši.

Rena četrrāpus atmuguriski līda viņam pakaļ, vilkdama divus saiņus, no kuriem viens piederēja Torakam.

Viņš apmulsis sakņupa ugunspuķēs un noraudzījās, kā Rena ielien atpakaļ paugurā un atgriežas ar diviem saritinātiem guļammaisiem, diviem bultu makiem un lokiem, kas bija ievīstīti lašu ādās, lai netiktu klāt mitrums, un ar briežādas maišeli, kurā kaut kas nikni spārdījās.

-    Vilk! Toraks iesaucās.

-   Klusu! Rena raidīja bažīgu skatienu apmetnes virzienā.

Zēns metās atvērt maisu, no kura izšāvās Vilks slapjš un netīrs. Tas vienu vienīgu reizi ievilka degunā gaisu un būtu aizbēdzis, ja Toraks dzīvnieku nenogrābtu aiz čupra un, klusi riedams, nepārliecinātu, ka tas patiešām ir viņš, nevis kāda slepkavnieciska āmrija. Vilks atplauka platā smaidā un, grozīdams dibenu un kodīdams Torakam zodu, priecīgi sasveicinājās.

-    Pasteidzies! Rena aiz muguras skubināja.

-    Eju! Toraks attrauca.

Viņš pagrāba riekšavu rasotu sūnu, noberza lielāko tiesu mēslu un uzvilka zābakus. Rena bija izrādījusies tālredzīga un atnesusi viņam arī tos.

Pagriezies, lai paņemtu savu saini, Toraks pārsteigts ieraudzīja, ka meitene lokā ir ievietojusi bultu un tēmē uz viņu. Toraka loku un bultu maku viņa bija uzmetusi plecā, bet viņa cirvi un nazi aizbāzusi aiz jostas.

-    Ko tas nozīmē? puisis jautāja. Man šķita, ka tu gribi man palīdzēt.

Rena uz viņu paskatījās ar riebumu.

-   Kāpēc lai es tev palīdzētu? Es palīdzu vienīgi savai ģintij.

-    Kāpēc tad tu mani pirms brīža nenodevi?

-   Tāpēc, ka es gatavojos pārliecināties, vai tu nokļūsi Pasaules Gara kalnā. Ja es tevi nepiespiedīšu, tu pat nemēģināsi nekur iet. Tu vienkārši pacelsi asti un aizbēgsi. Tāpēc, ka tu esi gļēvulis.

Toraks noelsās.

-    Gļēvulis ?

-   Gļēvulis, melis un zaglis. Tu nozagi mūsu buku, ar viltību uzvarēji Hordu un meloji, ka neesi Klausītājs. Pēc tam tu aizbēgi. Tagad saku pēdējo reizi: kusties!

Ar Rēnas bultu pie pakauša un viņas apvainojumiem svilinot ausis, Toraks, turēdamies vītolu aizsegā un nesdams rokās Vilku, lai tā ķepas neatstātu smaržu suņiem, virzījās uz upes lejteces pusi.

Dīvaini, taču no vajātājiem nebija ne miņas. Tas bija vēl satraucošāk, nekā dzirdēt bērza tāss tauru skanas.

Rena bija uzņēmusi ātru soli, un Toraks bieži klupa. Viņš bija noguris un izsalcis, bet viņa atpūtusies un paēdusi: tātad aizbēgt būtu visai grūti. Taču Rena bija par Toraku mazāka, un viņš lēsa, ka varētu meiteni pieveikt, pirms tā pagūst izmantot loku.

Jautājums bija vienīgi kurā brīdī? Pagaidām izskatījās, ka viņa patiesi cenšas izvairīties no Kraukļiem, jo vadīja Toraku pa līkumainām briežu takām, kas vijās pa visnomaļākajām vietām. Puisis nolēma pagaidīt, līdz viņi tiek tālāk no apmetnes. Taču aizvainojums nemitīgi kremta.

-    Es neesmu gļēvulis, Toraks pār plecu teica, kad viņi gar upes krastu nonāca ēnainā ozolu birzī un vajātāji šķita atpalikuši.

-    Kāpēc tad tu aizbēgi no mūsu nometnes?

-   Viņi gribēja mani upurēt!

-    Tas vēl nebija izlemts. Par to viņi strīdējās.

-    Ko tad man vajadzēja darīt? Gaidīt?

-    Pravietojumu, Rena teica bezkaislīgā balsī, var skaidrot divējādi. Ja nebūtu aizbēdzis, tu to uzzinātu.

-    Es lēšu, ka tu man par to gribi pastāstīt, Toraks sacīja. Jo tu taču visu zini.

Viņa nopūtās.

-     Pravietojums var nozīmēt, ka mums tevi patiešām jāupurē un tavas asinis jāziedo Kalnam: tādējādi tiktu aizbaidīts lācis. Hords domā, ka tas skaidrojams šādi. Brālis grib, lai tu tiktu nogalināts un viņš varētu tavas asinis nogādāt Kalnā.

Meitene mirkli klusēja un tad turpināja:

-    Seiuna uzskata, ka tur teikts pavisam kas cits ka vienīgi tu spēj atrast Kalnu un iznīcināt lāci.

Toraks pagriezās un raudzījās Renā.

-    Es? Nogalināt lāci?

Rena nopētīja puisi no galvas līdz kājām.

-    Es zinu, tas izklausās neticami. Bet Seiuna par to ir pārliecināta. Un es arī. Klausītājam jāatrod Pasaules Gara kalns un tad ar Gara palīdzību jāpieveic lācis.

Toraks mirkšķināja acis. Tas nevar būt. Viņi būs pārpratuši.

-    Kāpēc tu to turpini noliegt? Rena dusmīgi jautāja. Tu esi Klausītājs. Un tu to zini. Tu cīnīdamies ņēmi talkā gaisu, kā teikts pravietojumā. Tu runāji: klusēdams: šī svilpe. Un pašā pravietojuma sākumā ir sacīts, ka Klausītājs spēj sarunāties ar citiem Meža medniekiem, un tu proti ar tiem sarunāties, jo, kad biji maziņš, tēvs ielika tevi vilku midzenī.

Zēns samiedza acis.

-    Kā tu to zini? viņš vaicāja.

-    Es noklausījos, Rena atbildēja.

Abi gar upes krastu turpināja ceļu uz rietumiem. Toraks klausījās, kā, knābādams kazenājus, klusi iečiepstas svilpis, noraudzījās, kā, meklēdams kūniņas, pa zaru tekā dzilnītis. Ja visapkārt tik daudz putnu, lācim tuvumā nevajadzētu būt…

Pēkšņi Vilks saspicēja ausis un noskurināja ūsas.

-    Gulsties! Toraks nošņācās un norāva Renu sev līdzi zemē.

Pēc mirkļa garām aizslīdēja divi vienkoči. Toraks varēja labi saskatīt tuvāko. Airētājam bija uz pieres īsi apcirpti, brūni mati. Uz platajiem pleciem tam gulēja smags zvērādas apmetnis un uz krūtīm siksniņā karājās mežakuiļa ilknis. Melns slānekļa metamais cirvis gulēja tam uz ceļiem. Tāpat kā viņa ceļabiedrs, tas, ar spēcīgiem irkļa vēzieniem šķeldams ūdeni, vērīgi pētīja krastus. Bija pilnīgi skaidrs, ko viņš meklē.

-    Mežakuiļu ģints, Rena čukstēja Torakam ausī. Finkedīns droši vien lūdzis, lai šie palīdz mūs atrast.

Puisis tūlīt pat kļuva aizdomīgs.

-    Kā viņi var zināt, ka mēs ejam pa šo ceļu? Vai tu atstāji kādas pēdas?

Meitene bolīja acis.

-    Kāpēc man tas būtu jādara?

-   Tā vien šķiet, ka tu mani ved upurēšanai pie kādas citas ģints.

-   Vai varbūt, Rena garlaikoti teica, Mežakuiļi izmanto šo ūdensceļu tāpēc, ka upes lejtecē atrodas viņu rudens nometne un… Viņa apklusa. Kā tu zināji, ka tie tuvojas?

-   Es nezināju. Vilks man to pateica.

Meitene izskatījās vispirms pārsteigta, bet pēc tam satraukta.

-   Tu tiešām spēj ar viņu sarunāties?

Toraks neatbildēja.

Rena, cenzdamās pārvarēt nemieru, piecēlās.

-   Viņi ir projām. Mums laiks griezties uz ziemeļiem.

Viņa iebāza bultu atpakaļ bultu makā un uzmeta plecā

loku, un uz mirkli Torakam šķita, ka viņas noskaņojums ir mainījies. Tad Rena izvilka nazi un pagrūda puisi, lai tas sāktu kustēties.

Viņi sasniedza klinšainu gravu, pa kuru burzguļoja strautiņš, un sāka pa to rāpties augšā. Torakam no pārguruma reiba galva. Iepriekšējo nakti viņš nebija aizvēris ne acu un ēdis nebija ilgāk par diennakti.

Visbeidzot viņš vairs nespēja paspert ne soli un noslīga uz ceļiem. Vilks izlēca zēnam no klēpja un klupdams krizdams metās pie ūdens

-   Ko tu dari? Rena iesaucās. Mēs nedrīkstam šeit apstāties!

-   Mēs jau esam apstājušies, Toraks norūca.

Viņš saplūca riekšavu ziepjusaknes lapu, samērcēja tās ūdenī un nomazgāja pēdējās āmrijas mēslu paliekas. Pēc tam zēns noliecās pār tērci un pēc sirds patikas padzērās.

Juzdamies mazliet labāk, viņš kulē sagramstīja kaltētās buka gaļas vīstoklīti, kuru bija pagatavojis, šķiet, pirms vairākiem mēnešiem. Nokodis gabalu un pasviedis to Vilkam, Toraks sāka ēst pats. Garšoja lieliski. Viņš jau juta, kā ķermenī ieplūst buka spēks. c

Rena brīdi vilcinājās, tad noraisīja no muguras arī savu saini un nometās uz ceļiem, bet nazi joprojām turēja gatavībā. Iebāzusi roku somā, viņa sadabūja trīs plānus, sarkanbrūnus plāceņus. Vienu meitene piedāvāja Torakam.

Zēns to paņēma un nokoda mazu kumosu. Plācenis bija sāļš un sātīgs ar patīkamu, asu garšu.

-   Kaltēts lasis, Rena ar pilnu muti skaidroja. Mēs tos ieberžam ar brieža taukiem un kadiķogām. Tie nemaitājas visu ziemu.

Par pārsteigumu Torakam, vienu plāceni meitene sniedza Vilkam.

Tas to demonstratīvi neņēma pretim.

Pēc īsa pārdomu brīža, Rena kārumu atdeva Torakam.

Zēns paberzēja plāceni plaukstās, lai pārmāktu Rēnas smaržu, un piedāvāja Vilkam, kurš norija to vienā kampienā.

Rena centās neizrādīt aizvainojumu.

-   Nu, viņa paraustīja plecus, es redzu, ka šim nepatīku.

-   Tas tāpēc, ka tu viņu iestūķēji maisā, Toraks paskaidroja.

-   Tikai viņa paša labā.

-   Viņš to nesaprot.

-   Vai vari to viņam paskaidrot?

-   Vilku valodā to nevar pateikt.

Toraks nokoda vēl vienu kumosu plāceņa. Pēc tam uzdeva jautājumu, kas viņam nelika mieru:

-   Kāpēc tu viņu atnesi?

-    Ko?

-   Vilku. Tu dabūji viņu prom no apmetnes. Tas droši vien nenācās viegli. Kādēļ?

Rena brīdi klusēja.

-   Izskatījās, ka viņš tev ir vajadzīgs. Es nezinu kāpēc. Taču man šķita, ka tas varētu būt svarīgi.

Toraks juta kārdinājumu izstāstīt, ka Vilks ir ceļvedis, taču savaldījās. Viņš Rēnai neuzticējās. Viņa palīdzēja aizbēgt no Kraukļiem, taču tas nemainīja patiesību, ka viņa bija paņēmusi Toraka ieročus un nosaukusi viņu par gļēvuli. Un nazi tā joprojām turēja gatavībā.

Grava kļuva stāvāka. Toraks nosprieda, ka var droši laist Vilku vaļā, un kucēns ar nokārtu asti lēnām klumburoja viņam pa priekšu. Tam rāpšanās nepatika vēl vairāk kā Torakam.

Ap pusdienlaiku viņi sasniedza kalna kori, no kuras bija pārredzama plaša, mežota ieleja. Zēns caur kokiem saskatīja tālumā mirdzam upi.

Platupe, Rena paskaidroja. Tā ir lielākā upe šajā novadā. Tā iztek no ledus upēm Augstajos kalnos, izveido Cirvjezeru un pāri Dārdošajam ūdenskritumam plūst uz Jūru. Vasaras sākumā mēs pie tās apmetamies, lai ķertu lašus. Dažkārt, kad vējš iegriežas no austrumiem, var dzirdēt ūdenskritumu… »

Viņa apklusa. Toraks lēsa, ka Rena prāto, kādu sodu ģints piespriedīs par to, ka viņa palīdzējusi aizbēgt gūsteknim. Ja viņa nebūtu Toraku nosaukusi par gļēvuli, puisim Rēnas varbūt pat būtu žēl.

-   Mēs šķērsosim ieleju, meitene jau mundrāk sacīja. Tur sākas pļavas, un pa braslu mēs varēsim viegli tikt pāri upei. Pēc tam mēs griezīsimies uz ziemeļiem…

-    Nē, Toraks dedzīgi iebilda.

Viņš norādīja uz Vilku. Kucēns bija atradis aļņu taku, kas ievijās mežā, kurā auga slaidas, ar pilošām usnejām [3] apaugušas egles. Tas gaidīja, kad viņi tam sekos.

-   Turp, Toraks sacīja. Gar ielejas malu, nevis tai pāri.

-    Bet tas taču sanāk uz austrumiem. Ja mēs iesim uz austrumiem, mēs sasniegsim Augstos kalnus pārāk ātri. Pa tiem virzīties uz ziemeļiem būs daudz, daudz grūtāk.

-    Pa kuru ceļu ies Finkedīns?

-   No sākuma kādu laiku pa zvēru takām uz rietumiem, bet tad uz ziemeļiem.

-    Nu? Tad jau doties uz austrumiem šķiet visai laba doma.

Rena sarauca uzacis.

-   Vai tas ir kāds joks?

-   Klausies, Toraks sacīja. Mēs iesim uz austrumiem tāpēc, ka to iesaka Vilks. Viņš zina ceļu.

-    Ko? Ko tu ar to gribi teikt?

-   Es gribu teikt tikai to, zēns steigšus atbildēja, ka viņš zina ceļu uz Pasaules Gara kalnu.

Rena vērās Torakā. Pēc brīža viņa nosprauslājās.

-    Šis mazais kucēns?

Puisis palocīja galvu.

-   Es tev neticu, meitene teica.

-   Man vienalga, Toraks sacīja.

Vilks neieredzēja pusaugu Bezastaini mātīti.

Viņš to ienīda, kopš pirmās reizes, kad Bezastaini saoda, jo tā mērķēja ar garo-nagu-kas-lido-tālu uz barabrāli. Kas tad tā dara? It kā Slaikais Bezastainis būtu medījums.

Pēc tam Bezastaine darīja citus briesmu darbus. Viņa aizveda Vilku no Slaikā Bezastaina un iegrūda jocīgā midzenī, kurā nebija gaisa; Vilks tur tā sadauzījās, ka kļuva galīgi slims.

Vēl sliktāk tā uzvedās barabrāļa priekšā. Vai tad šī nezināja, ka viņš ir bara vadonis? Viņa bija tik skarba un neciešama, kad ķiukstēja uz Slaiko Bezastaini bezastainu valodā! Kāpēc barabrālis vienkārši neuzrūca un neaizdzina viņu prom? Tagad, kad Vilks tecēja pa taciņu, viņš jutās atvieglots, ka tā palikusi dažus soļus iepakaļ. Jauki. Viņai vajadzētu turēties tālāk.

Vilks apstājās, lai uzkostu dažas brūklenes, kas auga takas malā: viena gadījās slikta viņš to izspļāva un turpināja ceļu, zem ķepu spilventiņiem juzdams sausu zemi un uz muguras karstās-spožās-acs siltumu. Vilks pacēla degunu, lai uztvertu smaržas, kuras plūda no ielejas: tur bija sastopami sīļi un šur tur mētājās izkaltuši aļņu mēsli; dažas vētras nolauztas egles; lērums ugunspuķu un pārgatavojušos melleņu. Tās visas bija jaukas, aizraujošas smaržas, taču klāt tām jaucās aukstais, biedējošais ātrā ūdens aromāts.

Vilkam atkal iedzēla bailes. Viņam ar Slaiko Bezastaini kaut kādā veidā vajadzēja ātrajam ūdenim tikt pāri. Pāreja vēl bija daudzu skrējienu attālumā, taču Vilks jau saklausīja ūdeņu dārdus. Tie bija tik skaļi, ka drīz vien tos vajadzētu sadzirdēt pat nabaga puskurlajam barabrālim.

Priekšā gaidīja briesmas, un Vilkam gribējās griezties atpakaļ, taču viņš zināja, ka tas nav iespējams. Aicinājums kļuva spēcīgāks: tas bija kaut kas līdzīgs ilgām pēc midzeņa.

Pēkšņi Vilks uztvēra vēl kādu smārdu. Viņš iepleta nāsis, lai to labāk saostu. Vilks pieglauda ausis.

Tas bija slikti. Slikti, slikti, slikti.

Viņš apcirtās un skrēja atpakaļ pie Slaikā Bezastaina.

ČETRPADSMITĀ NODAĻA

Ko tas nozīmē? Rena čukstus jautāja, raudzīdamās uz pārbiedēto vilcēnu.

-   Nezinu, Toraks nomurmināja.

Viņam uzmetās zosāda. Putni bija apklusuši.

Rena izvilka no maksts Toraka nazi un pasvieda to saimniekam.

Puisis to noķēra un atzinīgi pamāja ar galvu.

-    Mums vajadzētu griezties atpakaļ, meitene sacīja.

-   To mēs nedrīkstam darīt, Toraks iebilda. Šis ceļš ved uz Kalnu.

Vilka dzintardzeltenās acis no bailēm bija satumsušas. Ar noliektu galvu un saboztu spalvu viņš lēnītēm lavījās uz priekšu.

Toraks un Rena sekoja, cik klusi vien spēdami. Kadiķi ķērās viņiem zābakos. Usnejas snaikstīja izstīdzējušus pirkstus gar viņu sejām. Koki pēkšņi bija apklusuši: tie gribēja redzēt, kas notiks.

-   Varbūt tas nemaz nav… Rena ierunājās. Es gribēju teikt, varbūt tas ir lūsis. Vai āmrija.

Toraks tam ticēja tikpat maz, cik viņa pati.

Aiz takas līkuma viņi uzgāja nokritušu bērzu, caur kura dziļi saskrāpēto mizu plūda sula. r

Abi klusēja. Viņi zināja, ka lāči dažreiz saskrāpē kokiem mizu, lai iezīmētu savus medību laukus vai lai aizbiedētu citus Meža medniekus.

Vilks tuvojās bērzam, lai to labāk apostītu. Toraks sekoja un atviegloti nopūtās.

-   Āpsis.

-    Esi pārliecināts? Rena jautāja.

-    Skrāpējumi nav tik dziļi kā lācim, un uz mizas ir zeme. Zēns aizgāja otrpus koka. Tas notraipījis priekšķepas ar zemi, rakdams kāpurus. Un apstājies šeit, lai tās noberztu tīras. Pēc tam āpsis devies atpakaļ uz alu. Uz turieni… Toraks ar roku pamāja uz austrumiem.

-    Kā tu to visu zini? Rena vaicāja. Vai Vilks tev to pastāstīja?

-    Nē. To man pastāstīja Mežs.

Zēns pamanīja ceļabiedres pārsteigto skatienu.

-   Pirms brīža es pamanīju sarkanrīklīti ar āpša vilnu knābī. Tā lidoja no austrumiem.

Viņš paraustīja plecus.

-    Tu esi labs pēddzinis, vai ne? meitene taujāja.

-    Tētis bija labāks.

-   Tik un tā tu esi pārāks par mani, Rena sacīja. Taču skaudības viņas balsī nebija: meitene vienkārši atzina patiesību. Bet kādēļ gan no āpša nobijās Vilks?

-    Nedomāju, ka viņš izbijās no āpša, Toraks teica. Iemesls, šķiet, būs cits.

Rena sadabūja viņa cirvi, loku un bultu maku un atdeva ieročus īpašniekam.

-    Lūk! Labāk paņem šos!

Viņi lavījās tālāk pa taku. Vilks gāja pirmais, Toraks, pētīdams zīmes, aiz viņa, bet gājienu noslēdza Rena, kura pūlējās kaut ko saskatīt starp kokiem.

Bija noieti vēl kādi piecdesmit soļi, kad Toraks apstājās tik pēkšņi, ka meitene ieskrēja viņam mugurā.

Jauns dižskābardis vēl vaidēja sāpēs, taču dzīvot tam vairs nebija atlicis ilgi. Lācis acīmredzot bija pieslējies pakaļkājās un ļāvis vaļu dusmām: nolauzis koka galotni, saplēsis mizu sulojošās driskās un iecirtis dziļas brūces augstu stumbrā. Biedējoši augstu. Ja Rena uzrāptos Torakam uz pleciem, viņa diezin vai aizsniegtu zemāko ierobi.

-    Neviens lācis nevar būt tik milzīgs, meitene čukstēja.

Toraks neatbildēja. Viņš atkal ir zilajā rudens mijkrēslī un palīdz tētim ierīkot nometni. Zēns pasaka kādu joku, un tēvs smejas. Pēc tam Mežs pārvēršas. Ķērc kraukļi. Čīkst priedes. No tumšajām koku pazarēm izlien melna ēna…

-    Tas noticis pirms laba laika, Rena teica.

-    Ko?

Viņa norādīja uz dižskābarža stumbru.

-     Koka sula ir sabiezējusi. Skaties, tā ir gandrīz melna.

Toraks apskatīja dižskābardi. Rēnai bija taisnība. Lācis šeit bija plosījies vismaz pirms dienām divām.

Taču zēns nespēja ar Renu dalīties atvieglojumā. Viņa nezināja visļaunāko.

«Ar katru upuri tā spēks pieaug…» bija sacījis tētis. «Kad sarkanā acs ir visaugstāk debesīs… lācis kļūst neuzveicams.»

Lūk, arī pierādījums. Naktī, kad zvērs uzbruka Toraka tēvam, tas bija milzīgs. Bet ne tik milzīgs. Tas kļūst lielāks, zēns teica.

-    Ko? Rena nesaprata.

Toraks viņai izstāstīja, ko bija teicis tētis.

-    Bet… vēl nav pagājis ne mēnesis, meitene šaubījās.

-    Es zinu.

Dažus soļus no takas Toraks atrada trīs garus, melnus matus, kas karājās pie zara apmēram galvas augstumā. Zēns aši kāpās atpakaļ.

-   Tas aizgājis uz turieni, viņš norādīja uz ielejas pusi. Skaties daži zariņi mazliet paliekušies uz priekšu.

Taču tas neko nenozīmēja. Lācis jebkurā brīdī varēja atgriezties pa citu taku.

No pameža dzīlēm atskanēja žubītes spalgie treļļi.

Toraks atvieglojumā izpūta dvašu.

-    Domāju, ka tuvumā tā nav, viņš teica. Citādi nedziedātu putni.

Tuvojās nakts, un viņi dubļaina strauta malā no lokaniem lazdu zariem un vecām lapām uzcēla nojumi. Akmeņozoli sniedza trūcīgu aizsegu, un ceļinieki, iekūruši nelielu ugunskuru, apēda dažas sloksnes kaltētas gaļas. Viņi neuzdrošinājās aiztikt laša plāceņus, jo lācis tos saostu daudzu dienu gājuma attālumā.

Nakts bija auksta, un Toraks sēdēja sakumpis guļammaisā, klausīdamies tālīnajā, tikko dzirdamajā dunā, kas, pēc Rēnas vārdiem, nāca no Dārdošā ūdenskrituma.

Kāpēc tētis nekad netika stāstījis par pravietojumu? Kāpēc Toraks bija Klausītājs? Ko tas viss nozīmē?

Viņam blakus, raustīdams ausi, gulēja Vilks. Rena sēdēja un vēroja, kā pa malkas pagali rāpo vabole.

Tagad Toraks zināja, ka viņai var uzticēties. Meitene bija daudz darījusi, lai viņam palīdzētu; bez Rēnas viņš nebūtu spējis aizbēgt. Sajust kādu blakus viņam bija kaut kas jauns. Toraks sacīja:

-   Man tev kaut kas jāpastāsta.

Rena pasniedzās pēc zariņa un palīdzēja vabolei tikt projām no pagales.

-   Pirms nāves, Toraks teica, tēvs lika man zvērēt. Ka es atradīšu Pasaules Gara kalnu vai miršu.

Zēns brīdi klusēja un tad turpināja:

-   Es nezinu, kāpēc viņš man lika zvērēt. Bet es apzvērēju. Un es darīšu visu, kas manos spēkos, lai turētu solījumu.

Rena pamāja ar galvu, un Toraks redzēja, ka tā pirmo reizi viņam patiešām tic.

-   Arī man tev kaut kas jāpastāsta, viņa sacīja. Par pravietojumu.

Rena, saraukusi uzacis, virpināja pirkstos zariņu.

-   Kad… ja tu atradīsi Kalnu, tu nedrīksti lūgt Garam palīdzību. Vispirms tev nāksies pierādīt, ka esi tā cienīgs. Seiuna man to pastāstīja pagājušajā naktī. Viņa teica tas ir tāpēc, ka kroplais klejotājs, uzmeistarodams lāci, pārkāpa vienošanos, jo šis radījums nogalina bez vajadzības. Pasaules Gars par to ir saniknojies. Nāksies krietni pacensties, lai atgūtu viņa labvēlību.

Toraks pūlējās norīt siekalas.

-    Ko tas man maksās?

Rena ieskatījās puisim acīs.

-    Tev nāksies tam atdot Nanuakas trīs visstiprākās daļas.

Toraks raudzījās meitenē ar tukšu skatienu.

-   Seiuna teic, ka Nanuaka ir kā varena upe, kas nekur nebeidzas. Tā plūst katrā dzīvā būtnē. Tā ir medniekos, medījumā, akmeņos, kokos. Dažreiz tai izveidojas kādas īpašas daļas kā putas uz upes. Kad tas notiek, Nanuaka kļūst neticami spēcīga.

Rena brīdi vilcinājās.

-    Tev tās jāatrod. Ja neatradīsi, Pasaules Gars tev nepalīdzēs. Un tu nekad nespēsi pieveikt lāci.

Toraks bija aizturējis elpu.

-   Trīs Nanuakas daļas, viņš sacīja aizsmakušā balsī. Kas tās ir? Kā lai tās atrod?

-   To nezina neviens. Mūsu rīcībā ir vienīgi mīkla.

Rena aizvēra acis un skaitīja:

-    «Visdziļāk mīt noslīcis skatiens.

Visvecākais ir akmens zobs.

Visaukstākā ir pēdējā gaisma.»

Sacēlās viegls vējiņš. Akmeņozoliem sāka klusi čabēt lapas.

-    Ko gan tas nozīmē? Toraks gribēja zināt.

Rena atvēra acis.

-    To nezina neviens.

Zēns atbalstīja pieri pret ceļgaliem.

-   Tātad man jāatrod kalns, kuru neviens nekad nav redzējis. Man jāatmin mīkla, kuru neviens nekad nav atminējis. Un jānogalina lācis, kuru neviens nespēj pieveikt.

Rena ievilka elpu.

-   Vismaz tev jāmēģina, viņa teica.

Toraks klusēja. Pēc brīža viņš jautāja:

-    Kāpēc Seiuna to visu tev stāstīja? Kāpēc tieši tev?

-    Es to nemaz negribēju dzirdēt, viņa vienkārši izstāstīja. Seiuna domā, ka man jākļūst par burvi, kad izaugšu.

-    Tu gribi būt burve?

-    Nē! Bet man šķiet varbūt vārdos, kurus tu nule dzirdēji, ir kāda jēga. Ja viņa nebūtu man to pastāstījusi, tu to nekad neuzzinātu.

Atkal klusums. Rena izlocījās no guļammaisa.

-   Iznesīšu laukā mūsu saiņus. Nav nekādas vajadzības ar ēdiena smaržu pievilināt lāci.

Kad viņa bija aizgājusi, Toraks saritinājās savā būdas pusē un ar skatienu ieurbās gailošo ogļu ugunīgajā sirdī. Apkārt miegā, sapņodami tumšzaļus sapņus, čīkstēja koki. Zēns domāja par tūkstošu tūkstošiem koku dvēseļu, kuras drūzmējas tumsā un gaida, lai viņš vienīgi viņš tās atpestītu no nezvēra.

Toraks prātoja par zeltainajiem bērziem, tumšsarkanajiem pīlādžiem un mirdzošajiem ozoliem. Viņš iztēlojās Mežu, kas ir pilns ar medījumu, ezerus un upes, kurās nudz zivis, un visu koku, krūmu un akmeņu daudzveidību, kas to vien gaida, lai cilvēks, kurš zina, kurp vērst savu skatienu, to visu ņem un izmanto. Viss, ko vien varēja vēlēties, bija atrodams Mežā. Līdz šim zēns nebija iedomājies, cik ļoti to mīl.

Ja lācis netiks iznīcināts, tas viss zudīs.

Vilks pietrūkās kājās un aiztecēja savās naksnīgajās gaitās. Atgriezās Rena, kas, ne vārda neteikusi, ielīda guļammaisā un aizmiga. Toraks turpināja raudzīties liesmās.

«Šajos vārdos ir kāda jēga,» Rena bija sacījusi. Dīvainā kārtā tie piešķīra puisim uzņēmību. Viņš ir Klausītājs. Viņš ir vajadzīgs Mežam. Viņš darīs visu, kas viņa spēkos.

Zēns gulēja caurā miegā. Viņš sapņoja, ka tētis atkal ir dzīvs, taču sejas vietā tam bija neizteiksmīgs, balts akmens. «Es neesmu tavs tēvs. Es esmu Vilku ģints burvis.»

Toraks spēji pamodās.

Viņš sajuta uz sejas Vilka elpu; pēc tam kucēns ar mīkstām ūsām sāka kutināt zēnam plakstus un maigi kodīt viņa vaigus un kaklu.

Toraks nolaizīja Vilkam purnu, tas savukārt ar degunu pabikstīja puisim zem zoda un, piespiedies pie viņa, klusi ieņurdējās.

-   Mums vajadzētu šķērsot upi tālāk lejpusē, Rena sacīja, kad viņi abi staipīja kaklus uz Dārdošā ūdenskrituma pusi.

Toraks noslaucīja no sejas ūdens lāses un prātoja, kā gan Mežā kāds var būt tik negants.

Visu dienu viņi bija gājuši pret straumi pa klusās, zaļās Platupes krastu. Taču patlaban, kad ūdens dārdēdams gāzās pāri stāvajai klints sienai, upe biedēja ar savu niknumu.

-    Mums jāiet vairāk uz lejteces pusi, Rena atkārtoja.

-   Tur mēs būsim kā uz delnas, Toraks iebilda. Pļavas ir pārāk pārskatāmas. Turklāt Vilks grib palikt šajā pusē.

Meitene saknieba lūpas.

-   Ja viņš ir ceļvedis, kur tad šis ir noslēpies?

-   Vilks neieredz upes. Viņa bars gāja bojā plūdos. Bet viņš atgriezīsies, kolīdz mēs būsim izdomājuši, kā tikt pāri ūdenskritumam.

-    Nūja, Rena neticīgi novilka.

Tāpat kā Toraks, viņa bija slikti gulējusi un tāpēc visu rīta cēlienu staigāja saīgusi. Pravietojumu neviens no abiem nepieminēja.

Visbeidzot viņi atrada briežu taku, kas vijās augšup gar ūdenskrituma malu. Tā bija stāva un dubļaina, un, kad abi sasniedza virsotni, viņi bija nomocījušies un drēbes bija piesūkušās ar mitrumu. Vilks jau gaidīja priekšā: tas sēdēja zem bērza drošā attālumā no Platupes un trīcēja bailēs.

-    Kur nu? Rena noelsās.

Toraks vēroja Vilku.

-   Mēs iesim gar krastu, līdz viņš dos ziņu, ka jādodas pāri.

-   Vai tu proti peldēt? meitene apvaicājās.

Zēns pamāja ar galvu.

-   Un tu?

-   Jā. Un Vilks?

-    Nedomāju gan.

Lauzdamies caur kazenājiem un pīlādžu un jaunu bērziņu brikšņiem, viņi gāja uz upes augšteces pusi. Diena bija vēsa un apmākusies, un vējš kaisīja ūdenī bērzu lapas, kuras atgādināja mazus bultu uzgaļus, kas darināti no dzintara. Vilks ar pieglaustām ausīm rikšoja pa priekšu. Upe ātri un viegli tecēja uz ūdenskrituma pusi.

Viņi nebija tālu tikuši, kad Vilks ņurdēdams sāka skraidīt šurpu turpu pa krastmalu. Toraks sajuta viņa bailes. Zēns pagriezās pret Renu.

-   Viņš grib doties pāri, taču ir nobijies.

-   Arī kazenāji šeit ir pārāk biezi, Rena sacīja. Kā būtu, ja mēs paietu tālāk līdz akmeņiem?

Akmens bluķi bija gludeni un apauguši ar nodevīgi slidenām sūnām, taču tie par labu elkoņa tiesu sniedzās laukā no ūdens. Varētu mēģināt tikt pāri.

Toraks palocīja galvu.

-   Es iešu pirmā, Rena sacīja un, novilkusi zābakus, piesēja tos pie mugursomas, tad uzrotīja stulpiņus.

Viņa atrada maiksti, lai labāk noturētu līdzsvaru, un pārmeta somu pār vienu plecu, lai tā viņu nenovilktu dibenā, ja gadītos paslīdēt. Bultu maku un loku meitene nesa otrā rokā, kuru bija pacēlusi augstu virs galvas.

Tuvodamās ūdenim, viņa izskatījās sabijusies. Taču Rena šķērsoja upi nesagrīļodamās līdz pat pēdējam akmenim, no kura vajadzēja lēkt un, satverot vītola zaru, izrāpties krastā.

Toraks nolika malā ieročus un somu un novilka zābakus. Viņš vispirms gribēja pārnest pāri upei Vilku un tad atgriezties pēc mantām.

-    Nāc, Vilk, zēns uzmundrinoši sacīja.

Pēc tam, notupies krastmalā un iedrošinoši ņurdēdams, viņš to pašu pateica vilku valodā.

Dzīvnieks pašāvās zem kadiķu krūma un atsacījās līst ārā.

-    Ieliec viņu maisā! Rena sauca no pretējā krasta. Tikai tā tu viņu dabūsi pāri!

-   Ja es tā rīkošos, Toraks kliedza, viņš nekad vairs man neuzticēsies!

Zēns apsēdās sūnās pie paša ūdens. Pēc tam puisis nožāvājās un izstaipījās, lai parādītu Vilkam, cik viņš ir mierīgs.

Pēc brīža vilcēns iznira no kadiķiem un apsēdās viņam blakus.

Toraks nožāvājās vēlreiz.

Vilks paskatījās barabrālī, arī gari nožāvājās un iesmilkstējās.

