Peivere Mišela

Tumšās senatnes stāsti-2 Garagājējs

Mišela Peivere

Garagājējs Tumšās senatnes stāsti otrā grāmata

Mišela Peivere GARAGĀJĒJS

Tumšās senatnes stāsti Otrā grāmata

Priekšvārds

Toraks dzīvoja pasaulē pirms seštūkstoš gadiem, tas ir, pēc leduslaikmeta, kad vēl nebija attīstīta zemkopība un visa ziemeļrietumu Eiropa bija klāta ar mežiem.

Cilvēki Toraka laikā izskatījās tādi paši kā tu vai es, taču viņu dzīvesveids bija pavisam citāds. Tie neprata rakstīt un nepazina metālus un riteņus, bet viņiem tos arī nemaz nevajadzēja. Mūsu senči lieliski mācēja izdzīvot arī bez visa tā. Viņi pazina dzīvnieku paražas un zināja visu par kokiem, augiem un akmeņiem mežā. Ja tiem kaut ko ievajadzējās, viņi zināja, kur to atrast vai kā izgatavot. Ļaudis dzīvoja nelielās ģintīs, un vairākums no tām bija lielas klejotājas: dažas, kā, piemēram, Toraka Vilku ģints, palika vienā vietā tikai pāris dienu, turpretim citas, tādas kā Kraukļu vai Mežakuiļu ģints, vienuviet nometnēs dzīvoja vairākus mēnešus vai pat veselu gadalaiku, bet, piemēram, Roņu ģints pārstāvji mitinājās noteiktā vietā visu laiku. Un, ja gribi zināt, Kraukļi un Mežakuiļi kopš "Vilkabrālī" aprakstītajiem notikumiem bija pārvietojušies tikai nelielu gabaliņu, kā tas redzams kartē.

Kad gatavojos rakstīt "Garagājēju", es zināmu laiku pavadīju Grenlandē un arī Lufutu salās ziemeļrietumu Norvēģijā. Es pētīju sāmu un inuītu tradicionālo dzīvesveidu un uzzināju, kā viņi taisa laivas, medī roņus un izgatavo apģērbu.

Ideja par Stāvo klinti radās, aplūkojot senos akmens grebumus Direbergetā netālu no Leiknesas Norvēģijas ziemeļrietumos.

Doma par "medniekiem" mani apciemoja, kad peldējos kopā ar savvaļas zobenvaļiem Tisfjordā Ziemeļnorvēģijā. Es nevarētu aprakstīt Toraka piedzīvojumus ūdenī, ja pati nebūtu pabijusi tamlīdzīgās vietās; un, tāpat kā Toraks, peldot jūrā kopā ar zobenvaļiem, es mainīju domas par šiem apbrīnas cienīgajiem dzīvniekiem.

Gribu pateikties Tromses Polārijas [1] darbiniekiem Norvēģijā par to, ka viņi man palīdzēja saprast, ko nozīmē būt ronim; Rietumgrenlandes iedzīvotājiem par viesmīlību, atklātību un asprātīgajiem jokiem; Apvienotās Karalistes Vilku aizsardzības biedrībai par dažiem neaizmirstamiem brīžiem, kurus varēju pavadīt kopā ar vairākiem lieliskiem vilkiem; Tisfjordā iedzīvotājiem par palīdzību iepazīt zobenvaļus un jūras ērgļus un misteram Derikam Koilam, Londonas Tauera kraukļu kopējam, par to, ka viņš ar mani dalījās savās daudzpusīgajās zināšanās par dažiem ļoti īpašiem kraukļiem. Un visbeidzot, kā vienmēr, es vēlos pateikties savam aģentam Pīteram Koksam un manai redaktorei Fionai Kenedijai par nerimtīgo entuziasmu un atbalstu.

Mišela Peivere Londona, 2005

PIRMĀ NODALA

)

Starp kokiem upītes viņā krastā pēkšņi parādījās sumbru govs. Toraks bija vērojis saules izraibinātos vītolus, bet pēc mirkļa tur jau tā bija. Tā tur stāvēja lielāka par visgarāko vīru, un uz izliektajiem ragiem sumbriene gluži labi varētu uzdurt pat lāci. Ja dzīvnieks tagad mestos virsū, gals būtu klāt.

Par nelaimi, no Toraka puses pūta vējš. Redzēdams, kā sumbru govs ar melno, strupo purnu ošņā gaisu, viņš aizturēja elpu. Radījums nosprauslājās. Pēc tam ar milzīgo, nagoto kāju pakārpīja zemi.

Tālāk, ērgļpaparžu audzē, Toraks pamanīja sumbrienes teļu, un viņam iekņudējās pakrūtē. Sumbri parasti ir miermīlīgi, izņemot gadījumus, kad tiem ir mazuļi.

Cenzdamies netrokšņot, Toraks atkāpās ēnā. Ja viņš lielo zīdītāju nesatracinātu, varbūt tā neuzbruktu.

Sumbru govs vēlreiz nosprauslājās un ar ragiem pabikstīja papardes. Visbeidzot dzīvnieks nosprieda, ka tam nekas nedraud, un novēlās zemē, lai izvārtītos dubļos.

Toraks atvieglots izpūta aizturēto elpu. Teļš meimuroja pie mātes, paslīdēja, ieīdējās un pakrita dubļos. Sumbriene pacēla galvu, paošņāja mazuļa kājas un apmierināta ievēlās atpakaļ zampā.

Noslēpies aiz kadiķa krūma, Toraks prātoja, ko darīt. Finkedīns, ģints vadonis, viņu bija sūtījis saplēst un strautā izmērcēt vītolu mizas, un bez tām viņš nedrīkstēja atgriezties. Taču negribējās arī, ka viņu sabradā sumbri.

Toraks izlēma pagaidīt, līdz sumbriene ar mazuli aiziet.

Diena bija karsta, pats gaismas mēneša sākums, un Mežs tveicē bija gluži kā iesnaudies. Kokos atbalsojās putnu balsis; silts dienvidaustrumu vējiņš atnesa liepziedu smaržu. Pēc brīža Toraka sirds krūtīs pārstāja trakot. Viņš saklausīja lazdu biezoknī čiepstam žubīšu mazuļus. Zēns ieraudzīja uz klintsbluķa gozējamies odzi. Toraks centās pievērsties notiekošajam, bet, kā jau tas beidzamajā laikā mēdza gadīties, domas atgriezās pie Vilka.

Droši vien Vilks pa šo laiku būs krietni paaudzies; kad abi sadraudzējās, tas bija pusaudzis, kas klupdams krizdams gribēja atņemt Torakam brūklenes.

"Nedomā par Vilku," Toraks nikni mēģināja sev iestāstīt. "Viņš ir projām. Viņš nekad neatgriezīsies, nekad. Domā par sumbriem vai par odzi, vai…"

Un tad viņš ieraudzīja mednieku.

Tas stāvēja šaipus upes kādus divdesmit soļus no Toraka lejup pa straumi un attiecībā pret sumbru govi aizvējā. Vīra seju slēpa ēna, un zēns pamanīja, ka mednieks, tāpat kā viņš pats, uzvilcis briežādas kamzoli bez piedurknēm, stulpiņus līdz ceļiem un jēlādas puszābakus.

Bet atšķirībā no Toraka svešiniekam kakla siksniņā karājās mežakuiļa ilknis. Mežakuiļu ģints.

Citkārt Toraks būtu nopriecājies. Mažakuiļi pret Kraukļu ģinti, kurā pēdējos sešus mēnešus viņš dzīvoja, izturējās puslīdz draudzīgi. Taču šajā medniekā slēpās kaut kas ļoti biedējošs. Viņš pārvietojās grīļīgā, lempīgā gaitā, uz visām pusēm šūpodams galvu. Viņš lavījās tuvāk sumbrienei. Aiz jostas tam bija aizbāzti divi akmens cirvji, un, kamēr Toraks ar neuzticību vēroja svešinieku, viņš vienu no tiem izvilka un pasvārstīja rokā.

Vai viņš ir traks? Kurš tad viens pats iet medīt sumbrus? Sumbrs ir lielākais radījums Mežā. Vienatnē uzbrukt šādam zvēram nozīmē drošu nāvi!

Sumbru māte, būdama laimīgā neziņā, sprauslodama kārpījās dziļāk dubļos un centās atbrīvoties no uzmācīgajiem knišļiem. Mazulis, gaidīdams, kad māte beigs izklaidēties, ošņāja vītola mizu.

Toraks piecēlās un ar nepacietīgu plaukstas kustību brīdināja mednieku: "Bīstami! Pārtrauc!"

Taču tas viņu neredzēja. Izvingrinājis muskuļaino roku, mednieks nomērķēja un meta cirvi.

Ierocis gaisā nosvilpa un nobūkšķēja pret zemi rokas stiepiena attālumā no teļa. Tas metās bēgt. Sumbriene aizvainota iebaurojās un pieslējās kājās, ar acīm meklēdama uzbrucēju. Taču tas joprojām stāvēja aizvējā, un dzīvnieks nevarēja viņu saost.

Neticami, taču mednieks gatavojās izvilkt otru cirvi.

Nē! aizsmakušā balsī nočukstēja Toraks. Tu viņu tikai ievainosi, un mēs abi būsim pagalam.

Vīrs sadabūja aiz siksnas aizbāzto cirvi.

Toraks domāja ātri. Ja cirvis sasniegs mērķi, sumbru govs būs neapturama. Bet, ja viņu tagad varētu aizbaidīt neskartu, varbūt tā ar savu mazuli aizbēgtu? Ātri vajadzēja dzīvnieku dabūt projām tik tālu, lai to nevarētu sasniegt cirvis.

Dziļi ievilcis elpu, Toraks sāka lēkāt un, rokas vicinādams, kliegt:

-    Prom, prom!

Zināmā mērā šis pasākums vainagojās panākumiem. Sumbriene nikni iebaurojās un metās virsū Torakam; cirvis noplakšķēja dubļos, kur tā pirms mirkļa bija vārtījusies. Zēns pamanījās noslēpties aiz ozola.

Uzkāpt kokā vairs nebija laika: sumbriene bija jau gandrīz klāt. Tai traušoties augšup pa krastu, bija dzirdama nikna šņākšana; Toraks juta dzīvnieka ķermeņa karstumu aiz stumbra…

Šajā mirklī sumbru govs pašāvās garām kokam, aiz kura slēpās Toraks, izslēja asti un teļa pavadībā pazuda Mežā.

Iestājās apdullinošs klusums.

Toraks atspiedās ar muguru pret ozolu, un pa viņa seju plūda sviedi'i.

Mednieks stāvēja ar nokārtu galvu un šūpojās no vienas puses uz otru.

-    Ko tu dari? Toraks noelsās. Mēs varējām būt beigti.

Mednieks neatbildēja. Pārbridis upīti, viņš paņēma cirvjus un, aizbāzis tos aiz jostas, klumpačoja atpakaļ. Toraks joprojām nebija redzējis viņa seju, taču bija pamanījis tā muskuļotos locekļus un robaino akmens nazi. Ja nonāktu līdz kautiņam, Toraks būtu zaudētājs. Viņš bija tikai zēns, kuram nav pat trīspadsmit ziemu uz pleciem.

Pēkšņi mednieks paklupa pār baļķi, kas gulēja krastmalā, un saka rīstīties.

Toraks aizmirsa par savām bažām un steidzās palīdzēt.

Svešinieks bija nokritis četrrāpus un vēma dzeltenas gļotas. Muguru izliecis, viņš ar gārdzienu izspļāva kaut ko glumu un melnu tik lielu kā bērna dūre. Tas izskatījās… tas izskatījās pēc spalvu kumška. Vēja brāzma sašūpoja krūmus, caur tiem izlauzās saules stari, un beidzot Toraks ieraudzīja vīrieša seju.

No bārdas un galvvidus mednieks bija izrāvis matus, kuru vietā bija palicis sulojošs jēlums. Seju kā bērzu rūsa klāja meduskrāsas kreveles. Kamēr tas izspļāva pēdējos matus un, kasīdams čulgainos izsitumus uz pieres, notupās, viņa rīklē burzguļoja krēpas.

Toraks kāpās atpakaļ, turēdamies pie ģints piederības zīmes vestei piešūta vilka ādas gabala.

Rena gan zinātu padomu.

"Drudzis parasti piemetas vasaras vidū," viņa reiz teica, "jo tad slimības tārpiem ir vairāk laika darboties: baltajās naktīs, kad saule neiet pie miera, tie izlien no dūkstīm."

Taču, ja šis ir drudzis, tad ļoti neparasts.

Toraks domāja, ko iesākt. Viņa zāļu maisiņā bija tikai dažas māllēpes.

-    Ļauj man tev palīdzēt, viņš sacīja drebošā balsī. Man ir mazliet… Ak nē! Tu esi sevi savainojis.

Vīrs joprojām kasījās, griezdams zobus kā cilvēks, kuram knieš tik neizturami, ka labāk gribētos, lai sāpētu. Visbeidzot viņš ar nagiem iegrābās čūlās, atstādams uz sejas asiņojošas, jēlas miesas svēdras.

-    Nevajag! sauca Toraks.

Svešinieks ierēkdamies pielēca viņam klāt un nogrūda puisi zemē.

Toraks paskatījās uz sāpīgajām brūcēm un abām ārprātīgajām, pūžņojošajām acīm.

-    Neaiztiec mani, viņš spēja izdvest. Mani sauc Toraks. Es esmu no Vilku ģints. Es esmu…

Vīrs pieliecās tuvāk.

-   Tas… nu… vienreiz tuvojas, viņš nošņāca, izdvesdams smirdīgu elpu.

Toraks mēģināja norīt siekalas.

-    Kas tuvojas?

Slimā seja sašķobījās šausmās.

-   Vai tad neredzi? čukstēja lūpas, apšķiezdamas Toraku ar dzeltenīgām slienām. Tas nāk! Tas paņems mūs visus!

Nepazīstamais piesvempās kājās un, pašķielējis uz sauli, sagrīļojās. Pēc tam viņš metās skriet caur biežņu, it kā tam uz pēdām būtu visi aizpekles mošķi.

Smagi dvesdams, Toraks pieslējās uz elkoņa.

Putni bija apklusuši.

Mežs izskatījās biedējošs.

Toraks lēnām cēlās kājās. Viņš manīja, ka vējš iegriežas no austrumiem un kļūst vēsāks. Notrīsēja koki. Tie sāka sačukstēties. Zēns vēlējās, kaut varētu šīs sarunas saprast. Taču viņš nojauta, ko jūt augi, jo sajuta to pašu: kaut kas tuvojās un smagi dvašoja Mežā.

Tas nāk.

Sērga.

Toraks skrēja pēc bultu maka un loka. Nav laika plēst vītolu mizas. Jātiek atpakaļ nometnē un jābrīdina Kraukļi.

OTRĀ NODALA

-   Kur ir Finkedīns!? Toraks sauca, kad bija sasniedzis Kraukļu nometni.

-   Tur projām lejā pie upes, atbildēja vīrs, kas ķidāja lasi. Ievāc kizilu bultām.

-    Kas ar Seiunu? Kur ir burve?

-    Zīlē ar kauliem, atsaucās meitene, kura vēra uz cīpslas zivju galvas. Viņa ir uz Klints, bet labāk pagaidi, līdz pati atnāk.

Toraks neapmierinātībā grieza zobus. Kraukļu burve atradās ļoti augstu uz Aizbildņa klints trauslais, gaisīgais stāvs bija pārliecies kauliem, un viņai blakus ģints aizbildnis, sakļāvis stipros, melnos spārnus, spalgi ieķērcās "krā!".

Kam vēl varētu pateikt?

Rena ir medībās. No Oslaka, ar kuru viņš dalīja pajumti, nav ne miņas. Pie kūpinātavas Toraks bija manījis Saielotu un Poju sava vecuma puikas -, taču tiem nekādā ziņā nedrīkstēja tuvoties, jo viņš nepiederēja pie

ģints un tāpēc tiem nepatika. Visi bija tik ļoti aizņemti ar lašiem, ka negribētu klausīties netīkamo atgadījumu ar slimo cilvēku Mežā. Un, kad Toraks paskatījās apkārt, viņš sāka šaubīties, vai kaut kas vispār ir noticis. Viss izskatījās tik labi.

Kraukļi bija uzslējuši nometni vietā, kur Platupe izlaužas no ēnainas aizas un garām Aizbildņa klintij dārdēdama brāžas pāri krācēm. Katru vasaru savā neizprotamajā ceļā no Jūras uz kalniem šīs krāces pārvarēja laši. Upe nikni centās tos aizskalot atpakaļ, taču lielās zivis nelikās mierā un lauzās caur putojošo jūkli, slaidos lēcienos spīdinādamas izliektās muguras, līdz beidzot aizgāja bojā no spēku izsīkuma vai arī sasniedza mierīgākus ūdeņus aiz krācēm, vai arī tās ar žebērkļiem nodūra Kraukļi.

Lai tiktu pie lašiem, ģints vīri upes gultnē bija sadzinuši mietus un no klūgām to starpā iepinuši laipas tik stipras, ka uz tām varēja stāvēt daži zvejnieki ar žebērkļiem. Zveja bija darbs, kas prasīja lielu māku, jo ikviens, kurš iekristu ūdenī, kļūtu par kropli vai būtu pagalam: upe bija nepielūdzama un klintsradzes slējās no krācēm kā asi, nolūzuši zobi. Taču atalgojums bija bagātīgs.

Kraukļu mītnes stāvēja tukšas: visi atradās pie kūpinātavām un apstrādāja tās dienas lomu, lai tas nesasmaktu. Vīri, sievas un bērni kasīja nost zivīm zvīņas, ķidāja lomu, bet citi pa to laiku grieza gabalos sārto gaļu un lika rindā šķēles, lai tās būtu pa ķērienam pirms izkāršanas uz zārdiem. Saielots un Pojs berza kadiķogas, kuras vajadzēja sajaukt ar žāvēšanai paredzētajām lašu sloksnēm, lai gaļa ilgāk turētos svaiga un arī lai nomāktu piegaršu, ja tā kādreiz paradītos pēc ilgstošas glabāšanas.

Nekas netika izniekots. Lašu ādas cilvēki konservēja ūdensnecaurlaidīgās posa tvertnēs; no acīm un asakām varēja pagatavot līmi; aknas un ikri noderēs vakariņās un ziedojumam aizbildnim un lašu gariem.

Viscaur Mežā arī citas ģintis rosījās pie upēm un smēlās to dāsnumu. Mežakuiļi, Vītoli, Ūdri un Odzes. Un, kur nebija cilvēku, pulcējās citi mednieki: lāči, lūši, ērgļi un vilki. Visi svinēja lašu nārstu, kas pēc bargās ziemas tiem dāvāja jaunus spēkus.

Tā nu tas bija iekārtots kopš pašiem pirmsākumiem. "Skaidrs, ka viens slimnieks šo kārtību nespēs mainīt," nosprieda Toraks.

Taču tad viņš atcerējās pussapuvušo seju un pūžņojošās acis.

Tajā pašā brīdī no viņu būdas iznira Oslaks un Toraka sirds priekā iepukstējās straujāk. Gan Oslaks zinās, ko darīt.

Taču, zēnam par pārsteigumu, Oslaks viņa stāstā klausījās pa ausu galam, un izskatījās, ka viņš ir vairāk nodarbināts ar sava žebērkļa iesiešanu.

-    Tu saki, ka viņš bija no Mežakuiļu ģints? saraucis uzacis, jautāja Oslaks, pakasīdams plaukstas virspusi. Gan jau viņu burvis par šo parūpēsies. Nu, viņš iespieda Toraka rokā žebērkli, aizej uz braslu un atnes man kādu lasi.

Toraks samulsa.

-    Bet, Oslak…

-    Ej vien, ej, draugs viņu pārtrauca.

Toraks piecēlās. Tas neizskatījās pēc Oslaka. Patiesību sakot, nekad agrāk tā nebija atgadījies. Biedrs, ar kuru abi dalījās pajumtē, bija milzonīgs vīrs ar savēlušos bārdu un mazliet biedējošu ārieni viņam trūka vienas auss un gabala vaiga pēc neveiksmīgas saķeršanās ar āmriju. Zvēru viņš gan nekad nevainoja.

-   Pats esmu vainīgs, viņš mēdza atbildēt, ja kāds ko prasīja. Es to sabiedēju.

Tāds bija Oslaks. Viņš un viņa draudzene Vedna Torakam tūlīt pat piedāvāja vietu savā būdā, kad tas ieradās pie Kraukļiem, turklāt abi pret puiku vienmēr bija laipni. Bet Oslaks bija arī stiprākais vīrs ģintī, tāpēc Toraks nekurnēja un paņēma žebērkli. To darīdams, viņš ieraudzīja kaut ko, no kā sastinga kā zemē iemiets. Oslaka plaukstas virsa bija vienās čulgās.

-    Kas tev ar roku!? viņš jautāja.

-    Knišļi sadzēla, jau stiprāk kasīdamies, atbildēja Oslaks. Tik traki man nekad nav bijis. Visu nakti nevarēju gulēt.

-    Nemaz neizskatās pēc knišļu dzēlieniem, teica Toraks. Sāp arī?

Oslaks joprojām kasīja roku.

-    Dīvaini. Taisni vai liekas, ka paša dvēsele tek ārā. Bet tas taču nevar būt, vai ne?

Viņš lūkojās Torakā, un izskatījās, ka Oslakam mazliet arī sāp; viņa seja bija satraukta un bērnišķīga.

Toraks norija siekalas.

-   Nedomāju gan, ka paša dvēsele tevi atstās pa knišļu dzēlienu vietām; tā tevi var pamest tikai caur muti, ja esi slims vai sapņo.

Viņš brīdi paklusēja.

-   Tu neesi slims?

-   Slims? Kāpēc man jābūt slimam?

Oslaka augumam pārskrēja trīsas.

-    Tikai jūtos tāds maķenīt savārdzis, vīrs piebilda.

Toraks sažņaudza rokā žebērkli.

-    Es atvedīšu Seiunu.

Oslaks sabozās.

-    Man nevajag Seiunu. Tagad ej!

Pēkšņi tas vairs nebija Oslaks. Tas bija milzenis, kas, dūres sažņaudzis, glūnēja uz Toraku.

Mirkli vēlāk izskatījās, ka viņš atgūst savaldīšanos.

-    Liec mani mierā! Ej vien. Tulls jau gaida.

-    Labs ir, Oslak, cik mierīgi vien spēdams, noteica Toraks.

Pusceļā uz upi viņš pagriezās un atskatījās. Oslaks joprojām kasījās.

-    Tek ārā, viņš murmināja.

Pēc brīža vīrs piecēlās un gāja uz būdu, un uz plikā laukumiņa aiz viņa vienīgās auss, kur bija izraustīti mati, Toraks pamanīja meduskrāsas kreveli līdzīgu bērzu rūsai.

Toraks juta, kā viņa ķermenī ielavās aukstums.

Viņš skrēja uz braslu, pie kura, tīrīdams nazi, tupēja Oslaka jaunākais brālis.

-    Tull! viņš sauca. Man šķiet, ka Oslaks ir slims!

> » '

Viņa stāsts izvērtās par nesakarīgu mistrojumu, no kura Tulls neko nesaprata.

-   Torak, tie ir knišļi. Tā notiek katru vasaru, lūk, kur tas suns aprakts.

-    Tie nav knišļi, puisis iebilda.

-   Ar viņu viss ir kārtībā, Tulls sacīja, norādīdams uz laipu.

Ar žebērkli, kura galā locījās lasis, tur rosījās Oslaks.

Iekodis lūpā, Toraks paraudzījās apkārt. Viss izskatījās tik labi. Bērni spēlējās ar mirdzošām zivju zvīņām. Pārgalvīgie jaunie Kraukļi kaitināja suņus, kniebdami tiem astē. Tulla piecgadīga is dēliņš Deriis sek lumā šļakstinājās ar rotaļu sumbru, kuru tam no priedes mizas bija izgrebis Oslaks.

Ļaunu priekšnojautu pārņemts, Toraks satvēra žebērkli un brida ūdenī.

Braslu veidoja četri laukakmeņi starp taku un krācēm iesācēji tur mācījās noturēt līdzsvaru. Tulls norādīja uz pirmo akmeni, taču Toraks nedroši virzījās uz ceturto, palikdams upes vidū, lejup pa straumi no Oslaka. Viņš nezināja, kas notiks, tikai to, ka jābūt piesardzīgam.

-   Skaties uz lašiem, nevis uz ūdeni! Tulls sauca no krasta.

Torakam šķita, ka tas nav iespējams. Akmeņi bija glumi no dūņām; viņam apkārt mutuļoja zaļa straume, kurā šad un tad pavīdēja sudrabotie laši. Žebērklis bija garš un smags, tas neļāva noturēt līdzsvaru. Tam bija divi brieža ragi, uz kuriem uzdurt un noturēt zivis, ja vien viņš kādu noķertu, taču pagaidām tas neizdevās. Dzīvodams kopā ar tēvu, Toraks makšķerēja tikai ar auklas un āķa palīdzību. Ar žebērkli rokā, kā jau to nemitējās daudzināt Saielots, viņš izskatījās pēc lempīga, septiņgadīga bērna.

Toraks mēģināja saņemties. Gandrīz nolauza žebērkli, jo netrāpīja. Teju vai iegāzās ūdenī.

-    Ļauj lašiem papeldēt garām un tikai tad mērķē! sauca Tulls. Dur tos, kad tie noguruši atgriežas no krācēm!

Toraks mēģināja vēlreiz. Atkal nekā…

No kūpinātavas līdz upei atplūda smieklu šalts. Toraka seja dega kā ugunī. Saielotam tas patika.

-    Nu jau labāk! drīzāk gan liekuļodams, uzsauca Tulls. Tā tikai turpini! Es mazliet vēlāk atgriezīšos.

Viņš aizgāja piesviest malku ugunskuram, atstādams Deriju seklumā sarunājamies ar rotaļu sumbru.

Uz brīdi Toraks aizmirsa par visu uz pasaules, jo mēģināja neizlaist no rokām žebērkli, neiekrist ūdenī un nozvejot zivi. Drīz vien viņš bija slapjš no galvas līdz kājām. Un upe bija nikna. Ik pēc brīža pret akmeni, uz kura viņš stāvēja, triecās lieli viļņi.

Pēkšņi Toraks no laipas puses izdzirdēja kliedzienu. Viņš pacēla galvu un atvieglojumā noelsās.

Oslaks bija uzdūris vēl vienu lasi. Ar vienu vienīgu cirtienu viņš to bija nomedījis un tagad, nometies ceļos, centās zivi dabūt nost no žebērkļa.

"Ar viņu viss ir kārtībā," Toraks centās sev iestāstīt.

Viņš skatījās, kā vīrs kasa roku. Tad Oslaks pasniedzās aiz auss un iecirta nagus krevelē. Lasis aizslīdēja pa laipu. Oslaks atņirdza zobus, noplēsa kreveli un… to apēda.

Toraks riebumā novērsās un gandrīz iekrita upē.

Saule paslēpās aiz mākoņa. Ūdens kļuva melns. Garām, šķielēdams ar pusaklu aci, paslīdēja kāds nekam nederīgs lasis.

Toraks uzmeta skatienu seklumam.

Derijs bija aizgājis.

Vēl viens uzsauciens no upes augšteces puses.

Viņš pagriezās.

Derijs bija uz laipas un klumburoja pretim tēvocim, kas viņu nedzina projām, bet ar rokas mājienu aicināja tuvāk.

Nāc nu, vīrietis aicināja ar briesmīgā kaislībā pārvērstu seju. Nāc pie manis! Es tiem neļaušu paņemt mūsu dvēseles!

TREŠA NODALA

Notikumus krastmalā neviens no Kraukļiem nebija pamanījis. Torakam kaut kas bija jāuzsāk.

Sažņaudzis rokā žebērkli un stāvēdams uz akmens brasla vidū, viņš pamanīja, ka pie upes no dažādām pusēm parādās divi cilvēki.

No austrumiem ieradās Rena ar savu iemīļoto loku vienā rokā un ar meža baložu virteni otrā.

No upes grīvas puses, viegli pieklibodams un atspiezdamies pret nūju, ar kizila saišķi pār plecu nāca Finkedīns.

Acumirklī abi saprata, kas noticis, un nolika zemē savas nastas.

Lai apturētu Oslaku, kas atnācējus bija pamanījis,

Toraks viņam uzsauca:

-    Oslak, kas vainas? Pastāsti! Varbūt varu palīdzēt?

-   Neviens man nevar palīdzēt\ Oslaks kliedza. Manas dvēseles tek ārā! Tās kāds ēd\

Pēc šiem vārdiem cilvēki pagriezās, lai paskatītos, kas noticis. Derija māte iekliegdamās saliecās uz priekšu. Tulls viņu no aizmugures pieturēja. Oslaka draudzene Vedna kodīja pirkstu kauliņus. Uz Klints nekustīga stāvēja Seiuna.

Rena bija sasniegusi celiņu taču Finkedīns tur bija jau priekšā, par spīti tam, ka piekliboja. Klusēdams viņš meitenei atdeva savu kūju.

-    Kas ēd tavu dvēseli? Toraks uzsauca Oslakam.

-    Zivs!

Viņa lūpas klāja dzeltenas putas.

-    Zobi. Asi zobi!

Viņš norādīja uz upi, kur lēkāja un par savu paša dvēseli nenoguris cīnījās lasis.

Toraks sajuta pēkšņas izbailes. Tā notiek ar daudziem, kas pārliekušies pāri upei, un no tā neceļas nekāds ļaunums, ja vien neesi tik slims, lai apreibtu un iekristu straumē.

-    Drīz tā būs pagalam, Oslaks kunkstēja, un no manis paliks pāri tikai spoks. Nāc šurpu, Derij, upe mūs vēlas!

Bērns brīdi vilcinājās, taču tad devās pie tēvoča, piespiedis no priežu mizas izgrebto sumbru pie krūtīm.

Toraks uzmeta mirkli Finkedīnam.

Kraukļu vadoņa seja joprojām bija kā akmenī cirsta. Viņš notvēra zēna skatienu un pielika pie lūpām rādītājpirkstu. Tu esi starp viņiem un krācēm. Apturi tos!

Toraks pamāja ar galvu un saspringa. Kājas no aukstuma bija gluži nejūtīgas. Rokas sāka trīcēt.

Beidzot Derijs bija pienācis pie Oslaka, kas aizsvieda žebērkli un pakampa brāļadēlu. Klūgu pinumi bīstami ieliecās.

-    Oslak! Finkedīns uzsauca. Viņa balss bija klusa, taču kaut kādā veidā, kaut arī krāces trakoja, to varēja dzirdēt. Atgriezies krastā!

-    Lasies prom\ Oslaks iebļāvās.

Toraks pārbijies pamanīja, ka Oslaks ir atraisījis vīteņaugu virvi no mietiem, kas bija iedzīti laipas galā; viens stiprāks pieskāriens, un visa būve kopā ar Deriju un viņu pašu aizietu pa straumi.

Toraks to nedrīkstēja pieļaut.

-    Tas esmu es, Toraks! Nevajag…

Oslaks pagriezās pret zēnu.

-   Kas tu tāds esi, ka mācīsi man, kas jādara!? Tu neesi mūsējais! Tu esi dzeguze! Ēd mūsu ēdienu un dzīvo mūsu mājās. Esmu dzirdējis, kā tu slapsties Mežā, cenzdamies sagaudot savu vilku. Mēs visi to esam dzirdējuši! Kāpēc tu neliecies mierā? Vilks nekad vairs neatgriezīsies!

Rena līdzjūtībā sarāvās, bet Toraks nekustējās. Viņš bija pamanījis to, ko neredzēja Oslaks: pa taciņu kliboja Finkedīns. Tobrīd Oslaks kopā ar klūgu pinumu sašūpojās.

Derijs atvēra muti un sāka brēkt.

Finkedīns stāvēja kā klints.

-    Oslak! viņš uzsauca.

Tas pagriezās atpakaļ.

-   Liecies mierā!

Finkedīns pacēla rokas, lai pierādītu, ka negatavojas nākt tuvāk. Pēc tam, ģintij klusumā uzmanīgi vērojot, viņš, kājas sakrustojis, apsēdās uz klūgu pinuma. Ģints vadonis atradās kādus sešus soļus no krastmalas, un, ja Oslaks parautu virvi, laipa iebruktu; taču Finkedīns izskatījās tik mierīgs, it kā sēdētu pie ugunskura.

-    Oslak! viņš teica. Ģints mani ir izvēlējusi par vadoni, lai valdītu kārtība. Tu to zini.

Oslaks aplaizīja lūpas.

-    Un kārtība valdīs, Finkedīns turpināja. Arī ar tevi viss būs labi. Liec zemē Deriju! Ļauj viņam nākt pie manis. Ļauj man aizvest viņu pie mātes.

Oslaka seja kļuva pelēka.

-    Noliec viņu, Finkedīns atkārtoja. Bērnam laiks vakariņot.

Vadoņa nosvērtā balss sāka iedarboties. Oslaks lēnām atraisīja brāļadēla rokas no sava kakla un nolika viņu uz pīteņa.

Derijs palūkojās augšup, it kā prasīdams atļauju, tad pagriezās un rāpoja pie Finkedīna.

Tas nometās uz viena ceļa un pasniedzās pēc mazuļa.

Rotaļu sumbrs izslīdēja no Derija rokas un iekrita ūdenī. Bērns iespiegdamies tiecās pēc tā. Finkedīns satvēra viņu aiz kamzoļa krāgas un piespieda sev cieši klāt.

Kraukļi krastmalā atviegloti uzelpoja.

Toraks sajuta vārgumu ceļgalos. Viņš noraudzījās, kā Kraukļu vadonis pieceļas un iesāņus virzās uz krastmalu. Kad viņš to bija sasniedzis, Deriju pakampa Tulls un cieši satvēra dēlu.

Kā apdullis sumbrs uz taciņas stāvēja Oslaks. Kamēr tas skatījās mutuļojošajā ūdenī, no viņa rokām izslīdēja virve. Klusiņām pie viņa piegāja Finkedīns, saņēma aiz pleciem un teica vārdus, kurus neviens cits nedzirdēja.

Oslaks sarāvās un lāva Finkedīnam sevi aizvest uz krastu, kur vīri to satvēra un nogāza zemē. Viņš izskatījās tik apmulsis, it kā nezinātu, kā šajā vietā nokļuvis.

Toraks atrada ceļu pār braslu, nometa žebērkli smiltīs un nodrebēja.

-   Vai ar tevi viss kārtībā? jautāja Rena.

Viņas spilgti sarkanie mati bija slapji no šļakatām un seja tik bāla, ka ģints piederības zīmju tetovējumi uz vaigiem izskatījās kā trīs tumšas svītras.

Toraks pamāja ar galvu. Un zināja, ka nav Renu piemuļķojis.

Tālāk krastmalā Finkedīns sarunājās ar Seiunu, kas bija norāpusies no Aizbildņa klints.

-    Kas šim kaiš? vadonis vaicāja, kad apkārt abiem bija salasījusies visa ģints.

Kraukļu burve grozīja galvu.

-   Viņam iekšā cīnās dvēseles.

-    Tad jau tas ir kāds trakuma paveids? Finkedīns gribēja zināt.

-   Varbūt, atbildēja Seiuna. Tikai es ar tādu nekad agrāk neesmu sastapusies.

-    Es gan, Toraks metās starpā.

Viņš steigšus izstāstīja par mednieku no Mežakuiļu ģints.

Kamēr burve klausījās, viņas seja sadrūma. Ģintī viņa bija visvecākā ar daudzām ziemām uz pleciem. Gadi nebija viņu žēlojuši matus izbalinājuši kā vecu kaulu, un viņa drīzāk izskatījās pēc kraukļa, nevis pēc sievietes.

-    Es izzīlēju to ar kauliem, burve noķērcās. Vēstījumu: "Tas tuvojas."

-    Man ir vēl kas sakāms, teica Rena. Kad biju medībās, es satiku dažus ļaudis no Vītolu ģints. Viens esot slims arī pie viņiem. Čūlas. Plānprātība. Šausmīgas bailes.

Kad Rena pagriezās pret Seiunu, meitenes acis bija melnas kā akači.

-   Vītolu ģints burvis sūta jums ziņu. Arī viņš ir zīlējis ar kauliem. Un pirms trim dienām tie nemitīgi vēstījuši par kādu nelaimi: "Tas tuvojas…"

Cilvēki ar rokām gaisā rakstīja zīmes, lai atvairītu ļaunumu. Citi pieskārās ģints svētumam gludajām, melnajām kraukļa spalvām, kas bija piešūtas pie viņu kamzoļiem.

Etāns, kaislīgs, jauns mednieks, ar mulsumu sejā paspēra soli uz priekšu.

-    Pārbaudīdams lamatas, es atstāju uz kalna Beru. Viņai uz rokām bija čūlas. Tādas pašas kā Oslakam. Es laikam izdarīju kļūdu, vai ne?

Finkedīns grozīja galvu. Viņš braucīja savu tumši sarkano bārdu, un viņa seja bija noslēpumaina, taču Toraks redzēja, ka ģints vadoņa domas šaudās kā negudras.

Kraukļu vadonis nekavējās dot pavēles.

-    Tull, Etan! Paņemiet dažus vīrus un tālāk no apmetnes liepu birzī uzceliet būdu. Aizvediet turp Oslaku un sargājiet, lai neaizmūk. Vedna, netuvojies viņam. Man žēl, taču citas izejas nav.

Viņš pagriezās pret Seiunu, un ģints vadoņa zilās acis kvēloja.

-   Pusnaktī. Veiksim ļaunuma izdzīšanas ritus. Tev jāizdomā, kas ar viņu atgadījies.

CETURTĀ NODALA

Burves mācekle paņēma sumbra raga lāpstiņu un ugunskurā sagrāba karstus pelnus. Vēl kūpošus viņa tos iebēra savā kailajā plaukstā.

Toraks noelsās.

Rena pat nesaviebās.

Pie viņas kājām putekļos kārpījās Oslaks, taču virves bija stipras. Vīrs bija piesaistīts zirgādas nestuvēm un gaidīja burvestību nobeigumu. Bera zintis uz savas ādas bija jau izbaudījusi un tagad vārtījās slimnieku mītnē, kur brēca, juzdamās slimāka nekā jelkad.

Kraukļu burve kopā ar mācekli bija izmēģinājusi visu. Lai izdzītu apsēstību, viņa bija apziedusi slimnieku mēles ar dubļiem. Viņa bija sējusi makšķerāķus pie saviem pirkstiem un ieslīgusi transā, lai ar pirkstiem noķertu nelaimīgo noklīdušās dvēseles. Viņa tos bija kvēpinājusi paegļu dūmos, lai padzītu slimības tārpus. Viss velti.

Patlaban Seiuna gatavojās noslēguma ritiem un Kraukļi stāvēja klusēdami. Liesmu atblāzma lēkāja uz viņu satrauktajām sejām.

Nakts bija karsta un skaidra, un augstu pāri Mežam slīdēja mēness sirpis. Vējš bija nostājis, un gaiss pilns skaņu. Tikko dzirdama kūpinātavu zārdu čīkstēšana. Aizā ķērca kraukļi. Trakoja krāces.

Pacēlusi kaulainās rokas pret mēnesi, burve spēra soli uz nestuvju pusi. Vienā rokā viņa bija satvērusi savu amuletu, bet otrā sarkana krama bultu.

Toraks uzmeta skatienu burves māceklei, kuras seja viscaur bija notriepta ar upes māliem. Viņu vairs nevarēja pazīt.

-   Lai uguns attīra paša dvēseli… Seiuna daudzināja, riņķodama ap nestuvēm.

Rena uzbēra pelnus uz nelaimīgā vīrieša krūtīm.

-    Lai uguns attīra pasaules dvēseli!

Rena uztriepa pelnus sirdzēja pierei.

-    Sadedz, slimība, sadedz!

Oslaks ārprātā kliedza un nošķieda burvi ar asiņainām putām, kas vēlās tam pār lūpām.

Izbaiļu čala pāršalca ģinti. Burvestībām nebija panākumu.

Toraks aizturēja elpu. Aiz viņa norimis stāvēja Mežs. Pat apšu lapas bija mitējušās drebēt, jo gaidīja iznākumu.

Viņš redzēja, kā Seiuna pieliek bultu pie Oslaka krūtīm un zīmē uz tām spirāli.

-    Nāc, slimība! viņa ķērca. Ārā no galvas, nāc kaulā. Ārā no kaula, nāc miesā…

Pēkšņi Toraks sāpēs saķēra vēderu. Kamēr burve skaitīja lūgsnu, viņam iekšā kaut kas iedūrās.

Viņa lēnām zīmēja spirāli uz Oslaka krūtīm.

-    Ārā no mīkstumiem, nāc ādā. Ārā no ādas, nāc bultā…

Atkal sāpes it kā viņas vārdi grieztu uz āru Toraka iekšas. "Vai tā ir sērga," Toraks prātoja. "Vai tā tas sākas?"

Spēcīga roka satvēra viņa plecus. Aiz puiša stāvēja Finkedīns, kas vēroja burvi.

Ārā no bultas, pieceldamās sauca Seiuna, prom ugunī!

Viņa iegremdēja bultu kvēlojošajās oglēs.

No tām pret debesīm pacēlās zaļas liesmas.

Oslaks kliedza.

Kraukli iešņācās. » )

Seiuna nolaida rokas.

Burvestības nebija izdevušās.

Toraks no jauna saķēra vēderu un cīnījās pret ģīboņa lēkmi.

Pēkšņi ugunskura gaismā pavīdēja tumšs apveids. Tas bija ģints aizbildnis, kas lidoja tieši viņam virsū. Toraks centās izvairīties, taču viņu bija cieši satvēris Finkedīns. Pēdējā mirklī krauklis pašāvās sāņus. Tas bija nikns: viņa ģintij draudēja briesmas. Toraks nespēja saprast, kāpēc tas lidoja virsū tieši viņam.

Viņš mēģināja ieskatīties acīs Rēnai, taču tā bija nometusies ceļos un mēģināja izprast zīmes, kuras, putekļos kārpīdamies, bija atstājis Oslaks.

Izlocījies no Finkedīna satvēriena, Toraks metās skriet starp pārsteigtajiem skatītājiem prom no apmetnes iekšā Mežā.

Viņš sasniedza mēnesgaismas apspīdētu klajumu un, zaudējis spēkus, apsēdās, atbalstījies pret oša stumbru. Atkal uznāca nelāgais reibonis. Viņš pieslējās kājās un sāka rīstīties.

Kaut kur tālumā iebrēcās pūce.

Toraks pacēla galvu un caur tumšo oša lapotni ieraudzīja mirgojam aukstas zvaigznes. Saķēris galvu, viņš noslīdēja zemē. Reibonis bija mitējies, taču viņš vēl aizvien trīcēja. Viņš jutās pārbiedēts un vientuļš. Viņš pat nevarēja aprunāties ar Renu. Rena bija viņa labākā draudzene, bet vienlaikus arī burves mācekle. Viņai tas nav jāzina. Nevienam nav jāzina. Ja viņš ir slims, viņš labāk nomirs viens pats Mežā, nevis pieslokšņots nestuvēm.

Pēkšņi Toraku pārņēma briesmīgas aizdomas. "Kāds ēd manas dvēseles," bija sacījis Oslaks. Vai tie bija jukušā murgi, vai arī tur slēpās kāds patiesības grauds?

Aizvēris acis, zēns klausījās naktī. Netālu vīteroja melnais strazds. Brikšņos aizsmakuši čiepstēja sarkanrīklītes mazuļi.

Visu savu dzīvi Toraks bija aizvadījis, kopā ar tēvu klejojot pa kalniem un lejām, turēdamies tālāk no ģintīm. Meža iemītnieki bija viņa draugi. Viņš neilgojās pēc cilvēkiem. Dzīvot pie Kraukļiem bija grūti. Tik daudz seju. Tik maz laika pabūt vienatnē. Toraks tiem nebija piederīgs. Tas bija pavisam citādi, nekā dzīvot kopā ar tēti.

Viņam tik ļoti pietrūka Vilka.

Pēc tam kad tētis aizgāja bojā, Toraks atrada vilku mazuli. Divus mēnešus viņi Mežā kopā medīja un sastapās ar visdažādākajiem pārbaudījumiem. Dažreiz Vilks, kā jau kucēns, bikstīja ar purnu visu, kas gadījās ceļā. Citkārt tas kļuva par ceļvedi, kura dzintarkrāsas acīs mirdzēja dīvaina pārliecība. Un vienmēr viņš bija barabiedrs. Dzīvot bez Vilka bija tik sāpīgi.

Bieži vien Toraks domāja, ka jāiet draugu meklēt; taču dziļi zemapziņā viņš saprata, ka nekad vairs nebūs lemts doties uz Kalnu. Tā jau savā parastajā atklātībā teica arī Rena:

-   Pagājušajā ziemā bija citādi. Bet tagad? Nē, Torak, nedomāju gan.

-    To es zinu, viņš iebilda, bet, ja es turpināšu gaudot, varbūt Vilks atradīs mani.

Pa sešiem mēnešiem tas nebija noticis. Toraks bija mēģinājis sev iestāstīt, ka tā ir laba zīme: tas liecināja par to, ka Vilks savā jaunajā barā ir laimīgs. Taču nezin kāpēc šī doma sāpēja visvairāk. Vai Vilks viņu aizmirsis?

No tālienes ar vēju atplūda neskaidras skaņas.

Toraks apsēdās.

Tas bija vilku bars. Vilki gaudodami priecājās par medījumu.

Zēns aizmirsa par nelabumu viņš aizmirsa visu -, jo vilku dziesma plūda viņam pāri kā upe.

Viņš dzirdēja zemās, skaļās bara vadoņu balsis, kurām klusāk piebalsoja pārējie vilki, kas tiem bijīgi lēkāja apkārt, un vilku mazuļu nedrošo iekaukšanos, jo arī tie gribēja piedalīties kopīgajās dzīrēs. Taču kāda balss, pēc kuras Toraks tik ļoti ilgojās, nebija dzirdama.

To jau viņš bija gaidījis. Vilks viņa Vilks kopā ar baru dzīvoja tālu ziemeļos. Vilki, kurus viņš dzirdēja patlaban, atradās vairāk uz austrumiem kalnos, kas robežojās ar Dziļo mežu.

Tomēr Toraks gribēja mēģināt. Aizvēris acis, viņš pielika plaukstas pie mutes un nogaudoja sveicienu.

Vilku balsis tūdaļ pieklusa.

"Kur tu medī, vientuļniek?" atskanēja ass un skarbs galvenās vilcenes kauciens.

"Daudz skrējienu attālumā no tevis," atbildēja Toraks. "Saki man, vai arī tavos medību laukos plosās sērga?"

Viņš nezināja, vai ir pietiekami skaidri izteicies, jo izklausījās, ka vilki nav sapratuši.

"Mūsu medību lauki ir lieliski!" tie aizvainoti iegaudojās. "Vislabākie visā Mežā."

Patiesi, Toraks necerēja, ka tiks saprasts. Viņa vilku valodas zināšanas nebija izcilas un prasme izteikties vēl vājāka. "Un tomēr," viņš, sirdij sažņaudzoties, nodomāja, "mans Vilks būtu sapratis."

Pēkšņi vilku dziesma mitējās.

Toraks atvēra acis. Viņš vēl aizvien atradās turpat mēness apspīdētajā laucē starp tumšām papardēm un spokainām vīgriezēm. Šķiet, ka viņš bija pamodies no miega.

Kļuva dzirdamas klusas spārnu vēdas, un pagriezies viņš ieraudzīja dzeguzi, kas bija apmetusies uz siekstas un pētīja Toraku ar dzeltenīgu aci.

Zēns atcerējās Oslaka ņirgāšanos. "Tu neesi mūsējais! Tu esi dzeguzēns." Jukušā murgi, taču tajos slēpās daļa patiesības. Dzeguze iekliedzās un aizlidoja. Kaut kas putnu bija nobaidījis.

Toraks bez trokšņa pieslējās kājās. Roka sniedzās pēc naža.

Spilgtajā mēnesgaismā nora izskatījās tukša.

Nedaudz tālāk uz austrumiem Platupē ietecēja strauts. Klusiņām viņš tā krastā meklēja pēdas. To tur nebija; nebija manāma arī krastmalas zaros ieķērusies dzīvnieku vilna vai saliekti krūmiņi.

Taču kāds šeit bija. Toraks to juta.

Viņš pacēla skatienu un nopētīja dižskābarža vainagu, kas pletās virs galvas. Viņam pretim nikni lūrēja kāds radījums. Mazs. Naidīgs. Mati kā pērnā zāle, un seja klāta lapām.

Toraks šo radību redzēja ļoti īsu mirkli. Vēja brāzma sašūpoja koka zarus, un prom tā bija.

Tādu viņu uzgāja Rena: nekustīgi stāvam ar nazi rokā un lūkojamies augšup.

-    Kas noticis? viņa jautāja. Kāpēc tu aizbēgi? Vai tu… Vai tu neesi kaut ko sliktu apēdis?

Burves mācekle negribēja izrādīt bailes par to, ka viņš varētu būt saslimis.

-   Ar mani viss ir kārtībā, Toraks atbildēja, taču tas, protams, nebija tiesa. Kad viņš bāza atpakaļ makstī nazi, roka trīcēja.

-    Tavas lūpas ir pelēkas, Rena sacīja.

-    Man nav nekādas vainas, Toraks palika pie sava.

Kad viņš apsēdās zem dižskābarža, Rena aplūkoja

drauga plaukstas, taču nekādu čūlu uz tām nebija.

Viņa centās neizrādīt savu atvieglojumu.

-    Varbūt tā būs bijusi kāda indīga sēne? viņa minēja.

-   Slēpņļauži, Toraks pārtrauca draudzeni. Pēc kā tie izskatās?

-    Ko? Tu taču to zini tikpat labi kā es. Viņi ir tādi paši kā mēs, tikai, kad pagriež pēcpuses, var manīt, ka tās ir pretīgas…

-    Bet sejas, kādas izskatās sejas?

-    Es taču jau teicu tādas pašas kā mums! Kāpēc tu jautā? Kas noticis?

Toraks papurināja galvu.

-    Man šķiet, es kaut ko redzēju. Es nodomāju, varbūt slēpņļauži ir tie, kas izplata sērgu.

-    Nē, Rena iebilda. Man tā nešķiet.

Viņa baidījās stāstīt, ko uzzinājusi ārstēšanas rituāla laikā. Tas nebija nekas patīkams. Pēc visa, ko viņš bija pārdzīvojis pagājušajā ziemā…

Lai atliktu to uz vēlāku laiku, Rena devās pie strauta, nomazgāja seju un noskrāpēja no plaukstām biezo mālu kārtu, kas viņai bija ļāvusi neapdedzinoties nest karstos pelnus. Pēc tam meitene pagrāba sauju mitru sūnu un sniedza tās Torakam.

-    Pieliec pierei. Tad tu jutīsies labāk.

Apsēdusies viņam blakus papardēs, Rena no pārtikas

kules izņēma dažus lazdu riekstus un sāka tos uz akmens

>

dauzīt. Vienu viņa piedāvāja Torakam, taču puisis atteicās. Rena noprata, ka abi domā par slimību, taču neviens no viņiem negrib par to runāt.

Toraks apjautājās, kā viņa to atradusi.

Draudzene nosprauslājās.

-    Varbūt es nesaprotu vilku valodu, taču tavu gaudošanu man vajadzētu pazīt.

Brīdi viņa klusēja.

-   Joprojām ne miņas?

-    Nē.

Rena apēda vēl vienu riekstu.

-     Ārstniecības kūre. Tā nelīdzēja, vai ne? Toraks jautāja.

-   Starp citu, no tās kļuva vēl sliktāk. Izskatās, ka Oslaks un Bera tagad domā, ka visa ģints ir pret viņiem.

Viņa sarauca uzacis.

-    Seiuna teic, ka esot dzirdējusi par tamlīdzīgu sērgu, kas plosījusies dziļā pagātnē pēc Lielajiem plūdiem. Tolaik esot izmirušas veselas ģintis. Stirnu ģints. Bebru ģints. Viņa sacīja, ka senos laikos pret to droši vien bijušas zāles, par kurām mūsdienās aizmirsts. Vēl viņa teica, ka sērga sakņojas bailēs. Ka to audzē bailes. Tāpat kā kokam plaukst lapas.

-    Kā kokam lapas… Toraks nomurmināja.

Viņš pasniedzās pēc nūjas un sāka tai plēst nost mizu.

-    No kurienes tā rodas?

Rena vairs nedrīkstēja klusēt. Vajadzēja to viņam pastāstīt.

-    Vai atceries, viņa negribīgi iesāka, ko Oslaks sacīja uz takas?

Toraks sažņaudza nūju dūrē.

-   Es arī par to domāju. "Ēd manas dvēseles…" viņš norija siekalas. Dvēseļēdāji.

Putnu dziesmas bija apklusušas. Tumšās koku lapotnes sakļāvās.

-   Vai to tu domā? jautāja Toraks. Vai tev šķiet, ka dvēseļēdājiem varētu būt kāds sakars ar sērgu?

Rena minstinājās.

-   Varbūt. Un kā domā tu?

Zēns pieslējās kājās un pagājās pa klajumu, ar mietu uzsizdams pa ērgļpapardēm.

-    Es nezinu. Es pat nezinu, kas tie tādi ir.

-    Torak…

-   Vienīgais, ko zinu, viņš pēkšņās dusmās iesaucās, ka tie bijuši burvji, kas kļuvuši slikti. Viss, ko zinu, ir tas, ka mans tēvs bija viņu ienaidnieks, taču viņš man par tiem nekad nestāstīja.

Puisis kapāja papardes.

-    Un vēl es zinu, ka viņi kaut kādā veidā zaudēja savu varenību un cilvēki domāja, ka tie ir aizgājuši, taču tā nebija. Un pagājušajā vasarā, Toraks stāstīja drebošā balsī, pagājušajā vasarā kropls dvēseļēdājs uzmeistaroja lāci, kurš nogalināja tēti.

Zēns trakās dusmās ar kūju bakstīja zemi. Pēc tam

viņš mietu aizmeta.

»

-    Bet varbūt tu kļūdies, Rena, varbūt tie nemaz nav vainojami…

-    Torak, nē. Paklausies manī! Oslaks zemē ieskrāpēja zīmi. Trīsžuburi dvēseļu medībām. Dvēseļēdāju piederības zīmi.

PIEKTĀ NODALA

i

Dvēseļēdāji.

Tie bija iepīti viņa liktenī, un tomēr viņš par tiem zināja tik maz. Toraks zināja tikai to, ka viņu pavisam ir septiņi pa vienam no katras ģints un tos vieno alkas pēc varas.

Lejāk pa straumi pie upes iebrēcās lapsa. Slimnieku mītnē, raizēdamās par draugu, šaudījās un rosījās Vedna. Toraks gulēja guļammaisā un prātoja par ļaunumu, kas atsūtījis slimību, lai iznīcinātu ģintis.

Lai valdītu Mežā…

To taču nespēj neviens. Neviens nespēj pakļaut kokus vai aizliegt zvēriem un zivīm sekot mūžsenajiem mēness ritmiem. Neviens nevar medniekiem norādīt, kur medīt.

Kad zēns beidzot iemiga, viņa sapņi bija rēgaini. No bailēm stīvs viņš bija pieplacis tumšai kalna nogāzei, jo pretim rāpoja dvēseļēdājs bez sejas. Toraks līda atpakaļ. Roka sataustīja kaut ko mīkstu un zvīņainu, kas locī

jās un koda. Viņš mēģināja skriet. Koku saknes pinās ap potītēm kā lipīgi gliemji. Spārnotas ēnas šāvās lejup ar griezīgu švīkstoņu. Virs viņa lidinājās dvēseļēdāji, un to ļaunums zēnu dedzināja kā liesma.

Viņš pamodās.

Lēca saule. Meža elpa ietina kokus miglā. Toraks zināja, kas viņam darāms.

-    Vai Oslaks jūtas kaut drusku labāk? izgājis no mītnes, viņš jautāja Vednai.

-   Nenieka, sieviete atbildēja. Viņas acis bija sarkanas un skatiens, kuru tā uzmeta Torakam, nelaipns.

-   Man jārunā ar Finkedīnu, viņš teica. Vai esi viņu manījusi?

-   Viņš ir lejā pie upes. Bet liec Finkedīnu mierā.

Toraks Vednas teikto neņēma vērā.

Nometnē visi jau rosījās. Vīri un sievas laipoja pa klūgu pinumu ar žebērkļiem rokās, kamēr citi kurināja ugunskurus, lai pagatavotu dienišķo maltīti. Kaut kur tālāk pret akmeni klaudzēja āmurs. Ikviens centās nedomāt par Oslaku un Beru, kas sasieti gulēja slimnieku būdā.

Toraks gar upes malu gāja tālāk lejup pa straumi: aiz krācēm, kur taka meta līkumu, viņu no apmetnes nevarēja redzēt. Šeit upe bija mierīgāka un dziļajā, zaļganajā straumē laši šaudījās kā sudraba bultas.

Finkedīns sēdēja uz laukakmens upes krastā un taisīja nazi. Darbarīki bija viņam blakus: akmens āmuri, kalti un trauks ar melniem, vārītiem priežu sveķiem. Pie viņa kājām sūnās gulēja neliela kaudzīte ar bezgala asām akmens šķēpelēm. Kad Toraks tuvojās Finkedīnam, viņa sirds sāka dauzīties stiprāk. Viņš apbrīnoja Kraukļu vadoni, bet mazliet arī baidījās no tā. Pēc tam kad tika nogalināts tētis, Finkedīns bija viņu pieņēmis ģintī, taču nekad nebija piedāvājies kļūt par audžutēvu. No viņa dvesa vēsums, it kā viņš būtu nolēmis Toraku turēt pa gabalu.

Zēns stāvēja krastā, sažņaudzis dūres.

-    Man ar tevi jārunā, viņš teica.

-    Tad runā, nepaceldams skatienu, sacīja Finkedīns.

Toraks norija siekalas.

-    Dvēseļēdāji. Tie atsūtījuši sērgu. Mans liktenis ir pret viņiem cīnīties. Un to es tagad gatavojos darīt.

Finkedīns turpināja pētīt apaļu, dzeltenbrūnu dūres lieluma akmeni. Tā bija "jūras ola" retums Mežā. Kraukļi ieročus izgatavoja pārsvarā no slānekļa, briežu ragiem un kauliem, jo krams "jūras olu" veidā bija atrodams vienīgi piekrastē, kur piejūras ģinšu pārstāvji to mainīja pret ragiem un lašu ādām.

Toraks vīlies mēģināja vēlreiz.

-    Man tie jāaptur. Tam jādara gals.

-   Kā? Finkedīns jautāja. Tu nezini, kur viņus meklēt. Mēs neviens to nezinām.

Viņš paklaudzināja "jūras olu" ar akmens āmuru un ieklausījās skaņā, lai noskaidrotu, vai krams nav ieplīsis.

Toraks sarāvās. Šī skaņa izraisīja sāpīgas atmiņas. Viņš ar šo skaņu bija uzaudzis, jo tētis dauzīja kramu pret kramu, lai uzšķiltu uguni. Toreiz tā Torakam lika justies drošībā. Kā viņš gan kļūdījās!

-   Rena man stāstīja, ka briesmīgas sērgas ir plosījušās arī senatnē, Toraks sacīja. Taču pret tām esot bijušas zāles. Tad varbūt…

-   To jau es centos noskaidrot visu nakti, Finkedīns teica. Klīst runas, ka viens no Dziļā meža burvjiem zinot, kā tās pagatavot.

-    Kas viņš ir!? Toraks iesaucās. Kā mēs varam

»

tās dabūt?

Ģints vadonis pamatīgi ieblieza pa "jūras olu", un tai nolūza viens gals. Krama gabala iekšpuse bija tumša medus krāsā, ar spilgti sarkanām dzīslām caurvīta.

-   Ne tik strauji, viņš teica Torakam. Vispirms apdomājies. Nepacietība var tevi nogalināt.

Toraks nogūlās krastmalā un sāka plūkāt zāli.

Finkedīns ar mazu briežraga vālīti no krama dauzīja nost šķēpeles, ar rūpīgi aprēķinātu sitiena spēku un slīpumu prasmīgi izveidodams tās vēlamajā lielumā. "Tuk, tuk!" klaudzēja āmurs, stāstīdams Torakam, ka jāpagaida.

Beidzot Finkedīns sāka runāt:

-    Naktī smailītē pie mums atīrās sieviete no Ūdru ģints. Divi no viņiem ir slimi.

Torakam kļuva auksti. Ūdri dzīvoja tālu austrumos Cirvjezera krastos.

-  Tas nozīmē, ka slimība ir visur, viņš teica. Man jādodas uz Dziļo mežu. Ja vien ir kaut niecīgākā iespēja…

Ģints vadonis nopūtās.

-   Kuru gan tu varētu sūtīt? zēns vaicāja. Tu esi vajadzīgs šeit. Seiuna ceļojumam ir par vecu. Visi ir aizņemti darbā vai nu pieskata slimniekus, vai iet medībās, vai arī ķer lašus.

Finkedīns sameklēja briežraga kaltu īkšķa garumā un ar piesardzīgām apļveida kustībām uzasināja krama gabaliņus.

-   Cilvēki, kuri dzīvo Dziļajā mežā, ar mums ne labprāt ielaižas. Kāpēc, tavuprāt, viņi gribēs palīdzēt?

-   Tāpēc jau jāiet man! Toraks uzstāja. Mana māte bija no Staltbriežu ģints. Es esmu viņu asinsradinieks, un mani viņi uzklausīs!

Taču savu māti, kura nomira neilgi pēc tam, kad piedzima Toraks, viņš nekad nebija tā īsti redzējis, un puisis centās izskatīties pārliecinātāks, nekā patiesībā jutās.

Žokļus kustinādams, Finkedīns pacēla topošo naža spalu ziemeļbrieža apakšstilba gabalu ar gropi, kur iestiprināt krama šķēpeles.

-   Vai tev nešķiet, viņš jautāja, ka tieši to dvēseļēdāji grib panākt?

Vadonis pacēla galvu, un viņa zilās acis bija tik skadras, ka Toraks nolaida skatienu.

-   Pagājušajā ziemā, pēc tam kad tu biji pieveicis lāci, es aizliedzu ārpus ģints par to runāt. Tu to zini.

Toraks pamāja ar galvu.

-   Tāpēc vienīgais, ko dvēseļēdāji zina, ir tas, ka Mežā kādam piemīt spēks. Tiem nav jausmas kuram.

Uz brīdi viņš apklusa un tad turpināja:

-   Viņi nezina, kuram, Torak. Tie nepazīst arī šā spēka iedabu. Arī mēs to nepazīstam.

Zēnam aizrāvās elpa. Finkedīna vārdi saskanēja ar to, ko mirstot bija teicis tētis: "Visu mūžu esmu tevi turējis savrup… Izvairies no cilvēkiem, Torak! Ja vien tie uzzinās, ko tu spēj…"

Bet ko viņš spēj? Kādu laiku zēns lēsa, ka tēvs ir domājis viņa prasmi sarunāties ar vilkiem, taču no Finkedīna vārdiem izrietēja, ka tas ir kaut kas vairāk.

-    Sērga, Kraukļu vadonis sacīja, varbūt ir dvēseļēdāju viltība, lai izvilinātu tevi atklātā vietā.

-    Bet, ja tas patiešām tā arī būtu, es nevaru sēdēt, rokas klēpī salicis. Man jāpalīdz Oslakam. Es nespēju noskatīties, kā viņš mokās.

Skarbā seja atmaiga.

-    Zinu. Es arī ne.

Kamēr Finkedīns iestiprināja krama šķēpeles kaulā un Toraks vērās pāri upei, valdīja klusums. Saule bija pacēlusies virs koku galotnēm, un ūdens mirgoja. Pašķielējis uz sāniem, Toraks pretējā krastā pamanīja gārni; putns brida ūdenī pēc lašu atliekām.

Asmens nāca gatavs: tas bija apmēram plaukstas garumā un tik robains un ass kā āmrijas žoklis. Darba noslēgumā Finkedīns ap rokturi aptina priedes saknes sloksnīti, lai nazi varētu ērti satvert un nesaltu roka.

-    Nu, viņš teica. Rādi šurp savu nazi!

Toraks sarauca uzacis.

-    Ko?

-    Tu dzirdēji. Rādi nu!

Puisis apmulsis izvilka tēva doto nazi no maksts un pasniedza to vadonim.

Skaists, lapas veidā izgatavots zila slāņakmens asmens ar aļņa cīpslām bija iesiets briežraga spalā. Tētis bija viņam stāstījis, ka asmens ir Roņu ģints darinājums. Vecmāmiņa nākusi no Roņiem un, kad tēvs kļuvis par vīru, atdevusi to viņam; rokturi esot pielicis viņš pats. Kad tēvs gulēja uz miršanu, viņš nazi atdeva Torakam. Dēls ar to ļoti lepojās.

Taču, kad Kraukļu vadonis paņēma nazi, viņš papurināja galvu.

-   Zēnam pārāk smags. Tas ir burvju nazis, kas domāts ritiem. Viņš allaž bija tik nevērīgs pret šādām lietām.

Finkedīns atdeva puisim nazi.

Toraks gaidīja, ka vīrs vēl kaut ko teiks, taču tas cieta klusu. Tā vietā viņš pārlika jauno nazi pār rādītājpirkstu un, vērtējoši lūkodamies, to pasvārstīja augšup lejup. Asmens gulēja līmeniski, jo bija teicami nolīdzsvarots.

"Skaists," nosprieda Toraks.

Kraukļu vadonis pasvieda nazi gaisā, noķēra aiz asmens un sniedza to Torakam.

-   Ņem. Es to taisīju tev.

Pēc īsa apmulsuma mirkļa zēns paņēma tuteni.

Finkedīns spēji apklusināja Toraka pateicības vārdus.

-   Kopš šā brīža, viņš teica, atspiezdamies pret nūju un pieceldamies kājās, glabā tēva nazi labi noslēptu. Mātes zāļu ragu arī. Ja kāds jautā par taviem vecākiem, neko nestāsti.

-   Es nesaprotu, Toraks sacīja.

Taču Finkedīns neklausījās. Viņš jau devās projām, vērodams upi.

Sargādamies no spilgtās saules, zēns pielika plaukstu pie acīm, taču ņirbošajos viļņos neko daudz nevarēja saskatīt. Tikai gārni viņā krastā un bluķi, kas upes vidū slīdēja lejup pa straumi.

Apmetnē sāka vaimanāt sievietes: nevaldāmās skaņas, kas pacēlās virs krācēm, stindzināja Torakam asinis dzīslās.

Vīri un sievas skrēja lejup pa taku.

Toraks noelsās.

Tas nebija bluķis, kas peldēja pa straumi.

Tas bija Oslaks.

SESTĀ NODALA

5

Oslakam nebija nekādu izredžu palikt dzīvam. Viņš bija pārgrauzis saites, izlavījies no vājinieku būdas un uzrāpies Aizbildņa klintī. No turienes viņš bija meties lejā.

Droši vien Oslaks bija beigts jau pēc kritiena. Vismaz Toraks tā cerēja. Doma, ka nelaimīgais samalts krācēs, bija neciešama.

Kad nelaiķi ienesa nometnē, tā grima klusumā. Vedna bija mitējusies vaimanāt un ar pārakmeņojušos seju noraudzījās, kā tuvojas nestuves ar līķi. Ikviens uzmanījās, lai nepieskartos tam ar kailām rokām. Neviens negribēja sadusmot mirušā dvēseles, kas joprojām klīda nometnē.

