Peivere Mišela

Tumšās senatnes stāsti-3. Dvēseļēdājs

Mišela Peivere

Dvēseļēdājs Tumšās senatnes stāsti Trešā grāmata

.

.

Autores priekšvārds

Toraka pasaule ir seštūkstoš gadus veca: toreiz, pēc leduslaikmeta, vēl nebija attīstīta zemkopība un visa ziemeļrietumu Eiropa bija viens vienīgs mežs.

Cilvēki Toraka pasaulē izskatījās tieši tādi paši kā tu vai es, taču viņu dzīvesveids bija gaužām atšķirīgs. Tie nepazina rakstību, metālus un riteņus, bet viņiem tos nemaz arī nevajadzēja. Cilvēki lieliski prata izdzīvot arī bez visa tā. Ļaudis zināja daudz par dzīvniekiem, kokiem, augiem un akmeņiem mežā. Ja viņiem kaut ko ievajadzējās, cilvēki zināja, kur to atrast vai kā izgatavot.

Viņi dzīvoja nelielās ģintīs, un daudzas no tām bija lielas klejotājas: dažas, tādas kā Vilku ģints, palika vienā vietā tikai dažas dienas, bet citas piemēram, Kraukļi un Vītoli uzkavējās savās nometnēs pat veselu gadalaiku; turpretim Roņu ģints dzīvoja vienā vietā gadiem ilgi. To, cik tālu ģintis bija pārvietojušās kopš "Garagājējā" aprakstītajiem notikumiem, tu vari uzzināt, ielūkojoties izlabotajā kartē.

Pirms sarakstīju "Dvēseļēdāju", es daudz laika pavadīju Karpatu kalnu piekājē Rumānijā. Man paveicās redzēt vilku, mežacūku, briežu, lūšu, āpšu un daudzu citu dzīvnieku pēdas (bet, man par atvieglojumu, lāči vēl dusēja ziemas miegā). Es skatīju arī to, kā kraukļi tiesā laupījumu, un no sava pavadoņa iemācījos pievilināt kraukļus, lai iepazītu šos vissaprātīgākos putnus.

Lai uzzinātu vairāk par braukšanu ar suņu kamanām, man nācās iepazīties ar inuītu suņiem Somijā, bet pēc tam arī Grenlandē, kur tie mani aizveda dažos priekpilnos (un arī saltos) braucienos pa ledājiem.

Lai iepazītos ar Ledus ģinšu dzīvi, es pētīju Grenlandes un Ziemeļkanādas inuītu paradumus: viņu medību ieražas, ledus mitekļus un nepārspējamos zvērādas apģērbus. Grenlandē es pirmo reizi izbaudīju vēja un ledāju varenību un kādā neaizmirstamā pārgājienā, kurā biju devusies viena pati, arī bailes no leduslāča, kas pavīdēja tālumā.

Lai tuvāk iepazītos ar leduslāčiem es devos uz Cērčilu Ziemeļkanādā, kur novēroju tos atpūšamies un spēlējamies caurām dienām un naktīm. Nonākt aci pret aci ar brīvdabas leduslāci, kuru ziemeļrietumu Grenlandes inuīti dēvē par pisugtuku, Lielo Klejotāju, ir ārkārtīgi aizraujoši. Šķiet, man vienmēr paliks atmiņā šīs biedējošās, taču dīvaini nevainīgās tumšās acis.

Es gribu pateikties Kristofam Prombergeram no Karpatu Plēsīgo dzīvnieku projekta Transilvānijā par to, ka viņš dalījās zināšanās par pēdu meklēšanu, vilkiem un kraukļiem; cilvēkiem no Manitobas Čērčilā par to, ka viņi man palīdzēja tuvāk iepazīties ar mežonīgajiem leduslāčiem; Austrumgrenlandes iedzīvotājiem par viesmīlību, atklātību un asprātīgajiem jokiem; Apvienotās Karalistes Vilku aizsardzības biedrībai par dažiem brīnišķiem mirkļiem, kurus varēju pavadīt kopā ar vairākiem lieliskiem vilkiem; misteram Derikam Koilam, Londonas Tauera kraukļu kopējam, par to, ka viņš man tik daudz pastāstīja par dažiem ļoti īpašiem kraukļiem. Un beidzot, kā vienmēr, es vēlos pateikties savam aģentam Pīteram Koksam un manai brīnišķīgajai redaktorei un izdevējai Fionai Kenedijai par nerimtīgo entuziasmu un atbalstu.