Puisis lēnām piecēlās un, paņēmis Vilku rokās, nomierinoši murmināja vilku valodā.

Akmeņi zem Toraka basajām kājām bija ledusauksti un slideni. Vilks viņam rokās no bailēm trīcēja.

Pretējā krastā Rena, ar vienu roku turēdamās pie jauna bērziņa, sniedzās viņiem pretim.

-    Nu, lūk! viņa sauca, cenzdamās pārkliegt ūdenskrituma dārdus. Jūs jau esat gandrīz galā!

Vilka nagi ieķērās Toraka kamzolī.

-    Pēdējais akmens! Rena sauca. Es viņu satveršu…

Pret akmeni saplīsa vilnis un apšļakstīja abus ar stindzinošu šalti. Vilka pacietībai pienāca gals. Izmisīgi izlocījies no Toraka tvēriena, tas lēca uz krastu un ar pakaļkājām iekrita ūdenī, bet ar priekšķepām tvērās pie krasta.

Rena paliecās uz priekšu un satvēra viņu aiz čupra.

-    Dabūju gan! meitene nopriecājās.

Toraks zaudēja līdzsvaru un ievēlās ūdenī.

PIECPADSMITĀ NODALA

3

Toraks, no aukstuma aizrijies ar ūdeni, uzpeldēja virspusē un sāka spēkoties ar upi.

Viņš bija labs peldētājs, tāpēc pārāk neuztraucās. Vajadzēja vienīgi satvert zaru, kas bija noliecies pār straumi…

Nu labi tad nākamo.

Zēns dzirdēja, kā Rena, saukdama viņa vārdu, krastmalā laužas caur kazenāju čūkslāju un uztraukti rej Vilks. Toraks prātoja, ka krūmājs droši vien ir saaudzis varen biezs, jo tie abi aizvien vairāk attālinājās.

Upe iebelza puisim pa muguru, triekdama viņu pret zemūdens klinti kā slapju lapu. Toraks nogrima.

Sparīgi vēzēdams kājas, viņš uzpeldēja virspusē un bija pārsteigts par to, cik tālu straume viņu jau aiznesusi. Zēns vairs nespēja sadzirdēt ne Renu, ne Vilku vienīgi ūdenskritumu, kas tuvojās ar apbrīnojamu ātrumu un ar savu dārdoņu nomāca visas pārējās skaņas.

Kamzolis un stulpiņi vilka viņu dibenā. Aukstums bija padarījis locekļus par miesas klučiem, kas, kļuvuši nejūtīgi, tomēr vēl kustējās, lai noturētu Toraka galvu virs ūdens. Zēns saskatīja vienīgi baltas putas un vītolu biežņu krastmalā. Tad pazuda arī tie, jo viņš no jauna nogrima zem ūdens.

Kļuva gluži skaidrs, ka straume viņu aiznesīs līdz ndenskritumam un nogalinās.

Baiļoties nebija laika. Toraku pārņēma bezspēcīgas dusmas, ka šādā veidā jāaiziet bojā. Nabaga Vilks. Kurš gan tagad par viņu parūpēsies? Un nabaga Rena. Cerams, ka viņa neatradīs līķi; tās gan būtu klapatas.

Nāve tuvojās. Putu un ūdenslāšu jūklī uzplauka varavīksne… tad viļņi norima, upe pēkšņi izzuda un kļuva grūti elpot. Nāve pasniedzās pēc Toraka un novilka viņu dibenā; tā bija gaiša un rāma kā iemigšanas brīdis…

Viņš grima arvien dziļāk, un ūdens plūda viņam mutē, degunā un ausīs. Upe aprija Toraku visu: viņš grima, un ausīs dunēja ūdens trakojošais spēks. Kaut kādā neizskaidrojamā veidā izdevās uzpeldēt un iekampt gaisu. Pēc tam straume viņu ievilka atpakaļ virpuļojošajās, zaļajās dzīlēs.

Ūdenskrituma dārdi piekusa. Torakam galvā uzplaiksnīja gaisma. Viņš grima. Ūdens no zilgana pārvērtās par tumšzaļu un tad par melnu. Zēns bija noguris, nosalis, un jūtas viņu bija atstājušas. Viņš vēlējās padoties un /lizmigt.

Līdz apziņai nonāca klusi, burzguļojoši smiekli. Ap kaklu viņam aptinās ūdenszālēm līdzīgi zaļi mati. Cietsirdīgas sejas glūnēja uz Toraku ar nežēlīgām, pārbolītām Hcīm.

«Nāc pie mums!» aicināja upes slēpņļauži. «Lai tavas dvēseles atbrīvojas no šīs muļķīgās, smagās miesas!"

Puisis jutās tik slikti, it kā iekšas viņam būtu izgriezušās uz ārpusi.

«Rau, rau!» smējās slēpņļauži. «Cik ātri šo pamet dvēseles! Cik dedzīgi tās tiecas pie mums!»

Straume valstīja Toraku kā beigtu zivi. Slēpņļaužiem taisnība. Būtu tik viegli pamest ķermeni un atstāt to uz mūžīgiem laikiem viņu aukstajos apskāvienos…

Cauri smadzenēm izšāvās Vilka izmisīgais kauciens.

Toraks atvēra acis. Slēpņļaužiem pazūdot dzelmē, uzpeldēja sudraboti burbuļi.

Vilks viņu sauca vēlreiz.

Viņš vajadzīgs Vilkam. Abiem vēl bija daudz darāmā.

Kūļādams nejūtīgos locekļus, Toraks pūlējās tikt virs ūdens. Tas kļuva zaļāks. Tuvojās gaisma.

Viņš gandrīz jau bija uzpeldējis, kad kaut kas lika paskatīties lejup… un tur viņš to ieraudzīja. Augšup no dzīlēm uz viņu raudzījās divi akli acu baltumi.

Kas tas tāds? Upes pērles? Kāda slēpņļauža redzokļi?

Pravietojums. Mīkla. «Visdziļāk mīt noslīcis skatiens.»

Torakam krūtis plīsa vai pušu. Viņš saprata ja tūlīt pat nedabūs gaisu, tad būs pagalam. Bet, ja neienirs un nedabūs šīs acis lai kas tās arī būtu tās pazudīs uz visiem laikiem.

Toraks ūdenī pagriezās un, saņēmis pēdējos spēkus, tuvojās upes dibenam.

Aukstums dedzināja acis, taču viņš neiedrošinājās tās aizvērt. Zēns nira aizvien dziļāk, līdz sasniedza dibenu un pagrāba sauju ledainu dubļu. Viņš laikam to bija dabūjis! Nebija laika pārliecināties, jo apkārt virmoja biezi dubļu mutuļi, un Toraks neiedrošinājās atvērt pirkstus, lai guvums neizslīdētu, taču dūrē viņš juta smagumu. Viņš pagriezās un, kulstīdams kājas, peldēja pretim gaismai.

Spēki bija galā, un Toraks tuvojās ūdens virsmai mokoši lēni, jo kavēja izmirkušais apģērbs. Galvā vēlreiz uzplaiksnīja gaisma. Vēlreiz atskanēja burzguļojošie smiekli. «Par vēlu,» čukstēja slēpņļauži. «Tu nekad vairs neieraudzīsi gaismu. Paliec pie mums, puisi ar slīkstošajām dvēselēm! Paliec šeit pavisam…»

Kāds sagrāba Toraku aiz kājas un vilka lejā.

Viņš spēra. Izrauties neizdevās. Kāds viņu stingri turēja tieši virs potītes. Toraks centās izlocīties, taču tvēriens neatslāba. Viņš centās no maksts izvilkt nazi, taču pirms došanās pāri upei bija tā spalu nostiprinājis ar siksniņu, un nu tas cieši turējās savā vietā.

Toraks pārskaitās. «Lasies prom!» viņš domās kliedza. «Tu nedabūsi ne mani, ne Nanuaku!»

Niknums piešķīra puisim spēku, un viņš sāka neganti spārdīties. Tvēriens virs potītes atslāba. Kāds gārdzoši iekaucās un nogrima tumsībā. Toraks šāvās augšup.

Viņš izsprāga no ūdens un iekampa lielu malku gaisa. Toraks ieraudzīja saules apmirdzētu zaļu upi un nokarenu zaru, kas ātri tuvojās. Viņš ar brīvo roku pēc tā pasniedzās un palaida to garām. Zars atsitās puisim pret galvu.

Par laimi, viņš nezaudēja samaņu. Toraks joprojām spēja sadzirdēt upes čalu un pats savu gārdzošo elpu, taču, lai gan bija plati atvēris acis, viņš neko neredzēja.

Viņu pārņēma izmisums. «Tikai ne to,» zēns nodomāja. «Nē, lūdzu, nē! Es negribu kļūt akls.»

sespadsmita nodala

»

Bezastaine smilkstēja un vicināja priekšķepas, tāpēc Vilks viņu pameta un viens pats aizdrāzās pa taku.

Starp vītoliem saodis Slaiko Bezastaini, arī viņš sāka smilkstēt. Pa pusei izstiepies ūdenī, barabrālis bija pārkritis pār baļķi. Viņš stipri smaržoja pēc asinīm un gulēja pavisam rāms.

Vilks nolaizīja viņa auksto vaigu, bet Slaikais Bezastainis pat nepakustējās. Vai viņš bija pagalam? Vilks pacēla purnu un sāka gaudot.

Skaļa krūmu brīkšķēšana liecināja par to, ka tuvojas Bezastaine. Vilks stājās tai pretim, lai aizstāvētu barabrāli, taču tā pagrūda viņu nost, pabāza priekšķepas Slaikajam Bezastainim zem padusēm un izvilka viņu krastā.

Dīvaini, bet Vilks jutās aizkustināts.

Viņš redzēja, ka Bezastaine uzliek priekšķepas barabrālim uz krūtīm un stipri uz tām uzspiež. Slaikais Bezastainis sāka klepot. Viņš atkal spēja elpot!

Taču, kad Vilks pieklupa, lai nolaizītu draugam purnu, Bezastaine viņu atkal aiztrieca projām! Izlikdamās nedzirdam Vilka rūcienus, tā nostādīja Slaiko Bezastaini uz pakaļkājām, un abi aizsteberēja pa krastmalu. Slaikais Bezastainis meimuroja pa lazdu krūmiem, it kā neko neredzētu.

Vilks abiem modri sekoja un mazliet nomierinājās tikai tad, kad viņi sasniedza midzeni labu gabalu no ātrā ūdens: tas bija īsts midzenis, nevis maza, smacīga ala.

Mātīte joprojām nelaida Vilku barabrālim tuvumā. Vilks ņurdēdams pagrūda viņu ar plecu. Tā vietā, lai paietu nost, tā pacēla koku un, izbāzusi to no migas, norādīja vispirms uz nūju, bet pēc tam uz Vilku.

Vilks to neņēma vērā, bet pievirzījās tuvāk Slaikajam Bezastainim, kas centās novilkt kažoku. Visbeidzot barabrālim palika tikai garā, melnā vilna uz galvas. Viņš ar aizvērtām acīm gulēja sarāvies migas vienā malā un no aukstuma trīcēja. Nejēdzīgais plikādas apakškažoks nenieka nesildīja.

Vilks piespiedās pie drauga, lai to kaut drusku sasildītu, līdz Bezastaine mātīte dabū pie dzīvības spožozvēru-kas-karsti-kož. Slaikais Bezastainis pievirzījās tuvāk spožajam zvēram, un Vilks bažīgi uzmanīja, lai tas neiekož draugam ķepās.

Tobrīd Vilks pamanīja, ka vienā ķepā Slaikais Bezastainis tur kaut kādu priekšmetu, kas izstaro dīvainu gaismu.

Vilks to paostīja un atlēca atpakaļ. Tas smaržoja pēc mednieka un medījuma, pēc ātrā ūdens un koka: visas smaržas bija sajaukušās kopā; un vēl no tā nāca augsta, smalka dūkoņa tik augsta, ka Vilks to tik tikko spēja saklausīt.

Vilks nobijās. Viņš saprata, ka tas ir kaut kas ļoti varens.

Toraks ieritinājās guļammaisā un nevaldāmi trīcēja. Galva dega kā ugunī, un viss ķermenis sāpēja kā viens vienīgs liels zilums, taču vissliktākais bija tas, ka viņš neko nevarēja redzēt. «Akls, akls,» dauzījās sirds.

Puisis caur ugunskura sprakšķiem dzirdēja pukojamies Renu.

-   Vai tu gribēji sevi nogalināt? meitene jautāja.

-    Ko? Toraks gribēja atjautāt, taču iznāca vienīgi neskaidrs šļupsts, jo mute viņam bija pilna ar sāļi saldām asinīm.

-   Tu biji gandrīz jau virspusē, meitene sacīja, spiezdama viņam pie pieres kaut ko līdzīgu zirnekļa tīklam. Pēc tam tu pagriezies un tīšuprāt atkal ieniri atpakaļ!

Puisis saprata, ka viņa par Nanuaku neko vēl nezina. Taču Toraka pirksti bija tik pārsaluši, ka viņš nespēja tos izplest un parādīt Rēnai atradumu.

Zēns uz sejas sajuta Vilka silto mēli. Acu priekšā parādījās gaismas strēle. Pēc tam liels, melns deguns. Toraks bija kā spārnos.

-    Es …edzu, viņš buldurēja.

-   Ko? Rena nelaipni vaicāja. Skaidrs, ka tu redzi! Tu apdauzīji pauri pret zaru, un asinis aizmigloja tev acis. Galvas ievainojumi pamatīgi asiņo. Vai tu to nezināji?

Toraks izjuta tādu atvieglojumu, ka labprāt būtu smējies, ja vien tik mežonīgi neklabētu zobi.

Zēns redzēja, ka viņi atrodas nelielā alā ar zemes sienām. Bērza malkas ugunskurs dūšīgi kurējās, un Toraka izmirkušais apģērbs, kurš karājās uz koku saknēm, kas bija izaugušas caur alas griestiem, jau sāka kūpēt. Ūdenskrituma dārdi bija labi dzirdami gan pēc šīs skaņas, gan pēc koku galotnēm pie alas ieejas puisis sprieda, ka viņi atrodas labu gabalu augstāk par upi. Toraks nespēja atcerēties, kā šeit nokļuvis. Droši vien Rena viņu bija vilkšus atvilkusi. Zēns brīnījās, kā viņa to spējusi.

Meitene bija nometusies viņam blakus uz ceļiem un izskatījās satriekta.

-    Tev ļoti, ļoti paveicās, viņa teica. Bet tagad klusē.

No ārstniecības augu kulītes viņa sadabūja dažas kaltētas pelašķu lapas un saberza tās plaukstā. Tad, noņēmusi zirnekļu tīklus, viņa piespieda Torakam pie pieres pelašķus. Tie cieši pielipa pie brūces un tūlīt pat izveidoja kaut ko līdzīgu krevelei.

Zēns aizvēra acis un klausījās nebeidzamajos ūdenskrituma dārdos. Vilks ielīda guļammaisā viņam blakus un grozījās, līdz iekārtojās ērti. Puisim bija apbrīnojami labi un silti, un Vilks laizīja viņam plecu. Toraks atbildēdams nolaizīja draugam degunu.

Kad viņš pamodās, drebuļi bija mitējušies, bet dūrē zēns joprojām bija sažņaudzis Nanuaku. Viņš juta tās smagumu.

Vilks ošņājās alas dibenā, un Rena klēpī šķiroja ārstniecības augus. Toraka sainis, bultu maks, loks un zābaki bija kārtīgi salikti viņai priekšā. Puisis saprata lai tos atgādātu šurp, viņai nācies no jauna šķērsot upi. Divreiz.

-   Rena? zēns ieminējās.

-    Ko? viņa, skatienu nepacēlusi, atsaucās.

Pēc balss bija noprotams, ka viņa joprojām ir pikta.

-    Tu dabūji mani ārā no upes. Tu atvilki mani uz šejieni. Tu pat esi atnesusi manas mantas. Es nespēju iedomāties… Man šķiet, tu esi ļoti drosmīga.

Meitene neatbildēja.

-    Rena? viņš uzbilda vēlreiz.

-    Kas ir?

-    Man vajadzēja nirt. Vajadzēja.

-    Kādēļ?

Toraks lempīgi pastiepa roku, kurā bija sagrābis Nanuaku, un izpleta pirkstus.

Šķita, ka tūlīt pat saplok ugunskura liesmas. Pa alas sienām lēkāja ēnas. Likās, ka gaisā jūtama spriedze kā pēc zibens spēriena.

Vilks pārstāja ošņāties un brīdinoši ierūcās. Rena kļuva ļoti klusa.

Acis, kuras Toraks bija sadabūjis upes dibenā, gulēja uz viņa plaukstas dubļu ietvarā un izstaroja blāvu gaismu kā mēness miglainā naktī.

Kad zēns uz tām paskatījās, viņš atcerējās nelabumu, kas viņu bija piemeklējis upes dzelmē.

-   Sīs ir īstās, vai ne? «Visdziļāk mīt noslīcis skatiens.» Pirmā Nanuakas daļa.

Rena nobālēja.

-    Nekusties! viņa brīdināja, steigšus izrāpās no alas un drīz vien atgriezās ar tumšsarkanu pīlādžu lapu saišķi.

-   Laime, ka tev rokā ir dubļi, meitene teica. Tu nedrīksti tām pieskarties. Tās var izsūkt daļu tavas pasaules dvēseles.

-    Varbūt tas jau ir noticis, Toraks nomurmināja. Ūdenī es sāku justies… apreibis.

Viņš pastāstīja Rēnai par slēpņļaužiem.

Meitene izskatījās pārbijusies.

-    Kā tu iedrošinājies? Ja tie būtu tevi notvēruši… Rena ar roku gaisā uzvilka zīmi, lai atvairītu ļaunumu. Nespēju noticēt, ka tu gulēji, sažņaudzis tās dūrē. Mēs vairs nedrīkstam zaudēt laiku.

Izvilkusi no azotes melnu maciņu, viņa to piebāza ar pīlādža lapām.

-    Lapām vajadzētu mūs aizsargāt, Rena paskaidroja, un arī maks ir ko vērts, jo tas taisīts no kraukļa ādas.

Satvērusi Toraka plaukstu, viņa to pašķieba un iebirdināja upes acis makā, kuru tūlīt cieši aizvēra.

Tiklīdz Nanuaka bija noslēpta, ugunskurs uzliesmoja ar jaunu sparu un ēnas saruka. Sprakšķi alā noklusa.

Toraks jutās tā, it kā viņam smagums būtu noņemts no pleciem. Viņš nolūkojās, kā Vilks aiztek pie Rēnas, nogulstas tai blakus, noliek purnu uz ķepām un, vērodams maciņu viņas klēpī, klusītēm smilkst.

-   Vai tev šķiet, ka viņš to spēj saost? meitene jautāja.

-    Varbūt saklausīt? Toraks minēja. Es nezinu.

Rena nodrebinājās.

-    To nezina neviens, viņa teica.

SEPTIŅPADSMITĀ NODALA

Toraks pamodās rītausmā un jutās stīvs un apdullis. Taču viņš spēja pakustināt visus četrus locekļus; šķita, ka nekas nav lauzts, tāpēc puisis nosprieda, ka viņam kļūst labāk.

Rena bija nometusies ceļos pie alas ieejas un centās Vilkam iebarot sauju visteņu. Viņa bija izstiepusi roku un no centības saraukusi pieri. Vilks piesardzīgi panācās uz priekšu, bet pēc tam atlēca atpakaļ. Visbeidzot viņš nolēma, ka meitenei var uzticēties, un uzlaizīja ogas. Viņa iesmējās, jo Vilka ūsas kutināja plaukstu.

Rena pamanīja Toraka skatienu un, sakautrējusies par to, ka cenšas iedraudzēties ar vilcēnu, pārstāja smaidīt.

-    Kā tu jūties? viņa jautāja.

-    Nu jau labāk.

-    Tā nemaz neizskatās. Tev vismaz dienu vajadzētu vēl atpūsties.

Viņa piecēlās.

-   Es dodos medīt. Mums jāsagatavo kaltētas gaļas krājumi.

Toraks, no sāpēm viebdamies, pieslējās sēdus.

-    Es arī iešu.

-    Nē, tu nekur neiesi, tev jāatpūšas…

-    Bet mans apģērbs ir izžuvis, un man jāizkustas.

Puisis nepateica īsto iemeslu: viņš nevarēja ciest alas.

Abi kopā ar tēvu reizēm mēdza tajās apmesties, taču Toraks parasti palika ārpusē. Jo bija nepatīkami atrasties starp smacējošām sienām, norobežotam no vēja un Meža. Tas bija tāpat, kā atrasties sprostā.

Rena nopūtās.

-   Apsoli, ka, tiklīdz mēs kaut ko būsim nomedījuši, tu atgriezīsies šeit un atpūtīsies.

Toraks to viņai apsolīja.

Apģērbties bija sāpīgāk, nekā viņš domāja, un, kad tas bija paveikts, puisim no acīm ritēja asaras. Par laimi, Rena tās nepamanīja, jo gatavojās medībām. Viņa sasukāja matus ar oša koka ķemmi, kas bija izgrebta kraukļa ķetnas veidā, tad saņēma tos zirgastē un iesprauda tajos pūces spalvu veiksmei. Pēc tam, ieziedusi ādu ar pelniem, lai nebūtu jūtama viņas smarža, un ieberzējusi loku ar pāris saberztiem riekstiem, Rena noskaitīja:

-   Lai ģints aizbildnis lido kopā ar mani un gādā man veiksmīgas medības!

Toraks bija pārsteigts.

-    Mēs gatavojamies medībām tieši tāpat. Tikai mēs sakām: «Lai ģints aizbildnis skrien kopā ar mani.» Un mēs katru reizi neapmīļojam lokus.

-    Tā rīkojos tikai es, meitene teica. Viņa saudzīgi pacēla ieroci tā, ka varēja redzēt, kā spīd ieeļļotā koksne. Finkedīns to pagatavoja, kad man bija septiņi gadi uzreiz pēc tēta nāves. Tas taisīts no četras vasaras žāvēta īves koka. Priekšpusē tam ir cietā koksne izturībai, bet aizmugurē atstāti gremzdi atsperīgumam. Viņš pagatavoja arī bultu maku. Pats nopina no klūgām un ļāva man izvēlēties rotājumus. Šo zigzagu no sarkanā un baltā vītola.

Rena apklusa, un viņas seja no atmiņām sadrūma.

-    Nekad neesmu redzējusi savu māti; tētis man uz pasaules bija viss. Kad viņš aizgāja bojā, es gauži raudāju. Tad atnāca Finkedīns, un es viņam iebelzu ar dūri. Viņš pat nepakustējās. Stāvēja kā ozols un ļāva, lai es viņam situ. Pēc tam viņš teica: «Tas bija mans brālis. Es par tevi parūpēšos.» Un es zinu, ka viņš mani nepievils.

Meitene, sakniebusi lūpas, drūmi skatījās tālēs.

Toraks saprata, ka Rena ilgojas pēc tēvoča un droši vien par to uztraucas, jo tas viņai sekoja pa lāča apdraudēto Mežu. Lai dotu Rēnai laiku atgūties, Toraks savāca pats savus ieročus un sagatavojās medībām.

-    Iesim! Ir laiks, viņš uzaicināja.

Meitene palocīja galvu un uzmeta plecā bultu maku.

Rīts bija skaidrs un vēss, un Mežs nekad nebija izskatījies tik skaists. Tumšsarkani pīlādži un zeltaini bērzi kā spožas liesmas spīdēja pret tumšzaļām eglēm. Melleņu mētrās mirdzēja tūkstošiem smalku, rasas izrotātu zirnekļa pavedienu. Zem kājām kraukšķēja apsalušas sūnas. No koka uz koku viņiem sekoja ziņkārīgs ķildīgu žagatu pāris. Lācis droši vien bija kaut kur tālu.

Par nelaimi, Torakam to visu nenācās baudīt ilgi. Iestājoties dienai, Vilks izbiedēja teteru ģimeni, kas, neapmierināti buldui-ēdama, uzšāvās debesīs. Putni lidoja ātri un atradās tieši pretim saulei, tāpēc Toraks nemaz necentās nomērķēt, jo zināja, ka netrāpīs. Viņam par pārsteigumu, Rena ielika lokā bultu un izšāva, un teteris nobūkšķēja sūnās.

Torakam pavērās mute.

-    Kā tev tas izdevās?

Rena piesarka.

-    Nu… Es daudz vingrinājos.

-   Bet es nekad neesmu redzējis, ka var tik trāpīgi šaut. Vai savā ģintī tu esi vislabākā?

Meitene izskatījās samulsusi.

-   Vai kāds ir par tevi vēl labāks? Toraks jautāja.

-    Nu… Patiesību sakot, nav.

Joprojām samulsusi, viņa aizbrida pa melleņu mētrām, lai paņemtu putnu.

-   Re! meitene apveltīja Toraku ar platu smaidu, kas atklāja asus zobiņus. Vai atceries savu solījumu? Tagad tev jāiet atpakaļ un jāatpūšas.

Toraks paņēma putnu. Ja viņš zinātu, ka Rena ir tik laba loka šāvēja, droši vien nebūtu to solījis.

Kad Rena atgriezās pie alas, abi sarīkoja dzīres. No pusaugu pūces ūjināšanas bija noprotams, ka lācis ir tālu projām, un Rena sprieda, ka viņi ir nonākuši pietiekami tālu austrumos, lai būtu izbēguši no Kraukļiem. Turklāt viņiem bija nepieciešams silts ēdiens.

Meitene ietina divus nelielus medījuma gabalus dadža lapās un atstāja tos ģinšu aizbildņiem, bet Toraks pa tam lāgam pārvietoja ugunskuru tuvāk alas ieejai, jo nākamo nakti bija nolēmis pārlaist svaigā gaisā. Līdz pusei piepildījis Rēnas ādas katliņu ar ūdeni, puisis to pakarināja blakus ugunskuram, bet pēc tam, izmantodams žuburainu zaru, iecēla tajā līdz sarkankvēlei nokaitētus akmeņus, kuriem pievienoja noplūkto un sadalīto putnu. Drīz vien viņš maisīja smaržīgu sautējumu, kas bija bagātināts ar meža ķiplokiem un gardām sēnēm.

Lielāko daļu gaļas, mazliet atstājuši brokastīm, viņi apēda, bet buljonā iemērca uz oglēm ceptas pieneņu saknes. Pēc tam nāca kārta brīnišķam mikslim, kuru Rena sajauca no vēlīnām brūklenēm, lazdu riekstiem un dažiem dižskābarža augļiem, kurus viņi iepriekš bija apdedzinājuši un izlobījuši, lai tiktu pie mazajiem, sātīgajiem kodoliem.

Toraks pielocīja vēderu tā, ka šķita nemūžam vairs negribēsies ēst. Puisis apmetās pie uguns, lai aizlāpītu stulpiņu, kurā bija iekampušies slēpņļauži. Rena apsēdās gabaliņu tālāk un kārtoja bultu spārniņus, bet Vilks, ātri ticis galā ar gaļas gabalu, kuru Toraks bija tam pietaupījis, laizīdams ķepas, apgūlās starp viņiem.

Kādu brīdi valdīja biedrisks klusums, un Toraks jutās apmierināts un zināmā mērā pat pilns jaunu cerību. Galu galā viņš bija atradis Nanuakas pirmo sastāvdaļu. Tas jau bija ko vērts.

Pēkšņi Vilks pielēca kājās un izgaisa tumsā. Pēc īsa brīža viņš atgriezās un, riņķodams ap ugunskuru, sāka ņurdēt un smilkstēt.

-    Kas noticis? Rena čukstēja.

Arī Toraks bija kājās un vēroja Vilku. Zēns purināja galvu.

-    Netieku gudrs. «Medījuma smaka. Vecs medījums. Kusties!» Kaut kas tādā garā.

Abi lūkojās tumsā.

-    Mums nevajadzēja kurināt uguni, Rena teica.

-    Tagad jau ir par vēlu, sacīja Toraks.

Vilks mitējās smilkstēt un, purnu pacēlis, skatījās debesīs.

Ari Toraks palūkojās uz augšu, un pēdējās viņa labā noskaņojuma paliekas izgaisa. Austrumu pusē no tālienes, no tumsības, kur vīdēja Augstie kalni, lejup uz viņiem vērās Lielā Sumbra sarkanā acs. To ne ar ko nav iespējams sajaukt: draudīgs sarkanums, kas neganti pulsē. Toraks nespēja no tā novērst acu. Viņš juta tā varu, kas sūtīja spēku lācim un izsūca viņa paša cerības, ticību un izlēmību.

-    Ko gan mēs varam iespēt pret lāci? viņš jautāja. Es patiešām runāju nopietni ko mēs varam uzsākt?

-   Nezinu, Rena atbildēja.

-    Kā mēs atradīsim Nanuakas abas pārējās daļas? «Visvecākais ir akmens zobs. Visaukstākā ir pēdējā gaisma.» Nav pat saprotams, ko tas nozīmē.

Meitene neatbildēja.

Visbeidzot Toraks novērsa skatienu no debesīm un apsēdās pie ugunskura. Šķita, ka sarkanā acs viņu vēro pat no gailošajām oglēm.

Rena zēnam aiz muguras sarosījās.

-    Skat, Torak, kur Pirmais Koks!

Viņš pacēla galvu.

Acs bija izgaisusi. Tās vietā debesis piepildīja mierīga, zaigojoša, zaļa lāsma. Nedzirdamā vējā plandīja plašs gaismas vāls, kas izzuda, bet vietā nāca mirgojoši gaišzaļi viļņi, kuri ņirbēja starp zvaigznēm. Pirmais Koks izpleta zarus pa visu debess jumu un lēja savu brīnumaino gaismu pār Mežu.

Toraks ar paceltu galvai skatījās, un atdzima cerību stariņš. Saltās naktīs, kamēr tētis teica stāstu par Sākumu, zēnam allaž bija paticis vērot Pirmo Koku. Pirmais Koks nozīmē panākumus medībās; varbūt tas atnesīs veiksmi arī tagad?

-    Šķiet, ka šī ir laba zīme, Rena sacīja, it kā būtu izdzirdējusi viņa domas. Es labu brīdi prātoju. Vai tas, ka tu atradi Nanuaku, patiešām bija tikai laimīgs gadījums? Kāpēc tu upē iekriti tieši tur, kur tā gulēja? Man šķiet, tā nebija nejaušība. Domāju tev tā bija jāatrod.

Puisis uzmeta viņai jautājošu skatienu.

-   Varbūt, Rena turpināja, Nanuaka tavā ceļā tika nolikta un tavā ziņā bija izlemt, kā rīkoties. Kad tu to upes dibenā pamanīji, varēji nospriest, ka nirt dziļāk ir pārāk bīstami. Taču tu nenobijies. Lai to sadabūtu, tu nežēloji dzīvību. Varbūt… tā bija daļa no pārbaudījuma?

Šī bija patīkama doma, kura ļāva Torakam justies mazliet labāk. Raudzīdamies Pirmā Koka mierīgajos, zaļajos zaros, viņš iegrima miegā, bet Vilks izsteidzās no alas un pazuda savās neizdibināmajās gaitās.

Vilks, atstājis midzeni, lēkšoja augšup pa nogāzi ielejas malā, lai ieelpotu vēja nesto smārdu: spēcīgu iepuvuša medījuma smaku, kas atgādināja maitu maitu, kura kustējās.

Skriedams viņš juta, ka ķepu spilventiņi kļuvuši izturīgāki; viņa locekļi veidojās spēcīgāki ar katru nakti. Vilkam patika skriet, un viņš vēlējās, lai arī Slaikais Bezastainis šad tad izvingrinātu kājas. Taču laiku pa laikam barabrālis bija briesmīgi kusls.

Kamēr Vilks tuvojās korei, viņš dzirdēja, kā dun dārdošais ūdens un kā nākamajā ielejā šņakarējas zaķis. Priekšā bija redzama spožā-baltā-acs un tās daudzie mazie kucēni. Viss bija, kā nākas. Izņemot šo smaku.

Nonācis uz kores, Vilks pacēla degunu, ieelpoja smaržu pilno vēju un sliktais smārds jau atkal bija klāt: maita bija netālu un nāca vēl tuvāk. Atgriezies ielejā, Vilks drīz vien to ieraudzīja šo dīvaino, nelāgo būtni, kas oda pēc puvekļiem.

Viņš pievirzījās tuvāk, lai tumsā labāk redzētu, bet uzmanījās, lai radījums viņu nepamanītu. Par brīnumu, izrādījās, ka tas nemaz nav ilgi nostāvējies medījums. Tam bija nagi, tas elpoja, kustējās jocīgā, šļūkājošā gaitā, pie sevis ņurdēja un slienājās.

Visvairāk Vilku izbrīnīja tas, ka viņš nespēja saprast, ko radījums jūt. Tā prāts šķita salauzīts sagrauzts kā veci kauli. Nekad agrāk Vilks kaut ko tādu nebija pieredzējis.

Viņš vēroja, kā tas virzās pa nogāzi uz migas pusi, kur gulēja bezastaini. Tas zagās tuvāk…

Kolīdz Vilks gribēja uzbrukt, briesmonis noskurinājās un aizšļūca projām. Taču radījuma samezgloto domu mudžeklī Vilks samanīja, ka tas atgriezīsies.

ASTOŅPADSMITĀ NODALA

M igla pielavījās kā zaglis naktī.

Kad Toraks stīvs izlīda no guļammaisa, ieleja zem viņiem bija izgaisusi. Pasaules Gara elpa to bija aprijusi pavisam.

Puisis nožāvājās. Vilks viņu naktī bija bieži modinājis, uzbudināti ņurdēdams: «Nāves smaka uzmanies!»

Taču no tā nebija nekādas jēgas. Ik reizi, kad Toraks cēlās un gāja skatīties, viņš saoda vienīgi maitas smaku un iemantoja nepatīkamu sajūtu, ka viņu kāds novēro.

-    Varbūt viņam vienkārši nepatīk migla? Rena uztraukti minēja, saritinādama guļammaisu. Vismaz man tā nepatīk. Miglā viss izskatās savādi.

-    Nedomāju gan, skatīdamies, kā Vilks ošņā gaisu, teica Toraks.

-    Nu, kas tad vēl šim varētu būt vainas?

-    Nezinu. Šķiet, ka tuvumā kāds ir. Tas nav lācis. Un tie nav arī Kraukļi. Kaut kas cits.

-    Ko tu ar to gribi sacīt? 144

-    Teicu jau, ka nezinu. Taču mums jāuzmanās.

Toraks domīgi piemeta ugunskurā malku, lai uzsildītu

sautējumu, kuru viņi iepriekšējā dienā nebija apēduši.

Rena, bažīgi saraukusi pieri, pārskaitīja bultas.

-    Par abiem divdesmit. Krietni par maz. Vai proti skaldīt kramu?

Zēns papurināja galvu.

-    Manas rokas vēl nav gana stipras. Tētis gatavojās to iemācīt nākamajā vasarā. Un kā ar tevi?

-    Tāpat. Mums jābūt taupīgiem. Nav zināms, cik tālu ir Kalns. Un mums vajadzēs gaļu.

-   Varbūt šodien mēs kaut ko varētu noķert slazdos?

-    Šādā miglā?

Viņai bija taisnība. Migla bija tik bieza, ka viņi nespēja saskatīt Vilku piecu soļu attālumā. Ģintīs tādu mēdz dēvēt par «aukstumdūmiem»: tā ir ledaina elpa, kas ziemas sākumā atplūst no Augstajiem kalniem, Mežā nosaldē ogas un visiem maziem kustonīšiem liek slēpties alās.