Kad nestuves bija noliktas pie Oslaka būdas, blakus tām notupās Seiuna, kura ar ādas sloksnītē ievīstītu pirkstu ar sarkanu okeru uz nekustīgā ķermeņa uzzieda nāves zīmes, lai palīdzētu dvēselēm turēties kopā ceļojuma laikā.

Drīz Kraukļi savu biedru aiznesīs uz Mežu. Ir ļoti svarīgi, ka tas tiek izdarīts pēc iespējas ātrāk, lai garam nerastos kārdinājums palikt apmetnē.

Finkedīns stāvēja atstatus: izskatījās, ka sejai viņš uzlicis granīta masku. Pavēlēdams pastiprināti uzraudzīt Beru un izvākt no Oslaka būdas tā iedzīvi, kuru pēc tam vajadzēja sadedzināt ugunskurā, viņš neizrādīja nekādas jūtas. Taču Toraks redzēja, ka vadonim nav viegli. Finkedīns bija solījis Oslakam, ka tas būs drošībā. Viņš nevarēja sev piedot nolaidību. Tā bija viņa vaina.

Un Toraks jutās līdzīgi.

Bezdarbības laiks bija beidzies. Kad Kraukļi aiznesīs nelaiķi uz Mežu, Toraks, nebūdams ģints loceklis, paliks iepakaļ, nemanīts aizlavīsies un dosies uz Dziļo mežu, lai atrastu zāles.

Bet pirms tam kaut kas bija jāpaveic.

Kad sākās rituāls un sievietes bija aizgājušas notriept sejas ar māliem par sēru zīmi, Toraks nemanīts devās uz Aizbildņa klints pakāji. Ja viņa aizdomas ir pareizas un radījumam ar lapām klāto seju ir sakars ar Oslaka nāvi, tas būs atstājis kaut kādas pēdas.

Upes pusē Aizbildņa klints bija gandrīz stateniska, taču austrumpusē tā vairāk līdzinājās stāvam kalnam, kurā ar zināmām grūtībām varēja piesardzīgi uzrāpties. Klints pakājē dubļus bija mīdījušas neskaitāmas kājas, taču dažas pēdas veda augšup arī pa stāvo austrumu nokal ni.

Vēstījums dubļos bija grūti salasāms, taču Torakam izdevās pamanīt neskaidras, dienu vecas šauras pēdas: tur augšup bija rāpusies Seiuna. Viņš redzēja arī dziļus mazu ķepiņu nospiedumus ar četriem pirkstiem: pakaļ kaitinošajam krauklim bija dzinies suns. Un, lūk, tur tālāk cilvēka pēdas. Nospiedumus dubļos bija atstājuši tikai kāju pirksti. Oslaks bija nesies augšup tik ātri, cik spējis.

Torakam kaklā sakāpa kamols. Bet sērosim vēlāk, kad būsim ceļā.

Zēns lēnām sekoja Oslaka pēdām uz klints virsotni.

Skriedams tas bija izkārpījis oļus un sūnas. Kādā vietā vīrs paslīdējis un dabūjis skrambu: uz akmens bija manāms sīks asins traipiņš. Pēc tam viņš skrējis atkal tālāk.

"Joņojis, cik spēka," domāja Toraks. "It kā visi aizpekles mošķi būtu tam uz pēdām."

Klints virsotnē viņš atrada to, no kā bija baidījies. Tur bija vēl vienas pēdas daudz mazākas nekā Oslakam. Tās bija padzisušas, taču gluži labi redzamas, lai saprastu, ka to īpašnieks nebija skrējis, bet gan stāvējis mierīgi stāvējis pavisam tuvu kraujai. Un vērojis Oslaka nāvi nesošo lēcienu.

Pēdu nospiedumi bija nelieli kā astoņgadīgam vai deviņgadīgam bērnam.

Tikai zemē bija iespiedušies vēl nagi.

Kad Toraks atgriezās un atrada Renu pie ugunskura beržam okeru apbedīšanas ritiem, ģints gatavojās doties Mežā.

Viņas seja bija iesvītrota ar upes māliem tā Kraukļiem ir sēru zīme -, un asaras tajos bija atstājušas vadziņas. Toraks nekad nebija redzējis Renu raudam. Kad puisis tuvojās, tā bija cieši samiegusi acis.

-   Rena, notupies blakus draudzenei, viņš teica, lēni izrunādams vārdus, lai tā nepārklausītos, man tev kas jāsaka. Es uzkāpu Aizbildņa klintī un…

-    Ko tad tu tur augšā darīji?

-    Es atradu pēdas.

No klajuma viņas malas Renu sauca Seiuna:

-    Nāc! Mēs aizejam.

-    Nometnē kāds ir, Toraks steigšus bilda. Es to redzēju.

Kraukļu burve no jauna aicināja Renu.

-    Torak, meitene sacīja, man jāiet.

Ielikusi okeru savā zāļu somā, viņa piecēlās.

-    Mēs nebūsim projām ilgi. Izstāstīsi vēlāk. Tad arī parādīsi man pēdas.

Zēns pamāja ar galvu, taču neieskatījās viņai acīs. Kad Rena atgriezīsies, Toraka šeit vairs nebūs. Un viņš nedrīkst stāstīt, ka aiziet, jo draudzene centīsies viņu aizkavēt vai gribēs nākt līdzi. Bet to viņš nedrīkst pieļaut. Ja Finkedīnam taisnība un pastāv kaut niecīgākā iespēja, ka dvēseļēdāji izlikuši Torakam lamatas, viņš nedrīkst rotaļāties ar Rēnas dzīvību, it kā tā piederētu viņam.

-   Man žēl, ka arī tu nevari nākt līdzi, burves mācekle sacīja, likdama Torakam justies vēl sliktāk.

Pēc tam viņa aizskrēja, lai ieņemtu vietu gājiena sākumā blakus savam tēvocim Finkedīnam.

Kraukļi devās projām, un Toraks noskatījās tiem pakaļ. Viņš zināja, kā tas notiek: biedri aiznesīs Oslaka miesas labu gabalu no apmetnes un uzcels atvadu paaugstinājumu zemas redeles no pīlādža zariem, uz kurām ar seju pret upi guldīs mirstīgās atliekas. Kā laši Oslaka dvēseles dosies pēdējā ceļā pret straumi uz Augstajiem kalniem.

Rituāli pie atvadu paaugstinājuma nebūs ilgi, un, pateikuši ardievas, viņi atstās nelaiķi Mežam. Dzīvs būdams, cilvēks pārtika no Meža radībām, savukārt tās barosies ar mednieka miesām tagad, kad viņš ir miris. Pēc trim mēnešiem Vedna savāks viņa kaulus un apraks tos pie citu mirušo Kraukļu pīšļiem. Un turpmāko piecu gadu laikā gan viņa, gan arī visi citi nedrīkstēs skaļi izrunāt Oslaka vārdu. Šis likums ģintī tika ievērots strikti lai neļautu mirušā garam traucēt dzīvos.

Stāvēdams klajumā, Toraks nolūkojās, kā ģints aiziet. Kad pēdējo Kraukli aizsedza Mežs, nometne kļuva nedabiski tukša. Sargāt kūpinātos lašus bija palikuši tikai suņi.

Toraks steidzās savākt mantas. Viņš iebāza no klūgām pītajā vieglajā tarbā savu trūcīgo iedzīvi: ādas katliņu, ārstniecības augu dozi, posa maku un makšķerāķus; jēlādā ietīto tēva nazi un mātes zāļu ragu; saritināto guļammaisu; loku un bultu maku viņš pārmeta pār plecu. Uāzdams aiz jostas mazo bazalta cirvīti, Toraks centās neatcerēties beidzamo reizi, kad viņam bija nācies tādā steigā kravāties. Tas notika pagājušajā rudenī, kad uz miršanu gulēja tētis.

Toraks satvēra Finkedīna dāvātā dūča spalu. Tas bija vieglāks un ērtāks lietošanai, taču nekas nemūžam nespēs aizstāt tēva doto nazi.

"Nedomā par to tagad," viņš sev teica. "Pazūdi, kamēr viņi nav atgriezušies. Un šoreiz neaizmirsti pārtiku."

Pēc tā, kas bija atgadījies ar Oslaku, zēns nespēja skatīties uz lašiem ne uz kūpinātiem, nedz arī uz plakanajiem kaltētās lašu gaļas plāceņiem, kurus Kraukļi uzlaboja ar kadiķogām. Tādēļ viņš nogrieza dažas sloksnes aļņa gaļas, kas karājās pie spārēm Tulla mītnē. Tās turēs viņu pie dzīvības, līdz Toraks tiks Dziļajā mežā.

Bet cik ilgi vajadzēs iet? Trīs dienas? Piecas? Viņš nezināja. Toraks turienes apkārtni nepazina un bija saticis tikai divus cilvēkus no Dziļā meža: klusu sievieti no Staltbriežu ģints, kurai bija ar okeru ieziesti mati, un Sumbru meiteni ar mežonīgām acīm, kuras ērkulis bija ērmīgi salipināts ar dzelteniem māliem. Ne viena, ne otra par puiku neizrādīja nekādu interesi, un, par spīti tam, ko Toraks bija stāstījis Finkedīnam, uz viesmīlīgu uzņemšanu viņš necerēja.

Soļodams ārā no apmetnes, zēns gāja garām Kraukļu vadoņa mītnei un jutās izmisis. Viņam varbūt ir vislabākie nodomi, taču viņš Kraukļus pamet.

Vispirms tu zaudēji tēti, pēc tam Vilku. Tagad Oslaku, Finkedīnu un Renu…

Mitekļa iekšienē valdīja tumsa. Finkedīna stūris bija kārtīgs un tīrs, bet Rēnas vietā valdīja nekārtība: guļammaiss sagumzīts un piemētāts ar nepabeigtām bultām. Rena būs pārskaitusies, ka Toraks aizgājis bez viņas un nav pat atvadījies.

Viņam prātā iešāvās laba doma. Būdas ārpusē puisis atrada palielu, baltu oli. Aizskrējis līdz tuvākajam alksnim, viņš, murminādams pateicības vārdus tā garam, noplēsa mizas sloksni un to sakošļāja. Iespļāvis sarkano salvijas un koka sulas maisījumu plaukstā, viņš uz akmens uzvilka savu ģints piederības zīmi: divas punktētas līnijas vienu no tām ar pārrāvumu vidū. Pārrāvumam zīmē īstenībā nevajadzēja būt: tas nozīmēja mazu rētiņu uz viņa vaiga, un, kad to ieraudzīs Rena, viņa sapratīs, ka zīmējis ir Toraks.

Zēns beidza iekrāsot zīmi. Viņa pirksti no alkšņa sulas bija kļuvuši sarkani: šo pašu krāsvielu viņš izmantoja pagājušajā rudenī Vilka vārda došanas pasākumā. Toraks uztriepa sulu uz vilcēna ķepām un bija aizkaitināts, kad tas sāka laizīt to nost.

Nedomā par Vilku! viņš skaļi iesaucās. Nedomā ne par vienu no viņiem!

Tukšā nometne par viņu klusībā zobojās: "Tagad tu būsi viens, Torak."

Viņš steigšus pabāza akmeni zem Rēnas guļammaisa un izskrēja ārā saulē.

Mežs bija smeldzīgi skaists un putnu dziesmu pārpilns. Torakam tas nesagādāja prieku.

Ar loku plecā viņš pagriezās uz austrumiem un sāka soļot uz Dziļo mežu.

septītā nodala

Skumjas sekoja Vilkam kā neredzams barabrālis.

Viņam pietrūka Slaikā Bezastaina. Vilks ilgojās pēc jocīgās sejas, uz kuras nebija vilnas, un zemās gaudošanas; pēc dīvainās ķiukstēšanas, kas bija viņa smiekli.

Neskaitāmas reizes Vilks bija skraidījis apkārt viens un mēģinājis viņu sagaudot. Daudzreiz viņš, cilpas mezdams, bija domājis, ko iesākt. Vilks bija izmisis: no vienas puses, viņu nelaida projām Kalns, bet, no otras puses, pie sevis aicināja barabrālis.

Pārējie vilki viņa jaunais bars bija neizpratnē. "Tev tagad esam mēs! Un tu vēl neesi gluži pieaudzis, tev daudz jāmācās! Tev vēl nav pa spēkam lielie medījumi, kā gan tu vienatnē izdzīvosi? Paliec pie mums!"

Tas bija stiprs, saliedēts bars, un savulaik Vilks Pērkongrāvēja kalnā jutās laimīgs. Viņi bija spēlējuši trokšņainas spēles, tādas kā "noķer zaķi", un lēkuši ezerā baidīt pīles. Jā, pārējie vilki viņu nesaprata.

Vilks par to domāja, lēkšodams uz savu iemīļoto virsotni, lai ošņātu smaržas, kuras plūda no Meža.

Mežs atradās daudzu skrējienu attālumā, taču viņš saoda jaundzimuša briežu teļa smaržu un aso aromātu, ko izplatīja egles, kuras čīkstēja vējā. Vilks dzirdēja plakšķi, ar kādu migā uz otriem sāniem pagriezās mežacūka, un kādas radībiņas iepīkstēšanos, tai nokrītot no zara. Vilks ilgojās būt Mežā kopā ar Slaiko Bezastaini.

Bet kā lai tiek atpakaļ?

Doties projām liedza ne tikai domas par baru. Vainīgs bija arī Pērkongrāvējs. Tas nekādā ziņā neļautu aiziet.

Pērkongrāvējs var uzbrukt jebkurā mirklī pat tagad, kad debesis ir skaidras un bez mākoņiem un nav ne miņas no niknās elpas. Pērkongrāvējs spēj likt Mežam locīties vētrā un sūtīt lejup Spožo-zvēru-kas-karsti-kož, lai sadedzinātu kokus, klintis un vilkus. Tas ir visvarens. Vilks to zina labāk par visiem: kad viņš vēl bija maziņš, Pērkongrāvējs paņēma visu viņa baru.

Vilks bija devies izpētīt apkārtni, bet, kad atgriezās, midzeņa vairs nebija. Viss bars māte, tēvs un barabrāļi gulēja dubļos slapji, auksti un nekustīgi. Pērkongrāvējam nemaz nevajadzēja piepūlēties, lai viņus iznīcinātu. Tas bija atsūtījis ātro ūdeni, kas rēkdams nāca no kalniem.

Vilks bija vientuļš, pārbijies un ļoti izsalcis. Tad atnāca Slaikais Bezastainis. Slaikais Bezastainis ar Vilku dalījās savā medījumā un ļāva sev rāpties virsū. Abi kopā gaudoja un spēlēja sunīšus ar slēpšanos. Slaikais Bezastainis bija kļuvis par barabrāļi.

Skaidrs, ka Slaikais Bezastainis bija vilks, ikviens varētu to saost, taču viņš bija neparasts vilks. Uz galvas tam vilna bija gara un melna, bet ķermenis pliks, un tāpēc Slaikajam Bezastainim mugurā bija ļengans kažoks, kuru viņš varēja novilkt. Seja viņam bija plakana, un mazie, vājie zobiņi neapskaužami vārgi; bet visdīvainākais viņam nebija astes.

Taču viņš gaudoja kā vilks, kaut gan viņam bija grūtības ar pašām augstākajām skaņām. Un acis tam bija kā vilkam gaišpelēkas un pilnas gaismas. Bet galvenais viņam bija vilka sirds un gars.

Kamēr Vilks stāvēja uz kalna kores, skumjas pildīja viņa krūtis. Viņš paslēja gaisā purnu un gaudoja.

Deguns sajuta jaunu smaku.

Tas nebija mednieks vai medījums, koks vai zeme, ātrais ūdens vai akmens. Tas bija kaut kas slikts. Kaut kas slikts strāvoja cauri Mežam.

Vilks no uztraukuma iesmilkstējās. Barabrālis tur tālumā bija briesmās.

Pēkšņi viss kļuva skaidrs. Pēc drauga var atnākt Pērkongrāvējs, un Vilks to nedrīkst pieļaut. Viņš vajadzīgs Slaikajam Bezastainim.

Vilks nolēca no kraujas un metās skriet uz Mežu.

Viņš skrēja divas tumsas un divas gaismas, turēdamies tā, lai aiz astes būtu kalni, bet priekšā vieta, kur Karstā-spožā-acs gulēt iet.

Bailes koda Vilkam pakaļkājās.

Viņš baidījās no svešiem vilkiem, kuru medību laukus vajadzēja šķērsot: ja tie viņu pamanītu, viņš tiktu saplosīts gabalu gabalos.

Viņš baidījās no Pērkongrāvēja dusmām.

Bet visvairāk Vilks baidījās par barabrāļi.

Viņam skrienot, smaka kļuva stiprāka. Kaut kas negants uzmācās Mežam.

Nenoguris Vilks ložņāja starp kokiem, meklēdams bezastainus. Daži viņu bari smaržoja pēc mežacūkām, citi pēc ūdriem, taču tas, kuru meklēja Vilks, smaržoja pēc kraukļiem. Slaikais Bezastainis bija pievienojies viņu baram.

Beidzot Vilks to atrada mutuļojoša ātrā ūdens krastā.

Kā jau viņš tika cerējis, neviens viņu nepamanīja. Tā bija viena no bezastainu jocīgajām īpatnībām. Kaut gan daudzējādā ziņā tie līdzinājās vilkiem, jo bija gudri un drosmīgi un prata sazināties un spēlēties, kā arī kvēli mīlēja savu baru, viņiem vispār nebija ožas, turklāt tie bija gandrīz kurli. Tāpēc Vilks, kas, meklēdams savu barabrāļi, klaiņoja gar bezastainu midzeņa malu, palika nepamanīts.

Viņš nevarēja draugu atrast.

Iepriekšējā gaismā bija lijis, un daudz smaržu tāpēc ticis aizskalots, taču, ja Slaikais Bezastainis būtu šeit, Vilks viņu noteikti saostu.

Pēkšņi Vilkam nāsīs iesitās bara vadoņa smarža tas sēdēja pie Spožā-zvēra-kas-karsti-kož, kā jau bezastainiem patīk darīt. Viņam blakus bija apmetusies pusaugu bezastaine Slaikā Bezastaina baramāsa. Tā runāja ar bara vadoni ķiukstošajā bezastainu valodā, kas izklausījās vienlaikus nikna un bēdīga.

Vilks nojauta, ka arī bezastaine raizējas par Slaiko Bezastaini.

Skraidīdams šurpu turpu, Vilks meklēja barabrāļi. Viņš atrada palielu, tukšu laukumu, kas oda pēc svaigiem pelniem, un dažus dīvainus, taisnus kokus, uz kuriem karājās daudz zivju. Vilks uz mirkli apstājās, lai dažas notiesātu, un skrēja atpakaļ uz Mežu meklēt Slaiko Bezastaini.

Varbūt barabrālis devies medībās? Jā, tā tam vajadzētu būt. Un droši vien viņš nav aizgājis tālu, jo, tāpat kā visi bezastaini, skrēja uz pakaļkājām un tāpēc bija lēns.

Bet, kaut gan Vilks meklēja vienā meklēšanā, viņš draugu neatrada.

Kā krītošs koks viņu satrieca briesmīgs atklājums.

Slaikais Bezastainis bija aizgājis pavisam.

ASTOTĀ NODALA

)

Lai izvairītos no sastapšanās ar Kraukļiem, Toraks negāja pa ģints iecienītākajiem ceļiem, bet turējās uz nomaļām briežu takām, kas vijās pa Platupes ieleju.

Dzīvnieki drīz vien apķērās, ka netiek medīti, un nomierinājās. Toraks pagāja garām alnim, kas zelēja ugunspuķu kumšķi. Meža zirgi, astes uz augšu pašāvuši, vieglā riksī pazuda starp kokiem, bet pēc tam pagriezās un vēroja, kā viņš aiziet. Divas mežacūkas un to tuklie, pūkainie sivēniņi pacēla šņukurus un pavadīja zēnu ar skatienu.

Jaunās lapas vēl joprojām spraucās no pumpuriem, tāpēc koku lapotnes laida cauri pietiekami daudz gaismas. Viņš pārvietojās visai ātri. Kā visi cilvēki, kas dzīvo Mežā, Toraks soļoja viegli, nesdams līdzi tikai to, kas nepieciešams medībām, uguns iekuršanai un gulēšanai.

Visu mūžu viņš bija pavadījis, klejodams Mežā kopā ar tēti, un nometni viņi ierīkoja tikai uz vienu vai pāris naktīm, bet pēc tam devās atkal tālāk. Vienmēr tikai tālāk.

Ar to bija visgrūtāk samierināties, dzīvojot pie Kraukļiem. Tie apmetās vienā vietā uz trim četriem mēnešiem.

Un viņu bija tik daudz! Divdesmit astoņi vīrieši, sievietes un bērni. Un zīdaiņi. Līdz pat pagājušajai ziemai Toraks tik mazus bērnus nebija redzējis.

-    Kāpēc tie nestaigā? viņš bija jautājis Rēnai. Ko

vini visu dienu sadara?

»

Draudzene bija smējusies tā, ka nokrita gar zemi.

Tolaik Toraks par to visu piktojās. Patlaban viņam šo cilvēku aizvien vairāk sāka pietrūkt.

Viņš atstāja Platupes ieleju uz dienvidiem no Dārdošā ūdenskrituma un virzījās uz austrumiem, lai sasniegtu nākamo ieleju. Tur Toraks satika divus Vītolu ģints medniekus, kuri vienkočos laidās lejup pa upi. Par laimi, viņi steidzās un neprasīja, kurp zēns dodas; tie apstājās vienīgi tāpēc, ka, pirms devās tālāk uz upes lejteci, gribēja puisi brīdināt.

-    Pagājušajā naktī no mūsu apmetnes aizbēga slimnieks, viens no viņiem sacīja. Ja dzirdi gaudošanu, bēdz. Viņš vairs nesaprot, ka ir cilvēks.

Otrs mednieks drūmi grozīja galvu.

-    Šī sērga. No kurienes tā uzradusies? It kā pati vasaras elpa būtu saindēta.

Tuvojoties pusdienlaikam, Torakam radās sajūta, ka viņš tiek novērots.

Daudzkārt viņš apstājās, lai ieklausītos, taču nekas nebija dzirdams, un ik reizi, kad viņš pameta skatienu atpakaļ, nekas aizdomīgs nebija redzams. Un tomēr kāds sekoja. Toraks to juta. Ēnām stiepjoties garumā, viņš iztēlojās apkārt klimstošo plānprātīgo vīru un mazas, ļaunīgas būtnes ar asiem nagiem un lapām uz sejas.

Puisis uzslēja nometni pie trokšņainas upes, kur kā zilganas dzirksteles šaudījās mazas vabolītes, un knišļi Toraku būtu apēduši dzīvu, ja vien viņš sevi nebūtu ieziedis ar vērmeļu sulu.

Pirmoreiz kopš sešiem mēnešiem viņam nācās Mežā nakšņot vienam, un Toraks rūpīgi izvēlējās pareizo vietu. Tas bija līdzens laukumiņš pietiekami augstu upes krastā, lai izvairītos no pēkšņiem plūdiem, tālāk no skudru pūžņiem un saredzamām zvēru takām; tur nebija pārlikušu nokaltušu vai vētras izkustinātu koku, kas naktī viņam varētu uzkrist uz galvas.

Mitinādamies Kraukļu ziemeļbriežu ādas būdā, Toraks nebija aizmirsis prasmes, kuras bija iemantojis, dzīvodams kopā ar tēti, tāpēc viņš spēja uzcelt telti no zaļojošiem augiem. Viņš atrada trīs jaunus krastmalas kociņus, salieca tos kopā un galotnes sasēja ar priedes sakni, izveidodams mājīgu naktsmītni. Pa virsu zēns salika nokritušus zarus un pārklāja tos ar pussatrūdējušām lapām, kuras noslogoja ar vēl vienu zaru kārtu. No rīta viņš kociņus atsaitēs, un tie varēs netraucēti augt tālāk.

Saklājis guļas vietu no gurkstošām krastmalas zālēm, viņš savu iedzīvi ievilka būdā. Tur valdīja bagātīga zemes smarža.

Labi smaržo, viņš skaļi teica.

Balss skanēja samāksloti un nedroši.

Vakars bija silts, pūta viegls dienvidu vējiņš, tāpēc Toraks ar posa un dažu bērza tāšu palīdzību atmodināja pavisam mazu ugunskuru, kuru aplika ar akmeņiem, lai liesmas neiebēgtu mežā.

Viņš atcerējās naktis kopā ar tēti, kad abi sēdēja pie gailošām oglēm un apbrīnoja noslēpumaino, dzīvinošo parādību, ar kuru ģintis bija tik labos draugos. Par ko sapņoja uguns, kad snauda pagalēs? Kur tā palika, kad apdzisa?

Puisis pirmo reizi iedomājās ari par asinsradiniekiem, ar kuriem drīz vajadzēja tikties. Vai viņš jutīsies piederīgs Staltbriežu ģintij? Galu galā, ja viss būtu iegrozījies citādi, Toraks varēja kļūt par Staltbriedi. Kad viņš piedzima, mātei bija lielākas tiesības nekā tēvam dēlu nosaukt savas ģints vārdā, un tad viņš būtu izaudzis Dziļajā mežā, un tētis varbūt netiktu nogalināts, un Toraks nebūtu sastapis Vilku…

Pārāk daudz, par ko domāt. Zēns devās meklēt pārtiku. Viņš izraka dažas saldas orhideju saknes un izcepa tās uz kvēlojošām oglēm; viņš pagatavoja arī balandu biezeni, kuram pievienoja meža ķiplokus. Garšoja labi, taču Toraks nebija izsalcis. Viņš nolēma ēdienu atstāt nākamajai dienai.

Kad puisis bija pakāris ādas katliņu zarā tā, lai barības meklējumos to nevarētu atrast meža zvēri, Mežā atbalsojās kliedziens.

Viņš sastinga.

Tas nebija lapsas kauciens vai lūsis, kas meklē draudzeni. Kliedza cilvēks. Vai tas, kas palicis pāri no cilvēka. Kaut kur tālu. Rietumos.

Ar pieaugošām bailēm Toraks vēroja, kā starp kokiem satumst diena. Vasara gandrīz jau pusē, un nakts būs īsa. Taču pietiekami gara, lai satrūktos dvēseles.

Krēsla sabiezēja, bet gaisā joprojām skanēja strazdu tērgāšana un dzeņu aizsmakušie smiekli. Putni dziedās visu nakti. Zēns priecājās par sabiedrību.

Viņš atcerējās Kraukļus, kā tie sēž ap lielo ugunskuru. Malkas dūmu un cepta laša smaržu, un Oslaka gardos smieklus…

Pati vasaras elpa ir saindēta.

Toraks ātri atritināja guļammaisu, ielīda tajā un nolika blakus ieročus. Vēl pirms mirkļa viņš bija gluži mundrs, liet nu viņš jutās noguris.

Zēns gulēja.

Griezīgi smiekli plosīja viņa sapņus. Miegā viņu darīja uzmanīgu skaļa stenēšana pazīstama un bīstama…

Acumirklī Toraks pamodās. Šāda skaņa rodas, kad krīt koks, un tas krita viņam virsū.

Guļammaiss bija aptinies ap kājām, un viņš nespēja no tā atsvabināties. Locīdamies kā tārps, Toraks izķepurojās no telts. Viņš piesvempās kājās lēca, nokrita, gandrīz ievēlās ugunskurā un ieripoja blakus augošajās papardēs tieši tajā mirklī, kad koks uzgāzās zaru būdai.

Gaisā uzšāvās dzirksteles. Sašūpojās un pēc mirkļa norima tumšie koku zari.

Toraks gulēja papardēs: sirds dauzījās, ķermenis bija noplūdis aukstiem sviedriem. Viņš taču bija pārbaudījis, vai tuvumā nav vēja aizlauztu koku, viņš atcerējās to gluži labi. Turklāt vēja gandrīz nebija.

Smiekli. Ļauni, pretīgi, bērnišķīgi smiekli. Viņš tos nebija nosapņojis.

Neuzdrošinādamies pakustēties, Toraks gaidīja, vai nekas vairs nekritīs virsū. Tad viņš devās apskatīt to, kas bija palicis pāri no būdas.

Uz tās bija uzkritis jauns osis, saplacinājis telts kociņus un piespiedis zemei Toraka iedzīvi. Par laimi, mantas nebija cietušas un tās varēja atsvabināt. Taču, ja viņš pats laikā nepamostos, tad tagad droši vien būtu beigts.

Un tomēr ja sekotājs gribēja viņu nogalināt, kāpēc tad brīdināja smiedamies? It kā spēlētos kā kaķis ar peli. Uzsūtīja briesmas, lai redzētu, ko Toraks darīs.

Ugunskurs nebija nodzisis. Ar gailošu pagali vienā rokā un nazi otrā viņš apskatīja osi.

Stumbru bija izrobojis cirvis. Mazi, puiciski cirtieni. Taču iedarbīgi gan.

Bet tik un tā tas bija jocīgi. Uz zemes Toraks nemanīja nekādu pēdu. Ne miņas no tā, ka kāds būtu pielavījies kokam, lai to nocirstu.

Viņš vēlreiz apskatīja zemi. Nekā. Varbūt kaut kas palicis nepamanīts, taču par to bija jāšaubās. Lai nu ko, bet pēddziņa mākslu viņš pieprata labi.

Toraks ar pirkstu aptaustīja cirtienu vietas, no kurām sūcās sula. Tā bija sabiezējusi. Tas nozīmēja, ka stumbrs aizcirsts jau pirms laba laika un pēc tam, kad viņš gulēja, koks ticis pagrūsts.

Puisis sarauca uzacis. Nav iespējams koku nocirst klusumā. Kāpēc viņš neko nebija dzirdējis?

Tad nāca atklāsme. Viņš taču bija piepildījis savu dzeramtrauku pie upes, kuras čalošana nomāca visas citas skanas.

Stāvēdams starp tumšajiem, drūmajiem kokiem, Toraks vēlējās, kaut līdzās būtu Vilks. Tam gan nekas nepaslīdētu garām nepamanīts. Vilka ausis bija tik dzirdīgas, ka viņš varēja saklausīt, kā mākoņi peld debesīs. Viņa deguns bija tik smalks, ka spēja saost zivju elpu.

"Taču Vilka šeit nav," Toraks sev cietsirdīgi teica. "Viņš ir tālu prom kaut kur Kalnā."

Pirmo reizi sešu mēnešu laikā viņš nevarēja pagaudot par savu zaudēto draugu. Jo negribējās pat domāt par to, kas uz viņa saucieniem varētu atbildēt.

Kad Toraks atguva iedzīvi un uzcēla jaunu būdu, nāca jau pāri pusnaktij un viņš bija stīvs no pārguruma. Viņš bija arī krietni nobažījies par to, ka iedzinis nāvē trīs jaunus kociņus. Toraks juta klīstam apkārt to dvēseles: tās bija grūtsirdīgas un apmulsušas, jo nevarēja saprast, kāpēc tām nolaupīta iespēja izaugt par lieliem kokiem.

Šķita, ka to vecākie sugasbrāļi čukst: "Tā ir tava vaina. Tu nes sev līdzi ļaunumu."

Šoreiz Toraks neuzdrošinājās līst guļammaisā. Viņš piemeta malku ugunskuram un apsēdās jaunajā teltī ar ziemeļbrieža ādu ap pleciem un cirvi uz ceļiem. Viņš baidījās aizmigt. Viņš gaidīja rītausmu…

Pēkšņi zēns pamodās. Torakam no jauna uzmācās sajūta, ka viņš tiek novērots, tikai šoreiz tā bija citāda. Gaisā virmoja kāds smārds: ass, stiprs un pazīstams mazliet līdzīgs sinepju smaržai -, taču pusaizmigušā Toraka maņas uzreiz nespēja to atšķirt.

Tad viņš ugunskura pretējā pusē pamanīja acu pāri, kurā atblāzmojās gailošās ogles. Toraka roka ciešāk satvēra cirvja kātu.

-    Kas tu esi? viņš jautāja aizsmakušā balsī.

Radījums ierukšķējās.

-    Kas tu esi? Toraks atkārtoja.

Dzīvnieks parādījās ugunskura gaismā.

Zēns saspringa.

Mežacūka. Milzīgs kuilis vismaz trīs soļus garš no šņukura līdz astei un smagāks par trim dūšīgiem vīriem. Lielās, brūnās, pūkainās ausis bija saslējušās, un mazās, gudrās ačeles piesardzīgi vēroja Toraku.

Puisis sevi piespieda sēdēt mierīgi. Mežakuiļi parasti neuzbrūk, ja vien nav ievainoti vai neaizsargā mazuļus, taču sakaitināts kuilis spēj skriet tikpat ātri kā briedis un ir neuzveicams.

-    Es nedarīšu tev pāri, Toraks uzrunāja dzīvnieku, zinādams, ka tas nesaprot, taču cerēdams, ka balss tonis kuilim ļaus noģist viņa miermīlīgos nolūkus.

Lielās ausis noraustījās. Liesmas apspīdēja kuiļa dzeltenos ilkņus. Tas neuzticīgi ierukšķējās un, noliecis vareno galvu, sāka rakņāties zaru būdas atliekās.

Mežakuiļa vienīgā vēlēšanās bija ēst. Vasara šiem dzīvniekiem ir bada laiks, jo iepriekšējās ražas ogas un zīles ir notiesātas. Nav brīnums, ka kuilis cītīgi urķējās pēc saknītēm un uzlasīja vaboles un kāpurus visu, ko varēja atrast.

Mežazvērs Torakam vairs nepievērsa uzmanību, un zēns, pēc brīža ielīdis guļammaisā, klausīdamies iemidzinošajā šņakstināšanā, ērti saritinājās. Jaunais biedrs bija paskarbs un ne visai draudzīgi noskaņots, taču tajā pašā laikā vēlams. Mežacūkām ir asas maņas. Kamēr kuilis būs tuvumā, klāt netiks ne plānprātīgais vīrs, ne ļaunais sekotājs.

Taču drīz vien dzīvnieks dosies tālāk savās gaitās.

Lūkodamies sarkanajās, gailošajās oglēs, puisis lēsa, ka Finkedīnam droši vien bijusi taisnība: atstādams Kraukļu apmetni, Toraks ļāvis sevi piemuļķot. Ja kāds gribēja viņu notvert, tad šī bija īstā vieta. Viņš bija viens pats Mežā.

Lai kas tas arī būtu, naktī tas bija rosījies.

Kad Toraks izrāpās no būdas, lija.

Mežakuilis bija aizgājis, ugunskurs apdzisis, un kāds bija izmētājis akmeņus un izlīdzinājis pelnus. Kāds bija paņēmis arī Toraka bultas ielīdis būdā, kamēr viņš gulēja, izvilcis tās no bultu maka, kas glabājās puisim zem galvas, un izvietojis tās uz pelniem, izveidojot zīmi.

Toraks to uzreiz pazina. Dvēseļēdāju trejdeksnis.

Viņš nometās uz viena ceļa un pacēla bultas.

-   Nu labi, viņš piecēlies skaļi teica. Es redzu, ka tu esi gudrs un tev labi izdodas mani izsekot. Bet, ja tu tagad nestāsies man pretim aci pret aci, tu esi gļēvulis!

No lietus pielāsotā pameža neviens neparādījās.

-    Zaķapastala! Toraks sauca.

Viņa balss atbalsojās no kokiem.

Mežs gaidīja.

-    Ko tu gribi? Nāc ārā un stājies man pretim! Ko tu gribi ?

Lietus lāses plīkšķēja pret koku lapām un lēnām slīdēja lejup pa viņa seju. Kaut kur tālumā kala dzenis tā bija vienīgā atbilde.

Rīts pagāja, bet lietus turpināja līt. Torakam lietus patika: tad bija vēsāks un nedzēla knišļi. Kad viņš bija šķērsojis vēl divas ielejas, garastāvoklis uzlabojās. Sajūta, ka viņu kāds novēro, mazinājās. Nebija vairs dzirdami arī plānprātīgā kliedzieni.

Varbūt tā notika tāpēc, ka par zēna ceļabiedru bija kļuvis mežakuilis. Viņš dzīvnieku neredzēja, taču par tā klātbūtni liecināja pēdas. Vietās, kur kuilis bija meklējis barību, palika lieli uzvandītas zemes laukumi. Dzīvnieks, izvārtījies dubļainā peļķē, kā redzams, bija labpatikā kasījis sānus pret ozolu un krietni nobružājis mizu.

Tas Toraku uzmundrināja. Viņam bija jauns draugs. Viņš prātoja, cik vecs kuilis varētu būt un vai tas ir iepriekšējā dienā redzēto sivēnu tēvs.

Kad pienāca pusdienlaiks, viņu ceļi krustojās. Abi dzēra no viena strauta un kopā atpūtās mierīgā norā. Reiz, kad viņi meklēja sēnes, mežakuilis saīdzis ierukšķējās, padzina Toraku nost un sabradāja sēni, kuru zēns bija gatavojies apēst. Kad puisis paskatījās uzmanīgāk, viņš saprata, kas vainas. Tā nebija ēdama sēne, bet gan indīga mušmire, kā varēja spriest pēc samīdītās sarkanās cepurītes.

Nākamajā rītā joprojām lija un Mežs snauda zem mākoņu seģenes. Un, kad Toraks devās tālāk uz austrumiem, viņš saprata, ka gaismas kļūst mazāk ne tikai mākoņu dēļ. Tumšāks kļuva pats Mežs.

Viņš bija pieradis pie skraja meža, kur koku vainagi laiž cauri pietiekami daudz gaismas un kur ir diezgan trūcīga paauga, taču tagad viņš bija sasniedzis kalnus, kas sargāja Dziļo mežu. Augsti ozoli pleta viņam priekšā varenus zarus, lai nelaistu tālāk. Pamežs sniedzās pāri galvai: blīvas melno īvju audzes un indīgi suņuburkšķi. Debesis bija paslēpušās aiz necaurredzama lapu juma.

No mežakuiļa visu dienu nebija ne miņas, un Toraks sāka pēc ceļabiedra ilgoties. Viņš baidījās ne vien no radījuma, kas viņam sekoja, bet arī no tā, kas gaidīja priekšā.

Zēns atcerējās, ko viņam bija stāstījis tēvs: "Dziļajā mežā, Torak, viss ir citādi. Koki tur vērīgāki un ģintis piesardzīgākas. Ja tev kādreiz gadās tur nokļūt, esi modrs. Un atceries, ka vasarās kā garš vīrs ar brieža ragiem uz pieres pa dziļajām ielejām tur staigā Pasaules gars…"

Joprojām lija, un vēlā pēcpusdienā puisis apstājās pie strauta atpūsties. Iekarinājis savu mantību akmeņozola zarā, viņš devās piepildīt dzeramtrauku.

Dubļos varēja redzēt svaigas pēdas. Kuilis šeit bijis pirmais, turklāt nesen: pēdas labi redzamas un pakaļkāju nagi atstājuši dziļus nospiedumus mitrajā zemē. Bija labi apzināties, ka ceļabiedrs ir tuvumā. Nometies ceļos, lai piepildītu dzeramtrauku, Toraks ieelpoja pazīstamo sinepju smārdu un plati pasmaidīja.

Es brīnījos, kur tu esi palicis.

Strauta pretējā pusē pašķīrās ērgļpapardes tur rosījās kuilis.

Kaut kas nebija kārtībā. Raupjais, brūnais kažoks bija savēlies. Mazās ačeles trulas un pielijušas asinīm.

Toraks ļāva dzeramtraukam nokrist un kāpās atpakaļ.

Mežakuilis nikni iekviecās.

Un uzbruka.

DEVITA NODALA

Kad mežakuilis metās virsū, Toraks meklēja tuvāko koku.

Bailes piešķīra viņam spēku. Viņš satvēra zaru, pievilkās pie tā un sašūpoja kājas, lai izvairītos no ilkņiem, kas vietā, kur bija atradusies viņa pēda, stumbrā izsita robu.

Koks nodrebēja. Toraks ar nagiem ieķērās mizā.

Pārmetis kāju pār zaru, viņš uzrāpās līdz zara žāklei. Viņš bija tikai divu soļu augstumā virs kuiļa, taču augstāk nevarēja tikt, jo koks bija pārāk tievs. Puisis pazaudēja zābakus, un kājas no dubļiem bija kļuvušas slidenas; viņš tvērās pie zariem, lai noturētos kokā. Viens no tiem krakšķēdams nolūza. Kuilis pacēla galvu un nikni lūrēja.

Brūnās acis, kas savulaik raudzījās tik miermīlīgi un saprātīgi, bija izvalbītas un pieplūdušas asinīm. Kaut kas to bija padarījis par nezvēru. Torakam tas briesmīgi atgādināja Oslaku.

Es taču esmu tavs draugs, viņš čukstēja.

Dzīvnieks gārdzoši ierēcās un iedimdināja mežā.

Kad tas nenāca atpakaļ, Toraks atviegloti uzelpoja. Taču viņš zināja, ka rāpties lejā ir par agru. Mežakuiļi ir viltīgi; tie prot noslēpties. Kaut kur tepat šim jābūt.

Kājas bija sarautas krampjos, un, kad viņš gribēja iekārtoties ērtāk, cauri labajam lielam izskrēja sāpes. Paskatījies lejup, zēns pārsteigts ieraudzīja, ka viņš nav slīdējis dubļos, bet gan asinīs. Kuiļa ilknis bija aizķēris lielu, bet satraukumā Toraks nebija to pamanījis. Un nu jau bija par vēlu gausties.

Lietus pierima, un uzspīdēja saule. Paskatījies apkārt, zēns ieraudzīja ozolus un ošus, zem kuriem auga ērgļpapardes un vīgriezes, ko ar putām dažviet bija nošķiedušas putu cikādes. Daba izskatījās tik miermīlīga.

Gaisā karājās mežakuiļa sinepju smārds. Dzīvnieks varētu būt piecu soļu attālumā, bet Toraks to pat neredzētu.

Lejā, dadžu krūmā, notraukdams lietus lāses, ielaidās erickiņš. Tas nebūtu tuvojies, ja netālu slēptos kuilis, sprieda Toraks.

Lai par to pārliecinātos, viņš izvilka nazi un, steigšus atvainojies vītola garam, nošņāpa nelielu zaru un nosvieda to zemē.

Erickiņš aizlidoja. Ērgļpapardes pajuka uz visām pusēm.

Apķēris koku, zēns skatījās, kā mežakuilis plosa nokritušo zaru, līdz tas no ilkņu triecieniem un mīdīšanas pārvēršas par kokšķiedru masu. Ja Toraks būtu norāpies no koka, tāds izskatītos viņš pats.

Kuilis aizmeta sadriskāto koka gabalu papardēs un ar nodurtu galvu pagriezās. Pēc tam tas ieskrējās un metās virsū kokam.

Dzīvnieka plecs atsitās pret stumbru un nobūkšķēja kā laukakmens pret zemi. Vītola lapas bira kā sniegs. Toraks izbīlī vēl ciešāk piespiedās stumbram.

Vēl viens belziens. Vēl.

Un vēl.

Baiļu pārņemts, zēns saprata, ko kuilis grib panākt. Uzbrucējs centās nogāzt koku.

Un, protams, kuilim tas ir pa spēkam, ar pieaugošām šausmām nodomāja Toraks, jo viņš bija uzrāpies neatbilstošā kokā. Viņš bija izvēlējies nevis druknu ozolu vai osi, kas būtu izturējis trakojošā zvēra plosīšanos, bet gan trauslo vītolu tikai nedaudz resnāku par pašu bēgli.

"Jā, ļoti prātīgi, Torak," viņš pie sevis pukojās.

Vēl viens būkškis un šoreiz arī skala krakškēšana.

Zemāk mizā rēgojās pamatīgs robs. Bija redzama sarkanbrūna koksne, no kuras zaigodama sūcās sula…

Kaut kas jādara. Ātri.

Varbūt varētu aizsniegt tuvāko ozolu, ja rāptos pa zaru līdz galam.

Toraks parāvās atpakaļ. Nav vērts pat mēģināt. Zars izskatījās diezgan liels, taču tas nekādā gadījumā neizturētu viņa svaru. Šis koks bija no vītolu pasugas, kas pazīstama ar savu trauslumu. Tātad viņš bija izvēlējies ne vien vistievāko koku apkārtnē, bet arī pašu vārīgāko.

Ar pārsteidzošu pēkšņumu mežakuilis apstājās. Klusums zēnu nobiedēja vēl vairāk nekā dzīvnieka trakošana.

Viņš zināja, ka šī būs cīņa uz dzīvību vai nāvi, kurā droši vien nāksies zaudēt. Cirvis, loks un bultas glīti karājās akmeņozolā divus soļus tālāk, kur tās bija neaizsniedzamas.

Cerības izsīka kā ūdens smiltīs. Izglābties nav iespējams. Būs vien jāmirst.

Pats nesaprazdams, ko dara, Toraks pielika plaukstas pie lūpām un iegaudojās: "Vilk! Kur tu esi? Palīdzi man!"

Vējš atbildi neatnesa. Vilks bija tālu projām Kalnā.

Un šis Meža apgabals šķita cilvēku neapdzīvots. Neviens nedzirdēs viņa saucienus un neatsteigsies palīgā.

Gaudošana lika Torakam justies neaizsargātam, taču dīvainā kārtā vienlaikus piešķīra spēku. "Tu esi no Vilku ģints," viņš sev teica. "Tu nemirsi kā vāvere kokā."

Steigšus, pirms bija uzmākušās šaubas, viņš nogrieza vītola vicu, nedaudz garāku par roku, un notrauca tai sāndzinumus. Nošņāpis galotni, viņš gareniski to iešķēla un izveidoja stingru, atsperīgu žākli. Attālums līdz ieročiem bija kādi divi soļi. Varbūt varbūt ar šo rīku varēs aizāķēt siksniņu cirvja kāta galā un nocelt ieroci no akmeņozola.

Zem viņa no mežakuiļa sviedrainajiem sāniem, dzīvniekam kustoties, pacēlās garaiņi.

Par laimi, vītola zars, kas sniedzās uz akmeņozola pusi, bija arī visresnākais. Toraks aizvirzījās pa to, cik tālu vien spēja, turēdams žākļaino maiksti izstieptu uz priekšu.

Tā bija par īsu.

Toraks kāpās atpakaļ. Noraisījis savu jēlādas siksnu, viņš apmeta cilpu vītola stumbram, sasēja to un satvēra tās brīvo galu. Tas ļāva noliekties uz priekšu tālāk.

Un šoreiz patiešām! Zēns aizāķēja maiksti aiz siksniņas, kurā karājās cirvis, un uzmanīgi nocēla ieroci no akmeņozola zara.

Cirvis bija smags. Maiksts saliecās, un Toraks bezpalīdzīgi noskatījās, kā cirvis noslīd no vicas gala un noplakšķ dubļos.

Kuilis iekviecās, pabāza ilkņus zem cirvja kāta un iesvieda to ērgļpapardēs.

Toraks nedrīkstēja zaudēt cerības. Visā garumā izstiepis roku, viņš centās aizsniegt loku. Ļoti lēnām viņš ieslidināja žākļaino rīksti aiz loka stiegras. Loks bija daudz vieglāks par cirvi tikai ar cīpslu pārvilkta īves koka sloksne un viņš to viegli nocēla no zara.

Tikko puisis bija pakāris loku plecā, viņu saviļņoja cerība.

-   Redzi? viņš uzsauca mežakuilim. Tu neticēji, ka es to spēšu, vai ne?

Tagad bija pienākusi kārta bultām. Joprojām turēdamies pie siksnas, Toraks izstiepās, lai ar maiksti aizsniegtu bultu maku. Viņam izdevās to aizāķēt. Tas bija viegls zāļu pinuma konuss, taču, kad zēns to sāka vilkt pie sevis, tas sašķiebās un bultas izbira dubļos. Viņš rāva bultu maku pie sevis tieši laikā, lai izglābtu pēdējās trīs bultas.

Uz mirkli viņš nopriecājās, kaut gan tas bija smieklīgi.

-    Trīs bultas! Toraks spalgi iesaucās.

Trīs bultas. Lai nogalinātu pieaugušu mežakuili. Tikpat labi varētu mēģināt ar puķu pušķi nogāzt alni.

Kuilis ierukšķējās un atsāka uzbrukumu kokam. Vītolam vairs nebija atlicis ilgs mūžs.

Pieplacis drebošajam stumbram, Toraks centās notēmēt. Zari traucēja atvilkt stiegru; kārtīgs šāviens te nevarēja iznākt…

Viņš zaudēja bultu. Tā nobūkšķēja pret dzīvnieka plecu. Tas ierēcās un turpināja ar ilkņiem kārpīt koka saknes. Bulta kuilim bija kā oda dzēliens.

Ar sakostiem zobiem Toraks pazaudēja vēl vienu bultu. Nenodarījusi nekādu ļaunumu, tā vīdēja no mežakuiļa biezajām krēpēm uz galvas.

"Esi prātīgs, Torak. Ja trāpīsi kuilim galvā vai pleca kaulā, tu neko nepanāksi. Trāpi aiz pleca, un varbūt bulta aizies līdz sirdij."

Vēl viens sauss krakšķis, un vītols bīstami sasvērās uz sāniem. Tagad Toraks jau bija kuilim gandrīz aizsniedzams.

Dzīvnieks pagriezās, lai ieskrietos nākamajam uzbrukumam. Pirms kuilis paspēja mesties virsū, Toraks pamanīja gaišāku laukumiņu aiz tā priekškājas, nomērķēja

un laida vaļā bultu.

Tā iedūrās dziļi. Mežakuilis iekviecās un novēlās uz sāniem.

Klusums.

Toraks dzirdēja vienīgi savu elsošanu un lietus lāšu plīkšķēšanu papardēs.

Dzīvnieks gulēja nekustīgs.

Toraks kādu brīdi nogaidīja. Kuilis nekustējās, un zēns noslīdēja uz zemes.

Uz šīs izvandītās zemes ar mirstošo vītolu aiz muguras viņš jutās neaizsargāts. Viņam nebija ne bultu, ne cirvja tikai nazis.

Tam jābūt beigtam. Ar putām izraibinātie sāni necilājās.

Taču puisis negribēja riskēt. Liemenis atradās trīs soļus no viņa. Kamēr viņš nebūs labāk apbruņojies, viņš tuvāk neies.

Garām salauzītajam vītolam zēns lavījās uz ērgļpapardēm meklēt cirvi.

Viņam aiz muguras kājās piesvempās mežakuilis.

Toraks izmisīgi pētīja papardes. Kaut kur taču tam bija jābūt…

Mežakuilis devās uzbrukumā.

Toraks pamanīja cirvi, metās tam pakaļ, pakampa to un, sagriezis ieroci virs galvas, iecirta ducīgajā kaklā. Mežakuilis nokrita bez dzīvības.

Toraks stāvēja ar stīvām kājām; krūtis smagi cilājās, un rokas žņaudza cirvja kātu.

Lietus lāses ritēja pa viņa vaigiem kā asaras un sērīgi pilēja uz lapām. Viņš jutās savārdzis. Nekad dzīvē Toraks nebija nogalinājis dzīvnieku, ja viņam nevajadzēja gaļu. Nekad viņš nebija nogalinājis draugu.

Palaidis vaļā cirvi, viņš nometās uz ceļiem un uzlika trīcošu roku uz karstā, sarainā kažoka.

-    Piedod, draugs, viņš uzrunāja kuili. Taču man tas bija jādara. Lai tavas dvēseles iet ar mieru.

Stiklainā acs neredzīgi lūkojās Torakā. Dvēseles mežakuili bija jau pametušas. Toraks tās sajuta. Tuvu. Tās bija niknas.

-    Es izturēšos pret tevi ar cieņu, glāstīdams dzīvnieka nosvīdušos sānus, teica Toraks. Es apsolu.

Vilnas lēkšķēs viņa roka sataustīja kaut ko cietu. Zēns pašķīra kažoka matus un noelsās. Dziļi starp mežakuiļa ribām bija iedūrusies dīvaina bulta.

Viņš ar nazi to izgrieza un nomazgāja strautā. Toraks nekad agrāk tamlīdzīgu šautru nebija redzējis. Tai bija smailas lapas aprises, tā bija izgatavota no ugunī kveldēta koka, un tai bija nešpetnas atkarpes.

Mežā aiz muguras viņš izdzirda smieklus. Viņš spēji pagriezās. Smiekli noplaka kaut kur Mežā.

Toraks apjēdza sava atraduma nozīmi. Tāpēc jau kuilis uzbruka. Tas nebija slims. Tas bija ievainots. Cietsirdīgi un ļaunprātīgi ievainots, un tie, kas to izdarīja, nebija papūlējušies dzīvnieku izsekot un nobeigt, kā klājas darīt atbilstoši mednieku vissvētākajiem likumiem; zvērs ticis atstāts trakojam sāpēs un spēja saplosīt ikvienu, kas gadītos tam ceļā.

Un, tā kā Toraks šajā Meža apvidū bija viens vienīgais, tad vajadzēja domāt, ka tie, kas to bija izdarījuši, cerēja, ka pirmais upuris būs viņš.

DESMITĀ NODALA

»

Toraks ietina mežakuiļa aknas gabalu diždadža lapās un iestiprināja to ozola zaru žāklē.

Paldies ģints aizbildnim par šo galu, viņš murmināja, tāpat kā bija darījis neskaitāmas reizes pirms tam.

Taču pirmo reizi mūžā viņš nejutās pateicīgs. Zēns spēja domāt vienīgi par veco, gudro kuili, kas rušinājās pērnajās lapās un naktī bija viņa biedrs. Par apaļajiem, pūkainajiem sivēniem, kas bija palikuši bez tēva.

Puisis kliboja atpakaļ pie liemeņa. Tas bija milzīgs. Pēc cīņas viņam vajadzēja to pagriezt, lai uzšķērstu vēderu un tiktu pie iekšām, bet vairāk viņš nebija paspējis.

Līdz šim vislielākais dzīvnieks, kādu viņš tika nome-

dījis, bija stirnu buks, un pagāja divas mokošas dienas, līdz Toraks tika ar to galā. Mežakuilis bija daudzkārt lielāks. Lai notiesātu to, viņam būtu vajadzīgs vismaz pusmēnesis.

Viņa rīcībā nebija puse mēneša. Torakam vajadzēja sasniegt Dziļo mežu un atrast zāles.

Taču izvēles nebija. Visvecākais likums noteica: ja esi nogalinājis, tad izturies pret medījumu ar cieņu un izmanto katru tā cīpsliņu. Šo Līgumu sensenos laikos ģintis noslēdza ar Pasaules garu. Torakam tas bija jāievēro vai arī jāgatavojas neaprakstāmai nelaimei.

Viņam vajadzēja arī pievērsties savam ievainotajam lielam. Tas dega kā ugunī. Pat lietus nespēja to atvēsināt.

Pie strauta viņš uzgāja ziepjusakņu puduri. Sastampājis dažas slapjās lapas un ieguvis glumu putru, viņš nomazgāja kāju. Sāpes bija tik stipras, ka no acīm izsprāga asaras.

Tagad ievainojumu vajadzēja sašūt. Somā, kas neskarta karājās akmeņozolā, zēns atrada dažas kaula adatas un izvēlējās tievāko; viņš sadabūja brieža cīpslas pavedienu. Cīpslas, kuras viņš ieguva no stirnu buka, bija resnas un kunkuļainas, un, kad tās ieraudzīja Vedna, viņa saknieba lūpas un iedeva puikam dažas no saviem krājumiem. Tās bija tik tievas kā zirnekļa tīmeklis, un viņš aizgūtnēm pateicās.

Pirmais adatas dūriens bija nepanesams. Vilkdams pavedienu caur ādu, Toraks vaidēja, un, pirms viņš saņēma dūšu iedurt otrreiz, kādu laiku ar visu adatu lielā vajadzēja lēkāt apkārt. Kad zēns bija beidzis šūt, viņa vaigi bija slapji no asarām.

Nākamais pasākums bija brūces pārsiešana. Par dziedniecības līdzekli viņš izmantoja sakošļātu zaļu vītola mizu vismaz tās tur bija atlikām -, kas, uzziesta ievainojumam, trakoti koda. Pa virsu viņš uzlika poraino spilventiņu, kuru izplēsa no bekas, un visu nosēja ar bērza lūkiem.

Kad tas bija paveikts, puisis trīcēja. Ievainojums vēl aizvien pulsēja, taču sāpes bija kādu nieku mazinājušās.

Toraks atrada savus zābakus tie bija dubļaini, taču nebojāti un uzvilka tos kājās. Viņš nopriecājās, ka tie ir vasaras apavi ar jēlādas zoli un mīkstiem briežādas stulmiem, kas neberza savainoto lielu. Atlikušo bekas mīkstumu viņš ielika ceļasomā, jo pēc dažām dienām brūci vajadzēja no jauna pārsiet.

Pēc dažām dienām…

Viņš joprojām atradīsies šeit un darbosies ar mežakuiļa liemeni. Ja vien viņu nenobeigs Sekotājs.

Lietus bija mitējies. Lāses pilēja no sabendētā vītola un mirdzēja uz mežakuiļa kažoka. Nolaidās pāris kraukļu, kuri kāri skatījās. Toraks tos aiztišināja.

Acu priekšā griezās melni riņķi, un viņš saprata, ka no bada ir tuvu ģībonim. Kuiļa apstrāde varēja pagaidīt. Vajadzēja sevi piespiest paēst.

Krājumi, kurus Toraks paņēma pie Kraukļiem, bija beigušies, bet, tā kā viņam bija mežakuilis, par pārtikas trūkumu nevarēja žēloties. Taču nekad viņam gaļa nebija

likusies tik šķebinoša.

»

Kraukļu skatienu pavadīts, puisis dabūja lejā atlikušās aknas. Ar asins dzeršanu gāja grūtāk. Lielākā daļa kuiļa dzīvības sulas bija iesākusies zemē kļūme vairs nebija labojama, un Līguma nepildīšana varēja Torakam atnest nelaimi. Cenzdamies apgrēcību vērst par labu, viņš no ceļasomas izņēma bērza biķeri un sasmēla asinis, kas bija palikušas dzīvnieka vēdera dobumā. Viņš centās nedomāt par Oslaku, kas kādā garā ziemas vakarā bija izgrebis šo trauku, un par to, ka viņš dzer drauga asinis.

Lai nomāktu garšu, zēns uzgrauza dažus jaunus diždadža stiebrus. Pēc tam viņš beidzot ķērās pie kuiļa liemeņa.

Ādas novilkšana bija nogurdinošs un smags darbs, un, kad tas bija paveikts, jau tuvojās krēsla. Puisis bija notašķījies ar asinīm un no pārguruma trīcēja, un zvērāda izskatījās pēc dubļainas, smirdīgas masas. Viņš vēl nebija to nomazgājis un sācis kasīt nost gaļas gabalus un taukus. Pēc tam vēl vairākas dienas paies, apstrādājot ādu ar pelniem un sastampātām smadzenēm, žāvējot gaļu un šķirojot kaulus makšķerāķos un bultu uzgaļos.

Protams, nedrīkstēja aizmirst, ka pirms tumsas jāpaspēj uzcelt telts un jāsakur ugunskurs…

-   Kaut tas nebūtu noticis, teica kāda balss Torakam aiz muguras.

Viņš satrūkās.

Neviens nebija redzams. Ērgļpapardes slējās cilvēka augumā, un tajās valdīja krēsla.

-    Kas tu esi? viņš jautāja.

Toraks paspēra soli uz priekšu, taču tad saprata, ka ieroči palikuši blakus mežakuilim.

Un tad viņš to ieraudzīja. Papardēs vīdēja seja.

Lapota seja.

VIENPADSMITĀ NODALA

Radījums ar lapoto seju nebija viens.

Blakus parādījās otrs. Tad vēl citi. Toraks bija ielenkts.

Kad tie bija izniruši no Meža, viņš redzēja: kaut gan šo būtņu sejas atgādināja Sekotāju, gan sievietes, gan vīrieši bija pieauguši un tiem nebija līku nagu.

To garie, brūnie mati ar meža zirgu astriem bija sasieti zirgastēs. Vīriem bārdas bija nokrāsotas zaļas kā sūnas, kas nokarājās no eglēm. Lūpas abiem dzimumiem bija noziestas tumšzaļas, taču vispārsteidzošākās bija lapas uz viņu sejām. Toraks pamanīja, ka tie ir zaļganbrūni tetovējumi: ozolu lapas sievietēm, bet akmeņozolu vīriešiem. Tetovējumi radīja satraucošu šķietamību, it kā atnācēji skatītos no krūmiem, pat ja tie, kā patlaban, atradās klajā laukā.

Viņi staigāja basām kājām un valkāja stulpiņus līdz ceļiem un zāļu pinuma kamzoļus bez piedurknēm; tik uzteicamu un mīkstu pinumu Toraks nekad nebija redzējis.

Visiem bija vareni, labi ieeļļoti loki, un katrā uzvilktajā lokā bija pa zaļai slānekļa bultai ar dzeņa spalvu spārniņiem. Visas bultas bija notēmētas uz Toraku.

Apliecinādams savus labos nodomus, viņš nekavējās piespiest plaukstas sirdij.

Bultas palika, kur bijušas.

-   Vai jūs esat no Dziļā meža? zēns aizsmakušā balsī minēja. Ar kaut ko viņi no Sekotāja atšķīrās. Toraks juta mežonību un draudus, nevis ļaunprātību.

-    Un tu, teica sieviete, kas viņu pirms brīža bija uzrunājusi, tu esi sasniedzis tā robežu, un tev jāgriežas atpakaļ.

-    Es domāju, ka Dziļais mežs ir vairāk uz austrumiem…

-   Tu maldies, tik aukstā balsī kā dziļš purva akacis sacīja sieviete.

Viņai bija šaura, neuzticīga seja un gaišbrūnas acis, kas atradās pārāk tuvu viena otrai; sieviete izskatījās vecāka par pārējiem. Toraks lēsa, ka viņa ir vadone.

-     Tu esi sasniedzis īsteno mežu, viņa turpināja. Tālāk iet tu nedrīksti.

īstenais mežs? Par spīti visam, Toraks juta aizkaitinājumu. Kas noticis ar Mežu, kurā viņš izauga?

-    Esmu ieradies ar miermīlīgiem nolūkiem, viņš teica, diezgan neveiksmīgi cenzdamies likt balsij skanēt draudzīgi. Mans vārds ir Toraks. Dziļajā mežā man ir asinsradinieki. Manas mātes Staltbriežu ģints un Ozolu ģints. Pie kādas ģints piederat jūs?

Sieviete izslējās.

-    Pie Meža zirgiem, viņa lepni atbildēja, kā jau būsi pamanījis, ja vien tu nemelo.

-    Es saku taisnību, teica Toraks.

-    Pierādi!

Ar kvēlojošu seju Toraks aizgāja pēc savas ceļasomas, no kuras izņēma mātes dziedniecības augu ragu. Tas bija pagatavots no izdobta staltbrieža raga gabala, kuram pielāgots melnozola aizbāznis. Finkedīns bija licis to nevienam nerādīt, taču Toraks nekādus citus pierādījumus nevarēja iedomāties.

-    Lūk, viņš parādīja ragu.

Vadone atlēca atpakaļ, it kā viņš to būtu nobiedējis.

-    Noliec! viņa sauca. Mēs nepieskaramies svešiniekiem un viņu lietām. Varbūt tu esi rēgs vai ļaunais gars!

-   Piedodiet, puisis steigšus atvainojās. Es nolikšu to… šeit.

Viņš nolika ragu zemē, un vadone noliecās, lai to izpētītu. Toraks prātoja, ka pašiem Meža zirgiem ir vairāk kopīga ar viņu ģints aizbildni nekā to zirgastēm.

-    Šis ir Staltbriežu izstrādājums, paziņoja vadone.

Viņas padotie pārsteigti kaut ko nomurmināja.

Paspērusi soli uz Toraka pusi, sieviete nopētīja viņa

seju.

-    Par spīti ļaunumam, kuru tu esi nodarījis, tevī ir kaut kas no īstenā meža; taču tavi ģints piederības tetovējumi mums nav pazīstami. Tu nedrīksti iet tālāk.

-   Ko!? iesaucās Toraks. Bet man jāiet!

-    Viņš nedrīkst ieiet īstenajā mežā, teica kāds no ģints locekļiem. Paskatieties, ko viņš izdarījis ar mežakuili!

-    Un ar vītolu, piebilda cits. Redziet, kā tas guļ dubļos! Koks mirst, un neviens nespēj atvieglot tā ciešanas.

-   Kā gan var atvieglot koka ciešanas? sašuta Toraks.

Cauri tetovējumiem, kuros bija attēlotas lapas, viņā nikni raudzījās septiņi pāri gaišbrūnu acu.

-    Tu esi ļoti slikti apgājies ar mūsu brāļiem, sacīja vadone. To taču tu nevari noliegt.

Toraks uzmeta skatienu sadragātajam vītolam un dubļainajam kuiļa ķermenim.

-    Ņemiet tos sev, viņš teica.

-    Ko, ko? samiegusi acis, noprasīja vadone.

-    Paņemiet mežakuili un vītolu, sacīja Toraks. Es esmu viens, bet jūs septiņi. Jums tie vairāk vajadzīgi. Turklāt tādā veidā mēs varētu izbēgt no nelaimes.

Vadone svārstījās, it kā nojaustu viltību. Tad viņa pagriezās pret saviem ļaudīm. Par pārsteigumu Torakam, viņa nerunāja, bet gan ar vienu roku izdarīja vairākas vieglas, tikko manāmas kustības.

Tūlīt pat četri vīri devās uz priekšu un, izvilkuši zaļa slānekļa nažus, ķērās klāt mežakuiļa liemenim. Ar apbrīnojamu prasmi viņi to neticami ātri sadalīja, kopā ar ādu un iekšām iesaiņoja zāļu pinuma tīklos, kurus sadabūja no savām somām, un pārmeta nešļavu pār plecu.

-   Mēs atgriezīsimies pēc koka, ar galvu pamādams uz vītolu un uzmetis nicīgu skatienu Torakam, sacīja viens no vīriem. Mēs ļausim tam atpūsties.

Tūlīt pat viņš kopā ar saviem trim biedriem izgaisa mežā.

No mežakuiļa nebija vairs ne miņas; palikuši bija tikai ilkņi, kurus viens no Meža zirgiem tagad nolika Torakam priekšā.

-   Šie tev jāpatur, viņš bargi teica, kā atgādinājums par lielo ļaunumu, kuru tu nodarīji dzīvniekam. Ja tu būtu no īstenā meža, tev tie būtu jānēsā līdz kapa malai kā grēku nožēlniekam.

Puisis vērsās pie vadones:

-    Es zinu, ka rīkojos nepareizi, taču es tā negribēju.

-    Tam nav nekādas nozīmes.

Viņš dziļi ievilka elpu un mēģināja vēlreiz:

-    Esmu šeit, jo mums vajadzīga jūsu palīdzība. Mežā plosās sērga…

-    Mēs to zinām, viņu pārtrauca vadone.

-    Tiešām? Vai slimība ir tikusi līdz šejienei?

Vadone izslēja zodu.

-   īstenajā mežā nekādas sērgas nav. Mēs savas robežas apsargājam labi. Taču daudz ko mums izstāsta koki. Tie pateica par ļaunumu, kas apsēdis to sugasbrāļus rietumos. Koki pačukstēja, no kurienes tas nāk.

Toraks kļuva domīgs.

-    Mēs domājam, ka vienam no jūsu burvjiem ir zāles.

-    Nekādu zāļu mums nav, sacīja vadone.

Puisim atkārās žoklis.