Mišela Peivere, 2006

ŠIS TAS PAR VILKU

"Vilkabrāļa" pirmajās lappusēs Vilkam ir trīs mēneši. "Dvēseļēdāja" sākumā viņš ir jau divpadsmit mēnešus vecs un izskatās gandrīz kā pieaudzis vilks, taču tāds nebūt nav tas attiecas arī uz viņa pieredzi.

Pievienojies vilku baram Pasaules Gara kalnā, viņš iemantoja dažas medību iemaņas, lai spētu viens pats izdzīvot, taču tam bija vēl daudz jāapgūst.

Un, kaut gan fiziski Vilks ir jau nobriedis tiktāl, ka var kļūt par tēvu, viņš kādu laiku vēl dzīvos viens. Daudzi vilki sasniedz trīs un vairāk gadu vecumu, pirms atrod draudzeni un izveido ģimeni. Līdz tam laikam tie bieži vien kļūst par auklēm jaunākajām māsām un brāļiem: pieskata tos, kamēr pārējie bara locekļi medī.

Vilka krūtis ir šauras, bet kājas garas un slaidas, tāpēc viņš tik ātri un viegli spēj pārvietoties pa dziļo sniegu. Viņa lielās ķepas darbojas kā sniega kurpes un ļauj skriet pa sērsnu, turpretī briežu asie nagi tajā iegrimst.

Tagad Vilka kažoks ir daudz biezāks nekā "Garagājējā", jo ir ziema. Un viņš tādējādi izskatās krietni lielāks.

Kažoks sastāv no diviem slāņiem īsās, pūkainās pavilnas, kura aiztur gaisu pie ādas un neļauj tikt klāt aukstumam, un garākiem, rupjākiem aizsargmatiem, kas pasargā Vilku no lietus, sniega un durstīgajiem kadiķu zariem. Pateicoties lieliskajam kažokam, viņš spēj izdzīvot Tālajos Ziemeļos un nedrebināties kā Toraks un Rena.

Pretēji viņiem Vilkam piemīt neticama izturība. Viņš pat pārvietojas divreiz ātrāk nekā Toraks (ja vien tīšuprāt negausina soli, lai draugs varētu tikt līdzi), un pārsvarā Vilkam patīk rikšot skaistā, plūstošā, līganā gaitā: viņš tā var tecēt stundām. Bet, ja Vilks sāk skriet pa īstam, viņš, protams, ir daudz ātrāks par Toraku.

Dažas no Vilka maņām ir attīstītas daudz labāk nekā Torakam, bet citas ir apmēram līdzīgas. Mēs pārāk daudz nezinām par vilku garšas sajūtu, taču varam domāt, ka to mēle spēj just tās pašas garšas, ko mēs, sāļu, saldu, rūgtu un skābu. Taču mēs nezinām, pēc kā Vilkam garšo gaļa, ūdens vai asinis.

Domājams, ka vilku redze ir apmēram līdzvērtīga mūsējai, kaut gan tie spēj labāk atšķirt pelēkās nokrāsas un redzēt tumsā. Vilki arīdzan labāk pamana kustību tas noder medībās taču tie neatšķir krāsas vismaz ne tik labi kā mēs.

Vilka dzirde ir labāka nekā Torakam. Viņš dzird tik augstas vibrācijas, kādas Toraks neuztver, un viņa lielās ausis palīdz saklausīt visklusākās skaņas. Ar to daļēji var

izskaidrot, kāpēc pat Toraks nekad nespēs apgūt visus vilku valodas smalkumus un izteikties tik labi kā īsts vilks: viņš nedzird visaugstākos smilkstus un kaucienus.

Vilka oža ir daudz attīstītāka nekā Torakam. Nav zināms tieši, cik lielā mērā, taču, spriežot pēc receptoru skaita Vilka garajā degunā, var lēst, ka tā ir tūkstoš līdz miljons reižu labāka.

' Tāpat kā visi vilki, arī mūsu Vilks sazinās ar vilku valodas palīdzību: tā ir stipri sarežģīta skaņu, kustību un smaržu kombinācija. Toraks par to zina vairāk nekā mēs, bet vilku pētnieki un novērotāji par šo saziņas līdzekli uzzina arvien vairāk ko jaunu.