Vilks veda viņus pa sumbru taku, kas vijās augšup pa ielejas ziemeļu malu; viņi nosaluši rāpās caur ērgļpapardēm, kuras vizēja ledus kristāliņos. Migla slāpēja skaņas un neļāva noteikt attālumu. Satraucoši pēkšņi priekšā laiku pa laikam iznira koki. Reiz, domādami, ka tas ir ziemeļbriedis, viņi sašāva koka bluķi. Nācās pamatīgi pacīnīties, lai izvilktu no tā bultas, kuras nedrīkstēja atļauties zaudēt. Divreiz Torakam šķita, ka paaugā pavīd kāds apveids, taču, kad viņš aizskrēja paskatīties, izrādījās, ka tur nekā nav.

Lai nonāktu līdz korei, bija vajadzīgs viss rīta cēliens, bet visa pēcpusdiena pagāja, iekams viņi norāpās nākamajā ielejā, kur kluss priežu mežs sargāja snaudošu upi.

-   Vai esi ievērojis, Rena jautāja, kad viņi pēc trūcīgām vakariņām sēdēja saspiedušies steigā uzslietā būdā, ka pa šo laiku mēs neesam manījuši nevienu ziemeļbriedi? Šajā gadalaikā tiem jābūt visur.

-    Es arī par to domāju, Toraks atbildēja.

Tāpat kā Rena, viņš zināja, ka sniegputeņi, kas trako kalnos, dzen ganāmpulkus uz Mežu, kur brieži tiek pie sūnām un sēnēm. Dažreiz sēņu ir tik daudz, ka ziemeļbrieži pārtiek vienīgi no tām.

-   Ko gan darīs ģintis, ja neatgriezīsies ziemeļbrieži? meitene prātoja.

Toraks neatbildēja. Ziemeļbrieži nozīmēja izdzīvošanu: gaļu, mītnes un apģērbu.

Viņš gudroja, kā lai pats tiek pie ziemas kārtas. Rena izrādījās tālredzīga un no Kraukļu nometnes bija paņēmusi līdzi savu silto apģērbu, taču Toraka ietērpu viņai nebija izdevies aiznest. Viss, kas puisim šobrīd mugurā, bija šūdināts no stirnu buka ādas, kas ne tuvu nesildīja tik labi kā pūkains kamzolis un stulpiņi, kādus viņi ar tēvu mēdza darināt katru rudeni.

Pat ja viņiem izdotos kaut ko nomedīt, šūt apģērbu nebūtu laika. Lielā Sumbra acs aiz miglas vāliem rāpās arvien augstāk debesīs.

Toraks aizvēra acis, lai tiktu vaļā no drūmajām domām, un visbeidzot ieslīga caurā miegā. Taču ik reizi, naktī pamodies, viņš saoda dīvainu maitas smaku.

Rīts uzausa vēl aukstāks un miglaināks nekā iepriekšējais, un pat Vilks, kas viņus veda augšup gar upi, izskatījās nomākts.

Viņi atrada ozolu, kas līdzīgi laipai bija nogāzies pāri upei, un četrrāpus pārtrausās tai pāri. Drīz vien taka sazarojās. Pa kreisi tā veda uz ieleju, kur slējās dūmakains dižskābaržu mežs, pa labi pazuda augšup drēgnā tērces gultnē, kuras stāvās malas bija nokaisītas ar neviesmīlīgiem, sūnām apaugušiem akmens bluķiem.

Viņiem par vilšanos, Vilks pagriezās pa labi.

-   Tas nav pareizi! Rena iesaucās. Kalns ir ziemeļos! Kāpēc viņš mūždien mūs ved uz austrumiem?

Toraks papurināja galvu.

-   Man arī šķiet, ka tas ir nepareizi. Taču viņš izskatās pārliecināts.

Rena nosprauslājās. Bija acīm redzams, ka viņa ar Toraku nav vienisprātis.

Skatīdamies, kā Vilks pacietīgi gaida, puisis sajuta vainas apziņu. Vilcēnam nebija pat četru mēnešu. Šādā vecumā tam vajadzētu rotaļāties midzeņa tuvumā, nevis blandīties pa kalniem.

-    Man šķiet, zēns sacīja, mums vajadzētu viņam uzticēties.

-    Mm, Rena nomurmināja.

Uzmetuši saiņus smeldzošajos plecos, abi devās iekšā gravā, pa kuru plūda strauts. Viņi nebija nogājuši pat desmit soļus, kad kļuva skaidrs, ka tā pretojas. Smuidras egles ar izplestiem zariem viņus gaiņāja atpakaļ. Acu priekšā sašķīda krītošs akmens bluķis; cits noripoja uz takas tieši Rēnai aiz muguras. Puvuma smaka pastiprinājās. Bet, ja tā nāca no pamesta medījuma, tad šķita ļoti dīvaini, ka nekur nebija manāmi kraukļi.

Migla sabiezēja tā, ka redzamība tik tikko sniedzās tālāk par diviem soļiem. Viss, ko viņi dzirdēja, bija miglas lāsošana no ērgļpapardēm un strauta burzguļošana, tam plūstot starp zālainajiem krastiem. Torakam miglā sāka rādīties lāča ēnas. Viņš raudzīja, vai Vilks nedos kādu brīdinājuma zīmi, taču tas bez baiļu smagi virzījās uz priekšu.

Ap pusdienlaiku kā tiem šķita viņi apstājās atvilkt elpu. Vilks elsdams nogāzās gar zemi, un Rena nometa no pleciem saini. Viņai bija nogurusi seja un slapji mati.

-   Es nupat redzēju dažas niedres. Nopīšu seV cepuri,

- vina teica.

Pakārusi lokus un bultu makus zarā, meitene aizsteberēja caur papardēm. Vilks ar grūtībām pieslējās kājās un viņai sekoja.

Toraks notupās pie urgas, lai piepildītu dzeramtraukus. Tūlīt pat viņš aiz muguras izdzirdēja Renu nākam atpakaļ.

-   Ātri gan, viņš teica.

-   Ārā! aiz muguras kāds ieaurojās. Ārā no Klejotāja ielejas, vai arī Klejotājs pārgriezīs rīkli!

Toraks pagriezās un ieraudzīja, ka, izslējies virs viņa, lejup raugās neticami pretīgs vīrs ar nazi rokā.

Mirklī zēns ievēroja derdzīgu seju tik raupju kā koka miza; varen garas matu lēkšķes, kas bija savēlušās no netīrumiem; sasmirdušu apmetni, pītu no glumām, dzeltenām niedrēm. Beidzot kļuva skaidrs, no kurienes nāk maitas smaka, jo cilvēkam uz krūtīm karājās mīksts, iepuvis balodis.

Patiesībā izskatījās, ka viņš pūst pats sākot ar tukšo, pūžņojošo acs dobumu un beidzot ar bezzobainajām, melnajām smaganām un sašķaidīto degunu, no kura karājās zaļgandzeltens puņķis.

-   Ārā! tas bauroja, vicinādams zaļu slāņakmens nazi. To saka Nariks un Klejotājs!

Toraks veicīgi piespieda abas plaukstas pie sirds par draudzības zīmi.

-    Lūdzu, mēs nākam kā draugi. Mēs nenodarīsim ļaunu…

-    Bet jūs jau esat pastrādājuši nelietību! vīrs nemitējās klaigāt. Atveduši ļaunumu uz skaisto ieleju! Visu nakti Klejotājs vēro! Visu nakti viņš vēro, ka šie atveduši ļaunumu uz viņa ieleju!

-    Kādu ļaunumu? Toraks izmisis jautāja. Mēs tā negribējām!

Sakustējās ērgļpapardes, un puisim līdzās parādījās Vilks. Zēns piespieda kucēnu pie sāniem un juta, kā dauzās mazā sirds.

Svešinieks to nemanīja. Tas bija sadzirdējis, ka viņam aiz muguras tuvojas Rena.

-    Pielavies, ja? viņš šņāca, spēji pagriezies, vicinādams nazi meičai pie deguna.

Rena kāpās atpakaļ, taču tas briesmīgo cilvēku padarīja vēl niknāku.

-   Vai šī grib, lai es tos iemetu ūdenī? viņš iekliedzās un, paķēris no zara lokus un bultu makus, turēja tos virs strauta. Vai viņa grib redzēt, kā aizpeld šīs glītās bultas un spīdīgie loki?

No šausmām mēma, Rena purināja galvu.

-    Tad žigli metiet zemē nažus un cirvjus, vai arī viss nonāks ūdenī!

Abi saprata, ka nav izvēles, tāpēc nosvieda atlikušos ieročus pie kājām uzbrucējam, kurš tos nekavējoties pabāza zem apmetņa.

-   Ko tu no mums gribi? jautāja Toraks, kuram sirds nu pukstēja tikpat strauji kā Vilkam.

-   Vācieties! vīrs ierēcās. Es to jau teicu! Arī Nariks teica! Un Narika dusmas ir briesmīgas!

Gan Rena, gan Toraks skatījās apkārt, gribēdami ieraudzīt Nariku, lai kas tas būtu, bet redzēja vienīgi miklus kokus un miglas vālus.

-   Mēs ejam projām, Rena sacīja, skatīdamās uz savu loku milzīgajā ķetnā.

-    Tikai ne pa ieleju! Pa turieni! vecis norādīja uz strauta gultnes pusi.

-   Bet… mēs tur netiksim augšā, Rena centās iebilst. Grava ir pārāk krauja…

-    Nu gan vairs nekādu joku! Klejotājs iebrēcās un iesvieda bultu maku strautā.

Meitene iespiedzās un lēca tam pakaļ, taču Toraks paspēja sagrābt viņu aiz rokas.

-    Par vēlu, viņš teica. Tas ir pagalam.

Strautiņš izrādījās dziļāks un straujāks, nekā izskatījās. Viņas mīļotais bultu maks bija izgaisis.

Rena pagriezās pret Klejotāju.

-    Mēs būtu rīkojušies, kā tu liki! Tev nevajadzēja tā darīt!

-    Ak jā, viņš izdarīja gan, Klejotājs sacīja, un viņa lūpas atšiepās bezzobainā, platā smaidā. Tagad zināsiet, ka viņš runā nopietni!

-   Nāc, Rena, iesim! Toraks mudināja. Nekaitināsim vinu.

Meitene pārskaitusies pacēla savas mantas.

Ja līdz šim ceļš šķita grūts, tad tagad bija vēl sliktāk. Klejotājs platiem soļiem gāja abiem aiz muguras un piespieda viņus gandrīz vai tupus rāpus skriet pa akmeņaino aļņu taku. Rena ar pārakmeņojušos seju virzījās pa priekšu un sēroja par bultu maku. Vilks drīz vien sāka atpalikt.

Toraks pagriezās, lai draugam palīdzētu, taču Klejotājs ar nazi pāršķēla gaisu par pirksta tiesu no puiša vaiga.

-   Uz priekšu!

-   Es tikai gribēju palīdzēt…

-   Uz priekšu!

Iejaucās Rena:

-    Tu esi no Ūdru ģints, vai ne? Es pazīstu tavus tetovējumus.

Klejotājs uz viņu paglūnēja.

Toraks izmantoja izdevību un pacēla pārgurušo vilcēnu.

-   Bija no Ūdru ģints, nomurmināja Klejotājs un izstiepa kaklu, kura aprepējušajā ādā bija ietetovētas divas viļņotas, zilganzaļas līnijas.

-    Kāpēc tu viņus pameti? jautāja Rena, kura, šķiet, ar milzu piepūli centās aizmirst par bultu maku un sadraudzēties ar mežonīgo vīru, lai tikai tas viņus atstātu dzīvus.

-   Viņš nepameta, Klejotājs teica. Ūdri šo padzina.

Noplēsis balodim spārnu, viņš, bagātīgi siekalodamies,

sāka to zīžļāt ar bezzobainajām smaganām.

Toraks sagrīļojās. Rena kļuva zaļgana.

-    Klejotājs taisīja žebērkļiem uzgaļus, viņš teica ar pilnu smakojošo muti, un krams aizlidoja un trāpīja viņam galvā.

Vīrs, abus apšļakstīdams ar slienām, izgrūda kaut ko līdzīgu smiekliem.

-   Pušums bija dikti slikts, to sašuva, bet tas neko nelīdzēja. Beigās acs paukšķēdama izkrita ārā un to apēda krauklis. Ha! Kraukļiem garšo acis.

Klejotājs savieba seju un ar dūri iesita sev pa pieri.

-   Ai, bet tās sāpes, tās sāpes! Visas balsis gaudo, un dvēseles kaujas viņam galvā! Tāpēc Ūdri viņu padzina.

Rena norija siekalas.

-   Arī manā ģintī kāds cilvēks zaudēja aci līdzīgā veidā, viņa teica. Mana ģints ar Ūdriem ir draugos. Mēs… mēs negribam neko ļaunu.

-   Varbūt, Klejotājs sacīja, no mutes izņemdams kaulu un rūpīgi noglabādams to azotē. Taču jūs visu laiku vadājat to līdzi.

Pēkšņi viņš apstājās un sāka pētīt gravas malas.

-   Bet Klejotājs bija aizmirsis. Nariks prasīja riekstus! Kur palikušas visas tās lazdas?

Toraks satvēra Vilku ciešāk.

-   Kas tas par ļaunumu, kuru mēs it kā vadājam līdzi? viņš jautāja. Vai tev šķiet…

-   Jūs zināt, kas viņam šķiet, Klejotājs atcirta. Lācis, dēmoniskais lācis. Un Klejotājs viņam tika teicis, lai to netaisa!

Toraks apstājās.

-    Kam tika teicis? Kroplajam klaidonim? Tam, kurš radīja lāci?

Viegls naža dūriens dibenā puisim atgādināja, ka jāturpina soļot.

-   Jā, kroplim, protams! Gudrinieks vienmēr ķer dēmonus, lai tie viņam klausītu. Bet Vilku zēns par dēmoniem neko nezina, vai ne? Šis pat nezina, kas tie tādi ir! Ak, Klejotājs labprāt to izstāstīs!

Rena izskatījās pārsteigta. Toraks vairījās no viņas skatiena.

-   Klejotājs par tiem zina visu, pusjukušais vīrs turpināja, joprojām pētīdams kraujas, vai neieraudzīs kādu lazdu. Ak jā. Viņš pats bija gudrs, pirms viņam iedzēla krams. Viņš zināja ja tu nomirsti un pazaudē paša dvēseli, tad kļūsti par spoku un aizmirsti, kas esi. Klejotājam vienmēr bijis žēl spoku. Bet, ja tu pazaudē ģints dvēseli, tad no tevis paliek pāri dēmons.

Viņš paliecās uz priekšu un apdvesa Toraku ar smirdīgu elpu.

-    Padomā par to, Vilku zēn! Bez ģints dvēseles tu būsi dēmons. Tev paliek Nanuakas rupjais spēks, bet nav ģints piederības izjūtas, kas to savaldītu; paliek vienīgi niknums, ka tev kaut kas nolaupīts. Tāpēc dēmoni ienīst visas dzīvās būtnes.

Toraks zināja, ka Klejotājs saka taisnību. Viņš šo naidu bija skatījis pats savām acīm. Tas bija nogalinājis vina tēvu.

-    Kas ir tas kroplis? zēns aizsmakušā balsī jautāja. Tas, kurš dēmonu ieslodzīja lācī. Kā viņu sauc?

-    Ak, Klejotājs teica, pamādams Torakam, ka laiks sākt kustēties, viņš bija tik gudrs, tik viltīgs. Sākumā šim pietika ar sīkiem mošķiem ložņām un lēkšotājiem. Bet tie nebija gana stipri, gribējās ko vairāk. Tad viņš pasauca kampējus un medītājus. Vēl par maz.

Vīrs plati pasmaidīja, apveltīdams puisi ar vēl vienu smirdīgas elpas vilni.

-   Visbeidzot, Klejotājs čukstēja, viņš izsauca pirmelementu.

Rena noelsās.

Toraks apmulsa.

-    Kas tas tāds?

Klejotājs iesmējās.

-    Bet šī zina! Kraukļu meiča zina!

Zēns ieskatījās Rēnai acīs. Tās bija satumsušas.

-   Jo stiprākas dvēseles, jo stiprāks dēmons, meitene aplaizīja lūpas. Pirmelements atbrīvojas, ja aiziet bojā kaut kas varens, piemēram, ledus upe vai ūdenskritums, un izklīst tā dvēseles. Pirmelements ir visstiprākais dēmons.

Vilks izlocījās Torakam no rokām un pazuda papardēs. «Pirmelements,» puisis apstulbis nodomāja.

No šīm runām par dēmoniem Klejotājs no jauna galīgi sadrūma.

-   Ak, kā tie ienīst dzīvos! viņš gāzelēdamies vaimanāja. Pārāk spilgtas, pārāk košas ir visas šīs spožās, starojošās dvēseles! Sāp! Sāp! Tā ir jūsu vaina, Vilku zēn un Kraukļu meitene! Jūs atvedāt to uz Klejotāja skaisto ieleju!

-   Bet mēs no tavas ielejas esam jau gandrīz tikuši ārā, Rena sacīja.

-    Jā, skaties! Toraks piebilda. Esam jau gandrīz uz kores…

Taču Klejotāju nomierināt nebija iespējams.

-   Kāpēc jūs tā darījāt? viņš kliedza. Kāpēc? Klejotājs jums neko ļaunu nav nodarījis!

Draudīgi vicinādams virs galvas abus lokus, viņš satvēra tos ar abām rokām, it kā gatavotos lauzt uz pusēm.

Rēnai tas bija par daudz.

-   Neiedrošinies! viņa iebļāvās. Nemēģini darīt pāri manam lokam!

-   Atpakaļ! ieaurojās Klejotājs. Vai arī es tos salauzīšu kā skalus!

-   Noliec! Rena iespiedzās un lēca viņam virsū, veltīgi cenzdamās aizsniegt loku.

Torakam vajadzēja rīkoties ātri. Viņš žigli atvēra pārtikas kuli un iebāza tajā roku.

-    Rieksti! puisis iesaucās un atvēra dūri. Lazdu rieksti Narikam!

Šie vārdi tūlīt pat iedarbojās.

-   Rieksti, Klejotājs nomurmināja.

Nometis uz akmeņiem abus lokus, viņš pagrāba no Toraka riekstus un notupās. Pēc tam viņš no azotes izvilka akmeni un sāka tos dauzīt.

-   Hm, skaisti un garšīgi, Nariks būs priecīgs.

Rena klusītēm pievāca lokus un noslaucīja no tiem mitrumu. Meitene sniedza Torakam viņa loku, taču zēns to neņēma. Viņš lūkojās uz akmeni, kuru Klejotājs izmantoja par riekstu dauzāmo.

-   Kas ir Nariks? Toraks jautāja, lai liktu vecūksnim runāt un varētu pievirzīties tuvāk. Tavs draugs? Kur viņš ir?

-    Klejotājs viņu redz gluži labi, tas burkšķēja. Bet Vilku zēns ne? Kaut kas noticis ar acīm?

Iebāzis roku azotē, viņš izvilka noplukušu, brūnu peli. Tā bija satvērusi priekšķepās pusi rieksta un, saīgusi par traucējumu, raudzījās augšup.

Toraks blisināja acis. Pele nošķaudījās un turpināja maltīti.

Klejotājs ar netīru pirkstu maigi glāstīja peles mazo, sakumpušo muguriņu.

-   Ak, tas ir Klejotāja mīļumiņš.

Akmens gulēja, nomests zemē. Tas bija apmēram Toraka plaukstas lielumā: ass, izliekts nags, pagatavots no spīdīgas, melnas klints atlūzas.

Ja ir sastopams akmens nags, varbūt varētu atrasties arī akmens zobs? Puisis uzmeta skatienu Rēnai. Arī viņa to bija pamanījusi. Un no meitenes sejas izteiksmes bija noprotams, ka viņa domā par to pašu. «Visvecākais ir akmens zobs.» Nanuakas otrā dala.

-    Šis akmens, Toraks piesardzīgi iesāka savu sakāmo. Vai Klejotājs man nepateiktu, kur viņš to ņēmis?

Vīrs, no peles glaudīšanas apreibis, pacēla galvu. Viņa seja noraustījās.

-    Akmens mutē, viņš teica. Senos laikos, sliktos laikos. Ūdri Klejotāju ir patriekuši, bet viņš vēl nav atradis savu jauko ieleju. Viņš slēpjas.

Toraks un Rena no jauna saskatījās. Vai viņi neizraisīs vēl vienu dusmu izvirdumu?

-    Tai akmens būtnei, puisis turpināja, vai tai ir akmens zobi mutē?

-   Kā tad, Klejotājs noņurdēja. Kā citādi tā varētu ēst?

-    Kur mēs tos varētu dabūt? Rena vaicāja.

-    Klejotājs jau teical Akmens mutē!

-   Un kur ir būtne ar akmens muti?

Pēkšņi Klejotāja seja kļuva lēnprātīga un viņš izskatījās ļoti noguris.

-   Slikta vieta, viņš čukstēja. Ļoti slikta. Slepkavīgā zeme rīšus norij. Visur glūnētāji. Tie tevi redz, bet tu viņus ne. Līdz ir par vēlu.

-    Pastāsti mums, kā to atrast, Toraks mudināja.

DEVIŅPADSMITĀ NODALA

-Kā gan uz pasaules var būt akmens radījums? Rena dusmīgi prasīja. Zaudējusi savu bultu maku, viņa nemitīgi bija sliktā omā.

-    Nezinu, Toraks jau desmito reizi atbildēja.

-    Un kas tas varētu būt? Mežakuilis? Lūsis? Mums vajadzēja pajautāt.

-   Viņš droši vien nebūtu teicis.

»

Rena iespieda rokas gurnos un purināja galvu.

-   Esam izdarījuši visu, kā viņš teica. Esam gājuši veselas divas dienas. Šķērsojām trīs ielejas. Gājām gar upi, kuru viņš pieminēja. Un nekā. Man šķiet, šis vienkārši gribēja tikt no mums vaļā.

Tāda pati doma bija uzmākusies arī Torakam, taču viņš negribēja to pieņemt. Migla ne mirkli nebija izklīdusi jau divas dienas. Tas šķita savādi. Šajā vietā viss likās dīvains.

Pēc nelielas pierunāšanas Klejotājs bija viņiem atdevis arī pārējos ieročus un izstāstījis ceļu. Klausīdami tā norādījumiem, viņi pameta upes krastu «akmeņaina, pelēka kalna pakājē» un rāpās pa taku, kas līkumoja uz virsotni. Apkārt valdīja nemīlīga, pat draudīga noskaņa. Miglā vīdēja nīkulīgi bērziņi. Šur un tur vējš bija aizpūtis augsni un skatienam pavērās kailas, spīdīgas klintis. Vienīgās skaņas radīja dzenis, kas, kaldams kā ar āmuru, gaiņāja projām atnācējus.

-    Šis negrib, ka mēs te klīstam, Rena ieminējās. Varbūt esam aizgājuši pa nepareizu ceļu?

-   Ja tā būtu, Vilks liktu par to manīt.

Rena izskatījās domīga.

-    Vai tu joprojām tam tici?

-    Jā, Toraks atbildēja. Ticu. Galu galā, ja viņš mūs nebūtu atvedis uz Klejotāja ieleju, mēs nebūtu ieraudzījuši akmens nagu un neko nebūtu uzzinājuši par akmens zobu.

-   Varbūt. Taču man vēl aizvien šķiet, ka esam nonākuši ļoti tālu austrumos. Mēs esam pārāk tuvu Augstajiem kalniem.

-    Kā tu zini, ja desmit soļu attālumā nekas nav redzams?

-    Es jūtu. Šis stindzinošais gaiss. Tas nāk no ledus upes.

Toraks apstājās un vērās meitenē.

-    No kādas ledus upes?

-    No tās, kura atrodas kalnu pakājē.

Puisis sakoda zobus. Viņam bija apnicis būt par nejēgu.

Abi klusēdami rāpās augstāk, un drīz pat dzenis bija palicis tālu lejā. Torakam briesmīgi nepatika troksnis, kuru viņi sacēla: paša mugursomas čīkstoņa, oļu graboņa, Rēnai kārpoties uz augšu. Viņš juta, ka klintis klausās un līkie koki brīdina, lai viņi tālāk neiet.

Pēkšņi Rena pagriezās un dipināja lejup pie Toraka.

-    Mēs esam pārpratuši, viņa, nobijusies un acis iepletusi, elsa.

-    Ko tu ar to gribi teikt?

-    Klejotājs nekādu akmens būtni neminēja. Mēs paši to izdomājām. Viņš stāstīja tikai par akmens muti!

Sagrābusi puisi aiz rokas, viņa vilka to kalnup.

Zeme izlīdzinājās, un taka beidzās. Toraks apstājās virpuļojošajos miglas vālos kā zemē iemiets. Kad zēns saprata, kas atrodas priekšā, viņu pārņēma bailes.

Virs viņiem kā pelēks negaisa mākonis slējās klints siena. Tās pakājē, vientuļas īves sargāta, kā neskanīgā kliedzienā pavērta akmens mute, vīdēja tumša ala.

-    Mēs nedrīkstam iet tur iekšā, Rena teica.

-    Mums… man tas jādara, sacīja Toraks. Šī ir akmens mute, par kuru runāja Klejotājs. Šeit viņš atrada akmens nagu. Varbūt, ka es te atradīšu arī akmens zobu.

Patiesībā ala izrādījās mazāka, nekā viņam sākumā bija licies: tumšs pusaplis, ne augstāks par Toraka plecu. Zēns uzlika roku uz ieejas malas un pieliecās, lai ielūkotos iekšā.

-    Uzmanies! Rena brīdināja.

Alas grīda krauji gāja uz leju. No iekšienes nāca aukstums: kodīga gaisa plūsma kā kāda aizvēsturiska, sauli neredzējuša dzīvnieka elpa.

«Slikta vieta,» bija teicis Klejotājs. «Ļoti slikta. Slepkavīga zeme rīšus norij. Visur glūnētāji.»

-    Nekustini roku! sacīja Rena, kura stāvēja blakus Torakam.

Pametis skatienu uz augšu, viņš pārsteigts pamanīja, ka pirksti atrodas par mata tiesu no lielas plaukstas, kas neveikli un dziļi iekalta akmenī. Toraks atrāva roku no klints.

-   Tas ir brīdinājums, Rena čukstēja. Vai redzi tās trīs svēdras virs vidējā pirksta? Tās ir spēka līnijas, lai atbaidītu ļaunumu.

Viņa pieliecās tuvāk.

-   Tā ir veca. Ļoti veca. Mēs nedrīkstam iet iekšā. Tur apakšā kaut kas slēpjas.

-    Kas? Toraks jautāja. Kas gan tur slēpjas?

Rena papurināja galvu.

-   Es nezinu. Varbūt tur ir durvis uz citpasauli. Katrā ziņā tas ir kaut kas slikts, jo kādam nācies iekalt šo plaukstu.

Zēns apdomājās.

-   Šķiet, ka man nav izvēles. Es došos iekšā. Tu paliec šeit.

-    Nē! Ja iesi tu, es tev sekošu.

-   Vilks nevar nākt kopā ar mani, viņš nepārdzīvos šo smaku. Paliec šeit kopā ar viņu. Ja būs vajadzīga palīdzība, es saukšu.

Abi kādu brīdi strīdējās, taču Toraks kļuva aizvien pārliecinātāks, ka viņam taisnība.

Viņš nolika zem īves loku un bultu maku un blakus ieročiem somu, guļammaisu, dzeramtrauku un arī cirvi, kuru nokabināja no jostas. Tumsā varētu noderēt vienīgi nazis. Visbeidzot zēns nošņāpa jēlādas saiti vilcēnam. Kamēr Toraks viņam centās iegalvot, ka jāpaliek pie Rēnas, Vilks locījās un spirinājās, bet meitene jautājumu atrisināja tādējādi, ka sadabūja no savas pārtikas kules sauju kaltētu brūkleņu. Taču Torakam tā arī neizdevās Vilkam ieskaidrot, ka viņš drīz atgriezīsies. Jo vilku valodā nav nākotnes.

Rena puisim aizsardzībai iedeva pīlādža zariņu un vienu no saviem lašādas cimdiem, kas karājās siksniņā.

-  Atceries, viņa teica. Ja tev izdosies atrast akmens zobu, neaizskar to ar kailām rokām. Un labāk atdod man maciņu ar upē atrastajām acīm.

Viņai bija taisnība. Nav zināms, kas varēja atgadīties, ja viņš alā paņemtu līdzi Nanuaku.

Ar dīvainu sajūtu, ka viņš atbrīvojas no nevēlamas nastas, Toraks pasniedza meitenei kraukļādas maciņu, un viņa piesēja to pie jostas. Vilks, ausis grozīdams, vēroja notiekošo. "It kā no maciņa nāktu kāda skaņa," Toraks nodomāja.

-    Tev būs vajadzīga gaisma, Rena sacīja, būdama priecīga, ka var paveikt kaut ko lietderīgu.

Viņa somā sadabūja divas meldru sveces: izlobītas meldru serdes, kas piesūcinātas ar brieža taukiem un pēc tam saulē izžāvētas. Rena ar šķiltavu aizdedzināja kadiķa mizas posu, un viena no svecēm aizdegās ar spožu, tīru un patīkamu gaismu. Toraks jutās varen pateicīgs.

-    Ja tev ievajadzēsies palīdzību, Rena teica, nometusies ceļos un apkampusi Vilku, lai tas pārstātu trīcēt, tad kliedz. Mēs skriesim talkā.

Toraks pamāja ar galvu. Viņš pieliecās un devās iekšā akmens mutē.

Toraks taustījas gar alas sienu. Tā šķita gluma kā jēla gaļa.

Ar kājām meklēdams ceļu, viņš virzījās uz priekšu. Sveces gaisma raustījās un kļuva blāva. No tumsas augšup cēlās smirdoņa, kas koda nāsīs.

Pēc dažiem nedrošiem soļiem Toraks atdūrās pret klinti. Alas ieeja bija sarukusi par šauru spraugu; lai tiktu tai cauri, nācās sagriezties sāniski. Aizmiedzis acis, viņš līda iekšā. Sajūta bija tāda, it kā viņš tiktu aprīts. Elpot kļuva grūti. Uzmācās domas par klinšu smagumu virs galvas…

Gaiss kļuva vēsāks. Toraks joprojām atradās šaurā ejā, taču tā kļuva platāka un spēji pagriezās pa labi. Pametis skatienu atpakaļ, puisis pamanīja, ka dienas gaisma ir pagaisusi un kopā ar to arī Rena un Vilks.

Virzoties uz priekšu pa eju, smaka kļuva stiprāka; bija dzirdama tikai paša elpa un plaiksnījošajā gaismā redzamas vienīgi vizošas, sarkanas klintis.

No kreisās puses pēkšņi uzplūda saltums, un Toraks gandrīz zaudēja pamatu zem kājām. Nograbēja un klusumā ieripoja oļi.

Kreisajā pusē siena bija izzudusi. Viņš stāvēja uz augstas dzegas, kura iestiepās tumsā. Kaut kur tālu lejā atbalsojās ūdens lāsošana. Viena nepareiza kustība un viņš būtu pāri malai.

Vēl viens pagrieziens šoreiz pa kreisi -, un klints zem viņa kājām novirzījās uz leju. Toraks iekliegdamies tvērās pēc atbalsta un pēdējā mirklī paspēja noturēties, lai nenokristu.

No viņa kliedziena kaut kas sakustējās.

Zēns sastinga.

Torak? kaut kur tālumā atskanēja Rēnas balss.

Viņš neuzdrošinājās atbildēt. Lai kas tur bija kustējies, patlaban tas likās mierā, taču tas bija draudīgs miers kā klusums pirms vētras. Tas zināja, ka Toraks ir alā. «Tie tevi redz, bet tu viņus ne. Līdz ir par vēlu.»

Zēns sevi piespieda virzīties tālāk. Nepārtraukti lejup. Kā apdullinoši viļņi līdz viņam atplūda smirdoņa. «Elpo caur muti,» sacīja iekšējā balss. Tā viņi ar tēti mēdza rīkoties, kad bija uzgājuši maitu vai sikspārņu apsēstu alu. Toraks mēģināja tā rīkoties, un smaka kļuva ciešamāka, kaut gan joprojām koda acīs un rīklē.

Pamats zem kājām negaidīti izlīdzinājās, un viņš juta, ka apkārt paveras plašums. No kaut kurienes iespīdēja nespodra gaisma, jo Toraks spēja saskatīt plašu, ēnainu kambari. Izgarojumi kļuva gandrīz nepanesami. Viņš atradās žulganajā, dvakojošajā zemes vēderā.

Dzega, pa kuru Toraks gāja, beidzās, un alas grīda aiz tās bija savādi punaina. Kambara vidū kā melns ledus spīdēja liels akmens ar plakanu virsu. Izskatījās, ka tas tur neaizskarts stāvējis tūkstošiem gadu. Pat divdesmit soļu attālumā zēns juta, ka tas izstaro spēku.

Tieši tur Klejotājs bija atradis akmens nagu. Sis akmens bija iemesls, kādēļ tikusi iekalta brīdinošā roka uz alas ieejas sienas. To apsargāja glūnētāji jo tās bija durvis uz citpasauli.

Toraks tālāk nespēja paspert vairs ne soli. Tas bija kā tajās reizēs, kad, pamodies no miega, viņš jutās tik gurdens, ka šķita gluži neiespējami pakustināt kaut pirkstu.

Lai sevi uzmundrinātu, puisis uzlika brīvo roku uz naža spala. Cīpslu apsējs šķita tīkami silts un deva viņam drosmi nokāpt uz kambara grīdas.

To paveicis, Toraks riebumā iekliedzās. Pamats zem viņa zābakiem iegrima: viņu centās iesūkt pretīgi dubļi. «Slepkavīgā zeme rīsus norij…»

Toraka kliedziens atbalsojās no alas sienām, un augstu virs galvas viņš sadzirdēja zaglīgu čabināšanos. No griestiem atdalījās kaut kas melns un metās lejup.

Nebija, kur noslēpties, un nebija, kur aizbēgt. Zābaki grima dubļos kā upes dūņās. Mirklis un smirdīga, gluma plēve pārklāja Toraka muti un degunu; asi nagi plosīja viņa matus. No šausmām sprauslodams, puisis centās atvairīt kluso uzbrucēju.

Beidzot tas ar pretīgu plakšķi pacēlās gaisā. Taču Toraks zināja, ka tas atgriezīsies. Droši vien radījums bija ieradies noskaidrot, kas ir atnācējs. To uzzinājis, tas pazuda.

Kas tas bija? Sikspārnis? Dēmons? Cik daudz tādu šeit vēl ir?

Puisis brida tālāk. Pusceļā uz akmeni viņš paklupa un nokrita. Dvinga bija nepanesama. Viņš vārtījās lipīgajā melnumā un nespēja ne redzēt, ne domāt. Pat meldru sveces gaisma satumsa viņa rokā mirgoja tumša liesma…

Toraks piesvempās kājās un elsoja kā nirējs, kas cenšas ievilkt gaisu. Prāts noskaidrojās. Nespodrā liesma atkal kļuva dzeltena.

Toraks sasniedza akmeni. Uz tā mūžvecās, gludās virsmas spirālē bija izvietoti seši akmens nagi, bet septītā vieta bija tukša: vienu tika pievācis Klejotājs. Vidū gulēja melns akmens zobs.

«Vissenākais ir akmens zobs.» Otrā Nanuakas daļa.