-    Es zinu, ka esmu jūs saniknojis, viņš piesardzīgi bilda, un lūdzu piedošanu. Taču, ja zāļu nav jūsu ģintij, varbūt tās ir kādai citai…

-   Nekādu zāļu mums nav! atcirta Meža zirgu vadone. Dziļajā mežā zāļu nav! Cilvēki no Ūdru ģints runā pārāk neapdomīgi. Viņi vienmēr ir pārsteidzīgi, tieši tāpat

kā vinu aizbildnis.

»

-    Vai jūs tiešām nekādi nevarat palīdzēt? neticīgi jautāja Toraks. Ne jūs, ne arī kāds cits no Dziļā meža? Mirst cilvēki.

-    Man žēl, sacīja vadone, kaut gan nemaz neizskatījās apbēdināta, taču es nespēju izmainīt patiesību. Tas, ko tu meklē, atrodas pie Jūras.

Zēns viņā vērīgi skatījās.

-   Pie Jūras ?

-   Tev jādodas uz rietumiem. Tā ziņo koki. Dodies uz rietumiem, līdz tālāk vairs netiec. Tur tu atradīsi meklēto.

-    Kāpēc man būtu tev jātic? vaicāja Toraks. Tu tikai gribi tikt no manis vaļā.

Sievietes zaļā seja satumsa.

-   Koki nekad nemelo. Ja tavās dvēselēs būtu aizķēries kaut kas vairāk par drumslu no īstenā meža, tu to saprastu. Taču tu nesaproti citādi nebūtu pastrādājis šādu ļaunprātību.

-   Es negribēju nogalināt mežakuili, spurojās pretim Toraks, taču man nācās to darīt. Tas man uzbruka. Kāds to bija ievainojis un atstājis trakojam.

Atlikušie Meža zirgi šausmās iekliedzās.

-    Tā ir briesmīga ļaundarība! iesaucās ģints vadone. Kā tu to vari pierādīt? Kā gan mēs to varējām nezināt, ja mežā pat zariņš nenokrīt, lai mēs to nedzirdētu?

Zēns pieliecās un pacēla šautru, kuru bija izvilcis no mežakuiļa sāniem. Tad viņš atcerējās par Meža zirgu nepatiku pieskarties nepazīstamiem priekšmetiem un nolika to atpakaļ zemē.

Šādu iespaidu viņš nebija gaidījis. Vadone niknumā ņurdēja, starp tumšzaļajām lūpām atsegdama apbrīnojami baltu zobu rindas.

-    Tu uzdrošinies vainot mūs?

-    Protams, ne, — sacīja Toraks.

Taču tad viņš ieraudzīja to, ko bija palaidis garām: pie sievietes jostas šūpojās saišķis tumšu koka bultu tieši tādas pašas kā tā, kas bija ievainojusi kuili.

-   Ko tad tu vaino? prasīja vadone. Kādu citu Dziļā meža ģinti? Runā ātrāk, vai arī mirsi!

-    Es nezinu, kliedza Toraks. Pareizāk sakot, es to redzēju, taču nezinu, kas tas ir! Es zinu tikai to, ka atradu šo bultu mežakuiļa sānos.

Par atvieglojumu zēnam, Meža zirgi nolaida stopus.

-    Es viņu saucu par Sekotāju, viņš stāstīja. Seja tam ir tāda pati kā jūsējās nē, nē, es domāju notetovēta ar lapām, tikai mazāka kā bērnam, un vēl viņa rokām un kājām ir līki nagi.

Vadone atkāpās. Viņa saknieba zaļās lūpas, un seja zem lapu tetovējumiem nobālēja.

-    Tev jāpazūd, viņa, smagi elpodama, teica. Ja mēģināsi spert kaut vienu soli īstenajā mežā, zvēru pie visiem kokiem, kas devuši man dzīvību, ka tas būs tavs pēdējais solis!

Toraks ielūkojās viņai acīs un ieraudzīja tajās bailes.

-   Tu zini, kas tas ir, vai ne? viņš jautāja. Sekotājs. Tu zini, kas viņš ir.

Vadone neatbildēja. Viņa pamāja saviem padotajiem vēl kādu zīmi, tie pagriezās un izgaisa mežā.

-   Nē, zēns sauca, skriedams viņiem pakaļ. Pasakiet man, kas tas ir! Vismaz pasakiet man to!

Gar viņa seju nosvilpa bulta.

-    Pasakiet, kas tas ir! Toraks spalgi kliedza.

Pirms vadone bija pazudusi mežā, tā pagriezās.

-    Tokorots… viņa nočukstēja.

-    Ko tas nozīmē? puisis gribēja zināt.

-    Tokorots…

Vēl ilgi pēc tam, kad viņa bija aizgājusi, vārds karājās gaisā kā ļauna doma.

Tokorots…

DIVPADSMITĀ NODALA

Auklēdama apsaitēto roku, Rena pārjautāja: Tokorots? Kas tas tāds ir?

Ne jau te, noburkšķēja Seiuna.

Klusēdama viņa devās cauri nometnei. Kaut gan burve bija salikusi kā vēja aizlauzts koks, viņa, ar nūju aizvākdama no ceļa šķēršļus, pārvietojās apbrīnojami ātri: garām cilvēkiem, kuri darbojās kūpinātavās, garām Aizbildņa klintij, līdz abas nonāca aizā. Viņa neskatījās atpakaļ. Veča gluži vienkārši zināja, ka Rena viņai seko.

Norijusi aizkaitinājumu, Rena turpināja iet. Cilvēki viņu pavadīja ar piesardzīgiem skatieniem, ar kādiem parasti lūkojas uz burvi. Tie Renu arvien vairāk sāka uzskatīt par pilntiesīgu Seiunas mācekli. Viņa to nevarēja ciest.

Pagājušas trīs dienas kopš sērgas sākuma, un pa šo laiku bija saslimuši vēl četri Kraukļi. Lai novērstu to, ka tie nodara pāri sev vai citiem, Finkedīnam nācās būt skarbam un vājiniekus ieslēgt alā upes pretējā krastā sarga pastāvīgā uzraudzībā.

Rena gaisā sajuta bailes. Tās bija redzamas cilvēku acīs. Vai es būšu nākamais? Vai nākamais būsi tu?

Meitenei bija briesmīgi bail, ka kodums viņas rokā nozīmē to, ka nākamā varētu būt vina. Viņai ar kādu gribējās parunāt, lai tas pateiktu, ka viņa kļūdās. Taču Seiuna bija aizliegusi par to runāt.

Kādreiz tas Renu nebūtu atturējis viņa pretojās burvei visu mūžu un neredzēja iemeslu to nedarīt arī tagad. Taču nebija vairs neviena, ar ko dalīties noslēpumos. Oslaks bija pagalam, Vedna atgriezusies dzimtajā Vītolu ģintī, bet Toraks pazudis.

Toraks. Draugs bija aizgājis pirms divām dienām, un, iedomājoties par viņu, Rena kļuva nevaldāmi nikna. Tas vairs nav nekāds draugs. Draugi neaizbēg, nepateikuši ne vārda, atstādami tikai akmeni apzīmētu oli.

Lai aizdzītu nepatīkamās izjūtas, viņa katru dienu gāja medībās, un, tā kā Rena bija laba medniece, Finkedīns viņai to labprāt ļāva. Medību gaitās viņa tika sakosta. Un tātad zināmā mērā tā bija arī Toraka vaina.

Torīt atgadījās, lūk, kas. Viņa piecēlās rītausmā un cauri dūmakainajam Mežam devās uz lazdu biezokni ielejas dienvidaustrumos, kur bija izlikusi dažus slazdus.

Kad viņa sasniedza krūmāju, izskatījās, ka tajos neviens nav iekritis. Taču tad biezoknī atskanēja lapu čaboņa.

Tieši tobrīd viņa aizmirsa pirmo no likumiem, kurus Finkedīns viņai jelkad bija mācījis, un, iepriekš nepaskatījusies, iebāza biežņā roku.

Sāpes bija briesmīgas. Meitenes kliedziens satricināja Mežu un lika uzspurgt gaisā meža baložiem.

Gaudodama viņa rāva ārā roku, taču tas, kas tajā bija iekodies, turēja to cieši. Viņa nevarēja redzēt, kas tas ir, jo lapas bija pārāk blīvas, un arī nespēja uzbrucēju nokratīt. Rena izvilka nazi un uz labu laimi dūra, tad šausmās atsprāga atpakaļ. Tā nebija čūska vai zebiekste, tas bija bērns. Uz mirkli viņa pamanīja netīrajā ērkulī spīdam acis; asi, brūni zobi bija dziļi iekodušies viņas plaukstā.

Meitene pacēla nazi, lai aizstāvētos, un radījums, uzmetis viņai skatienu, kas bija pilns acīmredzamas ļaunprātības, palaida vaļā viņas roku un iešņācās iešņācās kā nikna āmrija un pazuda krūmos.

Tobrīd, turēdami gatavībā cirvjus, pieskrēja Tulls un Finkedīns.

Rena pati nesaprata, kāpēc nepastāstīja viņiem, kas noticis īstenībā, bet noslēpa roku aiz muguras un noklusēja par šausminošo atgadījumu.

-   Cik muļķīgi no manas puses, ka vispirms nepaskatījos! Labi, ka tā bija tikai zebiekste.

Tulls jutās atvieglots, ka nav noticis kas ļaunāks, un devās atpakaļ uz nometni. Finkedīns uzmeta meitenei vērtējošu skatienu, kuru tā klusēdama izturēja.

-    Kas tas bija? viņa tagad jautāja Kraukļu burvei, kura stāvēja aizā divdesmit soļus tālāk.

Rena nemierīgi paskatījās apkārt. Viņai aiza nepatika, tajā viņa iegriezās reti un nelabprāt, pat ja bija vajadzība.

Lai gan bija pusdienlaiks, aizā valdīja pustumsa. Tur vienmēr bija krēsla, jo tās draudīgās sienas aizsedza sudrabotās debesis. Platupei aiza nepatika vēl vairāk kā Rēnai. Tā dusmīgi dārdēja pāri klintsbluķu jūklim.

Meitene nodrebinājās. Šajā vietā no mugurpuses gluži nedzirdami varētu pielavīties tokorots…

-    Tokorots, viņa lēkādama murmināja. Bet kas tas ir?

Seiuna neatbildēja. Apsēdusies uz cietas, sarkanas zemes laukumiņa upes malā, viņa pārvilka tuniku kaulainajiem ceļiem. Viņas kājas bija basas, un to nagi brūni un līki.

Kādreiz Toraks bija Rēnai teicis, ka Seiuna viņam atgādina kraukli:

-   Vecs krauklis, kuram vairs nav nekādu jūtu.

Rēnai šķita, ka burve vairāk līdzinās saules izkvel-

dētas zemes pikai izkaltušai un ļoti, ļoti cietai. Taču par jūtām Torakam bija taisnība. Rena pazina Kraukļu burvi visu savu mūžu, taču nekad nebija redzējusi viņu smaidām.

-   Kāpēc man būtu tev jāstāsta par tokorotu? spalgi ķērkdama, jautāja Seiuna. To tu gribi zināt, taču burvestības mācīties atsakies.

-    Man nepatīk burvestības, atcirta Rena.

-    Taču tev tās labi padodas. Tu jau laikus zini, kas var atgadīties.

-   Man labi padodas arī medības, taču tu…

-    Medījot tu sevi iznieko, viņu pārtrauca Seiuna, un bēdz no sava likteņa. Tu negribi kļūt par burvi.

Rena dziļi ievilka elpu un savaldījās. Strīdēties ar Seiunu bija tas pats, kas censties saskaldīt kramu ar spalviņu. Turklāt viņas teiktajā varēja būt zināma daļa taisnības.

Meitene izlēma paciesties, līdz dabūs vajadzīgās ziņas.

-    Pastāsti man par tokorotu, viņa lūdza.

Tokorots, sāka stāstīt Seiuna, ir bērns, kas audzināts viens pats tumsā, lai kļūtu par mājvietu ļaunajam garam.

Kamēr viņa runāja, krēsla sabiezēja vēl vairāk un, kapādams sarkano zemi, sāka smidzināt lietus.

-    Tokorots, turpināja burve, nepazīst ne laba, ne ļauna. Tas nezina, kas ir pareizi un kas nepareizi. Viņam nepiemīt žēlsirdība, jo tokorots ir mācīts ienīst pasauli. Tas klausa tikai savam radītājam.

Burve skatījās melnajā, mutuļojošajā ūdenī.

-   Tas ir radījums, no kura Mežā jābaidās gandrīz visvairāk. Savā mūžā es nevienu tādu neesmu sastapusi.

Rena skatījās uz savu sakosto roku. Zem māllēpju un zirnekļa tīklu dziednieciskās kompreses, kuru bija uzlikusi Seiuna, ievainojums sāpīgi pulsēja.

-    Tu teici "radītājam". Ko tu ar to domā?

Seiunas putna nagiem līdzīgie pirksti sažņaudza kūju.

-   Radītājs ir sagūstījis bērnu, noķēris ļauno garu un iemānījis to jaunajā ķermenī.

Rena papurināja galvu.

-    Kāpēc es nekad agrāk par to neesmu dzirdējusi?

-   Mūsdienās ļoti nedaudzi cilvēki zina par tokorotu, atbildēja burve, un vēl mazāk ļaužu par to runā. Starp citu, viņa piešķīra savai balsij dzēlīgu pieskaņu, tu negribi mācīties burvestības. Vai varbūt esi pārdomājusi?

Meitene pietvīka.

-    Kā to var radīt?

Viņai par pārsteigumu, bezlūpainās mutes kaktiņi saraucās uz leju atzinīgā grimasē.

-   Tu vēlies piekļūt saknēm, tas ir labi. Tā rīkojas burvji.

Rena stāvēja klusēdama.

Seiuna zemē ievilka zīmi, kuru meitene nevarēja redzēt.

-   Tumšā tokorotu radīšanas māksla ir sen pazaudēta. Vismaz tā mēs domājām. Taču patlaban izskatās, ka kāds to ir apguvis no jauna.

Viņa paņēma nost roku, un Rena ieraudzīja trīsžuburaino dvēseļēdāju zīmi.

Viņa to jau pa pusei bija gaidījusi, taču, kad aizdomas apstiprinājās, meitene jutās satriekta.

-    Bet kā tos rada? viņa jautāja balsī, kas Platupes rēkoņā bija tikko sadzirdama.

Seiuna nolika zodu uz ceļiem un vērās ūdenī, un Rena sekoja viņas skatienam tālāk, arvien tālāk līdz pat upes drūmajai lejtecei.

-   Vispirms, sacīja burve, tiek sagūstīts bērns. Varbūt tas ir noklīdis, kamēr tā tuvinieki uz mirkli novērsušies. Radinieki meklē, domādami, ka bērns noklīdis Mežā. Tie viņu neatrod. Tie sēro, jo domā, ka bērns ir pazudis vai arī to aiznesis lūsis vai lācis.

Rena pamāja ar galvu. Viņa pazina cilvēkus, kuri bija šādā veidā pazaudējuši bērnus, ikvienam bija zināmi šādi gadījumi un viņai šo ļaužu bija bezgala žēl. Arī Rena bija zaudējusi tuvu cilvēku. Kad pazuda viņas tēvs, tā līķi atrada tikai pēc pieciem mēnešiem. Viņai tolaik bija septiņas vasaras. Meitene atcerējās neziņas mokas.

-    Bērnam būtu labāk, drūmi teica Seiuna, ja tas patiešām būtu kritis par laupījumu lācim. Tas ir labāk, nekā tikt pataisītam par tokorotu.

Rena sarauca uzacis.

-    Kāpēc? Vismaz tas paliek dzīvs.

-    Dzīvs? kaulainie pirksti sažņaudzās. Mēnešiem tumsā. No aukstuma pamiris. Vienīgā pārtika mēslos izvārtīta, pūstoša sikspārņu gaļa. Un vissliktākais pilnīgi viens. Kamēr aizmirst mātes glāstus, kamēr aizmirst pat savu vārdu.

Rena sajuta stindzinošu ļaunuma pieskārienu.

-   Tad, turpināja Seiuna, kad no bērna palikusi pāri tukša čaula, tikai tad tokorota radītājs aicina ļauno garu un iemāna to saimnieka ķermenī.

-   Tu domā bērna ķermenī, murmināja Rena. Tas taču joprojām ir bērns.

-   Tas ir saimnieks, sāji sacīja Seiuna. Viņa dvēseles uz mūžīgiem laikiem nonāk ļaunā gara verdzībā.

-   Bet…

-   Kāpēc tu par to šaubies? jautāja burve.

-   Tāpēc, ka tas joprojām ir bērns, un varbūt viņu var izpestīt…

-    Muļķe! Nekad neļauj savā ceļā nostāties žēlsirdībai! Un tagad pastāsti man. Kas ir ļaunais gars? Ātri! Stāsti!

Nu bija pienākusi Rēnas kārta pukoties.

-    Tas visiem labi zināms. Kāpēc tu gribi, lai es to saku?

-    Nestrīdies, skuķi, dari, ko liek!

Rena nopūtās.

-    Ļaunais gars, viņa teica, iemiesojas, ja kāds nomirst un tā dvēseles neturas kopā, un tāpēc pazūd ģints dvēsele. Ar atlikušo paša dvēseli un pasaules dvēseli tam vairs nav ģints piederības izjūtas, tāpēc tas neprot atšķirt labu no ļauna. Tas ienīst dzīvos.

Viņa aprāvās, jo atcerējās atgadījumu pagājušajā rudenī, kad bija ieskatījusies ļaunā gara acīs, kurās redzēja vienīgi svelošu, trakojošu naidu.

-    Tas vēlas iznīcināt visu dzīvo, meitene turpināja drebošā balsī. Vienīgi iznīcināt.

Burve uzsita ar nūju pa zemi un izgrūda ķērcienu, kas skanēja gandrīz kā smiekli.

-   Labi! Labi!

Viņa paliecās uz priekšu, un Rena uz Seiunas deniņiem pamanīja pulsējošu vēnu.

-    Tu tikko aprakstīji tokorotu. Tas gan izskatās līdzīgs bērnam, taču nepievilies! Tas ir tikai ķermenis. Nešķīstenis tur iekšā ir uzvarējis. Bērna dvēseles ir apglabātas pārāk dziļi, lai kādreiz spētu izbēgt.

Rena apkampa savus plecus.

-    Kā kaut ko tādu bērnam var nodarīt?

Burve paraustīja plecus, it kā ļaunuma pastāvēšana būtu tik dabiska parādība, ka neprasītu izskaidrojumu.

-   Un kādām vajadzībām tokorots ir domāts? jautāja Rena. Kāpēc kādam tas nepieciešams?

-    Lai pildītu pavēles. Lai ielavītos ļaužu mītnēs. Lai zagtu. Lai sakropļotu. Lai iebaidītu. Kā tu domā, kāpēc tad Finkedīns katru nakti norīko sardzi?

Rena noelsās.

-    Tu domā tas šeit ir bijis?

-    Kopš parādījās slimība. Mēs taču nevarējām iedomāties, no kurienes tā radusies.

Rena apdomājās.

-   Tātad tu domā, ka to izplata tokorots?

-   Tokorots pilda sava radītāja pavēles.

-    Dvēseļēdāji.

Seiuna pamāja ar galvu.

-   Tokorots izplata sērgu pēc savu saimnieku pavēles kaut kādā veidā, par kuru mums nav ne jausmas.

Meitene brīdi klusēja. Pēc tam viņa teica:

-    Man liekas, ka Toraks to redzēja. Pirms aiziešanas viņš centās mani brīdināt. Taču viņš nezināja, kas tas ir.

Renu satrieca jauns minējums.

-   Vai tokorots nav viens?

-   Ak, man šķiet, mēs varam par to nešaubīties.

Rena centās to apjēgt.

-   Tad jau viens varbūt palicis šeit, bet kāds cits seko Torakam pa pēdām?

Seiuna izstaipīja rokas.

Pēkšņi Mežs Rēnai šķita pilns draudu.

-    Bet kāpēc viņi izplata sērgu? Ko viņi grib?

-    Es nezinu, atbildēja Seiuna.

Tas Renu izbiedēja visvairāk. Seiuna ir burve. Viņai jāzina viss.

Meitene drebēdama skatījās dārdošajā ūdenī. Viņa iedomājās Toraku virzāmies uz austrumiem; varbūt draugam sekoja pa pēdām kaut kas daudz ļaunāks, nekā viņš spēja iedomāties…

-    Tu nevari viņu brīdināt, noskaldīja Seiuna. Par vēlu. Tu viņu nekad neatradīsi.

-    Es zinu, galvu nepagriezdama, sacīja Rena.

Taču pie sevis viņa nodomāja: "Bet man vismaz jāmēģina."

TRISPADSMITA NODALA

V ilks nevarēja atrast Slaiko Bezastaini, taču viņš zināja, ka jāturpina meklēt.

Reiz krastmalas jauno kociņu biežņā viņš saoda vietu, kur barabrālis bija ierīkojis midzeni, taču tad pēdas no jauna pagaisa. Smaržu pārmāca mežakuiļa izkārnījumu izgarojumi un smirdoņa, kura cēlās no ļaunuma, kas bija apsēdis Mežu; tai klāt jaucās jauna, riebīga dvaka ļauno garu smaka. Vilks to bija iepazinis jau kucēna gados. Šīs atmiņas bija ļoti nelāgas.

Vilks vēlreiz izpētīja apkārtni, taču veltīgi. Un nepārtraukti viņam uz pakaļkājām mina bailes.

Pērkongrāvējs niknojās par to, ka Vilks bija pametis Kalnu. Tā dusmas bija jūtamas caur kažoku, tās kņudināja ķepu spilventiņus. Tās Vilkam sekoja. Un drīz tās viņam uzklups.

Debesis bija kļuvušas pavisam tumšas, un Pērkongrāvēja elpa kustināja kokus. Skaņas kļuva skaļākas, un smaržas asākas, kā jau vienmēr, kad sākas duna.

Beidzot Vilks barabrāļi saoda. No prieka viņš būtu varējis gaudot. Pacilāts viņš joņoja tālāk, un medījums, sajutis, ka nav jābīstas, skrēja Vilkam līdzās. No upes krasta ūdenī ieslīdēja bebrs un aizpeldēja uz savu alu. Staltbriežu govs ar mazuli meklēja patvērumu biežņā.

Pēkšņi Pērkongrāvējs ļāva vaļu dusmām. Ūdens gāzās pāri Mežam, placinādams ērgļpapardes un locīdams kokus kā zāli. Apdullinošs grāviens un no debesīm, par mata tiesu netrāpīdams Vilkam, lejup šāvās Spožaiszvērs-kas-karsti-kož un iespēra priedē. Koks iekunkstējās. Spožais-zvērs-kas-karsti-kož norija to veselu. Vilks pasviedās sānus, taču viens no Zvēra kucēniem nokrita viņam priekšā un iekoda priekšķepā. Iekaukdamies Vilks augstu palēcās un ar mirstošā koka smaku degunā aizskrēja tālāk.

Viņš bija pārbijies kā kucēns. Viņš gribēja pie mammas. Pie Slaikā Bezastaina. Vilks jutās ļoti, ļoti vientuļš.

Rena Mežā bija viena, un viņai kļuva baisi.

No apmetnes viņa bija aizslīdējusi pirms divām dienām un joprojām nevarēja atrast Toraku. Divreiz viņa dzirdēja slimnieku plānprātīgos brēcienus, kas atbalsojās kokos, un vienreiz virs galvas saklausīja čabēšanu. Šķita, ka katrā krūmā, katrā kokā slēpjas tokorots.

Un tagad tuvojās vētra. Pasaules gars bija nikns.

Cauri zariem viņa redzēja tumšpelēka mākoņa malu, un tuvumā varēja dzirdēt pērkona dārdus. Negaiss bija gandrīz jau klāt. Vajadzēja meklēt patvērumu.

Ieleju, kuru Rena šķērsoja, no austrumu puses sargāja stāvas granīta klintis, kurās rēgojās daudzsološi tumši plankumi, kas varēja būt alas. Pa ceļam uzlasīdama malku, meitene skrēja uz klinšu pusi.

Vētra sākās ar šausminošu pēkšņumu. Dauzīdams mākoņus, Pasaules gars tos sašķēla un, raidīdams uz Mežu žilbinošas zibens šautras, izgāza pār zemi lietu. Tālumā Rena pamanīja uzliesmojam kādu koku. Ja nepiesargāsies, viņa var kļūt par nākamo upuri.

Beidzot meitene atrada alu. Būdama viscaur izmirkuši, viņa tomēr vilcinājās doties iekšā. Ala var būt gan patvērums, gan nāvējošas lamatas, tāpēc Rena vispirms izpētīja, vai savas pēdas tur nav atstājis lācis vai mežakuilis un vai alas velve ir pietiekami augsta, citādi zibens varētu atrast kādu plaisu un viņu nospert. Pārliecinājusies, ka apmetne ir droša, viņa devās iekšā.

Meitene trīcēja no aukstuma un ilgojās pēc ugunskura, taču vispirms viņa salūkoja savu loku. Izvilkusi to no lašādas iesaiņojuma, viņa pakāra ieroci uz saknes, kas bija izspiedusies caur alas sienu. Pēc tam viņa nolika žāvēties bultas, lai tās nesamestos. Beidzot varēja iekurināt ugunskuru.

Mežā trakoja vētra. Rena prātoja, kur varētu būt Toraks un vai tam izdevies atrast patvērumu.

Sekot viņam no Kraukļu nometnes nebija viegli, un jau no paša sākuma Rēnai nācās paļauties uz minējumiem. Viņa sprieda, ka draugs turēsies tālāk no ģints locekļu iemītajām takām, tāpēc viņa turpmākie ceļi ir visai grūti izdibināmi. Lāči un citi plēsēji mēdz uzturēties lejā pie upes, kur dzīvnieki nāk padzerties, un tas nozīmē, ka aļņi un brieži savas takas ieminuši augstāk nogāzē. Pēc tā, kas bija noticis pagājušajā rudenī, Rena sliecās domāt, ka Toraks centīsies no lāčiem izvairīties, un tas nozīmēja, ka viņš pārvietojas pa zālēdāju ceļiem.

Kad meitene atrada Toraka būdu, izrādījās, ka viņa nav kļūdījusies, taču Rena bija satriekta, ieraugot, ka teltij uzgāzies osis. Viņa sajuta milzu atvieglojumu, kad miteklī neatrada līķi, un ātri vien netālu uzgāja jauno Toraka naktsmītni. Nebija šaubu, ka to cēlis viņš, jo draugs kurināja zvaigžņveida ugunskurus, bet Kraukļi tā rīkoties nemēdz.

Nākamajā rītā viņa atkal novirzījās no ceļa. Pēdas bija izdzēsis mežakuilis.

Ugunskurs negribēja kurēties un piespieda Renu atgriezties tagadnē.

Viņas savainotā roka pulsēja. Pievirzījusies tuvāk ugunij, viņa iztēlojās tokorota asos, brūnos zobus un no jauna dzirdēja ļauno šņākšanu…

Vajag ēst, meitene teica, lai aizgainītu šīs domas.

Rēnas somā bija kaltēta aļņa gaļa un kūpinātavā žāvēts lasis; kā par nelaimi, viņa nebija paņēmusi svaigas zivis, bet aprobežojusies ar Seiunas personiskajiem krājumiem glītu laša plāceņu aizsainīti, kas bija apjozts ar kaltētas sumbra zarnas gabalu.

Viņa paņēma plāceni, nolauza gabaliņu ģints aizbildnim un pārējo apēda. Tas bija pagājušās vasaras kūpinājums, taču joprojām labs. Tas smeldzīgi atgādināja par ģinti.

Rēnai blakus gulēja pīts bultu maks: pīšanas mākslu viņai bija ierādījis Oslaks. Uz diviem kreisās rokas pirkstiem viņa nēsāja ādas pirkstusargus, kurus bija pašuvusi Vedna. Uz labās rokas viņai bija pulēts zaļa slānekļa apakšdelma aizsargs, kuru Finkedīns pagatavoja, kad mācīja Renu šaut. Meitene to noņēma reti, un brālis par to viņu bieži kaitināja. Brālis… Viņš nomira pagājušajā ziemā. To bija sāpīgi atcerēties.

Lai sevi iepriecinātu, viņa sadabūja mazītiņu rubeņa stilba kaula svilpīti, kuru Toraks bija draudzenei uzdāvinājis viņruden. Svilpes skaņa bija cilvēka ausij nedzirdama, taču Rena vienmēr nēsāja to līdzi. Izskatījās, ka dzīvnieki spēj svilpi sadzirdēt gluži labi, reiz viņa tādā veidā sasauca Vilku un tas izglāba viņai dzīvību.

Izmēģinājuma pēc Rena iepūta svilpē.

Nekas nenotika.

Protams, viņa jau arī neko negaidīja. Vilks bija tālu prom Kalnā.

Juzdamās vientuļa, viņa izritināja guļammaisu un iekārtojās pie ugunskura.

Meitene pamodās no durstīgas sajūtas, ka viņa nav viena.

Vētra bija mitējusies, bet lietus joprojām gāza straumēm un guldzēja alas neredzamajās spraugās. No ugunskura bija palikušas pāri tikai gailošas ogles. Aiz tām kāds stāvēja un no alas tumšās ieejas uz Renu skatījās. Sliedamās kājās, viņa sagramstīja cirvi.

Apveids alas ieejā bija liels pārāk liels, lai būtu tokorots. Lūsis? Lācis?

Taču, ja tas būtu lācis, viņa dzirdētu tā elpu. Un tas nebūtu palicis ārpusē.

Nezin kāpēc šīs domas viņai neļāva justies labāk.

Kas tur ir? Rena uzsauca.

Viņa drīzāk juta nekā dzirdēja, ka radījums tuvojas. Lai kas tas bija, tas kustējās klusi kā vēja dvesma.

Tad viņa ieraudzīja gailošas acis.

Meitene iekliedzās.

Radījums atkāpās. Tad tas vēlreiz parādījās kvēlojošo ogļu gaismā.

Rena noelsās.

Tas bija vilks. Liels vilks ar biezu, pelēku, izmirkušu kažoku. Ošņādams gaisu, dzīvnieks bija noliecis galvu; tas neizskatījās draudīgs vai nobijies. Vienīgi piesardzīgs.

Rena pamanīja biezo, melno vilnu uz vilka pleciem. Lielās, dzintardzeltenās acis.

Šīs acis…

Tas nevarēja būt.

Viņa lēnām nolika cirvi.

Vilks ?

ČETRPADSMITA NODALA

-V ilks!? Rena iesaucas vēlreiz.

Izslējis ausis, dzīvnieks tikko manāmi paluncināja asti. Tas cieši vēroja meiteni, bet neskatījās viņai acīs un viņš trīcēja, taču Rena nevarēja saprast, vai tas bija no aukstuma, bailēm vai izsalkuma.

Viņa pielēca kājās.

Vilk! Tā esmu es, Rena! Ak, Vilk, tas taču esi tu, vai ne?

Viņai par pārsteigumu, vilks atkāpās un klusi iesmilkstējās: izklausījās, ka dzīvnieks ir apbēdināts.

Rena nespēja atcerēties, kā Toraks vilku valodā teica "sveiks!", tāpēc viņa nometās četrrāpus, plati pasmaidīja un centās ieskatīties meža zvēram acīs.

Nelīdzēja arī tas. Vilks aizgrieza galvu un atkāpās vēl tālāk.

Bet vai patiešām šis ir Vilks? Rena kādreiz pazina kucēnu; tagad tas ir tik vareni paaudzies! No degungala līdz

astei tas bija gandrīz garāks par viņu; un, ja abi stāvētu blakus, Vilka galva sniegtos viņai līdz viduklim.

Būdams mazs, viņš bija pūkains un gaiši pelēks ar melnu plankumu uz pleciem. Tagad kažoks bija kļuvis krāšņs un biezs pelēkajai krāsai jaucās klāt tikko manāms balts, melns, sudrabains un sarkanbrūns lāsmojums. Taču melnā svēdra pār pleciem bija saglabājusies; tāpat kā apbrīnojamās, dzintardzeltenās acis.

Pērkona grāviens atskanēja tieši virs galvas.

Rena sarāvās.

Vilks iesmilkstējās un metās alas dziļumā. Viņa ausis bija pieglaustas, un viņš nevaldāmi trīcēja.

Lai kas viņš būtu, nodomāja Rena, dzīvnieks vēl nav pieaudzis, pat ja pēc tāda izskatās. Patiesībā viņš vēl ir pa pusei kucēns.

Meitene mierināja biedru:

-   Viss ir labi. Šeit tu esi drošībā.

Vilks klausīdamies saspicēja ausis.

-    Vilk! Tas taču esi tu, vai ne?

Dzīvnieks pielieca galvu uz vieniem sāniem.

Rēnai radās kāda doma. No pārtikas kules viņa saujā izkratīja riekšavu kaltētu brūkleņu. Kad Vilks bija kucēns, tas dievināja brūklenes.

Dzīvnieks pietuvojās izstieptajai rokai, un viņa deguns noraustījās. Pēc tam viņš uzmanīgi apostīja ogas.

-   Ak, Vilki iesaucās Rena. Tas esi tu!

Dzīvnieks aizšāvās atpakaļ tumsā. Viņa to bija nobiedējusi.

Meitene iebēra plaukstā vairāk brūkleņu, un pēc neilgas pielabināšanas Vilks tās šņaukādamies uzlaizīja. Pēc tam viņš mēģināja noskrubināt Rēnas pirkstusargus. Lai no tā izvairītos, viņa nolika zemē laša plāceni. Vilks pavalstīja to ar priekšķepu šīs izdarības viņa atcerējās un tad bez košļāšanas norija.

Vēl četri plāceņi aizgāja to pašu ceļu, un tagad Rena bija pārliecināta. Vilkam, kuru viņa kādreiz pazina, garšoja lašu plāceņi.

Nometusies uz visām četrām, viņa rāpās zvēram tuvāk

-   Tā esmu es, viņa teica un pasniedzās, lai paglāstītu gaišo kažoku dzīvnieka pakaklē.

Vilks palēcās un aizskrēja uz alas ieeju, kur smilkstēdams sāka ķert savu asti. Kaut ko viņa bija izdarījusi nepareizi. Atkal.

Samulsusi Rena atgriezās pie ugunskura un apsēdās.

-   Vilk, kāpēc tu esi šeit? viņa jautāja, kaut gan zināja, ka dzīvnieks nesaprot. Vai arī tu mēģini atrast Toraku?

Vilks nolaizīja laša drupatas no lūpām un aiztecēja alas dziļumā, kur apgūlās, uzlicis purnu uz ķepām.

Ārpusē pērkons pieklusdams virzījās uz ziemeļiem: Pasaules gars soļoja uz savu Kalnu. Alu piepildīja lietus burzguļošana un slapja vilka sīvais smārds.

Rēnai gribējās Vilkam pastāstīt, cik ļoti viņa priecājas to redzēt, pajautāt, vai viņš ir atradis Toraku, taču meitene nezināja, kā to izdarīt. Viņa nekad nebija pievērsusi daudz uzmanības tam, kā Toraks runā vilku valodā, jo viņu tas kaitināja: tas lika justies tā, it kā viņa Toraku lāgā nepazītu. Patlaban Rena rakņājās atmiņās.

"Vilki," reiz bija teicis Toraks, "nesarunājas balsī tik daudz kā mēs; tie sazinās ar ķepu, astu un ausu kustībām jā, viņi ņem talkā pat kažoku un visu ķermeni."

"Bet tev taču nav astes," bija norādījusi Rena. "Nav arī kažoka. Un tu neproti kustināt ausis. Kā tad tu to spēj?"

"Es šo to izlaižu. Viegli nav, taču mēs saprotamies." Ja tas bija grūti pat Torakam, kā tad viņa tiks galā? Kā gan Vilks var viņai palīdzēt atrast draugu, ja viņi nespēj sazināties?

Vilks nepavisam nesaprata bezastaini. Tās ķiukstēšana liecināja, ka viņa ir miermīlīga, taču viss pārējais izraisīja bažas: dažreiz viņas uzvedība bija draudīga, citreiz nedroša, bet vēl pēc brīža viņa lūdza piedošanu.

No sākuma izskatījās, ka tā par viņa klātbūtni priecājas, kaut gan Vilks sajuta pamatīgu devu neuzticēšanās. Pēc tam tā nekaunīgi blenza Vilkam acīs un padarīja stāvokli vēl netīkamāku, sasliedamās pakaļkājās. Tad viņa mēģināja atvainoties. Viņa iedeva Vilkam brūklenes un plakanu zivi bez acīm, kas smaržoja pēc kadiķiem. Pēc tam viņa atvainojās vēlreiz, kasīdama viņam pakakli. Vilks bija tik apmulsis, ka sāka ķerstīt asti.

Patlaban nakts bija galā, un Vilks garlaikojās, gaidīdams, līdz bezastaine pamodīsies; viņš sāka to raustīt un aicināja spēlēties.

Tā pagrūda viņu nost un bezastainu valodā kaut ko pateica: tas izklausījās kā "vai, vai". Vilks atcerējās, ka arī Slaikais Bezastainis tā bija darījis. Tā laikam bija bezastainu ņurdēšana. Redzēdams, ka bezastaine slienas augšā un izklumburo gaismā, Vilks aiztecēja izpētīt midzeņa apkārtni un, izbaudīdams spēku ķepās un patīkamo jutoņu, kas radās, ķepu spilventiņiem saskaroties ar zemi, drīz jau raka alu.

Viņš dzirdēja, kā pa savu eju steidzas pele. Vilks atraka zemi un satvēra peli zobos, pameta to gaisā un, atkal noķēris, pārkoda uz pusēm. Viņš apēda dažas vaboles un kāpurus un tad aizsteidzās meklēt bezastaini.

Karstā-spožā-acs spīdēja debesīs, un Vilks saoda, ka Pērkongrāvējs ir aizgājis. Varen atvieglots viņš skrēja cauri papardēm, izbaudīdams uz kažoka to mitrumu. Viņš dzirdēja, kā ligzdā rosās tik tikko apspalvojies žagatēns un kā netālajā ielejā pret nogāzušos egli vēderu kasa meža zirgs. Viņš saoda, ka bezastaine ir lejā pie Ātrā Ūdens, un atrada viņu stāvam ar Garo-nagu-kas-lido priekšķepās un rādām ar to uz pīlēm.

Pīļu biedēšana bija viena no Vilka iecienītākajām rotaļām. Viņš iemācījās peldēt tādējādi, ka, noturējis ar peldošām lapām klātu dīķi par peļķi, ielēca tur un nogāja dibenā. Tagad viņam kārojās ar blīkšķi mesties ūdenī un likt pīlēm uzspurgt debesīs. Viņš negribēja medīt tikai padraiskoties.

Taču vispirms vajadzēja uzzināt, ko par to domā bezastaine.

Vilks noskurināja ausis un pieklājīgi gaidīja atbildi, vai tā medī pīles.

Viņa nelikās par Vilku ne zinis.

Zinādams, ka bezastaini dzird un saož tik slikti, ka nejauš, kas tiem stāv ceļā, viņš mazliet nogaidīja.

Beidzot viņš nosprieda, ka būs jau labi, un caur papardēm nepamanīts lavījās tuvāk vietai, kur plunčājās pīles.

Vilks metās ūdenī. Pīles, sašutumā pēkšķēdamas, ātri uzšāvās gaisā.

Vilkam par pārsteigumu, bezastaine sāka uz viņu nikni gaudot.

Vilk! Vilk! viņa kauca, kratīdama pret viņu Garonagu-kas-lido.

Vilks apvainojies tecēja projām. Viņa varēja pateikt, ka medī. Viņš taču prasīja.

Bet ilgi viņš ļaunu prātu neturēja. Skriedams projām, viņš kaut kādā neizprotamā veidā apjēdza, ka bezastaine palīdzēs atrast Slaiko Bezastaini.

Vilks nesaprata, kā viņš to zina; tā vienkārši bija pārliecība, kas viņu laiku pa laikam pārņēma. Un tagad tā teica, ka viņam jāturas kopā ar bezastaini.

Kad debesīs pacēlās Karstā-spožā-acs, tā beidzot izgāja uz briežu takas, lai meklētu Slaiko Bezastaini. Viņa bija vadone, tāpēc gāja pa priekšu, bet Vilks dieba nopakaļ; tas viņam prasīja lielu piepūli, jo viņa bija lēna kā jaunpiedzimis kucēns.

Pēc laiciņa abi apstājās pie maza strautiņa un bezastaine padalījās ar savām pēc kadiķiem smaržojošajām zivīm. Taču, kad Vilks aplaizīja degunu un smilkstēdams prasīja vēl, viņa iesmējās un pagrūda to nost.

Vilks joprojām brīnījās, kas šeit būtu tik uzjautrinošs, kad vēja virpulis līdz viņa degunam atnesa smaržu.

Viņš sastinga. Viņš izslēja gaisā purnu un ilgi un dziļi ieelpoja. Jā! Visjaukākais aromāts Mežā. Slaikā Bezastaina smarža.

Vilks pagriezās un, sekodams smaržai, skrēja uz priedi, pret kuru pirms dažām dienām Slaikais Bezastainis bija atbalstījis priekšķepu. Vilks pacēla galvu un ošņāja, uz kurieni ved smarža.

Atpakaļ! Viņi virzījās pa nepareizu ceļu! Slaikais Bezastainis negāja uz Dziļo mežu viņš devās atpakaļ uz to pusi, kur Karstā-spožā-acs gulēt iet!

Bezastaine atradās ārpus redzamības robežām, taču Vilks varēja dzirdēt, kā viņa pa nepareizu ceļu laužas caur ērgļpapardēm.

Vilks viņai uzrēja. "Nepareizi! Atpakaļ, atpakaļ, pakaļ!"

Viņš neprātīgi gribēja sekot barabrālim, jo ar visu kažoku juta, ka Slaikais Bezastainis ir daudzu skrējienu attālumā. Taču bezastaine joprojām atteicās to saprast.

Neapmierināti ņurdēdams, Vilks skrēja viņai pakaļ.

Tā apstājās un skatījās.

Vilks lēca, nogāza viņu gar zemi un riedams ar priekškājām piespieda viņu zemei.

Viņa bija izbijusies. Un izskatījās, ka viņai ir grūti elpot.

Tad pamet viņu!

Kā ap asi Vilks pagriezās ap priekšķepu un aizskrēja meklēt Slaiko Bezastaini.

Atvilkusi elpu, Rena piecēlās un nopurinājās.

Pēc Vilka aiziešanas Mežs šķita tukšs, taču viņa bija pārāk lepna, lai izmantotu rubeņa kaula svilpīti un aicinātu Vilku atpakaļ. Tas bija viņu atstājis. Tā nu tas bija.

Nospiestā garastāvoklī viņa sasniedza takas sazarojumu un apstājās. Viņa meklēja kādas zīmes, ka pa šo ceļu būtu gājis Toraks. Nekā. Tikai necaurejama akmeņozolu biežņa un pilošas ērgļpapardes.

Vilks izskatījās tik satraukts. Un aizskrēja uz rietumiem… Rietumiem? Bet tur taču ir jūra. Kāpēc Toraks būtu izlēmis neiet vis uz Dziļo mežu, bet gan uz jūru?

Pēkšņi viņai priekšā uz takas parādījās Vilks.

Meiteni pārņēma līksme, taču viņa apspieda prieka saucienus. Kļūdas viņa bija pieļāvusi jau agrāk. Rena nevēlējās tās atkārtot. Viņa notupās un maigā balsī stāstīja, cik ļoti priecājas Vilku redzēt; viņa neskatījās tam acīs un tikai laiku pa laikam ļāva abu skatieniem uz mirkli sastapties.

Asti luncinādams, Vilks pietecēja pie Rēnas. Viņš paostīja tās vaigu, kutinādams to maigi pabikstīja un pēc tam nolaizīja.

Rena viegli pakasīja Vilkam starp ausīm, un tas, šoreiz nemēģinādams apēst pirkstusargus, nolaizīja viņas roku.

Pēc tam Vilks pagriezās un vieglā riksī devās uz rietumiem.

-    Uz rietumiem? jautāja Rena. Esi pārliecināts?

Uzrunātais pameta skatienu atpakaļ, un viņa ieraudzīja

tā dzintardzeltenajās acīs noteiktību.

-    Uz rietumiem, viņa noteica vēlreiz.

Vilks aizskrēja pa taku, un viņa centās tam turēties līdzi.

PIECPADSMITĀ NODALA

Toraks saoda asu sals smaržu un apstājas.

Šis aromāts rosināja atmiņas. Vienreiz, pirms pieciem gadiem, viņš jūrmalā jau bija nonācis. Un ar to viņam pilnīgi pietika.

Virs galvas vējā šalca priedes. Ziemeļu pusē, veldama viļņus starp kokiem un pāri laukakmeņiem, uz Jūru tiecās Platupe. Toraks tik dedzīgs nebija. Bet Meža zirgu vadone bija teikusi, ka tas, ko viņš meklē, ir atrodams pie Jūras. Zēns prātoja, vai nav ticis piemuļķots. Viņš skaudri apzinājās, ka nav nonācis zālēm tuvāk kā tobrīd, kad atstāja Kraukļu nometni. Vispirms Toraks bija gājis uz austrumiem, bet tagad virzījās uz rietumiem. Likās, ka kāds spēlētos un grūstītu viņu šurpu turpu kā spēļu kauliņu.

Pagājušas divas dienas, kopš viņš atstāja Meža malu. Divas dienas un naktis, pastāvīgi sargājoties no Sekotāja. Taču, kaut gan Toraks juta, ka nešķīstenis ir kaut kur

tuvumā, tas nelika par sevi manīt un nebija arī izspēlējis kādu no saviem nāvējošajiem stiķiem.

Iepriekšējā naktī viss pēkšņi kļuva vēl sliktāk, taču tam nebija nekāda sakara ar Sekotāju.

Toraks bija sēdējis pie ugunskura un klausījies, kā austrumu pusē kalnos noklust vētras auri. Divreiz vējš atnesa cietsirdīgu smieklu driskas. Divreiz viņš metās ārā no būdas, bet ieraudzīja tikai nokritušus zarus un mirgojošas zvaigznes.

Tad ļoti tālu zēns sadzirdēja vilka balsi.

Ar strauji pukstošu sirdi viņš centās saprast gaudošanas nozīmi. Taču vilks bija pārāk tālu un priedes šalca ļoti skaļi. Toraks nesaprata…

Izmisis viņš pieplaka zemei un cieši piespieda tai abas rokas, cenzdamies uztvert vājās vibrācijas, kuras dažkārt izraisa vilku gaudošana.

Nekā.

Vai viņš vispār bija kaut ko dzirdējis? Vai arī saklausīja to, ko vēlējās dzirdēt?

Zēns palika nomodā visu nakti, taču gaudošana vairs neatkārtojās. It kā viņš to būtu dzirdējis sapnī. Taču Toraks zināja, ka nebija sapņojis.

Jūras putnu klaigas lika viņam atgriezties tagadnē.

Pa labi koki kļuva retāki, viņš gāja paskatīties, kas tur ir, un gandrīz novēlās no klints. Tā nebija augsta, taču stāva gan. Viņš redzēja drupanu zemi, kurai cauri spiedās koku saknes, un dzirdēja ūdensputnu sasaukšanos. Droši vien tie uz klints ligzdoja.

Jau piesardzīgāk ceļinieks turpināja virzīties uz rietumiem, atstādams klinti labajā pusē. Priežu skujas noslāpēja viņa soļu troksni. Elpa tāpēc izklausījās skaļa.

Taka aizvijās lejup, un pēkšņi koku vairs nebija un zēnu apžilbināja saule. Viņš bija sasniedzis Meža malu.

Priekšā Platupe ietecēja tādā kā ļoti garā un šaurā ezerā, un izskatījās, ka tas ietiecas bezgalībā. Tālu rietumos bija manāms ar priedēm klāts salu puduris. Varbūt tās bija Roņu salas, kur dzimusi Toraka tēva māte? Aiz salām dūmakā mirdzēja atklāta Jūra.

Tiklīdz Toraks ieraudzīja Jūru, atdzīvojās atmiņas.

Toreiz viņam bija septiņas vasaras un sirds saviļņojuma pilna. Līdz tam tētis viņu bija turējis no cilvēkiem pa gabalu, taču todien abi devās uz ģinšu lielo sanākšanu.

Tēvs nestāstīja Torakam, kurp jāiet un kāpēc jāslēpj sejas, izkrāsojot tās ar milteņu sulu. Tētis to pārvērta par spēli un teica, ka būs labāk, ja cilvēki viņus nepazīs.

Torakam tas likās jautri. Būdams vēl naivs, viņš priecājās, ka ļaudis ģinšu sapulcē būs tādā pašā noskaņojumā.

Kad viņi nonāca galā, jūrmalu pie Ātrupes ietekas izraibināja mulsinoši liels skaits telšu. Toraks šādu daudzveidību nebija redzējis: tās bija pagatavotas gan no zariem un koku mizām, gan no velēnām, gan ādas. Viņš nebija redzējis arī tik daudz ļaužu vienuviet.

Zēna sajūsmai nebija lemts ilgs mūžs. Citi bērni pamanīja nepiederīgo un apvienojās uzbrukumam.

Kāda meitene meta pirmo akmeni; tā bija no Odžu ģints, un vaigi viņai bija apaļīgi kā vāverei.

Tavs tētis ir traks! viņa ņirgājās. Viņš aizbēga no ģints, jo ieelpoja ķēma dvašu!

Nekrietnelei pievienojās bērni no Vītolu un Lašu ģints.

Traks, traks! tie ļauni smējās. Izkrāšļotas sejas! Iepuvušas dvēseles!

Ja Toraks būtu vecāks, viņš saprastu, ka stāties pretī tādam baram nav prātīgi, un atkāptos. Tā vietā acu priekšā parādījās sārta migla. Neviens nedrīkst apvainot tēti!

Viņš pagrāba riekšavu ar oļiem un gatavojās tos raidīt ņergu barā, bet tad parādījās tēvs un aizvilka dēlu projām. Toraks bija pārsteigts par to, ka tētis nebūt neizskatījās apvainojies. Smiedamies viņš paņēma zēnu rokās, uzšūpoja augstu gaisā, un abi devās atpakaļ uz Mežu.

Viņš smējās arī tovakar, kad vēlāk naktī mira. Smējās par kādu joku, kuru Toraks pateica, kamēr viņi slēja telti. Pēc tam atnāca lācis…

Bija pagājuši deviņi mēneši, kopš tētis aizgājis bojā, taču laiku pa laikam Torakam uzmācās sajūta, ka tas nav tiesa. Dažreiz no rīta, tikko pamodies, zēns gulēja guļammaisā un prātoja, ka būtu tik daudz, ko tēvam pastāstīt. Par Vilku un Renu, un Finkedīnu…

Taču tad viņš atjēdzās. Viņš nekad vairs tēvam neko nepateiks.

"Nedomā par to," puisis centās sevi pārliecināt.

Taču šīs domas Toraku nekad nebija pametušas un sāpināja viņu arī tagad.

Atstājis aiz muguras mežu, viņš nonāca šaurā, izliektā pludmalē, kuru klāja pelēkas smiltis. Pie kājām sāļu smaku izplatīja izskalotu purpursarkanu jūraszāļu ciņi. Pa kreisi klintsbluķu jūklis; izskatījās, it kā tos būtu dragājis milzu āmurs. Pa labi vizošajā Jūrā ietecēja Platupe.

Toraks zaudēja dūšu. Šo pasauli viņš nepazina. Virs galvas sarunājās kaijas; to ķērkšana visnotaļ atšķīrās no skanīgajām Meža putnu dziesmām. Smiltīs viņš pamanīja svešādas pēdas platu vagu, kurai gar malām stiepās ķepu nospiedumi ar pieciem nagiem, kas bija līki kā dilstošs mēness. Zēns lēsa, ka tie pieder kādam lielam, smagam radījumam, kas vilcies uz ūdens pusi. Bet viņš pat nezināja, vai tas ir medījums vai mednieks.

Toraks uzrāpās klintī, un mazas, baltas čaulas krakšķēja zem viņa kājām. Izskatījās, ka tie ir kaut kādi gliemeži, taču viņš nezināja to nosaukumu; viņš nezināja arī, kā sauc gaļīgos augus, kas, dzeltenos ziedus šūpodami vējā, sakņojās klinšu plaisās.

Dažus soļus nostāk žagatai līdzīgs melnbalts putns ar garu, sarkanu knābi uz klintīm knābāja gliemežvākus. Putns darbojās mundri un stipri, sadauzīja čaulas un apēda to iemītniekus. Izgrūdis skaļu, pīkstošu skaņu, tas aizlidoja.

Toraks noskatījās putnam pakaļ. Pēc tam viņš nometās ceļos Jūras malā un sāka pētīt dīvaino pasauli, kas šūpojās zem ūdens. Viņš redzēja zeltaini brūnus lapotus kātus un pavedienveidīgas ūdenszāles. Zēns iebāza ūdenī roku: augi bija glumi kā slapja briežāda un jūraszāles lipa pie pirkstiem kā mati. Radījums ar kārpainu, oranžu čaulu pamanīja viņa ēnu un nozuda zem akmens.

Sāls smaka lika pulsēt vēnām uz Toraka deniņiem, un vizošais ūdens klaids žilbināja acis. Viņu pārņēma nepārvarama vēlme skriet atpakaļ uz Mežu noslēpties tur un nekad vairs nenākt ārā.

Taču tad viņš iedomājās par ģintīm, kuras cīnījās pret sērgu. Ja viņš neatradīs zāles…

Toraks piespieda sevi palikt jūrmalā un devās meklēt pārtiku.

Viņš nezināja, kas te, pie Jūras, varētu būt ēdams, taču, par laimi, mežmalā atrada balandu audzi un saplūca riekšavu sulīgo dzinumu. No krastā izskalotiem kokiem viņš sakūra ugunskuru un oglēs sakarsēja dažus lielus oļus. Pēc tam viņš līdz pusei piepildīja ar sāļo ūdeni ādas katliņu, iekāra to trijkājī, kuru sameistaroja no izskalotajiem zariem, un ar žuburainu zaru iecēla katliņā nokaitētos akmeņus, kam sekoja balandas un tas, kas bija palicis pāri no zaķa, kuru Toraks bija noķēris cilpā iepriekšējā vakarā. Drīz vien bija gatavs garšīgs, taču ļoti sāļš sautējums.

Puisis bija noguris, tomēr pārāk satraukts, lai gulētu. Tāpēc viņš novilka drēbes un nomazgājās. Jūras ūdens padarīja viņu tīru, bet tas mazliet oda pēc jūraszālēm. Toraks uzvilka stulpiņus un nolika uz akmeņiem izvēdināties zābakus un kamzoli.

Somas dibenā viņš atrada kuiļa ilkņus.

Iespējams, Meža zirgu vadonei bija taisnība. Varbūt no ilkņiem vajadzētu pagatavot amuletu par piemiņu no drauga, kuru viņam nācās nogalināt.

Nolicis ilkņus uz plakana akmens, Toraks ar koka gabalu notīrīja mīkstumu, kas bija to pamatnē. Tad viņš novietoja ilkņus uz klints žāvēties.

Pēc tam Toraks sasēja kazenāju ērkšķu makšķerāķu virteni un iemeta to līcītī, kurā, kā viņš cerēja, zivis starp ūdenszālēm varētu nākt baroties. Par ēsmu viņš izmantoja no ilkņiem nokasīto gaļu, bet, lai noturētu āķus zem ūdens, bija vēl vajadzīgi atsvari.

Oļu krastmalā bija papilnam, taču somā vairs neatradās jēlādas saišu, ar kurām piesiet akmeņus pie auklas. Gļotaino jūraszāļu stīgas puisis negribēja izmantot. Ūdenī varēja būt slēpņļauži, un varbūt šīs zāles piederēja viņiem.

Labi noderētu dažas pāršķeltas priežu saknes. Tas nozīmēja, ka jāiet atpakaļ uz Mežu.

Starp kokiem Toraks jutās drošāk, tāpēc meklēja ieganstu, lai varētu tur uzkavēties ilgāk. Varbūt vajadzētu sagriezt vairāk sakņu: nemaz nenāk par ļaunu, ja dažas ir krājumā. Un tas nozīmēja, ka jāiet dziļāk Mežā, jo nekad nedrīkst no viena koka ņemt vairāk par divām saknēm.

Kad zēns atgriezās pie Jūras, saule bija jau zemu. Mantas gulēja uz klints vietā, kur viņš tās bija atstājis.

Gandrīz tajā pašā vietā.

Tas, kas bija viņa iedzīvi pārmeklējis, bija nolicis to atpakaļ, taču puisis uzreiz pamanīja, ka somu kāds aizticis. Dzelteno puķu cers, kas auga blakus, bija mazliet samīcīts, jo Toraks bija atstājis somu uz tā. Pārvietoti bija arī kuiļa ilkņi: viņš atklāja mitrus pusmēneša veida nospiedumus, kur ilkņi bija gulējuši iepriekš.

Bez trokšņa Toraks ieslīdēja atpakaļ Mežā. Viņš cieši pieplaka zemei. Un vēlējās, kaut pamežs būtu augstāks.

Kādus trīsdesmit soļus tālāk smiltājā atskanēja balsis. Aiz klintīm parādījās divi zēni. Tie gāja lēnām, jo meklēja pēdas.

Abi bija lielāki par Toraku un izskatījās pāris gadu vecāki. Viņu sejas bija iedegušas saulē un garie, gaišie mati izrotāti ar gliemežvākiem. Pelēkās ādas sloksnes, kas bija apsietas ap viņu pieri, darīja sejas neizteiksmīgas kā maskas.

Torakam nevajadzēja ieskatīties puišu acīs, lai saprastu, ka būs nepatikšanas. To pastāstīja viņu ieroči: pamatīgas harpūnas ar atkarpainiem kaula uzgaļiem un zila krama naži. Mazākajam pie jostas karājās linga.

Viņi gāja basām kājām, valkāja no kaut kādas staipīgas, pelēkas ādas pašūtas bikses līdz ceļgaliem un kamzoļus bez piedurknēm, kas ļāva saskatīt zilus, viļņotus ģints piederības tetovējumus, kuri pilnībā klāja jaunekļu rokas. Puišu kamzoļiem bija piešūtas ģints aizbildņa ādas sloksnes gluds un spīdīgs pelēks kažoks ar maziem, tumšiem aplīšiem. Vaļi? Roņi? Toraks to nezināja.

Bet visdīvainākais bija tas, ka ģints aizbildņa kažoks un zēnu tetovējumi bija redzami, kaut gan virs kamzoļiem viņi valkāja jakas ar garām piedurknēm, kas bija izgatavotas no ļoti plānas, dzeltenīgas ādas: tā bija tik plāna, ka tai varēja redzēt cauri. Toraks brīnījās: kas tas par zvēru, kuram ir caurspīdīga āda?

-   Viņš tālu nebūs aizgājis, vakara vēsma līdz Torakam atnesa augumā mazākā jaunekļa vārdus.

-    Droši vien ieslapstījies atpakaļ Mežā, sacīja otrs.

-    Kā jau viens no tiem kā tu teici? Zirgiem?

Viņa ceļabiedrs iespurdzās.

-   Detlan, es šaubos, vai zirgi prot slapstīties.

-    Kā tu to zini, Asrif? jautāja Detlans. Tu taču nevienu neesi pat redzējis.

-    Toties esmu par tiem dzirdējis, Asrifs atbildēja.

-    Nāc šurpu, iesim projām! Viņš atpakaļ nenāks.

-   Labāk gan nebūtu nācis, noteica Detlans. Apgānīt Jūru ar savām Meža draņķībām…

Toraks, elpu aizturējis, vēroja, kā abi aiziet atpakaļ uz klintīm.

Zem klints pārkares viņi sadabūja divas garas, slaidas, no ādas pataisītas smailītes. Tās bija gluži citādas nekā laivas, kuras pazina Toraks: tām bija ārkārtīgi maza iegrime un abi gali stingri apvilkti ar pelēku ādu. Laivas bija arī neparasti vieglas, jo zēni katrs savu smailīti bez

grūtībām pacēla virs galvas un aiznesa līdz ūdenim.

Toraks skatījās, kā viņi tās iestumj seklumā un dodas projām. Abi sāka irties ar šauriem airiem, kuriem katrā galā bija pa lāpstiņai, un drīz vien, klusi slīdēdami pa ūdens virsmu, izgaisa aiz klintīm.

Taču Toraks zināja, ka uzelpot ir par agru. Tas izskatījās pēc slazda. Vajadzēja nogaidīt. Un kā jau visi mednieki, gaidīt viņš prata.

Vējš norima pavisam, un Jūra kļuva tik gluda kā pulēts slāņakmens. Skaņas izraisīja vienīgi mazi vilnīši, kas šļakstēja pret krastu, un pīle, kas seklumā knibinājās jūraszālēs.

Saule gāja uz rietu. Pīle izpleta spārnus un aizlidoja. Iestājās krēsla taču nakts ilgs tikai īsu brīdi starp diviem tumši ziliem mijkrēšļiem, jo bija pats gaismas mēneša vidus.

Toraks joprojām gaidīja.

Tuvojās saullēkts, kad viņš nosprieda, ka var atstāt slēptuvi. Stīvs no ilgās gulēšanas, viņš virzījās uz klintīm. Rasa bija samērcējusi viņa ceļasomu, un, pārbaudījis tās saturu, viņš atvieglots pārliecinājās, ka nekas nav paņemts.

Būdams izsalcis, zēns gāja pārbaudīt makšķerāķus. Viņš pieliecās, lai izvilktu auklu, un notrauca no tās vēja sanestos ūdenszāļu kumškus.

Tikai vēja taču nebija. Kā tad šeit gadījušās zāles?

Mirklī, kad cilpa cieši savilkās ap potīti, Toraks centās lēkt atpakaļ, taču tas neizdevās, un viņš pakrita.

SEŠPADSMITĀ NODALA

Viņš nogāzās un ar galvu atsitās pret akmeni. Garš augums aizsedza sauli.

Spilgtajā gaismā Toraks saskatīja tumšu seju un gaišu matu ērkuli, kurā rotaļājās saule; vienā rokā uzbrucējs turēja nazi, bet ar otru tas bija cieši savilcis cilpu ap Toraka potīti.

-    Es viņu noķēru, tas sacīja kādam, kuru Toraks nevarēja redzēt.

Pēc tam viņš vērsās pie gūstekņa:

-    Esi mierīgs, citādi es tev sitīšu.

Puisis to teica bez niknuma, taču bija skaidri manāms, ka savus draudus viņš izpildīs.

Taču Toraks nebija noskaņots uzvesties mierīgi. Viņš nezināja daudz cīņas paņēmienu, taču viņam labi padevās māņu kustības. Kad uzbrucējs noliecās, lai sasietu gūsteknim rokas, Toraks izvilka nazi. Ar skatienu sekodams ierocim, jauneklis pagrieza galvu, un šajā mirklī Toraks

ar brīvo kāju no visa spēka iespēra tam pa apakšstilbu. Sāpēs iegaudojies, puisis novēlās uz akmeņiem.

Toraks pie potītes pāršņāpa virvi un, zemu pieliecies, cauri ugunspuķu audzei zigzagiem, lai uzbrucēji nevarētu nomērķēt harpūnas, metās bēgt uz Mežu.

-   Tu no mums neaizbēgsi, Meža puika! sauca balss aiz muguras, un viņš saprata, ka kliedzējs ir mazākais zēns ar lingu, vārdā Asrifs.

Ieskrējis kādus sešdesmit soļus Mežā, Toraks palīda zem nokritušas priedes un, lūpas kodīdams, aizturēja elpu, lai tā viņu nenodotu. Mežā valdīja nāves klusums. Viņa bēgšana nevienu radību nebija iztraucējusi.

-   Mēs esam tevi ielenkuši! kāds klaigāja kaut kur pa labi, un Toraks saprata, ka tas ir lielākais Detlans.

-    Labāk lien ārā! mudināja trešais garākais no visiem, kuru viņš bija redzējis pie klintīm.

-   Vispirms atrodiet mani, Toraks pie sevis klusi noteica.

Virs viņa galvas pret koka stumbru nobūkšķēja akmens.

-    Nu tu esi ķezā, Meža puika! kaitināja Asrifs. Izklausījās, ka viņš to domā nopietni.

-    Kā tu drīkstēji tā darīt!? sauca Detlans.

-   Kāpēc tu tā rīkojies!? kliedza garais. "Kā rīkojos?" Toraks nevarēja saprast. Taču tad viņš apjēdza, kas notiek: svešinieki tuvodamies runāja, lai novērstu viņa uzmanību.

Toraks ātri paskatījās apkārt. Viņam priekšā pletās gara ieplaka ar sulīgu augāju. Tur bija alkšņi un vītoli, gaišpelēkas sūnas un maigi zaķkāposti ar baltiem ziediem. Meža pazinējs pateiktu priekšā: muklājs. Bet no tā, ko puiši bija runājuši par zirgiem, varēja spriest, ka viņi Mežu nemaz nepazīst.

Zemu pieliecies, Toraks rāpoja uz dūksnāja malu. Slīkšņa bija paliela kādus divdesmit soļus gara un piecpadsmit plata, un smarža liecināja, ka tā ir arī dziļa. Apkārtceļa nebija. Viņam jātiek pāri, turklāt klusi. Ticis otrā pusē, viņš dūkstī ievilinās pretiniekus.

Tam vajadzētu izdoties. Ja vien viņš neiestigs pats.

Pārliecinājies, ka tas nav trauslais vītols, Toraks klusītēm uzrāpās kokā, kas bija pārliecies pāri muklājam. Viņš sāka rausties uz priekšu pa zaru. Otrā pusē auga alksnis; ja vien to varētu sasniegt…

Zēns lēca un ar rokām ieķērās vītola zaros, bet kājas iestiga aukstajos, smirdīgajos dubļos. Toraks kārpījās ārā, bet nolūza zars, un viņš čukstus palūdza piedošanu kokam.

Aiz muguras atskanēja saucieni:

-    Tur, lejā!

Uzvezdamies skaļāk par sumbru baru, vajātāji, saskrāpēdami kadiķos lielus, metās lejup pa nogāzi viņam pakaļ.

Tie niknumā auroja. Jauki. Viņi bija iepērušies purvā.

-    Neķītrie Meža jociņi! viens no viņiem spalgi kliedza.

-    Tas tev nepalīdzēs! otrs piebalsoja.

Taču izklausījās, ka lejā ir tikai divi no viņiem. Kur palicis trešais garais jauneklis, kas stāvēja uz klints?

Nebija laika par to domāt. Toraks sasniedza nogāzes virsotni un būtu noripojis no klints, ja laikā nesatvertu jaunu kociņu.

Viņš apslāpēja vilšanās kliedzienu. Toraks nebija ticis tik tālu, kā bija cerējis.

Muklājs nevarēja aizkavēt vajātājus uz ilgu laiku; pat ja viņš spētu norāpties no klints, upe bija pārāk plata, lai tai pārpeldētu, un savās smailītēs tie viņu viegli panāktu. Nācās bēgt uz augšu gar Platupes krastu un cerēt, ka Mežā no sekotājiem varēs atkratīties. Tas nozīmēja atstāt visu iedzīvi uz klintīm; vismaz viņam vēl palicis nazis…

Viņa nazis…

Nazi, kuru Toraks turēja rokā, viņam bija uztaisījis Finkedīns, taču tēta nazis zēna visvairāk lolotais dārgums bija somā.

Pēkšņi virs galvas atskanēja troksnis; puisis paskatījās augšup un ieraudzīja, ka viņam uz galvas krīt liels zars. Viņš lēca sāņus, taču nepaspēja izvairīties. Zars sāpīgi trāpīja pa elkoni, un viņš iekliedzās.