Kad Vilks izmanto balsi, viņš ne tikai gaudo. Vilks spēj likt lietā visdažādākās skaņas, ieskaitot kaukšanu, rūkšanu, ņurdēšanu, smilkstēšanu un sprauslāšanu.

Viņš arī lieto žestu valodu: no skaidri saskatāmām izdarībām, kā ķepu kulstīšana un spalvas bošana, līdz tikko pamanāmām acu, purna, ausu, ķepu, skausta un astes kustībām.

Savu smaržu Vilks izmanto, to izsmidzinādams gar medību lauku robežām vai paberzējoties gar īpašiem objektiem (piemēram, gar Toraku) veidā, par kuru īstas skaidrības nav pat Torakam.

Un, protams, kad Vilks grib kaut ko pateikt, viņš var izmantot nevis vienu vienīgu skaņu, kustību vai smaržu, bet gan veselu izteiksmes līdzekļu kopumu, kas mainās atkarībā no tā, ko Vilks uzrunā un kāds ir viņa noskaņojums. Tādējādi, ja

viņš vēlas uzsmaidīt Torakam, tad noliec galvu, pieglauž ausis, sarauc purnu un, smilkstēdams, bikstīdams ar degunu un pārklādams Toraka seju un rokas ar viegliem, rotaļīgiem kodieniem, luncina asti. Un tas viss tikai tādēļ vien, lai pateiktu: "Sveiks!"

pirmā nodala

Toraks cerēja, ka tā nav zīme.

Viņš nevēlējās, lai tas būtu kaut kas vairāk nekā tikai ūpja spalva sniegā. Tāpēc viņš to neņēma vērā. Tā bija pirmā kļūda.

Toraks klusiņām aizgāja atpakaļ pie pēdām, kurām viņi sekoja kopš rītausmas. Tās izskatījās svaigas. Puisis nometa dūraini un pataustīja nospiedumu sniegā. Apakšā ledus nebija. Jā, svaigas gan.

Pagriezies pret Renu, kas kūņojās augstāk uz kalna nogāzes, viņš pielika roku savai piedurknei, pacēla rādītājpirkstu un ar galvu norādīja lejup uz mežu pie upes krasta. Viens ziemeļbriedis dodas uz dienvidiem.

Rena palocīja galvu, izvilka no bultu maka bultu un pielāgoja to loka stiegrai. Tāpat kā Toraks, gaišajā ziemeļbrieža ādas kamzolī un stulpiņos viņa sniegā bija grūti pamanāma, turklāt meitenes seja bija noziesta ar pelniem, lai nomāktu cilvēka smaržu. Tāpat kā Toraks, viņa bija

izsalkusi, jo pusdienās bija notiesājusi vienu vienīgu kaltētu mežacūkas gaļas sloksni.

Taču atšķirībā no drauga viņa nebija redzējusi ūpja spalvu.

Toraks nosprieda, ka nav vērts Rēnai par to stāstīt.

Un tā bija viņa otrā kļūda.

Dažus soļus zemāk, laukumiņā, kur ziemeļbriedis bija nokasījis sniegu, lai tiktu pie ķērpjiem, ošņājās Vilks. Viņa ausis bija saslējušās un sudrabotais kažoks no uzbudinājuma sabozies. Ja arī dzīvnieks manīja Toraka nemieru, viņš to neizrādīja. Vēlreiz paošņājis, Vilks pacēla degunu, ieelpoja ar smaržām pilno vēja dvesmu, un viņa dzintardzeltenās acis sastapās ar Toraka skatienu. Nelabi ož.

Toraks staipīja kaklu. "Kā to saprast?" viņš jautāja vilku valodā.

Vilks noskurināja ūsas. Slims purns.

Puisis devās noskaidrot, ko Vilks atradis, un uz kailās zemes pamanīja sīkus dzeltenu strutu pilienus. Tātad Vilks centās viņam pateikt, ka ziemeļbriedis ir vecs un tā zobi izpuvuši, daudz ziemu košļājot smilšainus ķērpjus.

Toraks uz mirkli sarauca degunu tādā kā smaidā un pats uz brīdi kļuva līdzīgs vilkam. Paldies, barabrāli! Viņš uzmeta skatienu Rēnai un devās lejup no kalna tik nedzirdami, cik vien to ļāva bebrādas zābaki.