Torakam pa muguru plūda sviedri. Viņš prātoja, kādi spēki atbrīvosies, ja viņš pieskarsies zobam.

Zēns izstiepa roku, taču tad to atrāva, jo atcerējās Rēnas brīdinājumu: «Neaiztiec Nanuaku ar kailām rokām.»

Kur tad cimds? Droši vien viņš to bija nometis zemē.

Vienā rokā turēdams sveci, viņš ar otru taustījās ap smirdīgajiem ciņiem. Atkal sāka uzmākties reibums. Sveces liesma no jauna satumsa…

Par laimi, Toraks atcerējās, ka cimds ir piesiets viņam pie jostas. Uzvilcis to rokā, viņš pasniedzās pēc zoba.

Sveces liesma uzplaiksnīja alas sienai aiz akmens un izgaismoja tūkstošiem spīdošu acu.

Izstiepis roku virs zoba, Toraks lēnām kustināja sveci uz priekšu un atpakaļ. Tās gaismā spīguļoja valganas acis. Sienas ņudzēja no glūnētājiem. Kur vien pieskārās gaisma, tie čumēja un mudžēja kā mušu kāpuri maitā. Ja viņš paņemtu zobu, tie mestos virsū.

Pēkšņi viss notika vienlaikus.

Kaut kur tālu augšā atskanēja Vilka spalgais, brīdinošais rējiens.

Rena spiedza:

-    Torak! Tas tuvojas!

Glūnētāji visapkārt pacēlās gaisā.

Svece nodzisa.

Kaut kas iebelza Torakam pa muguru, un viņš gāzās uz priekšu pret akmeni.

Rena iekliedzās vēlreiz:

-    Torak! Lācis\

DIVDESMITĀ NODALA

i

Paķērusi Toraka bultu maku, Rena skrēja uz takas galu, taču aizķērās aiz saknes un izkaisīja bultas dubļos. Rīkli aizžņaudza izmisums. Ko darīt? Ko darīt?

Vēl pirms brīža viņa soļoja šurpu turpu, bet zaļžubīšu bars īvē ķīvējās par sulīgajām ogām, un Vilks raustīja saiti, pa pusei rūkdams, pa pusei ņurdēdams; Toraks šīs skaņas būtu sapratis, taču viņai tās šķita vienīgi satraucošas.

Tad žubīšu pulks čivinādams aizspurdza, un Rena palūkojās uz kalna pakāji. Plaisā starp miglas vāliem viņa visu varēja labi saskatīt: upi, kas brāzās garām egļu pudurim, un lielu, tumšu laukakmeni tam blakus. Tad akmens bluķis sakustējās.

Bailēs sastingusi, viņa redzēja, ka virs eglītēm pakaļkājās pieslienas lācis. Tas šūpoja milzīgo galvu, it kā ostītu gaisu. Zvērs saoda Renu un nometās uz visām četrām.

Meitene pieskrēja pie alas ieejas un iekliedzās, lai brīdinātu Toraku, taču atbildes vietā izdzirdēja vienīgi atbalsi.

Tagad, kad migla no jauna bija sakļāvusies, viņa, taustīdamās pēc bultām, iztēlojās, kā lācis tuvojas augšup pa kalna nogāzi. Rena zināja, cik ātri spēj pārvietoties lāči pēc dažiem mirkļiem tas būs jau klāt.

Klints siena bija par stāvu, lai tajā uzrāptos; turklāt viņa nedrīkstēja pamest Vilku. Atlika ala, taču visa viņas būtība atteicās līst tur iekšā. Viņi visi tur tiktu noķerti kā zaķi cilpā un nekad vairs neizkļūtu ārā.

Rēnas baiļu uzplūdus pārtrauca Vilka izmisīgā raustīšanās saitē. Tas aicināja meiteni uz alas pusi, un Rena acumirklī saprata, ka viņam taisnība. Toraks bija tur iekšā. Viņiem vajadzēja cīnīties kopā.

Rena metās iekšā alā, aiz sevis vilkdama somas un guļammaisus. Tumsa padarīja viņu neredzīgu. Meiča ieskrēja ar galvu klintī un apdauzīja pieri.

Pēc saspringtiem meklējumiem viņa saprata, ka tālākais ceļš ved caur šauru plaisu. Vilks tai bija jau ticis cauri un raustīja saiti, aicinādams sekot. Rena pagriezās sāniski un žigli izspraucās caur spraugu, tad nometās ceļos un pasniedzās pēc mantības.

Ievilkusi alā somas, lokus un bultu maku, viņa juta uzplaiksnījām cerību stariņu. Varbūt plaisa lācim būs par šauru? Varbūt viņi spēs izturēt…

Dzeramtrauks tika izrauts Rēnai no rokas ar tādu spēku, ka viņa atsitās pret klintīm, un cauri plecam izskrēja sāpes. Apdullusi viņa rāpās tālāk alā, vilkdama līdzi Vilku.

«Lācis taču tik ātri nevarēja atnākt,» viņa truli nodomāja.

Alas sienas satricināja dobjš rēciens. Rēnai uzmetās zosāda.

«Tas netiks cauri spraugai,» viņa centās sev iestāstīt. «Esi mierīga. Ļoti, ļoti mierīga.»

No alas dzīlēm atskanēja sauciens:

Rena!

Vai Toraks nāca palīgā vai arī pats sauca pēc palīdzības? To Rena nezināja. Viņa nespēja arī atbildēt. Viņa varēja vienīgi kopā ar Vilku sarauties iedobē, apzinoties, ka atrodas tikai divu soļu attālumā no spraugas, un nekustēties. Kāds spēks Renu turēja savā varā. Viņa nespēja atraut skatienu no šaurās gaismas strēles.

Gaisma satumsa.

Apzinādamās, ka tas ir vissliktākais, ko var iesākt, meitene paliecās uz priekšu un palūkojās pa spraugu. Viņai ausīs dunēja asinis. Kā murgā viņa redzēja neesošā vējā noplandāmies melnu kažoku; pazibēja gari, nežēlīgi nagi, uz kuriem spīdēja melnas asinis.

Alu satricināja rēcieni. Meitene ievaidējās un ar plaukstām aizspieda ausis, bet rēkoņa triecās pret viņas galvu tā, ka Rēnai šķita tā pārplīsīs…

Klusums: vēl biedējošāks nekā rēcieni. Noņēmusi plaukstas no ausīm, Rena spēja sadzirdēt, kā sačukstas putekļi. Vilks elsoja. Un nekā vairāk.

Izbijusies no tā, ko pati dara, Rena lēnām, vilkdama līdzi nepakļāvīgo vilcēnu, līda uz spraugas pusi.

Viņa no jauna ieraudzīja gaismu. Pelēko klints sienu, īvi un zem tās nobirušās ogas. No lāča ne miņas.

Satriecošs rēciens; tik tuvu, ka viņa spēja sadzirdēt nočāpstam siekalainos žokļus un saost asins smaku. Diena satumsa, un kādas acis Renu turēja savā varā. Tās bija melnākas par bazaltu, un tajās mutuļoja uguns, kas vilka meiteni tuvāk: tās viņu gribēja.

Rena liecās uz priekšu.

Vilks, izgaisinādams burvestību, rāva viņu atpakaļ, un meitene palēca nost, bet nāvējošie nagi uzara zemi vietā, kur viņa pirms mirkļa bija tupējusi.

Lācis ierēcās no jauna. Rena dobumā sarāvās. Viņa izdzirdēja jaunas skaņas: klaudzēja akmeņi un nopūtās mirstošais koks. Lācis trakās dusmās plosījās pie ieejas alā tas bija izkārpījis īvi un aizsviedis to sānis.

Rena kunkstēdama ierāvās iedobē.

Viņa ar plecu sajuta, ka klints sakustas. Iekliegdamās viņa atsprāga atpakaļ.

Ārpusē bija dzirdama akmeņu grabēšana: tur lācis asinskāros nolūkos uz visām pusēm svaidīja zemi. Rena saprata, kas notiek. Sī plaisas mala bija nevis daļa no klints, kā viņai bija šķitis, bet drīzāk atsevišķs akmens, kas stāvēja uz alas zemes grīdas. Lācis kārpījās pie tā pamatnes: drīz vien viņi tiktu izrakti kā skudras no pūžņa.

Rena bija noplūdusi sviedriem. Viņa paraudzījās uz Vilku.

Meitene pārsteigta ieraudzīja, ka tas vairs neizskatās pēc kucēna. Vilks bija noliecis galvu un vērīgi sekoja notiekošajam. Melnās lūpas tas bija atiezis rūcienā, un starp tām vīdēja biedējoši, balti ilkņi.

Rēnai radās drosme.

Mēs nebūsim skudras, viņa nočukstēja. Pašas balss skaņa piešķīra viņai pārliecību.

Meitene atraisīja Vilku no saites, lai dotu tam vaļu: varbūt vismaz viņš spēs izbēgt, ja nepaveiksies pašai un

Torakam. Viņa sataustīja loku. Vēsā, gludā īves koka pieskāriens deva viņai spēku. Rena piecēlās.

«Sakopo domas uz mērķi,» viņa sev teica, atcerēdamās daudzās mācībstundas pie Finkedīna. «Tas ir vissvarīgākais. Tev mērķis jāvēro tik cieši, lai tu ar skatienu varētu tajā izdedzināt caurumu… Un roku, ar kuru atvelc stiegru, turi brīvi nesasprindzinies. Spēks nāk no pleciem, nevis no rokas…»

Bultas, viņa noteica. Pirms tas mani dabūs ciet, viņš dažas no tām saņems ribās.

Rena izkāpa no iedobes un nostājās šaušanas gatavībā.

Toraks cīnījās pret glūnētājiem, kuri mudžēja viņam virs galvas.

Nagi plosīja seju un matus. Smakojoši spārni neļāva elpot. Viņam ar grūtībām izdevās uzvilkt Rēnas cimdu un pasniegties pēc akmens zoba. Tas izrādījās smagāks, nekā viņš bija domājis. Toraks novilka cimdu un kopā ar zobu aizbāza to aiz kamzoļa apkakles.

Rena! viņš iekliedzās, ticis tālāk no akmens. Saucienu noslāpēja ādaino spārnu švīksti.

Puisis mēģināja izkļūt no smirdīgajiem dubļiem, taču, tā kā meldru svece bija nodzisusi, viņš neredzēja tālāk par izstieptu roku.

Kaut kur tālu augšā tikko dzirdami skanēja Vilka neprātīgie kaucieni: «Kur tu esi? Briesmas! Briesmas!»

Toraks brida skaņas virzienā, bet glūnētāji, kas ņudzēja visapkārt, centās viņu nogrūst mēslos.

Galvā drūzmējās briesmīgas ainas. Vilks un Rena guļ beigti gluži kā tētis. Kāpēc viņš bija tiem licis palikt ārpusē «drošībā», kur taču nepārtraukti draudēja vislielākās briesmas?

Niknodamies uz sevi, zēns no maksts izvilka nazi un cirta ar to glūnētājiem. Lai izvairītos no asmens, tie pacēlās gabaliņu augstāk.

-   Ak tad baidāties gan! Toraks kliedza. Redz, kur būs vēl!

Viņš cirta vēlreiz, bet tie kā melns mākonis lidinājās virs galvas, kur nazis tos nespēja aizsniegt. Naža spals Toraka plaukstā kļuva karsts. Viņš ņurdēdams kārpījās tālāk pa smirdīgajiem dubļiem.

Zēns nobrāza lielu pret asu klintsradzi. Viņš bija sasniedzis dzegu.

-    Nāku! viņš uzsauca, izrāpās no dubļiem un sāka virzīties augšup.

Alu satricināja tāds rēciens, ka Toraks nokrita uz ceļiem. Glūnētāju spiets pazuda.

Klusums, kas iestājās, kad noklusa pēdējā atbalss, bija vēl ļaunāks. Puisis saprata, ka zem ceļiem ir cieta klints; akmens zobs pulsēja aiz kamzoļa. Viņš pieslējās kājās un mēģināja skriet pa dzegu. Tā bija stāva ļoti stāva. Kāpēc augšā bija iestājies tāds klusums? Kas tur bija atgadījies?

Viņš rāpās arvien augstāk, līdz sāka sāpēt ceļgali un elpa izkaltēja rīkli. Toraks pieveica pēdējo pagriezienu, un viņu apžilbināja dienas gaisma.

Alas ieeja atradās piecu soļu attālumā, un tā bija platāka nekā iepriekš. Sprauga, kurai viņš tika spraucies cauri, kad taustījās lejup, bija paplašinājusies, un tās priekšā atradās Rena mazs, stalts un neticami drosmīgs stāvs, kas ar pēdējo bultu mērķēja uz nezvēru, kura galva slējās tam pāri.

Uz mirkli Toraks atgriezās naktī, kad lācis uzbruka tēvam; zēns bija piekalts pie šīm dēmona apsēstajām, ļaunprātīgajām acīm.

-    Nē! Toraks iekliedzās.

Rena netrāpīja. Lācis atvairīja bultu ar ķepas vēzienu. Taču, kad dzīvnieks grasījās meitenei mesties virsū, lai to saplosītu, no tumsas izlēca Vilks viņš brāzās virsū nevis lācim, bet gan Rēnai. Vienā kampienā Vilks ar spēcīgajiem žokļiem norāva viņai no jostas kraukļādas maciņu un, nogāzdams meiteni augšpēdus tālāk no lāča, metās laukā no alas. Zvērs zvēla ar ķepu, un plaukstas attālumā no vietas, kur tikko bija atradies vilcēns, zemē palika robs.

-   Vilk! Toraks iesaucās un drāzās uz priekšu.

Bet Vilks ar maciņu zobos jau bija pazudis miglā. Lācis apbrīnojami veikli apsviedās apkārt un viņam sekoja.

-    Vilki zēns iesaucās vēlreiz.

Taču migla tos bija aprijusi, atstādama vietā kailu klints sienu, un Torakam šķita, ka tā par viņu smejas. Lācis bija projām. Tāpat kā Vilks.

DIVDESMIT PIRMĀ NODALA

i

Toraka vientulīgais kauciens atbalsojās no klints. «Kur tu esi?»

«Kur tu esi?» atjautāja kalni.

Krūtis žņaudza vecās sāpes. Vispirms tētis, tagad Vilks. Vilk, lūdzu, nē…

Rena, mirkšķinādama skropstas, stāvēja pie alas ieejas.

-   Kāpēc tu viņu atsaitēji? Toraks uzbļāva.

Meitene minstinājās.

-   Man vajadzēja… Vajadzēja viņu palaist brīvībā.

Toraks iekliedzās un sāka rakņāties postažā.

-    Ko tu tur dari? Rena gribēja zināt.

-   Cenšos atrast savu somu. Iešu meklēt Vilku.

-    Bet drīz taču satumsīs!

-   Tad mēs te tā sēdēsim un gaidīsim?

-     Nē! Mēs savāksim mantību, uzcelsim nojumi un iekursim ugunskuru. Un tad mēs gaidīsim. Mēs gaidīsim, lai Vilks mūs atrod.

Puisis atturējās iebilst. Tikai tagad viņš pamanīja, ka Rena trīc. Uz vaiga viņai bija asiņains skrāpējums, bet zem acs sāka parādīties zilums baloža olas lielumā.

Viņš nokaunējās. Rena bija stājusies pretim lācim. Viņai pat pietika drosmes uz to šaut. Viņš pats droši vien nebūtu šāvis.

-    Piedod, Toraks sacīja. Domāju… tev taisnība. Tumsā es viņam pēdas nesadzīšu.

Rena smagi apsēdās uz akmens bluķa

-    Nezināju, ka tas varētu būt tik briesmīgi, viņa teica. Nedomāju, ka tas būs tik…

Viņa ar abām plaukstām aizspieda muti.

Toraks pacēla bultu, kas mētājās uz akmeņiem. Tā bija pārlūzusi.

-   Vai tu trāpīji? viņš jautāja.

-   Nezinu. Šķiet, ka tam nav nozīmes. Ar bultām to nogāzt nav iespējams. Rena papurināja galvu. Vispirms tas metās virsū man, bet pēc tam Vilkam. Kādēļ?

Zēns aizmeta salauzto bultu.

-   Vai tam ir nozīme?

-   Varbūt.

Rena uzmeta Torakam skatienu.

-   Vai dabūji akmens zobu?

Viņš par to gandrīz bija aizmirsis. Tagad, bāzdams roku azotē un vilkdams ārā cimdu, zēns vēlējās vienīgi no tā atbrīvoties. Nanuakas dēļ Vilks varēja būt pagalam. Tad no rītiem Torakam vairs neviens nekutinātu vaigu un nelaizītu seju; nebūtu trokšņainu rotaļu un medību… Cīnīdamies pret bailēm, Toraks iekoda pirkstu kauliņos. Viņš nedrīkst zaudēt Vilku.

Rena paņēma cimdu un pagrozīja to pirkstos.

-   Mēs esam ieguvuši Nanuakas otro daļu, viņa domīgi teica, bet zaudējuši pirmo. Bet kāpēc Vilks to paņēma?

Puisis ar grūtībām piespieda sevi pārdomāt dzirdēto. Kaut kas uzplaiksnīja viņam atmiņā.

-    Vai atceries? viņš jautāja. Kad es atradu upes acis, bija tā, it kā Vilks spētu tās sadzirdēt. Vai sajust kaut kādā citādā veidā.

Rena sarauca uzacis.

-    Tu domā arī lācis to spēj?

-   «Visas šīs spožās, starojošās dvēseles,» Toraks murmināja. Tā teica Klejotājs. Dēmoni ienīst dzīvos; tie neieredz dvēseļu starojumu.

-    Un, ja jau parastu būtņu dvēseles ir tik spožas, Rena sacīja, pieceldamās kājās un sākdama soļot šurpu turpu, cik spilgtai un žilbinošai tad jābūt Nanuakai!

-    Tādēļ jau tas tev uzbruka tāpēc, ka pie tevis bija upes acis…

-   Un tāpēc Vilks pakampa maciņu. Viņš zināja. Jo… Meitene apstājās un raudzījās Torakā. Jo viņš gribēja lāci aizvilināt projām. Ak, Torak! Viņš izglāba mums dzīvību.

Zēns aizklumburoja līdz takas sākumam. Migla visbeidzot bija sākusi izklīst, un lejā bija redzams Mežs, kura plašumi izgaisa rietumos. Kādas gan izredzes tur varētu būt Vilkam, kas bija palicis viens pret lāci?

-   Vilki ir gudrāki par lāčiem, Rena sacīja.

-   Rena, viņš ir tikai kucēns. Vilkam vēl nav pat četru mēnešu.

-    Taču viņš ir arī ceļvedis. Ja kāds spēj atrast ceļu, tad tas ir viņš.

Vilks skrēja cauri dižskābaržu mežam ar vēju astē un zobos cieši turēja spožo, starojošo kraukļādu.

Tālumā atskanēja Slaikā Bezastaina vientulīgais kauciens.

Vilks vēlējās atbildēt, taču nedrīkstēja. Vēja brāzma pie viņa atnesa dēmona smaku. Viņš saoda tā niknumu un briesmīgo izsalkumu; viņš saklausīja tā nenogurdināmo elpu. Bet vairāk par visu Vilks sajuta dēmona naidu: naidu pret viņu pašu un pret to, ko viņš nesa zobos.

Vilku bija pārņēmis negants, pāri plūstošs prieks, jo viņš zināja tas viņu nekad nenoķers. Dēmons bija ātrs,

bet viņš vēl ātrāks.

>

Viņš vairs nejutās kā kucēns, kuram jāgaida, līdz viņu panāks lempīgie bezastaini. Viņš ir vilks, kurš auļo starp kokiem raitā vilka solī, un tā tas būs vienmēr. Viņš līksmoja par savām stiprajām kājām un vingro muguru, par lokanību, kas, pilnā ātrumā drāžoties, ļauj pagriezties uz vienas ķepas. Ak nē, dēmons viņu nekad nenoķers!

Uz mirkli izlaidis no zobiem kraukļādu, Vilks apstājās, lai pie čalojoša strauta padzertos. Tad viņš to atkal pakampa un laidās ceļā, kas veda aizvien augstāk, uz lielo-balto-aukstumu, kura smarža pie viņa reizumis atnāca sapņos.

Uzradās jauns aromāts: viņš bija nokļuvis sveša vilku bara medību laukos. Ik pēc dažiem soļiem Vilks uzdūrās to atstātajām smaržām. Jābūt piesardzīgam. Ja vilki viņu saodīs, tie var uzbrukt. Vilks nonāca pie mazas upītes un nevis iezīmēja koku, bet metās ūdenī, lai vājinātu savu smaržu. Tā tika aizskalota, un ne svešie vilki, ne dēmons vairs nevarēja viņu saost.

Iestājās tumsa. Vilkam patika tumsa. Tad smaržas un skaņas ir asākas, taču viņš redz tikpat labi kā dienā.

Tālu priekšā svešais bars uzsāka vakara dziesmu. Tā padarīja Vilku skumīgu. Viņš atcerējās, cik priecīgi mēdza gaudot viņa barabrāļi, cik dedzīgi tie sveicinājās rītos. Kā tie saošņājās un cits citu laizīja, kā viens otram ieberzēja smaržas, kā, cits citu iedrošinādami pirms medībām, jautri spēlējās.

Tad, pavisam negaidot, atcerēdamies savu baru, Vilks sāka pagurt. Akmeņi durstīja ķepu spilventiņus kā nekad agrāk. Viņš juta pa kājām uz augšu ceļamies sāpes. Viss ķermenis smeldza.

Vilku sāka tirdīt bailes. Viņš taču nevar skriet mūžīgi. Patiesībā viņš daudz tālāk nemaz nevar tikt. Viņš bija aizklīdis prom no Slaikā Bezastaina svešu vilku medību laukos. Un cauri tumsai nerimtīgi viņam pakaļ dzinās dēmons.

Toraks ievilka īves zaru būdā to, kas bija palicis pāri no viņu mantības, un iespēra pa pagali tā, ka gaisā uzlidoja dzirksteles. Šī gaidīšana bija nepanesama. Zēns tika gaudojis kopš krēslas. Viņš zināja, ka tādējādi riskē pievilināt lāci, taču Vilks bija svarīgāks. Kur viņš ir?

Bija auksta, zvaigžņota nakts, un, pat neskatīdamies augšup, Toraks juta, ka viņu vēro Lielā Sumbra sarkanā acs. Tā baudīja viņa nemieru.

Ar lapu un koku mizu klēpi rokās no tumsas iznira Rena.

-    Tu ilgi biji projām, puisis drūmi teica.

-    Man vajadzēja atrast īstos augus. No Vilka ne minas?

Toraks papurināja galvu.

Rena nometās ceļos pie ugunskura un nolika zemē savu neslavu.

-   Kad ievācu šo te, es dzirdēju taures. Bērza tāss taures.

Toraks pārbijās.

-    Ko? Kur?

Viņa pamāja ar galvu uz rietumiem.

-    Tur tālumā.

-   Vai… vai tas ir Finkedīns?

Rena palocīja galvu.

Puisis aizvēra acis.

-    Biju iedomājies, ka nu jau viņš būs padevies.

-    Viņš nekad nepadodas, meitene sacīja.

Viņas balsī bija dzirdama lepnuma pieskaņa, kas Toraku kaitināja.

-    Vai esi aizmirsusi, viņš jautāja, ka šis gribēja mani nogalināt? «Klausītājs atdos savas sirds asinis Kalnam.»

Rena pagriezās pret Toraku.

-   Protams, neesmu to aizmirsusi! Taču es par viņiem raizējos. Ja lācis nav šeit augšā, tad tas ir kaut kur lejā pie viņiem. Kāpēc tad Finkedīns pūš tauri?

Toraks jutās slikti. Rena bija nobažījusies, un viņš tāpat. Ķildoties bija bezjēdzīgi.

Viņš noraisīja no jostas mazo rubeņa kaula svilpīti, kuru bija pagatavojis, kad atrada Vilku.

-   Lūk, zēns sniedza to Rēnai. Tagad arī tu varēsi pasaukt Vilku.

Meitene pārsteigta uz viņu skatījās.

-    Paldies.

Iestājās klusums. Toraks apjautājās, kādam nolūkam viņai vajadzīgi visi šie augi.

-    Lai nobēdzinātu akmens zobu. Mums jāizdomā, kā noslēpt to no lāča. Ja mēs tā nedarīsim, tas sadzīs mums pēdas.

«Kaut tikai tas nesadzītu pēdas Vilkam,» zēns nodomāja. Sirdssāpes pastiprinājās.

-   Ja upes acis nespēja noslēpt kraukļāda un pīlādžu lapas, kāpēc tev šķiet, ka ar mizām un vērmelēm izdosies labāk? viņš jautāja.

-   Tāpēc, ka es gatavojos veikt kaut ko iedarbīgāku, Rena pazelēja lūpu. Es mēģināju visos sīkumos atcerēties, kā rīkojās Seiuna. Viņa vienmēr cenšas man mācīt burvestības, taču es allaž labprātāk eju medīt. Tagad man tas jānožēlo.

-   Tev jāpriecājas, ka vari kaut ko darīt lietas labā, Toraks nomurmināja.

-    Bet ja nu es kaut ko salaižu grīstē?

Zēns neatbildēja. Viņš juta, ka sarkanā acs viņu izsmej. Pat ja Vilks atrastu atpakaļceļu, viņš sev līdzi atvestu lāci, kas sekoja upes acīm. Un vienīgā iespēja, kā Vilkam atbrīvoties no lāča, bija pamest upes acis, bez kurām iznīcināt lāci nav iespējams.

Jābūt taču kādam atrisinājumam, bet Toraks to nespēja atrast.

Vilks ātri pagura. Tur neko nevarēja darīt. Dēmons bija pārāk tālu atpalicis, lai spētu sajust kraukļādu, bet joprojām sekoja Vilka smaržai un, šķiet,

negrasījās likties mierā. Kad Vilks visbeidzot apstāsies, lai atpūtinātu kājas, tas viņu panāks.

Svešais bars jau sen bija apklusis un devies medībās tālu prom Kalnos. Vilks ilgojās pēc viņu balsīm. Viņš jutās pavisam vientuļš.

Vējš iegriezās no citas puses, un viņš saoda jaunu smaržu. Ziemeļbrieži. Vilks nekad nebija medījis ziemeļbriežus, taču šo smaržu viņš pazina labi, jo māte mēdza viņam nest žuburus, kas auga ziemeļbriežiem už galvas, pie tiem karājās maigas, garšīgas ādas lēveri. Tagad, kad Vilks saoda baru, kas ganījās nākamajā ielejā, medību prieks locekļiem piešķīra jaunu spēku un pamodās cerība. Ja vien viņš spētu tos sasniegt…

Kamēr Vilks rausās augšup pa nogāzi, bija dzirdams, kā tuvojas neskaitāmu kāju dipoņa. Pēkšņi viņa priekšā parādījās brieži, kas ar augstu paceltām galvām, uz kurām auga žuburi, un uz ārpusi izvērstiem nagiem plūda starp dižskābaržiem kā nevaldāma upe.

Vilks pagriezās uz vienas ķepas, ielēca starp dzīvniekiem, kuri slējās viņam virs galvas, un peldējās to muskusa smaržā. Kāds bullis uzbruka, taču Vilks no tā žuburiem izlocījās. Govs nosprauslājās, brīdinādama turēties tālāk no teļa, un Vilks palīda tai zem vēdera, lai izvairītos no nagoto kāju spērieniem. Bet drīz vien bars saprata, ka netiek medīts, un nomierinājās. Vilks lēkšoja augšup pa ielejas malu: viņa smaržu bija nomācis muskusa aromāts.

Viņš kopā ar ziemeļbriežiem atstāja dižskābaržus aiz muguras un skrēja cauri egļu mežam. Klintis kļuva lielākas, un koki mazāki; visbeidzot koki pazuda pavisam, un viņi nonāca akmeņainā līdzenumā, kādu Vilks nekad agrāk nebija redzējis.

No smaržām, kuras atnesa vējš, Vilks noprata, ka līdzenums ir daudzu skrējienu plats un beidzas pie lielābaltā-aukstuma. Kas tas ir? To viņš nezināja. Bet kaut kur aiz tā atrodas tas, kas viņu bija aicinājis laukā no pirmā midzeņa; tas aicināja joprojām…

Kaut kur tālumā plosījās dēmons. Tas vairs nespēja Vilku saost! Vilks no priekiem pameta kraukļādu augstu gaisā un noķēra to zobos.

Pēc brīža viņu sasniedza vēl kāda skaņa. Ļoti vāja, bet ne ar ko nesajaucama: augsts, vienmuļš sauciens, kas nāca no putna kaula, kad Slaikais Bezastainis pielika to pie sava purna.

Tad atskanēja cita, vēl mīļāka skaņa: Slaikais Bezastainis gaudoja pats un sauca Vilku! Visbrīnišķīgākā skaņa Mežā!

Ziemeļbrieži turpināja auļot, taču Vilks zināja, ka viņam jāatgriežas un jāskrien atpakaļ uz Mežu. Vēl nebija īstais laiks doties uz lielo-balto-aukstumu; vajadzēja atgriezties un aizvest uz turieni arī Slaiko Bezastaini.

DIVDESMIT OTRĀ NODALA

3

REna bija saritinājusies guļammaisā un prātoja, ka jāceļas augšā, kad, likdams viņai no pārsteiguma salēkties, būdas ieejā parādījās Toraks.

-    Laiks sākt kustēties, viņš teica un, noliecies pie ugunskura, pasniedza viņai kaltētas brieža gaļas sloksni.

Pēc zilajiem lokiem zem puiša acīm bija noprotams, ka viņš nav gulējis vairāk par Renu.

Viņa apsēdās un bez ēstgribas nokoda gabalu gaļas. Skrāpējums uz vaiga dega, un zilums zem acs sāpēja. Bet vēl sliktāk bija tas, ka sāka pielavīties bailes. Ne jau tikai tāpēc, ka tuvumā atradās ala un apkārt ložņāja lācis. Bija vēl kas cits: kaut kas tāds, par ko negribējās pat domāt.

-   Es atradu pēdas, Toraks sacīja, pārtraukdams viņas pārdomas.

Rena pārtrauca košļāt kumosu.

-    Uz kurieni tie devušies?

-   Uz rietumiem gar kalna pretējo pusi un tad lejup uz dižskābaržu mežu.

Toraks paliecās uz priekšu un sabikstīja ugunskuru; bažas viņa šauro seju bija padarījušas skarbu.

-    Lācis viņam jau mina uz papēžiem.

Rena iztēlojās, kā Vilks bēg caur Mežu un nezvērs viņam aizvien vairāk tuvojas.

-    Torak, viņa teica, tu taču saproti, ka, sekodami Vilkam, mēs tuvosimies arī lācim.

-   Jā.

-   Ja mēs ar to saķersimies…

-    Es zinu, puisis viņu pārtrauca. Taču es no gaidīšanas esmu jau gluži slims. Mēs esam šeit nosēdējuši visu nakti un nekā. Mums jāiet un viņš jāatrod. Vismaz man tas jādara. Tu vari palikt šeit…

-    Nē! Skaidrs, ka es iešu kopā ar tevi! Es tikai tāpat vien ieminējos.

Rena paskatījās uz lašādas cimdu, kas karājās pie būdas griestiem.

-   Vai tev šķiet, ka no tā būs kāda jēga? Toraks jautāja, sekodams viņas skatienam.

-    Nezinu.

Kad iepriekšējā dienā Rena zēnam izskaidroja burvestības, tās šķita visai iespaidīgas.

-    Ja kāds savārgst, viņa, juzdamās varen nozīmīga, stāstīja, tas parasti ir atgadījies tādēļ, ka apēsts kaut kas slikts. Taču dažreiz slimība izceļas no tā, ka dēmoni aizvilina projām cilvēka dvēseles. Noklīdušās dvēseles jāglābj. Daudz reižu esmu redzējusi, kā to dara Seiuna. Lai savāktu vienkopus nelaimīgās dvēseles, viņa pie pirkstiem piesien nelielus makšķerāķus; pēc tam burve iedzer īpašu līdzekli, kas palīdz atbrīvoties viņas dvēselēm, lai tās spētu atstāt ķermeni un atrast…

-    Kāds tam sakars ar Nanuaku?

-   To es tev gribēju pastāstīt, Rena, pārmetoši paraudzījusies Torakā, sacīja. Lai tās atrastu, Seiunai savas dvēseles jāpaslēpj no dēmoniem.

-   Ahā. Tātad, ja tu rīkosies kā viņa, tad spēsi padarīt Nanuaku lācim neredzamu?

-    Man šķiet jā. Lai paslēptos, viņa ieziež seju ar vērmelēm un okeru, pēc tam uzliek pīlādža mizu masku, kuru piesien pie sejas ar visu ģints locekļu matiem. Es gatavojos rīkoties tāpat. Nu, tādā garā.

Pēc tam Rena no salocītām pīlādža mizām uztaisīja vācelīti, kuru iezieda ar vērmelēm un okeru. Viņa ielika tajā akmens zobu un aptina kārbiņu ar savām un Toraka matu šķipsnām.

Kaut ko darīt, nevis tikai baiļoties par Vilku, bija nomierinoši, un Rena jutās gandarīta par savu rīcību. Taču patlaban, saltajā rītausmā, no jauna sāka rasties šaubas. Ko tad viņa galu galā sajēdz no burvestībām?

-    Nāc! Toraks uzsauca, pielēkdams kājās. Pēdas būs labi redzamas. Gaisma ir jauka un maiga.

Rena izbāza degunu no būdas.

-   Kas ir ar lāci? Varbūt tas pazaudējis Vilka pēdas un nāk atpakaļ pie mums?

-    Nedomāju gan, zēns sacīja. Droši vien tas joprojām seko Vilkam.

Nezin kāpēc Rēnas oma no tā neuzlabojās.

-    Kas par vainu? Toraks jautāja.

Meitene nopūtās. Patiesībā viņa gribēja teikt: «Es ļoti, ļoti ilgojos pēc savas ģints; es baidos, ka Finkedīns man nekad nepiedos to, ka palīdzēju tev aizbēgt; man šķiet, ka mēs esam traki, jo tīšuprāt lienam lācim rīklē; man ir briesmīga sajūta, ka mēs nonāksim vietā, kurā es nekādā ziņā negribētu nokļūt; un es bažījos, ka man šeit vispār nevajadzētu atrasties, jo pretēji tev es neesmu Klausītāja un neesmu minēta pravietojumā es esmu tikai Rena. Taču nav nekādas jēgas to visu tev stāstīt, jo tu domā tikai par to, kā atrast Vilku.»

Nekas. Viss kārtībā.

Toraks uzmeta viņai neticīgu skatienu un sāka nobradāt ugunskuru.

Visu rīta cēlienu viņi, pagriezušies uz ziemeļaustrumiem un nepārtraukti virzīdamies pret kalnu, cauri dižskābaržu mežam un pēc tam cauri eglainei, sekoja Vilkam pa pēdām. Rena kā vienmēr bija pārsteigta par Toraka pēddziņa prasmi. Izskatījās, ka, ar neizsīkstošu pacietību pētīdams zemi un bieži vien atrazdams nemanāmas zīmes, kurām pieaudzis mednieks būtu pagājis garām, viņš nonāk transā.

Bija jau pāri pusdienlaikam, un tuvojās krēsla, kad Toraks apstājās.

-    Kas nu? Rena apjautājās.

-    Kuš! Šķiet, ka es kaut ko dzirdēju. Zēns pielika pie auss plaukstu. Tur! Dzirdi?