-    Redz, kā! vajātāji priecājās.

Toraks izdzirdēja kādu iesmejamies, paskatījās augšup un ieraudzīja starp zariem pazūdam ar lapām klātu seju.

Torakam pa vaigu trāpīja akmens, un viņš atbalstījās pret jaunu kociņu.

-    Rokā ir, teica kāda balss turpat netālu.

Ar sāpju aizmiglotu skatienu Toraks pamanīja, ka garais puisis, kuru viņš bija redzējis uz klintīm, starp priedēm mierīgi nāk uz viņa pusi.

-   Asrif, viņš uzrunāja savu biedru, es taču teicu, lai tu netēmē pa galvu. Tu varēji viņu nogalināt.

Asrifs aizbāza lingu aiz jostas un pasmīnēja.

-    Un vai tad tu domā, ka man būtu viņa žēl?

Viņi atkal atgriezās uz klintīm pie Jūras: Toraka rokas bija priekšā sasietas, un svešinieki viņu viscaur

pārmeklēja. Tie bija noraisījuši no pieres ādas apsējus, taču no tā nekļuva laipnāki. Puišos bija jaušams spēks; viņu pirksti taustīja nažu spalus. Dīvaini naži: to rokturi bija izgatavoti no kaut kā tāda, kas nebija nedz koks, nedz briežrags, nedz arī kauls.

Garais puisis, kas bija noķēris Toraku cilpā, pienāca tuvāk. Viņam bija gudra, vērīga seja un acis tik aukstas kā zilais krams.

-   Tu nedrīkstēji bēgt, viņš klusi teica. Tā rīkojas tikai gļēvuļi.

-   Es neesmu gļēvulis, uztvēris viņa skatienu, iebilda gūsteknis.

Viņa vaigs pulsēja un kājas dega no skrāpējumiem.

Asrifs līksmi iesmējās.

-    Nu tu esi ķezā, Meža puika!

Viņš izskatījās pēc zebiekstes un zobus bija atiezis niknā smīnā.

-   Vai tad ne, Beil? viņš vaicāja garākajam puisim.

Jauneklis, vārdā Beils, neatbildēja.

-   Nesaprotu, purinādams galvu sacīja Detlans. Apgānīt Jūru ar Mežu! Kāpēc viņam vajadzēja tā darīt?

Starp viņa kuplajām uzacīm bija iegūlusi dziļa grumba, un Torakam radās aizdomas, ka Detlans nav pārāk gudrs, taču ir neaizstājams izpildītājs.

Toraks pagriezās pret Beilu, kas izskatījās pēc vadoņa.

»

-    Nezinu, par ko jūs mani apsūdzat, taču es nekad…

-   Briežāda, Beils, staigādams šurpu turpu, nospļāvās. Ziemeļbrieža āda. Koksne no Meža. Vai tevī nekādas

cienās nav?

>

-    Pret ko? Toraks gribēja zināt.

Detlanam atkārās žoklis.

Asrifs pliķēja sev pa pieri.

-   Viņš ir jucis. Tā izskatās.

Beils piemiedza acis.

-    Nē. Viņš zina, ko dara.

Viņš vērsās pie Toraka:

-    Tu atnesi netīrās Meža zvērādas uz pašu jūrmalu! Tu izliki savas gļēvulīgās lamatas, lai ķertu mūsu laivas; tu neliec tām mieru pat Jūrā!

-    Es zvejoju, Toraks taisnojās.

-    Tu pārkāpi likumu! Beils auroja. Tu apgānīji Jūru ar Mežu!

Gūsteknis ievilka elpu.

-   Mani sauc Toraks, viņš teica. Es esmu no Vilku ģints. Pie kuras ģints piederat jūs?

-    Pie Roņiem, protams, Beils piebikstīja pelēkajam ādas gabalam uz savām krūtīm. Vai tad roņādu nepazīsti?

Toraks papurināja galvu.

-    Nē, nekad agrāk neesmu to redzējis.

-   Neesi redzējis roni ? Detlans pārsteigts jautāja.

-    Es jau teicu, ka viņš ir traks! iesaucās Asrifs.

Toraka seja svila kā ugunī.

-   Es esmu no Vilku ģints, viņš atkārtoja. Taču es esmu arī…

-   Vai tas ir kaut kas tamlīdzīgs? bikstīdams ar koka gabalu, kas bija izzvejots no Jūras, Toraka kamzolim piešūto vilkādas sloksni, zobojās Asrifs.

Beils nicīgi savieba lūpas.

-    Tad tā būtu vilka āda! Nožēlojams radījums, man šķiet.

-   Ja tu būtu redzējis vilku, tu tā nerunātu, Toraks dedzīgi iebilda.

Pec tam viņš uzsauca Asrifam:

>

-    Liec to mierā!

Šo pazīšanas zīmi Torakam pagājušajā pavasarī tēvs bija pagatavojis no ādas, kuru novilka vientuļam vilkam, ko atrada alā. Rudenī Toraks to bija noārdījis un piešuvis ziemas jakai, bet pēc tam atpakaļ vasaras kamzolim. Viņš baidījās domāt par to, kas notiks tad, kad āda no vecuma saplīsīs driskās.

Beils uzmeta Asrifam skatienu, un tas, paraustījis plecus, aizmeta mietu.

-   Es esmu no Vilku ģints, Toraks vērsās pie Beila, taču mana tēva māte bija no Roņiem. Tātad, vai nu jums tas patīk, vai ne, mēs esam asinsradinieki.

-    Meli, Beils nospļāvās. Ja tu būtu radinieks, tu zinātu Jūras likumus.

-   Beil, Detlans iekrita starpā. Mums jādodas atpakaļ. Tā kļūst nemierīga.

Uzrunātais uzmeta acis Jūrai. Viļņi bija kļuvuši lielāki.

-   Tas ir tevis dēļ, viņš teica Torakam. Tu sadusmoji Jūrasmāti. Sagandēji tās ūdeņus ar Mežu.

Asrifs ķiķināja.

-   Ak, mežaini, tevi gaida Šēra [2] !

-    Šēra, Toraks truli novilka.

Asrifa smaids kļuva platāks.

-    Šēra netālu no mūsu salas. Vai tu zini, kas ir Šēra?

-   Tā ir klints Jūrā, iestarpināja Detlans, kas, šķiet, centās aptvert, cik dziļi ir Toraka tumsonības bezdibeni.

»

-   Tev iedos dzeramtrauku ar ūdeni, stāstīja Asrifs, bet nevienu kripatiņu pārtikas, un atstās tur uz veselu mēnesi. Dažreiz Jūrasmāte atstāj noziedzniekus dzīvus, citreiz tos aizskalo.

Puiša smaids apdzisa, un Toraks viņa gaiši zilajās acīs pamanīja bailes.

-    Ieskalo, Asrifs atkārtoja, tieši medniekiem[3] zobos.

-    Pietiek, Asrif, Beils izrīkoja. Mums jāņem viņš līdzi, lai vadonis izlemj, ko darīt.

-   Nē! Toraks iebilda.

Beils neklausījās.

-   Asrif, iekrauj preces. Detlan, mums vajadzēs sakurt ugunskuru, lai attīrītos. It īpaši tas nepieciešams viņam. Es eju labot laivu.

To pateicis, viņš nolēca no klints un devās uz pludmali.

Izskatījās, ka Detlans priecājas par šo nodarbošanos: viņš aizsteidzās lasīt izkaltušu jūraszāļu riekšas un izskalotus kokus. Drīz vien, izplatīdams biezu, pelēku dūmu mutuļus, liesmoja liels ugunskurs.

-    Ko jūs ar mani gribat darīt? Toraks bažījās.

-   Piešķirsim tev Jūras garšu, smaidīdams savu zebiekstes smaidu, teica Asrifs.

-   Tu, smirdēdams pēc Meža, nedrīksti tuvoties mūsu laivām, Detlans sacīja tādā balsī, it kā notiekošais būtu tik pašsaprotams, ka par to nemaz nav vērts runāt.

Pirms Toraks paspēja iebilst, Detlans viņu bija izģērbis un iegrūdis ugunskurā.

Viņam izdevās pārlēkt pāri liesmām, taču otrā pusē gaidīja Asrifs, kas, bikstīdams ar harpūnu, piespieda Toraku atgriezties kodīgo dūmu mutulī.

Viņi dzenāja puisi caur dūmiem, līdz asaras viņam sāka plūst aumaļām un rīkle kļuva jēla. Pēc tam viņi iemeta nelaimīgo Jūrā.

Aukstums iebelza viņam kā ar dunku, un viņš sarijās sāļo ūdeni. No visa spēka spārdīdamies, Toraks uzpeldēja virspusē, taču nespēja atbrīvoties no saitēm ap plaukstu locītavām.

Rupjas rokas viņu izzvejoja no ūdens un aizvilka uz akmeņiem, kur atstāja klepojam. Pēc tam Roņi pārgrieza Toraka pinekļus, ietina gūstekni pelēkas ādas kamzolī un iedeva viņam pusgarās bikses, kuras Asrifs sadabūja savā laivā. Bez naža un ģints aizbildņa ādas sloksnes Toraks jutās neaizsargāts, turklāt viņam riebās valkāt svešu apģērbu.

-   Atdodiet manas mantas! viņš buldurēja.

-    Tev paveicies, ka Lašu ģints negribēja tirgoties, Asrifs nosprauslājās, citādi tev vispār nebūtu, ko vilkt mugurā.

-   Viņš ir tik izkāmējis, uzraudams Toraku kājās, novērtēja Detlans. Vai šiem tur Mežā trūkst medījuma?

Pa pusei vilkdami, pa pusei grūzdami, viņi dabūja gūstekni līdz pludmalei. Asrifs veikli pielādēja savas smailītes priekšgalu un pakaļgalu ar lieliem, punainiem ādas saiņiem. Nedaudz tālāk pie savas laivas līkņāja Beils un ar taukiem līdzīgu ziedi, kuru izspieda no ādas maisiņa, lipināja ielāpu uz smailītes sāniem. Viņa rokas lietpratīgi kustējās, taču, ieraudzījis Toraku, viņš sadrūma.

-    Ņem šo pie sevis, Detlan, viņš noņurdēja. Es negribu, ka viņš tuvojas manai laivai.

-   Rausies iekšā, pagrūzdams Toraku uz savas smailītes pusi, skubināja Detlans.

Viņa laivas priekšgals bija piekrauts ar paunām, ieskaitot Toraka somu, tāpat kā Asrifam.

Toraks vilcinājās:

-    Tavs draugs. Beils. Kāpēc viņš uz mani ir tik nikns?

-   Viens no taviem makškerākiem aizķēra vina ādinieci.

Tev paveicies, ka viņš to var salāpīt, Asrifs atbildēja.

Toraks bija apmulsis.

-    Bet tā taču ir tikai laiva.

Asrifs un Detlans noelsās.

-   Tā nav tikai laiva! Detlans iesaucās. Tā ir medību biedrene! Nekad tā nesaki, Beilam dzirdot!

Toraks norija siekalas.

-    Es negribēju…

-   Lec tik iekšā, Detlans noburkšķēja. Sēdi aizmugurē, turi kājas uz šķērskoka un nekusties. Ja pārplēsīsi ar kājām ādu, mēs abi noiesim dibenā.

Iegrime bija tik niecīga, ka smailīte pie katras Toraka kustības zvārojās, un viņam vajadzēja ieķerties tās malās, lai neizkristu. Turpretim Detlans, kas bija daudz smagāks, iekāpa laivā negrīļodamies. Toraks ievēroja, ka jauneklis, lai noturētu līdzsvaru, atspiež ciskas pret smailītes malām.

Beils brauca pa priekšu, apbrīnojamā ātrumā slīdēdams pāri viļņiem. Vējš pūta no muguras, viņi traucās pa Jūru kā ūdensputni, un, kad Toraks pagrieza galvu un redzēja, cik ātri attālinās Mežs, viņš izbijās.

Sasnieguši salas, kuras Toraks pirms tam bija redzējis no krasta, viņi, puisim par pārsteigumu, turpināja ceļu.

-    Bet es domāju, ka mēs braucam uz jūsu salām!

-    Braucam jau arī, Asrifs smīkņāja.

-    Kāpēc tad mēs pabraucām garām?

Detlans atmeta galvu un sāka smieties.

-   Šis nav īstās. Mūsu salas atrodas daudz tālāk. Lai tur nokļūtu, jāairē vesela diena.

-Ko? iesaucās Toraks.

Viņi pabrauca garām pēdējai salai, un pēkšņi ne pa labi, ne pa kreisi nekā vairs nebija. Tikai Jūra.

Toraks iekrampējās smailītes malās un lūkojās tumšajos ūdeņos.

-    Es nevaru redzēt dibenu, viņš teica.

-    Protams, ne, sacīja Detlans. Šī taču ir Jūra!

Gūsteknis pagriezās un vēroja, kā starp viļņiem nogrimst Mežs un kopā ar to visas cerības atrast līdzekli pret sērgu.

Pēkšņi vēja brāzma atpūta līdz laivai vilka gaudošanu. Tas nebija parasts vilks. Tas bija viņa Vilks.

"Kur tu esi? Es esmu šeit. Kur tu esi!?"

Toraks satracināts piesvempās kājās.

-   Vilk!

-    Sēdi! Detlans auroja.

-   Tagad ir par vēlu braukt atpakaļ, Asrifs kaitināja. Un pat nedomā lēkt ūdenī, jo tad mums tevi nāksies nodurt.

Par vēlu…

Mežam pazūdot Jūrā, zēns dzirdēja, ka arī vilks gaudo: "Par vēlu…"

-   Vilk! viņš kliedza, cik spēka.

Vilks bija sadzirdējis viņa lūgumu un, pārvarējis bailes no Pasaules gara, devies meklēt barabrāļi, bet tas bija kļuvis neaizsniedzams…

septiņpadsmitā nodala

Kamēr saule gatavojās nogrimt Jūrā, trīs ādas smailītes lidoja pāri viļņiem un Toraka sirdī mira cerība.

Ar gara acīm viņš redzēja, kā Vilks skraida šurpu turpu pa pludmali: tas gaudo un nespēj saprast, kāpēc barabrālis viņu ir pametis.

Toraks to nevarēja izturēt. Ja vien viņš būtu spējis atbildēt. Taču pirms brīža viņš vēl bija pārāk apdullis. Un, kad atjēdzās, bija jau par vēlu, un Vilka gaudošana kļuva par atmiņām.

Toraks sev skarbi pārmeta Jūras likumu pārkāpšanu. Ja kopā ar viņu būtu Rena, nekas tamlīdzīgs nebūtu noticis; Roņi nekļūtu nikni, un tagad Toraks būtu kopā ar Vilku.

Vēja brāzma apšļāca viņu ar ūdeni, kas koda acīs un lika smelgt savainotajam lielam. Toraks paliecās uz sāniem un gandrīz izkrita no laivas.

Sēdi mierīgs! Detlans uzsauca pār plecu. Ja iekritīsi ūdenī, es tevi ārā nevilkšu.

-    Dzirdēji, mežaini? savā laivā klaigāja Asrifs.

-   Nedzesē muti, Asrif, Beils viņu apklusināja. Vēl tāls ceļš priekšā.

Toraks ar sastingušiem pirkstiem ieķērās smailītes malās. Visapkārt, kur vien viņš skatījās, viļņojās Jūra. Tā bija aprijusi visu. Mežu, Kalnu, Kraukļus, Vilku. Viņš jutās kā puteklis uz šīs bezgalīgās, mūžam nemierīgās būtnes slapjās ādas.

Skatīdamies pār laivas malu, Toraks pētīja necaurredzamo tumsu. Vai viņš sasniegtu Jūras dibenu, ja iekristu ūdenī? Vai arī grimtu lejā mūžīgi?

Garām aizlidoja putns. Sākumā Toraks nosprieda: tā ir zoss, taču pēc tam pamanīja, ka putns ir viscaur melns, lido tik zemu un ar spārnu galiem teju vai pieskaras ūdens virsmai.

Pēc brīža viņi aizslīdēja garām nelielu, apaļīgu jūras putnu baram, kas sēdēja uz ūdens; spārnotie savā starpā sazinājās, dīvaini vaidēdami; šīs skaņas nemaz nelīdzinājās putnu balsīm. Tiem bija melnas muguras, baltas pavēderes un ļoti koši, trīsšķautņaini, sarkani un dzelteni knābji.

Detlans pamanīja, ka Toraks vēro putnus.

-    Alki, viņš īgni paskaidroja. Tie ir alki. Vai pie jums Mežā alku nav?

Toraks papurināja galvu.

-    Vai tie ir mednieki vai medījums?

-   Gan viens, gan otrs, ceļabiedrs sacīja. Taču mēs tos nekad nemedījam. Alkus aizsargā burvji.

Detlans apklusa, jo nebija noskaņots runāties, taču viņš arī nevarēja ciest Toraka tumsonību.

-   Tie nav līdzīgi pārējiem putniem, viņš beidzot teica. Tie ir vienīgie radījumi, kas lido gaisā, nirst Jūrā un

dzīvo alās pazemē. Tāpēc šie putni ir svēti. Tie spēj apciemot garus.

Asrifs savā laivā pieairējās viņiem blakus.

-   Varu derēt, ka Mežā nekā tāda nav, viņš mēģināja iedzelt.

Nebija gan, taču Toraks to negribēja atzīt. Viņš uzmeta Asrifam naidīgu skatienu.

Pienāca vakars, bet saule joprojām slīdēja zemu virs apvāršņa. Drīz būs saulgrieži, balto nakšu laiks, un tad saule neies pie miera nemaz.

Toraks būtu atdevis daudz, lai varētu iet gulēt. Locekļus stindzināja krampji, viņš aizsnaudies klanījās, tad atkal spēji uztrūkās.

Pēkšņi kaut kur dzelmē atskanēja savāda skaņa.

Visi trīs Roņi gluži kā pēc pavēles pārtrauca airēt.

Beils, pielicis plaukstu pie pieres, pētīja viļņus. Asrifs atņirdza zobus. Detlans klusi murmināja un spieda plaukstā amuletu, kas karājās tam uz krūtīm.

Toraks pieliecās uz sāniem un klausījās.

Tāla, vienmuļa skaņa. Ilgi, neskaidri vaidi, kas mulsināja prātu. Nopūtu atbalsis — bezdibenīgas kā dzelme. It kā pati Jūra dziedātu sēru dziesmu.

-   Mednieki, izdvesa Detlans.

-    Tur, Asrifs klusi teica, norādīdams uz ziemeļrietumiem.

Beils pagriezās un pamāja ar galvu.

-    Tie nāk pēc moivām*. Mēs nedrīkstam tās izbiedēt.

* Moivas -

jā. 130

Toraks saulē samiedza acis, taču neko neredzēja. Tad desmit soļus tālāk viņš pamanīja lielu mierīga ūdens lau-

siļķei līdzīgas zivis, kas lielos baros dzīvo Ziemeļatlanti-

kumu. Tas bija tik gluds kā upe, kura plūst pāri akmenim, kas ir tieši zem tās virsmas.

-    Kas tas ir? viņš čukstus jautāja.

-    Moivu bars, Detlans nomurmināja pār plecu. Tās slēpjas dziļumā, un mednieki dzen tās uz virspusi. Tāpēc jau arī tik daudz kaiju.

Nez no kurienes bija parādījušies ūdensputni, kas sajūsmināti klaigāja. Detlans bija sacījis, ka mednieki slaktiņu rīkos tieši zem ūdens virsmas, un Toraks iedomājās, kādas bailes jūt zivis, kad tās, saspiedušās kopā, meklē glābiņu, bet nespēj izvairīties no ienaidniekiem, kuri parādās no tumsas…

Bet kur ir mednieki?

-    Skaties uz ūdeni, Detlans čukstēja.

Toraks pielika plaukstu pie acīm, lai tajās nespīdētu saule.

Jūra sāka mutuļot. Parādījās burbuļi. Ūdens kļuva zaļgans.

-    Tur uz augšu peld moivas, paskaidroja Detlans. Zem tām un visapkārt ir mednieki. Zivīm nav, kur glābties.

Kaiju kļuva arvien vairāk, līdz debesis pārvērtās par brēcošu putnu jūkli. Toraks jau redzēja, kā ūdens virspusē parādās blīva masa: slaidās, vijīgās zivis bija saspiedušās tik cieši, ka pārvērta Jūru sudrabā, un izskatījās, ka ūdens vārās. Moivas bija tik pārbijušās, ka dažas izmisumā glābās, izlēkdamas no viļņiem. Taču tur tās sagaidīja kaijas.

Kāda zivs sudrabaina šautra, ne garāka par roku izlēca no ūdens tieši blakus Torakam. Liels putns, kura spārni bija platāki par smailīti, traucās lejup, sakampa to nagotā ķetnā un izgaisa debesīs. Izstiepis kaklu, Toraks pamanīja uz augšu izliektās ērgļa spārnu spalvas.

Putnam sekoja kaijas, cieši apņēmušās tam nozagt laupījumu. Jūras ērglis nicīgi noskurināja pelnu krāsas asti un pazuda tālēs.

Lejā starp kaijām risinājās neganta cīņa par zivīm. Toraks noskatījās, kā kāda kaija cenšas aizbēgt ar pusnorītu moivu, kas karājās tai ārā no rīkles, kamēr divas citas to vajāja un rāva zivi aiz astes ciltsmāsai ārā no knābja.

Tad zēns pamanīja ko tādu, kas lika aizmirst par putniem.

Virs ūdens parādījās melna spura.

Viņš noelsās.

Spura bija cilvēka garumā un kustējās ātrāk par smailītēm.

Ak! Detlans izdvesa. Mednieki ir klāt.

Toraks uzmeta skatienu Roņiem. Visi trīs godbijīgi skatījās, bet Beils pat ar apbrīnu.

Virs ūdens parādījās vēl viena liela spura. Pēc tam vēl kāda, kurai tieši pie augšas rēgojās izkosts robs. Tā ātri riņķoja ap moivu baru, un tās īpašnieka asinskārie nodomi bija acīm redzami.

"Tad šie būtu mednieki," nodomāja Toraks. Tēvs viņam smiltīs bija zīmējis vaļus, taču zēns līdz pat šim brīdim nebija varējis iedomāties, cik lieli tie var būt. Toraks saprata, cik neaizsargāts ir, šūpodamies ādas laivā tik trauslā kā olas čaumala -, un notrīsēja.

Pēkšņi viņš izdzirdēja plunkšķi un pagriezies ieraudzīja augstu gaisā šaujamies ūdens strūklu. Pēc tam no ūdens pacēlās liela, melna aste un ar blīkšķi iegāzās atpakaļ Jūrā. Strūkla pacēlās vēl augstāk. Apkārtne pārvērtās par lidojošu putu un ņirbošas gaismas jūkli. Un šoreiz, kad mednieks ar robaino spuru pagriezās, lai mestos virsū zivīm, tam blakus bija redzams mazulis, kura necilā spura turējās blakus lielajai.

Mednieki riņķoja bez mitas dzenādami laupījumu, tie ienira, pēc tam no jauna uzpeldēja. Pēkšņi tie pazuda.

Elpu aizturējis, Toraks vēroja Jūru. Tie varēja atrasties it visur. Kāds varēja būt tieši zem laivas…

Aiz muguras atskanēja aizsmacis "kvšš", un ūdens šalts izmērcēja laivu no priekšgala līdz pakaļgalam. Mednieks ar roboto spuru atradās Torakam tik tuvu, ka viņš varētu pastiept roku un pieskarties milzīgajai, melnajai galvai ar balto pakakli un strupo degunu, virs kura starp radījuma acīm vīdēja gaišs, ovāls laukumiņš. Uz mirkli pavērās varenie žokļi, un zēns ieraudzīja asus, baltus zobus garākus nekā viņa vidējais pirksts. Toraka skatiens uz mirkli sastapās ar melnām, starojošām acīm. Pēc tam zobenvalis izlieca spīdīgo muguru un pazuda dzelmē.

Toraks saspringa, taču tas vairs neatgriezās. Par medībām atgādināja vienīgi kaijas, kuras ķildojās par zivju atliekām, un spīdīgas zvīņas, kas lēnām grima zaļajā ūdenī.

Beils izmeta līkumu pa vietu, kur bija noritējušas medības, pacēla airi un devās tālāk. Pārējie klusēdami viņam sekoja.

Tikai tad, kad viņi bija jau labu gabalu tālāk, Detlans pagriezās pret ceļabiedru.

-    Nu tu tos redzēji, viņš teica.

Toraks brīdi klusēja.

-    Tie medī barā, viņš sacīja. Gluži kā vilki.

Detlans saviebās.

-   Mednieki nav līdzīgi nevienam Meža zvēram. Tie ir visātrākie radījumi Jūrā. Un gudrākie. Un bīstamākie.

Detlans norija siekalas.

-    Viens vienīgs mednieks spēj sagriezt tādu virpuli, ka nogrimst vislielākā laiva. Ar astes cirtienu tas var pārlauzt cilvēkam mugurkaulu kā moivai.

Toraks pameta skatienu pār plecu.

-   Vai tie uzbrūk arī cilvēkiem?

-    Nē, ja vien mēs tos neaiztiekam.

-    Un kā jūs rīkojaties?

Detlans nikni paraudzījās ceļabiedrā.

-   Protams, neaiztiekam! Mednieki ir Jūrasmātes svētība. Starp citu, viņš piebilda, tie vienmēr atriebjas.

Detlana drūmā seja kļuva domīga.

-   Mums ir teika par to, kā reiz, pirms Lielā viļņa, kāds zēns no Jūras kraukļu ģints nogalināja jaunu mednieku. Viņš to izdarīja netīšām, tas bija negadījums mednieks iepinās jaunekļa roņu tīklā, un viņš, nepaskatījies, kas tur kustas, ar harpūnu to nogalināja.

Detlans papurināja galvu un turpināja:

-   Zēns bija tik pārbijies, ka nekad vairs nedevās Jūrā. Visu mūžu, visu savu dzīvi viņš pavadīja krastā kopā ar sievietēm. Taču pēc daudziem gadiem, kad jauneklis jau bija kļuvis par vecu vīru, viņu pārņēma tādas ilgas pēc Jūras, ka tas lūdza dēlam, lai paņem viņu laivā.

Detlans aplaizīja lūpas.

-   Mednieki abus gaidīja. Neviens viņus nekad vairs netika redzējis.

Toraks pārdomāja dzirdēto.

-    Bet viņš taču negribēja jaunuli nogalināt. Vai mednieku dusmas nebija iespējams remdēt?

Detlans papurināja galvu, un pēc tam viņi ilgāku laiku vairs nesarunājās.

Vējš norima, un ceļinieki iekļuva biezas miglas vālā. Beils un Asrifs nebija redzami. Detlana airis bez trokšņa grima ūdenī.

Pa labi no viņiem garām aizslīdēja kaila klints, kuras galā bija apmetusies kaija.

-    Tur, Detlans norādīja ar galvu. Tā ir Sēra.

Kaut kur miglā iespurdzās Asrifs.

-    Drīz tur sēdēsi tu, mežiniek.

Nolēmis nesagādāt pārējiem prieku par savām bailēm, Toraks sakoda zobus, taču iekšēji viņš bija zaudējis dūšu. Šēra bija tikai mazliet lielāka par smailīti, un tās virsotne slējās virs ūdens labi ja cilvēka augumā. Viens lielāks vilnis viņu ieskalotu Jūrā. Toraks nevarēja iedomāties, ka varētu uz Šēras izdzīvot kaut dienu, kur nu vēl mēnesi.

Viņi turpināja ceļu caur miglu. Toraks juta, kā tā sēžas uz viņa ādas, pārklāj ar rasas krellēm un samitrina viņa dīvaino, jauno apģērbu.

Priekšā ūdenī šūpojās kāds apveids.

Toraks piemiedza acis.

Tas pazuda.

Nē, turpat jau tas bija un iznira pie laivas sāniem. Galva kā sunim: pelēka, ar strupu, ūsainu purnu un lielām, ziņkārīgām acīm.

Detlans to pamanīja un pasmaidīja.

-   Beil! Asrif! viņš uzsauca. Aizbildnis ir atpeldējis, lai parādītu mums mājupceļu!

Ronis pagriezās uz muguras un parādīja gaišu, plankumainu vēderu. Tad tas apsviedās atpakaļ uz vēdera un ar cilvēka rokai līdzīgu pleznu pakasīja degunu, cieši aizvēra nāsis un ienira zem ūdens virsmas, kur turpināja peldēt līdzās smailītēm.

"Tad šāds izskatās ronis," nodomāja Toraks. Dzīvnieks viņam šķita jokains neveiklības un gludena skaistuma mistrojums.

Aizbildnis jūrasbraucējus vadīja, kā nākas, un migla beidzās tikpat spēji, kā bija uznākusi. Pēkšņi viņus atkal apspīdēja saule.

-    Esam mājās, sacīja Detlans. Viņš smiedamies pacēla airi, no kura pilēja ūdens lāses.

Toraks nopūtās. Zēna priekšā gulēja sala, kādu viņš nekad agrāk nebija redzējis.

Tieši no Jūras pacēlās trīs robotas virsotnes. Tur nebija meža. Tikai kalni un Jūra. Kalni bija gandrīz stateniski, un to skarbās nokalnes, pa kurām no ledus klātajām galotnēm gāzās ūdenskritumi, izraibināja ūdensputni. Vienīgi pašā piekalnē bija redzama zaļa josla, bet vēl zemāk plašs, izliekts līcis ar pludmali, kuras smiltis vakara saule krāsoja sārtas.

No pelēku, sakumpušu būdu pudura, kas slējās krastmalā, cēlās dūmi. Blakus katram miteklim bija redeles, uz kurām žāvējās dažas laivas. Toraks pamanīja, ka zemāk, pludmalē, bija iestādīti divi kociņi, kas ar kopā sasietajām galotnēm veidoja tādu kā arku. Kociņi bija koši sarkani. Zēns bija nesaprašanā, kādām vajadzībām tie varētu būt domāti.

Pāri ūdenim atplūda balsu murdoņa un putnu klaigas. Toraks pārsteigts ieraudzīja, ka klintis ir gluži kā nosētas ar ūdensputniem: tūkstošiem tie riņķoja virs ciltsbrāļu pārblīvētajām klintsradzēm. Arī Roņu mitekļi šķita saspiesti un šauri. Viņš nespēja iedomāties, kā cilvēki var dzīvot, sagūstīti šaurā zemes strēlē starp kalniem un Jūru.

-   Roņu salas, Beils teica, piebraucis blakus Detlana laivai. Viņa balsī skanēja neapšaubāms lepnums.

-   Cik salu tur ir? Toraks jautāja. Viņš redzēja tikai vienu.

Beils uz viņu aizdomīgi paskatījās.

Šī un vēl divas mazākas uz ziemeļiem. Tur dzīvo Jūras kraukļu un Brūnaļģu ģintis, bet šī šī ir Roņu mājvieta. Mūsu sala ir vislielākā, un no tās nosaukumu dabūjušas arī abas pārējās. Mūsējā ir vislielākā un vislabākā.

"Protams," sapīcis nodomāja Toraks. "Roņi visu vienmēr dara labāk par citiem."

Taču, kad viņi piebrauca tuvāk, puisis par to aizmirsa. Izskatījās, ka ar līci kaut kas nav kārtībā. Ūdens tajā bija purpursarkans; tas bija pārāk dziļš, lai nokrāsotos vienīgi rietošās saules staros.

Zēns ieelpoja pazīstamu sāļi salkanu smaku nekustīgajā gaisā tā bija ļoti spēcīga. Tas nevar būt…

Tomēr viņš nekļūdījās.

Roņu līcis bija pilns ar asinīm.

ASTOŅPADSMITĀ NODALA

Kaiju brēcieni grieza Torakam ausīs, un asins smaka ķērās kaklā.

Viņš redzēja sarkanajās putās plunčājamies bērnus un sievietes asinssarkanajā ūdenī mazgājam jēlādas. Starp šaudīgajām ugunskuru liesmām kā ēnas kustējās vīri, kuri blakus arkai, kas bija izveidota no sasietajiem kociņiem, krāva lielus gabalus gaļas. Cilvēku rokas, kājas, sejas viss bija sarkans kā sapnī.

-    Kādam padevušās varenas medības, sacīja Asrifs.

-   Pirmās šajā vasarā, teica Beils. Un mēs tās palaidām garām. Viņš lika saviem vārdiem skanēt tā, it kā pie visa vainīgs būtu Toraks.

Pēkšņi Toraks saprata, ka visa šī gaļa nāk no viena vienīga medījuma. Viņš pamanīja astes spuru, kas bija garāka par smailīti. Tas, ko viņš bija noturējis par kociņiem, bija milzīgi žokļu kauli.

"Ja jau tas nav mednieks, tad droši vien valis," sprieda Toraks. Zobu vietā žokļus klāja garu, rupju, melnu matu

bārkstis, kuras kāds Roņu ģints vīrs ar nazi grieza nost. Viņš bija nogriezis arī savus matus. Tie gulēja viņam pie kājām vienā kaudzē ar vaļa mutes bārkstīm.

Laipodams pa slidenajiem, sarkanajiem oļiem, Toraks ievēroja, cik visi ir priecīgi. Visa ģints pacilāti burzguļoja. Tik liels medījums nozīmēja pārtiku priekšdienām.

Beils izlēca no laivas un pavēlēja Torakam palikt uz vietas.

-    īslins izlems, ko ar tevi pēc mielasta darīt.

Palicis viens akmeņainajā krastmalā, zēns sajuta Roņu

durstīgos skatienus. Starp Kraukļiem viņš bija svešinieks, taču šeit bija vēl sliktāk. Un šie cilvēki skaitījās viņa asinsradinieki.

Viņš vēroja, kā Beils atraisa savus saiņus un pasviež tos vēju ārdētam vīram, kas bija atnācis tam pretim. Toraks saprata, ka tas ir Beila tēvs, jo abi bija līdzīgi.

Gūsteknis skatījās, kā Detlans novieto savu laivu uz krāģiem un kā to apkampj starojoša sieviete un maza meitene, acīmredzot māsa, kas, gribēdama pievērst brāļa uzmanību, lēkāja augšā lejā. Detlans izskatījās apmulsis, taču priecājās viņu redzēt.

Asrifu, kas joprojām kūņojās seklumā, strostēja ķildīgs sievišķis, augumā vēl mazāks par viņu.

-   Tev vajadzēja atvest divas paunas ar lašādām! viņa sūkstījās, bikstīdama puisim ar pirkstu krūtīs. Kā tu varēji vienu izsaimniekot?

-   Nezinu, Asrifs murmināja. Es ieliku abas, es to labi atceros. Bet tagad viens sainis ir pazudis…

Runādamies ar tēvu, Beils norādīja uz Toraku. Pēc tam viņš aizskrēja pa pludmali, lai aprunātos ar kādu cilvēku pie ugunskura.

Tuvojās krēsla, un Roņi gatavojās dzīrēm, bet Toraks joprojām gaidīja. Vaigs sāpēja. Viņš bija izbadējies.

Tagad Toraks saprata, kāpēc neviens nebija papūlējies viņu sasiet. Šeit nebija, kurp bēgt: līci kā siena ieskāva kalni. Dienvidu pusē no stāvas klints lejup traucās ūdenskritums. Ziemeļos uz klintsradzi, kas karājās pār Jūru kā milzu laiva, augšup vijās taka. Pat ja Roņi ļautu Torakam bēgt, viņš netiktu projām no salas. Viņu noķertu, bet Mežā ģintis pa to laiku sirga un izmira…

Debesis kļuva tumši zilas. Līdz Torakam atplūda ēdiena smarža. Trijkājos, kas likās saslieti no vaļa kauliem, viņš redzēja karājamies ādas katliņus, kuru saturu pļāpādamas maisīja gaišmatainas sievietes. Atšķirībā no vīriešiem, kuriem bija tetovētas rokas, viļņotās, zilās ģints piederības līnijas rotāja sieviešu lielus.

Netālu no viņām vairākas meitenes ķiķinādamas atraka kūpošu uzkalniņu, no kura plūda kārdinoša ceptas gaļas smarža. Toraks par tamlīdzīgu ēdiena gatavošanas veidu bija uzzinājis no Kraukļiem, taču nekad nebija redzējis, ka to dara tieši šādi. Gaļas gabals tik liels kā viņš pats tiek ievīstīts jūraszālēs un ielikts nokaitētos akmeņos, kuriem pa virsu uzsedz vēl vienu kārtu jūraszāļu un smiltis.

Sievietes sāka likt ēdienu bļodās. Toraks novēroja, ka ar ēdiena gatavošanu nodarbojas tikai viņas, bet vīrieši pa to laiku sadala vaļa liemeni. Nez kāpēc viņam tas šķita dīvaini. Vai tad Roņu meitenes pašas nemedī? Toraks prātoja, ko par to teiktu Rena.

Viņš izsalcis skatījās, kā ģints salasās lokā ap ugunskuru. Neviens joprojām nenāca pasaukt viņu.

Atskanēja Jūras šalkām līdzīga murmināšana, un visi ģints locekļi pacēla rokas. No ļaužu loka izsoļoja kāds cilvēks, un Toraks pazina vīru ar nogrieztajiem matiem. Viņa rokās bija grozs ar moivām, un viņš devās uz žokļa kaulu arku, lai noliktu tās priekšā ziedojumu. Toraks lēsa, ka tā ir pateicība valim par to, ka dzīvnieks atdevis savu dzīvību ģintij. Taču vīrs nevis atgriezās mielastā, bet gan, smagi soļodams, pazuda tumsā, kas valdīja zem pārkarenās klintsradzes alas priekšā.

Kad Toraks jau bija gandrīz zaudējis cerības, pēc viņa atnāca Detlans, un abi apsēdās nostāk no ugunskura kopā ar Asrifu un Beilu.

Kāda meitene pasniedza Torakam bļodu. Tā bija tik smaga, ka viņš to gandrīz nometa zemē, un, tad zēns pārsteigts ieraudzīja tā ir izgatavota no akmens. Kāpēc, Meža vārdā, bļodas būtu jātaisa no akmens? Kā tās var panest, kad jāpārvieto apmetne?

Taču tad viņš attapās. Roņi nometni nekad nepārvieto.

-    Ēd, teica Detlans un pasvieda Torakam karoti.

Viņš uzmeta skatienu cienastam. Tas sastāvēja no gabala tumši sārtas gaļas, kas bija pārklāta ar biezu, pelēku tauku šķēli, un mazāka kumosa purpursarkana liesuma. Gaļa peldēja stīgrā sautējumā, kas oda pēc Jūras; tur bija arī puse no zivs un divas garenas, bālas radības, kas izskatījās pēc pirkstiem.

-   Kas par vainu? Beils jautāja. Vai ēdiens nav labs diezgan? Vari priecāties, ka mēs tev vispār kaut ko dodam.

-    Nekad neesi ēdis gliemenes? gribēja zināt Asrifs.

-    Kas tas par ēdienu? Toraks atjautāja.

-    Šī sārtā ir vaļa gaļa, Detlans skaidroja, un pa virsu tai ir taukums.

Viņš uzdūra uz naža purpursarkano liesumu savā bļodā.

-    Šis ir īpašs ēdiens. Vaļa sirds. Katram ir ticis pa gabaliņam, lai mēs pārņemtu tās spēku un drosmi.

Detlans iebāza kumosu mutē un sāka to košļāt.

-   Bet Mežā jau jūs pie tik labām mantām netiekat, sacīja Asrifs.

Toraks neņēma viņu vērā un ēda. Vaļa gaļa bija cīpslaina, treknums trekns un sājš, bet gliemenēm garšas nebija vispār. Taču zivs bija garšīga.

-   Vai tu tiešām nekad nebiji redzējis roni? Detlans apjautājās.

-    Detlan, kāpēc tu dzesē muti? Beils vaicāja. Izskatījās, ka Detlans Toraka tumsonību uzskata par

personisku apvainojumu.

-     Roņi dod mums visu, viņš dedzīgi skaidroja.

-   Apģērbu, mājokļus, laivas. Pārtiku, harpūnas, gaismu.

Viņš apklusa, un bija skaidri redzams, ka jauneklis prāto, vai kaut ko nav aizmirsis.

-    Un kā ar jūsu jakām? pats pret savu gribu ziņkārības dēļ apprasījās Toraks. Tā plānā āda, kurai var redzēt cauri. Tas taču nevar būt ronis.

-   Ir gan, Asrifs sacīja. Jakas ir izgatavotas no roņu zarnām.

-    Es jau tev teicu, piebilda Detlans. Roņi mums

dod visu. Mēs esam ronu cilvēki.

»

Toraks sarauca uzacis.

-   Bet nevienam taču nav brīv medīt ģints aizbildņus. Kāpēc tad jūs tā darāt?

Visi trīs izskatījās pārbijušies.

-    Mēs to nekad nedarāmi Detlans iesaucās. Viņš dusmīgi norādīja uz plankumaino ādu pie savām krūtīm.

-    Šis ir mūsu ģints aizbildnis! Tas ir plankumainais ronis! Mēs medījam un ēdam pelēkos roņus!

Toraks šīs nianses nespēja izprast, un dzirdētais viņam šķita nepatiess un aplams. Tas droši vien atspoguļojās viņa sejā, jo Detlana uzacis draudīgi saraucās.

-   Es jau teicu, ka tā ir veltīga laika tērēšana, Beils sacīja, pieceldamies kājās. Pēc tam viņš vērsās pie Toraka:

-    Nāc nu! Laiks satikties ar vadoni.

Roņu ģints vadonis Islins bija vecs un sačākstējis. Izskatījās, ka no viņa sūcas laukā dzīvība.

Viņa sirmo matu un bārdas šķipsnās bija iepītas mazas zilā krama krellītes un ausu ļipiņas līdz pleciem bija novilkuši savērpušies šķēpveida gliemežvāki.

Beils nospieda Toraku uz ceļiem. Pēc tam viņš Roņiem nosauca gūstekņa vārdu un izstāstīja, kādā veidā tas pārkāpis likumu. To izdzirdējuši, cilvēki kliedza un skrēja pielikt rokas vaļa žokļa kaulam. Vadonis ar trīcošu roku glāstīja bārdu, taču neko neteica. Viņa asarojošās acis nepārtraukti šaudījās uz visām pusēm. Toraks nevarēja saprast, vai aiz tām slēpjas gara spējas vai to trūkums.

Visbeidzot Islins ierunājās.

-   Tu saki, ka esi radinieks, viņš murmināja čērkstošā balsī, kas skanēja tā, it kā viņam tik tikko pietiktu spēka, lai izspiestu to no krūtīm.

-    Mana tēva māte bija no Roņiem, Toraks sacīja.

-    Kā sauc tavu tēvu?

-    To es nedrīkstu teikt. Viņš aizgāja bojā tikai pagājušajā rudenī.

Vadonis apsvēra dzirdēto un kaut ko iečukstēja ausī cilvēkam, kas stāvēja viņam blakus. Vīrieša seju sedza dūmu mutuļi, taču pēc biezajiem smilšu krāsas matiem un muskuļainajiem locekļiem Toraks varēja spriest, ka šis vīrs ir daudz jaunāks par Islinu. Viņa pusgarās bikses un kamzolis bija gluži ikdienišķs, taču josta bija grezna. Tā bija divu plaukstu platumā, pīta no ādas sloksnēm un izrotāta ar sarkaniem un dzelteniem alku knābjiem.

"Alki," Toraks nodomāja. "Droši vien šis ir burvis."

-    Kā sauc tavu māti? jautāja ģints vadonis.

Toraks to pateica.

Vadonis saknieba šaurās lūpas.

Roņi aizturēja elpu.

-   Es pazinu šo sievieti, vecūksnis nosēcās. Tā draudzējās ar kādu cilvēku no Meža. Nezināju, ka viņai ir dēls.

-   Kā mēs varam zināt, vai viņš nemelo? burvis, galvu nepagriezis, iebilda. Kāpēc mums jātic, ka šis puika ir tas, par ko uzdodas?

Burvis runāja klusā balsī, un visi Roņi bija pieliekušies uz priekšu, lai sadzirdētu viņa vārdus.

Vīrietim bija izcila balss: plūstoša un zema, varena kā zemūdens straume, kā pati Jūra. Tā bija balss, kurā gribētu ieklausīties ikviens. Uz mirkli Toraks pat aizmirsa, ka šī balss viņu bija nosaukusi par meli.

Vadonis pamāja ar galvu.

-    Gluži manas domas, Tenriss.

Dūmi izklīda, un Toraks ieraudzīja burvja seju vismaz vienu tās pusi, jo Tenriss joprojām bija pa pusei aizgriezies. Savā ziņā vīrietis bija glīts: tam bija taisns deguns, plata mute, kuru apņēma dziļas smieklu krunciņas, un tuvu pie stingrajām žokļa līnijām nogriezta tumši zeltaina bārda.

Toraks nojauta, ka šis ir virs, kura rokās ir patiesā vara pār Roņiem, vīrs, kurš lems viņa likteni. Uz mirkli Toraks atcerējās Finkedīnu.

-   Es saku taisnību, viņš teica. Es esmu jūsu asinsradinieks.

-   Ar tavu vārdu būs par maz, sacīja burvis.

Viņš pagriezās pret gaismu, un Toraks ieraudzīja, ka viena sejas puse tam ir briesmīgi apdegusi. No dobuma, kuram nebija skropstu, raudzījās pelēka acs. Galvas ādu vienā pusē izraibināja sārti lāsumi. Tikai mute bija palikusi neskarta. Tā Torakam sāji uzsmaidīja, it kā lai viņu iedrošinātu.

Zēns piespieda plaukstas krūtīm un paklanījās.

-    Es atzīstu, ka esmu pārkāpis jūsu likumus, viņš teica, taču tikai tāpēc, ka es tos nezināju. Tēvs man nekad nestāstīja par Jūru.

Tenriss, Roņu burvis, pašķieba daudz cietušo galvu.

-    Ko tu darīji krastmalā?

-    Meža zirgu vadone man teica, ka to, ko meklēju, es atradīšot pie Jūras.

-    Un ko tad tu meklē?

-    Zāles.

-    Pret ko? Vai tu esi slims?

Toraks papurināja galvu. Tad viņš pastāstīja burvim par sērgu.

Stāsts nobaidīja Roņus ne pa jokam.

Vadonis pasvieda gaisā krunkainās rokas.

Daudzi Roņi pārbīlī kliedza.

Beils pielēca kājās ar briesmīgu seju.

-    Kāpēc tu mūs nebrīdināji? viņš auroja. Kas notiks, ja tu to būsi atvedis atpakaļ?

Toraks uz viņu vērīgi paskatījās.

-   Jums šī kaite ir pazīstama? Jūs esat ar to saskārušies?

Ar sāpēs izvagotu seju Beils novērsās.

-   Tā parādījās pirms trim vasarām, drūmi teica vadonis. Pirmais nomira viņa jaunākais brālis. Pēc tam vēl trīs cilvēki. Starp tiem arī mans dēls.

-   Bet jūs taču esat tikuši no sērgas vaļā, slēpdams satraukumu, sacīja Toraks. Vai jūs atradāt pretlīdzekli?

-    Tas domāts Roņiem, nevis tev, norūca Beils.

-    Bet jums jādod tas arī man! Toraks iesaucās.

Beils staigāja viņam apkārt.

-   Jādod? Tu pārkāp mūsu likumus, sadusmo Jūrasmāti, un tagad mums tev kaut kas jādod?

-  Jūs nezināt, kas notiek Mežā, Toraks sacīja. Kraukļi ir slimi. Un Mežakuili, Ūdri un Vītoli arī. Drīz vairs nebūs cilvēku, kas medī…

-    Kāda mums tur daļa? vadonis brīnījās.

Roņi piekrītoši murdēja.

-   Varbūt tāpēc, iejaucās Tenriss, tu stāsti, ka esi mūsu asinsradinieks?

-   Bet es esmu! Toraks uzstāja. Es to varu pierādīt. Kur ir mana soma?

Tenriss uzmeta skatienu Asrifam, un tas, aizskrējis uz būdu, pēc brīža atgriezās ar gūstekņa mantām.

Toraks nepacietīgi izvilka no somas vīstokli, kurā glabājās tēva nazis.

-    Lūk, viņš sacīja, to izsaiņodams un pasniegdams burvim. Asmeni ir taisījuši Roņi. Tēvam to iedeva viņa māte, un viņš tam pierīkoja spalu.

Tenriss klusēdams apskatīja nazi. Toraks pamanīja, ka burvja kreisajai rokai ir apdeguši un savērpušies nagi, taču labā roka bija vesela. Pieskaroties asmenim, garie, brūnie pirksti drebēja.

Toraks gaidīja vērtējumu ar strauji pukstošu sirdi.

Arī Roņu vadonis pētīja asmeni. Izskatījās, ka viņam nepatīk tas, ko viņš redz.

-    Tenriss, sirmgalvis dvesa, kā tas var būt?

-   Jā, burvis murmināja. Rokturis ir no staltbrieža raga, un tajā iestiprināts Jūras slānekļa asmens.

Viņš pacēla galvu un paskatījās Torakā ar stindzinošu skatienu.

-    Tu teici, ka šo nazi izgatavojis tavs tēvs. Kas viņš tāds bija, ka iedrošinājās savienot Mežu ar Jūru?

Toraks klusēja.

-    Es lēšu, Tenriss sacīja, ka viņš bijis kāds burvis.

Toraks ar novēlošanos atcerējās Finkedīna brīdinājumu un papurināja galvu.

Viņam par pārsteigumu, Tenrisa mutes kaktiņš noraustījās.

-    Torak, tu lāgā neproti melot.

Zēns vilcinājās.

-    Finkedīns mani brīdināja, lai es par to nerunāju.

-   Finkedīns? Tenriss atkārtoja. Šo vārdu es esmu dzirdējis. Vai arī viņš ir burvis?

-    Nē, teica Toraks.

-    Bet starp Kraukļiem taču ir kāds burvis?

-   Jā. Seiuna.

-    Un vai viņa mācīja tev burvestības?

-    Nē, zēns atbildēja. Es esmu mednieks, tāpat kā mans tēvs. Viņš mani mācīja medīt un dzīt pēdas, nevis burties.

Tenriss no jauna ieskatījās gūsteknim acīs, un šoreiz Toraks kā spilgtu saules staru, kas izlaužas caur mākoņiem, sajuta visu burvja gudrības spēku.

Pēkšņi Tenrisa seja atmaiga. Viņš vērsās pie vadoņa:

-    Puika saka taisnību. Viņš ir mūsu asinsradinieks.

Vecais vīrs pašķielēja uz Toraku.

Beils neticīgi šūpoja galvu.

-    Vai šādā gadījumā jūs man palīdzēsiet? Toraks jautāja. Vai iedosiet man zāles?

Tenriss ar cieņu vērsās pie Islina:

-    Tev jāizlemj, vadoni.

Viņš pieliecās un kaut ko iečukstēja sirmgalvim ausī.

Ar burvja un Beila palīdzību vadonis piecēlās.

-   Tā kā tu esi radinieks, viņš sēca, mēs izturēsimies pret tevi kā pret savējo.

Vadonis brīdi klusēja, lai atgūtu elpu.

-   Ja viens no mums pārkāpj likumu, tam jānomierina Jūrasmāte. Tas jādara arī tev. Rīt tevi aizvedīs uz Sēru, kur tu tiksi atstāts uz mēnesi.

DEVIŅPADSMITĀ NODALA

Toraks atkal ir Meža malā. Spīd saule, Jūra ir reibinoši zila, un viņš ir bez elpas no smiekliem, jo vāļājas smiltīs kopā ar Vilku.

Sajūsmināta astes luncināšana, ķepu svaidīšana un augsti, vijīgi lēcieni. Vilks piezemējas, ar krūtīm cieši piespiež Toraku pie zemes un pārklāj viņa seju ar bučām; zēns sagrābj draugu aiz čupra un laiza tam purnu, zemā, jūsmīgā balsī murminādams, cik ļoti viņam tā pietrūcis.

Vilks ir tik ļoti paaudzies! Viņa sāni un gurni ir muskuļoti un stingri, un, kad viņš saslejas pakaļkājās un uzliek priekšķepas Torakam uz pleciem, viņi var ieskatīties viens otram acīs. Bet joprojām tas ir vecais, labais Vilks. Tās pašas dzintara acis un patīkamā svaigas zāles un silta, tīra kažoka smarža. Tās pašas kucēna draiskulības un neizskaidrojama gudrība.

Vilks skaļi nolaiza Torakam vaigu un aizskrien pa smiltīm; mirkli vēlāk tas atgriežas, kratīdams jūraszāļu kumšķi zobos un gaidīdams, ka draugs viņam to atņems…

…bet tagad ūdenszāles peld aukstajā Jūrā un abi cīnās par dzīvību. Vilks ir pārbijies no tik dziļa ūdens. Viņš cenšas turēt purnu virs viļņiem ausis ir pieglaustas un acis no šausmām kļuvušas melnas. Toraks cenšas piepeldēt tuvāk, lai Vilku nomierinātu, taču zēna locekļi ir smagi kā sapnī, un straume viņu no drauga vienīgi attālina.

Tad pāri Vilka mugurai Toraks ierauga mednieka spuru.

Vilks to vēl nav pamanījis, taču viņš ir tuvāk, un zobenvalis viņu aprīs pirmo.

Toraks cenšas izkliegt brīdinājumu, taču skaņas nenāk pār lūpām. Glābiņa nav. Nav arī zemes. Tikai nežēlīgā Jūra un mednieks, kas cer uz laupījumu.

Toraks tam Vilku neatdos. Tā ir pārliecība: tik droša kā tas, ka ledainie viļņi pļaukā viņa seju, tik neapšaubāma kā viņa paša vārds. Nekādas vilcināšanās! Viņš zina, kas darāms.

Dziļi ievilcis elpu, Toraks ienirst. Viņš kustas mokoši lēni, bet paspēj izpeldēt zem Vilka un nostāties ceļā medniekam. Tagad Vilks ir viņam aiz muguras. Tagad tam ir iespēja izglābties.

Starp Toraku un melno spuru nav nekā. Viņš redz, kā uzvilnī sudrabainas putas. Viņš redz, kā pa zaļgano ūdeni tuvojas milzīgā, strupā galva. Sirds bailēs dauzās.

Zobenvalis atver žokļus, cik spēdams, lai viņu aprītu…

Toraks, drebēdams pie visām miesām, pamostas.

Viņš atrodas Roņu miteklī starp aizmigušiem cilvēkiem. Vaigi mikli no asarām. Zēns tās notrauš. Viņš grib nokļūt atpakaļ sapnī pie Vilka. Taču Vilks ir tālu. Un viņš, Toraks, nolemts Sērai.

Mirkli zēns gulēja, skatīdamies tumsā. Virs galvas viņš redzēja arkas veidā saslietas vaļa ribas, kas balsta būdu; roņādas pārsegs viegli plandījās vējā. Valis beidzot Toraku tomēr bija aprijis.

Viņš klusi piecēlās un virzījās starp gulētājiem. Beils pagriezās pret Toraku un piesardzīgi atvēra aci, taču ļāva viņam iet. Abi zināja, kāpēc. Kur gan viņš varētu aizbēgt?

Toraks izklumburoja pelēkajā rīta gaismā. Augstu virs viņa mākoņi uz kalnu smailēm atstāja rasu un lēnām aizslīdēja pāri klintīm. Roņu nometnē viss bija mierīgi; gulēja pat suņi.

Toraks izslāpis devās uz priekšu gar līci uz ūdenskritumu, kas gāzās no klints un pa akmeņainu gultni atrada ceļu uz Jūru. Šeit Roņu līča krasts izrādījās leknāks, nekā bija izskatījies iepriekšējā vakarā. Zāle bija piebārstīta ar dzeltenām gundegām un purpursārtām gandrenēm, bet uz zemākajām klinšu nogāzēm auga pat pīlādži un bērzi.

Toraks nosprieda, ka no Roņu puses ir cietsirdīgi ļaut viņam vaļu izbaudīt šo skaistumu. Viņš jutās kā murdā iekļuvusi zivs, kas var peldēt, bet saprot, ka ir sagūstīta.

Nometies ceļos strauta malā, zēns pasmēla saujā spirdzinošo ūdeni.

No upītes pretējā krasta, pieplacis lielam akmenim, viņu vēroja Sekotājs.

Toraks sastinga. Ledainais ūdens iztecēja viņam starp pirkstiem.

Ko tu gribi? viņš jautāja aizsmakušā balsī.

Radījums nekustējās. Savēlušās krēpes nosedza visu tā augumu, izņemot nagus un spīdumu acīs.

-     Kāpēc tu man seko? Toraks kliedza. Ko tu gribi?

Viņa priekšā pār akmeņiem aizslīdēja ēna; Toraks paskatījās augšup un redzēja, kā zemu aizlido kaija. Kad viņš nolaida skatienu, Sekotāja vairs nebija.

Kliegdams un uz visām pusēm raidīdams šļakatas, Toraks skrēja pāri strautam, taču naidnieks jau bija pazudis starp akmeņiem un kadiķu krūmiem.

Viņš nebija to nosapņojis. Pieliecies, lai apskatītu klintsbluķi, uz kura bija tupējis Sekotājs, zēns ķērpjos pamanīja nagu pēdas.

Domas joņoja kā negudras. Tas viņam bija sekojis pāri Jūrai…

-   Ar ko tu te sarunājies? jautāja kāda balss aiz muguras, un pagriezies viņš sastapa Beila aizdomīgo skatienu.

-   Tu ar kādu runāji. Kas tas bija?

-    Šeit neviena nav, Toraks atbildēja. Es runāju pats ar sevi.

Kāpēc tas viņam sekoja? Un kā tas ticis pāri Jūrai?

Tad viņš atcerējās Asrifa pazudušo ķīpu ar lašu ādām. Viss skaidrs. Kamēr jaunekļi bija aizņemti ar Toraka tvarstīšanu, Sekotājs vienu saini iztukšojis un pats tajā noslēpies. Torakam riebās doma, ka neradījums bijis gluži blakus saritinājies laivā.

-   Es tev neticu, Beils sacīja. Ja tu runāji ar sevi, kāpēc tad izskaties tik vainīgs?

Toraks neatbildēja. Viņš izskatījās vainīgs tāpēc, ka tāds bija. "Kas notiks, ja tu to būsi atvedis atpakaļ?" Beils bija jautājis iepriekšējā vakarā. Viņš bija domājis sērgu, nevis Sekotāju. Bet vai tad bija atšķirība?

Toraks pielēca kājās un brida atpakaļ pāri strautam.

-    Kur ir Tenriss? viņš steigšus jautāja. Man ar viņu jārunā.

Beila zilās acis samiedzās.

-    Kāpēc? Viņš tev nepalīdzēs.

Toraks neņēma jaunekli vērā. Viņam bija radusies kāda doma. Tas bija bīstami ielaisties ar burvjiem vienmēr ir bīstami taču viņš varētu paglābties no Sēras.

-    Kur viņš ir? Toraks jautāja vēlreiz.

Beils ar galvu pameta uz pārkāri, kas slējās virs līča ziemeļu gala.

-    Uz Stāvās klints. Bet viņš ar tevi negribēs runāt.

-    Gribēs gan, Toraks iebilda.

Taka vijās augšup pa stāvo kalna nogāzi, un dažviet viņam vajadzēja rāpties uz visām četrām.

Sasniedzis virsotni, puisis bija bez elpas; viņš atradās pie šauras pārejas, pa kuru varēja nokļūt uz līdzenas laivas veida pārkares, kas izvirzījās virs Jūras. Tās vidū stāvēja zema granīta plāksne, kura bija raupji izkalta zivs veidā. Uz tās gulēja "jūras olu" kaudzīte. Blakus tupēja Roņu burvis un kaut ko klusi murmināja.

-   Burvi! cīnīdamies pēc elpas, viņu uzrunāja Toraks.

-    Man ar tevi jārunā.

-   Ne tik skaļi, Tenriss brīdināja, skatienu nepacēlis.

-    Un piesargājies uzkāpt uz līnijām.

Paskatījies lejup, zēns ieraudzīja, ka visu pārkāri pietīklo smalkas, sudrabotas līnijas; tās nebija izkaltas ar āmuru, bet gan iepūlētas pelēkajā akmenī tik gludi, ka tām nespēja kaitēt ne ķērpji, ne lietus vai sniegs. Toraks redzēja zobenvaļus un zivis, ērgļus un roņus: tie cits citu vajāja vai arī bija savijusies kopā, it kā viens otru ēstu, visi dejoja mūžseno mednieka un medījuma deju.

Roņu ģints burvis piecēlās ar trim "jūras olām" apdedzinātajā plaukstā un sāka tās izvietot uz Stāvās klints.

-    Esi atnācis kaulēties par savu dzīvību? viņš vaicāja.

-   Jā, atbildēja Toraks.

-    Bet tu aizvainoji Jūrasmāti.

-    Es negribēju…

-   Tai ir vienalga, Tenriss sacīja, nolikdams akmeni. Nepaskatījies uz atnācēju, viņš uzaicināja:

-    Palīdzi man! Padod man "olas" citu pēc citas!

Toraks atvēra muti, lai iebilstu, taču tad to atkal aizvēra. Abi virzījās pa stāvo klinti, un, kad burvis izstiepa roku, zēns pasniedza akmeņus. Reiz, kad viņi bija nonākuši pie pārkares malas, Toraks tālu lejā ieraudzīja Jūras skurbinošo vizmu.

-    Šodien tā izskatās mierīga, vai ne? izsekojis viņa skatienam, jautāja Tenriss. Bet vai tu zini, cik varena tā ir?

Toraks papurināja galvu.

Ar pievilcīgu kustību burvis nolika zemē vēl vienu akmeni, un pie viņa jostas maigi iežvadzējās alku knābji.

-   Vīram, ar kura nomedīto vali mēs vakar vakarā mielojāmies, nācās nogriezt matus, lai izlūgtos piedošanu, ka tas paņēmis vienu no viņas bērniem. Viņam būs trīs dienas jādzīvo vienam bez ēdiena, un viņš nedrīkstēs pieskarties draudzenei. Tikai tad, kad vaļa dvēseles būs atgriezušās pie Jūrasmātes, mednieks drīkstēs atgriezties.

Burvis norādīja uz "jūras olām" pie savām kājām.

-   Ar to es patlaban nodarbojos. Gatavoju ceļu, pa kuru pavadīt dvēseles.

Viņš brīdi paklusēja.

-   Tev jāsaprot, Torak, ka Jūrasmātes daba ir daudz bargāka un neparedzamāka nekā tava Meža likumi.

No krastmalas atplūda tālīnas balsis. Paskatījies lejup, Toraks redzēja, ka Roņu ģints mostas. Beils sarunājās ar diviem vīriem un rādīja uz Stāvo klinti.

-    Burvi, sacīja Toraks, man kaut kas tev…

Tenriss viņu ar paceltu roku apklusināja.

-    Tā dzīvo pašā Jūras dzelmē, viņš čukstēja, un ir varenāka par sauli. Kad tā ir apmierināta, viņa sūta mums roņus, zivis un jūras putnus. Kad Jūrasmāte dusmojas, viņa patur tos pie sevis un kulsta asti, lai saceltu vētru. Kad viņa ieelpo, Jūra saplok. Kad viņa izelpo, iestājas paisums.

Burvis apklusa un skatījās uz cilvēkiem, kuri rosījās krastmalā.

-   Tā nogalina bez brīdinājuma, ļaunuma un žēlastības. Pirms daudzām ziemām no rietumiem atnāca Lielais vilnis. Izdzīvoja tikai tie, kas paspēja uzrāpties šajā klintī.

Viņš pagriezās pret zēnu.

-   Vēja spēks, Torak, ir milzīgs, taču Jūras varenība ir neiedomājama.

Toraks brīnījās, kāpēc burvis viņam to visu stāsta.

-    Tāpēc, ka zināšanas ir spēks, Tenriss teica, it kā sadzirdējis viņa domas.

Zēns paskatījās apkārt.

-   Vai zāles tu pagatavoji šeit?

Par pārsteigumu Torakam, Tenriss šķībi pasmaidīja.

-    Es gaidīju, ka tu to jautāsi.

Aizgājis atpakaļ pie altārakmens, viņš paņēma uz tā guļošo krabja spīli, pielika to lūpām un izpūta tievu, smaržīgu dūmu strūkliņu.

-    Galvenais, viņš teica starp dūmu vērpetēm, ir nevis kur tās taisa, bet kad. Tam piemērota tikai viena nakts gadā. Visvarenākā nakts. Vai vari uzminēt, kura?

Toraks svārstījās.

-   Vasaras saulgrieži?

Burvis uzmeta viņam asu skatienu.

>

-   Man šķita, ka tu neko nezini par burvestībām.

-   Nezinu. Taču es piedzimu vasaras saulgriežu naktī, tāpēc tā man iekrita prātā. Un tā ir arī lielu pārvērtību nakts, un visi zina, ka burvestības…

-    …ir pārveidības, Tenriss viņu pārtrauca.

Burvis atkal pasmaidīja.

-   Tāpat kā pati dzīve. Koks salapo. Medījums kļūst par mednieku. Zēns par vīru. Tu esi apķērīgs, Torak. Es varētu tev daudz iemācīt. Žēl, ka tev jādodas uz Sēru.

Toraks centās nepalaist garām izdevību.

-    Par to man ar tevi jārunā. Es es nebraukšu uz Sēru.

Tenriss brīdi klusēja. Spilgtā rīta saule izgaismoja viņa apdegumus.

-    Ko tu teici?

Zēns aizturēja elpu.

-    Es nebraukšu uz Sēru. Tev jāpagatavo zāles. Un man tās jānogādā uz…

-   Man jāpagatavo zāles? saltums Tenrisa balsī šķita aizmiglojam sauli. Un kāpēc man tas būtu jādara?

-   Tāpēc, ka saslims arī tavi ļaudis, ja tu to nedarīsi.

Toraks pastāstīja burvim par Sekotāju kā tas tika sasniedzis salu. Viņš pateica arī par savu pārliecību, ka

Sekotājs ir dvēseļēdāju spiegs, kas atsūtīts, lai izplatītu sērgu. Ne vārda neteikdams un kūpinādams savu krabja spīles pīpi, Tenriss klausījās. Bija grūti pateikt, kas viņam prātā, taču Toraks juta, kā auļo burvja domas.

Zēns nobažījies vēroja, kā burvis staigā ap altārakmeni, tad paņem pēdējo "jūras olu" un noliek to sev priekšā.

-   Vai to tu savā prātā esi izperinājis? viņš jautāja.

-    Bez šaubām, ne! pārbijies atbildēja Toraks.

-    Tev kaut ko vajadzētu zināt. Man nepatīk blēdības.

-   Tā nav blēdīšanās. Es pat nenojautu, ka Sekotājs ir šķērsojis Jūru. Es tikai lūdzu tevi pagatavot zāles, jo…

-   Tikai? Tenriss viņu pārtrauca. Tas nav tāds nieks, kuru es varu pasmelt no spaiņa! Man vajadzēja trīs mēnešus, lai pilnveidotos. Man vajadzēja uzkāpt Ērgļa augstienē, lai atrastu selika sakni, kas nekur citur neaug! Saulgriežu naktī man nācās pesteļot kā nevienam kopš

Lielā vilna laikiem!

Toraks aplaizīja lūpas.

-   Saulgrieži būs jau pēc četrām dienām.

Tenriss viņu nopētīja.

-   Tu laikam nepadosies, vai ne?

-    Es nevaru, Toraks atbildēja. Cilvēki iet bojā.

Burvis pagrozīja rokā "olu", un viņa acis draudīgi

iezaigojās.

-    Kas man var liegt tevi aizsūtīt uz Sēru, bet zāles paturēt pašam?