Rena papurināja galvu.

Puiša seja atplauka platā smaidā.

-    Tas ir Vilks!

-    Esi pārliecināts?

-   Viņa balsi ne ar ko nav iespējams sajaukt. Nāc, viņš ir tur tālāk! Toraks norādīja uz austrumiem.

Rēnai pamira sirds. «Tikai ne uz austrumiem,» viņa domāja. «Lūdzu, nevajag iet uz austrumiem!»

Kamēr Toraks sekoja skaņām, zeme kļuva akmeņaināka un parādījās līdz cilvēka viduklim sarāvušies bērziņi un vītoli.

-   Vai esi pārliecināts, ka viņš tur ir? meitene jautāja. Ja turpināsim iet šajā virzienā, mēs atdursimies pret kalniem. <.

Toraks viņas vārdus nebija dzirdējis; viņš traucās uz priekšu. Zēns pazuda aiz klintsbluķa, un pēc mirkļa Rena izdzirdēja, ka tas sajūsmināts sauc viņas vārdu.

Meitene uzskrēja nogāzē, apmeta loku ap klinti un nonāca ledaina ziemeļa skavās. Rena sarāvās un kāpās atpakaļ. Viņi bija nonākuši pašā Meža malā. Kalnu piekājē.

Priekšā pletās tuksnesīgs klajums, kur virši un pundurvītoli tvērās pie zemes, veltīgi cenzdamies paglābties no vēja, kur starp izmētātiem purva zāles kumšķiem trīsuļoja mazi, kūdras brūni ezeriņi. Tālumā virs pauguriem slējās krauja ar nodevīgiem akmeņu nogruvumiem, bet aiz tās Augstie kalni. Taču starp akmeņaino nogāzi un Kalniem, kuri spīdēja baltā mirdzumā, gulēja tas, no kā Rena baiļojās.

Skaidrs, ka Torakam par to nebija jausmas.

-   Rena! viņš sauca, un vējš slāpēja zēna balsi. Skaties!

Novērsusi skatienu no ainavas, meitene ieraudzīja, ka Toraks nometies ceļos maza strautiņa krastā. Viņam līdzās ar aizvērtām acīm un ar kraukļādas maciņu blakus purnam gulēja Vilks.

-   Viņš ir dzīvs! zēns priecājās, paslēpis seju slapjajā, pelēkajā kažokā.

Dzīvnieks atvēra vienu aci un vārgi pakustināja asti. Rena caur viršiem klumpačoja pie draugiem.

-   Viņš ir novārdzis, Toraks sacīja, nepaceldams galvu, un cauri slapjš. Viņš skrējis pa strautu, lai nojauktu lācim pēdas. Tas gan ir gudri, vai ne?

Rena bailīgi paskatījās apkārt.

-    Bet vai viņam tas ir izdevies?

-   Ak jā, puisis atbildēja. Paskaties uz čipstēm! Ja tuvumā būtu lācis, tās te nerosītos.

Vēlēdamās, kaut spētu būt tikpat pārliecināta kā Toraks, Rena nometās ceļos un sāka somā meklēt laša plāceni, ar ko pacienāt Vilku. Viņa tika atalgota ar vēl vienu, nedaudz dzīvīgāku astes kustību.

No jauna satikt Vilku bija jauki, taču Rena nezin kāpēc jutās atstumta. Tik daudz domu rosījās viņas galvā; tik daudz kā tāda, par ko Toraks nezināja.

Viņa pacēla kraukļādas maciņu, atraisīja to un paskatījās iekšā. Upes acis joprojām bija vietā, ievīstītas pīlādža lapās.

-    Jā, paņem tās, Toraks sacīja un, pacēlis Vilku, noguldīja draugu mīkstā purva zālē. Mums tās tūlīt pat jānoslēpj no lāča.

Rena atvēra pīlādža mizas kārbiņu, kurā bija akmens zobs, un ievietoja tajā arī upes acis; pēc tam viņa no jauna aizsēja kārbiņu ar matiem un ielika to kraukļādas makā, kuru piestiprināja pie jostas.

-   Viņš atkopsies, puisis noteica un noliecās pār Vilku, lai sirsnīgi nolaizītu tam degunu. Mēs varam uzcelt būdu aizvējā nogāzes pakājē. Iekursim ugunskuru, ļausim viņam atpūsties.

-   Tikai ne šeit, Rena steigšus iebilda. Mums jāiet atpakaļ uz Mežu.

Uz šā vēju nogludinātā paugura viņa jutās neaizsargāta kā kāpurs, kas šūpojas savā pavedienā.

-   Labāk paliksim šeit, Toraks teica. Viņš norādīja uz ziemeļiem uz akmeņaino nogāzi un balto vizmu. Šis ir tuvākais ceļš uz Kalnu.

Rēnai vēderā iemetās krampji.

-    Ko? Par ko tu runā?

-    To man pateica Vilks. Mums jādodas uz turieni.

-    Bet… mēs nevaram tur iet.

-    Kāpēc ne?

-    Tāpēc, ka priekšā ir ledus upe!

Toraks un Vilks pārsteigti paraudzījās meitenē, un viņas skatiens sastapās ar diviem vilka acu pāriem: vienas bija dzintardzeltenas, bet otras gaišpelēkas. Tās viņai lika justies ļoti vientulīgai.

-   Bet, Rena, Toraks pacietīgi teica, tas taču ir īsākais ceļš uz Kalnu.

-   Man vienalga! meitene centās izdomāt kādu iemeslu, kuru viņš ņemtu vērā. Mums vēl jāatrod Nanuakas trešā daļa, vai atceries? «Visaukstākā ir pēdējā gaisma.» Tur taču mēs to neatradīsim, vai ne? Tur valda aukstums, un tur nekā nav.

«Nekā, izņemot nāvi,» Rena domās piebilda.

-   Vakarnakt tu redzēji sarkano aci, zēns teica. Tā ceļas arvien augstāk. Mums atlikušas tikai dažas dienas.

-    Vai tu nemaz neklausies? Rena iesaucās. Mēs nevaram šķērsot ledus upi!

-   Skaidrs, ka varam, Toraks biedējoši mierīgi atbildēja. Ceļu mēs atradīsim.

-   Kā? Mums ir viens dzeramtrauks un par abiem četras bultas! Četras bultasl Un tuvojas ziema, un tev mugurā ir vasaras apģērbs!

Puisis domīgi paraudzījās Renā.

-    Ne jau tāpēc tu negribi tur iet.

Viņa pielēca kājās un aizgāja, taču pēc mirkļa atgriezās.

-   Tieši uz šādas ledus upes aizgāja bojā mans tēvs, Rena sacīja.

Vējš skumji gaudoja pār pakalniem. Toraks paskatījās lejup uz Vilku, bet pēc tam no jauna pievērsa skatienu ceļabiedrei.

-    Bija putenis, viņa teica. Tēvs atradās uz ledus upes aiz Cirvjezera. Viņam uzgāzās virsū puse ledus kalna. Tēti atrada tikai pavasarī. Seiunai nācās veikt īpašus ritus, lai saganītu viņa dvēseles kopā.

-    Piedod, Toraks sacīja, es nezināju…

-   Es to nestāstu tāpēc, lai tu man atvainotos, Rena viņu pārtrauca. Es tā runāju tādēļ, lai tu beidzot saprastu. Viņš bija spēcīgs, pieredzējis mednieks, kurš pazina kalnus, un tomēr ledus upe viņu nogalināja. Kā tev šķiet kādas cerības varētu lolot mēs?

divdesmit trešā nodala

REna čukstēja: Uzvedies ļoti, ļoti klusi! Jebkurš nejaušs troksnis var to pamodināt.

Toraks staipīja kaklu uz ledus kalniem, kas slējās viņiem virs galvas. Ledu viņš savā dzīvē bija redzējis, taču tādu nekad. Ne šādas ledus klintis, kas bija spicas kā naža smaile, ne saplaisājušās ieplakas, ne lāstekas, kuras bija garākas par kokiem. Izskatījās it kā milzīgs, bangojošs vilnis būtu sasalis no Pasaules Gara pirksta viena vienīga pieskāriena. Taču, kad viņš tika paskatījies uz ledājiem no akmeņainās nokalnes, tie izskatījās vienīgi kā krokas uz platās, nelīdzenās ledus upes virsmas.

Ļāvuši Vilkam vienu dienu atpūsties pie ezeriņiem, viņi sāka lēnām vilkties caur purviem un pēc tam augšup pa akmeņaino nogāzi, kur ierīkoja apmetni ieplakā, kas sniedza vien niecīgu patvērumu no vēja. No lāča nebija ne vēsts. Varbūt burvestības bija izdevušās, taču, kā norādīja Rena, visticamāk, tas atradās rietumos, kur iedvesa bailes ģintīm.

Nākamajā rītā viņi bija sasnieguši ledus upes krastu un sāka virzīties uz ziemeļiem.

Staigāt zem ledus klintīm, kad sniegputenis tās ik mirkli varēja sagraut, bija neprāts, taču viņiem nebija izvēles. Ceļu uz rietumiem noslēdza kūstošu ledāju ūdeņi, kas pildīja tumšzilu ieplaku.

Pārvietoties bez trokšņa nebija iespējams. Sniegu klāja sērsna, un tā zem zābakiem skaļi kraukšķēja. Toraka jaunais niedru apmetnis čabēja kā sausas lapas; pat viņa paša elpa šķita apdullinoši skaļa. Visapkārt skanēja pārdabiska čīkstēšana un dīvainu nopūtu atbalsis: tur miegā murmināja ledus upe. Izklausījās, ka nevajag nemaz daudz piepūlēties, lai to pamodinātu.

Dīvaini, taču Vilks par to neuztraucās. Tam sniegs patika: viņš klupa iekšā kupenās un mētāja pa gaisu ledus gabalus, tad ieskrējās, slīdēdams nobremzēja un klausījās, kā zem sniega segas rosās lemingi un sniega peles.

Patlaban Vilks apstājās, lai apostītu ledus kluci, un piebikstīja tam ar ķepu. Tas tomēr nekustējās, un vilcēns, nolicis purnu uz priekšķepām, sauca to spēlēties un aicinoši smilkstēja.

-   Kuš! Toraks nošņāca, aizmirsis, ka vajadzētu runāt vilku valodā.

-    Kuš! atkārtoja Rena, kura gāja viņiem pa priekšu.

Kad puisim bija apnicis Vilku kušināt, viņš sastinga

un cieši vērās tālumā, izlikdamies, ka pamanījis kādu medījumu.

Vilks darīja to pašu. Taču, kad no medījuma nebija ne smakas, ne skaņas, viņš noskurināja ūsas un paraudzījās barabrālī. «Kur tad ir? Kur ir medījums?»

Toraks izstaipījās un nožāvājās. «Nav medījuma.»

«Ko? Kāpēc tad mēs medījam?»

«Jel paliec mierīgs!»

Vilks sarūgtināts klusi iesmilkstējās.

-   Nāciet! Rena čukstēja. Mums jātiek pāri līdz tumsai.

Ledus kalnu ēnā bija auksti. Nometnē pie ezeriem abi tika gatavojušies ceļam, cik bija viņu spēkos: viņi piebāza zābakus ar purva zāli, no lašādas un jēlādas pārpalikumiem, kas atradās Rēnas maisā, pagatavoja dūraiņus un no niedru saišķiem, kurus sastiprināja ar zāli un sasēja ar cīpslām, apmetni Torakam. Taču ar to bija krietni par maz.

Arī pārtikas krājumi gāja uz beigām: dzeramtraukā ūdens un kaltēta laša un stirnu buka gaļa vien pāris dienām. Zēns spēja iedomāties, ko būtu sacījis tēvs: «Ceļojums sniegājos nav bērnu spēle, Torak. Ja tev šķiet, ka tas ir nieks, tu ātri dabūsi galu.»

Bija sāpīgi apzināties, ka par sniegu viņš patiesībā neko daudz nezina. Rena savā nesatricināmajā noteiktībā būtu teikusi:

-   Es zinu tikai to, ka sniegā dzīt pēdas ir daudz vieglāk, no tā iznāk labas sniega bumbas, un, ja tu nokļūsti sniega vētrā, tad ierocies kupenā un gaidi, līdz tā pāriet. Bet tas ir viss, ko es zinu.

Sniegs kļuva dziļāks, un drīz vien tas jau sniedzās pāri ceļiem. Vilks atpalika un ar gudru ziņu ļāva Torakam iemīt taku, lai varētu iet viņa pēdās.

-    Ceru, ka viņš zina ceļu, Rena klusā balsī sacīja. Es nekad tik tālu ziemeļos neesmu bijusi.

-   Vai kāds ir bijis? Toraks apjautājās.

Meitene sarauca uzacis.

-   Protams. Ledus ģintis. Taču viņi dzīvo līdzenumos, nevis uz ledus upes.

-   Ledus ģintis?

-   Irbju ģints. Narvaļu [4] ģints. Polārlapsas. Bet tu jau, protams…

-   Nē, Toraks garlaikoti sacīja. Nezinu. Es pat nezinu…

Vilks viņam aiz muguras brīdinoši ierūcās.

Zēns pagriezās un ieraudzīja, ka tas metas slēpties zem pamatīgas ledus pārkares. Toraks pameta skatienu augšup.

-   Uzmanies! viņš iekliedzās un, sagrābis Renu, pavilka meiteni zem arkas.

Atskanēja tāds krakšķis, ka ausis vai plīsa pušu, un viņus apņēma gaudojošs baltums. Ledus dunēja viņiem apkārt, sabirzdams sniegā, un pa gaisu lidoja nāvējošas lauskas. Toraks, sarāvies zem pārkares, lūdzās, kaut tā izturētu. Ja ne, viņi tiktu izšķaidīti pa sniegu kā saberztas brūklenes…

Ledus nogruvums beidzās tikpat pēkšņi, kā bija sācies.

Toraks smagi nopūtās. Dzirdama bija vienīgi klusa sniega šalkoņa.

-    Kāpēc tā nomierinājās? Rena čukstus jautāja.

Toraks neziņā paraustīja plecus.

-   Varbūt tā vienkārši miegā pagrozījās?

Meitene vēroja ledus krāvumus, kuri drūzmējās apkārt.

-   Ja nebūtu Vilka, mēs tagad jau būtu aprakti.

Rena bija bāla, un uz viņas sejas spilgti izcēlās zili-

melnie ģints piederības tetovējumi. Toraks lēsa, ka viņa domā par savu tēvu.

Vilks piecēlās un, nošķiezdams abus ar slapju sniegu, noskurinājās. Viņš pagāja dažus soļus uz priekšu, ostīdams dziļi ievilka elpu un gaidīja, kad pievienosies ceļabiedri.

-    Nāc nu, Toraks sacīja. Šķiet, ka mums nekas vairs nedraud.

-   Nedraud… Rena nomurmināja.

Kad, saulei pa skaidrajām debesīm slīdot uz rietumiem, iesila diena, izkusušais ledus sniegā, kas bija neredzēti zils, izveidoja peļķes. Gaiss nemitīgi kļuva siltāks. Ap pusdienlaiku saule ledus kalnos uzšķīla uguni un stindzinošās ēnas acumirklī kļuva par spilgtas, baltas gaismas plankumiem. Toraks niedru apmetnī drīz vien sāka svīst.

-    Ņem, Rena sacīja un pasniedza viņam bērza tāss sloksni. Izgriez tajā spraugas un uzsien uz acīm. Citādi tu saķersi sniega aklumu.

-    Man likās, ka tu tik tālu ziemeļos neesi bijusi.

-    Es ne, bet Finkedīns gan ir bijis. Viņš man par to stāstīja.

Skatīties caur šaurajām spraugām bija apgrūtinoši, jo nepārtraukti nācās uzmanīties: no ledus kalniem bieži vien gāzās lejā sniega blāķi un milzīgas lāstekas. Iedams uz priekšu, Toraks ievēroja, ka Rena sāk atpalikt. Nekad agrāk tā nebija gadījies. Parasti viņa bija par Toraku ātrāka.

Pagaidījis, līdz ceļabiedre viņu panāk, zēns pārsteigts ievēroja, ka meitenes lūpas kļuvušas zilganas. Toraks apjautājās, kas vainas.

Rena papurināja galvu un, saliekusies uz priekšu, ar rokām atspiedās pret ceļgaliem.

-    Es visu dienu nejūtos labi, viņa teica. Jūtu, ka spēki mani pamet. Šķiet… šķiet, tas būs Nanuakas dēļ.

Toraks jutās vainīgs. Viņš tik ļoti centās neuzmodināt ledus upi, ka bija aizmirsis Rena visu laiku nes

kraukļādas maciņu.

> >

-    Dod to man, viņš sacīja. Nesīsim to pēc kārtas.

Meitene pamāja ar galvu.

-    Bet es paņemšu dzeramtrauku. Tā būs godīgi.

Viņi apmainījās ar nesamajiem. Kamēr Toraks sēja

maku pie jostas, Rena paskatījās pār plecu, cik tālu viņi tikuši.

-   Mēs ejam pārāk lēni, meitene pukojās. Ja netiksim pāri līdz tumsai…

Viņai nebija vajadzības pabeigt savu sakāmo. Toraks spēja iztēloties, kā viņi ierokas sniegā un saraujas tumsā, bet apkārt šūpojas un vaid ledus upe. Viņš jautāja:

-    Kā tev šķiet, vai mums pietiks malkas?

Rena papurināja galvu.

Pirms došanās ceļā uz akmeņaino nogāzi abi tika salasījuši pa saišķim zaru un paņēmuši līdzi uguni. Šim nolūkam viņi no bērza nogrieza nelielu piepes gabaliņu, to aizdedzināja un pēc tam uguni nopūta, lai piepe tikai gruzdētu. Tad viņi to ietina bērza tāsī, kurā izdūra vairākus caurumus, lai piekļūtu gaiss, un visu ievīstīja mitros ķērpjos, lai piepe nesāktu degt ar liesmu. Tādējādi snaudošo uguni varēja nēsāt līdzi visu dienu un vajadzības gadījumā, pieliekot posu un uzpūšot, to atmodināt.

Toraks sprieda, ka malkas ir pietiekami, lai izturētu vismaz vienu nakti. Taču, ja saceltos vētra un nāktos ierakties sniegā uz vairākām dienām, viņi nosaltu.

Ceļinieki brida tālāk, un drīz vien puisis saprata, kāpēc Nanuaka Renu bija nogurdinājusi. Toraks jau juta, kā tā viņu velk pie zemes.

Pēkšņi Rena apstājās un atvirzīja no acīm bērza tāsi.

-   Kur pazudis ūdens? viņa noelsās?

-   Kas? Toraks nesaprata.

-    Sniega ūdens! Es tikai nupat pamanīju. Tas ir pazudis no ieplakas. Kā tev šķiet, vai mēs tagad nevarētu tikt malā?

Noņēmis savu sejsegu, Toraks, acis piemiedzis, pētīja sniegu. Tas bija tik žilbinošs, ka nekas lāgā nebija redzams.

-   Es tomēr dzirdu, ka tas urdz, viņš teica un devās uz priekšu šo parādību izpētīt. Varbūt tas iesūcies zem…

Viss notika ļoti negaidīti. Ne ledus iekrakšķējās, ne sniegs iebruka. Vienubrīd Toraks gāja uz priekšu, bet nākamajā mirklī jau krita nebūtībā.

divdesmit ceturtā nodala

Puisis tik stipri satrieca celi, ka no sāpēm iebļāvās.

-    Torak, augšā čukstēja Rena. Ar tevi viss kārtībā?

-    Šķiet, ka jā, viņš atbildēja.

Taču tā nemaz nebija. Viņš bija iekritis spraugā starp ledus bluķiem. Vienīgi šaura dzega bija viņu paglābusi no nāves.

Toraks pustumsā spēja saskatīt, ka plaisa ir šaura izstiepjot rokas, varēja aizsniegt tās sienas -, taču neizmērojami dziļa. Tālu lejā bija dzirdamas izkusušā sniega straumes. Puisis bija nonācis ledus upes dzīlēs. Kā lai tiek laukā?

Rena un Vilks lūkojās lejup uz Toraku. Viņi, šķiet, atradās kādus trīs soļus augstāk. Tikpat labi tie varētu būt trīsdesmit soļi.

-    Tagad mēs zinām, kur palicis sniega ūdens, viņš teica, cenzdamies neizrādīt bailes.

-   Tu neesi iekritis pārāk dziļi, mēģinādama Toraku iedrošināt, sacīja Rena. Vismaz tev vēl ir tavs maiss.

-   Un loks, zēns piebilda, cerēdams, ka balss neskan pārāk satraukti. Un Nanuaka.

Maciņš joprojām bija drošībā pie viņa jostas. «Nanuaka,» viņš izbijies nodomāja.

Ko tad, ja viņš netiek ārā? Ja viņš te paliek iesprūdis kopā ar Nanuaku? Bez tās nebija nekādu cerību pieveikt lāci. Apdraudēts bija viss Mežs: apdraudēts tāpēc, ka Toraks netika skatījies sev zem kājām…

-    Torak, Rena čukstēja. Vai tev nekas nekaiš?

Zēns mēģināja pateikt «nē», taču no rīkles izlauzās

vienīgi gārdziens.

-    Netrokšņo! meitene brīdināja. Tu vari izraisīt vēl vienu nogruvumu vai… vai ari plaisa aizvērsies un tu paliksi iekšā…

-    Paldies! puisis nomurmināja. Es nebiju par to iedomājies.

-    Lūk, pacenties satvert šo!

Rena bīstami tālu pārliecās pār spraugas malu un, aptinusi roktura siksniņu ap plaukstas locītavu, nolaida alā cirvi.

-   Tu manu svaru nepacelsi, Toraks sacīja. Es novilkšu tevi lejā, un mēs abi nogāzīsimies…

«Nogāzīsimies, nogāzīsimies,» atbalsojās ledājos.

-    Vai tu kaut kā nevari tikt laukā? Rena jautāja, sākdama uztraukties.

-   Varbūt varētu. Ja vien man būtu āmrijas nagi.

«Nagi, nagi,» dziedāja ledus.

Pateicoties šīm atbalsīm, Torakam iešāvās prātā kāda doma.

Lēnītēm, baidīdamies noslīdēt no dzegas, viņš noņēma no pleca somu un pārbaudīja, vai tur joprojām atrodas stirnu buka ragi. Tie tur bija. Ragi bija īsi, un to pamatnes robotas. Ja tos izdotos piesiet pie plaukstu locītavām, viņš varētu ragus izmantot kā ledus cirtņus un mēģināt izrausties laukā.

-    Ko tu gatavojies darīt? Rena jautāja.

-    Tūlīt redzēsi, Toraks atbildēja.

Viņam nebija laika paskaidrojumiem. Izcilnis zem viņa zābakiem kļuva slidens, un sāpēja celis.

Atstājis ragus somā, līdz tos ievajadzēsies, viņš nokabināja no jostas cirvi.

-   Man jāizcērt ledū robi, Toraks uzsauca Rēnai. Es tikai ceru, ka ledus upe no trokšņa nepamodīsies.

Rena neatbildēja. Skaidrs, ka upe to sajutīs. Bet vai Torakam bija cita izeja?

Ledus šķēpeles no pirmā cirtiena grabēdamas sabira bezdibenī. Upe noteikti to dzirdēja, pat ja nejuta belzienu.

Sakodis zobus, Toraks piespieda sevi iecirst vēlreiz. Lejup aizlidoja vēl vairākas ledus atlūzas, kuru rībēšana pret plaisas sienām izraisīja dārdošas atbalsis.

Ledus bija ciets, taču Toraks neuzdrošinājās pa krietnam atvēzēties, jo baidījās noslīdēt no dzegas, taču pēc ilgstošas skrubināšanas viņam izdevās apmēram apakšdelma attālumā citu no cita zigzaga veidā ierobīt četrus pakāpienus augstāk viņš vairs nevarēja aizsniegt. Robi bija biedējoši sekli tajos tik tikko līdz pusei varēja iebāzt īkšķi, un nebija nekādas pārliecības, ka tie izturēs viņa svaru. Jebkurā mirklī tie varēja padoties, un Toraks tad iegāztos ledus upes dzīlēs.

Aizbāzis cirvi aiz jostas, zēns novilka cimdus un sataustīja somā ragus un jēlādas pēdējās paliekas. Pirksti bija kļuvuši stīvi no aukstuma, un piesiet ragus pie plaukstu locītavām bija tracinoši grūti. Beidzot, ar zobiem savilcis mezglus, Toraks bija ticis ar to galā.

Ar labo roku viņš pasniedzās pēc ierobes virs galvas un dziļi iecirta ledū buka raga roboto pamatni. Tā tur iedūrās un turējās. Ar kreiso kāju Toraks taustījās pēc pirmā pakāpiena, kas atradās tikai nedaudz augstāk par dzegu. Viņš to atrada un iebāza tajā zābaka purngalu.

Soma puisi vilka atpakaļ ledus bezdibenī. Lai atgūtu līdzsvaru, viņš izmisīgi saliecās uz priekšu un ar seju piespiedās pie ledus.

Vilks, viņu steidzinādams, ķiukstēja. Sniegs bira matos.

-    Paliec mierīgs! Rena sabāra kucēnu.

Toraks dzirdēja, kā viņi augšā ķīvējas, lejā nolidoja sniegs, un Vilks īgni ieņurdējās.

-    Nu, vēl gabaliņu augstāk, Rena puisi skubināja. Neskaties lejup!

Šis padoms nāca mazliet par vēlu. Toraks nupat to bija izdarījis un zem sevis pamanījis šķebinošo tukšumu.

Viņš pasniedzās pēc nākamā pakāpiena, taču kļūdījās un pieķērās pie trausla ledus gabala, kas viņu gandrīz aiznesa sev līdzi. Zēns taustījās pēc atbalsta un buka rags iecirtās ledū tieši īstajā mirklī.

Ļoti lēnām viņš salieca labo kāju un atrada nākamo pakāpienu apakšdelma tiesu augstāk par to, uz kura stāvēja ar kreiso. Taču, kad zēns mēģināja pret to atsperties, viņam sāka trīcēt ceļi.

«Ļoti gudri, Torak,» viņš pie sevis nodomāja. «Nupat viss svars gulstas uz kājas, kuru tu krītot sadauzīji.»

-    Man neklausa celis, puisis elsoja. Es nevaru…

-   Tu vari gan, Rena centās viņu uzmundrināt. Tiec līdz pēdējam pakāpienam, es tevi satveršu…

Torakam smeldza pleci; šķita, ka soma ir pielādēta ar akmeņiem. Viņš izmisīgi atspērās, un celis iztaisnojās. Rena sagrāba Toraku aiz somas plecu lences, un viņš tika pa pusei izvilkts, pa pusei izgrūsts no plaisas.

Toraks un Rena elsodami gulēja blakus spraugai ledū. Viņi uzslējās kājās, aizstreipuļoja gabaliņu tālāk no ledus kalniem un sabruka mīkstā kupenā. Vilkam šķita, ka tā ir lieliska rotaļa, un viņš lēkāja abiem apkārt, smaidīdams platu vilka smaidu.

Rena ļāvās nevaldāmiem smiekliem:

-    Nākamreiz skaties, kur ej!

-    Centīšos, Toraks noelsās.

Viņš gulēja uz muguras un ļāva, lai vējš ar sniegpārslām vēsina viņam vaigus. Augstu debesīs cits uz cita kā ziedlapiņas gūlās mazi, balti mākonīši. Toraks nekad nebija redzējis neko skaistāku.

Vilks mēģināja kaut ko izkašņāt no sniega.

-    Ko tu tur kārpies? puisis jautāja.

Vilcēns bija atracis savu atradumu un mētāja to pa gaisu: tā bija viena no viņa iecienītākajām spēlēm. Viņš kaut ko noķēra zobos, mirkli pakošļāja un aizskrēja pie Toraka, lai nomestu to puisim uz sejas. Vēl viena jauka rotaļa.

-   Ai! zēns ievaidējās. Skaties, ko dari!

Pēc tam viņš ieraudzīja, kas tas ir. Dzīvnieciņš bija apmēram tik liels kā maza dūrīte; tas bija brūns, pūkains un droši vien ledus nogruvumā jokaini saplacināts. Aizvainojums sīkajā ģīmītī Torakam šķita neizsakāmi smieklīgs.

-   Kas tas ir? Rena jautāja un iedzēra malku no dzeramtrauka.

Puisis saprata, ka nāk virsū smieklu lēkme.

-    Sasalis lemings, viņš teica.

Rena sāka smieties un izsprausloja ūdeni uz ledus.

-    Saspiests plakans, Toraks elsa, vārtīdamies pa sniegu. Tev vajadzēja redzēt tā seju! Tā bija tik,., pārsteigta!

-    Nē, nevajag! Rena locījās, vēderu saķērusi.

Abi smējās līdz asarām, bet Vilks dīvainā solī lēkāja apkārt, mētādams un ķerdams sasalušo lemingu. Visbeidzot viņš to pasvieda gaisā īpaši augstu un, iznesīgi un vijīgi palēcies, vienā paņēmienā aprija guvumu. Pēc tam viņš izlēma, ka ir sakarsis, un smagi iekrita izkusušā sniega ūdens peļķē atvēsināties.

Rena, slaucīdama acis, piecēlās sēdus.

-   Vai viņš kādreiz kaut ko atnes arī tāpat vien, vai arī vienmēr visu met tev uz sejas?

Toraks papurināja galvu.

-   Esmu mēģinājis ar viņu par to aprunāties. Viņš neatbild.

Zēns piecēlās. Kļuva auksti. Vējš bija pieņēmies spēkā, un pa ledu plūda smalka sniega straumes. Ziedlapiņām līdzīgie mākoņi bija pilnīgi aizseguši sauli.

-    Skaties! Rena iesaucās un norādīja uz austrumiem.

Toraks palūkojās un ieraudzīja virs ledus kalniem ceļamies mutuļojošus mākoņus.

-   Ak nē, viņš nomurmināja.

-   Ak jā, Rena sacīja. Gaudojošajā vējā viņai nācās runāt ar pilnu krūti. Sniega vētra.

Ledus upe bija pamodusies. Un tā bija nikna.

divdesmit piektā nodala

)

Ledus upes dusmas izpaudās ar biedējošu spēku.

Torakam vēja brāzmās nācās saliekties uz priekšu, lai noturētos kājās, un pieturēt apmetni, lai tas neaizlidotu pa gaisu. Cauri sniega vērpetēm viņš redzēja, ka Rena visiem spēkiem cenšas tikt uz priekšu; Vilks, vējā samiedzis acis, gāja sagriezies sāniski. Ledus upe viņus bija nogrābusi savā tvērienā un nelaida vaļā. Tā gaudoja, līdz Torakam aizkrita ausis, un mazgāja viņa seju ar sniegu; tā sagrieza puteni ar tādu spēku, ka zēns vairs neredzēja ne Renu, ne Vilku, ne pats savus zābakus. Jebkurā mirklī tā viņu varēja ievilināt plaisā.

Toraks trakojošajā baltumā pamanīja melnu stabu. Klints? Ledus bluķis? Vai varbūt viņi visbeidzot bija sasnieguši ledus upes otru krastu?

Rena satvēra puiša roku.

Tālāk mēs vairs nedrīkstam iet! viņa kliedza. Mums jāierokas sniegā un jāgaida, līdz pāriet vētra!

-    Vēl ne! Toraks bļāva pretim. Skaties! Mēs jau gandrīz esam tikuši pāri!

Viņš cīnījās uz staba pusi. Tas sabirza druskās un pazuda. Ledus upes viltīgais triks.

Toraks pār plecu uzsauca Rēnai:

-    Tev taisnība. Mums sniegā jāizrok ala.

Taču Rena bija pazudusi. <

-    Rena! Rena!

Ledus upe vārdus no Toraka lūpām aiznesa vējā un izkliedēja tos vakara krēslā.

Viņš nometās ceļos un sataustīja Vilku. Cimds atrada mīksto kažoku, un Toraks apkampa draugu. Vilks centās saost Rēnas smaržu. Taču šajā jūklī to nespēja pat viņš.

Tomēr Vilks saspicēja ausis un raudzījās tieši uz priekšu. Torakam šķita, ka tas putenī kaut ko pamanījis.

-    Rena!

Vilks metās uz priekšu, un Toraks sekoja, taču puisis necik tālu nebija ticis, kad vēja brāzma viņu trieca pret cietu ledus bluķi. Toraks krita un gandrīz uzgāzās virsū Vilkam. Viņš atspiedās pret kaut kādu sniega gūzmu. Tās sānos bija caurums tik liels, ka tajā varēja ierāpties. Ala? Skaidrs, ka Rena to tik ātri nebūtu paspējusi izrakt.

Vilks ar vienu lēcienu bija tajā iekšā. Mirkli svārstījies, Toraks viņam sekoja.

Zēns ierāpās tumsā, un ledus upes plosīšanās pieklusa. Toraks ar sasalušiem cimdiem taustījās gar sienām. Griesti bija tik zemi, ka nācās nomesties četrrāpus; blakus alas ieejai mētājās ledus klucis. Kāds droši vien to bija izmantojis durvju vietā. Bet kas?

-    Rena! Toraks sauca.

Atbildes nebija.

Zēns aizbīdīja ledus bluķi priekšā ieejai, un iestājās klusums. Varēja pat dzirdēt, kā Vilks izlaiza ledu starp ķepu spilventiņiem. Uz Toraka pleciem kusa sniegs.

Viņš izstiepa roku, un Vilks brīdinoši ierūcās.

Toraks atrāva roku. Mati uz viņa pakauša sāka celties stāvus. Rēnas šeit nebija, taču bija kāds cits. Kāds gaidīja tumsā.

-    Kas tu esi? zēns jautāja.

Šķita, ka tumsa alā sabiezē.

Ar zobiem novilcis cimdus, zēns izvilka nazi.

-    Kas tu esi?

Klusums. Toraks sadabūja vienu no Rēnas meldru svecēm. Pirksti bija tik nosaluši, ka viņš nometa zemē posās dozi. Lai to sataustītu, uzšķiltu dzirkstis un pielaistu uguni īves mizas gabaliņiem, bija vajadzīga vesela mūžība, taču beidzot svece aizdegās.

Toraks iekliedzās. Viņš aizmirsa par ledus upi un pat par Renu.

Viņam pie ceļgaliem gulēja cilvēks.

Tas bija miris.

Toraks piespiedās pie ledainās sienas. Ja Vilks nebūtu brīdinājis, viņš līķim būtu pieskāries. Un aizskart mirušos nozīmē iekulties milzīgās nepatikšanās. Kad dvēseles atstāj ķermeni, tās ir negantas, apjukušas un nemaz tik ļoti nevēlas doties nāves ceļojumā. Ja tuvumā gadās kāds no dzīvajiem, bez ķermeņa palikušās dvēseles cenšas iemājot tajā vai vismaz tam sekot.

Toraks to visu atcerējās, skatīdamies uz mirušo.

Tā lūpas izskatījās kā ledū kaltas, un āda bija vaska dzeltena. Sniegpārslas, kas bija nosēdušās mirušajam uz deguna, trīsēja, un izskatījās, ka viņš elpo, bet sasalušās, atvērtās acis lūkojās uz kaut ko netveramu; pēc mirkļa Toraks ievēroja, ka mironis skatās uz priekšmetu, kuru bija sažņaudzis dūrē.

Vilkam, šķiet, no līķa nemaz nebija bail. Viņš gulēja, nolicis purnu uz ķepām, un to cieši vēroja.

Mirušais garos, tumšos matus bija izlaidis brīvi; viena šķipsna uz deniņiem bija nokrāsota ar sarkano okeru. Toraks atcerējās Staltbriežu sievieti Finkedīna sapulcē tai bija tādi paši mati. Vai šis vīrs ir no viņas ģints? No Toraka mātes ģints?

Zēns sajuta žēluma uzplūdus. Kā šo cilvēku sauc? Ko viņš te meklējis un kā aizgājis bojā?

Toraks pamanīja, ka uz pieres tam ir ar sarkano okeru nemākulīgi uzvilkts aplis. Biezais ziemas kamzolis bija vaļā, un uz krūtīm vīdēja vēl viens aplis. Toraks prātoja, ka, novilcis mirušajam smagos zvērādas zābakus, viņš uz tā papēžiem atrastu līdzīgas zīmes. Nāves zīmes. Droši vien vīrs bija jutis tuvojamies nāvi un pats tās sev uzzīmējis, lai dvēseles paliktu kopā. Iespējams, tāpēc viņš bija atstājis vaļā arī durvis lai dvēseles tiktu laukā.

-   Tu rīkojies kā vīrs, Toraks skaļi teica. Tu nebaidījies no nāves.

Zēns atcerējās apveidu, kuru tika manījis ledājos. Vai tā bija dvēsele, kas devās pēdējā ceļojumā? Vai viņš jau spēj saskatīt dvēseles? Kas gan to zina…

-    Guli mierīgs, Toraks nočukstēja. Lai tavas dvēseles atpūšas un atrod cita citu.

Zēns nolieca galvu mirušā asinsradinieka priekšā. Vilks, saspicējis ausis, raudzījās uz guļošo. Toraks bija pārsteigts. Izskatījās, ka Vilks ieklausās.

Puisis pieliecās tuvāk līķim.

Tas mierīgi skatījās uz priekšmetu, kuru bija sažņaudzis dūrē. Taču, kad arī Toraks to bija apskatījis, viņš gaužām samulsa. Parasts gaismeklis: gludens smilšakmens ovāls pusplaukstas lielumā ar seklu iedobi, kur ieliet eļļu, un gropi savītu ķērpju daktij. Tas sen jau bija izdzisis, un no eļļas bija palicis pāri vien pelēcīgs traips.

Vilks blakus klusi un smalki iesmilkstējās. Kažoks tam bija sabozies, taču nobijies viņš neizskatījās. Šie smilksti laikam bija sveiciens.

Toraks sarauca uzacis. Vilks tamlīdzīgi bija rīkojies arī agrāk. Alā pie Dārdošā ūdenskrituma.

Zēns paskatījās uz mirušo. Viņš spēja iztēloties tā pēdējos brīžus: sarāvies sniegā tas noraugās, kā mazā, spilgtā liesma nodziest plaukstā kā dzīve…

Pēkšņi Toraks saprata. «Visaukstākā ir pēdējā gaisma.» Pēdējā gaisma ir tā, kuru cilvēks redz pirms nāves.

Viņš bija atradis Nanuakas trešo daļu.

Vienā rokā turēdams meldru sveci, Toraks ar otru no jostas noraisīja kraukļādas maciņu un nolika sniegā pīlādžu mizas kārbiņu.

Uf, Vilks brīdinoši nosprauslājās.

Toraks noraisīja matu saišķus un pacēla vāciņu. Uz viņu akli skatījās upes acis, kas gulēja blakus melnajam akmens zobam. Tam līdzās atradās vieta arī gaismeklim. «It kā Rena būtu zinājusi, cik liela jātaisa kastīte,» puisis nodomāja.

Toraks ar nosalušiem pirkstiem uzvilka vienu cimdu un, cenzdamies nepieskarties nelaiķim, pārliecās tam pāri;

viņš paņēma gaismekli. Ielicis to kārbiņā un kraukļādas maciņā, Toraks atcerējās, ka visu šo laiku bija aizturējis elpu.

Beidzamais laiks sameklēt Renu. Viņš žigli pieslokšņoja maku pie jostas. Taču, pagriezies, lai atbīdītu no ieejas ledus gabalu, viņš pēkšņi sastinga.

Viņam bija visas trīs Nanuakas daļas. Šeit šajā patvērumā, kur viņš bija drošībā.

«Ja nokļūsti sniega vētrā,» Rena tika teikusi, «tad izroc alu un pagaidi, līdz tā pāriet.» Ja viņš tagad neņemtu vērā šo padomu, ja mēģinātu stāties pretim ledus upes dusmām un meklēt Renu, viņš droši vien neizdzīvotu. Nanuaka tiktu apglabāta kopā ar viņu. Un apdraudēts būtu viss Mežs.

Taču Rena varēja aiziet bojā.

Toraks pieliecās vēl zemāk. Vilks uz viņu cieši skatījās, un tā dzintardzeltenās acis bija ļoti nopietnas.

Torakam rokā plaiksnīja svece. Viņš nedrīkstēja tik vienkārši pamest Renu. Tā bija viņa draudzene. Bet vai viņas dēļ vajadzētu pakļaut iznīcībai Mežu?

Toraks ilgojās pēc tēva kā nekad agrāk. Viņš nu gan zinātu, ko darīt…

«Taču tēta šeit nav,» zēns sev teica. «Jāizlemj tev. Tev, Torak. Vienam pašam.»

Vilks pielieca galvu un vēroja, ko Toraks darīs.

REna sauca, cik spēka: Torak! Torak! Vilk! Kur jūs esat?

Viņa bija palikusi viena sniega vētrā. Draugi varēja būt trīs soļu attālumā, un viņa tos neredzētu. Tie varētu būt iekrituši plaisā, un viņa nedzirdētu kliedzienus.

Vējš meiteni iemeta kupenā, un viņa iestiga sniegā. Viens cimds noslīdēja no plaukstas, un ledus upe to paņēma sev.

Nē! Rena auroja un dauzīja sniegu ar dūrēm. Nē, nē, nē!

Nometusies četrrāpus, viņa centās paglābties no vēja. Nomierināties. Atrast pamatīgu kupenu. Ierakties sniegā.

Pēc krietna brīža viņa atrada sniega kalnu. Vējš to bija sablīvējis teju vai par cietu ledu. Izvilkusi aiz jostas aizbāzto nazi, Rena sāka rakt alu.

divdesmit sestā nodala

)

«Toraks droši vien dara to pašu,» viņa prātoja. «Gara vārdā kaut nu tā būtu!»

Viņa apbrīnojamā ātrumā izkašņāja pietiekami lielu iedobi, kurā saritināties kopā ar mantu maišeli. No rakšanas kļuva silti, taču kailā roka bija nosalusi nejūtīga. Atmuguriski ieraususies dobumā, Rena priekšā sagrūda ledus gabalus un iemūrēja sevi saltā tumsībā. Viņas elpa drīz vien izkausēja sniegu, kas piesūcināja apģērbu ar mitrumu tā, ka meitene no drēgnuma sāka trīcēt. Kad acis aprada ar tumsu, Rena pamanīja, ka kailās rokas pirksti ir nosaluši balti un kļuvuši stīvi. Viņa centās tos palocīt, taču pirksti nekustējās.

Par apsaldējumiem šis tas bija zināms: pagājušajā ziemā Mežakuiļu ģints vadoņa dēls bija šķīries no trim kājas pirkstiem. Ja viņa visdrīzākajā laikā nesasildīs pirkstus, tie kļūs melni un atmirs; tad tie būs jānocērt vai arī jāaiziet bojā kopā ar tiem. Rena izmisīgi pūta uz pirkstiem dvašu, pēc tam iebāza roku azotē. Roka šķita smaga un auksta it kā tā vairs nepiederētu viņai.

Bailes uzmācās ar jaunu spēku. Vai būs jānomirst vientulībā tāpat kā tēvam? Vai viņa nekad vairs nesastaps Finkedīnu? Kur palikuši Toraks un Vilks? Pat ja Rena izdzīvos, kā viņa tos atradīs?

Novilkusi atlikušo cimdu, meitene sataustīja Toraka doto rubeņa kaula svilpīti, kas karājās viņai uz krūtīm. Viņa tajā iepūta. Klusums. Vai viņa pūš pareizi? Vai Vilks to spēj sadzirdēt? Varbūt ar svilpi prot apieties vienīgi Toraks? Varbūt jābūt Klausītājam?

Rena pūta, kamēr sāka reibt galva un uzmācās nelabums. «Viņi nenāks,» meitene nodomāja, «jo sen jau ir ierakušies. Ja vien vēl ir dzīvi.»

Svilpīte šķita sāļa. Vai tāds ir rubeņa kauls, vai arī viņa raud? «Raudāt nav jēgas,» Rena centās sev iestāstīt. Samiegusi acis, viņa turpināja pūst svilpē.

Meitene pamodās brīnišķīgā siltumā. Sniegs bija silts un maigs kā ziemeļbrieža āda. Rena tajā sarāvās, būdama tik miegaina, ka nespēja pacelt plakstus, pārāk samiegojusies, lai līstu guļammaisā…

Viņu pamodināja balsis. Ciemos bija atnācis Finkedīns ar Seiunu.

«Kaut šie ļautu man gulēt,» meitene nodomāja un laidās miegā.

Brālis kā parasti vīpsnāja.

-    Kāpēc viņa izkašņājusi tik mazu alu? Kādēļ viņa nekad neko nevar paveikt, kā nākas?

-    Hord, apklusti, Finkedīns pavēlēja. Rena ir izdarījusi visu, kas viņas spēkos.

-   Tomēr viņa būtu varējusi kārtīgāk aizdrīvēt ieeju, teica Seiuna.

-   Biju pārāk nogurusi, Rena nomurmināja.

Tieši tobrīd atvērās alas ieeja un meitenei uz galvas uzbira ledus vižņi.

-   Aizveriet durvis! viņa pukojās.

Viens no apmetnes suņiem ielēca iekšā, pagrūda viņai zem zoda aukstu degunu un apšķieda Renu ar sniegu.

Viņa uzšāva tam pa pēcpusi.

-    Slikts suns! Tiš!

-    Rena, mosties! viņai ausī iebļāva Toraks.

-   Es guļu, Rena, iespiedusi seju sniegā, murmināja.

-   Neguli vis! zēns uzsauca.

Viņam pašam gribējās gulēt, taču vispirms vajadzēja izrakt alu sev un Vilkam un pamodināt Renu. Ja viņa tagad aizmigtu, tad nekad vairs nepamostos.

-    Rena, izbeidz! zēns satvēra viņu aiz pleciem un sapurināja. Celies!

-   Liec man mieru, meitene noņurdēja. Man ir labi.

Bet labi nebija. Viņas seja bija sarkana un iekaisusi no

ledus adatām un acis aizpampušas. Labās rokas pirksti bija sastinguši un vaska dzelteni tādi paši kā Staltbriežu ģints mirušajam.

Rakņādamies pa sniegu, Toraks prātoja, cik ilgi Rena vēl būtu palikusi pie dzīvības, ja viņu nebūtu atradis Vilks, un cik ilgi abi ar Vilku būtu izdzīvojuši, ja nebūtu atraduši Rēnas alu. Toraks bija tik nomocījies, ka viņam pašam izrakt alu vairs nebūtu pa spēkam.

Vilks no visiem trim turējās visbrašāk. Kažoks tam bija tik biezs, ka sniegs uz tā pat nekusa. Vilks noskurinājās, un sniegs aizlidoja pa gaisu, apbārstīdams ceļabiedrus.

No pārguruma grīļodamies, Toraks tika galā ar dobuma paplašināšanu un aizdarīja ieeju, atstādams tās augšā spraugu, lai būtu, pa kuru izkļūt dūmiem no ugunskura, kuru viņš sev bija nosolījies iekurināt. Pēc tam viņš nometās uz ceļiem blakus Rēnai un pēc dažiem neveiksmīgiem mēģinājumiem izvilka guļammaisu, kuru tā bija ietūcījusi sev zem pēcpuses.

-    Lien iekšā, Toraks norūca.

Rena to aizspārdīja tālāk.

Saspaidījis plaukstās sniegu, zēns ar to ieberzēja draudzenes seju un rokas.

-   Ak! viņa ieelsojās.

-   Celies augšā, vai arī es tevi nogalēšu! puisis ņurdēja.

-    Tu mani jau tagad beidz nost, Rena atcirta.

Zinādams, ka visdrīzākajā laikā jāiekurina uguns, Toraks ieberza ar sniegu pats savas plaukstas un tad, mēģinādams sasildīt, iebāza tās azotē.

Kad rokas sāka atsilt, viņš iegaudojās sāpēs:

-   Ai! Toraks smilkstēja, ai, cik gauži…

-   Ko tu teici? Rena jautāja un, apdauzījusi pret alas griestiem pakausi, pieslējās sēdus.

-   Neko.

-    Nē, tu tomēr kaut ko sacīji, laikam jau runāji ar sevi.

-   Es runāju ar sevi? Nē, tā biji tu, kas pļāpāja ar saviem radiniekiem!

-    Nekā! meitene sašutusi iebilda.

-    Runāji gan. Toraks plati smaidīja un nebija ar viņu vienisprātis.

Visbeidzot Rena sāka mosties. Viņam nekad nebija tik ļoti paticis strīdēties.

Galu galā viņiem par abiem izdevās iekurināt ugunskuru. Ugunij vajadzīgs gaiss, tādēļ viņi no malkas atlikumiem uzcēla paaugstinājumu, un šoreiz Toraks ar šķiltavām tik nemākulīgi vairs nerīkojās; viņš atcerējās par bērza tāss saišķi savā somā. No sākuma tas negribēja degt, pat tad, kad puisis tam nepārtraukti pūta virsū un Rena, sasildījusi plaukstās posu, mēģināja ar to piebarot snaudošo uguni. Visbeidzot ugunskurs aizdegās un atalgoja viņu pūles ar mazu, bet iepriecinošu, spilgtu liesmu.

Ceļinieki pār to saliecās ar pilošiem matiem un klabošiem zobiem un gaudoja no sāpēm, kad siltums sāka atkausēt viņu sastingušos locekļus un pārklāja ar tulznām vaigus. Taču liesmas spožums bija vēl patīkamāks par siltumu. Katru savas dzīves nakti viņi bija uzsākuši, klausīdamies sprakšķošajā šņākoņā un ieelpodami saldi rūgtenos malkas dūmus. Uguns atgādināja par Mežu.

Toraks sadabūja beidzamo kaltētās gaļas vīstoklīti un sadalīja to trīs daļās. Rena pasniedza viņam dzeramtrauku. Puisis par slāpēm bija aizmirsis un tagad, ievilcis garu malku, juta, ka atgriežas spēki.

-    Kā tu mani atradi? Rena jautāja.

-    Es ne, Toraks atbildēja. Tevi atrada Vilks. Kā viņam tas izdevās, man nav ne jausmas.

Meitene apsvēra dzirdēto.

-   Šķiet, es to zinu, viņa sacīja un parādīja Torakam rubeņa kaula svilpīti.

Zēns iztēlojās, kā Rena sēž tumsā un pūš svilpē. Viņš iedomājās, kā tas ir, kad esi viens pats vētrā. Viņam vismaz pie sāniem bija Vilks.

Toraks pastāstīja Rēnai, kā tika atradis mirušo no Staltbriežu ģints un Nanuakas trešo sastāvdaļu. Puisis noklusēja, ka šaubījies, vai vajadzētu iet draudzeni meklēt. Viņš jutās pārāk nokaunējies.

-    Smilšakmens gaismeklis, Rena murmināja. Es par kaut ko tādu nebūtu iedomājusies.

-   Vai vēlies to apskatīt?

Meitene papurināja galvu. Pēc brīža viņa teica:

-   Ja tavā vietā būtu es, tad divreiz padomātu, pirms atstātu patvērumu. Tu pakļāvi briesmām Nanuaku.

Toraks klusēja. Pēc dažiem mirkļiem viņš sacīja:

-    Es jau arī divreiz padomāju. Es prātoju, ka labāk palikt, kur esmu, nevis iet meklēt tevi.

Rena klusēja.

-    Nūja, viņa pēc mirkļa teica. Es būtu spriedusi līdzīgi.

Toraks nesaprata, vai, izkratījis sirdi, jūtas labāk vai sliktāk.

-    Bet ko tu būtu darījusi? viņš visbeidzot vaicāja. Vai būtu palikusi, kur esi, vai gājusi meklēt mani?

Rena ar plaukstas virspusi noslaucīja degunu. Un atieza asos zobeļus platā smaidā.

Kas zina? Bet varbūt… varbūt tas bija vēl viens pārbaudījums? Lai noskaidrotu, kas tev ir svarīgāks. Nanuakas trešā daļa vai draugs.

Toraks pamodās, un viņam apkārt bija viegli zila blāzma. Viņš nesaprata, kur atrodas.

-   Vētra ir beigusies, Rena sacīja, un man sprandā iemetusies krika.

Toraku bija piemeklējusi tā pati nelaime. Sačokurojies guļammaisā, viņš pagriezās pret meiteni.

Viņas acis vairs nebija tik aizpampušas, taču seja kvēloja sarkana, un no tās lobījās āda. Rena smaidīja, taču bija acīmredzams, ka viņai sāp.

-   Ak! viņa nogārdzās. Mēs esam izdzīvojuši!

Toraks atsmaidīja pretim un vēlējās, kaut nebūtu to

darījis. Sajūta bija tāda, it kā seja būtu ieberzta ar smiltīm. Droši vien viņš izskatījās tāds pats kā Rena.

-    Tagad mums vienīgi jātiek pāri ledus upei, viņš teica.

Vilks smilkstēja un gribēja tikt laukā. Toraks satvēra cirvi un izcirta ledū caurumu. Alā iespīdēja gaisma, un Vilks izšāvās ārā. Toraks līda tam pakaļ.

Viņš nokļuva mirdzošā sniega kalnu un kupenu pasaulē. Debesis bija spilgti zilas it kā tās kāds būtu nomazgājis. Valdīja pilnīgs klusums. Ledus upe no jauna bija aizmigusi.

Vilks bez brīdinājuma metās puisim virsū un nogāza viņu kupenā. Pirms Toraks spēja piecelties, tas, plati smaidīdams un luncinādams asti, uzlēca viņam uz krūtīm. Puisis metās uz priekšu, taču Vilks izlocījās no viņa tvēriena un, saliecis muguru un sizdams asti pret zemi, vārtījās Toraka priekšā: «Spēlēsimies!»

Toraks nometās uz visām četrām: «Nu, tad nāc šurpu!»

Vilks metās puisim virsū, un tie abi aizkūleņoja pa sniegu; Vilks pa jokam koda Torakam pakausī un raustīja viņu aiz matiem, bet Toraks centās sagrābt barabrāļa purnu un skaustu. Visbeidzot zēns augstu gaisā pameta sniega piku, Vilks to noķēra savā izslavētajā, augstajā lēcienā un ar sniegotu degunu piezemējās kupenā.

Kamēr Toraks, atgūdams elpu, slējās kājās, viņš dzirdēja, ka Rena dodas projām no sniega alas.

Cerams, viņa nožāvājās, līdz Mežam nav pārāk tālu. Kas noticis ar tavu apmetni?

Toraks gribēja pateikt, ka sniega vētrā to ir pazaudējis, taču pagriezies viņš par apmetni aizmirsa.

Uz austrumiem no viņu sniega alas platās ledus upes viņā krastā biedējoši tuvu slējās Augstie kalni.

Migla kalnus bija slēpusi daudzas dienas; vēl vakar ledus blāķi tos aizsedza tā, ka nekas nebija redzams. Patlaban skaidrajā, aukstajā gaismā Kalni iesniedzās debesīs.

Toraks sagrīļojās. Šoreiz tie vairs nebija tikai tāla ēna pie austrumu pamales. Viņš atradās pašā Kalnu pakājē un staipīja kaklu uz milzīgajām, kraujajām nogāzēm, uz melnajām smailēm, kas dūrās mākoņos. Viņš sajuta to spēku un draudīgumu. Kalni bija garu mājoklis. Cilvēkiem tur nebija vietas.

Kaut kur tur ir arī Pasaules Gara kalns. Kalns, kuru Toraks bija zvērējis atrast.

divdesmit septītā nodala

i

Sarkanā acs cēlās arvien augstāk. Torakam bija atlikušas tikai dažas dienas, lai atrastu Kalnu.

Un, pat ja viņš to atrastu, ko tad? Ko lai iesāk ar Nanuaku? Kā lai pieveic lāci?

Rena steberēja pa gurkstošo sniegu uz Toraka pusi.

-   Nāc, iesim, viņa teica. Mums jātiek prom no ledus upes atpakaļ uz Mežu.

Tieši tajā mirkli Vilks, saspicējis ausis uz kalnu pakāji, sāka skriet uz sniegoto nokalni.

-    Kas tur ir? Rena nočukstēja. Kas viņam lēcies?

Tagad to sadzirdēja arī Toraks: kaut kur tālu kalnos

skanēja kaucieni, kuri savijās mežonīgā, daudzbalsīgā vilku bara dziesmā.

Vilks atmeta galvu, pacēla pret debesīm purnu un sāka gaudot: «Es esmu šeit! Esmu šeit»

Toraks bija pārsteigts. Kādēļ viņš sagaudojas ar nepazīstamiem vilkiem? Vientuļniekiem tā neklājas darīt. Tie parasti cenšas izvairīties no svešiem vilku bariem.

Toraks iesmilkstējās un tādējādi centās piesaistīt Vilka uzmanību, taču tas palika, kur bijis, ar piemiegtām acīm, atņirgtām melnajām lūpām, it kā taisītos dziedāt. Zēns pamanīja, ka Vilks vairs neizskatās pēc kucēna. Kājas tam bija kļuvušas garākas un kažoks uz pleciem tumšāks un biezāks. Pat kaucieni bija kļuvuši skarbāki.

-    Ko viņš tiem grib pateikt? Rena jautāja.

Toraks norija siekalas.

-   Viņš stāsta, kur atrodas.

-   Un ko šie saka?

Toraks, nenovērsdams skatienu no Vilka, klausījās.

-   Viņi sarunājas ar diviem saviem biedriem izlūkiem, kuri devušies uz līdzenumiem, lai sameklētu ziemeļbriežus. Izklausās… puisis mirkli paklusēja, ka tie ir uzgājuši kādu nelielu baru. Izlūki stāsta pārējiem, kur tas atrodas un ka gaudojot purni jābāž sniegā.

-    Kāpēc? Kādā nolūkā?

-   Viņi šad tad tā rīkojas, lai ziemeļbrieži domātu, ka vilki atrodas tālu.

Rena jutās neomulīgi.

-    Kā tu to visu zini?

Toraks paraustīja plecus.

Meitene ar papēdi iespēra pa sniegu.

-   Man nepatīk, ka tu runā vilku valodā. Tas izklausās dīvaini.

-   Arī man nepatīk, ka Vilks sarunājas ar citiem vilkiem, Toraks sacīja. Arī tas izklausās dīvaini.

Rena apjautājās, kāpēc tas tā, taču atbildes nebija. Pateikt to skaļi bija pārlieku sāpīgi. Toraks sāka apzināties: kaut gan viņš spēj saprast vilku valodu, viņš nav un nekad nebūs īsts vilks. Un nekad nespēs līdz galam izprast savu vilcēnu.

Vilks beidza gaudot un tecēja lejup pa nogāzi. Toraks nometās ceļos un aplika tam ap pleciem roku. Zem biezā ziemas kažoka bija sataustāmi trausli kauli; strauji dauzījās drauga uzticamā sirds. Kad Toraks pieliecās, lai ieelpotu kucēna svaigās zāles smaržu, tas nolaizīja viņam vaigu un maigi piespieda degunu pie puiša pieres.

Zēns cieši aizmiedza acis. «Nekad nepamet mani!» viņš gribēja Vilkam sacīt. Taču nezināja, kā to pateikt.

Viņi turpināja soļot uz ziemeļiem.

Tas bija nogurdinošs gājiens. Vētra sniegu bija sadzinusi sasalušās kupenās, starp kurām varēja viegli ievelties. Lai izvairītos no plaisām ledū, viņi sev priekšā sniegu bikstīja ar bultām, un tas soli palēnināja vēl vairāk. Ceļinieki nepārtraukti juta, ka uz viņiem skatās Kalni un to tik vien gaida, lai viņiem nepaveiktos.

Ap pusdienlaiku viņi bija tikuši kādu gabaliņu uz priekšu, taču, atskatoties pār plecu, joprojām bija redzama viņu pēdējā apmešanās vieta. Pēkšņi uzradās jauns kavēklis: priekšā parādījās ledus siena. Tā bija pārāk stāva, lai pārrāptos tai pāri, un pārāk cieta, lai izcirstos cauri ar cirvjiem. Vēl viens ledus upes nelāgais joks.

Rena aizgāja izlūkot, bet Toraks ar vilcēnu palika sēžam. Atpūta nāca par labu, jo kraukļādas maciņš vilka pie zemes.

-    Uzmanies no plaisām! viņš brīdināja draudzeni, bažīgi noraudzīdamies, kā tā ielūkojas spraugā starp diviem gariem ledus stabiem.

-    Izskatās, ka te varētu tikt cauri! Rena sauca.

Nometusi no pleciem somu, viņa iespraucās starp ledus bluķiem un izgaisa skatienam.

Toraks jau grasījās iet viņu glābt, kad pamanīja Rēnas pakausi.

-   Ak, Torak, nāc paskaties! Mēs to esam paveikuši! Esam paveikuši!

Vilks metās Rēnai pakaļ. Zēns nolika somu un sekoja. Torakam nepatika līst spraugā, jo tā atgādināja alu, taču, ticis otrā pusē, viņš noelsās.

Toraks raudzījās lejup uz haotisku ledus jūkli, kas izskatījās pēc sasaluša ūdenskrituma. Zem tā pletās nogāze ar sniegotiem akmens bluķiem, bet aptuveni akmens sviediena attālumā aiz tās vizošā, baltā ziemas apmetnī gulēja Mežs.

-    Nebiju cerējusi to vēl kādreiz ieraudzīt! Rena dedzīgi iesaucās.

Vilks pacēla degunu, lai ieelpotu smaržas, atskatījās uz Toraku un paluncināja asti.

Zēns zaudēja valodu. Viņš nebija spējis iedomāties, cik tas var būt sāpīgi, patiešām sāpīgi atrasties tālu projām no Meža. Viņi bija ceļā tikai trīs dienas, taču tās šķita kā mēnesis.

Ap pusdienlaiku viņi bija pārvarējuši pēdējo ledus kori un sāka zigzagā kāpt lejup pa stāvo nogāzi. Ēnas kļuva violetas. Priedes viņiem māja ar zariem, kas bija smagi no sniega. Brīnišķīgs atvieglojums atrasties starp kokiem, tālāk projām no spocīgajiem Kalniem. Taču klusums bija nomācošs.

-    Tas taču nevarētu būt lāča dēļ, Rena nočukstēja. Uz ledus upes no tā nebija ne miņas. Un, lai aizietu apkārt pa ielejām, tam būtu vajadzīgas daudzas dienas.

Toraks uzmeta skatienu Vilkam. Tas bija izslējis ausis, un spalva tam bija gluda.

-    Nedomāju, ka tas ir tuvumā, puisis teica. Taču pārāk tālu tas arī nevarētu būt.

-   Paskaties! Rena sacīja un norādīja uz sniegu zem kadiķa. Putnu pēdas.

Zēns apstājās, lai tās izpētītu.

-   Krauklis. Tas ir staigājis, nevis lēkājis. Tas nozīmē, ka putns nav bijis iztramdīts. Un, rau, redz, kur arī vāvere!

Toraks norādīja uz čiekuru atliekām, kas, iegrauztas līdz serdei kā āboli, mētājās zem priedes.

-    Un zaķa pēdas. Gluži svaigas. Es nupat pamanīju arī dažus spalvu kumšķīšus.

-    Tad jau tā ir laba zīme, Rena teica.

-    Kā tad! Toraks lūkojās tumsā. Bet diez vai tā būs.

Kā liels, brūns akmens, novēlies uz sāniem, gulēja sumbrs. Dzīvs būdams, tas bijis lielāks par garāko vīru, un tā spīdīgo, melno ragu platums bija gandrīz tikpat dižens. Taču lācis bija tam uzšķērdis vēderu un pametis sumbru guļam tumši sarkanajā sniegā kā izšķaidītas gaļas blāķi.

Toraks raudzījās uz lielo, beigto dzīvnieku un juta, ka viņu pārņem dusmas. Kaut arī sumbru izmēri ir milzīgi, viņi ir miermīlīgi radījumi, kuri ragus izmanto vienīgi riesta cīņās un lai aizstāvētu mazuļus. Šis bullis ar plakano degunu šādu nāvi nebija pelnījis.

Liemenim nebija pieskārušies arī pārējie Meža radījumi. Tam tuvumā nebija nākušas ne lapsas, ne caunas; ar to nebija mielojušies pat kraukļi. Lāča laupījumam neiedrošinājās pieskarties neviens.

-    Uf, Vilks nošņācās, ar uzbužinātu skaustu mezdams lokus ap sumbra ķermeni.

«Turies pa gabalu!» Toraks brīdināja. Tuvojās krēsla, bet lāča pēdas joprojām bija labi saskatāmas, un zēns negribēja, ka Vilks tās aiztiek.

-    Līķis nav gluži svaigs, Rena ieminējās. Tas par kaut ko liecina, vai ne?

Toraks, cenzdamies neizmīdīt pēdas, nopētīja beigto sumbru. Viņš pabikstīja to ar zaru un pamāja ar galvu.

-    Kārtīgi sasalis. Nogulējis vismaz dienu vai ilgāk.

Aiz muguras ierūcās Vilks.

Puisis nobrīnījās, kāpēc tas ir tik satraukts, jo medījums vairs nav svaigs.

-   Lai kā arī būtu, Rena sacīja, šķiet, ka Mežā mēs tomēr esam lielākā drošībā. Šķiet, ka…

Taču Toraks tā arī neuzzināja, kas viņai bija šķitis. Pēkšņi uzvirmoja sniegs un zem kokiem parādījās vairāki stāvi baltos tērpos.

«Par vēlu,» puisis saprata, apjēdzis, ka Vilks nav ņurdējis uz sumbru, bet gan uz šiem klusējošajiem uzbrucējiem. «Vienmēr atskaties pār plecu, Torak.» Viņš to bija aizmirsis. Jau kuro reizi.

Vienā rokā satvēris nazi, bet otrā cirvi, Toraks virzījās tuvāk Rēnai, kura jau bija uz loka stiegras uzlikusi bultu. Vilks pazuda krūmos. Toraks plecu pie pleca ar Renu stājās pretim draudīgi mirdzošajām bultām, kas viņus ielenca no visām pusēm.

Garākais cilvēks baltajā apģērbā panācās uz priekšu un atmeta kapuci. Krēslā viņa tumši rudie mati izskatījās gandrīz melni.

-    Noķēru gan! Hords priecājās.

divdesmit astotā nodala

i

-Kāpēc tu tā dari? Rena iesaucās. Viņš cenšas mums palīdzēt! Tu izturies pret Toraku kā pret izstumto!

-   Piesargies! Hords attrauca, vilkdams Toraku pa sniegoto Mežu.

Puisis centās noturēties kājās, taču rokas viņam bija sasietas uz muguras un tas nenācās viegli. Aizbēgt nebija cerību: viņu bija ielenkuši pieci dūšīgi Kraukļu vīri, starp kuriem bija arī Oslaks.

-   Ātrāk! Hords steidzināja. Mums jātiek līdz nometnei pirms tumsas!

-   Bet viņš taču ir Klausītājs! Rena iebilda. Es varu to pierādīt!

Viņa norādīja uz kraukļādas maciņu pie Toraka jostas.

-   Tiešām? Hords nomurmināja. Viņš, nepalēninādams soli, izvilka nazi un pārgrieza siksniņu, kurā karājās maks. Nu, tagad tas būs mans.

-    Ko tu dari? meitene iesaucās. Atdod!

-    Pievaldi mēli! Hords atcirta.

-    Kāpēc gan? Kas tev atļāvis…

Brālis iecirta viņai pļauku. Tas bija pamatīgs sitiens, un Rena aizlidoja, piezemēdamās kupenā.

Oslaks mēģināja iebilst, taču Hords viņu padzina malā. Skatīdamies, kā Rena cenšas pieslieties sēdus, viņš smagi elsoja.

-   Tu vairs neesi man māsa, Hords nospļāvās. Kad strautā atradām tavu bultu maku, mēs nospriedām, ka tu esi beigta. Finkedīns trīs dienas nerunāja, bet es gan nesēroju. Es biju pat priecīgs. Tu esi nodevusi ģinti un apkaunojusi mani. Es gribētu, kaut tu patiešām būtu pagalam.

Meitene pielika trīcošu roku pie lūpām. Tās asiņoja. Uz vaiga sāka iezīmēties sarkana švīka.

-    Tev nevajadzēja viņai sist, Toraks sacīja.

Hords pagriezās pret viņu.

-    Neiejaucies!

Zēns cieši nopētīja Hordu un bija pārsteigts par izmaiņām tā ārienē. No plecīgā, jaunā cilvēka, pret kuru viņš tika cīnījies pirms nepilna mēneša, pāri bija palikusi izdēdējusi ēna. Horda acis asaroja no negulēšanas, un pirkstiem, kas bija sagrābuši Nanuaku, nebija nagu: tie bija glumi un strutaini.

Kaut kas šo cilvēku grauza no iekšpuses.

-    Beidz uz mani lūrēt, tas noņurdēja.

-    Hord, ieminējās Oslaks, mums vajadzētu atkal sākt kustēties. Lācis…

Jauneklis pagriezās, un viņa skatiens ieurbās tumsā.

-    Lācis, lācis, viņš murmināja, it kā neciešama būtu jau pati doma par zvēru.

-    Nāc, Rena, Oslaks noliecās un sniedza meitenei roku. Uzliksim tev zāļu apliekamo. Nometne nav tālu.

Rena viņa roku izlikās nemanām un piecēlās bez palīdzības.

Uzmetis skatienu pēdām, Toraks sabiezējošajā krēslā pamanīja oranžu mirgu. Tumsā zem jaunas eglītes vīdēja dzintardzeltenu acu pāris.

Sirds sāka kūleņot. Ja Hords pamanītu Vilku, kas zina,

ko viņš uzsāktu…

>

Par laimi, uzmanības centrā atradās Rena.

-   Vai ģints vadonis tagad ir mans brālis? viņa vēlējās zināt. Vai jūs klausāt viņam, nevis Finkedīnam?

Viri nokāra galvas.

-   Tas nav tik vienkārši, Oslaks teica. Pirms trim dienām mums uzbruka lācis. Tas nobeidza… divus cilvēkus, vīrs sacīja aizlūzušā balsī.

Rena nobālēja. Viņa pievirzījās tuvāk Oslakam, kura piere un vaigi bija noziesti ar upes māliem

Toraks nezināja, par ko šīs zīmes liecina, taču, kad tās pamanīja Rena, viņa ieelsojās.

-    Nē, meitene, pieskārusies Oslaka rokai, nočukstēja.

Milzīgais vīrs pamāja ar galvu un novērsās.

-    Kas noticis ar Finkedīnu? Rena jautāja trīcošā balsī. Vai viņš…

-   Viņš ir smagi ievainots, paskaidroja Hords. Ja viņš nomirs, es kļūšu par ģints vadoni. Esmu par to pārliecināts.

Meitene ar plaukstām aizspieda muti un metās skriet nometnes virzienā.