Zēns atvēra muti un tad to atkal aizvēra. Par to viņš nebija iedomājies.

-   Tā tev būs mācība, Torak, Tenriss brīdināja. Nekad nemēģini slēgt darījumus ar burvjiem. Sevišķi ar mani.

Toraks pacēla zodu.

-   Biju iedomājies, ka burvji cilvēkiem palīdz.

-   Ko gan tu zini par burvjiem? Tu esi tikai mednieks.

-   Tu esi vajadzīgs Kraukļiem! Tāpat kā Ūdriem, Vītoliem un Mežakuiļiem, un, cik man zināms, arī citām ģintīm! Kas zāles aizvedīs uz Mežu, ja tu mani aizsūtīsi uz Šēru?

Tenriss nolika pie kājām pēdējo "olu".

-   Ja es sadomāšu taisīt zāles, tev nāksies man palīdzēt.

Toraks aizturēja elpu.

-    Jūras ģintis Saulgriežu svētkus katru vasaru svin citā salā, burvis sacīja. Šogad ir Jūras kraukļu kārta. Daudzi no mums dodas ceļā jau šodien; citi tiem sekos. Drīz nometne būs tukša.

-    Es palīdzēšu, lai ko tas prasītu, teica Toraks.

Torakam par pārsteigumu, Tenriss iesmējās.

-   Skat, kāds brašulis! Tu pat nezini, kas no tevis tiek prasīts.

-   Es darīšu, ko liksi.

Burvis stāvēja, skatīdamies uz zēnu, un viņa sabeigtā seja žēlumā noraustījās.

-    Nabaga mazais Toraks, viņš nomurmināja. Tu nenojaut, kam piekriti. Tu pat nezini, kur esi.

Zēns paskatījās lejup un beidzot ieraudzīja rakstu, kuru Tenriss bija izlicis no "jūras olām".

Tā bija milzu spirāle, un viņi stāvēja tās viducī kā divas mušas, kas iekļuvušas zirnekļa tīklā.

DIVDESMITĀ NODALA

Rena bija pārmeklējusi krastmalu, taču viņai joprojām nebija skaidrs, uz kurieni devies Toraks.

Vilks, nenoguris ložņādams starp kokiem, viņa pēdām bija sekojis dienu un nakti, bet vienmēr atgriezās pie meitenes, lai tā neatpaliktu.

Kad Vilks sasniedza Platupes ieteku Jūrā, viņa degsme pārauga kaislībā. Dzīvnieks smilkstēdams skraidīja šurpu turpu pa pludmali. Beidzot viņš pacēla galvu un gaudoja. Tās bija sirdi plosošas, sāpīgas gaudas.

Rena bija atradusi divu ugunskuru paliekas: viens liels ugunskurs ticis kurināts uz klintīm, un nodeguļi bija nekārtīgi izsvaidīti; otrs, mazāks, noteikti piederējis Torakam, tāpat kā aukla ar divžuburainajiem makšķerāķiem. Taču no paša Toraka nebija ne miņas. Šķita, ka viņu aprijusi Jūra.

Rena visu nakti knosījās savā guļammaisā, klausīdamās viļņu nopūtās un prātodama, kas noticis ar draugu. Varbūt Jūrasmāte uzsūtījusi viļņus, kuri Toraku

krastmalā noslīcinājuši. Tās slēpņļauži viņu varbūt ievilkuši Jūrā un iepinuši savos garajos, zaļajos matos…

Rena ieslīga caurā miegā. Taču Vilks visu nakti skraidīja šurpu turpu pa krastmalu.

Viņš tur bija arī no rīta. Viņš neēda, nemedīja un dzīvu interesi izrādīja vienīgi par ķildēm, kuras ligzdoja uz klintīm un, tāpat kā to mazuļi, spļaudījās ar smirdīgām, lipīgām siekalām, bet Rēnai nekādi neizdevās Vilku no putniem pasargāt. Pienāca pusdienlaiks, un viņa saprata, ka ilgāk palikt krastmalā nav jēgas.

-    Man jāmeklē palīdzība, viņa sacīja Vilkam, zinādama, ka tas nesaprot, un runādama vienīgi tāpēc, lai sevi nomierinātu. Vai tu nāksi?

Vilks saspicēja viņas virzienā ausis, taču nekustējās no vietas.

-   Kāds noteikti viņu būs redzējis, Rena teica. Kāds medību biedrs vai kāds cits. Nāc šurp, iesim!

Vilks uzlēca uz akmeņiem un vēroja Jūru.

-   Vilk! Lūdzu! Es bez tevis negribu iet.

Dzīvnieks pat nepagrieza galvu.

Citas izejas nebija. Viņai jāiet vienai. Ar smeldzošu sirdi Rena uzmeta mugurā ceļasomu un devās iekšā Mežā.

Vilks viņai aiz muguras pacēla purnu un iegaudojās.

Vilks nezināja, ko darīt.

Vajadzēja palikt šajā briesmīgajā vietā un gaidīt barabrāļi, taču viņš arī nedrīkstēja Mežā pamest bezastaini.

* Ķildes ūdensputni, kuru mazuļi aizsargādamies mēdz "izspļaut" eļļainu, smakojošu šķidrumu.

Viņam šī vieta nepatika. Gaišās smiltis grauza acis, karstie akmeņi dzēla ķepās, un ūdensputni ķērkdami dzina viņu prom. Bet visvairāk Vilks baidījās no nepārredzamās, stenošās būtnes, kas snauda viņa priekšā. Tai bija auksta un mūžsena smarža, kuru Vilks pazina, kaut ieelpoja to pirmo reizi. Un, ja tā pamostos…

Vilks nevarēja saprast, kāpēc Slaikais Bezastainis ir devies turp, kur barabrālis nevar viņam sekot, un kādēļ

vina smaržu nomāc trīs citu bezastainu smārds. Vilks saoda, ka tie ir dusmīgi pusaugu tēviņi, kuru midzenis nav Mežā: tie piederēja lielajam ūdenim.

Un tagad, skaļi brīkšķinādama nokritušos zarus, kā jau bezastaini mēdz darīt, bija aizgājusi arī bezastaine. Vilks negribēja, ka tā iet prom. Dažreiz tā dusmojās, bet citreiz varēja būt prātīga un laipna. Vai vajadzētu viņai sekot? Bet ko tad, ja atgriežas Slaikais Bezastainis un krastā nevienu neatrod?

Vilks meta līkumus, prātodams, ko darīt.

Rena nebija domājusi, ka viņai tik ļoti pietrūks Vilka.

Meitene ilgojās pēc siltuma, kuru dzīvnieks izstaroja, kad atslējās pret viņas sāniem, un pēc nepacietīgajiem, klusajiem smilkstiem, kad tas lūdzās laša plāceni. Viņa ilgojās pat pēc degsmes, ar kādu Vilks trenkāja pīles. Rēnai sāpēja sirds par to, ka Vilks izlēma viņai nesekot, un, pa akmeņiem pārgājusi Platupi un otrā krastā nonākusi bērzu birzī, viņa kļuva skumja. Ne jau pirmoreiz Rena sev jautāja, ko viņa dara tik tālu prom no savas ģints Mežā, kuru apsēdusi sērga. Ja Toraks būtu gribējis, ka draudzene ir ar viņu kopā, viņš būtu to lūdzis sekot. Rena patiesībā meklēja draugu, kurš viņu negrib redzēt.

Dziļāk Mežā klusums meiteni sāka biedēt. Strazdi klusēja. Lapas nekustējās.

Kur palikuši cilvēki? Viņa šo pusi pazina. Kad Rēnai bija deviņi gadi, Finkedīns viņu atdeva audzināšanā Vaļu ģintī, lai meitene uzzinātu Jūras paradumus. Viņa zināja, ka piekrastē medī daudzas ģintis: Jūras ērgļi, Laši un Vītoli. Pavasarī cilvēki ķēra mencas, bet vasarā lašus; no ziemas aukām piekrastē glābās roņi un siļķes. Taču patlaban Mežs šķita nedabiski kluss.

Priekšā koki kļuva retāki, un viņa pamanīja dažas lielas, pavirši celtas zaru būdas. Tās izskatījās līdzīgas ērgļu ligzdām, un Rēnas garastāvoklis uzlabojās. Jūras ērgļi bija viena no iecietīgākajām piejūras ģintīm. Tie bija lepni, taču laipni izturējās pret svešiniekiem; viņi īpaši neraizējās par naidu starp Meža un Jūras ģintīm, jo ņēma piemēru no savas ģints aizbildņa, kas barību sev gādāja gan ūdenī, gan uz sauszemes.

Taču nometne šķita neapdzīvota. Ugunskuri bija nomīdīti, un gaisā palikusi tikai malkas dūmu asā smarža. Rena nometās ceļos un pieskārās pelniem. Tie bija silti. Viņa aizgāja līdz atkritumu kaudzei. Daži gliemežvāki vēl bija mitri. Jūras ērgļi šo vietu tikai nupat bija pametuši.

Viņai aiz muguras kāds noelsās.

Meitene strauji pagriezās.

Skaņas nāca no kādas būdas.

Izvilkusi nazi, viņa devās uz priekšu.

Vai tur kāds ir?

No mitekļa tumšās iekšienes atskanēja gārdzieni.

Rena sastinga.

No būdas izskrēja kāds cilvēks.

Meitene iekliedzās un palēcās sāņus.

Radījums metās viņai virsū, taču tad noraustījās un sastinga. Rena apstulbusi pamanīja, ka tā delnu locītavas ir sasietas ar pītu un izturīgu jēlādas valgu.

-   Ko tu dari!? kāds iesaucās meitenei aiz muguras, un stipras rokas aizvilka viņu projām.

-   Vai tu arī esi slima!? pagriezdams Renu ar seju pret sevi, kliedza viņas sagūstītājs.

-   Atbildi! Vai tu esi slima? Kas tev tur uz rokas?

-   K-kodums, viņa stostījās. Tas ir kodums, es neesmu slima…

Neņemdams taisnošanos vērā, svešinieks nepieklājīgi grozīja rokās viņas galvu, lai apskatītu seju un galvvidu.

-    Es neesmu slima, Rena atkārtoja. Kas te notiek?

-    Tas pats, kas visur.

-    Sērga, viņa nomurmināja.

Pie būdas ieejas ņurdēdams un slienēdamies uz priekšu un atpakaļ šūpojās tas, kas bija palicis pāri no cilvēka. Vietās, kur tas bija sev izraustījis matus, uz viņa galvas vīdēja kreveļaini laukumi. Plakstiņi bija pieķepuši ar strutām.

Atnācējs uzmeta slimniekam skatienu, un viņa seja sadrūma.

-   Viņš bija mans draugs, vīrietis sacīja. Es nevarēju sevi piespiest viņu nogalināt. Būtu labāk, ja es to spētu.

Viņš vērsās pie meitenes:

-    Kas tu esi? Ko tu šeit dari?

-    Mani sauc Rena, viņa atbildēja. Es esmu no Kraukļu ģints. Kas esi tu?

-    Tiu.

Vīrs pacēla roku, un tās iekšpusē viņa ieraudzīja ģints piederības tetovējumu: Jūras ērgļa četru nagu nospiedumu.

-    Kas notiks ar tavu draugu? Rena jautāja.

Tiu aizgāja pēc žebērkļa, kas bija atsliets pret koku.

-    Pāris dienās viņš pārgrauzīs saites. Tad viņš būs brīvs.

-    Bet… bet viņš taču var kādam nodarīt pāri.

Tiu papurināja galvu.

-    Mēs jau būsim gabalā.

-   Jūs pametat Mežu? jautāja Rena.

Uzmetis pēdējo skatienu draugam, Tiu atstāja klajumu un devās uz rietumiem.

Rena tecēja viņam pakaļ.

-   Mēs brauksim uz Jūras kraukļu salu, vīrs stāstīja. Šogad ir viņu kārta rīkot Saulgriežu svētkus, un atšķirībā no dažiem citiem vini no mums nebaidās.

-    Un kā ar citām ģintīm? meitene vaicāja, kad abi bija sasnieguši mierīgu līci, kur cilvēki steidzās piekraut izturīgas ādas smailītes.

-   Vaļi un Laši devās uz Jūras kraukļu salu jau pirms dažām dienām. Vītoli aizbrauca uz dienvidiem.

Tiu uzmeta Rēnai asu skatienu.

-    Un tu? Kāpēc tu neesi kopā ar savu ģinti?

-    Es meklēju draugu. Vai neesi viņu redzējis? Viņu sauc Toraks. Tāds kārns drusku garāks par mani, ar melniem matiem un…

-   Nē, Tiu atbildēja, pagriezdamies, lai palīdzētu kādai sievietei pacelt saini.

-    Es viņu redzēju, uzsauca jauneklis, kurš krāva smailītē virves.

-   Kad!? iekliedzās Rena. Kur!? Vai viņam nekas nekaiš!?

-   Viņu sagūstīja Roņi, skanēja atbilde. Laikam tu vinu vairs neredzēsi.

-    Pirms trim dienām ieradās trīs Roņu puiši, stāstīja jauneklis vārdā Kio. Viņiem bija krams un roņādas apģērbi, taču man nebija noskaņojuma tirgoties, tāpēc es neko nepiedāvāju.

Viņš sarauca uzacis.

-   Vaļi gan tirgojās. Tiem tik ļoti gribējās "jūras olu", ka viņi nepastāstīja Roņiem par slimību, lai tos neaizbaidītu…

-    Bet kas notika ar Toraku? Rena pārtrauca viņa stāstu. Tu teici, ka tie viņu paņēmuši līdzi.

-   Es redzēju vienīgi to, ka kāds zēns sēž laivā, teica Kio. Tumšmatains tāds, kā tu stāstīji. Tievs un ar dusmīgu seju. Vienos zilumos. Bez cīņas viņš nebūs padevies.

Meitēns sažņaudza dūres.

-    Kāpēc tie viņu aizveda?

Kio paraustīja plecus.

-   Ko no tiem Roņiem var zināt? Viņi nav tādi kā mēs tie nekad nevar sadzīvot mierā ar Mežu.

-    Man jātiek uz Roņu salu, teica Rena.

Tiu nosprauslājās.

-    Tas nav iespējams.

-   Bet jūs taču dodaties pie Jūras kraukļiem, meitene sacīja. Un viņu mājvieta nav tālu no Roņu salas, vai ne?

-   Tu nesaproti, Tiu dusmīgi teica. Mēs neķīvējamies ar Roņiem un gribam, lai tas tā paliek arī turpmāk.

-    Bet briesmās ir mans draugs!

-    Mēs visi esam briesmās! atcirta Tiu.

Rena skatījās visapkārt uz cilvēkiem ar satrauktajām sejām un domāja, kā tos pārliecināt.

-   Man jums kas jāteic, viņa sacīja. Mans draugs ir Toraks. Viņam ir tādas spējas, kādu nav citiem. Varbūt viņš atradīs zāles.

Tiu sakrustoja rokas uz krūtīm.

-    Tu to nupat izgudroji.

-    Nē. Klausieties! Man jāpastāsta, kas viņš ir.

To darīdama, viņa neievērotu Finkedīna rīkojumu, taču ģints vadoņa šeit nebija.

-   Jūs visi zināt, kas notika pagājušajā ziemā, viņa teica. Jūs zināt par lāci.

Cilvēki pārtrauca savas nodarbes un pienāca tuvāk paklausīties.

-    Tas saplosīja divus mūsu vīrus, Rena turpināja. Tas nogalināja dažu labu arī šeit, vai ne? Divus cilvēkus no Vītolu ģints. Un mēs dzirdējām, ka jūsu ģintī tas aiznesis bērnu.

Tiu saviebās.

-    Kāpēc par to jārunā? Kāds no tā labums?

-    Tāpēc, Rena sacīja, ka mans draugs ir viens no tiem, kas Mežu atbrīvoja no lāča.

Tiu viņu vēroja.

-    Tu teici, ka viņš ir tikai zēns…

-   Es teicu, ka viņš ir kaut kas vairāk nekā tikai zēns. Ja šeit būtu Finkedīns, viņš to apstiprinātu. Jūs taču pazīstat Finkedīnu?

Tiu pamāja ar galvu.

-   Šo vīru ciena daudzās ģintīs.

-  Viņš ir mans tēvocis. Viņš apliecinātu, ka manis teiktais ir taisnība.

Meitene satraukta skatījās, kā Tiu pavelk pārējos tālāk, lai apspriestos. Pēc mirkļa viņš atgriezās.

-   Man žēl. Mēs negribam ķildoties ar Roņiem.

-   Tad nevediet mani uz viņu nometni. Atstājiet kaut kur uz viņu salas. Gan es tikšu galā.

Kio vērsās pie Tiu:

-    Uz dienvidrietumiem no apmetnes ir mazs līcītis. Mēs varam viņu atstāt tur, un neviens nekad par to neuzzinās.

-   Un es iedošu apģērbu, kas derīgs kuģošanai pa jūru, piedāvāja kāda sieviete, un pirms došanās ceļā viņu attīrīšu. Tiu, viņa vēl ir tikai meitene, mēs nevaram viņu šeit pamest likteņa varā.

Tiu nopūtās.

-   Tu prasi tik daudz, viņš sacīja Rēnai.

-   Es zinu, viņa piekrita.

Rena gribēja vēl kaut ko teikt, taču aiz kadiķu krūma viņa pamanīja spīdam kādas acis. Uz meiteni raudzījās dzintardzeltenas acis.

Viņas sirds salēcās.

Rena uzbudināta vērsās pie Tiu:

-   Un es gatavojos lūgt vēl ko vairāk.

-    Ko?

-   Šeit ir kāds, kuram jābrauc kopā ar mani.

Krastmala dārdēja smieklos.

Jūras ērgļi bēga no apmetnes, pamezdami aiz sevis divus mirušos un vienu jukušo, taču jauns vilks, viscaur notašķījies ar ķilžu slienām, uzjautrināja ikvienu.

-    Tev nevajadzētu viņu mazgāt, kāds ierosināja. Izskatās, ka viņam tas patīk.

Par spīti dzīvnieka nepievilcīgajam izskatam, Rēnai gribējās Vilku ieslēgt apskāvienos, taču viņa aprobežojās ar klusu sveicienu, pakasīdama tam sānus.

Vilks vārgi paluncināja asti. Viņš izskatījās nožēlojams. Purns bija klāts ar smakojošām gļotām, un, cenzdamies no tām atbrīvoties, Vilks bija iekūlies vēl lielākās nepatikšanās, trīdams degunu pret zemi. Tā viņam bija laba mācība, ka nekad nevajag aiztikt ķilžu mazuļus.

-    Šķiet, tev patīk stipras smakas, Rena viņu kaitināja.

Vilks paberzēja purnu pret viņas kamzoli, veltīgi pūlēdamies atbrīvoties no nelāgajām putnu siekalām.

Viņiem garām ar saini rokās aizsteidzās Tiu.

-   Ja gribi, vari vest viņu uz manu smailīti, viņš izmeta pār plecu. Ja ne, būs jāpamet šeit.

-    Es draugus nepametu, teica Rena.

-    Tad pasteidzies! Mēs braucam prom.

-    Nāc nu! Rena aicināja, skriedama uz laivu.

Vilks nekustējās. Tas stāvēja, atspēries ar lielajām ķepām smiltīs un uz skausta sabozis spalvu, skatīdamies, kā seklumā šūpojas smailītes.

Rēnai pamira sirds.

Nemaz nevajadzēja prast vilku valodu, lai saprastu, ko viņš cenšas pateikt.

"Es tajā nekāpšu. Nekad, nekad, nekad."

DIVDESMIT PIRMĀ NODALA

Toraks atkal sapņoja par Vilku, un tas viņu brīdināja:

"Uf! Uf! Briesmas! Ēna! Nomedīts!"

-    Kāda ēna? Toraks nesaprata. Kur?

Taču vilks attālinājās, un Toraks nespēja tam sekot, jo kāds turēja viņu ciet.

-    Laid mani! viņš kliedza, sizdams ar dūrēm.

-    Mosties!

Tas bija Beils.

-    Ko? Toraks atvēra acis. Viņš atradās būdā Roņu apmetnē, un gar ieejas aizsega malu miteklī ieplūda gaisma.

Bija pagājusi diennakts, kopš viņš uz Stāvās klints runāja ar burvi. Kamēr Tenriss pārliecināja ģints vadoni nesūtīt Toraku uz Sēru, tuvojās saulgrieži, Mežā plosījās slimība, un bija pagājusi vesela diennakts…

-    Kāds vilks? Beils strupi noprasīja.

-    Kas? Nezinu. Es nesaprotu, par ko tu runā.

Beils nebija piemuļķojams.

-   Tu vēl neesi pamodies, bet jau melo, viņš, riebumā saviebies, teica.

Toraks neatbildēja. Viņš vēl bija sliktā sapņa varā. Ēna. Nomedīts. Ko tas nozīmē? Vai viņam jāuzmanās no Sekotāja vai arī no kā cita?

-    Celies augšā! pavēlēja Beils un iespēra Torakam pa cisku.

-    Kāpēc? Vai mēs dodamies uz Augstieni?

-    Tas notiks rīt. Šodien man tev jāiemāca braukt ar laivu.

-    Tevi Kāpēc tev?

-    Pajautā Tenrisam, tā ir viņa ideja, no Beila balss varēja saprast, ka viņam tā nepatīk vēl vairāk nekā Torakam. Kaut ko apēd un nāc uz krastmalu. Es aiznesīšu smailītes.

-   Kāpēc Beils? zēns jautāja burvim, kad bija to atradis starp akmeņiem ievācam jūraszāles. Kāpēc to nevar darīt kāds cits?

"Vienalga kurš, bet cits," viņš nodomāja.

Tenriss viņam veltīja greizu smaidu.

-    Un šādu pateicību es saņemu par to, ka izglābju tevi no Šēras.

-    Taču Beils no visiem ir…

-    …vislabākais smaiļotājs, burvis pabeidza Toraka vietā. Ņem, turi grozu un skaties; tev vajadzētu kaut ko iemācīties.

-    Bet…

-     Šīs ir brūnaļģes, Tenriss skaidroja, satvēris garu jūraszāļu stīgu. Ja tās izžāvē, stīgas kļūst tik cietas kā šis, viņš papliķēja pa naža spalu. Ja nomazgāsi tās saldūdenī un piesūcināsi ar roņu taukiem, varēsi nopīt virvi. Vai redzēji, kā es to nogriezu? Pie akmens vienmēr jāatstāj aļģes pamatne, lai tā varētu turpināt augt. Tas ir svarīgi.

Toraks stāvēja kluss un nekustīgs, un arī burvis kādu brīdi neko nerunāja.

-   Tev Beils būs vajadzīgs, viņš beidzot teica. Tev būs nepieciešams arī Asrifs, jo viņš ir vislabākais klinšu kāpējs. Un Detlans varēs aizlienēt mazliet sava muskuļu spēka.

-    Mēs brauksim četratā?

-    Torak, tu nespēj to paveikt viens.

-   Es zinu. Bet es domāju, ka kopā ar mani būsi tu. Tu kādreiz jau esi sakni atradis. Kāpēc tu negribi to darīt arī šoreiz?

Torakam patika Roņu ģints burvis. Tas viņam atgādināja Finkedīnu, tikai bija laipnāks un ne tik drūms.

Tenriss nopūzdamies aizskāra sejas rētaino pusi.

-    Uguns mani apdedzināja ne tikai no ārpuses. Tā skāra arī plaušas.

Viņš iemeta grozā brūnaļģi.

-    No manis tev nebūs nekāda labuma.

Zēns apmulsa.

-    To es nezināju. Man žēl.

-    Man arī, burvis laipni piebilda. Bet ir vēl kāds iemesls, kāpēc es sūtu viņus. Tie ir tavi radinieki, Torak. Vai nu tev tas patīk, vai ne, bet tev jāiekaro viņu uzticība.

-    Par to es neuztraucos, Toraks sacīja.

-    Bet vajadzētu gan, teica burvis.

Viņa balss bija lēnīga, taču tajā bija jaušams neapšaubāms spēks.

Sāc ar Beilu. Ja pieveiksi viņu, pārējie tev sekos. Un, Torak, viņa mute noraustījās, labi, ka tev ir gaiša galva.

-   Nē, nē, nē\ Beils kliedza un satracināts ar dažiem aira smēlieniem pieīrās blakus Toraka ādiniecei. Atspied kājas pret malām tu esi sasvēries uz vienu pusi, pārvieto svaru nē, ne tik daudz, tu apgāzīsi laivu!

Pasniedzies uz priekšu, viņš pagrieza smailīti taisni.

-    Es taču tev jau teicu! Lai noturētu līdzsvaru, neizmanto airi, tas nav tam domāts! Tev jānoturas taisni ar gūžu un cisku palīdzību. Kad būsi medībās, var gadīties, ka laivā jāieceļ ronis, un tad tev abas rokas vajadzēs brīvas.

-   Kaut tā tik ļoti negāzelētos! Toraks murmināja.

Viņa laiva, kurai bija sekla iegrime un ķīlis ass kā

nazis, pastāvīgi draudēja apgāzties. Toraks jutās kā vabole, kas cenšas noturēties uz peldoša zariņa.

-   Tā nav laivas vaina, teica Beils, bet gan tava.

-    Kāpēc tai jābūt tik seklai? Toraks vaicāja.

-   Ja malas būtu augstākas, tu izniekotu spēkus, cīnīdamies pret vēju. Mēģini vēlreiz. Nē! Es taču tev teicu! Nesit pa ūdeni. Šķel to ar airi! Tev jābūt mierīgam, pilnīgi mierīgam.

-   Es cenšos, Toraks izgrūda caur sakostiem zobiem.

-   Pacenties labāk, Beils norūca. Vai tad Mežā jums laivu nav?

-   Protams, ir! Toraks atbildēja un ilgojās pēc Mežakuiļu vienkočiem un uzticamajām Kraukļu briežādas laivām. Taču tās ir labas un smagas, un mēs nekad…

Ar labām un smagām tu Jūrā tālu netiksi, Beils izsmējīgi teica. Laiva ar apaļu dibenu saceļ burbuļus, kas brīdina visus roņus piecdesmit harpūnas metienu attālumā; un, ja tu nespēsi laivu pietiekami ātri pagriezt, tā sašķīdīs pirmajā lielākajā brāzmā. Nē, nē, pāri viļņiem, nevis tiem cauri! Tev jāslīd pa ūdens virsmu kā jūras krauklim.

Liels vilnis triecās pret Toraka laivas priekšgalu un puisi izmērcēja.

Krastā smējās bērni. Mazākie spēlējās ar laiviņām, kuras peldināja ar roņādas gabaliem izklātās smilšu bedrēs. Lielākie turpretim braukāja apkārt mācību laivās. Atšķirībā no Toraka tiem nevajadzēja baidīties no apgāšanās, jo viņu smailītes bija aprīkotas ar šķērskokiem, kuriem abos galos bija piesieti ar gaisu pildīti roņa zarnu pūšļi.

Kad Beils bija draudējis Toraku iesēdināt iesācēju laivā, puisis pamatīgi apvainojās, taču patlaban mācību smailītes viņu vilināja. Beils bija bargs skolotājs un mācekli dzenāja nežēlīgi. Skaidri redzams, ka jauneklim sagādātu prieku pastāstīt Tenrisam, ka no Toraka nekas neiznāks.

Sāka izskatīties, ka viņa cerības piepildīsies. Toraks bija cauri slapjš, viņa galva karstajā saulē dunēja. Ciskas un pleci ilgojās pēc atpūtas, un rokas trīcēja no pārguruma. Viņš tik tikko spēja pacelt airi, kur nu vēl noturēt līdzsvaru.

Un viņam nemaz nekļuva vieglāk no tā, ka Beils savu laivu vadīja teicami. Viņš smailīti varēja apgriezt ar vienu vienīgu delnas locītavas kustību un piecelties tajā kājās, it kā atrastos uz sauszemes. Beils pat nedižojās. Uz ūdens jauneklis jutās labāk nekā mājās, un par savām kustībām viņam nemaz nevajadzēja domāt.

Tagad, kad sāka celties vējš un Toraks ķepurojās, lai paliktu virs ūdens, vecākais zēns pieīrās viņam blakus un prasmīgi nolīdzsvaroja savu laivu, vienu aira galu aizbāzdams aiz šķērssiksnas, bet otru atstādams ūdenī.

-   Tev jāiemācās labāk braukt, viņš teica un sāka ar

liekškeri smelt ūdeni no Toraka smailītes.

>

-   Vai arī, jautāja māceklis, pusceļā jūs mani pametīsiet?

-   Jā, tieši uz to es ceru.

-    Dod man iespēju! Manā rīcībā ir bijusi tikai viena diena. Tu to dari jau kopš kādu sešu gadu vecuma.

-   Piecu.

Beils uzmeta skatienu iesācējiem seklumā, un viņa seju aptumšoja skumjas.

-   Mans brālis sāka mācīties airēt vēl agrāk.

-    Lūdzu, dod man iespēju, Toraks atkārtoja.

Beils mirkli domāja.

-   Brauc uz priekšu, viņš izrīkoja. Es sekošu. Šoreiz nedomā par katru aira smēlienu. Tikai skaties uz Jūru un airē, cik ātri vien vari.

Toraks apgrieza laivu un sāka irties.

No sākuma viņš ķepurojās kā parasti un laiva saslējās pakaļkājās kā zaķis riesta laikā, bet šļakatas dzēla sejā.

Tad kaut kas atgadījās. Pats to gandrīz neievērodams, viņš bija uztvēris ritmu. Airu lāpstiņas šķēla ūdens virsmu bez šļakstiem, un ar katru smēlienu zēns izjuta Jūras spēku, kas gulēja zem viņa, tas gulēja zem viņa, nevis darbojās pret viņu. Toraks traucās aizvien ātrāk. Laiva rāvās uz priekšu, un viņš slīdēja pāri viļņiem tik žigli un viegli kā putns.

-    Iemācījos! viņš kliedza.

Beils piekuģoja viņam blakus un ne visai priecīgs vērīgi skatījās.

-    Brīnišķīgi! Toraks sauca. Tas ir brīnišķīgi!

Beils lēnām pamāja ar galvu. Viņš sevi piespieda nesmaidīt.

Vēja brāzma satvēra Toraka laivu, apgrieza to riņķī un dzina tieši virsū vecākā puiša smailītei.

-    Griez prom! Beils kliedza. Ašāk! Ašāk! Tu mani nogremdēsi.

Cīnīdamies pret vēju, Toraks iegremdēja ūdenī irkli tas noraustījās un gandrīz izmeta viņu no laivas, un, kad zēns izvilka airi no ūdens, viņš redzēja, ka tā lāpstiņa ir nolūzusi.

-    Uzmanies! Beils uzsauca, kad Toraka laiva slīdēja uz viņa pusi.

-   Es nevaru to pagriezt!

Vecākais puisis sparīgi iegremdēja ūdenī airi un šāvās uz priekšu tieši tik ātri, lai novērstu sadursmi, bet Toraka smailīte apgriezās ap savu asi un apgāzās.

Apģērbs vilka viņu dibenā, taču, par laimi, piesteidzās Beils un satvēra mācekli aiz kamzoļa apkakles.

-    Ko tu dari!? viņš auroja. Tu varēji nogremdēt mūs abus!

-    Tas bija negadījums, Toraks šļupstēja.

-   Negadījums!? Tu gribēji caurdurt manu laivu! Beils pārskaities apgrieza Toraka laivu un pieturēja tās priekšgalu, kamēr Toraks pārrausās pāri malai.

-    Tas bija negadījums, māceklis elsa. Man salūza airis.

-   Tas nav iespējams! Airus taisa no visizturīgākajiem kokiem.

-   Ko nu tu teiksi? Toraks vicināja to, kas bija palicis pāri no irkļa. Ja tie ir tik izturīgi, kāpēc mans salūza kā skals?

Viņš apklusa un sāka pētīt salūzušā aira kātu. Kāds to bija iecirtis. Turklāt tas bija iecirsts līdz pusei tā ka varēja salūzt jebkurā laikā.

-   Kas tur ir? Beils jautāja.

Toraka domas kavējās pie Sekotāja. Taču vainīgs varēja būt ikviens: Beils, Asrifs vai Detlans, vai arī jebkurš cits Ronis.

Ne vārda neteikdams, Toraks pacēla salauzto irkli, un Beils to paņēma. Viņš bija vērīgs. Jauneklis tūlīt pamanīja, ka airis ticis iecirsts.

-   Tu domā, ka es to izdarīju? viņš prasīja.

-    Izdarīji?

-   Nē!

-    Bet tu taču gribi, lai man neveiktos. Tu tā teici.

-   Tāpēc, ka tu mūs aizkavēsi, iekļūsi nepatikšanās un mums nāksies tevi glābt.

-    Nē, neiekļūšu, Toraks sacīja ar pārliecību balsī, kaut gan īstenībā tik drošs nejutās. Beil, mēs vēlamies vienu un to pašu. Mums vajadzīgas zāles.

-    Un man būtu jātic, ka ģints ir briesmās, Beils sarkastiski teica, tikai tāpēc, ka tu gribi izmeloties no Sēras?

Toraks viņu cieši vēroja.

-   Ko tu gribi ar to teikt?

-  Es nezinu, ko tu sastāstīji Tenrisam uz Stāvās klints, Beils sacīja, taču esmu pārliecināts, ka tu esi mazs, gļēvs melis, kas gatavs darīt visu, lai glābtu savu ādu. Viņš pasvieda Torakam salauzto airi. Varbūt tāpēc tu tik labprāt tici tam, ka es varētu izspēlēt šādu joku. Tāpēc, ka Mežā tu esi pieradis rīkoties tamlīdzīgi.

Kamēr Toraks vārgi īrās atpakaļ uz krastu, viņam ausīs skanēja Beila apvainojumi. Vecākais zēns bija aizbraucis pirmais un jau stiepa savu laivu uz steķiem. Notikušais viņu vairs neinteresēja.

"Viens tu to nespēj," bija sacījis Tenriss. "Tev jāiekaro viņu uzticība. Sāc ar Beilu… pārējie sekos."

Burvim bija taisnība, un Toraks to zināja. Par to, ka viņš nevienu necenšas piemuļķot, vispirms jāpārliecina Beils.

Torakam pēkšņi iešāvās prātā kāda doma. Ja viņš spētu pierādīt, ka uz salas atrodas Sekotājs, Beilam būtu viņam jānotic.

"Jāatrod pēdas," viņš nosprieda. "Pat Beils tad nevarēs iebilst."

Un tas varētu būt iespējams. Varbūt Toraks bija slikts smaiļotājs, taču uziet pēdas viņš prata nevainojami.

Kad zēns sasniedza pludmales dienvidu galu, tuvojās mijkrēslis vai drīzāk īslaicīga zilgme, kuru ap vasaras saulgriežiem varēja uzskatīt par krēslu. Atstājis smailīti pludmalē, viņš pārbrida pāri strautam un sāka virzīties gar tā krastu. Apkārt laidelējās un ūdenī nira zīriņi, taču Toraks tiem nepievērsa uzmanību.

Bija piemērots laiks pēdu meklēšanai: izkliedētā gaisma saasināja ēnas. Toraks bija apmierināts arī ar to, ka Roņi, gatavodamies vakariņot, rosījās ap ugunskuriem, tāpēc neviens viņu krastmalā nepamanīja. Nebija noskaņojuma skaidrot, ko viņš šeit dara.

Mīkstajos dubļos nebija manāmas nekādas pēdas. Taču tālāk uz priekšu kāds neliels radījums, varbūt Sekotājs, garām iedams, no zāles bija notrausis rasu.

Sekot pēdām nebija viegli rasā tā ir vienmēr taču tēvs bija Torakam iemācījis kādu viltību: viņš pagrieza galvu un vēroja tās ar acs kaktiņu.

Nevienu neatradis, viņš nonāca pie moluskiem klātas klintsradzes, kas bija pārkārusies pāri Jūrai. Aiz akmeņiem pašā līča malā vīdēja bērzu puduris. Kā par brīnumu, pēdas neveda uz turieni, bet gan augšup klintīs. Toraks atrada noplēstu ķērpi un saoda puvuma smaku vietā, kur Sekotājs bija rāpies pāri izskalotu jūraszāļu kaudzei.

Visbeidzot smilšainā laukumiņā, kuru bija sanesis iepriekšējais paisums, viņš tās ieraudzīja: nevainojamas pēdas ar asu nagu nospiedumiem. Tās bija ļoti svaigas. Skudras un smilšu vaboles vēl nebija paspējušas izmīdīt to malas.

"Paskaties, Beil!" Toraks pie sevis uzgavilēja.

Pa kreisi no viņa atskanēja čerkstoši smiekli un tur jau tas bija: mazs, kuprains stāvs, ietinies sapelējušām ūdenszālēm līdzīgos matos kā līķautā.

Toraks bija pārāk sajūsmināts, lai nobītos. Lūk, pierādījums, kas viņam vajadzīgs! Ja viņš to spētu noķert, Beilam nāktos atzīt sakāvi.

Radījums pagriezās un bēga.

Toraks rāpās tam pakaļ.

Zem viņa basajām kājām slīdēja glumas jūraszāles, un galvā skanēja Vilka brīdinājums. Sekotājam nekas nesagādātu lielāku prieku kā tas, ka Toraks ieveltos Jūrā.

Viņš sasniedza plaisu klintī, kur bangojošā Jūra raidīja augšup šļakatas. Aiza bija pārāk plata, lai tai pārlēktu, taču Sekotājs kaut kādā veidā bija ticis tai pāri. Tagad tas ar ļaunumā kvēlošām acīm stāvēja otrā pusē, it kā mudinātu Toraku lēkt.

Ak nē, zēns noelsās. Es neesmu tik dumjš!

Sekotājs atņirdza brūnus zobus, iešņācās un, klaudzinādams nagus pret klintīm, aizbrāzās tumsā.

Toraks pieskrēja pie aizas malas, kur jūraszāles bija sausākas un neizskatījās tik slidenas. Viņam nācās pabrīnīties, kā visā šajā mitrumā vienā vietā tomēr gadījušās sausas jūraszāles…

Par vēlu. Ūdenszāles zem kājām pašķīrās, un viņš iegāzās Jūrā. "Torak, tu esi muļķis!" Vilku bedre! Visvienkāršākās lamatas.

Aukstuma un jūraszāļu apņemts, viņš atspērās pret Jūras dibenu, lai tiktu virs ūdens, un pamanīja vietu, pa kuru varētu tikt krastā. Viļņi izrādījās lielāki, nekā bija izskatījušies no klintīm, taču izrāpties no ūdens šķita viegli un vienīgais cietušais tad būtu viņa lepnums. Sekotājs, bez šaubām, sen jau būs gabalā.

Cenzdamies atbrīvot seju no ūdenszālēm, viņš meklēja, kur pieķerties. Zāles izrādījās izturīgākas, nekā izskatījās. Toraks nevarēja tās dabūt nost vai izbāzt tām cauri roku, lai aizsniegtu klinti.

Pēkšņi viņš pārsteigts saprata, ka tās nav jūraszāles. Tās bija no brūnaļģēm novītas virves samezglotas virves, un šis bija roņu tīkls. Viņš bija sapinies tīklā, un acīmredzot tieši to Sekotājs bija gaidījis.

Bangas dauzīja Toraku pret klintīm tā, ka viņš nespēja ievilkt elpu. Turēties virs ūdens kļuva aizvien grūtāk, jo tīkls bija cieši satvēris Toraka kājas un traucēja kustēties. Šķita, ka tā augšpuse ir piesieta pie klintīm un lejā to velk kaut kas smags, varbūt akmeņi, jo puisim nācās krietni papūlēties, lai noturētu galvu un plecus virs ūdens.

"Kā Beils par to smietos!" sapīcis nodomāja Toraks.

"Kā viņi visi zvaigātu, ja atrastu mani bultas lidojuma attālumā no apmetnes ķepurojamies tīklā!"

Viņš spētu atbrīvoties no valgiem, ja pie rokas būtu nazis, taču ieročus Roņi Torakam neuzticēja. Nācās saukt pēc palīdzības un paciest neizbēgamās nievas.

Palīgā! viņš kliedza. Es esmu šeit! Palīdziet man kāds!

Līcī svilpoja vējš. Virs galvas klaigāja zīriņi. Viļņi ar troksni plīsa pret klintīm.

Neviens viņu nedzirdēja. Neviens nesteidzās talkā.

Turēties virs ūdens kļuva aizvien grūtāk. Un dīvainā kārtā izskatījās, ka viļņi ir kļuvuši lielāki: tagad tie jau sniedzās viņam līdz pazodei.

Pēkšņi Toraks atskārta skarbo patiesību, un tā viņu nobiedēja. Viņš bija iekļuvis roņu tīklā pārāk tālu no apmetnes, lai kāds varētu viņu sadzirdēt, un sākās paisums.

Ūdens līmenis strauji cēlās.

DIVDESMIT OTRĀ NODALA

Ūdens cēlās arvien augstak, un Toraks cīnījās, lai noturētu zodu virs viļņiem.

Viļņi vilka viņu Jūrā un pēc tam trieca atpakaļ pret klintīm. Toraks bija bez elpas. Jūras sāļais smārds ķērās viņam kaklā, un tās nebeidzamā gaudošana atbalsojās deniņos. Jūra bija viņu noķērusi un nelaida vaļā.

Zēns centās par to nedomāt un prātoja, ko darīt. Tīklā vajadzētu būt kādai atverei. Galu galā iekšā taču viņš bija ticis, tātad jābūt arī atpakaļceļam. Bet nezin kāpēc viņš to nevarēja atrast.

Tīklam bija smalkas acis, caur tām nevarēja izbāzt pat dūri, un mezgli bija cieti kā oļi: censties tos atraisīt ar nosalušiem pirkstiem bija veltīga laika tērēšana. Un brūnaļģes bija pārāk izturīgas, lai tās atšķetinātu vai pārgrauztu ar zobiem.

"Tām jābūt tik stiprām, lai noturētu pieaugušu roni," maltītes laikā Torakam bija klāstījis Detlans. "Un tādas tās arī ir."

Ja vien viņam butu nazis… Ko vēl varētu izmantot?

Toraks no jauna atsitās pret klinti un sāpīgi saskrāpējās pret gliemežvākiem.

Gliemežvāki. Tiem taču ir asas malas! Ja kādu varētu dabūt nost no klints, varbūt…

Vilnis aiznesa viņu atpakaļ dziļumā un vēlreiz trieca pret klinti. Atspēries pret Jūras dibenu un izniris virs ūdens, Toraks saklausīja Jūrasmātes nemitīgo zobošanos.

"Neklausies tajā," viņš centās sev iestāstīt. "Ieklausies sevī, dzirdi, kā asinis dun tev ausīs, tikai neklausies vinā…"

Ķepurodamies virs ūdens, viņš izbāza caur tīkla aci īkšķi un divus pirkstus un satvēra tuvāko gliemi.

Radījums bija cieši pieķēries klintij un negribēja no tās šķirties. Toraks ņurdēdams ieķērās moluska čaulā,

taču tas cieši turējās pie akmens, it kā būtu kļuvis par daļu no klints.

Tad zēns atcerējās melnbalto putnu, kuru bija redzējis uzbrūkam gliemenēm krastmalā. Tādi paši putni dzīvoja arī Roņu salā, un Detlans tos sauca par austerēdājiem. Toraks atcerējās, kā putns bija dauzījis gliemjus ar knābi: ar joni, lai tie nepaspētu pieķerties akmeņiem.

Viņš atrada citu gliemeni un mēģināja darīt tāpat, ātri dauzot pa to ar dūri. Tam bija panākumi. Taču mīkstmiesis izslīdēja viņam no pirkstiem un, virpuļodams cauri tīklam, nogrima dibenā.

Jūras smiekli viņam lika nodrebēt vēlreiz. Torakam šķita, ka viņš saklausa čukstus: "Tu esi zaudējis. Padodies, padodies!"

"Nē!" viņš domās iesaucās. "Vēl par agru!"

Sauciens pārvērtās šņukstos. Par agru. Viņam jāatrod zāles un jāpārliecinās, ka ģintis ir drošībā. Viņam vēl jāsatiek Rena un Vilks, un Finkedīns…

Ja akmeņi nevilktu uz leju tīklu, viņš varbūt spētu izglābties.

Doma bija pēkšņa kā pļauka. Ja varētu atsvabināties no akmeņiem, paisums kļūtu par viņa draugu: Toraks liktu Jūrai strādāt savā labā ļautu, lai tā viņu paceļ un aiznes līdz klintīm.

"Kāpēc tad tērēt laiku ar gliemenēm?" zēns izmisis nodomāja. "Ienirsti un tiec vaļā no akmeņiem!"

Viņš dziļi ievilka elpu un ienira.

Virpuļojošais jūklis, drūmās ūdenszāles un tumšais ūdens Jūrasmātes pasaulē bija biedējošs. Toraks nespēja atrast virvi, ar kuru bija piesieti akmeņi; viņš pat nevarēja atšķirt tīkla augšu no apakšas.

Viņš iznira un kampa gaisu. Viļņi pret klintīm šļakstījās aizvien augstāk. Vajadzēja sasprindzināties, lai noturētu virs tiem galvu. Sāļais ūdens dedzināja Toraka lūpas, rīkli un acis. Kājas šķita smagas, un domas stindzināja aukstums.

Palīgā! viņš sauca. Palīdziet kāds!

Kliedziens pārvērtās par negantu gārdzienu.

Bija iestājusies tumsa, un Toraks neko lāgā vairs nevarēja saskatīt: vienīgi klinti, kas rēgojās viņam virs galvas, un tumšzilās debesis izraibinātas ar blāvām zvaigznēm, kuras šķita aizpeldam arvien tālāk…

Noslīkšana. Visbriesmīgākā nāve. Sajust, kā Jūra izspiež no tevis dzīvību un izkaisa tavas dvēseles… Bez nāves zīmēm tās nekad cita citu vairs neatradīs. Viņš kļūs par ļaunu garu, kas nolemts mūžīgai klejošanai un, nīzdams visas dzīvās būtnes, cenšas tās iznīcināt…

Pāri Toraka galvai pārvēlās vilnis, un viņš aizrijās.

"Es stāvu pāri žēlsirdībai un ļaunumam," viņam ausī, šķiet, čukstēja Jūrasmāte, "pāri labam un sliktam. Es esmu stiprāka par sauli. Es esmu mūžīga. Es esmu Jūra."

Viņš bija tik noguris. Toraks vairs nespēja turēties virs ūdens, viņam vajadzēja kaut drusku atelpas.

Toraks grima, un Jūrasmāte ieslēdza viņu savos apskāvienos cieši, cieši, kamēr viņam sāka sāpēt krūtis…

Sudrabota ņirboņa tumsā.

"Zivs," Toraks neskaidri apjauta. "Maza varbūt tā ir moiva."

Zivju saradās arvien vairāk vesels mirgojošs bars bija atpeldējis paskatīties, kas tā par lielu būtni, kura ūdenī iet bojā.

Zēns grima aizvien dziļāk, un sudrabainās bultas ielenca viņu kā dzirkstoša upe, bet Jūra žņaudza savos apskāvienos…

Netīkams grūdiens vēderā, it kā kāds grieztu uz āru iekšas. Un pēkšņi Toraks kļuva brīvs no nāvējošajiem apkampieniem, brīvs no aukstuma un tumsas. Viņš vairs nejuta tīklu, kurš vilka viņu lejā, un sāļo ūdeni, kas koda kaklā. Viņš pat vairs nedzirdēja, kā asinis dun galvā. Toraks bija kļuvis viegls un izveicīgs kā zivs; un, kā jau zivs, viņš nebija ne silts, ne auksts, bet gan daļa no Jūras.

Un viņš spēja tik skaidri redzēt! Tumsa bija pagaisusi. Klintis, ūdenszāles un moivas, kas peldēja ap viņu, viss bija dzīvelīgs un krāsains. Kaut kādā neizprotamā veidā Toraks bija kļuvis par zivi. Viņš spēja sajust niecīgās ūdens svārstības, kad garām peldēja slaidie moivu ķermeņi; viņš redzēja zivju piesardzīgo ziņkāri. Viņš juta, kā no klintīm atpakaļ plūst saplīsušās bangas, un saklausīja Jūrasmātes skaļās nopūtas.

Pēkšņi zivis pārņēma izbīlis. Bailes izskrēja cauri baram un Torakam kā zibens šautra. No dzīlēm tuvojās briesmas. Kaut kas milzīgs…

Kas tas ir? cenzdamies apvaldīt savas un pārējo zivju izbailes, viņš jautāja. Kas mums uzbrūk?

Bars cieta klusu. Atstājušas Toraku vienatnē ar mednieku, zivis pagriezās un aizbēga dzelmē. Pretīga sajūta vēderā…

…un viņš no jauna bija Toraks, kas noraudzījās, kā tumsā pazūd moivas.

Krūtis sprāga vai pušu, un asinis dunēja ausīs. Nebija laika prātot par to, kas nule bija noticis. Viņš slīka.

Lai atbrīvotos no Jūrasmātes nāvējošā tvēriena, Toraks spārdījās kā negudrs, taču tīkls viņu pieveica un vilka atpakaļ.

Šajā mirklī viņam blakus ūdenī noplunkšķēja kaut kas smags un gaisā uzšāvās baltu putu vērpete. Stipri zobi saplosīja tīklu un izlaida Toraku brīvībā…

Pretim sniedzās kādas rokas, kuras centās viņu izvilkt krastā. Tās nebija pietiekami stipras zēns aizslīdēja atpakaļ un pret gliemežvākiem saskrāpēja plaukstas.

Ar pēdējiem spēkiem viņš izmisīgi atspērās pret Jūras dibenu. Ar to pietika, lai mazliet paceltos virs viļņiem un lai rokas viņu paspētu satvert un izvilkt no ūdens.

Jūrasmāte nopūtās un palaida Toraku vaļā.

Viņš gulēja, plātīdams muti kā krastā izmesta zivs. Viņš juta, kā vaigu skrāpē gliemežvāki un starp zobiem šņirkst jūraszāles. Nekad viņš nebija baudījis kaut ko tik garšīgu.

-    Ko tu tur darīji? jautāja dīvaini pazīstama balss.

Zēns pagriezās uz sāniem, tad pietrausās uz ceļiem un

izvēma vai pusi Jūras.

-    S-slīku, viņš noelsās.

-    To es redzēju, kāds sacīja vienlaikus dusmīgi un saviļņoti. Bet ko tu tur darīji? Kāpēc tu vienkārši neizrāpies malā?

Toraks pacēla galvu.

-   Rena? Tā esi tu?

-    Kuš! Kāds var atnākt. Vai vari piecelties? Nāc! Iesim.

Cenzdamies aptvert, kas noticis, Toraks piesvempās kājās. Viņš sagrīļojās un būtu iegāzies atpakaļ ūdenī, ja Rena nepaspētu viņu satvert aiz rokas un aizvilkt uz bērzu puduri.

-   Lūk, tur, viņa čukstēja, tur, pie līča, mūs neviens nepamanīs.

Abi ķepurojās pār klintsbluķu jūkli un, izgājuši cauri skrajai birzītei, beidzot nonāca mazā, ar baltām smiltīm klātā pludmalē, kuru apēnoja kalna nogāze.

Toraks noslīga ceļos.

-    Kā kā tu mani atradi? viņš aizsmacis jautāja.

-   Tā nebiju es, Rena atbildēja. Tas bija…

Aiz akmens parādījās kāda ēna, kas nogāza Toraku augšpēdus smiltīs un ar karstu, asu mēli aizrautīgi metās laizīt viņa seju.

-    Tas bija Vilks, Rena sacīja.

DIVDESMIT TREŠA NODALA

Viņi nevaldāmi, gandrīz izmisīgi sveicināja viens otru. Pārklādams Toraka seju ar skūpstiem, Vilks luncināja un kulstīja asti; zēns apdullis laizīja drauga degunu, it kā pats būtu vilks, paslēpa seju viņa kažokā un murmināja zemā, jūsmīgā balsī valodā, kura Rēnai nebija saprotama.

Viņa jutās atstāta novārtā. Un bija dziļi satriekta par notikušo. Acu priekšā joprojām vīdēja Toraks, kas ar nokārtu galvu un pinkainiem matiem šūpojas viļņos. Rēnai bija šķitis, ka viņš ir pagalam.

Viņa ar drebošām rokām sadabūja bultu maku un loku, kuru bija noslēpusi zem akmens, un paņēma pīto ceļasomu ar gliemežiem.

Vai tu vari paiet? meitene jautāja dzedrākā balsī, nekā būtu gribējusi.

Toraks, kas joprojām bija nometies ceļos blakus Vilkam, pagrieza galvu un palūkojās, it kā viņu nepazītu. Ar noskrambāto seju un izspūrušajiem matiem šis puisis vairs nelīdzinājās viņas draugam.

-   Es… es nespēju noticēt… viņš, aizturēdams asaras, atbildēja dobjā balsī.

-   Torak, mums jātiek no šejienes projām! Mēs atrodamies pārāk tuvu nometnei, kāds var atnākt.

Rena redzēja, ka draugs viņas vārdus nav sadzirdējis.

-    Nāc taču! viņa uzsauca, pieraudama Toraku kājās.

Kalna nogāze bija stāva, un biezās sūnas un visteņu mētras traucēja rāpties, taču, Rēnai par atvieglojumu, Toraks tomēr to spēja.

Vilks lēkāja abiem apkārt, slējās pakaļkājās, luncināja asti un ošņāja Toraka seju.

Zem klints kores viņiem nācās apstāties, lai atvilktu elpu.

-   Kā jūs mani atradāt? nometies četrrāpus un smagi vilkdams elpu, jautāja Toraks.

-   Es krastmalā meklēju pārtiku, Rena stāstīja. Pēkšņi Vilks ierūcās un aizskrēja.

Viņa brīdi paklusēja.

-   Torak, kas atgadījās? Kāpēc tu nevarēji izrāpties no ūdens?

-    Es… es biju iepinies roņu tīklā.

-    Tīklā?

-   Es mēģināju tikt ārā, bet nespēju. Vilks to pārkoda. Viņš izglāba man dzīvību.

Rena pārdomāja dzirdēto: kas tā par bezgalīgu pieķeršanos, kura lika Vilkam pārvarēt bailes no tā, no kā tas visvairāk baidījās?

-   Viņš neieredz Jūru, meitene sacīja. Dabūt viņu smailītē man nācās bezgala grūti.

-   Un kā tad tev tas izdevās?

Vina izvilka no kamzoļa siksninā iesieto rubeņa kaula

> i » j

svilpīti.

Toraks to nopētīja.

-    Tātad, ja es pirms daudziem mēnešiem nebūtu to tev iedevis, tu nevarētu viņu atvest šurp. Un es būtu noslīcis.

Zēns pakasīja Vilkam sānus, un tas, platā smaidā atiezis zobus, berzējās pret drauga plecu.

Rena no jauna jutās lieka. Meitene saprata, ka nezina, kas ar Toraku atgadījies, kopš tas atstāja Kraukļu nometni. Arī viņai bija daudz ko stāstīt par sērgu un par tokorotu.

-   Nāc, viņa aicināja. Mana apmetne nav tālu.

Viņi sasniedza kori un izbiedēja pāris kraukļu, kuri,

neapmierināti ķērkdami, aizlidoja. Kad Toraks ieraudzīja, kas paveras skatienam, viņš iekliedzās:

-    Bet tur taču ir mežs!

Zem viņiem pletās ieleja ar kraujām malām tā izskatījās kā ar cirvi izcirsta kalnos, un tās dibenā gulēja garš, šaurs ezers. Nogāzēs viscaur ēnu meta vītoli, pīlādži un oši.

-   Tie nav visai padevušies garumā, Rena sacīja, taču tie vismaz ir koki. Šķiet, ka Roņi tik dziļi zemes iekšienē nemaz nenāk, tāpēc paslēpties ir viegli. Taču vakar es lejā pie ezera atradu kādas pēdas. Gājējs, domājams, bijis kāds vīrs vai zēns.

-    Man tik ļoti pietrūkst Meža, skatīdamies uz kokiem, žēlojās Toraks.

-   Man arī, Rena viņam pievienojās. Man pietrūkst lašu un ziemeļbriežu. Un naktis šeit ir tik gaišas. Mežā tas nav manāms, taču šeit… Es nevaru aizmigt.

-    Es arī, Toraks nomurmināja.

-    Tur ir mans slēpnis, Rena sacīja, vezdama viņu lejā uz aizaugušu gravu, kuras krantis klāja papardes, vīgriezes un dzelteni, putaini madaru ziedi.

Pa gravu tecēja strautiņš, un tā austrumu krastā viņa sev bija izrakuši tādu kā lapsas alu. Tās priekšā atradās ugunskura vieta, bet virs galvas zarus kā sargādams pleta pīlādžkoks.

-   Tu vari pie ugunskura izžāvēties, viņa teica. Es uzcepšu gliemenes. Tas nebūs ilgi.

Pakarinājusi bultu maku un loku, meitene nometās ceļos pie kvēlojošajām oglēm. Ugunskurs gandrīz nemaz nedūmoja, jo viņa izmantoja oša malku, kurai bija noplēsusi mizu.

Pirms meitene sāka stāstīt, viņa ugunī bija ielikusi karsēties slānekļa plāksni un tagad tai uzspļāva, lai uzzinātu, vai tā ir gana karsta. Akmens pārliecinoši nočūkstēja. Noskalojusi gliemenes strautā, viņa sarindoja tās uz plāksnes cepties.

-   No kā tu šeit pārtiec? pienācis pie ugunskura kopā ar Vilku, kas spiedās viņam klāt, vaicāja Toraks.

-   Pārsvarā no putnu olām, Rena atbildēja. Drusku arī medīju, taču vienīgi sīkus dzīvnieciņus. Izskatās, ka aļņu un briežu šeit nemaz nav. Ezerā droši vien ir zivis, taču tas ir pārāk labi pārskatāms. Tāpēc es eju uz pludmali.

Viņa brīdi paklusēja un turpināja:

-   Man klājas labi, taču es bažījos par Vilku. Šie kraukļi viņam ir ierādījuši, kur var atrast maitas, bet tas vēl nav viss. Tavs draugs baidās no ūdensputniem, jo viņu apspļaudīja ķildes.

Rena vārgi pasmaidīja.

-   Viņš bija tik nelaimīgs. Man nācās sameklēt dažas ziepjusaknes un viņu kārtīgi nomazgāt. Arī tas viņam nepatika.

Toraks, sēdēdams pie ugunskura, sarauca uzacis.

-    Rena! Es patiešām priecājos, ka tu esi šeit.

Meitene uz viņu paskatījās.

-   Ak! Nūja.

Gliemenes bija izcepušās. Viņa tās ar nazi notrauca uz lielas dadža lapas. Vienu mīkstmiesi ielikusi pīlādža zaru žāklē par cienastu ģints aizbildnim, viņa atlikušos sadalīja trijās daļās. Vienu trešdaļu Rena nolika zālē gabaliņu no Vilka un pēc tam parādīja Torakam, kā izgriezt melnās, burbuļainās gliemju iekšas, lai tiktu pie sīkstas, sārtas gaļas. Zēns domīgi uzlūkoja cienastu un sāka ēst.

Toraks bija novilcis kamzoli, iekarinājis to pīlādzī žāvēties, un Rena pamanīja, ka viņš ir kļuvis tievāks un uz liela tam ir visai slikti sašūta brūce, no kuras būtu jāvelk ārā pavedieni. Viņa to pateica, bet Toraks atbildēja, ka šim pasākumam pievērsīsies vēlāk, un apjautājās, kas tā par kreveli uz viņas rokas.

-   Tas ir kodums, Rena atbildēja un paberzēja rētu pret cisku.

Viņa šobrīd vēl negribēja stāstīt par tokorotu.

Vilks šimbrīžam savu daļu bija notiesājis un lūkojās uz drauga gliemjiem. Zēns tos viņam atvēlēja. Toraks atbalstīja zodu pret ceļgaliem.

-   Kā izskatās Mežā? viņš jautāja. Pavisam slikti?

-   Slikti, Rena atbildēja.

Viņa izstāstīja par slimo vīru Jūras ērgļu nometnē un par to, ka cilvēki dodas projām.

Grumba uz Toraka pieres padziļinājās.

-   Zini, es par Vilku sapņoju. Viņš mani brīdināja. Viņš teica: "Ēna. Nomedīts." Vismaz tā man izklausījās.

-   Vai Vilks ar to domāja slimību?

-    Nezinu. Es viņam pajautāšu.

Toraks nolieca galvu un klusi ieņurdējās; tajā pašā brīdī Vilks ar saspicētām ausīm pielēca kājās. Pacēlis asti, viņš nolaizīja Toraka mutes kaktiņu un smilkstēdams noluncināja atbildi.

-    Ko viņš teica? Rena nepacietīgi jautāja.

-   To pašu, ko pirms tam. "Ēna. Nomedīts." Nesaprotu, ko tas varētu nozīmēt…

Rena pelnos notīrīja nazi.

-   Vai tāpēc tu aizgāji? Tāpēc, ka miegā viņš tevi brīdināja?

-    Ko? Toraks nesaprata.

-   Tad tāpēc tu aizgāji, nevienam neko nepateicis? Pat man.

Rena savā balsī nespēja noslēpt nosodījumu.

-   Es aizgāju, Toraks sakaunējies sacīja, lai atrastu zāles. Es tev to neteicu, jo tu būtu gribējusi nākt līdzi, un es nespētu tevi glābt no briesmām.

Rena vēroja Toraku.

-   Es jau esmu briesmās! Mēs visi esam briesmās. Esam! Kas var būt sliktāks par slimību?

Toraks mirkli vilcinājās.

-    Sekotājs.

-    Kas tas tāds?

-    Nezinu. Tas ir maziņš. Riebīgs. Un tam ir lieli nagi.

-    Tokorots, Rena piezīmēja klusā balsī.

Toraks apsēdās.

-    Tieši to teica Meža zirgi. Vai tā to sauc?

Rena pamāja ar galvu.

-    Pēc tam kad tu aizgāji, man to pastāstīja Seiuna. Tāpēc es gāju tevi meklēt. Burve sacīja, ka tie ir vieni no bīstamākajiem radījumiem Mežā.

-    Tie? zēns jautāja. Tu domā, ka to ir vairāki?

Meitene vēlreiz pamāja ar galvu.

Toraks pārdomāja dzirdēto.

-    Tas pārbrauca jūru, noslēpies Asrifa smailītē…

-   Tas ir šeit? iesaucās Rena. Šeit uz salas?

-   Kā jau teicu, tas bija noslēpies Asrifa laivā. Un nebūtu nekāds brīnums, ja to šeit būtu vairāk. Viņi, iespējams, bija noslēpušies kādā no Jūras ērgļu smailītēm, bet varbūt arī kādā citā.

Abi sēdēja klusēdami un pārdomāja šīs atklāsmes.

-    Bet vai tu esi pārliecināts, ka viņš ir šeit? Rena vaicāja.

-   Ak jā, Toraks drūmi atbildēja. Es viņu redzēju. Tas izlika man slazdus, kuru dēļ gandrīz noslīku.

Viņš brīdi paklusēja.

-    Es gribēju atrast pierādījumus, pēdas vai kaut ko tamlīdzīgu, lai Roņi man noticētu.

-    Lai noticētu Roņi? Kāpēc tu to darīji?

-   Viņi man palīdzēs izgatavot zāles.

-   Palīdzēs tevi Nesaprotu. Viņi tevi piekāva un saņēma gūstā…

-    Un pēc tam palaida vaļā.

Toraks izstāstīja savus piedzīvojumus. Par to, kā viņam kāds sekoja cauri Mežam, par to, kā bija jāatgriežas no Dziļā meža, kā viņu notvēra Roņi un kā viņš izbēga no soda.

-    Esmu pārliecināts, ka sērgu izplata tokorots, viņš teica, taču jocīgākais ir tas, ka es neesmu saslimis.

Izskatās, ka viņš mani pārbauda. Nevaru tikai saprast kāpēc.

Rena joprojām nevarēja teikto saprast.

-    Un tu centies apgalvot, ka neesi ieslodzītais?

-   Es taču teicu, ka Roņi man palīdzēs atrast zāles. Viņi pat mācīja man braukt ar laivu. Nu… Vismaz centās. Rīt mēs brauksim uz Ērgļa augstieni.

Toraks paskatījās uz austrumiem, kur svīda gaisma.

-    Šodien, viņš piebilda.

Rena pasniedzās pēc balandas stiebra un sāka to košļāt.

-   Neizklausās labi. Vispirms piekauj, bet pēc tam palīdz.

-   Arī viņiem vajadzīgas zāles.

Meiteni tas nepārliecināja.

-   Šīs zāles. Par selika sakni esmu dzirdējusi, taču burvestībās to nekad neizmanto.

-    Nu, nu, Toraks skarbi attrauca. Tenriss zina, ko dara.

-    Kas ir Tenriss?

-   Viņu burvis. Rena, pie viņiem šī slimība ir plosījusies jau agrāk, un viņš gandrīz visus izārstēja. Un izārstēs vēlreiz.

-    Pat ja tas tiesa, kas liegs dvēseļēdājiem atsūtīt vēl vairāk tokorotu?

Toraks vēroja Renu. Viņš piecēlās un pastaigāja šurpu turpu, tad atgriezās pie ugunskura.

-    Tokoroti, viņš teica. Kas tie tādi ir?

Rena sarāvās. Tad viņa dziļi ievilka elpu un pastāstīja visu, ko bija uzzinājusi no Seiunas.

Toraks nobālēja.

-    Seiuna teica, ka tie vairs nav bērni, Rena sacīja. Tie esot ļauni gari. Ļoti ļauni.

-    Kā tas lācis, kurš nogalēja tēti, Toraks piebilda. Vilks piecēlās un piespiedās draugam; Toraks pakasīja

viņa vilnainos sānus. Toraks pievirzījās tuvāk gailošajām oglēm un nometās ceļos.

-    Kad biju iepinies tīklā, viņš teica, notika kaut kas dīvains.

Rena gaidīja, ko nu draugs sacīs.

-   Man radās nelaba sajūta. Kaut kur dziļi iekšā. Vienreiz jau tā bija dziedināšanas ritu laikā. It kā mani kāds vilktu uz āru kā zeķi.

Viņš norija siekalas.

-    Šoreiz tīklā es jutos kā zivs.

-    Ko? jautāja Rena.

-   Es es jutu, ka zem ūdens visu redzu, it kā es būtu zivs.

Toraks paskatījās liesmās.

-    Tad moivas kaut kas izbiedēja. Šķiet, dzīlēs noslēpies zobenvalis. Un arī es to sajutu, Rena. Es biju gluži kā zivs.

Rena samulsa.

-    Kāda zivs? Ko tu man stāsti?

Pēkšņi Vilks ieņurdējās un, ošņādams gaisu, aizrikšoja uz gaismas loka malu; tur nu viņš stāvēja ar paceltu asti. Pat Rena jutās apjukusi.

Viņa piecēlās un sniedzās pēc loka.

Toraks bija jau kājās un stīvēja uz pleciem kamzoli.

Tālumā vinu kāds sauca.

-    Tas ir Beils, Toraks noteica. Man jāiet, citādi viņš kļūs aizdomīgs.

-    Kas ir Beils? Rena jautāja.

-   Tas ir Beils, bezpalīdzīgi atbildēja Toraks. Viņš noķēra mani Mežā, bet…

-    Un tu gribi iet atpakaļ?

-    Rena, man jāiet. Līdz saulgriežiem palikušas tikai trīs naktis.