-    Rena! Oslaks iekliedzās Atgriezies!

-    Lai šī skrien, Hords noburkšķēja.

Kad Rena bija viņus pametusi, Toraku piemeklēja briesmīga vientulības izjūta. Viņš pat nezināja, kā sauc pārējos Kraukļu vīrus.

-    Oslak, puisis lūdzās, liec, lai Hords man atdod Nanuaku! Tā ir mūsu vienīgā cerība. Tu taču to zini.

Vīrs gribēja kaut ko teikt, bet iejaucās Hords.

-   Tava dalība šajā pasākumā ir beigusies, viņš sacīja Torakam. Es nogādāšu Nanuaku Pasaules Gara kalnā! Es ziedošu Klausītāja asinis, lai izglābtu savu tautu!

Vilks bija tik pārbijies, ka viņam gribējās kaukt. Kā lai palīdz barabrālim? Kāpēc viss bija izvērties tik ļauni?

Sekodams pieaugušajiem bezastainiem pa spožo-baltoaukstumu, Vilks cīnījās pret badu, kas lika sarauties čokurā vēderam, un pret lemingu kārdinošo smaržu, kas plūda no dažu soļu atstatuma. Viņš cīnījās arī pret aicinājumu, kas tagad bija kļuvis tik spēcīgs, ka neatstāja Vilku ne uz brīdi, un pret bailēm no dēmona, kura smaka virmoja vējā. Vilks centās neklausīties, kā gaudo svešo vilku bars bars, kas vairs neizklausījās pēc svešiniekiem, bet gan pēc attāliem asinsradiniekiem…

To visu nedrīkstēja ņemt vērā. Barabrālis bija briesmās. Vilks juta tā sāpes un bailes. Viņš juta arī pieaugušo bezastainu dusmas un viņu bailes. Tie baidījās no Slaikā Bezastaina.

Vējš iegriezās no citas puses un atnesa līdz Vilkam smaržu vilni no lielā bezastainu midzeņa. Skaņas un smaržas plūda viņam pāri. «Slikti, slikti, slikti!» Vilka drosme saplaka. Viņš iesmilkstējās un paspruka zem nokrituša koka.

Midzenis nozīmēja neizmērojamu ļaunumu. Tas bija milzīgs un nepārskatāms; tajā mitinājās nikni suņi, kuri neko negribēja dzirdēt, un tajā bija lērums spožā-zvērakas-karsti-kož. Taču vissliktākie bija paši bezastaini. Tie gandrīz neko nespēja saost un sadzirdēt, taču pret šīm vājībām viņi cīnījās ar viltīgām ietaisēm, kuras pagatavoja ar savām priekšķepām: viņi lika medījumu nokost garajam-nagam-kas-lido-tālu.

Vilks nevarēja saprast skriet vai apstāties.

Lai labāk veiktos domāšana, viņš sakošļāja zariņu un pēc tam spožā-baltā-aukstuma pikuci. Viņš meta lokus. Domāšana nevedās. Vilks ilgojās pēc dīvainās pārliecības, kas viņu reizumis apmeklēja un pateica priekšā, ko darīt. Tā neparādījās. Jo bija izgaisusi kā krauklis debesis.

Kas tagad būtu jādara ?

Toraks vainoja sevi. Savas bezrūpības dēļ viņš bija pazaudējis Nanuaku. Tā bija tikai viņa vaina. Apkārtējie apsnigušie koki aizklāja mēnesi un uz takas meta zilganas ēnas. Torakam šķita, ka tie apsūdz viņu: «Tava vaina.»

Ātrāk, Hords sacīja un iedunkāja Torakam mugurā.

Kraukļi bija apmetušies klajumā pie kalnu strauta. Lauces vidū ar oranžu gaismu dega trīs priežu stumbri. Ugunskuram apkārt drūzmējās Kraukļu teltis ar nošķeltajiem jumtiem, virkne mazāku ugunskuru un blakus tiem ar asiem mietiem pilnas vilku bedres, kurām blakus stāvēja ar žebērkļiem bruņoti vīri. Izskatījās, ka visa ģints ir pārvākusies uz ziemeļiem.

Kamēr Toraks kopā ar Oslaku palika pie vienas no būdām, Hords aizsteidzās pa priekšu. Toraks pamanīja Renu, un viņa oma mazliet uzlabojās. Meitene bija nometusies ceļos blakus kādas telts ieejai laukuma pretējā pusē un kaut ko satraukti stāstīja. Toraku viņa neredzēja.

Cilvēki sakumpuši sēdēja ap lielo ugunskuru. Gaiss bija sabiezējis no bailēm. Oslaks tika teicis, ka izlūki manījuši lāci tikai divas ielejas tālāk.

Tas kļūst stiprāks, viņš bija sacījis. Plosās pa Mežu, it kā kaut ko meklētu.

Toraks sāka drebēt. Hords bija viņu piespiedis soļot raiti, un viņš sakarsa, taču tagad zēns vasaras kamzolī sala. Puisis cerēja: ļaudis taču nedomās, ka viņš ir nobijies.

Oslaks atraisīja Torakam rokas un, uzlicis tam uz pleca plaukstu, ieveda viņu klajumā. Nonācis ugunskura gaismā un balsu murdoņā, kas līdzinājās nikna bišu spieta zumēšanai, zēns par aukstumu aizmirsa.

Viņš ieraudzīja Seiunu, kura, turēdama klēpī kraukļādas maciņu, ar sakrustotām kājām sēdēja uz ziemeļbriežu ādu kaudzes, blakus viņai Hordu, kas grauza īkšķi, un viņam līdzās Dairati ar saspringtu seju.

Iestājās klusums. Cilvēki atbrīvoja ceļu četriem vīriem, kas nesa sumbrādas nestuves, uz kurām gulēja Finkedīns. Kraukļu vadoņa seja bija saspringta, un kreisā kāja tam bija apsaitēta ar mīkstiem apsējiem, caur kuriem sūcās asinis. Kad vīri nolika nestuves blakus ugunskuram, viņa seja mazliet noraustījās. Citas zīmes, kas liecinātu par sāpēm, viņš neizrādīja.

Ripinādama sev pa priekšu priedes bluķi, parādījās Rena. Viņa nolika baļķēnu Finkedīnam aiz muguras, lai vadonim būtu pret ko atspiest pakausi, un iekārtojās viņam blakus uz ziemeļbrieža ādas. Viņa neskatījās uz Toraku, bet gan lūkojās ugunī.

Oslaks iebikstīja puisim mugurā, un tas paspēra dažus nedrošus soļus uz nestuvju pusi.

Kraukļu vadonis notvēra viņa skatienu un nelaida vaļā, bet Toraks par to tikai priecājās. Zilās acis bija tikpat modras un neizprotamas kā vienmēr. Hordam acīmredzot nāksies krietni pagaidīt, līdz tas kļūs par ģints vadoni.

-   Kad pirmoreiz sastapām šo zēnu, Finkedīns sacīja skanīgā balsī, mēs vēl nezinājām, kas viņš ir. Kopš tā laika viņš ir atradis Nanuakas trīs daļas. Viņš ir arī izglābis dzīvību vienai no mūsējām. Vadonis mirkli paklusēja un turpināja: Man vairs nav šaubu viņš ir Klausītājs. Būtība slēpjas apstāklī, vai mēs viņu ar Nanuaku laidīsim uz Pasaules Gara kalnu? Vai sūtīsim ceļā puišeli? Vai arī izvēlēsimies mūsu visspēcīgāko mednieku pieaugušu vīru, kuram ir krietni lielākas izredzes palikt dzīvam, sastopoties ar lāci?

Hords beidza grauzt īkšķi un izrieza plecus. Torakam pamira sirds.

-   Laika nav daudz, Finkedīns sacīja un paraudzījās debesīs, kur mirdzēja Lielais Sumbrs. Pēc dažām dienām lācis kļūs neuzveicams. Mēs nevaram sasaukt ģinšu sapulci, jo vairs nav laika. Man tas jāizlemj tagad visu ģinšu vārdā.

Bija dzirdama vienīgi ugunskura šņākoņa un sprakšķēšana. Kraukļi kāri tvēra katru vadoņa vārdu.

-   Starp mums ir daudzi, Finkedīns turpināja, kuri uzskata, ka uzticēt mūsu likteni puikam ir neprāts.

Hords pielēca kājās.

-   Tas ir neprāts! Es esmu visstiprākais! Ļauj man doties uz Kalnu un izglābt ģinti!

-    Tu neesi Klausītājs, teica Toraks.

-    Bet kā tad ar pārējo, kas teikts pravietojumā? Seiuna jautāja savā čērkstošajā kraukļa balsī. «Klausītājs Kalnam atdos savas sirds asinis.» Vai tu to spēsi?

Toraks ievilka elpu.

-   Ja vien būs vajadzīgs.

-   Bet ir vēl cita iespēja! Hords iesaucās. Mēs viņu tagad nogalināsim, un es nogādāšu asinis Kalnā! Vismaz kaut kāda iespēja izvairīties no nelabvēlīga likteņa!

Kraukļi piekrītoši murmināja.

Finkedīns pacēla roku, lai apklusinātu ciltsbrāļus, un vērsās pie Toraka:

-    Tu mēdzi noliegt, ka esi Klausītājs. Kādēļ pēkšņi šāda degsme?

Zēns izslēja zodu.

-    Lācis nogalināja manu tēvu. Šim nolūkam tas tika radīts.

-   Kaut kas cēlāks nekā tikai atriebība, Hords vīpsnāja.

-    Un kaut kas cēlāks nekā godkārība, Toraks atcirta.

Viņš pagriezās pret Finkedīnu.

-    Man nerūp «ģints glābšana». Kādas ģints? Savas ģints piederīgos es pat nekad neesmu sastapis. Taču es zvērēju tēvam, ka atradīšu Pasaules Gara kalnu. Es zvērēju.

-   Mēs izniekojam laiku, teica Hords. Dodiet man Nanuaku, un es visu izdarīšu!

-    Kādā vīzē? kāds apjautājās klusā balsī.

Tā bija Rena.

-    Kā tu atradīsi Kalnu? viņa vaicāja.

Hords saminstinājās.

Rena piecēlās.

-    Runā, ka tā esot Augsto kalnu vistālākā ziemeļu smaile. Nu, šeit jau mēs patlaban esam Augsto kalnu ziemeļu pakājē. Kur tad tā ir? viņa izpleta rokas. Es nezinu.

Rena pagriezās pret brāli.

-   Varbūt tu zini?

Tas sāka griezt zobus.

Meitene jautāja Seiunai:

-   Varbūt tu to zini? Nē? Un tā esot burve!

Rena vērsās pie Finkedīna:

-    Un tu?

-    Nē, viņš atbildēja.

Rena norādīja uz Toraku.

-   Pat viņš to nezina, kaut gan ir Klausītājs, viņa bridi paklusēja un turpināja: Taču ir kāds, kas to zina.

Rēnas skatiens urbās Torakā.

Zēns saprata, kas tai padomā. «Gudrā Rena,» viņš nodomāja. «Kaut nu tikai izdotos…»

Toraks pielika pie lūpām plaukstas un iegaudojās.

Kraukļi noelsās. Nometnes suņi sacēla kņadu.

Zēns iegaudojās vēlreiz.

Pēkšņi pāri klajumam nozibēja pelēka svītra, kas metās pie Toraka.

Cilvēki klaigāja un rādīja ar pirkstiem, bet suņi kļuva gluži nevaldāmi, un vīriem nācās tos aiztriekt projām. Kāds mazs bērniņš iesmējās.

Toraks nometās ceļos un paslēpa seju Vilka kažokā. Pēc tam viņš pateicīgi nolaizīja vilcēnam degunu. Lai atbildētu uz saucienu, Vilkam bija vajadzīgs milzums drosmes.

Kad kņada bija pierimusi, Toraks pacēla galvu.

-   Tikai Vilks spēj atrast Kalnu, viņš teica Finkedīnam. Uz šejieni mūs atveda viņš. Pateicoties viņam, mēs atradām Nanuaku.

Kraukļu ģints vadonis pārlaida ar roku pāri tumši rudajai bārdai.

-   Atdodiet man Nanuaku, Toraks lūdzās. Ļaujiet man to nogādāt Pasaules Garam. Tā ir mūsu vienīgā iespēja.

Ugunskurs krakšķēja un sprēgāja. No tuvīnajām eglēm nobira sniegs. Kraukļu ģints ļaudis gaidīja, ko izlems vadonis.

Visbeidzot Finkedīns ierunājās:

-   Mēs tevi apgādāsim ar pārtiku un apģērbu. Kad tu vari doties ceļā?

Toraks izpūta aizturēto elpu.

Rena pameta viņam ar galvu.

Hords klaigāja un mēģināja iebilst, taču Finkedīns viņu ar skatienu apklusināja. Kraukļu vadonis no jauna vērsās pie Toraka:

-    Kad tu būsi gatavs doties ceļā?

Puisis norija siekalas.

-    Nu… Rīt?

divdesmit devīta nodala

)

Nākamajā rītā Torakam un Vilkam vajadzēja doties lāča apsēstajā Mežā, un zēnam nebija ne jausmas, kā rīkoties.

Pat ja viņi sasniegtu Kalnu ko tad? Vienkārši atstāt Nanuaku uz klints? Palūgt Pasaules Garam, lai tas iznīcina lāci? Mēģināt to pieveikt pašam?

-   Vai tev vajadzīgi jauni zābaki, vai lai cenšamies salabot tavus vecos? gribēja noskaidrot Oslaka dzīvesbiedre, kura Torakam gādāja ziemas apģērbu.

-    Ko? viņš nesaprata.

-    Zābakus, sieviete teica.

Tai bija nogurušas acis un uz vaigiem upes māli; viņa uz Toraku bija pikta, un puisis nesaprata kādēļ.

-    Esmu tos krietni novalkājis, viņš teica. Vai tu varbūt varētu…

-    Tos salabot? sieviete nosprauslājās. Šķiet, ka tikšu ar to galā.

-    Paldies, zēns padevīgi pateicās.

Viņš raudzījās uz Vilku, kas ar pieglaustām ausīm bija saritinājies būdas stūrī. Oslaka draudzene nošņāpa gabalu cīpslas un apmeta to Torakam ap pleciem, lai no-

nemtu mēru.

»

-   Ak jā, tas derēs, viņa nomurmināja. Apsēdies. Ko stāvi?

Toraks apsēdās un vēroja, kā tā iesien mezglus, lai atzīmētu mērījumus. Sievietes acis bija miklas, un viņa tās bieži mirkšķināja. Viņa pamanīja, ka Toraks skatās.

-    Ko tu blenz?

-    Tāpat vien, viņš atteica. Vai man jānovelk apģērbs?

-    Nē, ja vien nevēlies sasalt ragā. Pret rītu tev būs jauna kārta. Tagad dod šurp zābakus.

Puisis darīja, kā viņam lika, un sieviete paskatījās uz zābakiem, it kā tie būtu pūstošu lašu pāris.

-   Vairāk caurumu nekā zivju tīklā, viņa teica.

Kad tā izsteidzās no būdas, Toraks sāka justies mazliet labāk.

Pēc neilga brīža teltī ienāca Rena. Vilks piecēlās no guļvietas un nolaizīja viņai pirkstus. Meitene pakasīja tam aiz auss.

Puisis gribēja pateikties par aizstāvību, taču nezināja, ko lai saka. Klusums ieilga.

-    Kā tu satiec ar Vednu? Rena bezkaislīgi jautāja.

-   Vednu? Ak ar Oslaka dzīvesbiedri? Šķiet, es šai nepatīku.

-    Tā gluži nav. Tas ir tava jaunā tērpa dēļ. Viņa to šūdināja savam dēlam. Tagad tas jāatdod tev.

-    Dēlam?

-   Vinu nobeidza lācis.

«Nabaga Vedna,» Toraks nodomāja. «Nabaga Oslaks. Tāpēc jau arī šie upes māli uz viņu sejas.» Acīmredzot pie Kraukļiem tā bija pieņemts sērot.

Sasitums uz Rēnas vaiga bija kļuvis purpursārts, un Toraks apjautājās, vai nesāp. Viņa papurināja galvu. Zēns iedomājās, ka Rēnai par brāļa uzvedību droši vien ir kauns.

-   Kā klājas Finkedīnam? Toraks jautāja. Kā viņam ar kāju?

-    Pašvaki. Līdz kaulam. Bet no mellumslimības nav ne vēsts.

-    Tas labi.

Toraks mirkli vilcinājās.

-   Vai… vai šis uz tevi bija briesmīgi pārskaities? viņš jautāja.

-   Jā. Bet ne jau tāpēc es esmu šeit.

-    Nu, kāpēc tad tu esi šeit?

-    Rīt es iešu kopā ar tevi.

Toraks iekoda lūpā.

-    Man šķita, ka jāiet tikai man un Vilkam.

Rena uzmeta puisim skatienu.

-    Kādēļ?

-    Nezinu. Man tikai tā šķita.

-    Stulbi.

-    Varbūt. Tikai tā nu tas ir.

-    Tu runā kā Finkedīns.

-    Nē jau. Bet viņš nekad nepiekritīs.

-    Kopš kuriem laikiem es būtu sākusi viņam klausīt?

Toraks plati pasmaidīja un palika pie sava.

Rena neuzsmaidīja viņam pretim. Ar dusmīgu seju viņa devās uz ugunskuru pie telts ieejas.

-   Tev ar viņu kopā jāpaēd vakariņas, meitene pamācīja. Tā ir cieņas izrādīšana. Ja gadījumā tu to nezini.

Toraks norija siekalas. Viņš baidījās no Finkedīna, taču dīvaini, ka ilgojās arī pēc viņa atzinības. Ēst vakariņas kopā ar vadoni šķita nepiedienīgi.

-   Vai arī tu tur būsi? viņš jautāja Rēnai.

-    Nē.

-   Ak!

No jauna iestājās klusums. Tad Rena atmaiga.

-   Ja vēlies, es paņemšu pie sevis Vilku. Būs labāk, ja viņš nesaskriesies ar suņiem.

-    Paldies!

Meitene pamāja ar galvu. Pēc tam viņa pamanīja Toraka basās kājas.

-    Paskatīšos, vai varu tev sameklēt zābaku pāri.

Pēc brīža Toraks lienētajos zābakos, kuri tam bija daudz par lielu, klumzāja uz Finkedīna telti.

Viņš atrada Kraukļu vadoni aizrautīgi sarunājamies ar Seiunu, taču, kad zēns ienāca, abi apklusa. Burve izskatījās nikna. No Finkedīna sejas neko nevarēja saprast.

Toraks, sakrustojis kājas, apsēdās uz ziemeļbrieža ādas. No vakariņām nekas nebija manāms, taču ap ādas katliņiem pie lielā ugunskura rosījās cilvēki. Puisis prātoja, kad visbeidzot tiks pasniegta maltīte. Un ko viņš vispār šeit dara.

-    Es tev savas domas pateicu, Seiuna sacīja Finkedīnam.

-   Tad paliec pie tām, vadonis nosvērti atbildēja.

Tie nemēģināja iesaistīt sarunā Toraku, tāpēc zēnam radās izdevība izpētīt Finkedīna telti. Tā nebija lielāka par citām, un pie sijas karājās parastie mednieka rīki, taču lielā īves koka loka stiegra bija pārtrūkusi un baltais ziemeļbrieža ādas kamzolis klāts ar sakaltušām asinīm: pilnīgi viss liecināja, ka Kraukļu vadonis stājies pretim lācim un tomēr palicis dzīvs.

Pēkšņi Toraks pamanīja, ka no tumsas uz viņu raugās kāds cilvēks. Tam bija īsi, brūni mati un tumsnēja, izdēdējusi seja.

-    Tas ir Krukosliks, Finkedīns sacīja, no Kalnu Zaķu ģints.

Vīrs piespieda abas dūres pie krūtīm un palocīja galvu.

Toraks izdarīja to pašu.

-    Krukosliks šīs vietas pazīst kā neviens cits, Finkedīns teica. Pirms dodies ceļā, aprunājies ar viņu. Ja neko vairāk, tad viņš tevi vismaz pamācīs, kā izdzīvot Kalnos. Man nepatika, kāds tu biji, kad mēs tevi noķērām. Bez ziemas apģērba, bez dzeramtrauka un pārtikas. Tēvs taču tev mācīja pavisam ko citu.

Torakam aizrāvās elpa.

-   Tātad tu viņu pazini?

Seiuna sabozās, taču Finkedīns burvi ar skatienu nomierināja.

-   Jā, vadonis atbildēja, es viņu pazinu. Savulaik tavs tēvs bija mans labākais draugs.

Seiuna dusmīgi novērsās.

Arī Toraks juta, ka kļūst nikns.

-   Ja tu biji viņa labākais draugs, kā gan tu man varēji piespriest nāvi? Kāpēc tu man ļāvi cīnīties pret Hordu?

Kāpēc tu mani turēji sasietu, kamēr ģinšu sapulcē tika lemts, vai mani vajadzētu upurēt?

-    Lai redzētu, no kā tu esi taisīts, Finkedīns laipni atbildēja. Ja tu nespētu izmantot savu atjautību, tu nekam nebūtu derīgs, viņš ieturēja pauzi un turpināja: Varbūt atceries, ka netiki stingri apsargāts? Es pie tevis atstāju pat vilku mazuli.

Toraks to visu sāka atcerēties.

-    Tu gribi teikt ka mani pārbaudīji?

Finkedīns neatbildēja.

No lielā ugunskura uz būdas pusi nāca divi vīri, kuri nesa četras kūpošas bērza tāss bļodas.

-   Ēd, Krukosliks mudināja un vienu no tām pasniedza Torakam.

Finkedīns viņam pasniedza raga karoti, un pēc brīža puisis, badīgi pievērsies ēdienam, bija aizmirsis visu uz pasaules. Tā bija no aļņa nagiem un dažām kaltētas brieža sirds sloksnēm vārīta plāna vira, kurai bija piemestas pīlādžogas un sīkstas, bezgaršīgas piepes, kuras ģintis sauc par «sumbru ausīm». Klāt bija piekožama viena vienīga no grauzdētu ozolzīļu miltiem cepta karaša: tā bija ļoti rūgta, taču, salauzta un iejaukta virā, šķita gluži baudāma.

-    Žēl, ka nevaru piedāvāt neko labāku, Finkedīns atvainojās, taču medījums ir izbiedēts.

Tā bija viņa vienīgā norāde uz lāci.

Toraks bija pārāk izsalcis, lai ieklausītos. Tikai pēc tam, kad puisis tika izlaizījis bļodu, viņš pamanīja, ka Finkedīns un Seiuna savam ēdienam gandrīz nemaz nav pieskārušies. Burve aiznesa bļodas atpakaļ pie ugunskura un apsēdās savā vietā. Krukosliks pieāķēja karoti pie jostas un nometās ceļos blakus mazajam ugunskuram pie būdas ieejas, kur nomurmināja īsu pateicības lūgsnu.

Toraks nekad agrāk šādu cilvēku nebija redzējis. Tas valkāja apjomīgu, brūnu ziemeļbrieža ādas apmetni, kas nokarājās līdz lieliem, un sarkanu stirnu buka ādas jostu. Viņa ģints aizbildņa āda spilgti krāsota, sarkana zaķāda bija piešūta apmetnim uz pleciem, un ģints piederības tetovējumi kā sarkans zigzags stiepās vīram pār pieri. Uz krūtīm tam karājās dūmakaina kalnu kristāla lauska.

Krukosliks pamanīja, ka zēns vēro kristālu, un pasmaidīja.

-   Dūmi ir Uguns Gara elpa, viņš paskaidroja. Kalnu ģintis uguni godā vairāk par visu pasaulē.

Toraks atcerējās, kādu labsajūtu uguns viņam un Rēnai bija sniegusi ledainajā alā.

-    To es spēju saprast, viņš teica.

Krukoslika smaids izvērtās vēl platāks.

Kad vakariņas bija galā, Finkedīns pārējos lūdza aiziet, jo gribēja parunāt ar Toraku aci pret aci. Krukosliks piecēlās un paklanījās. Seiuna dusmīgi nošņācās un pazuda no būdas.

Toraks prātoja, kas nu tagad sekos.

-    Seiuna, Finkedīns sacīja, domā, ka tev vairāk nekas nav jāzina. Viņa uzskata, ka tas tevi rīt varētu novērst no mērķa.

-    Kas nav jāzina? zēns nesaprata.

-   Tas, ko tu gribi zināt. Toraks apsvēra dzirdēto.

-    Es gribu zināt visu.

-    Tas nav iespējams.

Zēns plūkāja caurumu uz stulpiņa ceļgala.

-    Kāpēc tas esmu es? Kādēļ tieši es esmu Klausītājs?

Finkedīns noglaudīja bārdu.

-   Tas ir garš stāsts.

-   Vai tas ir mana tēva dēļ? Tāpēc, ka viņš bija Vilku ģints burvis? Tāpēc, ka viņš bija ienaidnieks kroplajam klaidonim tam, kurš uzmeistaroja šo lāci?

-   Daļēji arī tāpēc.

-   Bet kas viņš bija? Kāpēc viņi bija ienaidnieki? Tēvs par viņu nekad nav pat ieminējies.

Kraukļu vadonis ar zaru sabikstīja ugunskuru, un Toraks redzēja, ka ap muti tam ievelkas sāpju grumbas. Finkedīns, nepagriezis galvu, jautāja:

-   Vai tēvs tev kādreiz ir stāstījis par dvēseļēdājiem?

Toraks samulsa.

-    Nē. Par tādiem nekad neesmu dzirdējis.

-   Tad laikam tu tāds esi vienīgais Mežā.

Finkedīns apklusa, un liesmas viņa sejā meta ēnas.

-   Dvēseļēdāji, viņš pēc brīža turpināja, bija septiņi burvji katrs no savas ģints. Sākumā tie nebija ļauni. Viņi palīdzēja savām ģintīm. Katram no viņiem piemita īpašas spējas. Viens bija veikls kā čūska tas allaž centās izzināt augu un inžu noslēpumus. Otrs bija stiprs kā ozols: viņš centās uzzināt, ko domā koki. Kādai citai bija tik apķērīgs prāts, ka tas lidoja ātrāk par sikspārni. Viņai patika noburt mazas radībiņas, lai tās klausītu viņas pavēlēm. Vēl viens bija lepns un tālredzīgs: viņu valdzināja dēmoni, un viņš vienmēr gribēja tos pakļaut. Runā, ka viens no viņiem esot pratis piesaukt arī nāvi.

Finkedīns no jauna sabikstīja ugunskuru.

Kad viņš apklusa, Toraks saņēma drosmi.

-   Tikai pieci. Tu teici, ka esot bijuši septiņi.

Vadonis izlikās puisi nedzirdam.

-   Pirms daudzām ziemām, viņš teica, tie slepenībā sanāca kopā. Vispirms viņi sevi nodēvēja par dziedniekiem. Tie sevi maldināja ar apziņu, ka grib darīt vienīgi labu: ārstēt slimības, stāties pretim dēmoniem, Finkedīns nicīgi savieba muti, taču drīz vien viņus pārņēma ļaunums un alkas pēc varas.

Toraks sažņaudza ceļgalu.

-    Kāpēc tos sauc par dvēseļēdājiem? viņš jautāja, tikko kustinādams lūpas. Vai viņi patiešām ēd dvēseles?

-   Kas to lai zina? Cilvēki bija pārbijušies, un, kad tie ir pārbiedēti, baumas kļūst par īstenību.

Finkedīna seja, viņam atceroties sendienas, kļuva skarba.

-   Vairāk par visu dvēseļēdāji tīkoja pēc varas. Tas bija viņu dzīves mērķis. Valdīt pār Mežu. Piespiest ikvienu pakļauties viņu gribai. Tad, pirms trīspadsmit vasarām, atgadījās kaut kas tāds, kas viņu ietekmi satricināja.

-    Kas? Toraks čukstus jautāja. Kas notika?

Finkedīns nopūtās.

-   Viss, kas tev jāzina, ir tas, ka izcēlās liels ugunsgrēks un dvēseļēdāji izklīda. Daži no viņiem briesmīgi apdega. Viņi visi paslēpās. Mums šķita, ka ļaunums ir zudis. Taču mēs kļūdījāmies.

Vīrs pārlauza uz pusēm zaru un iemeta to ugunskurā.

-   Cilvēks, kuru tu sauc par kroplu klaidoni, cilvēks, kas radīja lāci, bija viens no viņiem.

-    Dvēseļēdājs?

-    Es to uzzināju tāpēc, ka Hords man to pastāstīja. Vienīgi dvēseļēdājs spēj notvert tik lielu dēmonu.

Finkedīns ieskatījās Torakam acīs.

-    Tavs tēvs bija viņa ienaidnieks. Viņš bija visu dvēseļēdāju niknākais ienaidnieks.

Zēns nespēja novērst skatienu no spilgti zilajām acīm.

-   Viņš nekad man par to nav stāstījis.

-    Viņam bija savi iemesli. Tavs tēvs… Finkedīns sacīja, tavs tēvs savā mūžā pieļāva ne mazums kļūdu. Taču viņš darīja visu, lai apstādinātu dvēseļēdājus. Tāpēc tie viņu nogalināja. Tāpēc viņš tevi audzināja tālu prom no cilvēkiem. Lai dvēseļēdāji nenojaustu, ka tu esi piedzimis.

Toraks vērās Finkedīnā.

-    Es? Kādēļ?

Kraukļu vadonis neklausījās. Viņš atkal vēroja liesmas.

-   Tas šķita neiespējami, viņš murmināja. Nevienam pat prātā nevarēja ienākt, ka tavam tēvam ir dēls. Pat man.

-   Bet… Seiuna to zināja. Tētis viņai to pastāstīja pirms pieciem gadiem, kad bija ģinšu sapulce pie Jūras. Vai tad vina…

-    Nē, Finkedīns sacīja. Viņa man to nekad nav teikusi.

-    Nesaprotu, Toraks brīnījās. Kāpēc dvēseļēdāji nedrīkst par mani zināt? Kas man vainas?

Vadonis nopētīja puiša seju.

-    Nekas. Tienedrīkst par tevi zināt, jo… Vīrs papurināja galvu, it kā par to būtu pārāk ilgi jāstāsta. Jo kādudien tu, iespējams, tos pieveiksi.

Toraku pārņēma šausmas.

-   Es? Kādā veidā?

-   Nav ne jausmas. Es zinu tikai to, ka sapratuši, kas tu esi, viņi atnāks tev pakaļ, vīrieša skatiens Toraku stindzināja. Seiuna negribēja, lai tu to uzzini. Taču es esmu pārliecināts, ka tev tas jāzina. Ja tu paliksi dzīvs, ja tev izdosies tikt galā ar lāci, tās nebūs beigas. Dvēseļēdāji uzzinās, kurš to ir paveicis. Tie uzzinās, ka uz pasaules esi tu. Agrāk vai vēlāk tie atnāks tev pakaļ.

Nosprakšķēja ugunskurs.

Toraks salēcās.

-    Tu gribi teikt pat ja rīt es palikšu dzīvs, man būs jābēguļo visu mūžu?

-   To es neteicu. Tu vari bēguļot vai arī cīnīties. Vienmēr ir izvēle.

Zēns uzlūkoja ar asinīm notraipīto kamzoli. Hordam bija taisnība: šis cīniņš bija domāts vīriem, nevis puišeļiem.

-    Kāpēc tētis man to visu ir noklusējis? viņš brīnījās.

-    Tavs tēvs zināja, ko dara, Finkedīns atbildēja. Viņš paveica arīdzan šo to sliktu. Kaut ko no tā es viņam nekad nespēšu piedot. Taču attiecībā uz tevi, man šķiet, viņš rīkojās pareizi.

Puisis nespēja dabūt pār lūpām ne vārda.

-    Pajautā sev, lūk, ko, Torak! Kāpēc pravietojumā ir runa par «Klausītāju»? Nevis, piemēram, par «Stāstītāju» vai «Gaišreģi»?

Zēns paraustīja plecus.

-   Tāpēc, ka medniekam vissvarīgākā īpašība ir prasme ieklausīties. Sadzirdēt to, ko spēj pastāstīt vējš un koki. Ieklausīties, ko citi mednieki un medījums saka par Mežu. Ar šo prasmi tēvs tevi apveltīja. Viņš nemācīja tev burvestības vai ģinšu vēsturi. Viņš tevi iemācīja medīt. Izmantot savu attapību.

Finkedīns brīdi paklusēja un tad sacīja:

Ja rit vēlies uzvarēt, tev jarīkojas tieši tā. Jāizmanto prāts.

Bija jau krietni pāri pusnaktij, taču Toraks aizvien vēl sēdēja pie lielā ugunskura un raudzījās tumšajos Augsto kalnu apveidos, kas vīdēja pie apvāršņa.

Viņš bija viens. Vilks bija devies savos naksnīgajos klejojumos, un vienīgās dzīvības pazīmes nometnē bija klusējošie Kraukļi, kuri uzmanīja vilku bedres, un dārdošā krākšana, kas nāca no Oslaka mītnes.

Torakam gribējās pamodināt Renu un visu izstāstīt viņai. Taču zēns nezināja, kur draudzene ir palikusi. Turklāt viņš nebija drošs, vai spēs sevi piespiest runāt par tēva pastrādātajām ļaunprātībām, kuras bija minējis Finkedīns.

«Ja paliksi dzīvs, tās nebūs beigas… Agrāk vai vēlāk dvēseļēdāji atnāks tev pakaļ. Tu vari bēgt vai arī cīnīties. Vienmēr ir izvēle…»

Acu priekšā kā sniega vētra mutuļoja briesmīgas ainas. Lāča slepkavīgās acis. Dvēseļēdāji kā murgainas ēnas. Tēta seja, kad tas gulēja uz miršanu.

Lai aizgainītu vīzijas, Toraks piecēlās un sāka soļot šurpu turpu. Viņš centās sevi piespiest domāt.

Torakam nebija jausmas, ko nesīs rītdiena, taču viņš bija pārliecināts, ka Finkedīnam taisnība. Lai pieveiktu lāci, nāksies izmantot atjautību. Pasaules Gars palīdzēs tikai tad, ja Toraks darīs visu, kas viņa spēkos.

Zēns vēlreiz atcerējās to, kas bija teikts pravietojumā: «Viņš cīnoties ņems talkā gaisu un runās klusēdams… Klausītājs ņems talkā gaisu…»

Viņam radās kāda neskaidra doma.

trīsdesmitā nodala

Torakam tā trīcēja rokas, ka viņš no zāļu raga nespēja izvilkt aizbāzni.

Kāpēc viņš to bija atstājis uz pēdējo brīdi? Vilks būdas priekšā nenoguris staigāja šurpu turpu, un Kraukļi gaidīja, lai atvadītos, bet viņš nekādi nevarēja dabūt laukā aizbāzni.

-   Vajadzīga palīdzība? parādījusies telts ieejā, jautāja Rena.

Viņas seja bija bāla, un zem acīm meitenei bija tumši loki.

Toraks pasniedza draudzenei ragu, un viņa ar zobiem izvilka melno ozolkoka aizbāzni.

-    Kādiem nolūkiem tev tas nepieciešams? Rena, atdodama atpakaļ ragu, jautāja.

-   Uzzīmēšu sev nāves zīmes, viņš, neskatīdamies uz meiteni, atbildēja.

Rena noelsās.

-    Kā tam vīram uz ledus upes?

Toraks pamāja ar galvu.