-   Bet tev taču uz Ērgļa augstieni nav jābrauc pa Jūru! Mēs varam iet pa taisno pāri salai! Tiu māte bija Rone, viņš man smiltīs uzzīmēja salas plānu. Dosimies ceļā…

Kāda balss no jauna aicināja Toraku.

-   Viņiem taču nedrīkst uzticēties! Rena iesaucās.

-    Dažiem var gan. Man tā šķiet.

-    Ko tas nozīmē?

-   Vienu gan zinu, Toraks sacīja, pēkšņi saniknojies. Visi mani draugi tiek sāpināti vai nogalināti, ja paliek kopā ar mani. Tā atgadījās ar Oslaku un ar mežakuili. Tev būtu labāk šeit palikt kopā ar Vilku.

-    Torak, nē…

-    Paliec kopā ar Vilku un nerādies acīs Roņiem.

-    Tātad tu esi nolēmis kopā ar tiem doties uz Augstieni?

-    Rena, man tas jādara.

Meitenes domas auļoja.

-   Tad mēs tev sekosim pāri salai. Es un Vilks. Varbūt tev ievajadzēsies palīdzības.

Viņš paskatījās meitenes acīs, saprata, ka viņa nepārdomās, un pamāja ar galvu.

-    Torak! kaut kur skanēja Beila balss.

Viņš knaši pietrausās uz ceļa un, piespiedis pieri Vilkam, nomurmināja kaut ko Rēnai nesaprotamu. Dzīvnieks paošņāja viņa zodu un paluncināja asti.

Toraks sāka rāpties atpakaļ kraujā, no kuras viņi pirms brīža bija nokāpuši.

Paslēpies, viņš pār plecu sacīja Rēnai. Un uzmanies no tokorota.

Meitene nobažījusies paskatījās apkārt. Viņa negribēja viena palikt šajā ielejā.

Taču draugs jau bija aizgājis un pazudis starp kokiem tik klusi kā vilks.

DIVDESMIT CETURTĀ NODALA

i

Torak! Beils sauca. Torak! Kur tu esi?

Zēns skrēja lejup no kalna uz mazo, balto pludmali. Beilu viņš nevarēja redzēt, taču dzirdēja, kā tas laužas caur bērziņiem.

Toraks bija tik noguris, ka paklupa, nobūkšķēja smiltīs un atspiedās pret akmeni, lai atgūtu elpu. Viņš jutās noskrējies, nespēcīgs un izmisis. Sastapt Vilku un Renu bija brīnišķīgi, taču biedējoši arī. Ko tad, ja ar abiem kaut kas atgadās?

Spocīgajā mijkrēslī pludmale blāvi mirgoja. Toraks pamanīja pats savu pēdu nospiedumus, kuri līču loču veda ārā no birzs, un tad, ak šausmas, arī Vilka un Rēnas pēdas. Ja tās būs pamanījis Beils…

Starp bērziem viņš redzēja uzplaiksnām lāpas. Beils tuvojās. Vajadzētu tā kā kustēties.

Toraks gribēja skriet uz priekšu, taču tobrīd starp kokiem parādījās divi stāvi un Asrifs sacīja:

-   Es jau teicu, ka viņš būs aizbēdzis. Viņš baidās doties uz Augstieni, tāpēc ir' iemucis mežā.

Toraks atspiedās pret akmeni un klausījās.

-   Varbūt, Beils minēja, ar viņu kas atgadījies.

Torakam par pārsteigumu, lielākā puiša balsī bija jaušams uztraukums.

-    Neesmu manījis, ka viņš būtu gājis gar krastu, vecākais puisis piebilda.

-    Nu, teica Asrifs, tev jau ar viņu nav jāauklējas. Varu saprast tu tā domā tāpēc, ka viņš ir jaunāks, taču, Beil, viņš nav tavs brālis.

-   Zinu, Beils noburkšķēja. Es tikai gribu, lai viņš tiek atpakaļ. Iesācējam atrasties uz ūdens nekad nav droši, sevišķi tagad. Ja Jūras kraukļiem taisnība…

-    Cerēsim, ka ne, Asrifs sacīja.

Toraks pameta klintsbluķa aizsegu.

-   Par ko taisnība? viņš, soļodams puišu virzienā un pa ceļam ar pēdām aizvilkdams ciet nospiedumus smiltīs, skaļi jautāja.

-    Kur tu biji pazudis!? Beils iesaucās.

Viņam, tāpat kā Asrifam, rokā bija ar roņu taukiem piesūcināta no brūnaļģēm sasieta lāpa.

-    Kur tu biji?

-    Meklēju pierādījumus, Toraks atbildēja. Pierādījumus tam, ka neesmu melis.

Beila seja sadrūma.

-    Izdomā labākus pekstiņus. Tu biji projām gandrīz visu nakti.

-    Es biju sapinies roņu tīklā.

-   Roņu tīklā? Asrifs nosprauslājās. Tagad mēs zinām, ka tu melo. Mēs tos nekad neizmetam tik tuvu pie nometnes, jo šeit roņu nav!

-   Varbūt nav, teica Toraks, taču ar mani tā gadījās. Es jums parādīšu tīklu.

Lūgdamies, lai paisums to nebūtu aizskalojis, viņš abus jaunekļus cauri birztalai veda uz pludmali. Tad viņam radās doma, ka vajadzētu puišiem parādīt vēl kaut ko.

-   Šķiet, tu teici, ka šeit kaut kur esot bijis tīkls, Beils sacīja.

-   Ir gan, Toraks neiebilda, bet ir arī pēdas. Gribu vispirms jums parādīt tās.

Viņam bija paveicies. Paisums nebija pacēlies līdz tokorota pēdu nospiedumiem, kuri lāpu gaismā bija skaidri saskatāmi.

Beils pie tiem nometās ceļos.

-   Kas tās atstājis?

Toraks minstinājās.

-    Kāds ļoti ļauns radījums.

-    Man šķiet, esam uzgājuši tīklu, no klinšu puses sauca Asrifs.

Viņš to jau vilka ārā.

-    Bet kas to būtu ielicis šeit? jauneklis nesapratnē iesaucās, kad pieskrēja pārējie. Neviens ronis tik tuvu nenāk.

-   Tas nav domāts roņiem, paskaidroja Toraks. Tas bija paredzēts man.

Asrifs no jauna nosprauslājās.

-    Tev tas tikai tā šķiet!

-   Nedomāju gan, nometies ceļos un pētīdams tīklu, noteica Beils. Ar brīvo roku viņš apgrieza linumu.

-    Lai kas to būtu izlicis, tas zinājis, ko dara.

-    Kāpēc tu tā saki? gribēja zināt Toraks.

Beils pacēla galvu.

-    Roņu tīkla augšmalu vienmēr piesien virvei, kuru savukārt nostiprina pie klintīm, atstājot apakšu brīvi karājoties ūdenī. Un jābūt pārliecinātam, ka tikai tīkla viens augšējās malas gals ir cieši piestiprināts klintīm: kad ronis iekļūst tīklā, tas otru brīvo galu rauj līdzi un sapinas.

-    Šis tīkls arī bija gana labs, izjusti sacīja Toraks. Pēkšņi viņš bija atpakaļ ūdenī un juta, kā glumās brūnaļģes viņam līp pie kājām…

-    Un paskatieties uz šiem, rBeils teica, norādīdams uz divām rindām atskabargainu āķu, kuri līdzīgi ilkņiem bija iestrādāti tīkla pretējos galos. Tie rada pārliecību, ka ronis, iekļuvis linumā, no tā vairs neizķepurosies.

Toraks pamāja ar galvu.

-    Tāpēc jau es nevarēju tikt ārā.

Beils piecēlās un jautāja:

-    Bet kā tu tiki ārā?

Toraks atkal saminstinājās.

-   Ar gliemežvāka palīdzību. Es pārgriezu tīklu ar gliemežvāku.

Beils novērsa no viņa skatienu, aplūkoja lupatu lēveros sapluinīto tīklu, sarauca uzacis un no jauna paraudzījās Torakā.

Puisis stūrgalvīgi skatījās pretim. Viņam nepatika melot Beilam, bet viņš tam vēl neuzticējās tādā mērā, lai teiktu patiesību. Vienīgais veids, kā pasargāt Vilku un Renu, bija abus slēpt.

-    Nav svarīgi, kā tiku ārā, viņš teica. Nozīme ir tam, vai jūs man ticat. Uz salas ir kaut kas ļoti ļauns, un tas ir atnesis sērgu. Mums būs vajadzīgas zāles.

Beils pārlaida īkšķi pār apakšlūpu.

-    Labi, es kļūdījos, viņš sacīja. Šķiet, ka tu saki taisnību. Vai vismaz daļu taisnības. Taču pastāsti man, lūk, ko. Kāpēc kādam vajadzētu tevi noķert tīklā? Kāpēc tevi? Kas tu esi?

Toraks mēģināja no šā jautājuma izlocīties.

-    Es to nezinu gluži tāpat kā jūs.

-   Vai esi par to pārliecināts? Beils jautāja.

-    Gaužām pārliecināts.

Viņš mirkli klusēja un turpināja:

-   Par ko tad jūs ar Asrifu nupat runājāt? Tu kaut ko sacīji par Jūras kraukļiem.

Asrifs un Beils apmainījās ar skatieniem.

Pēc brīža Beils teica:

-   Kaut kas šodien noticis jūras šaurumā, kas šķir viņu salu no mūsējās. Grupa Jūras kraukļu zvejoja. Kāds tiem uzbruka.

-    Uzbruka? Toraks brīnījās.

-   Mednieks, sacīja Beils.

-    Kāds vientuļnieks, Asrifs piebilda. Ar robainu spuru.

Toraks domāja par melnajām spurām, kuras bija redzējis riņķojam zem jūras putnu pilnajām debesīm, par izslieto spuru ar robu pašā galā. Viņš atcerējās zivju izbailes…

-   Vai saproti, cik tas ir rets gadījums, Beils jautāja, ja mednieks atstāj baru? Tēviņi mēdz aizklīst, lai meklētu draudzenes, taču tas notiek vienīgi ziemā. Un, cik saprotams no Jūras kraukļu stāsta, šis neko nemeklēja.

-   Vai kāds pagalam? vaicāja Toraks.

Beils papurināja galvu.

-    Tas sadragāja trīs smailītes un ienira. Vairāk viņi to nav redzējuši. Jūras kraukļu burvis lēš, ka mednieks starp viņiem nav atradis to, ko meklējis.

-    Varbūt tas grib noķert tevi, mežiniek? jautāja Asrifs.

-    Kāpēc gan? Toraks sacīja ar pārliecību, kuras īstenībā viņam nemaz nebija. Tāpēc, ka es Jūrā iemetu dažus makšķerāķus?

-    Liec viņam mieru, Asrif, Beils pamācīja.

Viņš pagriezās pret Toraku.

-    Tenriss tā nedomā. Viņš spriež, ka tas varētu būt kaut kas nopietnāks.

Beils pētīja Toraku.

-    Neesi pastrādājis kaut ko citu, par ko mums vajadzētu zināt?

Zēns papurināja galvu.

-   Vai, citiem vārdiem izsakoties, teica Asrifs, vai esi pārliecināts, ka gribi kopā ar mums doties uz Augstieni?

-    Esmu pārliecināts, Toraks atbildēja.

Taču, skatīdamies uz tumšajiem viļņiem, kas apskaloja klintis, viņš kļuva domīgs. Varbūt viņš izdarījis kaut ko sliktu, pats to neapzinādamies?

-   Ja neesam darījuši neko ļaunu, Beils sacīja, mums vajadzētu justies drošībā. Turēsimies starp klinšainajām saliņām un krastu. Un, lai būtu vēl drošāk, Tenriss ir nobūris laivas.

Viņš pamāja uz nometni.

-    Sadabūjiet kaut ko ēdamu. Drīz mēs dodamies ceļā.

Beils ar Asrifu devās nometnes virzienā, un dažus soļus abiem nopakaļ sekoja Toraks. Viņš atkal bija ūdenī un skatījās, kā bēg moivas. Viņš atcerējās Vilka brīdinājumu sapnī. Ēna. Nomedīts.

Nomedīts vai mednieks?

Vai varbūt to Vilks bija gribējis pateikt?

Vēl ilgi pēc tam, kad Toraks bija aizgājis, Rena sēdēja pie ugunskura un pārdomāja dzirdēto. Šis viņa sapnis… Meitene nožēloja, ka nav iztaujājusi draugu pamatīgāk.

Par sapņiem Rena šo to zināja, jo viņas pašas redzējumi dažreiz piepildījās. Kad viņa vēl bija maza, tas viņu biedēja, tāpēc, gribēdams radinieci nomierināt, Finkedīns lūdza, lai Seiuna izstāsta Rēnai par sapņiem. Kraukļu burve viņai iemācīja, kā saprast to apslēpto būtību.

Dažreiz sapņi nozīmē pavisam ko citu, nekā šķiet pirmajā mirklī, viņa tika sacījusi. Uz tiem jāskatās iesāņus, it kā tu meklētu pēdas rasā.

Ēna. Nomedīts.

Vai tas nozīmē slimību? Vai tokorotu? Vai arī ne vienu, ne otru; varbūt tas nozīmē mednieku, kuru Toraks bija pieminējis.

Šī doma lika viņai nodrebēt. Braucot pāri Jūrai, Jūras ērgļi bija ļoti piesardzīgi, jo no Brūnaļģu ģints vīriem bija dzirdējuši par vientuļu zobenvali, kas klīst Jūrā: tas esot varen saniknots. To viņai vajadzēja pastāstīt Torakam, taču pietrūka laika…

Vējš sašūpoja pīlādžkrūmus, un Rēnas roka sniedzās pēc naža spala. Nakts bija silta un brāzmaina, un koki vējā vaidēja. Šur un tur vīdēja laukakmeņi. Bet varbūt tokoroti…

Viņa pielēca kājās. Nebija jēgas šeit sēdēt un sevi iebiedēt. Līdz salas rietumu galam un Ērgļa augstienei bija vismaz dienas gājums; tūlīt pat viņai jānojauc nometne un jādodas ceļā, lai nokļūtu pie mērķa ātrāk par laivām.

Izlēmusi Rena sāka justies labāk; viņa nomīņāja ugunskuru un sāka vākt kopā mantību.

Pacēlusi galvu, meitene pārsteigta ieraudzīja, ka uz takas viņu joprojām gaida Vilks. Viņš bija zinājis par Rēnas lēmumu, pirms vēl viņa bija izlēmusi.

Tā jau bija gadījies arī iepriekš; Toraks to sauca par "vilkamaņu", un Rēnai tā vienmēr šķita interesanta. Taču šonakt tas viss viņai atņēma drosmi. Tas bija atgādinājums, ka Vilkam piemīt dažas īpašības, kuras vienmēr paliks ar noslēpumainības plīvuru klātas. Un šeit, šajā vējainajā nogāzē, kur rēgojās tokoroti, tā nebija iepriecinoša doma.

Uzmetusi plecos nastu, Rena sāka soļot pa šauru zvēru taku, kas veda pa ieplaku, kurā viņa bija grūti pamanāma. Vilks tecēja pa priekšu, šad un tad apstādamies, lai paošņātu gaisu. Aste bezrūpīgi kūļājās, kažoks uz spranda bija pieglausts, tāpēc Rēnas bailes sāka mazināties, un viņa ļāvās domu plūdumam. "It kā mani kāds vilktu uz āru," Toraks bija sacījis. "Es jutos kā zivs."

Šie vārdi Rēnai lika uztraukties gandrīz vairāk nekā tokorots. Un tas bija uztraucis arī Toraku.

Pēkšņi viņa apstājās. "Es jutos kā zivs." Kaut kas uzplaiksnīja viņas atmiņā kaut kas netverams.

Viņa zināja, ka tam ir sakars ar sērgu, taču, kad Rena to centās izprast, sajūta nogrima atmiņas dzīlēs… Uff!

Vilka brīdinājums lika Rēnai atgriezties tagadnē.

Dzīvnieks stāvēja nekustīgs un skatījās lejup uz ezeru.

Meitene pieplaka zemei un palīda zem kadiķa krūma.

Tur tālumā. Pa ūdeni slīdēja smailīte.

Bija pārāk tumšs, lai saskatītu, kas tajā sēž. Rena spēja saredzēt vienīgi to, ka tas ir kāds vīrs bet varbūt zēns ar gariem, gaišiem matiem, kādi mēdz būt Jūras ģinšu pārstāvjiem. Viņš klusi īrās uz austrumiem uz Roņu nometnes pusi. Gandrīz nedzirdami. Ik pa brīdim tomēr bija saklausāms, kā airis atsitas pret smailītes sāniem.

Airētājs piesardzīgi raudzījās apkārt, un, kaut gan Rena atradās četrdesmit soļus augstāk nokalnē, viņa, vērodama, kā laivinieks sasniedz ezera galu un izkāpj seklumā, aizturēja elpu.

Viņa zināja, ka no ezera iztek upīte, kas mutuļo cauri aizai un beidzas Roņu līcī. Straume bija pārāk spēcīga un aiza pārāk krauja, lai kāds tai varētu izbraukt cauri, tāpēc bija interesanti uzzināt, ko smaiļotājs darīs turpmāk. Vienīgais ceļš uz līci bija tas, kuru Rēnai bija parādījis Tiu caur mazo, baltām smiltīm klāto pludmali.

Viņa vēroja, kā svešinieks izvelk krastā laivu un noslēpj to bērzu pudurī. Pēc tam viņš pazuda starp kokiem mazās, baltās pludmales virzienā. Tas nozīmēja, ka viņš ir vai nu Ronis, vai arī cilvēks, kurš labi pazīst salu.

Domādama, ko darīt tālāk, Rena ievilka elpu. Viņai gribējās sekot nepazīstamajam un noskaidrot, kas viņš tāds ir un ko šeit dara, taču viņai arī vajadzēja laikā nokļūt pie Augstienes, lai vajadzības gadījumā palīdzētu Torakam.

Rena izlēma doties uz Ērgļa augstieni. Viņa nenieka neuzticējās Roņiem, tāpēc nedrīkstēja Toraku tur atstāt vienu. Viņa dosies uz rietumiem. Un, kad būs pietiekami gaišs, varbūt izdosies atrast arī smaiļotāja pēdas un noskaidrot, kas tam šeit meklējams.

Piecēlusies meitene atklāja, ka Vilks viņu ir pametis tik klusi, kā jau vilki to mēdz darīt. Bez šaubām, viņš devies savās medību gaitās, kaut gan Rēnai būtu gribējies palikt ar viņu kopā.

Soļodama tik uzmanīgi, cik spēdama, vienu roku turēdama pie ģints aizbildņa spalvām, lai izlūgtos aizsardzību, viņa devās uz rietumiem.

Vilks bija uztraucies. Lēkšodams uz gaišspalvaino bezastainu midzeņa pusi, viņš tik tikko varēja saost, kā viņpus mierīgā ūdens rosās grauzēji un kā caur krūmiem laužas bezastaine. Viņš to atkal panāks, kad būs noskaidrojis, ka ar barabrāļi viss ir kārtībā, un atradis kaut ko ēdamu.

Bezastaine labprāt dalījās ar viņu medījumā, taču zaķa pakaļkāja bija tīrais nieks; Vilks būtu varējis notiesāt vai veselu stirnu buku. Taču uz šīs dīvainās, niecīgās zemes strēles, uz kuras agrāk nebija spēris kāju neviens vilks, negānījās arī neviena stirna. Vai zirgs. Vai alnis. Bet ūdensputnus labāk atstāt mierā, jo, pielienot par tuvu, no tiem varēja dabūt spļāvienu purnā.

Cenzdamies neievērot izsalkumu, kas plosījās vēderā, Vilks uzskrēja korē, kuru sasniedza daudz aizraujošu ielejas smaržu, tad atkal pa kalna nogāzi lejā garām draugiem kimikļiem uz lielā ūdens pusi. Gurkstošā, baltā zeme skrāpēja ķepu spilventiņus, smaka, kas cēlās no sāļajām zālēm, lika šķaudīt, taču Slaikā Bezastaina smarža bija pietiekami stipra, un Vilks, tai sekodams, viegli atrada midzeni.

Turēdamies ēnā, viņš spicēja ausis un ošņāja gaisu. Slaikais Bezastainis nebija redzams, taču Vilks viegli varēja viņu saost un sadzirdēt, bet barabrālis un pārējie bezastaini, protams, nezināja, ka viņš ir tuvumā.

Dziļi ieelpojis dažādās smaržas, Vilks tās sašķiroja. Un neapmierināts noskurinājās. Bezastaini bija tik sarežģīti. Viens no gaišspalvainajiem runāja kā draugs, bet īstenībā bija briesmīgi badīgs. Un arī Slaikais Bezastainis neteica to, ko domāja, pat savam barabrālim.

Kamēr Vilks tur minstinādamies stāvēja, viņš izdzirdēja tālīnu gaudošanu tā bija tikko sadzirdama. Kāds gaudoja kā vilks, taču ne visai pārliecinoši. Starp kaucieniem bija dzirdami skrapstoši trokšņi un smalki, saraustīti pīkstieni.

Vilks šo gaudošanu bija dzirdējis jau agrāk: vienreiz briesmīgajā ceļojumā peldošajā ādā un pēc tam vēlreiz iepriekšējā gaismā. Tā nāca no lielā ūdens dzīlēm. Jo gaudoja lielās, melnās zivis, kuras medīja baros kā vilki.

Vilks saprata, ka tagad kauc vientuļā melnā zivs, kas bija atstājusi savu baru un viena pati klejoja pa lielo ūdeni saniknota un noskumusi. Vilks bailēs pieglauda ausis un iespieda asti starp pakaļkājām. Viņš zināja, ka šīs melnās zivs priekšā ir nevarīgs kā tikko piedzimis, akls kucēns.

Slaikais Bezastainis, bez šaubām, nebija bezpalīdzīgs, taču visdīvainākais, ka viņš pats to neapzinājās.

Kad viņi abi kopā sēdēja pie Spožā-zvēra-kas-karstikož un Vilks barabrālī šo neziņu pamanīja, viņš bija pārsteigts.

Slaikais Bezastainis nemaz nezināja, kas viņš īstenībā ir.

DIVDESMIT PIEKTĀ NODALA

-Es teicu Beilam, ka tu laivā neņemsi nekādu kravu, Tenriss sacīja, palīdzēdams Torakam dabūt līdz ūdenim smailīti. Tev jātaupa spēki.

Viņš uzmeta Torakam bažīgu skatienu.

-   Tu izskaties noguris. Neesi izgulējies?

Zēns papurināja galvu. Viņš gribēja burvim izstāstīt par tīklu un tokorotu, taču vairs nebija laika. Pārējie jau rosījās pie laivām.

Diena bija karsta, un Jūra maldinoši mierīga. Taču Toraks domāja par moivu izbailēm un par melno spuru, kas šķeļ viļņus.

Tenriss uzminēja viņa domas.

-   Es nobūru tavu laivu. Mednieks pat nezinās, ka tajā esi tu.

-   Man gribētos, lai arī tu brauktu kopā ar mums, Toraks teica.

Tenriss pasmaidīja.

-   Man arī.

Ar veselo roku viņš aizskāra Toraka plecu.

-    Esi uzmanīgs!

Pēc tam Roņu burvis aizsoļoja pa krastmalu.

Nesdams virsjaku, kas bija pagatavota no roņu zarnām, parādījās Detlans.

-    Tev tā noderēs, viņš teica.

-    Paldies, Toraks pateicās.

Jaka bija cieta, un, kad viņš to uzvilka virs kamzoļa, tā berza kaklu un plaukstu locītavas. Taču tā ļaus viņam palikt sausam.

-    Un aizbāz aiz vestes šo, Detlans sacīja, pasniegdams viņam nelielu kaltētas vaļa gaļas vīstokli. Bet neēd to.

-    Kam tad tas domāts? Toraks gribēja zināt.

-   Jūras ceļojumos vienmēr jāņem līdzi pārtika, Detlans, saraukdams uzacis, atbildēja. Ja noiesi dibenā, tu nebūsi ar tukšām rokām.

Toraks paskatījās uz gaļu un aizbāza to aiz kamzoļa.

Tie Roņi, kuri vēl nebija devušies uz Jūras kraukļu salu, bija sapulcējušies krastā, lai noskatītos, kā puiši dodas ceļā.

Detlana mazā māšele centās savaldīties, lai neraudātu. Viņa bija pietiekami veca, lai atcerētos laiku, kad plosījās sērga, un tagad, nobijusies, ka var aiziet bojā tuvinieki, viņa cilvēkiem uzmācās, pārbaudīdama, vai uz to rokām nav čūlu.

Asrifa māte nomāktā omā pliķēja dēlam pa krūtīm un vai desmito reizi piekodināja būt uzmanīgam.

Beila tēvs iespieda dēla rokā kādu mazu nieciņu. Tas nomurmināja pateicības vārdus. Tēva smaids atspoguļojās viņa zilajās acīs.

Skatīdamies uz viņiem, Toraks sajuta spējas sirdssāpes. Taču tad viņš iedomājās par Vilku un Renu un sāka justies labāk.

-   Vai tas bija amulets? Toraks jautāja, kad vecākais zēns atnāca pārbaudīt viņa laivu.

Beils pamāja ar galvu.

-   Gabaliņš no pirmā manis nomedītā roņa ribas. Tētis to aptinis ar jūras kraukļa zarnu, un, ja būs vētra, tā palīdzēs man tikt krastā.

Viņš uzmeta skatienu Torakam.

-    Kāds amulets ir līdzi tev?

-   Man tāda nav, Toraks sūkstījās. Taču, kad dzīvoju Mežā, man bija tēva nazis un mātes zāļu rags.

Beils apdomājās. Tad viņš uzskrēja augstāk krastā, kur atradās būdas, un pēc brīža atgriezās ar garenu jēlādas aizsaini.

-   Tavi amuleti, viņš teica. Tenriss uzskata, ka tev tie jādabū atpakaļ.

Toraks atvēra saini. Tur atradās zilā slānekļa nazis, viņa ārstniecības augu maciņš un no brieža ragu žubura izgatavota doze.

-    Paldies, viņš nomurmināja.

Taču Beils bija pagriezies un viņu nedzirdēja.

Viņi nevilcinājās un devās ceļā. No sākuma Toraks bija aizņemts tikai ar to, lai noturētu līdzsvaru, taču, kad ceļinieki bija apbraukuši zemesragu, viņš uzdrošinājās pamest skatienu pār plecu. Vaļa žokļu kaulu arkā stāvēja Tenriss un noraudzījās aizbraucējiem pakaļ. Uz mirkli šis skats zēnu padarīja nemierīgu. Izskatījās, it kā valis Roņu burvi būtu aprijis.

) Sudrabkaiju un kairu pavadībā viņi labā ātrumā virzījās uz rietumiem. Sacēlās viegls vējiņš, un Jūra pārklājās ar sīkiem vilnīšiem, kas izskatījās pēc grumbām večas sejā.

-   Viņa ir mierīga, Detlans sacīja, piebraucis tuvāk Torakam.

Toraks par to nebija pārliecināts. Par spīti Tenrisa burvestībām, viņš nebeidza pētīt ūdeni un meklēt tur garas, melnas spuras. Ik reizi, kad garām laivai pašāvās zivs vai pāri viņa lokam pārslīdēja kaijas ēna, Toraks sarāvās. Robainā spura varēja uzglūnēt visur. Varbūt tieši patlaban tā atradās zem viņa smailītes.

Viņi airēja visu rītu, saule raidīja svelmainus starus no skaidrajām debesīm, un garām slīdēja piekraste. Toraks nobrīnījās, ka vēl turas spēki, un aira vienmērīgās kustības drīz vien iemidzināja viņa modrību.

Zēns ar aizmiglotu skatienu vērās pār laivas malu un gandrīz tieši zem sevis ieraudzīja peldam augšup nelielu, tumšu apveidu, kas ātri auga lielāks.

Toraks noskurinājās, lai atjēgtos, un laiva bīstami sašūpojās. Viņš mēģināja brīdināt pārējos, taču sauciens iestrēga kaklā.

Blakus airim virs ūdens parādījās spīdīga, pelēka galva, kas nopurināja no ūsām ūdens lāses. Atkailinādams divas rindas ļoti asu zobu, ronis nožāvājās un paskatījās Torakā ar mīlīgām, ziņkārīgām acīm.

Toraks gari un saraustīti nopūtās.

Izpletis nāsis, nopūtās arī ronis. Tā gludais, pelēkais apspalvojums bija izraibināts ar tumšiem riņķiem: lūk, izskaidrojums, kāpēc dzīvnieks bija tik draudzīgi noskaņots, tas zināja, ka netiks medīts.

Roni pamanīja arī Beils. Plati smaidīdams, viņš pagrieza laivu.

-   Aizbildnis! Tagad es zinu, ka mums paveiksies!

Ronis slinki apgriezās uz muguras un, kustinādams uz vēdera pakaļējās pleznas, noraudzījās, kā Beils aiziras garām. Tad tas klusi nošņācās, aizvēra nāsis un pazuda zem viļņiem.

Varbūt aizbildņa dēļ no zobenvaļa ar roboto spuru nebija ne vēsts, un puiši spēja doties uz priekšu tik žigli, ka pirms pusdienlaika varēja izkāpt mazā līcītī atpūsties.

Bija iestājies bēgums, un krastmalas smiltis pietīkloja ūdenszāles un jūrasžagatu trīspirkstaino kāju nospiedumi. Beils ar Asrifu iekurināja ugunskuru un aizgāja piepildīt dzeramtraukus ar ūdeni, bet Detlans parādīja Torakam, kā atrast gliemenes. Drīz vien viņu rīcībā bija kaudzīte mīkstmiešu, kurus viņi izcepa uz oglēm. Torakam šķita, ka gliemenes garšo mazliet labāk nekā pirmajā reizē. Droši vien viņš sāka pie tām pierast.

Gliemjiem viņi klāt piekoda kaut kādus kraukšķīgus jūraszāļu stublājus, kurus bija salasījis Asrifs. Tie garšoja pēc sāļa, zaļa ledus, un Toraks tos ēda vienīgi kompānijas pēc; viņam labāk garšoja ceptas alteju saknes, kas bija stīgras un salkanas. Viņi ieturējās klusēdami, un Torakam šķita jocīgi, ka kopā ar tiem pašiem puišiem, kuri tikai pirms četrām dienām viņu bija nolaupījuši, viņš tagad jutās gandrīz vai omulīgi.

Pagāja pusdienlaiks, viņi turpināja ceļu uz rietumiem, un Torakam sāka smelgt rokas un ciskas. Palaikam viņš sāka klanīties un iztrūkās no snaudiena tikai tad, kad no rokām draudēja izkrist airis. Taču Roņi, gaišajiem matiem plīvojot aiz muguras, bez apstājas devās uz priekšu.

Toraks bija atmetis cerību jelkad nokļūt pie mērķa, kad izdzirdēja tālīnu ūdensputnu trokšņošanu. Samiedzis saulē acis, viņš ieraudzīja, ka priekšā no ūdens stateniski paceļas klints siluets, kas izskatās pēc mednieka spuras.

Virs pašas klints smailes viņš varēja saskatīt riņķojam tumšus apveidus.

"Ērgļi," Toraks nodomāja.

-    Vai tiešām tu rāpsies tur augšā? Toraks jautāja, atgāzis galvu pret Ērgļa augstieni.

-    Esmu to darījis jau agrāk, Asrifs atbildēja un paraustīja plecus. Taču viņa seja bija kļuvusi mitru smilšu krāsā.

-   Vienreiz, Beils noburkšķēja. Tu to esi darījis tikai vienu reizi. Un arī tad netiki līdz ligzdām.

Viņi stāvēja tieši blakus Augstienei uz šaura akmeņu krāvuma, ar kuru beidzās klinšu virkne, kas ietiecās Jūrā kā līks putna nags. Uz šiem akmeņiem viņi bija atstājuši savas smailītes, praktiski domādami, Beila vārdiem runājot, "ja viņš krīt, lai nesadauza laivas".

Ērgļa augstiene bija augstākā klints, kādu Toraks jebkad bija redzējis. Neskaitāmu ziemu sala deldētas, tās drūmās sienas bija tumši sarkanas kā jēla vaļu gaļa un no vienas vietas notašķītas ar putnu mēsliem. Smaka ķērās Torakam kaklā, un putnu ķērkšana atbalsojās galvā.

Un, ja kāds uzskata, ka klintis pie Roņu līča ir putnu pārapdzīvotas, tad šeit bija vēl daudzkārt sliktāk. Starp jūras kraukļiem, kas pulcējās uz zemākajiem akmeņiem, kairu ordām, kuras cīnījās par dzīves telpu virs tiem, un trīspirkstu kaijām un sudrabkaijām, kas plūcās augstāk, nevarēja nokrist pat ābols. Uz visaugstākajām klintsradzēm balstījās milzīgas, bezveidīgas ērgļu ligzdas.

-   Vairākas no šīm ligzdām ir simtiem gadu vecas, Beils stāstīja, un dažiem ērgļiem ir pāri par piecdesmit.

Par spīti troksnim, viņš runāja klusi, un Toraks saprata, kāpēc. Tas nebija tikai ērgļu dēļ, no kuriem viņiem vajadzēja uzmanīties. Nomodā bija pati Augstiene, kura varēja nopurināt no saviem pleciem nelūgtu viesi. Pie puišu kājām gulēja sašķīdušu akmeņu atlūzas, un tas nozīmēja tikai vienu. Nogruvumi.

Par spīti tam, Beils bija stāstījis, ka Roņi patiešām šad tad ir rāpušies Augstienē, ja citu medījumu nav varējuši iegūt un tuvāk pie nometnes nav varējuši salasīt olas. Ar to varēja izskaidrot, kāpēc līdz zemākajai ligzdai, kas tomēr atradās reibinoši augstu, ik pa gabalam klintī bija iedzītas īsas akmens tapas.

Klints virsotne bija viņu galamērķis, taču Toraks tur nevarēja saskatīt nevienu augu, nemaz nerunājot par Tenrisa aprakstīto seliku. "Ne visai liels, apmēram pleca augstumā, ar purpurpelēkām lapām un dzelkšņainām saknēm kā ērgļa nagiem," tā burvis bija sacījis par augu.

Torakam sāka sāpēt sprands, un viņš to paberzēja.

-    Kurš iedzinis klintī tapas? viņš jautāja.

-    Mana vectēva vecaistēvs, Beils atbildēja. Taču mums tās visu laiku jāatjauno, jo klintis kustas.

-    Un parasti mēs nerāpjamies līdz ligzdām, Asrifs piebilda.

-   Un patlaban arī nav labākais laiks mēģināt to darīt, sacīja Detlans. Viņiem ir mazuļi. Ērgļi nospriedīs, ka Asrifs rāpjas pēc tiem.

-    Cerēsim, ka viņiem pietiks prāta, lai saprastu, ka tas tā nav, Beils teica.

No dozes, kas karājās pie viņa jostas, vecākais puisis sadabūja kaltētu, pelēkzaļu lakstu, kuru salauza četrās daļās.

-    Lūk, viņš izdalīja gabalus.

Detlans un Beils savējos gremoja, bet Toraks augu aizdomīgi aplūkoja.

-    Kas tas tāds ir?

-    Klinšaugs, Beils atbildēja ar pilnu muti. Tas novērš reiboni.

-    Es biju domājis, ka augšā rāpsies tikai Asrifs.

-   Kā tad, Beils apstiprināja. Taču, skatoties augšup, galva var sareibt tikpat ātri, kā skatoties lejup.

Augs bija rūgts, taču Toraka prāts tūlīt pat kļuva skaidrāks.

Vērodams, kā Detlans palīdz Asrifam uzvilkt smagu brūnaļģu pinuma krūšu apsēju un pārbauda tā aizmugurē piestiprināto lielo koka kāsi, Toraks jutās lieks un nevienam nevajadzīgs. Beils pārmeta pār plecu virves rituli un apskatīja āķi tā galā.

-    Kas jādara man? Toraks vaicāja.

Asrifs veltīja viņam platu smaidu, kas vairāk līdzinājās grimasei.

-    Noķer mani, ja es kritīšu.

-    Labāk nemaisies pa kājām, Beils noburkšķēja.

Toraks sakoda zobus. Tie viņam neļāva pat palīdzēt.

Apslāpējis nepatiku, viņš skatījās, kā Beils atvēzējas

un met virvi. Tā uzlidoja augstu un glīti pārkrita pār tapu, kura rēgojās kādu desmit soļu augstumā. Asrifs satvēra virves galā esošo āķi un aizkabināja to aiz kāša, kas bija piestiprināts viņa krūšu apsējam, bet Detlans satvēra virves otru galu un cieši pavilka. Ar rokām un kājām meklēdams klintī izciļņus un tapas, Asrifs sāka rāpties, bet Detlans vilka virvi, lai noturētu viņa svaru, ja biedrs paslīdētu.

Kad Asrifs tuvojās tapai, pār kuru bija pārmesta virve, viņš blakus tai atrada radzi un, turēdams līdzsvaru uz kāju pirkstgaliem, ar vienu roku pieplaka klintij, bet ar otru atkabināja āķi sev no muguras un nosvieda to zemē. Tas atsitās pret zemi ar dobju būkšķi Torakam veicīgi vajadzēja palēkt sāņus -, un Beils, pacēlis āķi un uzmanīdamies, lai netrāpītu klinšu kāpējam, pārmeta to pāri kādai tapai, kas atradās vēl augstāk. Asrifam nenācās viegli saglabāt līdzsvaru, lai noķertu āķi, kas šūpojās, un piestiprināt to savam krūšu apsējam.

Viņš rāpās augstāk, un no klints pacēlās ūdensputni, kuri sašutuši sāka lidināties Asrifam virs galvas. Pāris reižu viņš paslīdēja un atdalījās no klints sienas. Vienīgi krūšu apsējs un Detlana muskuļu spēks ļāva viņam izvairīties no nāves.

Kamēr Detlans un Beils svīda pie virves, Toraks stāvēja blakus un ienīda savu bezspēcību. Asrifs nedroši virzījās augšup. Augstāk, kur Beils vairs virvi nevarēja uzmest, klinšu kāpējs darīja to pats, izvēlēdamies tapas, kas bija pietiekami tuvu, lai varētu tām apmest virvi, nezaudējot līdzsvaru. Patlaban viņš tuvojās ligzdai.

Kamēr Toraks, ar plaukstu piesedzis acis, skatījās, no klints virsotnes pacēlās tumšs, uzkumpis siluets. Tam bija milzīgi, izliekti spārni, un tas lēnām riņķoja lejup uz Asrifa pusi.

Vientuļš ērglis meta lokus virs Augstienes smailes. Rena domāja par to, kā klājas Torakam klints viņā pusē, un pielika soli.

Kaut gan saule jau laidās uz rietu, uz takas joprojām bija karsti, un vieglais vējiņš, kas pūta no ezera, daudz nespēja līdzēt. Viņa bija devusies ceļā krietni pirms rītausmas. Meitenei par atvieglojumu, drīz atgriezās Vilks; tas nadzīgi lēkšoja uz rietumiem, un turēties viņam līdzi nenācās viegli. Arī tagad Vilks rikšoja pa priekšu, taču vienmēr atgriezās pie Rēnas.

Viņa nevarēja saprast, vai Vilks zina, kur meklējams Toraks, vai arī viņš uzņēmis pie ezera redzētā smaiļotāja pēdas. Viņa pati tās uziet nespēja, taču ezera krastā atrada zem krūma noslēptu vēl vienu smailīti. Laiva bija tukša. Varbūt atstāta rezervē. Tomēr tā neatklāja, ko šajā salas apgabalā darījis nepazīstamais.

-    Mūsdienās Roņi vairs neiet uz salas vidieni, bija teicis Tiu. Kādreiz viņi to darīja, taču beidzamā laikā tie stingrāk sākuši raudzīties, lai Mežs tiktu turēts atsevišķi no Jūras.

»

-   Vai rietumu piekrastē neviens nedzīvo? Rena jautāja.

Tiu bija papurinājis galvu.

-    Tā pieder ērgļiem. Viņu mitekli var redzēt pa lielu gabalu: tā ir augsta, sarkana smaile, kas izskatās pēc mednieka spuras.

Pirmoreiz Rena smaili pamanīja ap pusdienlaiku. Patlaban, atstājusi aiz muguras ezeru, viņa stāvēja tieši tās priekšā.

No šīs puses tā izskatījās nepieejama: bīstama krauja ar birstošiem akmeņiem, uz kuras pat ne viena vienīga vistene nespētu iesakņoties. Taču pa kreisi starp dažiem skrajiem pīlādžkokiem gar klints dienvidu pakāji uz Jūru vajadzētu būt ceļam. Ja viņa grib atrast Toraku, jāmēģina doties turp.

Taču, Rēnai par pārsteigumu, Vilks par šo ceļu nemaz nelikās zinis. Tā vietā viņš pagriezās uz ziemeļiem un pazuda jaunu bērziņu biežņā; no jauna izniris no tās, viņš aicināja Renu sekot. Vilks neizskatījās uztraucies, bet gan vienkārši aizrāvies. Meitene nolēma doties viņam pa pēdām.

Lauzdamās caur biežņu un drīz vien palikusi bez elpas un noskrāpējusies, viņa saprata, ka rāpjas klinšainā nogāzē. Pēc brīža Rena atvieglota nonāca uz vējainas kores, kas slējās augstu virs pludmales, kura bija klāta ar mirdzošām, melnām smiltīm. Ziemeļu pusē pludmale spēji beidzās ar klinti, kas ietiecās Jūrā un kuras pakājē gulēja izmētāti akmens bluķi. Starp tiem, par kaut ko lielu un beigtu ķērkdami, plēsās putnu bari.

"Maita," nosprieda Rena, noraudzīdamās, kā lejup pa nogāzi uz pludmali traucas Vilks. "Nav brīnums, ka viņš ir tik aizrautīgs. Tagad viņam būs diezgan, ko ēst."

Tik tālu tikusi, viņa nolēma paskatīties, kas tas par radījumu.

Vējš mainīja virzienu, un viņai degunā iesitās puvuma smaka. Kad Rena bija sasniegusi krastmalu un soļoja pa gurkstošajām ogļu melnajām smiltīm, viņa pamanīja, ka pludmales otrā galā Vilks izklīdina putnus. Vārnas un kaijas metās viņam virsū, taču Vilks tās atvairīja ar dažiem labi mērķētiem kampieniem. Kraukļi, kuri bija gudrāki, sēdēja uz klintīm un gaidīja savu kārtu.

Rena pamanīja, ka pirms viņas šeit bijis arī kāds cits. Blakus Vilka pēdām bija cilvēka pēdas. Tas bija gājis, nevis skrējis. Lai ko arī smaiļotājs šeit darījis, laika viņam bijis pietiekami.

Kad viņa piegāja tuvāk, maitas smaka kļuva tik neciešama, ka meitenei vajadzēja elpot caur muti. Spožajā saulē viņa nevarēja izšķirt, kas tas tāds ir, kas tur guļ nobeidzies starp klintsbluķiem. Bija redzams vienīgi liels, kuprains, ar putnu mēsliem nošķiests apveids un Vilks, kas badīgi plosīja tumši sarkano gaļu.

Kad tuvojās Rena, Vilks aiztecēja uz otru pusi, lai starp abiem būtu lielāks attālums. Tam vajadzēja nozīmēt, ka viņai jādod dzīvniekam pietiekami daudz plašuma maltītei, taču tas, ko Rena ieraudzīja, lika viņai šo prasību aizmirst. "Ak nē!" viņa nodomāja. "Tas nevar būt!"

Vilks pacēla galvu un uzrūca Rēnai, tad paklusi iesmilkstējās un paluncināja asti. Tas nozīmēja, ka Rena viņam patīk, bet ir pienākusi par tuvu viņa gaļai.

Meitene kāpās atpakaļ. Viņa bija redzējusi pietiekami daudz.

Jauns mednieks ticis noķerts brūnaļģu tīklā un pēc tam nosists ar cirvi. Pēc tam tā līķis atstāts par barību putniem. Tikai zobi tam bija izdauzīti.

Juzdamās nelabi, Rena noslīga ceļos smiltīs un raudzījās uz palielo, melno spuru, kas bija nosēta ar putnu knābienu pēdām. Kā iespējams pastrādāt kaut ko tādu?

Tad viņa atcerējās Brūnaļģu ģints vīru brīdinājumu par vientuļo zobenvali.

"Nav brīnums, ka tas ir pārskaities," viņa nodomāja.

DIVDESMIT SESTĀ NODALA

A srifs uz klints bija ķezā.

Viņš bija sasniedzis dzegu tieši zem ligzdas, taču krūšu apsējs aizmugurē bija iestrēdzis starp klintīm, un viņš nespēja to atsvabināt.

-  Viņš varētu atbrīvoties, Detlans prātoja, staipīdams kaklu.

-   Kā tad lai tiek vaļā no krūšu apsēja? Beils gribēja zināt.

-    Ja viņš patiešām ir iesprūdis, tad… sacīja Toraks.

-    …tad viņš netiks lejā, Beils atcirta. Mēs par to jau bijām domājuši.

-   Man šķiet, Toraks teica, es rāpšos augšā un viņam palīdzēšu.

-   Ko!? reizē iesaucās Detlans un Beils.

-    Tās pārējās tapas, kuras ir drusku iesānis. Ja vien es tās spētu aizsniegt…

-   Ja vien, Beils norūca.

Toraks uz viņu paskatījās.

-   Jums ir lieks krūšu apsējs un vēl viens virves ritulis, turklāt es esmu vieglāks par Asrifu. Es redzēju, kā viņš to dara.

Beils vēroja Toraku, it kā nekad agrāk viņu nebūtu redzējis.

-   Vai tiešām tu to darīsi?

-    Mums vajadzīga sakne, zēns vienkārši atbildēja. Turklāt mums nav citas izejas.

Pirmie desmit soļi augšup nesagādāja grūtības. Apsējs vaļīgi apņēma Toraka plecus un vidukli; lielais koka kāsis tā aizmugurē bija sakabināts ar āķi virves galā. Pirms rāpšanās viņš bija žigli pārliecinājies, ka abi āķi ir pagatavoti no laba, cieta egles koka.

Detlans turēja Asrifa virvi, bet Beils vilka Toraku, līdz tas sasniedza pirmo dzegu.

Nelūkojies lejā! Beils viņu brīdināja. Un pārāk daudz neskaties arī uz augšu.

Vienreiz Toraks par to aizmirsa. Gaidīdams, kad Beils pārmetīs virvi nākamajai tapai un viņš to varēs satvert, zēns neiedomājami augstu ieraudzīja kūņojamies Asrifu un vēl augstāk zaru kaudzi, kas rēgojās no plaisas klintī. Ligzda. Bet kur palikuši ērgļi?

Ar otro mēģinājumu viņš noķēra āķi un, neveikli ķepurodamies, piekabināja to kāsim, kas karājās starp viņa lāpstiņām. Sajutis, ka nospriegojas virve un Beils ir gatavs vilkt, viņš turpināja rāpties.

Tapas turējās stingri, taču bija iedzītas pārāk tālu cita no citas, tāpēc Toraks divreiz paslīdēja, bet krūšu apsējs turējās stingri un neļāva viņam nokrist.

Klints siena bija pamatīgi sakarsusi saulē. Augstienes pakājē Toraks bija novilcis caurspīdīgo virsjaku, bet tik un tā drīz vien viņš bija vienos sviedros. Ikviena dzega vai plaisa bija notraipīta ar putnu mēsliem. Smaka koda Torakam acīs, un viņa rokas un kājas drīz vien bija kļuvušas netīras un glumas.

Sviest virvi izrādījās grūtāk, nekā izskatījās, kad to darīja Asrifs, taču pēc dažiem mēģinājumiem tas izdevās arī Torakam. Viņu iedrošināja arī tēva nazis, kas sitās pret gurnu, un ārstniecības augu maciņš ar mātes zāļu ragu, kurš vilka uz leju jostu.

Palaikam Toraks aizlīda garām šajā vietā neiederīgiem sārtiem āboliņa kumšķiem, kas trīsēja vējā. Lai viņu labāk aplūkotu, kaklu staipīja kairas cālis. Kad Toraks tuvojās, vairākums putnu aizlidoja, bet daži centās viņu padzīt. Ap viņu ķērkdamas laidelējās trīspirkstu kaijas. Rāpdamies garām dzegai, kur mita ķilžu mazuļi, puisis par mata tiesu izvairījās no smirdīga spļāviena sejā.

Kolīdz Toraks sāka šaubīties, vai kādreiz vispār būs lemts nokļūt pie mērķa, atklājās, ka viņš nonācis uz dzegas vienā līmenī ar Asrifu.

Roņu zēns atradās nedaudz tālāk par rokas stiepiena attālumu; viņš stāvēja uz visām četrām ar muguru pret Toraku, un viņa plecu siksna bija neveiksmīgi aizķērusies aiz robainas klintsradzes. Nav brīnums, ka viņš nespēja atsvabināties.

Asrifs neveikli paskatījās pār plecu.

-   Jauki tevi satikt, mežiniek, viņš teica, neveiksmīgi cenzdamies plati uzsmaidīt.

Viņa seja bija piesarkusi, un Toraks nevarēja saprast, vai tas ir no izmisuma vai pazemojuma.

-    Domāju, ka spēšu tevi noāķēt, Toraks teica.

Viņš sāka iesānis virzīties pa šauro plaisu, kas savienoja abas dzegas.

-    Uzmanies no ērgļiem! Asrifs brīdināja.

Toraks uzdrošinājās paskatīties augšup un pārsteigumā gandrīz nogāzās no klints. Tieši virs viņa debesis aizsedza ligzda. Milzīgs ķērpjainu zaru vijums tik liels kā Kraukļu būda. No tā skanēja neskaidra ērgļu mazuļu čiepstēšana. Taču no vecākiem nebija ne miņas.

-    Kur gan viņi palikuši? Toraks murmināja.

-    Riņķo tur augstāk, sacīja Asrifs. Man šķiet, ka tie zina, ka esmu iesprūdis, un no manis nebaidās. Taču tas neattiecas uz tevi.

Toraks norija siekalas un atskatījās uz dzegu, kuru nule bija pametis. Viņa virve droši apņēma beidzamo tapu, kas bija iedzīta mazliet augstāk. Ja zaudētu pamatu zem kājām, pārāk zemu viņš nenokristu. Protams, ja vien nepārtrūktu aukla, nesaplīstu krūšu apsējs, nenolūztu tapa… "Ja vien, ja vien," viņš pie sevis nepacietīgi pukojās. "Tā tikai sāc domāt!"

Zēns turpināja virzīties pa plaisu. Bet, pat izstiepies, cik tālu vien iespējams, viņš nespēja aizsniegt Asrifa siksnas.

Toraks mēģināja nokļūt neveiksminiekam tuvāk, taču virve to neļāva. Viņš to paraustīja ziņa Beilam palaist viņu vaļīgāk -, taču nekas nemainījās.

-    Nekas nesanāks, Asrifs teica. Striķis par īsu.

Toraks paskatījās lejup, kur neiedomājami tālu lejā

pret viņu bija pavērsušās divas sejas, un ieraudzīja, ka Beils purina galvu.

Viņš mirkli domāja. Pēc tam zēns izlocījās no sava krūšu apsēja un atstāja to savā vaļā šūpojamies uz pēdējās tapas. Tagad nekas vairs nespētu aizkavēt viņa kritienu.

-    Ko tu dari?\ Asrifs šausmās nočukstēja.

-   Mēģini atvairīt no manis putnus, Toraks norīkoja un līda biedram tuvāk.

Viņš vēlreiz pasniedzās pēc Asrifa krūšu apsēja un šoreiz viņa pirksti to aizskāra.

Pāri klintij aizslīdēja ēna, un sudrabkaija, asi ieķērkdamās, lika Torakam sarauties. Asrifs iekliedzās un meta akmeni. Viņš netrāpīja, un kaija, abus nošķiedusi, aizlidoja. Baltas, smakojošas gļotas saķepēja Toraka matus un tecēja pa pieri, gandrīz trāpot vienā acī. Viņš nospļāvās un mēģināja vēlreiz.

Šoreiz viņam izdevās satvert Asrifa plecu siksnu. Puiša pirksti bija slideni no putnu mēsliem, un viņš nespēja krūšu apsēju dabūt nost no klintsradzes.

-   Pavirzies drusku atpakaļ, viņš elsa, lai tas kļūst vaļīgāks!

Asrifs pašļūca atpakaļ.

Ar rāvienu, kas viņu gandrīz nogāza no klints, Toraks atsvabināja krūšu apsēju no radzes.

Asrifs joprojām stāvēja četrrāpus ar pārbīlī vaļā pavērtu muti. Viņš pagriezās un sastapās ar Toraka skatienu.

-    Paldiesiņ! puisis nomurmināja.

Toraks atturīgi pamāja ar galvu

-    Sakne. Vai tu sadabūji sakni?

Asrifs papurināja galvu.

-   Ko? Toraks pārsteigts iesaucās.

-   Es nevarēju to aizsniegt. Asrifa seja no kauna saviebās. Es izvēlējos nepareizās tapas un nonācu strupceļā. Man vajadzēja virzīties pa tavu ceļu.

Toraks vēlreiz uzdrošinājās paskatīties augšup un pamanīja, ka nedaudz pa labi uz ērgļa ligzdas pamatni ved dziļa, slīpa līkloču plaisa. Tās galā, tieši ligzdas ēnā bija ērti iekārtojies augs ar spīdīgām, tumšsarkanām lapām. Seliks.

Zēns apsvēra, kā lai tiek atpakaļ uz iedobi, no kuras viņš tikko bija ieradies, un uzvelk krūšu apsēju. Taču virve bija par īsu: tā neļautu viņam sasniegt ligzdu. Nāksies rīkoties bez tās.

Es to spēšu, viņš teica ar lielāku pārliecību balsī nekā sirdī.

Lienot augšup pa plaisu un meklējot atbalstu, viņa kājas un rokas no piepūles trīcēja. Toraks bija pārkarsis un nomocījies, un no putnu mēslu dvakas viņam metās nelaba dūša.

Akmens zem viņa kājām padevās. Tieši laikā viņš paspēja pavirzīties uz augšu un noraudzīties, kā sadalās atbalsts, pret kuru viņš tikko bija atspēries, un atlūzas ripodamas un lēkādamas sašķīst druskās pret klintsbluķiem bīstami tuvu Detlanam un Beilam.

Droši vien vajadzēja abus brīdināt, taču bija jau par vēlu. Turklāt kliegšana varētu satraukt klinti, un izskatījās, ka to sāk apgrūtināt uzmācīgie cilvēki uz tās sāniem.

Viņš rāpās augstāk pa plaisu tuvāk selika saknei.

Uzmanies! kaut kur zemāk izdvesa Asrifs.

No klints atbalsojās draudīgs "klek, klek", pāri Toraka galvai aiztraucās ēna, un pagriezies viņš ieraudzīja ērgli, kas ar niknumā izplestiem nagiem sniedzās pēc viņa sejas. Abas rokas bija vajadzīgas, lai noturētos pie klints; viņš nevarēja pat pasargāt galvu vienīgi pieplakt klints sienai. Toraks paspēja pamanīt, ka tuvojas niknas, zeltainas acis un šaura, melna mēle; viņš dzirdēja, kā šalc spārni platāki par platāko Roņu smailīti…

Ērglim pa krūtīm trāpīja akmens, un tas ar spalgu kliedzienu atkāpās.

Toraks paskatījās lejup uz Asrifu, kas pielāgoja lingai vēl vienu oli.

Toraks neievēroja, kur palika ērglis. Varbūt tas nobijās, taču maz ticams. Visdrīzāk tas gatavojās nākamajam uzbrukumam.

Tālāk sprauga paplašinājās un rāpties kļuva vieglāk. Kad Toraks sasniedza tās galu, viņš, sev par atvieglojumu, saprata, ka plaisa ir pietiekami plata, lai varētu nomesties uz labā ceļa un, piespiežoties saules nokaitētajai klintij, ar kreiso roku izvilkt nazi.

Debesis aizklāja ēna. Spārnu vēdas un klaudzoši brīdinājuma saucieni: šoreiz tie bija divi ērgļi dzīvesbiedri, kuri metās aizstāvēt savu perējumu.

-    Es netaisos aiztikt jūsu mazuļus! Toraks sauca, draudīgi vicinādams nazi un aizmirsis pieklusināt balsi.

Nav brīnums, ka ērgļi viņā neklausījās. Kad Toraks aizkļuva līdz selika pudurim un sāka to ar nazi rakt ārā, viņš gaidīja, ka jebkurā mirklī var tikt nogrūsts lejā.

Daži Asrifa precīzi raidījumi ērgļus uz brīdi padzina nost, taču tie gatavojās lidot atpakaļ. Klintis drebēja no viņu kaujas saucieniem.

-    Pasteidzies! Asrifs sauca.

Atgādinājums bija nevietā, un Toraks uzskatīja, ka uz to nav jāatbild.

Seliks bija iesakņojies saules pārkaitētā augsnē, kas sastāvēja no sapuvušiem prauliem un ērgļu ģimenes atkritumiem, un negribēja padoties. Kamēr Toraks ar tēva dāvināto zilo slāņakmens nazi plēsās pie auga saknēm, pa viņa sāniem aumaļām plūda sviedri. Viņš bija nometies ceļos uz drupanas dzegas malas, un, viņam strādājot, atdalījās vēl dažas atlūzas un aizripoja lejā. Toraks izmisis sagrāba seliku aiz kāta un centās izkustināt to no vietas.

-   Pasteidzies! Asrifs sauca. Man drīz pietrūks akmeņu!

>

Beidzot augs padevās. Saknīte tam bija maziņa: ne lielāka par Toraka rādītājpirkstu bāla ar zaļiem raibumiem. Kādu brīdi zēns to vēroja, jo nespēja aptvert, ka tik nenozīmīgs sīkums spēj pasargāt ģintis no slimības.

-    Es to dabūju! viņš sauca Asrifam.

Aizbāzis sakni aiz kamzoļa un iestūmis nazi atpakaļ makstī, viņš sāka rāpties atpakaļ pa plaisu uz dzegu, kur karājās krūšu apsējs.

Iedobes mala nokrakšķēja un padevās. Toraks parāvās atpakaļ un pieķērās pie radzes.

-    Sargieties! viņš sauca, kad bluķis gandrīz viņa augumā atdalījās no klints un, paņemdams līdzi Toraka krūšu apsēju, lidoja lejā.

Zēns piespiedās pie klints sienas un sērīgi noraudzījās, kā viņa aprīkojums, kuru bija aizķērusi atlūza, gandrīz trāpīdams Asrifam, ripo lejup un kaut kur tālumā nobūkšķ pret akmeņiem dažus soļus no Detlana un Beila.

Ūdensputnu klaigas apklusa. Toraks dzirdēja vienīgi savu elpu un ripojošus oļus atsitamies pret klintīm.

Augstu virs galvas riņķoja ērgļi. Tie bija sapratuši, ka ligzda turpmāk būs drošībā.

Mazliet zemāk galvu pacēla Asrifs, un viņu skatieni sastapās.

Abi saprata, ko tas nozīmē, bet neviens no viņiem negribēja to skaļi paust. Toraks zināja, ka atpakaļceļa vairs nav, mēģinājums tikt lejā no klints bez aprīkojuma gandrīz neizbēgami beigtos ar nāvi.

Asrifs aplaizīja lūpas.

-    Rāpies lejā pie manis, viņš teica.

Toraks apsvēra šo priekšlikumu un papurināja galvu.

-   Par maz vietas, viņš sacīja.

-    Gan jau atradīsies. Izmantosim manu aprīkojumu divatā.

-    Tas mūs neizturēs. Mēs abi nositīsimies.

Asrifs neatbildēja. Viņš zināja, ka Torakam ir taisnība.

-    Paņem sakni! Toraks izrīkoja.

Asrifs atvēra muti, lai iebilstu, taču Toraks viņu pārtrauca.

-   Tam ir jēga, tu taču zini. Tu vari tikt lejā. Tu aizvedīsi to Tenrisam, un viņš pagatavos zāles. Visiem.

Toraks i*unāja ļoti pārliecināti, taču viņa sirds drebēja kā tikko apspalvojies putnēns. Kāda viņa būtības daļa neticēja tam, ko viņš saka.

Cik vien iespējams saliecies uz priekšu, Toraks izstiepa roku un ļāva saknei krist. Asrifs to noķēra un aizbāza aiz kamzoļa.

-    Ko tu darīsi? viņš jautāja.

Savu turpmāko rīcību Toraks apsvēra ar pārsteidzoši skaidru galvu. Varbūt tas bija klinšauga iespaidā, bet varbūt viņš pat nesaprata, kas noticis.

Akmeņu krāvums, uz kura stāvēja Beils ar Detlanu, atradās tieši zem viņa. Tas bija šaurs, un uzreiz aiz tā virmoja Jūra. Ja lēktu, viņš, iespējams, varētu to sasniegt.

-    Tu vari mēģināt rāpties lejā, Asrifs teica ar muļķīgu un izbiedētu sejas izteiksmi.

-    Kad tu būsi zem manis? Toraks jautāja. Un kā ar Detlanu un Beilu? Ja kritīšu, es varu jūs nogalināt.

Asrifs norija siekalas.

-    Bet… ko citu…

-    Piesargi galvu! Toraks iesaucās un metās lejā no klints.

divdesmit septītā nodala

Toraks grima mirdzošajā, zaļajā ūdenī cauri zaigojošai, zaļai gaismai un nenieka nebija nobijies, tikai milzīgi atvieglots par to, ka nenositās uz akmeņiem.

Pēc nokaitētajām klintīm ūdens šķita tik auksts, ka sažņaudza krūtis, taču viņš tam nepievērsa uzmanību, jo tagad grima ūdensaugu mežā.

Zeltainas jūraszāles, pa kurām lēkāja saules zaķīši, zvīļoja un šūpojās līdzi Jūrai. To stumbri ietiecās tumsībā, un starp žuburainajiem zariem kā bezdelīgas šaudījās moivas.

No brūnaļģēm ar vienu pleznas vēzienu Toraka priekšā izpeldēja aizbildnis, apgriezās uz muguras un šādā dīvainā stāvoklī vēroja zēnu. Ar lielajām, apaļajām acīm un ūsām, pie kurām bija pielipuši burbuļi, tas izskatījās tik draudzīgs un ziņkārīgs, ka Torakam gribējās skaļi smieties.

Straume viņu aukstajā ūdenī aiznesa sānis, un pēkšņi viņš vēderā sajuta sāpes. Nav laika prātot, kas noticis;

nav laika baidīties. Un sāpes mazinājās, tās bija gandrīz pārgājušas. Un viņam vairs nesala, zēnu apņēma brīnišķīgs siltums; maigajā, zaļajā ūdenī viņš jutās bez svara un gluži kā mājās tik ļoti, ka negribējās šo vietu vairs pamest.

Tomēr viņam bija vajadzīgs gaiss.

Viņš negribīgi peldēja augšup. Toraka augums vijās cauri sudrabainu burbulīšu straumei. Bet, kad viņš uzpeldēja virspusē, pasaule virs viļņiem šķita tik skarba un robusta, ka viņš cieši aizspieda nāsis un ienira atpakaļ brīnišķīgajā, zaļajā gaismā. Viņš devās lejup uz brūnaļģu biežņu, nemaz nedomādams, kā tik ātri iespējams nirt.

Aļģēs kaut kas kustējās. Dīvaini, bet Toraks izlēma paskatīties, kas tas ir.

Tas bija zēns: straume nēsāja tā ļengano, nejūtīgo ķermeni uz visām pusēm, un ūdenszāles vijās ap viņa locekļiem. Toraks iedomājās, ka ūdenī varbūt iekritis Asrifs vai, iespējams, Detlans vai Beils. Taču garie mati, kas viļņojās straumē, bija tumšāki nekā Roņu puišiem; un, kad tie pašķīrās, viņš ieraudzīja šauru seju ar pelēkām, vērīgām acīm; uz abiem vaigu kauliem bija uztetovētas Vilku ģints piederības zīmes.

Pēkšņās šausmās Toraks saprata, ka viņš skatās uz sevi.

Viņa domas šaudījās kā izbiedētas zivis. "Kas noticis? Vai es esmu miris? Vai aizbildnis bija ieradies, lai pavadītu mani pēdējā gaitā?"

Taču tad viņš atjēdzās. "Neesi muļķis, Torak, tas bija Roņu aizbildnis, bet tu piederi pie Vilku ģints! Tavs aizbildnis ir vilksi"

"Bet, ja es neesmu miris," viņš prātoja, dīvaini savaldzināts un skatīdamies uz peldošo zēnu, "kas gan te notiekV

Toraks piepeldēja sev tuvāk un, izpletis priekšējās pleznas, apstājās.

Pleznas ?

Tās patiešām bija viņa pleznas, par to nebija šaubu. Viņš varēja tās izplest un sakļaut gluži kā pirkstus un, tās kustinādams, Toraks redzēja, ka uz pleznām ir īss, pelēks apmatojums, kas viegli kustas viļņos.

Pagriezies uz muguras, Toraks pārsteigts pamanīja, ka tumšajā ūdenī pie Jūras dibena, kur barojās purpursārtas, adatainas jūraszvaigznes, viņš var labi redzēt. Viņš dzirdēja klusu skrapstoņu, kuru izplatīja zivis, kas skrubināja ūdenszāles, un skaņas, ar kādām krabji taustījās pār akmeņiem.

Bet visvairāk Toraks spēja sajust ar ūsām. Tās bija tik jutīgas, ka viņš varēja uztaustīt ņirbošās plūsmas, kuras aiz sevis, šaudīdamās ūdenī, atstāja vismazākās zivtiņas. Jūru caurauda un pietīkloja tūkstošiem neredzamu zivju ceļu. Viņš juta arī spēcīgās, lēnās vibrācijas, kas nāca no aļģēm, un atbalsi no viļņiem, kuri sitās pret krastu. Toraks gulēja ar pakausi pret Jūras dibenu un centās izprast šo skaņu un zivju ceļu samezglojumu.

Tad kaut kur tālumā atskanēja klusināta dziesma.

Gari, pārdabiski spiedzieni, neganti, vētraini klakšķi. Niknuma un zaudējuma dziesma, kas nāca no atklātās Jūras. Sermuļi pārskrēja no Toraka ūsu galiem līdz pat druknās astes galam. Un tad viņš ūdenī sajuta milzīgu uzbudinājumu, jo kaut kas tuvojās neticamā ātrumā…

Viņa prātu pārņēma briesmīga sapratne.

Tuvojas mednieks.

Vēl viena nelaba lēkme, asas sāpes vēderā un pēkšņi viņš atkal bija Toraks. Viņš bija pārsalis, viņam vajadzēja gaisu, nekas lāgā nebija redzams, jo viņš bija pārāk dziļi, taču ar acs kaktiņu zēns pamanīja noplaiksnām sudrabainas pleznas: aizbildnis meklēja patvērumu dziļumā.

Tuvojas mednieks.

Toraks no visa spēka centās tikt virspusē. Viņa locekļi bija kā ar svinu pielieti, viņš kustējās kaitinoši lēni, taču visbeidzot iznira virs viļņiem.

Sprauslādams un klepodams viņš raudzījās uz klintsbluķiem, kurus klāja gliemenes, un ar lielu atvieglojumu pamanīja, ka straume viņu ir pieskalojusi tuvāk akmeņainajam izvirzījumam, kas bija pie klintīm. Saņēmis spēkus, viņš ķepurojās laukā no ūdens. Varbūt no mednieka varētu izsprukt…

Pametis skatienu pār plecu, viņš pamanīja, ka Asrifs ir paspējis tikt lejā no klints un kliegdams neprātīgi lēkā. Tad, Torakam par šausmām, viņš ieraudzīja, ka Beils ar

Detlanu iesēžas laivās, lai dotos viņam talkā. Vai vini nesaprata, ka ir lielākās briesmās nekā Toraks? Viņam vismaz bija cerība sasniegt akmeņus, taču biedru smailītes atradās tieši mednieka ceļā.

-   Nē! Toraks kliedza. Kāpiet krastā! Tieciet laukā no ūdens!

Viņi nedzirdēja. Vai arī domāja, ka Toraks sauc pēc palīdzības.

Peldēdams, cik ātri vien spēdams, viņš uzsauca vēlreiz:

-    Pazūdiet no ūdens! Nāk mednieksl Tuvojas mednieks!

Šoreiz Beils Toraku sadzirdēja, taču nevis grieza apkārt laivu, bet gan, apmulsumā kratīdams galvu, sāka vēl ātrāk irties uz Toraka pusi. Un Toraks ar bailēm novēroja, ka Jūra viņam apkārt ir nodevīgi mierīga un tajā nav ne miņas no melnās spuras. Beils brīdinājumu nesaprata jo nebija redzējis mednieku. Viņš nezināja, ka tas ir turpat līdzās.

Pazūdiet! Toraks iesaucās no jauna. Tuvojas mednieks!

Šoreiz Beils viņu saprata; viņš iegremdēja airi ūdenī un, uzsaucis Detlanam "atpakaļ, atpakaļ", apgrieza laivu.

Viļņi sita Toraku pret akmeņiem, un viņš sakampa jūraszāles, lai tiktu laukā no ūdens, tieši tajā mirklī, kad aiz viņa atskanēja skaļš, nikns rūciens un gaisā uzšāvās strūkla.

Novēlies uz klintīm, Toraks ar acs kaktiņu pamanīja lielu, melnu muguru, kas traucās pa viļņiem, bet pēc tam arī robotu spuru, kas slējās virs ūdens; kad garām slīdēja milzīgā, strupā galva, Toraks skatiens sastapās ar mednieka tumšajām, svešādajām acīm. Pēc mirkļa milzīgais radījums, asti kuldams, bija projām un devās tieši virsū smailītēm.

Biedri Toraka brīdinājumu bija saklausījuši par vēlu. Beils atradās tieši pie klintīm, Asrifs ar uzmundrinājuma saucieniem uz lūpām steidzās pie viņa, bet Detlans bija atpalicis visvairāk, un mednieks ar robaino spuru metās virsū viņam.

Toraks piesvempās kājās un, lēkdams pār smailītēm un klupdams pār jūraszālēm, skrēja pie pārējiem. Taču zobenvalis bija daudzkārt ātrāks, un Toraks ar šausmām nolūkojās, kā tas piepeld pie Detlana un, kulstīdams un mētādams milzīgo asti, aizķer laivas pakaļgalu un aizmet to pa gaisu.

Detlans iekliegdamies piezemējās uz akmeņiem un ieslīdēja atpakaļ ūdenī. Asrifs un Beils skrēja palīgā draugam, kuram tuvojās melnā spura, kas pēdējā mirklī tomēr pagriezās un pazuda zem viļņiem.

Asrifs ar Beilu izvilka biedra ļengano augumu no Jūras un noguldīja to uz klintīm.

Satriekts un bez elpas, Toraks pētīja ūdeni, taču neko tajā neredzēja. Tikai baltas putas, kas šūpojās viļņos, kur pirms mirkļa bija plosījies mednieks.

Pēc brīža viņš tālumā pamanīja melno spuru, kas devās projām Jūrā. Lai ko arī mednieks meklēja, šeit tas to nebija atradis. Toraks pagriezās un skrēja pie pārējiem jaunekļiem.

Asrifs bija nometies uz ceļiem un ar zobiem centās dabūt vaļā dzeramtrauka aizbāzni. Beils uz akmens kratīja laukā no ārstniecības augu maciņa tā saturu. Detlans gulēja ar aizvērtām acīm. Viņa seja bija biedējoši bāla un lūpas no satricinājuma zilas, bet, kad Toraks piegāja tuvāk, viņš atvieglots ieraudzīja, ka Roņu puisis elpo.

Beils uzmeta skatienu Torakam.

-   Vai tev nekas nekait?

Zēns papurināja galvu un vērsās pie Asrifa:

-   Vai sakne aizvien vēl pie tevis?

Asrifs aizskāra savu kamzoli, taču neatbildēja.

Detlana smailīte bija salauzta, tāpat kā viņa kāja. Toraks redzēja no biedra asiņainās ciskas rēgojamies baltu kaulu.

-    Kāpēc tam bija jānotiek ar mani? Detlans elsoja. Kāpēc tas uzbruka man?

Beils uzlika roku uz drauga pleca.

-   Nedomāju, ka tam bija nopietni nolūki, viņš teica. Ja būtu, tu tagad nebūtu starp dzīvajiem.

-    Taču vienā ziņā Jūras kraukļiem bija taisnība, Asrifs murmināja, likdams dzeramtrauku pie Detlana lūpām. Kādu tas medī.

-    Bet ko? Beils bija nesaprašanā.

Tad viņš pagriezās pret Toraku un uzdeva puisim jautājumu, kuru tas jau bija gaidījis:

-   Bet kā, Jūrasmātes vārdā, tu zināji, ka tuvojas mednieks?

DIVDESMIT ASTOTĀ NODALA

R ena redzēja, ka Toraks, notupies blakus ievainotajam, ir kļuvis bāls.

Paslēpusies starp akmens bluķiem trīsdesmit soļus atstatus, viņa trallināja signālu erickiņa dziesmu. Viņa bija izvēlējusies erickiņu, jo tas ir Meža putns, tāpēc bija pamats cerēt, ka Toraks to sadzirdēs.

Taču nesadzirdēja. Par pārsteigumu viņai. Lai Toraks nepamanītu kaut ko tādu! Tad jau viņš tiešām ir pamatīgi satriekts…

Vakars bija karsts, un gaiss tik spiedīgs, ka bija grūti elpot, kā jau mēdz būt pirms vētras, un, kamēr Rena atrada ceļu cauri pīlādžu biežņai un akmeņu krāvumiem līdz klints pakājei, viņa bija vienos sviedros. Viņa bija ieradusies tieši pēc mednieka uzbrukuma.

Izskatījās, ka ne Toraks, ne Roņu zēni nezina, kāpēc tas uzbrucis, taču Rena to zināja. Viņai degunā joprojām bija maitas smaka un ausīs Vilka badīgā čāpstināšana.

Tas tik ļoti bija aizrāvies ar beigto zobenvaļa mazuli, ka, meitenei aizejot no pludmales, tikai pacēla galvu.

Kamēr saule laidās zemāk un vasaras vidus dūmaka kļuva tīkamāka, viņa gaidīja starp klintsbluķiem, degdama nepacietībā pastāstīt Torakam par noslaktēto mednieku, taču daudz mazāk Rēnai gribējās, ka viņu pamana Roņi.

Pēc brīža smailītē ieradās vēl viens Ronis vīrs caurspīdīgā virsjakā ar briesmīgi apdedzinātu seju. Tas parūpējās par visu. Mazākais, neievērojamākais no zēniem, kaut ko izvilka no kamzoļa, un vīrietis to uzmanīgi ielika mazā maciņā, kas karājās tam ap kaklu, Rēnai šķita, ka tā varētu būt selika sakne. Tad, izmantodams sašķīdušās laivas atlūzas, viņš uzlika šinu ievainotā puiša kājai un darbodamies izrīkoja pārējos.

Rena bija pārsteigta par to, kā atdzīvojās Toraka seja, kad ieradās apdegušais cilvēks; kad vīrs Torakam lika sadabūt malku ugunskuram un puisis bez ierunām paklausīja, viņa juta ieduramies sirdī sīku greizsirdības adatiņu.

-   Vai derēs parasti koki vai arī vajadzīgi Jūras izskalotie? Toraks jautāja skaņā balsī, kas pāri akmeņiem atplūda līdz Rēnai.

Apdegušais pamāja ar galvu, un puisis sāka rāpties pār bluķiem.

Rena aizmirsa par savu greizsirdību. Varbūt draugs beidzot saklausījis viņas signālu?

Viņa noraudzījās, kā Toraks apstājas pie izskalota mieta, aiziet līdz Jūrai, bet tad pagriežas un dodas uz klintīm.

-    Kur tu esi? viņš klusi jautāja.

-   Pīlādžos, Rena čukstēja. Šeit augstāk, nē, vairāk uz priekšu.

Kad Toraks bija pienācis pa tvērienam, viņa sagrāba to aiz kamzoļa un pavilka aiz klints atradzes, kas abus noslēpa pārējo skatienam.

-    Tad beidzot, Rena dvašoja. Es tikai gaidu un gaidu…

-    Kur ir Vilks? Toraks strupi noprasīja.

-    Ieturas nākamajā pludmalē. Tāpēc jau arī…

t Labāk būtu savākusi kādus zarus, viņš murmināja,

-    es nevaru atgriezties ar tukšām rokām.

-    Ko? Ak jā. Protams.

Rena sabozusies ievēroja, ka viņš vēl aizvien ir bāls un izvairās no viņas skatiena.

-    Torak, vai ar tevi viss kārtībā? Puisis palocīja galvu.

-    Un kā ar tevi?

Rena izlikās to nedzirdam.

-    Klausies. Es zinu, kāpēc mednieks uzbruka.

Viņa pastāstīja par nogalināto pusaugu zobenvali un gaišmatainā smaiļotāja pēdām pludmalē.

-    Nav brīnums, ka tas ir pārskaities, viņa sacīja.

-    Jaunulis, visdrīzāk, ir tā mazulis, kuru smaiļotājs noķēris tīklā, izdauzījis tam zobus un atstājis pūstam.

-    Bet kāpēc kādam tā būtu jārīkojas? Toraks brīnījās.

-    Es nezinu, taču šķiet, ka tas saistīts ar burvestībām. Kurš gan citādi uzdrošinātos nodarīt tādu ļaunumu? Pārkāpt ģints likumu un nogalināt mednieku…

-   Atriebība, Toraks pie sevis murmināja. Jā, droši vien, ka tā.

Viņa balss bija bēdīga un vienlaikus nikna. Rena bija neziņā.

-    Kurš gan?

Toraka seja raustījās kā sāpēs.

-    Kad es biju ūdenī… Tas bija tik… Es nezinu… Es nevaru…

-   Torak, vai tad tu nesaproti? Rena viņu pārtrauca. Smaiļotājs, kas to pastrādāja, bija Ronisl

-    Ko? Ko tu teici?

-    Notiek kaut kas ļoti, ļoti slikts, un tajā ir iesaistīti Roņi. Kas zina, varbūt tie ir viņi, kuri izraisa sērgu! Iespējams, tāpēc viņam bija vajadzīgi vaļa zobi.

Toraks atkāpās soli no Rēnas. Viņš neticīgi purināja galvu.

-   Vai tu nekad neesi padomājis par to, meitene turpināja, kāpēc neviens no viņiem vēl nav saslimis, kaut gan uz salas jau vairākas dienas esi tu un tāpat arī tokorots?

-    Tas neko nenozīmē, zēns nočukstēja.

-   Tad kāpēc viņi pēc saknes sūta tikai zēnus? Ja Roņi patiešām baidītos no briesmām, viņi sūtītu vīrus.

-    Tāpēc, ka Asrifs ir vislabākais klinšu kāpējs un…

-    Un tu tam tici?

Toraks svārstījās, taču tad saņēmās.

-   Kopš Roņi ir uzzinājuši par slimību, viņi man cenšas palīdzēt.

-    Torak…

Viņš pagriezās pret meiteni.

-    Tenriss mani paglāba no Sēras! Detlans un Beils steidzās mani glābt, kad uzbruka mednieks! Pirms trim vasarām no sērgas nomira Beila brālis!

-    Kāpēc tu tik dedzīgi viņus aizstāvi?

-    Kāpēc tu viņus tik ļoti nosodi?

-   Tāpēc, ka smaiļotājam bija gaiši mati! Tāpēc, ka pēdas liecina, ka mednieku ir nogalinājis viņš!

-   Bet gandrīz visi Jūras ģinšu pārstāvji ir gaišmataini. Starp citu, tu pati teici, ka dzirdēji airi noklaudzam pret viņa smailīti. Ja tu kaut ko zinātu par Roņiem, tad saprastu, ka viņi nekad netaisa troksni! Vīrs, kuru tu redzēji, varēja būt no jebkuras citas ģints. Jūras krauklis vai arī viens no taviem draugiem Jūras ērgļiem…

-   Bet neviens no taviem draugiem Roņiem, meitene rūgti sacīja.

-    Vihi nav mani draugi, Toraks iebilda. Viņi ir mani asinsradinieki.

Rena sarāvās.

Puisis kā pārakmeņojies paņēma viņas salasītos zarus un pievienoja tos savai kaudzītei.

-   Man jāiet atpakaļ, viņš, nepaskatīdamies uz Renu, teica.

Viņa bija pārbijusies.

-   Vai tu no manis teiktā neko nedzirdēji?

-   Rena, tūlīt būs saulgrieži. Mums atlikusi tikai viena diena, lai atgrieztos nometnē.

-   Pa Jūru? Kad tuvojas vētra un atriebīgais mednieks…

-   Tenriss laivas ir nobūris un teic, ka…

-   Un Tenriss nekad nekļūdās.

Toraks neatbildēja.

-    Ja pareizi saprotu, Rena sacīja, tu gatavojies doties atpakaļ briesmās un atstāt ģintis likteņa varā jo neklausi.

Toraks pagriezās uz papēža un aizgāja.

Bija jau vēls, un ūdensputni kļuva nemierīgi. Daudzi no tiem atstāja savas vietas uz klintīm un lidoja uz iekšzemi. Tuvojās vētra.

Toraks pamodās pēc neilga, smaga miega. Drīz vien viņš dosies ceļā kopā ar Tenrisu un Beilu. Asrifu un Detlanu bija iecerēts atstāt pie Augstienes, lai trijatā varētu atgriezties nometnē, cik ātri vien iespējams; ja paveiktos un nesāktos vētra, viņi to sasniegtu pirms saulgriežiem un paspētu pagatavot zāles.

Ugunskura pretējā pusē, iemalkojis Tenrisa pasniegto miega dziru, aizmidzis gulēja Detlans un no pārguruma pakritušie Asrifs un Beils. Burvis sēdēja pie ugunskura un smēķēja savu krabja spīles pīpi.

Toraks, pa pusei pamodies, braucīja seju. Viņš bija noguris, taču saprata, ka ilgāk gulēt nespēs. Viņa prātu bija saviļņojusi saķeršanās ar Renu. Abi bija ķildojušies arī agrāk, taču nekad tik spīvi. Toraks juta, ka ir no viņas atsvešinājies un ne tikai šā strīda dēļ, bet drīzāk gan tā dēļ, kas bija noticis ūdenī.

Viņš tad bija kļuvis par roni. Viņš bija dzirdējis un sajutis lietas tā, kā to spēj just tikai ronis. Bet vienlaikus viņš tad bija arī Toraks…

Tenriss pret akmeni izdauzīja pīpi, un šī skaņa lika zēnam salēkties.

Burvja mutes kaktiņš savilkās vieglā smaidā, un Toraks centās uzsmaidīt pretim. Tenriss bija ieradies bez brīdinājuma, vienkārši pateikdams, esot jutis, ka ir vajadzīgs. Toraks pat nespēja izpaust savu prieku. Patlaban viņš vēroja, kā burvis, saraucis uzacis, no jauna piepilda pīpi, turēdams to sakropļotajā rokā un ar veselo tūcīdams tajā smaržīgu lapu šķipsnu.

Beils man izstāstīja par to, kas notika ūdenī, Tenriss sacīja.

Aizsmēķējis pīpi no gruzdošas pagales, viņš piemiedza acis, lai tajās nekostu dūmi, un izpūta dažus mutuļus.

-    Kāpēc tu man neizstāsti pārējo? Kā tu zināji, ka tuvojas mednieks?

Toraks vilcinājās.

-    Es nespēju to izskaidrot. Es to nesaprotu.

Tenriss sarauca uzacis.

-    Taču tu zini vairāk, nekā pastāstīji Beilam. Varbūt es varu tev palīdzēt?

Zēns nolika zodu uz ceļgaliem un lūkojās ugunīgajās kvēlojošo ogļu aizās.

-    Roņi, viņš murmināja. Tie skaņas ūdenī sajūt ar ūsām.

Ar acs kaktiņu puisis manīja, ka Tenriss saspringst.

-    Es biju kopā ar aizbildni, Toraks turpināja. Tas dzirdēja nē, tas juta mednieka balsi kaut kur ļoti tālu Jūrā.

Viņš norija siekalas.

-    Tā es uzzināju, ka tuvojas mednieks.

Tenriss joprojām cieta klusu, un Toraks pacēla galvu. Roņu burvis sēdēja, aizmirsis par pīpi, kas gulēja tam plaukstā. Viņa seja bija atklāta un pārsteigta.

-    Ko tas nozīmē? zēns nočukstēja.

Pīpe izslīdēja no nekustīgajiem pirkstiem un ieripoja ugunskurā. Tenriss pat nepakustējās, lai to atgūtu. Piesvempies kājās, viņš grīļīgā gaitā devās uz Jūras malu, kur apstājās ar muguru pret Toraku. Viņš stāvēja tur ilgu laiku. Kad Tenriss atgriezās pie ugunskura, viņš izskatījās vecāks un vienlaikus dīvaini satraukts.

-    Pastāsti man visu! viņš uzaicināja.

Toraks dziļi ievilka elpu un paklausīja.

Kādam izkratīt sirdi bija milzu atvieglojums. Viņš nebija apzinājies, kas tā par nastu turēt visu sevī. Taču sasprindzinājums burvja sejā bija biedējošs.

Kad Toraks beidza runāt, iestājās klusums.

Tad Tenriss ar veselo roku drebelīgi noglaudīja bārdu.

-   Vai arī agrāk ar tevi tā ir gadījies?

-    Es domāju jā.

-    Tu domā? Tenriss runāja neparasti spalgā balsī. Ko tu ar to gribi teikt?

-    Es es iekļuvu roņu tīklā. Tur bija moivas… Bet tikai kādu mirkli.

-    Mirkli? Cik ilgi?

-    Nezinu, dažus mirkļus.

Pelēkās acis pētīja Toraku, it kā gribētu ielūkoties viņa dvēselēs.

-    Kas kas tas ir? zēns stomījās. Kas ar mani notiek?

Tenriss uzreiz neatbildēja. Pēc brīža viņš sacīja:

-   Ar tevi nenotiek nekas slikts.

Uzmetis skatienu pārējiem, lai pārliecinātos, ka tie joprojām ir aizmiguši, burvis pievirzījās tuvāk Torakam.

-    Tas ir… galvu kratīdams, viņš apklusa.

-    Kas? Izstāsti man!

Tenriss nopūtās.

-   Ak, kā lai to izskaidro?

Pacēlis zaru, viņš ar to sabikstīja ugunskuru, sūtīdams debesīs dzirksteļu spietu.

-   It visam uz pasaules, burvis beidzot teica, ir gars. Medniekam, medījumam, upei, kokam. Ne visas būtnes prot runāt, taču visas spēj dzirdēt un domāt. To tu, bez šaubām, zini.

Toraks pamāja ar galvu un prātoja, kas sekos turpmāk.

-   Katras radības trīs dvēseles dvēseles, kuras veido garu, ir piesaistītas ķermenim.

Tenriss no jauna sabikstīja ogles.

-   Paša dvēsele šad tad spēj atstāt miesu, ja esi slims vai sapņo, taču tā reti kad aizklīst tālu un drīz vien atgriežas.

Viņš nometa sprunguli un izstiepa rokas pret uguni, it kā gribētu kaut ko izvilināt no liesmām.

-    Bet reizi tūkstoš gados dzimst radība, kas ir… atšķirīga.

Par spīti karstumam, Torakam sāka kļūt vēsi.

-   Šā radījuma dvēseles, burvis turpināja, spēj atstāt ķermeni atstāt uz daudz ilgāku laiku, nekā, dziedinādams slimniekus, to jelkad spētu panākt visizcilākais burvis. Šā radījuma dvēseles spēj ceļot tālāk.

Tenriss brīdi klusēja un tad turpināja:

-    Tās var iemiesoties citos ķermeņos. Un, kad tā atgadās, cilvēks redz, dzird un jūt kā būtne, kurā tas ir ieklīdis, tomēr tas vienmēr paliek viņš pats.

Burvja plaukstas tagad atdusējās uz ceļgaliem; viņš pagriezās un sastapās ar Toraka pārbiedēto skatienu.

-   Šis radījums, viņš čukstēja, ir garagājējs.

Toraks nespēja elpot.

-    Nē, viņš izdvesa.

Zēnu stingri uzlūkoja pelēkas acis.

-   Nē! Toraks atkārtoja. Tas nevar būt! Ja dvēseles pamet ķermeni, tas ir pagalam! Man vajadzētu būt mirušam, jo tad atnāk nāve.

Tenriss veltīja viņam līdzjūtības un sapratnes pilnu skatienu.

-    Torak! Kad gars ceļo, ķermeni nebūt neatstāj visas dvēseles. Nanuaka, pasaules dvēsele, vienmēr paliek, kur bijusi. Tā nepamet tevi līdz pat pēdējai stundai. Pārmiesojas vienīgi paša dvēsele un ģints dvēsele.

Toraks sāka trīcēt. Viņš nekad nebija dzirdējis par dvēseļu ceļošanu. Un neko par to negribēja zināt.

Tenriss uzlika veselo roku zēnam uz pleca un mazliet papurināja.

-    Tev ir tiesības baidīties. Gara ceļojumi ir viens no lielākajiem noslēpumiem. Visu, ko mēs par to zinām, no paaudzes paaudzē cits citam ir pārstāstījuši burvji; daudz kas ticis sagrozīts un palicis nesaprasts.

Viņš atkal paklusēja, it kā cenzdamies saprast, cik daudz Toraks spēj aptvert.

-   Vienīgais, ko mēs patiešām zinām par gara staigāšanu, ir tas, ka tā ir ļoti grūta un ļoti bīstama.

"Un sāpīga," Toraks nodomāja, atcerēdamies nelabumu un sāpes. Viņš bija juties tā, it kā viņam kāds grieztu uz āru iekšas…

Pēkšņi viņam radās kāda cerīga doma.

-    Tas nevar būt tiesa! zēns dedzīgi iesaucās. Es neesmu garagājējs, man ir pierādījumi! Mežā mani uzdzina kokā mežakuilis. Tas mani gandrīz noķēra, un es biju briesmīgi nobijies taču tas nenotika! Mani nemocīja ne slikta dūša, ne sāpes, un es acumirklī neuzzināju, ko jūt kuilis.

Roņu burvis purināja galvu.

-   Torak, Torak, tā tas nenotiek. Padomā! Par burvestībām tu zini pietiekami, lai noģistu, ka pat parastiem burvjiem, ja tie grib ārstēt slimnieku, jāatbrīvo savas dvēseles. Ir daudz veidu, kā to panākt. Transs. īpaši augi. Dažreiz pietiek vienkārši badoties vai aizturēt elpu. Ar garagājēju ir tāpat. Tas, ka tu biji vienīgi nobijies no mežakuiļa, nav pietiekams iemesls, lai atbrīvotos tavas dvēseles.

Toraks atcerējās citas reizes, kad tas ar viņu bija atgadījies. Dziedināšanas rituālu laikā viņš ieelpoja burvju dūmus. Iekļuvis roņu tīklā, viņš gandrīz noslīka. Kad notika sastapšanās ar aizbildni, viņš arī slīka. Toraku sāka pārņemt nelāga sajūta.

-    Starp citu, Tenriss sacīja, un Toraks pārsteigts pamanīja, ka burvja veselajā sejas pusē atgriežas smaids, tev paveicies, ka neiegāji mežakuilī. Tā dvēseles tavējām būtu par stipru. Tu varēji palikt tur uz visiem laikiem.

Toraks piecēlās, aizklumburoja līdz klintīm un palika tur trīcēdams stāvam. Viņš negribēja būt atšķirīgs. Un tomēr vai tad tieši tāpēc tēvs neslēpa viņu no cilvēkiem? Kāpēc, gulēdams uz miršanu, viņš teica: "Es tik daudz ko neesmu tev pastāstījis…"

-   Tas ir lāsts, Toraks teica, zobiem klabot. Es negribu būt atšķirīgs no citiem! Tas ir lāsts!

-   Nē! Tenriss nostājās viņam blakus. Nevis lāsts, bet gan dāvana. Varbūt tagad tu tā nedomā, bet ar laiku sapratīsi.

-    Nē, Toraks pretojās. Nē.

-    Uzklausi mani, Roņu burvis sacīja savā jaukajā balsī, kas drebēja no saviļņojuma. Tas, ko tu sasniedzi tik viegli un nevilšus, ir kaut kas tāds, pēc kā visgudrākie burvji tiecas visu mūžu. Reiz es pazinu kādu visai gudru burvi, kurš nopūlējās sešus gadus no vietas. Seši gadi transa, apdullinošu augu un gavēšanas. Un beidzot uz dažiem mirkļiem viņam tas izdevās. Burvis uzskatīja sevi par laimīgāko cilvēku uz pasaules.

-    Es to negribu, Toraks iebilda. Es nekad…

-   Bet, Torak, tas taču ir burvestību patiesais nolūks!

Skaistā, daudz cietusī seja staroja degsmē.

-   Mēs nemācāmies burvestības tikai tāpēc, lai piemuļķotu vientiešus ar krāsainām uguntiņām. Mēs to darām, lai aizraktos līdz saknēm! Lai iepazītu visa dzīvā sirdi!

Tenriss ievilka elpu.

-   Padomā, ko spēsi, ja iemācīsies to izmantot! Tu varēsi atklāt visus noslēpumus. Tu sapratīsi mednieka un medījuma valodu. Tu iemantosi milzu spēku…

-   Bet es to negribu! Toraks iekliedzās, un ugunskura viņā pusē Beils miegā pagrozījās.

-    Es to nevēlos, Toraks noteica jau klusāk.

Viņš nekad nebija juties tik izbijies un apjucis. Visu mūžu viņš bija bijis tikai Toraks. Nu Tenriss stāsta, ka viņš ir pavisam kas cits.

Zēns skatījās aukstajā, bangojošajā Jūrā. Viņš ilgojās pēc Vilka, kuram visu varētu uzticēt. Bet vai Vilks sapratīs? Toraks nezināja, kā vilku valodā aprakstīt gara pārmiesošanos. Un tas viņam kremta visvairāk: viņi atsvešinātos.

-    Ko lai es tagad daru? zēns jautāja aukstajai Jūrai.

Tenriss no jauna uzlika roku viņam uz pleca,

-   Tev jādara tas, ko mēs esam iecerējuši, burvis teica nomierinošā balsī. Es pamodināšu Beilu, un mēs sāksim gatavoties ceļam. Mēs aizvedīsim uz nometni selika sakni. Un saulgriežu naktī nākamajā naktī mēs to uznesīsim Stāvajā klintī un tu man palīdzēsi pagatavot zāles. Lūk, kas mums darāms!

Viņa balss bija tik stingra kā ozols, kas pretojas aukai, un Toraks no tās guva spēku.

-   Jā, viņš teica. Jā. Tas, kas ar mani notiek, nemaina mūsu plānus. Vai tiesa, Tenriss?

Zēns pagriezās un paskatījās augšup burvja sejā.

-    Jā, Tenriss bija ar viņu vienisprātis. Tas neko nemaina.

divdesmit devita nodala

>

Beidzot bads bija iedzīts atpakaļ savā midzenī un Vilks varēja meklēt bezastaini un Slaiko Bezastaini.

Taču, kamēr viņš tiesāja gardos, mīkstos iepuvušās melnās zivs kumosus, bija iestājusies tumsa. Ne jau īsta tumsa, bet tāda, kas aizklāj debesis, kad dusmojas Pērkongrāvējs. Bet šoreiz tas nebija nikns uz Vilku. Briesmās bija bezastaini.

Viņš aulekšoja pa karstajām, melnajām smiltīm, tad augšup pa nogāzi un atkal lejā uz akmens bluķiem, kur bezastaine bija gaidījusi viņa barabrāļi. Vilks saoda, ka arī Slaikais Bezastainis ir šeit bijis un rējies ar mātīti. Rējies! Vilks negribēja ticēt savam degunam! Ņurdēšana un atņirgti zobi?

Viņš ātri vien uzgāja Spožo-zvēru-kas-karsti-kož, kuram blakus gulēja divi pusaudži ar gaišu apspalvojumu. Ar šausmām Vilks saoda, ka barabrālis devies lielajā ūdenī vienā no peldošajām ādām.

No sarūgtinājuma smilkstēdams, viņš rāpās pāri klintsbluķiem, lai sekotu pa pēdām bezastainei. Ak, viņa bija gudra! Tā bija atgriezusies pie mierīgā ūdens, kur nevajadzēja tik ļoti baiļoties no Pērkongrāvēja, un izvilkusi no krūmiem peldošo ādu. Tā brauca pret vēju, un Vilks viegli varēja viņu saost. Tagad viņš zināja, kas darāms. Viņš sekos bezastainei. Arī viņa meklē Slaiko Bezastaini.

Auri debesīs. Ielejā iegaudojās vējš, un lietus sāka gāzt kā no spaiņa. Koki locījās, un ūdensputni šaudījās apkārt kā lapas vētrā. Bet Vilks tikai lēkšoja, lidodams pāri akmeņiem, bet mazās, dusmīgās lāses traucās pāri virsotnēm.

Kamēr Vilks skrēja, degunā iesitās cita smaka, un viņš apstājās. Pacēlis purnu, viņš dziļi ievilka nāsīs gaisu, lai pārliecinātos.

Nagi savilkās. Spalva uz skausta sacēlās.

Viņš saoda dēmonu.

Ņem manu roku! Tenriss sauca, bīstami pārliecies pār laivas malu, sniegdamies pēc Toraka.

Zēns cīnījās, lai noturētu galvu virs viļņiem un pūlējās satvert izstiepto roku. Viņš to sagrāba taču nākamais vāls viņu aprija un pavilka zem ūdens.

Toraks ķepurojās mutuļojošajā tumsībā. Viņš nespēja ne redzēt, ne elpot.

Jūra kā rotaļādamās izmeta viņu virs viļņiem. Caurspīdīgā virsjaka neļāva Torakam nogrimt, un viņš, kampdams gaisu, šūpojās augšā lejā.

Tenriss bija pazudis. Beils nebija redzams. Debesis bija melnas kā bazalts. Sprakstošas zibens šautras ļāva saskatīt vienīgi trakojošo Jūru.

-    Tenris! viņš sauca. Beil!

Toraka balsi aprija vētra.

Tumsā jauneklis pamanīja, kā viļņi aiznes viņa apgāzušos smailīti. Toraks peldēja tai pakaļ Jūra pasvieda viņam to pretim un paspēja pieķerties laivas malai.

-    Tenris! viņš sauca.

Taču burvis bija projām.

Pēkšņi vilnis satvēra smailīti un ar briesmīgu spēku kopā ar Toraku meta to pret klintīm. Viņš izliecās un ar vienu roku sniedzās pēc klintsradzes, bet ar otru pūlējās noturēt laivu. Jūra centās atņemt smailīti un kopā ar Toraku ievilkt to atpakaļ viļņos. Vienā mirklī viņam vajadzēja izlemt, kas darāms.

Zēns palaida vaļā laivu un izrāpās uz klintīm. Smailīte aizpeldēja tumsā.

Trīcošs un vētras plosīts, Toraks pieglaudās akmeņiem.

Viņš nezināja, kur atrodas. Ja viņš izmests krastā, tad vēl ir cerība. Ja ne ja šī ir vientuļa šēra kaut kur tālu Jūrā viņš ir ķezā.

Taustīdamies izpētījis savu patvērumu, Toraks atklāja, ka klints nav lielāka par Roņu mitekli, un to apskalo vieni vienīgi viļņi.

Viņu pārņēma nepārvaramas bailes.

Beils bija projām. Tenriss arī. Viņš bija izmests uz klints Jūras vidū.

Vētra mitējās tikpat pēkšņi, kā bija sākusies. Kad Rena sasniedza ezera austrumu galu un nolika airi, viļņi šļakstījās pret akmeņiem un lika tik tikko kustēties niedrēm seklumā.

Viņa negribēja domāt par to, kā šajā laikā klājies Torakam atklātā Jūrā. Kāpēc viņš neklausīja un nenāca pa cietzemi, bet palika kopā ar burvi un garajiem Roņu puišiem?

Laiski izvilkusi patapināto smailīti no ūdens, viņa izcēla no tās savu saini un guļammaisu, kuru noslēpa aiz klintsbluķa. Rena nezināja, ko atradīs Roņu apmetnē, taču viņai bija aizdomas, ka būs nepieciešams tikai loks un bultu maks.

Iztaisnojusies meitene atklāja, ka debesis ir skaidras kā jau pēc vētras. Netīri balti mākonīši slīdēja no virsotnēm, un līdz viņai pāri ezeram stiepās miglas mēles. Migla pēc vētras. Kaut kas tāds nebija pieredzēts.

Viņa rikšoja augšup pa nogāzi, lai sasniegtu balto pludmali otrpus tās. Rena sasniedza virsotni un noelsās. Jūra bija noslēpusies aiz dzeltenas miglas sienas, kas draudīgi vēlās uz viņas pusi.

"Tā nevar būt," meitene sev sacīja. "Tas nevar būt."

Taču tad viņa atcerējās, ka ir saulgriežu vakars. Un saulgriežu naktī ir iespējams viss.

Pārguruši, slapja un nobijusies viņa klupdama krizdama tenterēja lejup pa ciņaino nogāzi un nokrita uz ceļiem raupjajās, baltajās smiltīs.

Viss ir iespējams…

Varbūt pat iespējams, ka Roņu burvim ir taisnība: Toraks patiešām ir garagājējs.

Kad Rena slēpās starp akmeņiem blakus Augstienei, viņa apņēmīgi noraidīja to, ko burvis stāstīja Torakam. Tas nevarēja būt tiesa. Tas droši vien bija kāds joks.

Taču visa garā un grūtā ceļojuma laikā viņa dzirdēto pārcilāja prātā un tagad saprata, ka tā ir taisnība.

Toraks ir garagājējs.

Garagājējs.

Rena par šādām būtnēm bija dzirdējusi taču vienīgi senajās teiksmās, kuras Finkedīns dažreiz stāstīja ziemas vakaros: kā krauklis iemācījās lidot, kā radās pirmais koks, pirmās ģintis un pirmais garagājējs.

Patlaban, drebēdama pieplakusi pludmales baltajām smiltīm, viņa saprata, ka kaut kādā neizskaidrojamā veidā Toraks, garagājējs, ir saistīts ar visu. Ar tokorotu, sērgu un zālēm. Ja vien viņa spētu to atklāt…

Toraks tvērās pie klintīm. Viņš bija slapjš, izsalcis, un viņam sala, un, kaut gan vētra bija beigusies pārsteidzoši pēkšņi, puisi savos tīklos bija noķērusi migla, un viņam nebija ne jausmas par savu atrašanās vietu. Varēja gadīties, ka migla izklīst tikai pēc vairākām dienām. Toraka rīcībā nebija tik daudz laika.

Viņš atcerējās par mazo kaltētās vaļa gaļas kancīti, kuru Detlans bija iedevis pirms došanās ceļā. Tas nelabi oda, bija pārsālīts, un, ja viņš to apēstu, nepaliktu vairs nekā, ar ko pacienāt Jūrasmāti. Toraks tomēr apēda kaltēto gaļu.

Tā ļāva viņam justies mazliet labāk. Tad puisim prātā iešāvās kāda doma, kas viņu drusku uzmundrināja. Selika sakne taču nebija pie viņa. Tā bija pie Tenrisa un varbūt burvim izdevies nokļūt atpakaļ nometnē un ģintīm būs iespēja izglābties…

Vilnis triecās jauneklim pret kājām un gandrīz noskaloja viņu no klints.

"Saņemies!" viņš sev teica. "Tev jātiek projām no šīs klints atpakaļ uz salas."

Torakam nebija lielas izvēles. Agrāk vai vēlāk viņam nāksies peldēt. Taču viņš bija pārguris un zināja, ka virs ūdens ilgi nenoturēsies. Viņam bija vajadzīga palīdzība.

Smailīte bija aizpeldējusi tāpat kā airis. Torakam bija palicis vienīgi viņa apģērbs, tēva nazis un mātes zāļu rags, kas glabājās drošībā dozē. Tajā bija nedaudz okera: tieši tik daudz, lai varētu uz ķermeņa uzziest nāves zīmes. Taču tam viņš vēl nebija gatavs.

Pret klinti sāka triekties jau augstāki viļņi. Toraks parāpās augstāk un ciešāk ietinās virsjakā, kas bija pagatavota no roņu zarnām.

Virsjaka.

Puisis atcerējās, kā tā bija viņu turējusi virs ūdens vētras laikā. Viņš atcerējās, kā seklumā plunčājās Roņu ģints bērni: viņu mācību laivas bija nodrošinātas ar šķērskokiem, kuru galos bija piesieti piepūsti maisi no roņu zarnām, kas neļāva tām apgāzties.

Pār galvu novilcis jaku, Toraks nogrieza lences pie apkakles un izmantoja tās, lai aizsietu vienu piedurkni, apkakli un jakas apakšu. Pēc tam viņš ar lūpām pieplaka pie vaļā atstātās piedurknes un sāka pūst.

No tā sareiba galva, taču pēc neilga laika viņa īpašumā bija pamīksts, ar gaisu pildīts maiss, kas turējās virs ūdens. Piesiets pie jostas, tas palīdzētu noturēties virs viļņiem un neļautu noslīkt, ja viņš zaudētu spēkus.

Visapkārt bangoja Jūra un mutuļoja miglas vāli. Kaut kur tālumā pletās Roņu sala. Bet kur?

Bija redzams tikai melns ūdens. Neviena putna vai peldošas ūdenszāles, ne miņas no ņirbošām straumēm, kas norādītu ceļu uz zemesragu. Toraks neredzēja sauli, un viņam nebija ne jausmas, uz kuru pusi vajadzētu peldēt. Viņam atlika vienīgi mesties atklātā Jūrā.

Kaut kur tālumā iegaudojās vilks.

Zēns aizturēja elpu.

Atkal! Gari stieptus kaucienus nomainīja spalgi, aprauti rējieni. "Kur tu esi?" Vilks sauca.

Toraks pielika plaukstas pie lūpām un nogaudoja atbildi: "Es esmu šeit!" Tūlīt pat atbilde tāli, bet skaidri saklausāmi kaucieni atplūda cauri miglai pāri Jūrai.

Toraks iegaudojās no jauna: "Sauc mani, barabrāļi! Sauc!"

Bads, nogurums, aukstums viss tika aizmirsts. Viņš pat vairs nebaidījās no mednieka ar roboto spuru, jo tagad kopā ar viņu bija Vilks, kas rādīja ceļu pāri Jūrai. Šis pavadonis nepievils.

Ūdens bija stindzinošs, taču Torakam nebija laika par to domāt. Piesējis gaisa maisu pie jostas, viņš noslīdēja no klints un metās iekšā miglā un mednieku pilnajā Jūrā.

Mazajā, baltajā pludmalē Rena miglā izdzirdēja vilka gaudošanu un sastinga.

Tas izklausījās pēc… jā! Vilks! Un Toraks! Drauga gaudošanu viņa būtu pazinusi jebkurā pasaules malā. Tas nozīmēja, ka viņam nekas nekait.

Rena bija ceļā uz Roņu nometni. Dzirdētais viņu mazliet iedrošināja.

Migla bija tik bieza, ka divu soļu attālumā nekas nebija redzams. Izstiepusi uz priekšu rokas kā aklā, viņa caur bērzu brikšņiem un akmens bluķiem taustījās Roņu līča virzienā.

Koki palika aiz muguras. Joprojām nekas nebija redzams. Kur nometne? Kur Jūra? Klusums; tikai kaut kur netālu viļņu šļaksti pret oļiem. Gaudošana bija mitējusies.

Rena iznāca no brikšņiem un meimuroja uz priekšu, kur, kā viņai šķita, vajadzēja atrasties apmetnei.

Skrapstoņa un apslāpētas elsas kaut kur tuvumā. Dzirdams kāds izvelk malā smailīti. Tad, pirms meitene paspēja noslēpties, miglā pavīdēja garš augums, kas skrēja viņai tieši virsū.

Pārsteigumā iekliegušies, abi palēcās katrs uz savu pusi.

-    Kas tu tāda!? puisis iesaucās.

-    Kur ir Toraks!? sauca pretim Rena.

Viņi abi stāvēja ar atvērtu muti un izbijušies aplūkoja viens otru.

Meitene pazina raženo Roņu jaunekli, ar kuru kopā Toraks bija aizbraucis no Ērgļa augstienes.

-    Kas tu esi? tas, acis piemiedzis, jautāja.

-   Rena, viņa atbildēja, cenzdamās, lai balss skanētu braši. Kur ir Toraks? Ko jūs ar viņu esat izdarījuši?

Puiša skatiens pārslīdēja Rēnas lokam un atgriezās pie viņas sejas. Viņa pleci saguma.

-   Vētra, viņš murmināja. Mēs izšķīrāmies. Es redzēju… redzēju, kā apgāžas viņa laiva.

-    Ko tu ar to gribi teikt?

Jauneklis izberzēja acis, un Rena pamanīja, cik viņš ir nomocījies.

-    Tenriss centās viņam palīdzēt. Es arī. Mēs nespējām… Tenriss viņu joprojām meklē.

Puisis izskatījās patiesi izmisis, un, ja viņš nebūtu

Ronis, Rēnai būtu vina žēl.

-    Es dzirdēju savādas gaudas, viņš teica. Nekad neko tamlīdzīgu nebiju dzirdējis.

Rēnai radās kārdinājums izstāstīt par Vilku, taču viņa pārdomāja. Šim nedrīkstēja uzticēties; lai viņš labāk domā, ka Toraks ir pazudis. Rena zināja, ka tas tā nav. Viņa dzirdēja Toraku gaudojam kopā ar vilku; tam vajadzētu nozīmēt, ka abi ir drošībā.

No miglas parādījās vēl viena smailīte; no tās izkāpa kāds vīrs un izvilka savu braucamo krastā. Tas bija Roņu burvis.

Nobažījies viņš atsteidzās pie jaunekļa, ieraudzījis Renu, burvis pārsteigumā atsprāga atpakaļ, tad saņēmās un vērsās pie zēna:

-    Es nevarēju viņu atrast.

Arī burvis izskatījās pavisam sadrūmis, un Rēnai sāka likties, ka viņa Roņus nav pareizi novērtējusi.

-   Un kas tu būtu? vīrs jautāja, pagriezies pret meiteni.

Uzruna bija laipna, un viņa balss mierīga un spēkpilna kā Jūra saulainā dienā. Taču kaut kas šajā cilvēkā lika Rēnai būt modrai.

-    Esmu Rena, viņa atbildēja. No Kraukļu ģints.

-    Un ko tu šeit dari, Rena no Kraukļu ģints?

-    Es… meklēju Toraku.

Viņa nebija gribējusi to stāstīt, taču burvja balss iedvesa pakļāvību.

-    Tāpat kā mēs, viņš teica un izskatījās drūms. Nāc! Iesim uz nometni un izlemsim, ko darīt.

Iedams virs pāri galvai novilka caurspīdīgu virsjaku, un Rena ieraudzīja viņa krāšņo burvja jostu, pie kuras, maigi šķindēdami, karājās alku knābji.

Viņa apstājās.

Šī skaņa uzjundīja neskaidras atmiņas. Tādu pašu klinkstēšanu viņa bija dzirdējusi, ezerā vērodama svešo smaiļotāju.

Vēsa jūras migla sēdās uz viņas ādas. Sirds sāka trakot. Kā zvīņas viņai nokrita no acīm. Tokorots. Sērga. Dvēseļēdāji…

Roņu burvis pagriezās un apvaicājās, kas Rēnai vainas.

Asinis dunēja meitenei galvā, kad viņa raudzījās šajā savulaik izskatīgajā, taču briesmīgi sakropļotajā sejā. Viņa domāja: "Starp Roņiem ir dvēseļēdājs. Starp Roņiem ir dvēseļēdājs, un Tenriss ir tā vārds. Un viņš grib iegūt savā varā Toraku garagājēju Toraku."

-   Tu esi kļuvusi ļoti bāla, burvis sacīja savā jaukajā, klusajā balsī.

-    Laikam gan man taču jāatrod Toraks, Rena atbildēja.

-   Man tāpat, sacīja Tenriss, un viņa mutes kaktiņš savilkās smaidā.

Smaids bija silts, taču, kad Rena ieskatījās burvja rimtajās, pelēkajās acīs, viņu sagrāba pēkšņas šausmas: Tenrisa seja liecināja, ka viņš zina. Viņš zināja, ka viņa visu ir sapratusi.

-   Nāc, viņš aicināja un pasniedzās, lai satvertu meitenes ledainos pirkstus. Iesim un sameklēsim kaut ko ēdamu.

Tenriss pamanīja kreveli uz Rēnas rokas.

-   Ak, nabaga bērns, kas tad tas?

Pirms Rena paspēja atbildēt, burvis vērsās pie jaunekļa:

-    Paskaties, Beil. Nabaga mazulīte ir sasirgusi.

Puisis lūkojās uz Rēnas roku, un viņa plauksta sniedzās pēc ģints aizbildņa ādas gabala, kas bija piešūts pie kamzoļa.

-   Neesmu vis, Rena iebilda un centās izraut roku no ciešā, spēcīgā tvēriena. Tā nav sērga, tas ir…

-   Tev ne par ko vairs nav jāuztraucas, Tenriss sacīja, saņemdams arī viņas otru roku. Kopš šā brīža par tevi rūpēšos es.

trīsdesmitā nodala

Toraks pamodās no tā, ka Vilks laizīja viņam degunu.

Zēns bija pārāk noguris, lai spētu atvērt acis. Tā vietā viņš iekārtojās vēl ērtāk un paslēpa seju Vilka kažokā. Viņš jutās brīnišķīgi siltumā un drošībā, un visapkārt valdīja tāds klusums. Neviena putna. Nekāda vēja. Tikai Jūras nopūtas un viņa sirds, kas pukstēja blakus barabrāļa sirdij.

Vilks nemitējās laizīt.

Toraks neskaidri atminējās, kā bija ticis krastā. Vilks bija viņu nogāzis atmuguriski smiltīs un, neprātīgi laizīdams, piespiedis tur gulēt. Pēc tam abi savijās kopā un ieslīga miegā…

Laizīšana pārauga piesardzīgos kodienos. Tai sekoja nepacietīga dunka ar purnu zem Toraka zoda. Mosties!

Viņš atvēra acis.

Zem vaiga gurkstošas smiltis; Vilka ūsas kutina viņa plakstus. Un vairāk nekā. Migla bija tik bieza, ka zēns nespēja atšķirt Jūru no debesīm.

Cik ilgi viņš gulējis?

Zāles!

Ar strauji pukstošu sirdi Toraks pieslējās sēdus. Kur viņš atrodas? Kur ir Tenriss? Ir jau saulgriežu vakars vai viņi būtu nokavējuši? Migla aizsedza sauli. Viņš neko nesaprata.

Toraks piecēlās, un asinis viņam šalca ausīs. Viņš bija stīvs, un visas malas sāpēja. Slāpes dedzināja rīkli.

Kaut kur netālu bija saklausāma ūdens čala. Zēns maldījās caur miglu, kamēr paklupa seklā tērcē ar zālainiem krastiem. Viņš nometās ceļos un smēla ar plaukstām smilšainu ūdeni.

Vilks bez trokšņa tecēja nopakaļ pa smiltīm. Joprojām nometies ceļos, Toraks noglaudīja drauga skaustu un izjusti pateicās.

Vilks paluncināja asti un nolaizīja Torakam mutes kaktiņu. Mans barabrālis.

Juzdamies mazliet labāk, puisis piecēlās kājās un paskatījās apkārt. Tālāk par trim soļiem joprojām nekas nebija redzams, taču smiltis šķita pazīstamas. Baltas, sajaukušās ar rupjām gliemežvāku drumslām. Varbūt viņš bija tuvāk Roņu apmetnei, nekā uzdrošinājās cerēt…

Pa labi Toraks dzirdēja šļakstāmies Jūru. Viņš aizmeimuroja pāri pludmalei un pēkšņi viņa priekšā no miglas iznira bērzi un akmeņu krāvums. Toraks skrēja uz priekšu.

Aiz muguras dobji un brīdinoši ierūcās Vilks.

Toraks pagriezās.

Vilks stāvēja ar noliektu galvu un atņirgtiem zobiem.

Izvilcis nazi, Toraks nometās zemē un, pa pusei ņurdēdams, pa pusei smilkstēdams, jautāja: "Kas tur ir?"

Dzīvnieks ierūcās skaļāk. Spalva uz viņa skausta saslējās gaisā.

Toraks juta, ka viņam pašam uz pakauša mati ceļas stāvus. Un tomēr neko aizdomīgu viņš nespēja saskatīt. Priekšā, bērzu birzī, valdīja pilnīgs miers.

"Man jāiet," viņš teica Vilkam.

Vilks vēlreiz ierūcās, aicinādams draugu atpakaļ.

Toraks Vilka brīdinājumus allaž tika ņēmis vērā, un šķita aplam tagad rīkoties pretēji. Taču viņam vajadzēja atrast Tenrisu. "Man jāiet," viņš atkārtoja. "Lūdzu! Nāc man Ildzi!"

Torakam par izbailēm, Vilks ņurdēdams kāpās atpakaļ. Pilns ļaunu nojautu, zēns piecēlās un iegāja birzī viens pats.

Viņš bija ticis tajā līdz vidum, kad viņa delmu satvēra stingra roka.

-   Redz, kur tu esi! iesaucās Tenriss. Paldies Jūrasmātei, tu esi dzīvs!

Toraks pameta skatienu pār plecu taču Vilks bija aizgājis.

-    Mēs domājām, ka tu esi noslīcis, burvis stāstīja,

vilkdams vinu caur bērzu audzi.

-   Tu mani nobiedēji, Toraks sacīja.

-    Piedod, Tenriss atvainojās. Nāc, iesim! Laika atlicis maz, mums jātiek augšā Stāvajā klintī.

-    Vai tev vēl ir selika sakne? zēns jautāja, kamēr viņi skrēja pāri pludmalei.

-   Jā, protams!

-   Un Beils? Vai viņš tika malā?

-   Jā, ar viņu viss ir kārtībā, viņš sargā viss ir kārtībā.

Toraks apstājās.

-    Ko sargā?

Vīrieša seja sadrūma.

-    Vina ir slima, Torak. Mums nācās vinu ieslodzīt.

-    Kas? puisis jautāja. Kas ir slima?

-    Tam nav nozīmes, Tenriss atbildēja. Nāc, mēs izniekojam laiku.

-    Kas ir slima? Toraks uzstāja. Taču sirdī viņš to jau zināja.

-    Torak…

-    Tā ir Rena, vai ne? Tenris, lūdzu! Man viņa jāredz!

Burvis nopūtās.

-    Bet tikai ātri.

Viņš skriešus aizveda Toraku cauri tukšajai Roņu apmetnei līdz alai pludmales galā, kur savas vientuļās dienas ieslodzījumā bija vadījis vīrs, kurš nomedīja vali.

-   Mēs meiteni nometinājām turpat, kur agrāk turējām slimniekus, Tenriss paskaidroja, kad abi tuvojās alai.

Alas ieeja bija cieši noslēgta ar smagām durvīm, kas bija pagatavotas no vaļa kauliem, kurus sedza roņādas. Pie tām ar harpūnu rokā sardzē stāvēja Beils. Kad Roņu puisis ieraudzīja Toraku, viņa seja atdzīvojās. Ne vārda neteicis, Toraks pastūma viņu malā.

Pa spraugu starp durvīm un alas sienu viņš redzēja, kā Rena soļo šurpu turpu. Alā bija pārāk tumšs, lai viņu skaidri saskatītu, taču bija labi redzami viņas izspūru šie mati, negantā sejas izteiksme un krevele plaukstas virspusē. Smags aukstums kā akmens uzgūlās Toraka sirdij.

Kad Rena ieraudzīja draugu, viņas seja noskaidrojās.

-   Torak! Ak, paldies Garam! Tagad ātri dabū mani no šejienes ārā!

-    Rena, es nevaru, viņš teica. Tu esi slima.

Meitene palika stāvam ar atvērtu muti.

-   Bet tu taču viņiem netici, vai ne? Skaidrs, ka es neesmu slima.

Tenriss no aizmugures uzlika roku Torakam uz pleca.

-   Viņi visi tā saka, burvis pusbalsī murmināja. Taču neuztraucies, Beils viņu pieskatīs. Es esmu apsolījis, ka badu viņa necietīs.

Ieraudzījusi burvi, Rena parāvās atpakaļ.

-   Aizvācies no manis!

-    Es neesmu slima, viņa teica Torakam.

-    Tenrisam taisnība, Beils sacīja, satvēris harpūnu tik cieši, ka pirkstu kauliņi bija kļuvuši balti. Ar manu brāli bija tāpat.

-   Rena, Toraks teica, uzlicis abas rokas uz roņādas durvīm. Es atnesīšu tev zāles, es apsolu. Es dabūšu…

-   Man nav vajadzīgas zāles, viņa nospļāvās. Kāpēc tu man netici?

Rena norādīja uz burvi.

-    Tas ir viņš! Viņš ir dvēseļēdājs!

-    Uz beigām viņi tur aizdomās visus, sacīja Beils

-   Kāpēc tu negribi man ticēt!? Rena auroja. Pasaki viņam, lai parāda savu zīmi! Liec, lai parāda tetovējumu! Viņš ir dvēseļēdājs!

Tenriss pieskārās Toraka rokai.

-   Torak, mums jāiet vai arī būs par vēlu, lai palīdzētu gan viņai, gan arī visiem pārējiem.

-   Nē! Torak, neej! meitene iesaucās. Viņš tevi nogalinās! Torak!

Viņa triecās pret durvīm.

Beils atbalstīja tās ar plecu.

-    Ej, viņš teica Torakam. Es parūpēšos, lai viņa sevi nesavaino.

-    Tu izveseļosies, Toraks sacīja. Es apsolu! Tev kļūs labāk.

-    Torak! Rena ārdījās. Nāc atpakaļ!

Viņas kliedzieniem skanot ausīs, Toraks sekoja Tenrisam miglā.

-   Ātrāk, Roņu burvis mudināja. Saulgrieži ir tuvu, es to jūtu.

Rēnas kliedzieniem nokļūstot aiz muguras, viņi devās augšup pa taku. Drīz vien vienīgais, ko Toraks dzirdēja, bija viņa paša elpa un strautiņu urdzēšana klintīs. Viņu nomāca nelāga sajūta, ka kaut kas nav kārtībā. īsā laikā starp dažiem sirdspukstiem viņš nebija ņēmis vērā ne Vilka, ne Rēnas brīdinājumus.

Aiz muguras atskanēja nagu dipoņa.

Viņš pagriezās. Vilks?

Mutuļojošajā baltumā nekas nebija redzams izņemot Tenrisu, kurš viņam priekšā pazuda miglā.

-   Tenris! Toraks uzsauca. Pagaidi mani!

Nagu dipoņa pastiprinājās un uz takas izsteidzās mazs, kuprains augums. Tas nebija Vilks. Tas bija tokorots.

Toraks metās uz priekšu.

-    Tenris! Uzmanies! Tokorots!

Cauri Toraka galvai pēkšņi izskrēja sāpes, un viņam pretim drāzās klintis.

Toraks ar joni pamodās.

Viņa galva pulsēja un pleci smeldza. Kāds viņam bija novilcis kamzoli un noguldījis viņu uz aukstas akmens plāksnes. Kāds bija sasējis viņa plaukstu locītavas, rokas atliecis virs galvas un aizkabinājis aiz klintsradzes. Virves bija savilktas cieši, no tām nebija iespējams atsvabināties, taču, ja atspertos ar papēžiem, varbūt varētu noāķēt rokas un…

Kāds sagrāba Toraka potītes un pavilka viņu atpakaļ. Kāds ar asiem nagiem un nazi. Kad puisis mēģināja spārdīties, naža smaile iespiedās viņa lielā.

Visapkārt virpuļoja zila, ar ugunskura dūmiem sajaukusies migla. Viņš dzirdēja uguns sprakstēšanu un saoda kadiķu aso smaržu. Jūra nebija dzirdama. Droši vien viņš atradās augstu klintīs.

Pie Toraka kājām ar lapām notetovētā sejā nikni vīdēja dēmoniskas acis.

Bailes pārklāja zēnu kā vēl viena āda. Viņš bija uz Stāvās klints izstiepts uz altārakmens, un viņu sargāja tokorots.

No dūmiem iznira vēl viens tokorots. Tā bija meitene ar pinkainiem matiem, kas sniedzās līdz ceļgaliem, un kokainiem locekļiem, kurus klāja zilumi. Viņas garie, dzeltenie roku un kāju nagi bija noslīpēti smaili.

Tā klusēdama pārliecās pāri Torakam, viņas taukainās sprogas pārslīdēja pār gūstekņa vēderu, un viņš sarāvās. Radījums ar kaulainiem pirkstiem no maksts, kas karājās Torakam pie sāniem, izvilka tēva doto nazi.

-   Ko tu vēlies? zēns čukstēja.

Klusēdama tā pacēla nazi abās rokās.

-    Ko tu gribi?

Klusēdama viņa pielika auksto slāņakmens asmeni Torakam pie krūtīm.

Maiga šķindoņa miglā un abi tokoroti pieplaka zemei.

Miglā pavīdēja kāds stāvs. Tam tuvojoties, ar katru soli alku knābju žvadzēšana pie viņa jostas kļuva dzirdamāka.

Toraks jutās tā, it kā kristu no liela augstuma. Visa šī laipnība un lēnprātība… Viss izrādījās meli. Vilkam bija taisnība. Un Rēnai bija taisnība. Un viņš bija kļūdījies, kļūdījies un vēlreiz kļūdījies.

Roņu burvis bija novilcis kamzoli, un skatienam pavērās kalsns, muskuļots augums, kuram visa kreisā puse bija briesmīgi apdegusi. Viņa rokas bija notrieptas ar pelniem, kas paslēpa ģints piederības zīmes. Arī burvja seju klāja pelnu kārta it kā viņš gatavotos sērot par kādu mirušo, ar pieaugošām bailēm nodomāja Toraks. Vīrietim nebija nekādu amuletu, izņemot kaut kādu sarkanu, sačokurojušos augu grīsti, kas karājās siksniņā viņam ap kaklu, un uz kailajām krūtīm sirds apvidū tam rotājās tikai viens gluži melns tetovējums. Trīsžuburains žebērklis dvēseļu medībām. Dvēseļēdāju zīme.

-    Tu, Toraks izdvesa. Dvēseļēdājs.

-   Viens no septiņiem, puisīt.

Vienīgi burvja balss nebija mainījusies. Tā vēl aizvien bija valdzinoša joprojām mierīga un spēkpilna kā Jūra saules pielietā dienā.

-   Taču ar tavu palīdzību, viņš klusi teica, es pacelšos pāri visiem. Es kļūšu varenākais no viņiem.

Toraks lēni papurināja galvu.

-    Es tev nepalīdzēšu.

Tenriss pasmaidīja.

-    Tev nav izvēles.

Pagriezis galvu, burvis norēja pavēli tokorotiem; viņa balss pēkšņi bija kļuvusi griezīga un cietsirdīga.

Puika metās atnest smagu grozu gandrīz tikpat lielu kā viņš pats, bet meitene steidzās uz vietu, kur netālu no altāra beidzās taka. Toraks redzēja, ka viņa no takas malās augošajiem kokiem pār to ceļ zaru sienu.

Tokorotu puika nebija paspējis pietiekami cieši sasiet Toraka potītes. Ja varētu novērst burvja uzmanību ar sarunām, droši vien tās varētu atsvabināt. Un varbūt, ja sasauktu Vilku…

Bet ko tālāk? Tenriss blakus ugunskuram pa tvērienam bija nolicis žebērkli un harpūnu, un abiem tokorotiem pie jostas karājās naži. Trīs pret vienu. Pret tādu pārsvaru būtu bezspēcīgs pat Vilks.

-   Draugi tev nepalīdzēs, Tenriss sacīja, it kā izlasījis viņa domas. Viens no viņiem sargā otru. Vai tev nešķiet, ka tas kaut kādā ziņā ir skaisti?

No groza burvis izņēma dažus baltus, smailus priekšmetus un sāka tos izvietot ap altārakmeni. Šoreiz izskatījās, ka viņš nevairās uzkāpt uz sudrabotajām līnijām, kas bija iegravētas klintī.

Lai iegūtu laiku pārdomām, Torakam vajadzēja likt Tenrisam runāt.

-    Sērga, viņš teica. To uzsūtīji tu.

-   Es to neuzsūtīju, burvis sacīja, dažus soļus atkāpdamies, lai novērtētu savu veikumu. Es to radīju. Maniem tokorotiem piemīt dēmoniska prasme iekļūt mitekļos. Un man… Nūja, man varen labi padodas indēšana.

-    Bet kādēļ?

-    Tā ir šā stāsta aizraujošākā daļa, Tenriss klāstīja, pabeidzis rosīties. Kad es visu pirms trim vasarām uzsāku, man nebija ne jausmas, kā to izmantot; zināju vienīgi, ka man nepieciešams ierocis.

Viņš papurināja galvu.

-   Dažreiz pat es nevaru zināt visu, kas sagaidāms nākotnē.

Torakam kļuva nelabi.

-    Tātad Beila mazais brālītis…

Tenriss paraustīja plecus.

-    Man taču vajadzēja uzzināt, kas notiks.

-    Un šovasar? Ģintis. Kāpēc?

Roņu burvis pacēla galvu, un viņa pelēkās acis spīdēja.

-   Lai izsvēpētu no migas tevi. Lai uzzinātu, uz ko tu esi spējīgs.

Tātad Finkedīnam galu galā izrādījās taisnība.

-   Un man tas izdevās, burvis teica, kaut gan ne gluži tā, kā biju gaidījis. Redzi, es nezināju, kas tu esi. Zināju tikai to, ka Mežā kāds ir apveltīts ar spēku. Es lēsu lai kas viņš arī būtu, šis cilvēks noteikti veiks varenas burvestības, lai atsvabinātu savus ļaudis no sērgas.

Tenriss savilka lūpas murskulī.

-   Bet ko dari tu? Tu ierodies pie manis pie manis\ Un lūdz, lai es pagatavoju zāles! Nu, kas to būtu domājis!

-    Un zāles? Toraks jautāja. Vai arī tā ir blēdība?

Tenriss nosprauslājās. No dozes, kura karājās viņam

pie sāniem, burvis sadabūja selika sakni un iesvieda to ugunī.

-   Nekādu zāļu nav, viņš atbildēja. Es tevi piemānīju.

Ugunskurs uzliesmoja purpursarkanā mirdzumā. Abi tokoroti pienāca tuvāk un savaldzināti tajā noraudzījās.

Tenriss uz viņiem nicīgi paskatījās.

-   Dažreiz būt par burvi ir pat pārāk viegli, viņš teica. Pietiek vien ar dažām krāsainām uguntiņām.

Tenriss tik mežonīgi iespēra meitenei, ka tā aizlidoja pa gaisu. Viņa šņākdama aizbēga atpakaļ pie iesāktā zaru krāvuma.

Toraks vīlies noskatījās, kā otrs tokorots steidzas atpakaļ, lai ciešāk savilktu saites ap viņa potītēm. Gūsteknis asi iespēra. Tokorots ar nazi iedūra Torakam lielā, lai viņš paliktu mierīgs.

-   Un nu, kad tu esi mani izkvēpinājis, kas notiks turpmāk? zēns jautāja Tenrisam.

Burvis veltīja Torakam skatienu, un viņa seja, pēc kaut kā ilgodamās, raustījās kā sāpēs.

-   Kad uzzināju, ko tu sevī slēp, es nespēju tam noticēt. Ka zēnam var būt tāds spēks. Spēks, kas spēj pakļaut medniekus un iedzīt slazdā medījumu. Spēks, ar kura palīdzību iespējams valdīt pār ģintīm.

Viņš papurināja galvu.

-    Kāda izšķērdība!

Burvis pieliecās Torakam tuvāk, un gūsteknis saoda pelnu aso smaržu.

-   Drīz, Tenriss murmināja, šis spēks piederēs man. Es paņemšu to sev un kļūšu par garagājēju. Es būšu varenākais burvis, kāds jebkad dzīvojis…

-   Kā tu esi iecerējis to dabūt? zēns aizsmacis jautāja. Ko tu gatavojies darīt?

-   Saulgrieži, Tenriss dvašoja. Vislabvēlīgākā nakts burvestībām, turklāt šajā naktī tu esi piedzimis. Ak, tas ir lieliski! Visas zīmes uz to norāda, viss man liek to darīt!

Viņš izstiepa roku un maigi atglauda matu cirtu no Toraka pieres.

-   Vai atminies, ko es tev stāstīju par saulgriežu nakti? Tā ir pārmaiņu nakts.

Toraks mēģināja norīt siekalas, taču mute bija izkaltusi.

-   Koks salapo, purpināja Roņu burvis, zēns kļūst par vīru.

Tenriss noliecās, un karsta elpa apdedzināja Toraka vaigu, kad burvis čukstēja zēnam ausī:

-   Es esmu iecerējis apēst tavu sirdi.

trīsdesmit pirmā nodala

Vilks bija rīkojies tā, kā vilki nemēdz darīt. Viņš bija atstājis barabrāļi likteņa varā.

Kad Slaikais Bezastainis atsacījās uzklausīt viņa brīdinājumus, Vilks bija tik pārsteigts tik pārsteigts un tik sadusmojies -, ka draugu pameta.

Tāpēc, kamēr Slaikais Bezastainis vienatnē devās uz gaišmatainu midzeni, Vilks pāri kalna mugurai aizlēkšoja pie rāmā ūdens, kur niknumā plosīja meldrus un sagrauza nokaltuša koka gabalu, līdz dusmas beidzot mitējās.

Un tagad, stāvēdams ūdenī un veldzēdams slāpes, Vilks atcerējās laikus, kad bija vientuļš mazulis un viņu atrada barabrālis. Slaikais Bezastainis dalījās medījumā un deva Vilkam kraukšķīgus dzīvnieku nagus, ar ko spēlēties. Kad Vilka ķepu spilventiņus saskrāpēja akmeņaina taka, Slaikais Bezastainis priekšķepās nesa viņu garu ceļa gabalu.

Vilki nepamet barabrāļus.

Vilks iesmilkstējās, it kā tam sāpētu, un metās skriet uz midzeņa pusi. Viņš uzlēkšoja kalna korē, no tās atkal lejā un, bez trokšņa izlocījies starp bērziem, nonāca akmeņainajā krastmalā.

Vilks neredzēja midzeni, jo to bija aprijusi lielā ūdens elpa, taču viņš spēja to saost. Viņš arī dzirdēja, kā bezastaine mēro soļiem mazāku migu, kas bija ierīkota kalnā. Viņa bija nikna, satraukusies un nobijusies, un gaišmatainais bezastainis uz viņu rūca; kāpēc to Vilks nesaprata. Bet, izņemot šos abus, midzenī vairāk neviena bezastaina nebija.

Īstenībā valdīja aizdomīgs klusums. Vilks saoda lemingus tupam alās. Viņš dzirdēja, kā ūdensputni uz klintīm paslēpj zem spārniem knābjus. Visi kaut ko gaidīja. Visi baidījās pakustēties.