-   Bet viņš zināja, ka mirst, Rena iebilda. Turpretim tu varbūt paliksi dzīvs…

-   To nevar zināt. Es nedrīkstu pieļaut, ka izklīst manas dvēseles. Negribu kļūt par dēmonu.

Meitene mitējās glaudīt Vilkam ausis.

-    Tev taisnība, viņa teica.

Toraks skatījās Rēnai garām uz klajumu, kur ausa tumšzils rīts. Pa nakti no Kalniem bija atvēlušies mākoņi un pārklājuši Mežu ar biezu sniega segu. Zēns prātoja, vai sniegs viņam palīdzēs vai traucēs.

Viņš iebēra saujā mazliet sarkanā okera un tam uzspļāva. Taču mute bija izkaltusi, un krāsa iznāca pārāk sausa.

Rena pieliecās un arī iespļāva Torakam plaukstā. Pēc tam viņa pagrāba sauju sniega, sasildīja to plaukstās un pievienoja pastai.

-    Paldies, puisis nomurmināja.

Viņš uzvilka sev uz papēžiem, krūtīm un pieres drebelīgus apļus. Pabeidzis zīmēt riņķi uz pieres, Toraks aizvēra acis. Iepriekšējā reizē viņš bija zīmējis nāves zīmes tēvam.

Vilks piespiedās pie Toraka un ieberzēja savu smaržu viņa jaunajos stulpiņos. Pēc tam uzlika priekšķepu draugam uz apakšdelma. «Es esmu ar tevi.»

Toraks pieliecās un apošņāja Vilkam degunu. «Es zinu.»

-    Lūk, Rena sacīja un pasniedza viņam kraukļādas maciņu. Es aprunājos ar Seiunu un pieliku tur vēl klāt vērmeles. Tam vajadzētu izdoties. Lācis nesajutīs Nanuaku.

Toraks piesēja maciņu pie jostas. Viņš juta, ka nāves zīmes uz viņa ādas sāk sakalst.

-   Un paņem arī šo, Rena sniedza viņam mazu, bērza tāsīs ievīstītu sainīti.

-   Kas tas ir?

Meitene izskatījās pārsteigta.

-   Tas, ko tu prasīji. To taisīdama, es biju nomodā gandrīz visu nakti.

Toraks izbijās. Viņš par to gandrīz bija aizmirsis. Kas gan būtu iznācis no ieceres, ja viņš būtu aizgājis bez šā sainīša?

-    Es ieliku tev arī dažas attīrošas zālītes, Rena teica.

-    Kādēļ?

-   Nu… ja tev izdosies nogalināt lāci, tu būsi netīrs. Es gribu teikt tas vēl aizvien ir lācis, Meža mednieks, kaut gan tam iekšā sēž dēmons. Tev vajadzēs attīrīties.

Kā lai kļūst tik tālredzīgs kā Rena? Cik uzmundrinoši,

ka vina uzskata Torakam ir izredzes.

»

Vilks nepacietīgi iesmilkstējās, un Toraks dziļi ievilka elpu. Laiks doties ceļā.

Kamēr viņi gāja pāri klajumam, puisis atcerējās, ka būdā aizmirsis zāļu ragu, un skrēja tam pakaļ. Nākdams ārā no mītnes, viņš ar trīcošiem pirkstiem centās atvērt ārstniecības augu dozi, un rags izslīdēja viņam no rokas.

To pacēla Finkedīns.

Kraukļu vadonis pārvietojās ar ķeģu palīdzību. Finkedīns nopētīja zāļu ragu un nobālēja.

-    Tas kādreiz piederēja tavai mātei, viņš teica.

Toraks mirkšķināja acis.

-   Kā tu zini?

Finkedīns neatbildēja. Viņš pasniedza Torakam ragu.

-    Nekad to nepazaudē.

Zēns iebāza ragu ārstniecības augu kulītē. Ņemot vērā to, kurp viņš devās, šie vārdi izklausījās jocīgi. Kad Toraks pagriezās, lai aizietu, Kraukļu vadonis viņu uzrunāja:

-    Torak! -Jā?

-    Ja paliksi dzīvs, tev vienmēr pie mums atradīsies vieta. Ja vien tu to vēlēsies.

Zēns bija tik pārsteigts, ka nespēja parunāt. Kamēr viņš atguvās, Kraukļu vadonis ar tikpat stingru seju kā allaž jau devās projām.

Kad Toraks pa gurkstošo sniegu soļoja pie Kraukļiem, saule jau zeltīja Augsto kalnu virsotnes. Oslaks viņam pasniedza guļammaisu un dzeramtrauku, bet Rena viņa cirvi, bultu maku un loku. Pārsteidzoši, bet Hords pat palīdzēja Torakam uzcelt plecos somu. Jauneklis izskatījās sašļucis, taču, šķiet, bija samierinājies ar domu, ka viņš nebūs tas, kuram jāatrod Pasaules Gara kalns.

Seiuna ar roku pret Toraku un Vilku gaisā uzvilka zīmes.

-    Lai aizbildnis lido kopā ar jums abiem, viņa teica.

-   Un lai skrien arī, Rena sacīja un centās pasmaidīt.

Toraks viņai viegli pamāja ar galvu. Puisis vēlējās, kaut būtu jau ceļā.

Kraukļi klusēdami noraudzījās, kā zēns aizsoļo pa sniegiem un viņa pēdās tek Vilks.

Toraks neatskatījās.

Mežs bija kluss kā izmiris, bet Vilks, kas uzņēmās ceļveža lomu, izskatījās dedzīgs un bezbailīgs. Toraks ar kūpošu elpu smagi soļoja viņam nopakaļ. Valdīja pamatīgs sals, taču, pateicoties Vednai, puisis to nejuta. Kamēr Toraks gulēja, sieviete būdā bija atstājusi viņa jauno apģērba kārtu: pīļādas vesti, kas bija valkājama ar mīkstajām dūnām uz iekšpusi; siltu ziemeļbrieža ādas virsjaku ar kapuci un stulpiņus; zaķādas dūraiņus, kas karājās siksniņā, kura bija izvērta cauri jakas piedurknēm; viņa uzticamos zābakus, kuriem bija prasmīgi uzlikti ielāpi, kas ņemti no ziemeļbrieža ādas izturīgākajiem gabaliem, turklāt zābaki bija izrotāti ar caunādas maliņu un to zolēm piešūtas dzeloņzivs ādas sloksnes, lai neslīdētu kājas.

Vedna bija pat no Toraka vecā kamzoļa noārdījusi ģints aizbildņa ādas gabalu un piešuvusi to jaunajai virsjakai. Vilka kažoka sloksne bija noplukuši un netīra, taču Torakam ļoti mīļa. To bija pagatavojis tētis.

Vilks aizrikšoja kaut ko izpētīt, un Toraks acumirklī kļuva modrs. Vāveres pēdas kā mazas rociņas. Puisis tām sekoja cauri apsnigušiem kadiķu krūmiem, aiz kuriem dzīvnieciņš bija meties lēkšot un uzskrējis priedē.

Zēns pabīdīja atpakaļ kapuci un paskatījās apkārt.

Mežā valdīja pilnīgs klusums. Tas, kurš tika iztrūcinājis vāveri, bija projām. Toraks uz sevi niknojās. Viņam vajadzēja pamanīt šīs pēdas pirmajam. Nedrīkst zaudēt modrību.

Ceļiniekiem virzoties uz priekšu, viņiem no koka uz koku sekoja sīlis. Skaidrajās debesīs uzlēca saule. Brizdams

līdz ceļiem pa mirdzošu, nesen uzsnigušu sniegu, Toraks elsa un pūta. Sniega kurpes viņš bija izlēmis neņemt: ar tām būtu vieglāka iešana, taču, ja pēkšņi vajadzētu skriet, tās būtu traucēklis.

Vilkam veicās labāk, jo viņa šaurās krūtis pašķīra sniegu, kā smailīte šķeļ ūdeni. Taču ap pusdienlaiku arī viņš sāka pagurt. Kā jau bija stāstījis Krukosliks, ceļiniekiem nepārtraukti nācās virzīties pret kalnu.

-    Mans vecaistēvs Pasaules Gara kalnam reiz nonāca diezgan tuvu, viņš tika skaidrojis, kad Toraks viņu naktī pamodināja. Tik tuvu, ka vecais to spēja sajust. No šejienes gar strautu virzies uz ziemeļiem; tu visu laiku iesi pret kalnu, kamēr nonāksi Augsto kalnu ēnā. Ap pusdienlaiku tu sasniegsi zibens saspertu egli pie ieejas aizā. Aiza ir stāva pārāk krauja, lai pa to uzrāptos. Taču gar tās rietumu malu iet taka…

-    Kas tā par taku? Toraks bija jautājis. Kas to ieminis?

-   Neviens to nezina. Vienkārši ej pa to. Zibens saspertajam kokam piemīt aizsargājošas spējas. Tas sargā taku no ļaunuma. Varbūt tas aizsargās arī tevi.

-    Un ko tālāk? Kur man jāiet tālāk?

Krukosliks izpleta rokas.

-    Ej vien pa taku. Kaut kur aizas galā ir Kalns.

-    Cik tālu?

-   To neviens nezina. Mans vecaistēvs tālu netika: Gars viņu apturēja. Gars vienmēr visus aptur. Varbūt… varbūt ar tevi būs citādi.

«Varbūt,» Toraks nodomāja, brizdams pa sniegu.

Ja viņa iecere izdotos ja Pasaules Gars uzklausītu lūgumu, lācis tiktu iznīcināts un Mežs tiktu atsvabināts. Ja ne, citas iespējas vairs nav. Ne viņam, ne Mežam.

Priekšā Vilks pacēla galvu un ošņāja gaisu. Spalvas uz skausta tam bija sacēlušās gaisā. Ko gan viņš ir saodis?

Toraks pamanīja, ka dažus soļus tālāk no zaru galiem apmēram plecu augstumā ir notrausts sniegs. Pēc tam viņš atrada jaunu kadiķi, kuram bija nelīdzeni apgrauztas skujas.

Staltbriedis, Toraks nomurmināja.

Daudzās pēdas to apstiprināja. Izskatījās, ka briedis ir bijis viens droši vien bullis: tie neceļ kājas tik augstu kā briežu govis; tas bija redzams pēc pēdām sniegā.

Bet, ja tas bija tikai briedis, kāpēc tad Vilks bija sabozis spalvu?

Toraks palūkojās apkārt. Viņš juta, ka Mežs ir aizturējis elpu.

Pēkšņi viņš ieraudzīja.

Pirms tam Toraks nebija tās pamanījis, jo pēdas atradās pārāk tālu cita no citas, taču tagad, kad viņš saprata, ka briedis pārbīlī nolēcis no kraujas, puisis pamanīja arī lāča pēdas, kuras dzinās tam pakaļ. Attālums starp tām bija šausminošs.

Cenzdamies nomierināties, Toraks sevi piespieda izpētīt zīmes sniegā. Lācis bija skrējis pilnos auļos, jo tā pakaļkājas bija iespiedušās sniegā pirms priekškājām. Tās bija trīsreiz lielākas par Toraka galvu.

Pēdas bija samērā svaigas, taču to malas mazliet noapaļotas. Bet šādā saulē sniegs kūst ātri…

Vilks metās pie pēdām, gatavs tām sekot.

Toraks bija krietni lēnāks. Katrs krūms un akmens tagad izskatījās pēc lāča.

Kamēr viņi cīnījās augšup pa nogāzi, Vilka satraukums pieauga: tas aizlēkšoja uz priekšu, tad atkal meta cilpas atpakaļ pie Toraka un skubināja viņu ar klusiem rūcieniem. Droši vien viņi visbeidzot tuvojās Kalnam.

Varbūt arī tāpēc Vilks bija drīzāk satraukts nekā nobijies. Toraks vēlējās, kaut spētu būt tikpat dedzīgs, taču viņš juta tikai Nanuaku, kuras svars vilka uz leju jostu, un bailes no lāča.

Mežu satricināja tālīns rēciens.

Sīlis ieķērcās un aizlidoja.

Toraks satvēra naža spalu tik stipri, ka iesāpējās roka. Kur? Kur tas atrodas? To nebija iespējams noteikt.

Vilks gaidīja Toraku, lai zēns viņu panāk: spalva tam bija sabozta, bet asti viņš turēja izslietu. Skaidrs, ko viņš gribēja teikt. «Vēl ne.»

Brizdams pa sniegu, Toraks prātoja, kas noticis ar lāča dvēselēm. Galu galā Rena bija teikusi, ka tas joprojām ir lācis; tādā gadījumā tam vajadzētu ķert arī lašus, ēst ogas un gulēt ziemas miegu. Vai tā dvēseles joprojām ir ķermenī kopā ar dēmonu? Ieslodzītas un pārbiedētas.

Toraks apmeta loku ap klintsbluķi un tur jau arī bija zibens saspertā egle.

Puisim sašļuka dūša.

Virs galvas debesīs žilbinoši balti slējās Augstie kalni. Kā naža cirsta brūce tos pāršķēla aiza. Tā tiecās aizvien tālāk Kalnos, līdz pazuda necaurredzamos mākoņos. No vietas, kur stāvēja Toraks, gar aizas rietumu malu augšup aizvijās šaura taka. Kas to bija izcirtis? Kādam nolūkam? Kas uzdrošinātos spert uz tās kāju un nonākt nenovēršamās briesmās?

Pēkšņi mākoņi aizas galā pašķīrās un Toraks ieraudzīja, kas atrodas aiz tiem. Pie sāniem tam glaudās sniega mākoņi, no virsotnes plūda kluss, stindzinošs aukstums: neiedomājami augstu debesīs atdūrās Pasaules Gara kalns.

Toraks aizvēra acis, taču joprojām juta Gara spēku, kas viņu spieda uz ceļiem. Viņš jauta tā niknumu.

Dvēseļēdāji no citpasaules bija izsaukuši dēmonu; tie bija atstājuši briesmoni Mežā. Viņi bija pārkāpuši vienošanos. Kāpēc gan Garam vajadzētu palīdzēt cilvēkiem, ja daži no tiem bija tik ļauni?

Toraks nolieca galvu. Viņš nespēja vairs iet tālāk. Viņš šeit neiederējās. Šis bija garu, nevis cilvēku mājoklis.

Kad zēns atvēra acis, Kalns no jauna bija ietinies mākoņos.

Toraks notupās. «Es to nespēju,» viņš nodomāja. «Es tālāk neiešu.»

Viņam priekšā apsēdās Vilks; tā ieslīpās acis bija tik dzidras kā ūdens lāses. «Tu spēj. Es esmu kopā ar tevi.»

Toraks papurināja galvu.

Vilks viņu cieši vēroja.

Zēns iedomājās par Renu, Finkedīnu, Kraukļiem un visām pārējām ģintīm, par kurām viņš neko pat nezināja. Viņš domāja par neskaitāmajām Meža radībām. Toraks atcerējās tēvu: nevis pusdzīvo cilvēku, kas gulēja būdas atliekās uz miršanu, bet tēti, kurš smējās par Toraka joku, pirms bija uzbrucis lācis.

Vina krūtis sažņaudza bēdas. Zēns no maksts izvilka nazi, nometa cimdu un uzlika plaukstu uz aukstā, zilā slānekļa asmens.

Tu nedrīksti tagad apstāties, viņš skaļi teica. Tu zvērēji. Zvērēji tēvam.

Toraks noņēma no pleca bultu maku un loku un atslēja ieročus pret koku. Pēc tam viņš nolika zemē somu, guļammaisu, dzeramtrauku un cirvi. Šīs mantas bija liekas; viņam vajadzēja tikai nazi, Nanuaku kraukļādas maciņā un Rēnas mazo bērza tāss cibinu, kura atradās viņa ārstniecības augu dozē.

Pēdējo reizi uzmetis skatienu Mežam, Toraks sekoja Vilkam augšup pa taku.

Kolīdz Toraks spēra soli uz takas, aukstums pieņēmās spēkā. Elpa sasala viņam nāsīs. Plaksti lipa kopā. Gars dzina viņu projām. >

Ledus zem zābakiem bija trausls, un katrs solis atbalsojās aizā. Turpretim Vilka mīkstie ķepu spilventiņi neradīja nekādas skaņas. Viņš ar bezrūpīgu purnu, viegli luncinādams asti, pagriezās, lai pagaidītu Toraku. Izskatījās, ka Vilkam te gluži labi patīk.

Puisis elsdams un pūzdams panāca Vilku. Taka bija tik šaura, ka tikko pietika vietas, lai abi nostātos blakus. Toraks paskatījās lejup un vēlējās, kaut nebūtu to darījis. Aizas dibens vīdēja kaut kur tālu, tālu zem viņiem.

Abi rāpās augstāk. Saule apspīdēja aizas pretējo pusi, un tā atstaroja apžilbinošu mirdzumu. Ledus kļuva nedrošs. Kad Toraks pievirzījās tuvāk takas malai, sadrupa ledus gabals un zēns gandrīz ievēlās aizā.

trīsdesmit pirmā nodala

)

Kādus četrdesmit soļus tālāk ceļš zem klints pārkares mazliet paplašinājās. Aizas melnajā bazalta sienā bija izveidojies kaut kas līdzīgs seklai grotai. Kad Toraks to ieraudzīja, viņam mazliet uzlabojās oma. Viņš nebija atmetis cerības kaut kur ierīkot apmetni. Tā bija daļa no viņa plāna.

Vilks viņam aiz muguras saspringa.

Dzīvnieks bija saspicējis ausis, nikni sabozis skaustu un skatījās lejup aizā.

Toraks ar plaukstu noēnoja acis un paskatījās pāri takas malai. Nekā. Melni koku stumbri. Sniegoti akmens bluķi. Viņš apjucis pagriezās, lai ietu tālāk, kad parādījās lācis, tik negaidīti, kā jau lāči mēdz to darīt. Vispirms Toraks aizas dibenā saskatīja kādu tikko manāmu kustību, bet nākamajā mirklī tur jau tas bija!

Pat no šāda attāluma, atrazdamies piecdesmit sešdesmit soļus zemāk, tas izskatījās milzīgs. Kamēr Toraks stāvēja kā pārakmeņojies, lācis šūpojās no vienas puses uz otru un ostīja gaisu.

Tas neko nesaoda. Toraks atradās pārāk augstu. Lācis viņu nepamanīja. Zēns nolūkojās, kā tas pagriežas un lejup pa aizu iet uz Meža pusi.

Tātad Torakam vajadzēja paveikt neiedomājamo. Viņam vajadzēja atvilināt lāci atpakaļ.

Bija viens vienīgs nekļūdīgs paņēmiens, kā to izdarīt. Zēns novilka dūraiņus un uzpūta pirkstiem elpu, lai tos sasildītu; pēc tam viņš no jostas atsaitēja kraukļādas maciņu. Noraisījis tai aptītās matu cirtas, Toraks atvēra pīlādžu mizas kārbiņu un ieraudzīja Nanuaku. Upes acis, akmens zobu un gaismekli.

Vilks klusi ieņurdējās.

Toraks aplaizīja aukstumā sasprēgājušās lūpas. Ārstniecības augu kulītē viņš sadabūja Rēnas doto mazo bērza tāss cibiņu. Attīrošās zālītes un cibu zēns aizbāza aiz jakas apkakles un aplūkoja Rēnas iepriekšējās nakts veikumu. Tas izrādījās neliels, no zālēm pīts tīkliņš, kas bija pietiekami blīvs, lai neizbirtu upes acis, taču brīvi laida cauri Nanuakas starojumu gaismu, kuru lācis spēja saskatīt, bet Toraks ne.

Cenzdamies nepieskarties Nanuakai ar kailām rokām, zēns gaismekli, akmens zobu un upes acis iekratīja tīkliņā. Aizvilcis to ciet, viņš izbāza galvu caur garo cilpu, kurā karājās maisiņš. Nanuaka neaizsegta šūpojās Torakam uz krūtīm.

Vilka acis atstaroja blāvu, mirgojošu, zeltainu vizmu Nanuakas gaismu. Ja to redzēja Vilks, tad to spēja saskatīt arī dēmons. Toraks ar to rēķinājās.

Viņš pagriezās, lai sagaidītu lāci. Bez pūlēm virzīdamies pa biezo sniegu, tas pa aizu bija pagājis kādu gabalu uz priekšu.

Lūk, kur tā ir! zēns uzsauca klusā balsī, lai nesadusmotu Pasaules Garu. Man ir tas„ ko tu meklē: spožākā no spožajām dvēselēm, kuras tu tik ļoti ienīsti un kuras gribi iznīcināt reizi par visām reizēm. Nāc un paņem to!

Lācis apstājās. Pār zvēra vareno, uzkumpušo skaustu pārskrēja trīsas. Tas pašūpoja milzīgo galvu. Tad pagriezās un sāka virzīties uz Toraka pusi.

Puisi pārņēma neganta līksme. Šis briesmonis bija nogalinājis tēti. Kopš tā laika Toraks bēguļoja. Bet tagad viņš vairs nebēg. Viņš stājas ienaidniekam pretim.

Lācis izrādījās ātrāks, nekā puisis bija gaidījis; drīz vien tas jau tuvojās takai, uz kuras stāvēja Toraks. Tas izslējās gluži kā cilvēks. Kaut gan zēns stāvēja piecdesmit soļus augstāk, viņš redzēja to tik skaidri, it kā būtu no lāča rokas stiepiena attālumā.

Zvērs pacēla galvu un ieskatījās zēnam acīs un Toraks aizmirsa par Pasaules Garu un par zvērestu tēvam. Viņš vairs nestāvēja uz ledū kaltas kalnu takas, bet bija atpakaļ Mežā. No sapluinītās zaru būdas atskanēja tēva kliedziens: «Torak! Bēdz!»

Puisis nevarēja pakustēties. Viņš gribēja skriet augstāk, kur pāri takai izvirzījās klints pārkare, taču nespēja. Dēmons izsūca viņa gribu; tas vilka Toraku lejā…

Ieņurdējās Vilks.

Zēns noskurinājās un aizstreipuļoja augšup pa taku. Skatīties šajās acīs bija tāpat, kā lūkoties saulē: to zaļganais spīdums palika iededzināts viņa prātā uz visiem laikiem.

Toraks izdzirdēja krakšķus: lācis bija sācis rāpties augšup pa aizas ledaino sienu. Zēns iztēlojās, kā tas bez pūlēm tuvojas takai. Vajadzēja sasniegt pārkāri, citas iespējas nebija.

Vilks lēkšoja augšup pa taku. Toraks paslīdēja un nokrita uz viena ceļa. Pieslējās kājās. Paskatījās pār kraujo takas malu. Lācis bija pieveicis trešdaļu klints.

Zēns sāka skriet. Viņš sasniedza pārkāri un, cīnīdamies pēc elpas, iespraucās klinšainajā grotā. Taču vajadzēja turpināt iesākto: vajadzēja saukt talkā Pasaules Garu.

Piespiedis sevi iztaisnoties, Toraks ievilka krūtīs gaisu, atmeta galvu un sāka gaudot.

Vilks uztvēra kaucienu, un viņu saucieni satricināja aizu tie aizskanēja tālu pār Kalniem. «Pasaules Gars!» Toraks gaudoja. «Es esmu tev sagādājis Nanuaku! Uzklausi mani! Sūti savu spēku un patriec dēmonu no Meža!»

Bija dzirdams, kā pa aizas sienu tuvojas lācis un lejā birst ledus gabali.

Toraks gaudoja, līdz sāka sāpēt ribas: «Pasaules Gars! Uzklausi manu lūgumu…» Nekādu panākumu.

Toraks pārtrauca gaudot. Viņu pārņēma bailes. Pasaules gars viņa lūgumu neuzklausīja. Lācis tuvojās… Pēkšņi zēns ievēroja, ka apklusis arī Vilks. «Vienmēr paskaties pār plecu, Torak.» Viņš paskatījās un ieraudzīja lidojam Horda cirvi.

trīsdesmit otra nodala

Torakam izdevās izvairīties, un cirvis nosvilpa viņam gar ausi, sašķaidīdams ledu uz klints sienas vietā, kur viņš bija stāvējis.

Hords to pacēla.

-    Atdod Nanuaku! viņš kliedza. Es to nogādāšu Kalnā!

-    Liec man mieru! Toraks atcirta.

Varēja dzirdēt, kā netālu aizā drūp ledus. Lācis bija gandrīz jau klāt.

Horda izmocītā seja saviebās sāpēs. Toraks ar grūtībām spēja iztēloties, ka tas sevi piespiedis viņiem sekot pa dēmona apsēsto Mežu, bijis tik drosmīgs, ka nav baidījies izsaukt Pasaules Gara dusmas un spēris soli uz takas.

-   Atdod man Nanuaku, Hords atkārtoja.

Vilks devās jauneklim virsū; viss viņa ķermenis bija pārvērties par dusmās trīcošu kamolu. Tas vairs nebija vilku mazulis; tas bija nikns, jauns vilks, kas aizstāvēja barabrāli.

Hords nepievērsa dzīvniekam ne mazāko uzmanību.

-    Es to dabūšu! viņš sauca. Arī es esmu vainīgs, ka tā noticis. Es darīšu tam galu!

Pēkšņi Toraks saprata.

-   Tas biji tu, viņš teica. Tu biji klāt, kad tika uzmeistarots lācis. Tu dzīvoji pie Staltbriežiem. Tu palīdzēji kroplajam klaidonim ievilināt lamatās dēmonu.

-   Es to nezināju! Hords spurojās pretim. Šis teica, ka esot vajadzīgs jauns lācis, un es to noķēru. Man nebija ne jausmas, ko viņš taisās darīt!

Tad pēkšņi viss notika vienlaikus. Hords mēģināja iecirst Torakam kaklā. Zēns izvairījās. Vilks klupa virsū Hordam un ielaida zobus viņa plaukstas locītavā. Tas ieaurojās un nometa cirvi, bet ar otru dūri belza Vilkam pa neaizsargāto pakausi.

-   Nē! Toraks iekliedzās un, izvilcis nazi, metās Hordam virsū.

Hords sagrāba Vilku aiz čupra un trieca pret melnajām bazalta klintīm, tad pagriezās un mēģināja satvert Nanuaku, kas karājās Torakam uz krūtīm.

Zēns palēca tālāk. Hords metās Torakam kājās un nogāza viņu augšpēdus uz ledus. Taču puisis kritienā pārrāva siksniņu un meta tīkliņu projām tālāk uz takas, lai Hords nevarētu to aizsniegt. Vilks atguvās, noskurinājās un lēcienā noķēra Nanuaku, taču piezemējās bīstami tuvu dzegas malai.

-    Vilk! sauca Toraks, kas cīnījās pret Hordu, kurš viņam bija jāteniski uzsēdies uz krūtīm un ar ceļgaliem spieda pie zemes rokas.

Vilks ar pakaļkājām izmisīgi centās atsperties pret apledojušo takas malu. Tieši zem viņa atskanēja draudīgs rēciens: lāča melnie nagi pāršķēla gaisu un gandrīz trāpīja Vilkam pa ķepām.

Vilks izmisīgi rāvās uz priekšu un atgriezās uz takas. Taču tad, pirmo reizi pa visiem laikiem, viņš nolēma atdot to, ko Toraks bija aizmetis, un tuvojās viņam ar Nanuaku zobos.

Hords pūlējās aizsniegt tīkliņu. Toraks izbrīvēja vienu roku un ieķērās jauneklim apakšdelmā. Ja vien Hords ar celi nebūtu piespiedis viņa roku, kurā bija nazis…

Aizu satricināja pārpasaulīgs rēciens. Toraks šausmās skatījās, kā virs takas malas parādās lācis.

Un beidzamajā mirklī, kad virs viņiem izslējās nezvērs, kad Vilks vilcinādamies stāvēja ar Nanuaku zobos, šajā pēdējā mirklī, cīnoties pret Hordu, Torakam atklājās pravietojuma īstenā nozīme. «Klausītājs atdos savas sirds asinis Kalnam.»

Viņa sirds asinis.

Vilku.

«Nē!» Toraks domās iekliedzās.

Viņš saprata, kas darāms. Zēns skaļi uzsauca Vilkam:

-   Aiznes to uz Kalnu! Uf! Uf! Uf!

Vilks raudzījās Torakā ar dzintardzeltenu skatienu.

-    Uf! puisis noelsās.

Viņam asaroja acis.

Vilks pagriezās un metās augšup pa taku uz Kalna pusi.

Hords nikni ieņurdējās un steberēja viņam pakaļ, taču paslīdēja un iebrēkdamies atmuguriski iegāzās lācim tieši nagos.

Toraks pietrausās kājās. Hords joprojām kliedza. Torakam vajadzēja iet viņam palīgā…

Augstu virs galvas atskanēja apdullinošs krakšķis.

Taka nodrebēja. Toraks nokrita uz ceļiem.

Krakšķis pārauga griezīgā rēkoņā. Toraks patvērās zem pārkares un pēc mirkļa lejā gāzās mutuļojošs, trakojošs, slepkavīgs ledus, kas samala gabalos Hordu un lāci.

Pasaules Gars bija uzklausījis Toraka lūgumu.

Pēdējais, ko zēns spēja saskatīt, bija Vilks, kurš, joprojām sakampis zobos Nanuaku, zem dārdošajiem sniegiem traucās uz Kalnu.

Vilk! Toraks iesaucās.

Pēc tam visa pasaule kļuva balta.

Toraks nezināja, cik ilgi ar cieši aizmiegtām acīm bija sēdējis, piespiedies pie klints sienas.

Visbeidzot viņš saprata, ka dārdi ir pārvērtušies par atbalsīm un tās kļūst klusākas. Pasaules Gars soļoja atpakaļ uz Augstajiem kalniem.

Tā soļi pārvērtās par klusu krītošo sniegpārslu šalkoņu.

Pēc tam par čukstiem.

Tad iestājās klusums.

Toraks atvēra acis.

Viņš ieraudzīja aizas pretējo sienu. Tātad viņš nebija ticis dzīvs aprakts. Pasaules Gars bija aizgājis pāri klints pārkarei un atstājis viņu dzīvu. Bet kur gan bija palicis Vilks?

Zēns piecēlās un aizmeimuroja līdz takas malai. Nāvējošais aukstums bija mitējies. Cauri sniegotajai dūmakai bija redzami Kalni. Aiza bija pazudusi zem ledus un klintsbluķu jūkļa. Kaut kur lejā apglabāti gulēja lācis un Hords.

Hords tika samaksājis ar dzīvību. Lācis kļuvis par tukšu čaulu, jo Pasaules Gars dēmonu bija aiztriecis uz citpasauli. Droši vien lāča dvēseles pēc tik ilga ieslodzījuma kopā ar nešķīsteni tagad bija radušas mieru.

Toraks to saprata, taču neizbaudīja prieku. Viņš juta vienīgi sirdssāpes. Kur ir Vilks? Vai viņš paspēja sasniegt Kalnu pirms nogruvuma? Vai arī guļ aprakts zem ledājiem?

Lūdzu, esi dzīvs! Toraks murmināja. Lūdzu! Es nekad vairs neko nelūgšu.

Vējš sabužināja viņam matus, taču neatnesa atbildi.

Pāri Augstajiem kalniem aizlidoja jauna vārna, kura, priecādamās par lidojumu, ķērca un dejoja debesīs. Austrumos kļuva dzirdama neskaitāmu soļu dipoņa. Toraks saprata, ko tas nozīmē. Tur uz līdzenumiem devās ziemeļbrieži. Mežā atgriezās dzīvība.

Zēns pagriezās un ieraudzīja, ka ceļš uz dienvidiem joprojām ir brīvs; viņš varēja doties atpakaļ pie Rēnas un Finkedīna, un Kraukļiem.

Tad ziemeļos aiz ledus blāķiem, kas aizsprostoja taku, aiz mākoņiem, kuros slēpās Pasaules Gara kalns, iegaudojās vilks.

Tas nebija spalgais, saraustītais vilku mazuļa kauciens: tā bija jauna vilka plūstošā, aizrautīgā dziesma. Un tomēr tas neapšaubāmi bija Vilks.

Sāpes no Toraka krūtīm izlauzās brīvībā.

Kamēr viņš klausījās skanīgajā Vilka dziesmā, tai pievienojās vēl citas balsis: tās viļņojās gaisā augšup un lejup, taču to vienīgo tīro un mīļoto balsi tās nepārmāca. Vilks nebija viens.

Toraka acis aizmigloja asaras. Zēns saprata. Vilks atvadījās. Viņš negatavojās nākt atpakaļ.

Gaudošana beidzās. Toraks nolieca galvu.

-   Bet viņš ir dzīvs, zēns skaļi teica. Nozīme ir tikai tam. Viņš ir dzīvs.

Toraks vēlējās nogaudot atbildi: pateikt Vilkam, ka vini nebūs šķirti uz visiem laikiem; ka kāudien viņš atradīs iespēju, kā abiem būt kopā. Taču puisis nezināja, kā to pasacīt, jo vilku valodā nav nākotnes.

Tāpēc Toraks to pateica savā valodā. Viņš zināja, ka barabrālis nesapratīs, taču Toraks zināja arī to, ka dod solījumu ne tikai Vilkam, bet arī pats sev.

-   Kādudien, Toraks sauca, un viņa balss aizskanēja pāri mirdzošajiem Kalniem, mēs atkal būsim kopā. Mēs kopā medīsim Mežā. Kopā… viņam aizlūza balss. Es apsolu. Jo tu esi mans brālis Vilks.

Atbildes nebija. Taču Toraks to arī negaidīja. Viņš bija devis solījumu.

Zēns noliecās pēc saujas sniega, ar ko atvēsināt degošo seju. Sajūta bija laba. Viņš noliecās vēlreiz, lai paņemtu sniegu, ar kuru noberzt no pieres nāves zīmes.

Pēc tam viņš pagriezās un devās atpakaļ uz Mežu.

[1] stulpiņi ap kāju apliekami, zābaku stulmam līdzīgi apģērba gabali. (Šeit un turpmāk tulkotāja piezīmes.)

[2] akmens laikmeta cilvēkiem šeit ir trīs dvēseles: paša dvēsele, ģints dvēsele un pasaules dvēsele Nanuaka.

[3] usneja (usma longissima) ķērpis, kas ilgstošā laika posmā var izaugt līdz 9 m garš.

[4] narvalis (ari jūras vienradzis) vaļveidīgo kārtas zīdītājs; tēviņiem augšējā žokļa kreisajā pusē ir milzīgs ilknis; dzīvo Ziemeļu Ledus okeāna jūrās.

Content

Peivere Mišela Tumšās senatnes stāsti-1. Vikabrālis

PIRMĀ NODALA

OTRĀ NODALA

TREŠA NODALA

CETURTĀ NODALA

PIEKTĀ NODALA

SESTĀ NODALA

septītā nodala

ASTOTĀ NODALA

devītā nodala

desmitā nodala

VIENPADSMITĀ NODALA

DIVPADSMITĀ NODALA

TRĪSPADSMITĀ NODALA

ČETRPADSMITĀ NODAĻA

PIECPADSMITĀ NODALA

sespadsmita nodala

SEPTIŅPADSMITĀ NODALA

ASTOŅPADSMITĀ NODALA

DEVIŅPADSMITĀ NODALA

DIVDESMITĀ NODALA

DIVDESMIT PIRMĀ NODALA

DIVDESMIT OTRĀ NODALA

divdesmit trešā nodala

divdesmit ceturtā nodala

divdesmit piektā nodala

divdesmit sestā nodala

divdesmit septītā nodala

divdesmit astotā nodala

divdesmit devīta nodala

trīsdesmitā nodala

trīsdesmit pirmā nodala

trīsdesmit otra nodala