Vilks paslēja purnu un ošņāja. Viņš saoda lērumu zivju un smaržas, kuras bija atstājuši daudzi bezastaini; viņš saoda tuklos, draudzīgos "zivju suņus", kuri peldēja lielajā ūdenī un reizēm izrāpās uz klintīm. Un Vilks saoda arī kādu citu smaku: tā smirdēja dēmoni.

Kamēr viņš skrēja uz priekšu, dvaka pieņēmās spēkā, un Vilkam uz skausta sacēlās spalvas. Kad Vilks bija vēl mazs, šī smaka viņam iedvesa bailes. Tagad tā atmodināja dīvainu izsalkumu: spēcīgāku par asinsbalsi, stiprāku par Kalna aicinājumu…

Bet kur ir Slaikais Bezastainis? Starp neskaitāmām smaržām, kas virmoja nekustīgajā gaisā, Vilks nespēja atrast to vienīgo, kuru meklēja.

Patlaban bezastaine un gaišmatainis rūca viens uz otru, un, lēkšodams uz viņu pusi, Vilks redzēja, ka bezastainis priekšķepās mātītei nes gaļu galu, kura oda pēc dēmona!

Vilks noģida, ka viņa ir izsalkusi un grib ēst. Viņam tā jābrīdina! Bet ja nu viņa neklausīs tāpat kā Slaikais Bezastainis? Ko tad, ja viņa Vilku nemaz nesapratīs?

Viņš nolieca galvu un rāpās uz priekšu, uzmanīdamies, lai ķepas nesaceltu troksni. Vilkam bija radusies kāda doma. Vienu lietu bezastaines saprot vienmēr.

Rūkšanu.

-    Es negribu ēst! Rena ņurdēja, kad Roņu zēns nolika viņai priekšā bļodu. Un pēdējo reizi saku, es neesmu slimai

-    Ēd vien, puisis sacīja.

Iznācis no alas, viņš aizvilka priekšā tās ieejai roņādas un atstāja divu plaukstu platu spraugu, pa kuru ieplūst gaisam.

Rēnai nepatika Roņu jauneklis, taču viņai arī negribējās, ka tas aiziet. Atrasties šeit vienai pašai būtu bailīgi. Viņa spēja sajust, kā alā pirms trim vasarām mocījušies slimnieki, jo tās sienas bija piesūkušās ar izmisumu.

"Bet tu taču neesi slima," meitene sev atgādināja. "Tu esi vienīgi nogurusi un izsalkusi, un nobažījusies par Toraku."

Rena nolēma vēlreiz aprunāties ar Roņu jaunekli.

-    Vai zini, kāpēc mednieks uzbruka? viņa uzsauca. Klusums.

-    Tāpēc, ka jūsu burvis nogalināja vienu no tā mazuļiem. Es atradu līki. Viņš noķēra to ronu tīklā tādus izmanto tikai jūsu ģintī un paņēma vienīgi tā zobus, kurus bija izdauzījis. Vai krietns vīrs tā rīkotos? Nekādas atbildes. Rena sakoda zobus.

-   Es zinu, ka tas bija viņš, meitene sacīja. Es dzirdēju, kā šķindēja josta, kad viņš īrās pa ezeru.

Atbilde joprojām nesekoja, taču Rena zināja, ka puisis klausās. Viņa dzirdēja, kā tas aiz roņādām elpo.

-   Mednieka zobi, viņa turpināja. Tikai burvis varētu zināt, kur tos izmantot.

Rena brīdi klusēja un tad turpināja:

-   Ja es nemaldos un sērgu izplata Tenriss, tad viņš ir nogalinājis arī tavu brāli.

Mirkli valdīja apdullinošs klusums.

-    Kā tu zini par manu brāli?

-   Ak, es daudz ko zinu, Rena atsaucās.

-    Jā, Tenriss nogalēja tavu brālīti, viņa atkārtoja. Es zinu, ko nozīmē zaudēt brāli. Ar mani nesen gadījās tas pats.

-   Apklusti! jaunais Ronis pavēlēja.

-    Atceries, kas notika, pirms saslima tavs brālis, Rena aicināja. Tenriss bija augšā uz Stāvās klints, vai ne? Viņš tur nodarbojās ar burvestībām.

-   Un tad? sekoja atbilde. Tas taču ir burvja darbs.

-   Viņš zavēja, un pēc tam tavs brālis sasirga.

Tas bija minējums, kas izrādījās trāpīgs. Rena saklausīja, ka Ronis skaļi ievelk elpu.

-    Viņš to darīja, lai sagādātu medījumu, jauneklis čukstēja. Tenriss būrās, lai mums būtu, ko ēst.

-   Tā tikai viņš jums stāstīja, Rena nelikās mierā. Viņa dzirdēja, kā gurkst smiltis, puisim soļojot uz priekšu un atpakaļ.

-    Beidz gvelzt, viņš strupi teica.

Taču Beila balsī bija saklausāmas šaubas.

-    Tu zini, ka man ir taisnība, Rena sacīja.

-    Es teicu, beidz gvelzti jaunais cilvēks iekliedzās.

Roņāda nodrebēja, un Rena saprata, ka viņš pa to ir

iebelzis ar dūri.

Iestājās klusums.

Alu piepildīja gaļas smarža. Rena svārstījās; pēc tam viņa aizgāja aplūkot bļodas saturu. Kūpināta vaļa gaļa ar kadiķogām. Tā smaržoja patiešām labi. Bet, ja viņa to sāktu ēst, Ronis nospriestu, ka viņa padodas. Meitene nolika trauku. Pastaigāja pa alu. Un atgriezās, lai paceltu bļodu.

Viņa jau gandrīz cēla pie lūpām gabalu gaļas, kad jaunais Ronis iekliedzās un caur spraugu alā ielēca Vilks tieši virsū Rēnai, likdams viņai novelties augšpēdus un gaļas gabaliem nošķiest alas sienu. Dzīvnieks piespieda meiteni pie zemes. Viņš rūca, melnās lūpas atsedza lielus, baltus ilkņus. Rena mēģināja kliegt, taču Vilka priekškājas smagi gulēja uz viņas krūtīm. Kas gan viņam lēcies?

-   Vilk, Rena elsoja. Vilk, tā esmu es.

-   Es jau nāku! iesaucās Ronis un, parāvis malā roņādu, ar harpūnu rokā ielēca alā.

Vilks pārsteidzošā veiklībā apmetās riņķī un pagriezās pret iebrucēju.

-   Nē! Rena spiedza. Neaiztiec viņu! Viņš droši vien ir slims vai arī…

Beils neņēma meiteni vērā un dūra Vilkam ar harpūnu.

Zvērs palēca sāņus un kampa aiz tās roktura.

Meitene saprata, ka radusies izdevība aizbēgt ceļš bija brīvs -, bet kas notiks ar Vilku?

Tas viegli izvairījās no ieroča.

Rena pielēca kājās un skrēja.

Viņai aiz muguras Roņu puisis iekliedzās tas bija aizvainojuma, nevis sāpju kliedziens -, un atskatījusies Rena pamanīja, ka Vilks izšaujas no alas un nozūd.

Pārāk uztraukusies, lai aptvertu notikušo, viņa pagriezās un joņoja projām miglā.

Tā bija biezāka nekā jebkad. Meitenei nebija jausmas, kur viņa atrodas un kā atrast Toraku.

Viņa paklupa pār izskalotu koku kaudzi un atdūrās pret zārdu, kurā kaltējās vaļa gaļa. Miglā pavīdēja kāda būda, un Rena ar plaukstu aizspieda sev muti, lai neiekliegtos. Viņa bija pārbijusies, jo jebkurā mirklī no miglas varēja iznirt Roņu puisis, tokorots vai dvēseļēdājs.

Pēkšņi ziemeļu pusē augstu gaisā viņa pamanīja uzplaiksnām uguni.

Rena apstājās.

Toraks bija teicis, ka zāļu gatavošanas riti notiks Stāvās klints virsotnē. Kaut gan īstenībā "zāles", visticamāk, bija dvēseļēdāja izliktās lamatas.

Rēnai aiz muguras atskanēja troksnis. Viņa mēģināja izvairīties. Par vēlu. Kāda roka sagrāba viņas delnu un rāva meiteni atpakaļ.

Uz Stāvās klints no laipnā Roņu burvja Tenrisa vairs pāri palicis nebija nekas. Šī maska bija sadedzināta un pārvērtusies par pelniem un ļaunumu.

Pusbalsī murminādams buramvārdus, dvēseļēdājs tupēja pie altārakmens un vilka zīmes uz Toraka krūtīm. Viņa ota bija ērgļa stilba kaulam piesietas, roņa ūsas; viņa krāsa bija līdzīga melnām, lipīgām dūņām. Torakam šķita, ka tās ir nogalinātā mednieka asinis un aplī izvietotie bālganie priekšmeti zobenvaļa zobi.

Pieskārieni potītēm Torakam darīja zināmu, ka tokorots ir atgriezies, lai beidzot tās sasietu, kā nākas. Zēns spēra, cik spēka, jo zināja, ka viņa vienīgā cerība ir piemērotā brīdī izlocīties no saitēm.

-    Paliec rāms, Tenriss noņurdēja.

Burvis bija gremojis kaut kādu smirdīgu masu, kura viņa acu baltumus bija padarījusi dzeltenus un mēli nokrāsojusi melnu. Viņš vairs nelīdzinājās cilvēkam.

Toraks ar acs kaktiņu saskatīja tikko pamanāmu kustību.

Tad aiz sienas, kuru no roņu taukos mērcētiem zariem cēla tokorotu meitene, parādījās Vilks.

Toraka sirds bailēs pamira. Trīs pret vienu. Ja Vilks centīsies palīdzēt, viņš pats būs pagalam.

-   Uf! Toraks iesaucās, tišinādams viņu projām. Uf!

Uf!

Vilks saspicēja ausis, taču neatkāpās. Viņš sienā bija atradis vietu, kur tokorotu meitene kokus vēl nebija sakrāvusi pietiekami augstu. Taču tā atradās tieši uz klints malas.

"Ej atpakaļ," Toraks klusām centās Vilkam pateikt. "Tu nespēj man palīdzēt."

Par laimi, ne Tenriss, ne tokoroti dzīvnieku nebija pamanījuši. Visi trīs raudzījās Torakā.

-   Ko tu teici? jautāja Tenriss.

Zēns ātri apķērās. Pametis ar galvu uz aplī izkārtotajiem zobiem, viņš vaicāja:

-    Šie zobi piederēja medniekam, vai ne? Kam tie domāti?

Tenriss negribīgi atbildēja:

-    Zavēšanai, viņš teica, pamērcēdams otu asinīs. Kad tu parādīji sava tēva nazi, man radās aizdomas, ka tu… Taču man par to vajadzēja pārliecināties.

-    Un tāpēc bija jāmirst medniekam?

-    Kas man par daļu. Tie man neko nespēj padarīt. Ar savu savērpušos nagu Tenriss aizskāra amuletu,

kas karājās tam ap kaklu.

-    Neaizskaramības burvestības, viņš teica. Toraks atcerējās, kā Detlans grieza zobus, kad Beils

apkopa tā sadragāto kāju. Ja viņš izdzīvos, tad, visdrīzāk, paliks kropls. Un viss tikai tāpēc, ka Tenrisam "gribējās pārliecināties".

Vilks piesardzīgi līda pa spraugu sienā bīstami tuvu klints malai.

Toraks steigšus jautāja burvim:

-   Tu teici, ka tev esot radušās kaut kādas aizdomas? Ko tu ar to gribēji sacīt?

Sakropļotā seja sadrūma.

-    Ka tu esi tas, kurš nogalināja lāci. Toraks saspringa.

-    Lāci?

-   Es to radīju, Tenriss grieza zobus. Es sagūstīju dēmonu. Es to iemitināju lācī. Un tu to piebeidzi.

Toraks uz mirkli aizmirsa Vilku.

-    Tu melo. Tas, kurš radīja lāci, bija kroplis. Tizls klejotājs.

Tenriss atgāza galvu un smējās. Smiedamies viņš piecēlās un, nožēlojami pieklibodams, steberēja ap ugunskuru.

-   Tīrais nieks, vai ne? Tomēr atzīstos, ka tas nudien bija apnicīgi.

Tenriss bija radījis lāci zvēru, kurš nogalināja tēti…

Toraks atcerējās noru, kurā viņi ar tēvu šajā pēdējā naktī tika apmetušies. Tēta seju, kad viņš smējās par kādu Toraka joku. Viņa seju, kad tēvs gulēja uz miršanu…

-   Kas tad tas? Tenriss ņirdza. Asaras?

-   Tu viņu nogalināji, Toraks čukstēja. Tu nonāvēji tēti…

Šajā mirklī tokorotu puika aizskāra viņa potīti. Toraks spēra, cik spēka.

-    Tu noslepkavoji tēti, viņš kliedza un ar visu niknumu un bēdām, kas plosīja krūtis, centās atbrīvoties no valgiem. Jēlādas sloksnes turēja Toraku cieši.

Tieši tajā mirklī no miglas parādījās Vilks un lēca virsū burvim. Tenriss pakampa harpūnu, bet tokoroti, izvilkuši nažus un paķēruši pa liesmojošai pagalei, katrs no savas puses kā zirnekļi metās virsū uzbrucējam.

-   Vilk! Toraks sauca un mēģināja nokabināt sasietās rokas no klintsradzes taču saites ap potītēm turēja viņu ciet. Uf! Uf! Uf!

Tenriss drāzās uz priekšu ar harpūnu rokā. Vilks vijīgi izlocījās, un ļaunais dzelksnis caurdūra vienīgi miglu.

Tenriss norēja pavēli, un tokorotu skuķis pielika uguni nule uzceltajai sienai. Liesmas šāvās augšup, it kā vēlēdamās sasniegt debesis. Tokoroti ar savām lāpām metās pakaļ Vilkam, kas, iedzīts stūrī, rūkdams sarāvās pie liesmojošās sienas.

Tieši tad, kad Toraks nodomāja, ka Vilks ir pieveikts, dzīvnieks pagriezās un tokorotu pavadībā pārrāpās pēdējam sprosta iecirknim, kurš vēl nebija aizdedzies. Uguns gaudodama cēlās augstāk. Sprauga sienā noslēdzās. Atpakaļceļu no Klints virsotnes bija pārņēmušas liesmas.

Tenriss nometa harpūnu un pagriezās pret Toraku.

-    Prom ir, viņš teica. Tagad tur cauri netiks pat vilks.

-    Un tavi tokoroti arī ne, Toraks piebilda.

Abi mošķi pa kalna nogāzi dzinās pakaļ Vilkam.

Burvis paraustīja plecus.

-   Man tie vairs nav vajadzīgi, viņš sacīja un paņēma nazi, kas gulēja uz Toraka krūtīm. Beigu daļu es varu paveikt pats.

Toraka sirds dauzījās kā negudra. Vilks bija projām. Uguns siena laupīja visas cerības uz izglābšanos. Varbūt viņš spētu atbrīvot kājas no pinekļiem; iespējams, viņš pat varētu dabūt rokas nost no klintsradzes un nolēkt no altāra, taču ko tad? Viņš bija ieslodzīts Klints virsotnē, nokļuvis lamatās kopā ar pieaugušu vīrieti, kura rīcībā bija nazis un harpūna un kurš gatavojās Toraku nokaut un apēst viņa sirdi.

Taču vienu jautājumu pirms tam vajadzēja noskaidrot.

-   Kāpēc tu to izdarīji? viņš jautāja, skatīdamies augšup dvēseļēdāja dzeltenajās acīs. Kādēļ tu nogalināji manu tēvu?

Tenriss kā apmulsis pašūpoja galvu.

-   Ak, tu esi tieši tāds pats kā viņš. Vienmēr gribi zināt kāpēc. Kāpēc, kāpēc, kāpēc.

Uzlicis plaukstu uz naža spala un sašķobījis muti, it kā izgaršodams rūgtas atmiņas, burvis staigāja ap altārakmeni.

-   Viņš mani nodeva, Tenriss sacīja. Viņš bija vājš. Nekam nederīgs. Bet tik un tā viņš bija iedomājies, ka spēj…

-   Viņš nebija nekam nederīgs, Toraks iebilda.

-   Kā tad tu to vari zināt? Tenriss šņāca.

-   Viņš bija mans tēvs, sacīja Toraks.

Burvis stāvēja, pārliecies pār Toraku, atiezis nomelnējušos zobus.

-   Viņš bija mans brālis.

trīsdesmit otrā nodala

Rena staipīja kaklu, lai redzētu, kas notiek uz Stāvās klints, taču migla bija pārāk bieza un klints pārkare pārāk plata. Dvēseļēdāja tumšo un kokaino stāvu pret ugunskura liesmām viņa pamanīja tikai tad, kad tas pienāca pie pašas klints malas.

-   Viņam ir nazis, meitene teica.

-    Tas ir pārāk augstu, sacīja Roņu jauneklis, kas stāvēja viņai blakus. Mēs nekādā ziņā nepaspēsim tur nokļūt laikus.

-    Bet mēs nedrīkstam vienkārši…

-    Paskaties uz uguni, tā aizšķērso taku uz Klinti! Ko gan tu vari darīt? Lidot?

Rena uzmeta viņam aizdomu pilnu skatienu. Par spīti puiša skaidri pamanāmajai noskaņojuma maiņai, viņa tam joprojām neuzticējās. Taču, kad meitene atvēra muti, lai iebilstu, iegaudojās vilks.

-    Kas tad tas? jaunais Ronis brīnījās.

-    Tas ir Vilks, Rena atbildēja.

Viņa pielika pie auss plaukstu.

-   Ak, slikti gan viņš ir kaut kur rietumos! Kāpēc? Kāpēc viņš tur augšā nepalīdz Torakam? Ja jau pat Vilks nespēj viņu sasniegt…

Rena ātri domāja.

-   Tev taisnība, viņa sacīja Ronim, mēs nepaspēsim laikā. Atnes manu loku!

Beilam atkārās žoklis.

-    Es tev neļaušu viņu nošaut! Lai ko arī viņš būtu pastrādājis…

-    Kā tad lai mēs izglābjam Toraku?

-    Šis vīrs joprojām ir mūsu burvis!

-   Beil, Rena steigšus uzrunāja jaunekli. Es negribu viņu nošaut tāpat kā tu, taču mums kaut kas ir jādara!

Tobrīd dvēseļēdājs atvirzījās no kraujas un pazuda skatienam. Rena iekliekdamās paskrēja atpakaļ, jo izmisīgi vēlējās burvi neizlaist no redzesloka.

-    Pārkare ir pārāk plata, Beils sacīja. Ātri! Uz laivu!

-    Ko? Rena iesaucās.

Puisis satvēra viņas delnu un vilka līdzi.

»

-    No šejienes altārakmens nav redzams tikai no Jūras!

Abi skrēja lejup uz krastmalu. Beils ienira būdā, paķēra Rēnas loku un bultu maku un pasvieda ieročus meitenei. Pagrābis no zārda savu smailīti, viņš to ielaida ūdenī un grūšus iegrūda Renu tās priekšgalā, tad ielēca laivā pats un satvēra airi. Rēnai ar abām rokām vajadzēja satvert smailītes malas, jo viņi slīdēja pa ūdens virsmu apbrīnojamā ātrumā.

Sāka celties vējš austrumu vējš, kas nāca no Meža. Pagriezusies uz Stāvās klints pusi, meitene ieraudzīja, ka migla ir izklīdusi un skatienam atklājās dvēseļēdājs, kas augstu virs galvas, gluži kā gatavodamies ziedot, bija pacēlis nazi. Pie viņa kājām gulēja kāds augums. Tas nekustējās.

-   Es viņus redzu, Rena iesaucās.

Beils pārsteidzoši veikli apgrieza laivu. Rena sagrīļojās un, ja Ronis nebūtu satvēris viņu aiz kamzoļa un pavilcis atpakaļ, meitene būtu iekritusi ūdenī.

Viņa ar trīcošām rokām sadabūja bultu un nostiepa loka stiegru. Par spīti Beila pūliņiem, smailīte šūpojās viļņos. Rēnai noteikti neizdotos nostāvēt kājās viņai nācās tēmēt, stāvot uz ceļiem.

Toraks uz klints joprojām nekustējās. Meiteni sagrāba briesmīgas bailes, ka viņi ieradušies par vēlu.

-   Mēs esam pārāk tālu, Beils murmināja. Neviens nespētu trāpīt.

Zobus sakodusi, Rena centās viņā neklausīties un domāt vienīgi par darāmo kā bija mācījis Finkedīns.

Cieši nolūkojusi mērķi, viņa atlaida stiegru.

Bulta, izmetusi loku pret debesīm, dziļi iedūrās Tenrisa plaukstā. Burvis iegaudojās, nokrita uz ceļiem, un nazis aizripoja pāri Klintij.

Toraks saprata, ka radusies iespēja atbrīvoties; viņš izlocījās no valgiem ap potītēm un, ar papēžiem piepalīdzot, rāvās uz priekšu. Viņa rokas bija smagas un notirpušas, taču zēnam izdevās noāķēt plaukstas no klintsradzes un aizvelties pāri altārim.

Pretējā pusē, joprojām tupēdams uz ceļiem, Tenriss auklēja ievainoto roku. Piecēlies kājās, vīrs aizsteberēja tālāk no Klints malas lai izvairītos no bultām, kuras varētu sekot pirmajai.

Toraks pūlējās piecelties un izvairīties no burvja tvēriena. Pleci smeldza, un plaukstas no saitēm pulsēja. Abi stāvēja katrs savā altāra pusē; krauja atradās Torakam tieši aiz muguras.

Tenriss šņākdams sagrāba bultu un izrāva to no plaukstas. Sviedri aumaļām plūda pa burvja seju, izskalodami pelnos vadziņas, zem kurām kļuva redzama sarkana, apdegusi miesa.

-    Padodies, Torak, viņš elsa. Viss ir beidzies! Iegaudojās Vilks.

"Neradījumi ir projām," tas kauca.

-    Viņš ir tālu, Tenriss sacīja, paceldams harpūnu.

-    Viņš tev vairs nepalīdzēs.

-    Ir jau palīdzējis pietiekami, teica Toraks. Tenriss nosprauslājās.

-   Tu esi palicis viens, puisīt. Tavi draugi vairs nešaus, lai netrāpītu tev.

Toraks neatbildēja. Viņam bija jāsaņem visi spēki tikai tāpēc, lai noturētos kājās.

-    Padodies, Torak, mudināja skanīgā, spēcīgā balss.

-   Tu esi cīnījies braši, taču nu ir pienācis laiks atdot savu spēku kādam, kas zina, kā to izmantot.

Toraks pameta skatienu pār plecu. Austrumu vējš bija pieņēmies spēkā un izklīdinājis miglu. Sudrabainas gaismas stari ņirbēja pār Jūru.

-    Es to nokārtošu ātri, teica Tenriss. Es apsolu. Tālu lejā Toraks redzēja nemierīgo, vizošo Jūru. Viņš

juta, kā no Meža atnākušais vējš glāsta seju; viņš domāja par Vilku, Renu un Finkedīnu, par visām ģintīm, kuras viņam vēl nebija nācies sastapt. Ja viņš ļautu Tenrisam atņemt viņa spēku ja ļautu dvēseļēdājam kļūt par garagājēju neviens no viņiem vairs nebūtu drošībā.

-   Tev nav citas izejas, dvēseļēdājs murmināja. Tu to zini.

Toraks izvingrināja plecus un sastapās ar dedzīgu, dzeltenpelēku skatienu.

Tenriss par vēlu atskārta, kas viņam padomā, un burvja acis neticībā iepletās.

-   Izeja ir vienmēr, Toraks sacīja un atmuguriski metās lejā no Stāvās klints.

trīsdesmit trešā nodala

V iņš krita ilgi, sasniedza ņirbošo Juru un cauri zeltainam brūnaļģu mežam grima lejup tumsībā.

Viņš grima, ar pēdējām spēku paliekām vārgi kulstīdams ūdeni. Ar to bija par maz. Plaukstas bija sasietas tik cieši, ka tās nevarēja atsvabināt, un izmirkušie stulpiņi vilka viņu dibenā. Toraks vairs necerēja, ka spēs iznirt.

Taču viņš to bija zinājis jau tad, kad lēca no klints. Toraks zināja, ka šoreiz nebūs ne gādīgā aizbildņa, ne Vilka, kas metīsies palīgā. Šoreiz bija tikai viņš un izsalkusi Jūra. Šoreiz būs jāmirst.

Toraks pacēla skatienu, lai pēdējo reizi paskatītos uz gaismu, un kaut kur neiedomājami augstu virs sevis ieraudzīja apveidu, kas aizsedza sauli. Tas peldēja uz Toraka pusi peldēja ātrāk par zuti.

Atausa cerība. Vai tas būtu Vilks? Rena? Beils?

Viņu aiz matiem sagrāba Tenriss un vilka uz augšu.

Zēns spārdījās un locījās, taču dvēseļēdājs bija stiprāks. Toraks ar abām rokām pieķērās aļģēm un rāva Tenrisu

atpakaļ sudraboto burbuļu jūklī. Abi mežonīgi cīnījās, Toraka plaušas sprāga vai pušu, un ūdens kļuva sārts no asinīm, kas plūda no dvēseļēdāja ievainotās plaukstas.

Burvis izrāva brūnaļģes no Toraka rokām, un, savijušies kopā kā odzes, viņi tuvojās gaismai.

Abi parādījās virs ūdens.

Tātad tu drīzāk nogalināsi pats sevi, Tenriss elsoja. Cik cēli! Taču es to nepieļaušu!

Vēl aizvien turēdams Toraku aiz matiem, viņš ar ātriem, noteiktiem vienas rokas vēzieniem peldēja uz krastu.

Zēns mēģināja iekost burvim rokā, taču tas ar brīvo roku atvairījās un deva Torakam mežonīgu bliezienu pa deniniem.

Apdullis zēns nogrima zem ūdens. Izniris viņš izdzirdēja brīdinošu šņācienu un priekšā ieraudzīja, ka ūdeni šķeļ milzīga, melna spura.

Šausmas savažoja viņa locekļus.

Tenriss mednieku nebija pamanījis, jo visiem spēkiem mēģināja tikt krastā. Toraks pēkšņi saprata, kas darāms…

Ar pēdējām spēku atliekām viņš apmetās otrādi, pieklupa tuvāk dvēseļēdājam un norāva tam no kakla neaizskaramības amuletu.

Burvis pārsteigumā iekunkstējās un palaida Toraku vaļā. Zēns no visa spēka spēra un paspēja no Tenrisa mazliet attālināties.

Tas pagriezās, lai viņu noķertu, un ieraudzīja mednieku. Vīrieša roka aizslīdēja pie kakla, lai satvertu amuletu, bet sataustīja vienīgi kailu miesu. Viņš pamanīja talismanu Toraka rokā un pūlējās to izraut. Puisis izlocījās un aizsvieda amuletu pāri viļņiem. Tenriss dusmās ierēcās un ienira, lai to sameklētu, taču tas bija nogrimis.

Nu viņi abi bija atkarīgi no mednieka žēlastības un uz palīdzību nevarēja cerēt.

Toraks redzēja, kā, augstu gaisā izšaudams ūdens strūklu, tuvojas mednieks ar roboto spuru. Ar acs kaktiņu zēns pamanīja tuvojamies smailīti, taču glābējiem nekādā ziņā neizdotos viņus sasniegt laikā…

Un tad visu Jūru, debesis, laivu skatienam aizsedza mednieks. Toraks ieraudzīja tuvojamies lielo, strupo galvu…

Pēdējā mirklī dzīvnieks, apšļākdams Toraku ar ūdens strūklu, pašāvās garām, jo tā mērķis bija Tenriss.

Pēkšņs miers pārņēma burvja sakropļotos vaibstus, kad tas noraudzījās, kā viļņus šķeļ viņa liktenis.

Pēdējā acumirklī vīrs pagrieza galvu, un viņa acis sastapās ar Toraka skatienu.

Pajautā Finkedīnam par savu tēvu! viņš paspēja iesaukties. Liec, lai pastāsta tev taisnību…

Pēc tam viņš pazuda sidrabotajā ūdenī.

Pirms milzīgie žokļi novilka dvēseļēdāju dzelmē, Toraks izdzirdēja vienu vienīgu aprautu, briesmīgu kliedzienu.

trīsdesmit ceturtā nodala

Kamēr smailīte tuvojās krastam, uguns uz Stāvās klints sāka apdzist un debesīs pacēlās tikai pelēki dūmi.

Beils pacēla savu laivu virs galvas un nesa to uz zārdu, atstādams Renu un Toraku seklumā. Mērodami ceļu pa pludmali uz tuvāko mitekli, viņi nepārmija ne vārda.

Rena noslaucīja lāses no sava loka, pakarināja to pie būdas spāres un devās iekšā, lai sadabūtu kaut ko ēdamu.

Toraks no kaudzes paņēma Jūras izskalotus koka gabalus un sāka kurināt ugunskuru. Viņš jutās nedrošs un pārsalis, taču Jūra vismaz bija nomazgājusi zīmes no viņa krūtīm. Bet no viņa prāta šīs zīmes tik viegli, visticamāk, neizgaisīs.

Viņš Rēnai gribēja izstāstīt visu: to, kas notika uz Klints, un to, ka viņš ir garagājējs. Taču pagaidām vēl bija par agru. Tā vietā Toraks sacīja:

Piedod! Es patiešām noticēju, ka tu esi slima. Tu izskatījies slima.

Rena nolika zemē bļodu un apsēdās.

-    Nu, viņa teica, es savukārt domāju, ka tu esi miris. Izskatās, ka mēs abi esam maldījušies.

Viņa pagrūda uz Toraka pusi bļodu.

-   Atradu mazliet vaļa gaļas. Nepatīk, ka tai nav klāt kadiķogu, taču gluži labi garšo ari bez tām.

Abi skatījās traukā, bet neviens no viņiem neķērās tam klāt.

-   Rena, Toraks uzrunāja draudzeni. Nekādu zāļu nav. Tas, ko viņš teica par sakni, ir nieki.

Meitene apņēma ceļgalus un sarauca uzacis.

-   Vai dzirdēji? puisis jautāja. Es teicu, ka nekādu zāļu nav.

Pēkšņi Rēnas uzacis izlīdzinājās un viņa izslējās. Meitene paraudzījās uz Toraku, bet pēc tam uz gaļu.

-    Kadiķogas, Rena sacīja.

-    Ko? Toraks nevarēja saprast.

-   Kad es biju ieslodzīta alā, Beils atnesa man mazliet pārtikas un Vilks man izsita no rokām bļodu. Man šķita, ka viņš sajucis prātā. Bet, Torak, viņš mani izglāba! Brīdināja no kadiķogām.

Rena piecēlās un sāka soļot šurpu turpu.

-   Roņu burvis ar tām izplatīja sērgu! Viņš sūtīja tokorotus, lai tie saindē ogas! Un tad kadiķogas nonāca lašu plāceņos un cilvēki saslima.

Viņa brīdi klusēja.

-    Vilks neļāva man ēst, jo ēdiens bija saindēts. Un agrāk es nesaslimu tāpēc, ka plāceņus, kurus ēdu, biju nozagusi Seiunai, un tie bija palikuši pāri no pagājušās vasaras…

-    …un es nesaslimu, piezīmēja Toraks, jo nebiju paņēmis līdzi nevienu plāceni.

Viņi lūkojās viens otrā.

-    Tātad, ja neviens neēdīs kadiķogas, Rena minēja, un lašu plāceņus…

-    …varbūt izveseļosies…

>

-    …varbūt zāles nemaz nevajadzēs.

Lūk, atbilde. Toraks to aptvēra. Tai piemita izsmalcinātība, ar kādu bija apveltīts Tenriss. Kā gan viņš būtu smējies, noskatīdamies, kā viņi pūlas atrast pretlīdzekli, kura nav! Cik gudrs viņš būtu juties! Cik varens!

Un tomēr pat tagad Toraks nespēja burvi ienīst. Tenriss bija viņa asinsradinieks. Viņš Torakam bija paticis. Un Toraks bija gribējis iepatikties Tenrisam.

Nolicis galvu uz ceļiem, viņš mēģināja atvairīt sāpes. Taču savulaik glītā, bet sakropļotā seja joprojām bija viņam acu priekšā; pazīstamā balss turpināja skanēt viņam ausīs. Pajautā Finkedīnam par tēvu! Liec, lai viņš izstāsta taisnību!

Kādu taisnību? Ko burvis ar to bija domājis?

Tobrīd atskrēja Beils.

-    Nāciet ātri! viņš aizelsies sauca.

Viņš pāri strautam aizveda abus uz ūdenskrituma pakāji pludmales dienvidu galā.

Nokrituši uz akmeņiem, tur gulēja tokoroti. Viņu drūmās sejas un nekustīgos, sadragātos locekļus rasināja migla.

Toraks staipīja kaklu pret krauju un brīnījās, kas viņus piespiedis rāpties tur augšā. Tad puisis atcerējās Vilka gaudošanu. "Neradījumi ir projām!"

Kas tie tādi? Beils čukstus jautāja.

-    Tokoroti, Rena atbildēja zemā balsī.

Beils noelsās.

-    Biju pārliecināts, ka tie sastopami vienīgi teikās. Domāju, ka…

Tokorotu meitene iekunkstējās, un viņas kaulainais augums noraustījās krampjos.

-   Viņa vēl ir dzīva, Toraks secināja.

Zēnu pārņēma žēlums. Tie abi izskatījās tik bērnišķīgi. Ne vecāki par astoņiem vai deviņiem gadiem.

-   Viņi ir slepkavnieki, Beils drūmi noteica.

Izvilcis nazi, Ronis devās uz priekšu.

Aiz akmeņa parādījās Vilks un ņurdēdams lika viņam apstāties.

Beils sastinga.

-    Kas…

Toraks nometās uz viena ceļa, un Vilks, pietecējis pie drauga, šņaukādamies un ošņādams bikstīja ar purnu viņam vaigā.

Toraks uzmeta skatienu Rēnai.

-    Viņš teic, ka esot padzinis neradījumus.

-    Kā? meitene gribēja zināt. Kā viņš to spēja?

Toraks uz mirkli ielūkojās Vilkam acīs un tad papurināja galvu.

-    Es labāk nejautāšu. Viņi ir nekaitīgi. Apmierināsimies ar to.

Beils izbrīnīts raudzījās Torakā.

-    Tu spēj ar to sarunāties?

-   Ar viņu, Toraks izlaboja. Vilks ir "viņš".

-   Tad šis būtu Vilks, noteica Beils. Uzlicis vienu roku uz sirds, viņš paklanījās. Priecājos!

Tokoroti no jauna pakustējās.

Rena steidzās pie viņiem un nometās tiem blakus ceļos. Viņas seja kļuva bēdīga.

-   Tuvojas beigas, meitene teica. Viņa vērsās pie Toraka: Tev ir dziedniecības augu rags. Vai tajā atradīsies mazliet okera?

Toraks pasniedza prasīto, taču Beils izskatījās uztraucies.

-    Ko tu gatavojies darīt?

-    Nāves zīmes, Rena atbildēja.

-   Viņi nav tās pelnījuši! Beils iesaucās.

Rena pagriezās pret jaunekli.

-    Šie abi kādreiz bija bērni. Viņu dvēseles joprojām ir viņos dziļi noslēpušās. Tām vajadzīga palīdzība, lai atbrīvotos.

-   Viņi ir slepkavas, Beils palika pie sava.

-    Lai viņa rīkojas, sacīja Toraks. Viņa šīs lietas pārzina.

Kamēr abi puiši skatījās, Rena sajauca sarkano okeru ar ūdeni un uzzieda to abiem tokorotiem uz pieres, krūtīm un papēžiem.

Vilks bija apsēdies viņai blakus un viegli luncināja asti, ar tās galiņu aizskardams zāli. Dzīvnieka zeltainajās acīs mirdzēja gaisma. Toraks prātoja, ko dzīvnieks spēj saskatīt.

Rēnas seja kļuva nepieejama, meitene pusbalsī sāka kaut ko murmināt. Toraku pārņēma satraukuma vilnis. Viņš lēsa, ka draudzene cenšas no bērnu dziļākās būtības izvilināt dvēseles un aicina tās ārā no slēptuvēm.

Pēkšņi tokorotu zēns sažņaudza dūres. Meitene noraustījās un atvēra acis.

Pa Rēnas vaigu noritēja asara.

-   Ejiet mierā! viņa nočukstēja. Tagad jūs esat brīvi. Brīvi…

Tokorotu zēns nodrebēja un palika nekustīgi guļam. Meitene smagi, gārdzoši nopūtās, un iestājās klusums.

Viegls vējiņš noglāstīja gundegas. Vilks pagrieza galvu, it kā ar skatienu pavadīdams kaut ko netveramu.

-   Viņi ir aizgājuši, sacīja Rena.

Nākamajā dienā no Jūras kraukļu salas atgriezās Roņi, un Toraks, Rena un Beils pavadīja krietnu laiku, sarunādamies ar ģints vadoni.

Pārsteidzoši, ka Islins par sava burvja nāvi nebija tik satriekts, kā draugi bija gaidījuši. Patiesībā ziņa, ka tagad atbildība par visu jāuzņemas viņam, deva vadonim jaunu sparu. Nosūtīdams ātrākos ziņnešus uz Mežu, lai brīdinātu ģintis par saindētajām kadiķogām, un vīrus, lai atvestu mājās Asrifu un Detlanu, viņš izskatījās manāmi jaunāks. Tokorotu ķermeņi tika iecelti laivā, aizvesti aiz apvāršņa un atdoti Jūrasmātei.

Kad tas bija padarīts, Islins izraidīja no savas mītnes visus, izņemot Toraku.

-    Rīt es kopā ar tevi sūtīšu Beilu, sirmgalvis teica. Viņš parūpēsies, lai tu neskarts nokļūtu atpakaļ.

-    Paldies, vadoni! Toraks tikko dzirdami sacīja.

Roņu vadonis zēnu nopētīja.

-   Tev sevi nav jāvaino. Viņš muļķoja arī mani. Un es esmu krietni vien vecāks.

Toraks neatbildēja.

-    Tu par viņu skumsti, vecais vīrs secināja.

Puisis bija pārsteigts, ka vadonis to ir pamanījis.

-   Viņš pret mani bija laipns, zēns sacīja. Es gribu teikt pirms beigām. Vai tas viss bija izlikšanās?

Roņu ģints vadonis palūkojās Torakā ar tādām acīm, kas bija redzējušas visdažādākās ļaunprātības un muļķību.

-   Šaubos, vai viņš pats to zināja. Islins brīdi klusēja un tad turpināja: Dodies atpakaļ uz Mežu, Torak! Tu esi piederīgs tam. Taču, ja tev jelkad ievajadzēsies mājas, tās tevi šeit gaidīs.

Zēns, izrādīdams pateicību, piespieda dūres krūtīm, taču sirdī cerēja, ka šo piedāvājumu nekad nenāksies izmantot. Šī sala viņam šķita pārāk spokaina.

Nākamajā rītā viņi devās ceļā. Vilks brauca Toraka laivā, bet Rena sēdēja kopā ar Beilu. Diena bija padevusies saulaina un mirdzoša, un ceļotājiem talkā nāca spirdzinošs rietumu vējiņš. Viņiem izbraucot no Roņu līča, Toraks pēdējo reizi paskatījās atpakaļ. Virs sakumpušajām būdiņām vērpās dūmi, un seklumā plunčājās bērni. Kalnu pakāji ietvēra pīlādži un bērzi, virs kuriem riņķoja balti ūdensputni.

Viņš zināja, ka nav piederīgs šai bīstamajai, klinšainajai pasaulei, kura mūžam atkarīga no Jūras. Taču kaut kādā ziņā tā bija arī bagāta un skaista, un visbeidzot Toraks saprata, kāpēc Beils tik ļoti mīl savu zemi.

Pēc brīža Toraks paskatījās augstāk, ieraudzīja Stāvo klinti un viņam sašļuka dūša. Viņš nebija spējis tur atgriezties. Beils bija devies turp viens pats, atradis Toraka tēva nazi un, ne vārda neteikdams, atdevis to īpašniekam.

Ceļinieki brauca ātri, un viņu biedri bija vienīgi alki un jūras ērgļi. Vienreiz Torakam šķita, ka tālumā pavīd gara, robota spura, kas kādu laiku viņiem seko. Kamēr viņš mirkšķināja acis, tā bija pazudusi.

Bija jau liela diena, kad Vilks klusināti ierējās, laivas priekšgalā piecēlās kājās un, saspicējis ausis, sāka luncināt asti. Drīz vien Beils kaut ko uzsauca; Toraks nesaprata, taču Rena, plati pasmaidījusi, augstu virs galvas pacēla loku.

Toraks pagriezās un ieraudzīja, ka virs viļņiem parādās Mežs.

Kad viņi sasniedza krastu, tuvojās nakts, taču milzīgā dzintara saule joprojām slīdēja zemu virs Jūras.

Toraks ātri pārģērbās savā vecajā briežādas kamzolī un stulpiņos un sasaiņoja roņādas apģērbu. Dabūjis atpakaļ ģints aizbildņa ādas gabalu, somu, loku un guļammaisu, viņš jutās lieliski. Bet, palīdzēdams Beilam iekraut patapināto ietērpu viņa laivā, Toraks prātoja, kad un vai vispār viņam būs lemts sastapties ar Roņu puisi nākamreiz.

Beidzot Beils nolēma doties projām. Iedams lejup uz krastmalu, viņš klusēja, un Toraks saprata, ka Beils atceras pēdējo reizi, kad kopā ar draugiem šajā piekrastē bija tik nelāgi apgājies ar svešinieku no Meža.

-   Mēs vēl tiksimies, Beil, Toraks sacīja. Kādudien es tev parādīšu Mežu.

Roņu jauneklis paskatījās uz staltajām priedēm, kuras apjoza pludmali.

-   Pirms dažām dienām es būtu šaubījies, vai tas maz iespējams. Un nekad nebiju domājis, ka redzēšu, kā vilks kuģo smailītē. Tad…

-    …tad kāpēc Ronis nevarētu pastaigāt pa Mežu? Toraks smaidīdams jautāja.

Beils plati uzsmaidīja pretim.

-    Patiešām, kāpēc ne, radiniek?

Tad, pamājis ar galvu Rēnai un Vilkam, viņš ielēca laivā un, plīvojot gaišajiem matiem, devās uz rietumiem, bet Jūra ap viņu rietošās saules gaismā liesmoja zeltā.

Tovakar Toraks un Rena no dzīviem bērziņiem zaļu paparžu un tumši purpursarkanu ugunspuķu pārpilnā klajumā uzslēja īstu Meža mitekli. Viņi baudīja arī īstu Meža maltīti, kas sastāvēja no sautētām balandu lapām, apceptām vēlpieņu saknēm un saujas meža aveņu, ko Toraks atrada pie muklāja, kurā savulaik bija ievilinājis Detlanu un Asrifu.

-   Nav redzama neviena kadiķoga, Rena apmierināti noteica.

Pēc tam abi sēdēja pie ugunskura, ieelpoja priežu sveķu smaržu un klausījās, kā Mežā pilnā balsī trallina putni. Kopš ilgiem laikiem viņi zem šalkojošajiem kokiem atradās pustumsā. Starp zariem bija redzamas pat dažas blāvas zvaigznes.

Vilks bija aiztecējis naksnīgās medībās, un Rena saldi nožāvājās.

-   Vai saproti, viņa apjautājās, ka drīz jau būs klāt lāceņu mēnesis? Man garšo lācenes.

Toraks neatbildēja. Ilgāk to nedrīkstēja atlikt. Jau kopš Beila aizbraukšanas puisis centās saņemt drosmi pastāstīt Rēnai, kas viņš ir.

-    Rena, viņš teica, saraucis uzacis un vērdamies ugunī. Man tev kaut kas jāpastāsta.

-    Kas? meitene vaicāja, izritinādama guļammaisu.

Viņš ievilka elpu.

-    Kad mēs bijām Ērgļa augstienē, Roņu burvis man kaut ko pateica. Kaut ko par mani.

Rena pārtrauca savu nodarbi.

-    Tu esi garagājējs, viņa klusi sacīja. Zēns vēroja draudzeni.

-   Vai tu sen jau to zini?

-    Kopš viņš tev to pastāstīja.

Rena no stulpiņa centās izvilkt atrisušu valdziņu.

-    Tovakar, kad mēs sastrīdējāmies, viņa turpināja,

-    es biju uztraukusies, tāpēc tev sekoju. Es visu dzirdēju.

Toraks mirkli klusēja.

-    Ko tu par to domā? viņš pēc brīža jautāja.

-    Par ko?

-    Par to, kas es esmu.

Viņam par pārsteigumu, Rena plati pasmaidīja.

-    Torak, tu joprojām esi cilvēks. Brīdi valdīja klusums. Tad Rena sacīja:

-   Patiesību sakot, kad es to uzzināju, nejutos visai pārsteigta. Man vienmēr šķita, ka tu atšķiries no citiem.

Toraks mēģināja pasmaidīt, taču nespēja.

-   Nebēdā, draudzene viņu uzmundrināja. Galu galā varbūt tieši tāpēc tu spēj sarunāties ar Vilku.

-    Kāpēc tev tā šķiet?

-    Nu, mani tavas spējas vienmēr ir darījušas nemierīgu, viņa teica, no jauna pievērsdamās valdziņam.

-   Tu biji zīdainis, kad tēvs tevi ielika vilku midzenī, par mazu, lai iemācītos pat cilvēku valodu, kur nu vēl lai sarunātos ar vilkiem. Kā tad tas nākas?

Rena pašķieba galvu uz vienu pusi.

-    Varbūt tolaik tavas dvēseles iemājoja kādā no vilkiem? Kā tev šķiet?

Toraks kodīja apakšlūpu.

-    Nekad nebiju par to domājis.

No medībām atgriezās Vilks, un viņa purns bija notraipīts sarkans. Dzīvnieks to notīrīja pret papardēm un, apošņājis ugunskuru, aizgāja pie Toraka un pielika degunu zēnam pie zoda.

-    Varbūt viņš varētu zināt? Rena minēja.

-    Par mani? puisis jautāja, kasīdams Vilkam starp ausīm. Kā gan? Un vilku valodā es nemaz neprastu to pavaicāt.

Rena ielīda guļammaisā un saritinājās.

-    Bet viņš joprojām ir tavs draugs, meitene piebilda.

Toraks pamāja ar galvu. Nezin kāpēc šis apstāklis viņam neļāva justies kaut nedaudz labāk.

Rena nožāvājās vēlreiz.

-    Nosnaudīsimies, Torak!

Zēns iekārtojās guļammaisā un apgūlās uz muguras. Viņš bija noguris, taču miegs nenāca.

Vilks ieņurdējās, piespiedās Torakam pie sāniem un jau drīz vien miegā raustīja kājas.

Toraks gulēja ar atvērtām acīm un raudzījās ugunskurā.

Pēc laba brīža Rena jautāja:

-    Torak? Vai tu vēl esi nomodā?

-    Jā, viņš atbildēja.

-    Pašās beigās, kad jūs abi bijāt ūdenī, Roņu burvis tev kaut ko uzsauca. Ko viņš pateica?

Toraks bija cerējis, ka Rena viņam to nevaicās.

-    Es nedrīkstu tev to stāstīt, viņš teica. Vismaz tagad ne. Vispirms man jārunā ar Finkedīnu.

trīsdesmit piektā nodala

i

Izstāsti man taisnību, Toraks sacīja Finkedīnam pēc septiņām dienām.

Lai sasniegtu Kraukļu apmetni, viņš kopā ar Renu četras dienas mēroja ceļu pa Mežu, kurā lēnām mitējās sērga un gaisu pildīja gruzdošu kadiķogu smagais smārds. Islina ziņneši savu uzdevumu bija izpildījuši ātri. Tas bija paveicams vieglāk tāpēc, ka Finkedīns bija pārliecinājis Skrajā meža ģintis turēties vienkop un apvienot spēkus, lai cīnītos pret slimību. Tomēr piecus cilvēkus Kraukļi bija zaudējuši.

Vēl divas dienas pēc tam, kad Toraks bija atgriezies ģintī, viņam nebija sekmējies aprunāties ar Finkedīnu aci pret aci. Kraukļu vadonis bija aizņemts ar rūpēm par ģinti; viņam vajadzēja būt drošam, ka ikviens mednieks Mežā ir brīdināts par kadiķogām.

Taču septītajā dienā viss sāka atgriezties vecajās sliedēs. Daži no Kraukļiem devās medībās, citi palika pie upes durt foreles. Rena sēdēja kopā ar Seiunu un stāstīja,

kā atbrīvojusi noslēptās tokorotu dvēseles. Vilks, kuram ne acu galā nepatika suņi, klaiņoja Mežā.

Toraks atrada Finkedīnu pie strauta, kas ietecēja Platupē, plēšam liepu mizas. Diena bija tveicīga, taču koki sniedza vēsu, zaļu pavēni. Vēlīno vasaras ziedu saldenā smarža piepildīja gaisu, un zaros sanēja bites.

-   Tātad tu gribi dzirdēt patiesību? ar īkšķi pārbaudīdams cirvja asmeni, jautāja Finkedīns. Par ko?

-    Par visu, atbildēja Toraks, kuru jau ilgāku laiku māca bažas. Kāpēc tu man nepateici agrāk?

Finkedīns ar vienu atvēzienu nocirta atvasi pie liepas saknēm un sāka tai plēst nost mizu.

-   Ko tad man vajadzēja tev pateikt? viņš nesaprata.

-   To, ka es esmu garagājējs! Ka Roņu burvis ir mans tēvocis! Ka sērga ir mana vaina!

Finkedīns sastinga.

-    Nekad vairs tā nerunā.

-   Viņš uzsūtīja slimību manis dēļ, Toraks neatlaidās. Manis dēļ viņš nonāvēja Oslaku un pārējos. Tā ir mana vaina!

-   Nē! Zilās acis iekvēlojās. Tu neesi izdarījis neko sliktu. Tevi nevar vainot par ļaunajiem darbiem, kurus pastrādāja šis cilvēks. Viņš ir vienīgais vaininieks, Torak! Liec to vērā!

Kādu mirkli abi raudzījās viens uz otru, un gaiss starp viņiem no sasprindzinājuma sprakšķēja. Kraukļu vadonis iemeta mizu kaudzē, kura gulēja pie viņa kājām.

-   Un tu maldies. Es nezināju, ka tu esi garagājējs līdz pagājušajai naktij, kad Rena man to izstāstīja. Neviens no mums to nezināja.

Toraks sarauca uzacis.

-    Bet es domāju, ka tētis to būs izstāstījis Seiunai. Ģinšu sapulcē pie Jūras, kad es biju mazs.

Finkedīns papurināja galvu.

-   Viņš izstāstīja vienīgi to, ka esot tevi ielicis vilku midzenī, kad tu biji zīdainis. Un ka dienās no tevis varētu iznākt vīrs, kas spētu pieveikt dvēseļēdājus. Viņš nepateica kāpēc.

-   Kādēļ tēvs to no viņas slēpa?

-   Kas zina? Viņš ilgu laiku tika vajāts. Droši vien bija kļuvis piesardzīgs.

"Tik piesardzīgs, ka uzmanījās pat no sava dēla," Toraks pie sevis nodomāja. Tas bija vissliktākais, un tāpēc viņš uz tēti dažreiz bija pikts. Tādēļ, ka tas nebija viņam pastāstījis…

-  Viņš rīkojās tā, kā uzskatīja par vajadzīgu, Finkedīns sacīja. Tēvs gribēja, lai tavu bērnību neaptumšotu liktenis.

Toraks pieskrēja pie strauta un sāka plūkāt zāli.

-    Tu pazini viņus abus, vai ne? Manu tēvu un viņa brāli.

Finkedīns klusēja.

-    Pastāsti man par viņiem. Lūdzu!

Kraukļu vadonis noglaudīja bārdu un nopūtās.

-   Pirmoreiz es viņus satiku pirms divdesmit astoņām vasarām, viņš teica. Man bija vienpadsmit, bet tavam tēvam deviņi. Viņš bija no Vilku ģints, tāpat kā viņa tēvs. Taču viņa brālis, kas bija manos gados, piederēja pie Roņiem pa mātes līniju. Piecus mēnešus, kurus mēs pavadījām kopā, mūs audzināja Vilku ģints.

-   Vilku ģints? Toraks pārsteigts jautāja. Es viņus neesmu pat redzējis…

-   Kādreiz viņi nebija tik izvairīgi kā tagad. Laiki mainās. Cilvēki ir kļuvuši aizdomīgi.

Finkedīns ar klūgu sasēja mizu kaudzi saišķī.

-   Mēs visi trīs sadraudzējāmies, viņš turpināja. Man patika medīt, taču šie abi bija aizrāvušies ar burvestībām. Tavs tēvs bija iededzies izpētīt koku, mednieku un medījuma īpašības. Viņa brālis…

Vīrietis cieši savilka mezglu.

-    Viņa brālis vēlējās vienīgi valdīt. Viņš gribēja būt pārāks par visiem.

Uzmetis saišķi plecos, Finkedīns iebrida strautā un nolika mizas zem akmeņiem mērcēties.

-   Pienāca un aizgāja desmit ziemas, taču mēs joprojām bijām labi draugi. Vienpadsmitajā ziemā viss mainījās.

Ūdens mutuļoja ap Kraukļu vadoņa lieliem, kad viņš noliecās, lai paņemtu citu saišķi, kas dažas dienas bija mircis strautā.

-   Tavu tēvu visi sauca par Vilku ģints burvi, Finkedīns sacīja, izmezdams saišķi krastā. Viņa brāli, kaut gan tas bija vecāks un, kā daži teica, arī prasmīgāks, par Roņu burvi neviens negodāja.

Vīrs noskurinājās.

-    Tas viņam bija rūgts malks. Neviens no mums nenojauta, cik tas bija sūrs, līdz bija jau par vēlu. Viņš atstāja ģinti un klejoja apkārt vienatnē.

-    Kurp viņš devās? Toraks jautāja.

Skumjas aptumšoja Finkedīna seju.

-    Es nezinu. Nekad vairs neesmu viņu redzējis. Taču pēc sešām vasarām es no tava tēva uzzināju, ka viņa brālis ir atkal uzradies. Viņš bija pievienojies grupai burvju, kuri sevi sauca par "dziedniekiem".

-    Bet viņš taču nebija burvis, Toraks brīnījās.

Finkedīns sašķobīja lūpas.

-   Viņš prata pārliecināt. Tev to vajadzētu zināt labāk par visiem.

Izrāpies atpakaļ krastā, vadonis nometās ceļos pie mizu saiška.

-    Es jau tev vienreiz stāstīju, kā dziednieki pārtapa par dvēseļēdājiem. Kā viņi Mežam iedvesa bailes.

Viņš brīdi klusēja.

-    Pēc tam atgadījās lielais ugunsgrēks, kas viņus salauza. Daži no viņiem briesmīgi apdega. Tie izklīda un noslēpās.

-   Viņš patiešām bija apdedzinājis seju un vienus sānus visā garumā, Toraks murmināja.

-   Neviens no mums nejauta, Finkedīns stāstīja, kā viņš nokļuva atpakaļ pie savas ģints. Mēs zinājām tikai to, ka Roņi bija no visiem atsvešinājušies. Viņi bija pārtraukuši darījumus ar Skrajo mežu un tirgojās tikai ar Jūras ģintīm. Un viņiem esot bijis jauns burvis.

Toraks iesvieda zāli strautā un nolūkojās, kā to aprij straume. Viņš atcerējās, kā mednieks vilka dzelmē Tenrisu.

-    Viņš gribēja mani sagūstīt, jo es esmu garagājējs. Viņam bija vajadzīgs mans spēks, Toraks sacīja, raudzīdamies strautā. To gribēs arī citi dvēseļēdāji.

Finkedīns vilcinājās ar atbildi.

-    Varbūt viņi par tevi vēl nezina. Iespējams, Roņu burvis darbojās vienatnē.

-    Bet varbūt arī ne, teica Toraks. Varbūt viņam kāds palīdzēja.

Pēkšņi Torakam šķita, ka Mežs mācas viņam virsū.

Bišu dūkoņa bija kļuvusi savādi draudīga. Ar gara acīm zēns atkal skatīja Tenrisa, Roņu burvja, dzeltenīgos acu baltumus. Viņš domāja par pārējiem dvēseļēdājiem par tiem, kuru sejas viņš nepazina un kuru vārdus nezināja, bet kuri klīda kaut kur Mežā. Un gaidīja.

-   Agrāk vai vēlāk tie sapratīs, ko spēju. Tad viņi atnāks man pakaļ, zēns sacīja.

Kraukļu vadonis pamāja ar galvu.

-   Tu vari dvēseļēdājus apveltīt ar spēku, par kādu viņi nav pat sapņojuši. Vai arī iznīcināt tos pilnīgi.

Toraks paskatījās Finkedīnam acīs.

-   Vai tāpēc tu nekad neesi vēlējies mani pieņemt par audžudēlu? Tāpēc, ka es esmu bīstams?

Zilajās acīs kaut kas uzplaiksnīja.

-    Man jārūpējas par ģints drošību, Torak. Tu vari mums palīdzēt viņus sakaut. Vai arī atnest mums visiem nelaimi.

-   Es taču nespētu nodarīt ļaunumu Kraukļiem! Toraks iesaucās, pielēkdams kājās.

-   To tu nevari zināt, dusmīgi atteica Finkedīns. Tu nezini, par ko tu kļūsi. To nezina neviens.

-    Bet…

-   Ļaunums mīt ikvienā cilvēkā, Torak. Daži to pārvar. Citi to baro. Tā tas ir bijis vienmēr.

Zēns iekliegdamies aizgriezās.

Finkedīns nedarīja neko, lai viņu mierinātu. Viņš pārcirta klūgu, ar kuru bija sasiets saišķis, izvēlējās mizas sloksni un sāka plēst lūkus.

Toraks bija apdullis un izbijies. Viņš jutās tā, it kā stāvētu uz klints un gatavotos lēkt nezināmajā.

Saņēmis drosmi, zēns uzdeva jautājumu, kas viņam nedeva miera, kopš bija aizgājis bojā Tenriss.

-    Pagājušajā ziemā, kad tu man izstāstīji par dvēseļēdājiem, tu teici, ka to pavisam bijis septiņi. Taču tu aprakstīji tikai piecus.

Kraukļu ģints vadoņa spēcīgās rokas palika mierā.

-    Roņu burvis bija sestais, Toraks turpināja. Man jāzina, kas ir septītais.

Viņš sažņaudza dūres.

-   Manam tēvam uz krūtīm bija rēta.

Toraks ar pirkstu pieskārās savai ribai.

-   Tā man traucēja, kad… kad es zīmēju uz viņa auguma nāves zīmes.

Puisis centās norīt siekalas.

-    Kaut kas, ko pateica Tenriss, liek man domāt, ka septītais dvēseļēdājs ir…

Finkedīns ar roku paberzēja seju. Pēc tam viņš nolika liepas lūku zemē.

-   Mans tēvs, Toraks sacīja. Tas bija mans tēvs.

Vēja brāzma sašūpoja zarus un atnesa saldu smaržu.

Koki centās notvert vēju.

-   Nē! Toraks iesaucās un noslīga ceļos. Nē!

Atbildi viņš izlasīja Kraukļu vadoņa acīs.

Pēc brīža Finkedīns apsēdās zēnam blakus.

-   Vai atceries? vīrs jautāja. Es tev stāstīju, ka sākumā viņi nebija ļauni. Tavs tēvs tam ticēja. Tāpēc viņš tiem pievienojās. Lai dziedinātu slimos, lai padzītu ļaunos garus.

Vīrieša skatiens maldījās tālumā, un tajā atspoguļojās sāpes.

-    Tava māte tam nekad nenoticēja. Viņa visu saprata. Taču, kad tavam tēvam atklājās patiesība, bija jau par vēlu.

Finkedīns izpleta rokas.

-   Viņš mēģināja bēgt. Pārējie to nepieļāva.

-   Vai tāpēc tie viņu nogalināja? Toraks vaicāja.

Kraukļu vadonis lēnām pamāja ar galvu.

Toraks sēdēja, nolicis galvu uz ceļgaliem, un viņa augumu plosīja šņuksti bez asarām. Finkedīns apsēdās zēnam blakus: viņš tam nepieskārās, nerunāja, bet mierināja viņu vienīgi ar savu klātbūtni.

Visbeidzot Kraukļu vadonis piecēlās.

-    Es tagad došos atpakaļ uz nometni, viņš teica. Tu paliec šeit. Saplēs atlikušās mizas. Nomazgā lūkus strautā. Un pakar tos žāvēties.

Toraks, pārāk apjucis, lai spētu runāt, pamāja ar galvu.

-    Rīt, sacīja Finkedīns, es tev iemācīšu pīt virves.

Toraks skrēja līdz spēku izsīkumam, taču viņa prāts nenomierinājās. Tēvs ir bijis dvēseļēdājs. Tēvs, viņa paša tētis…

Krūtis spieda tāds smagums, ka bija grūti elpot. Niknuma, skumju un baiļu vētra.

Viņš apstājās pie trakulīga strauta, kas traucās pāri lieliem, apsūnojušiem akmeņiem. Kalnu kļavā uzšāvās vāvere. Ūdrs pārtrauca mieloties ar foreli un iešmauca papardēs.

Toraks nometās uz ceļiem, lai padzertos, un atspulgā ieraudzīja savas dvēseles. Toraks no Vilku ģints. Toraks garagājējs.

Iekliegdamies viņš pakampa dzeltenu gundegu skupsnu un sapluinīja to lēveros. Viņš nav piederīgs Kraukļiem. Viņš neiederas nekur…

Pēc brīža ūdrs atgriezās pie pusapēstās zivs un iekārtojās, lai pabeigtu maltīti. Vāvere kļavā sāka skrubināt mizu, lai piekļūtu saldajai, lipīgajai sulai.

Toraks sēdēja, atbalstījis muguru pret koka stumbru, vēroja dzīvniekus, un viņa satraukums sāka mazināties. Tie nelikās zinis, ka viņa tēvs bijis dvēseļēdājs. Tiem nebija daļas, ka viņš ir garagājējs. Kamēr Toraks lika tos mierā, tie par viņa klātbūtni neuztraucās.

Zēns piespieda plaukstu pie raupjās mizas un sajuta caur augumu plūstam koka spēku. Meža spēku.

Dziļi sirdī Toraks apjauta briestam lēmumu. Viņš pieder šai vietai; viņš pieder Mežam. Par spīti visām likstām, Mežs bija viņam dāvājis spēku. Spēku, lai pieveiktu lāci. Spēku, lai pārdzīvotu Tenrisu un izrautos no Jūrasmātes skavām. Spēku sastapties ar savu likteni.

Un varbūt tēva gars lai kur tas arī būtu to zina un ar to lepojas.

Virs galvas vējā sakustējās kļava: izpletuši rokas, tā viņu sargāja. Toraks pacēla galvu un paraudzījās uz spīdīgajām, zaļajām lapām. Ar Meža palīdzību viņš stāsies pretim savam liktenim. Viņš atdos visus spēkus, lai uzvarētu dvēseļēdājus.

Es to paveikšu, Toraks skaļi teica. Es to izdarīšu.

Vilks atrada barabrāļi sēžam pie maza ātrā ūdens un ar priekšķepām pluinām spīdīgas ziedlapiņas.

Viņš iebrida ūdenī, lai atvēsinātu ķepu spilventiņus, un kompānijas pēc apēda dažas puķes. Vilks paluncināja asti. Slaikais Bezastainis viņam neuzsmaidīja. Vilks saoda viņa skumjas un bija nesapratnē.

Viņš gan bija ļoti laimīgs. Viss mulsums bija pazudis. Vilks bija sapratis savu uzdevumu. Būdams vēl mazs vilcēns, viņš Slaikajam Bezastainim palīdzēja pieveikt lāci, kurā bija iemituši ļaunie gari. Pēc tam ūdensputnu salā viņš izdzina dēmonus no pusaugu bezastainiem. Vilka uzdevums ir palīdzēt Slaikajam Bezastainim cīnīties pret briesmoņiem.

Tas nozīmēja nekad neatgriezties pie bara Kalnā, taču Vilkam par to bija maza bēda, jo turpmāk viņš bija nolēmis palikt kopā ar barabrāli. Ja vien Slaikais Bezastainis nebūtu tik bēdīgs.

Lai draugu uzmundrinātu, Vilks tam piespiedās un ieberzēja savu smaržu viņa uzvelkamajā kažokā.

Slaikais Bezastainis pagriezās un sacīja:

-    Vai zini, kas es esmu?

Vilks bija pārsteigts:

-   Mans barabrālis.

-   Bet vai tu zini, ko es spēju ?

-   Jā, zinu, Vilks mazliet untumaini atbildēja. Viņš to vienmēr bija zinājis.

Par pārsteigumu Vilkam, Slaikais Bezastainis cieši ieskatījās viņam acīs diez vai tas bija pieklājīgi. Pēc tam viņš sāka smaidīt.

-    Tu zini? viņš pārjautāja.

Vilks paluncināja asti.

Viņš nolēma, ka pļāpāts būs gana un, riedams un aicinādams Slaiko Bezastaini draiskoties, nolika purnu uz priekšķepām. Kad barabrālis joprojām nepratās, Vilks metās viņam virsū.

Slaikais Bezastainis pārsteigts iekaucās un atmuguriski nogāzās krastmalā. Vilks ar purnu bikstīja viņam sānos. Barabrālis sagrāba draugu aiz skausta un pa jokam iekoda viņam ausī.

Drīz vien abi vārtījās pa zāli un Slaikais Bezastainis jokaini ķiukstēja: tie bija viņa smiekli…

[1] polārija - apmeklētājiem pieejama zinātnes un pētniecības iestāde, kur ari apskatāms arktiskais akvārijs un tiek demonstrētas tematiskas filmas. (Šeit un turpmāk - tulkotāja piezīmes.)

[2] Šēra - neliela klinšaina saliņa pie zemiem, robotiem jūru un ezeru krastiem seno apledojumu apgabalos (Skandināvijā, Kanādā u. c.).

[3] mednieki - domāti zobenvaļi - līdz 9 m gari dzīvnieki, kuri uzbruk pat jūras lauvām.

Content

Peivere Mišela Tumšās senatnes stāsti-2 Garagājējs

Priekšvārds

PIRMĀ NODALA

OTRĀ NODALA

TREŠA NODALA

CETURTĀ NODALA

PIEKTĀ NODALA

SESTĀ NODALA

septītā nodala

ASTOTĀ NODALA

DEVITA NODALA

DESMITĀ NODALA

VIENPADSMITĀ NODALA

DIVPADSMITĀ NODALA

TRISPADSMITA NODALA

ČETRPADSMITA NODALA

PIECPADSMITĀ NODALA

SEŠPADSMITĀ NODALA

septiņpadsmitā nodala

ASTOŅPADSMITĀ NODALA

DEVIŅPADSMITĀ NODALA

DIVDESMITĀ NODALA

DIVDESMIT PIRMĀ NODALA

DIVDESMIT OTRĀ NODALA

DIVDESMIT TREŠA NODALA

DIVDESMIT CETURTĀ NODALA

DIVDESMIT PIEKTĀ NODALA

DIVDESMIT SESTĀ NODALA

divdesmit septītā nodala

DIVDESMIT ASTOTĀ NODALA

divdesmit devita nodala

trīsdesmitā nodala

trīsdesmit pirmā nodala

trīsdesmit otrā nodala

trīsdesmit trešā nodala

trīsdesmit ceturtā nodala

trīsdesmit piektā nodala