Taču Vilkam arī tas šķita pārāk skaļi, un dzīvnieks, virzīdamies pa sniegu bez skaņas kā dūmi, pārmetoši noskurināja ausi.

Abi lavījās starp dusošajiem kokiem. Melni ozoli un sudraboti dižskābarži mirgoja sarmā. Šur tur Toraks manīja liesmojam tumšsarkanas akmeņozolu ogas; dažas koši zaļas egles stāvēja nomoda sardzē pār savām snaudošajām māsām. Mežs bija kluss, upes aizsalušas. Vairākums putnu bija aizlidojuši uz dienvidiem.

"Izņemot ūpi," Toraks nodomāja.

Viņš saprata, ka tā ir ūpja spalva, tikko ieraudzīja tās pūkaino virspusi, kas slāpē lidojuma troksni, kad putns dodas medībās. Ja tā būtu tumšpelēkā meža pūces spalva, viņš neuztrauktos, bet vienkārši atdotu to Rēnai, kas ar tādām aprīkoja savas bultas. Taču šī spalva lāsmoja melna un dzeltenbrūna: tumsa un liesma. Tas Torakam lika domāt, ka tā pieder vislielākajam un niknākajam pūču dzimtas pārstāvim ūpim. Un sastapšanās ar kādu no tiem nevēsta neko labu.

Vilka melnais deguns noraustījās.

Toraks tūdaļ kļuva uzmanīgs.

Starp kokiem viņš pamanīja ziemeļbriedi, kas skrubināja ķērpjus. Zēns dzirdēja gurkstam sniegu zem tā nagiem un redzēja no dzīvnieka mutes paceļamies garaiņus. Labi, ka viņi joprojām atradās no medījuma pa vējam. Toraks aizmirsa spalvu un prātoja par sulīgo gaļu un garšīgajām kaulu smadzenēm.

Aiz muguras klusi iečīkstējās Rēnas loks. Puisis ielika bultu pats savā stopā, taču tad saprata, ka aizsedz meitenei mērķi, un nometās uz viena ceļa, lai nebūtu viņai priekšā.

Ziemeļbriedis aizgāja aiz dižskābarža. Medniekiem nācās nogaidīt.

Gaidīdams Toraks ievēroja kādu egli, kas auga piecus soļus zemāk nogāzē. Tā pleta savas sniegotās rokas… un brīdināja viņu.

Sažņaudzis rokā loku, zēns pievērsa skatienu medījumam.

Vēja brāzma sašūpoja apkārt augošos dižskābaržus, un pērnās lapas atrāvās no zariem kā sausas, aizkaltušas plaukstas.

Toraks norija siekalas. Šķita, ka Mežs cenšas viņam kaut ko pateikt.

Virs galvas sakustējās zari, un lejā šņākdams gāzās sniega blāķis. Viņš paskatījās augšup. Sirds sarāvās. Ūpis. Ausis ar pušķīšiem un tik spicas kā žebērkļa smailes. Milzīgas, oranžas acis kā divas saules. Toraks iekliegdamies pielēca kājās.

Ziemeļbriedis pazuda.

Vilks metās tam pakaļ.

Rēnas bulta nosvilpa gar Toraka kapuci.

Ūpis izpleta varenos spārnus un klusi aizlidoja.

-    Ko tu dari? Rena nikni iesaucās. Kāpēc piecēlies? Daudz netrūka, ka es būtu tevi nošāvusi!

Puisis neatbildēja. Viņš nolūkojās, kā ūpis pazūd pēcpusdienas spodri zilajās debesīs. "Bet ūpji," viņš nodomāja, "taču medī tikai naktīs."

Vilks cauri kokiem lēkšoja atpakaļ un, nopurinājis no kažoka sniegu, asti kulstīdams, apstājās Torakam blakus. Viņš ziemeļbriedi nebija cerējis noķert, taču viņam patika pati vajāšana.

Sajutis zēna uztraukumu, Vilks paberzējās viņam gar sāniem. Toraks nometās ceļos, paslēpa seju biezajā, rupjajā vilnā uz skausta un ieelpoja drauga pazīstamo svaigas zāles smaržu.

-     Kas vainas? Rena gribēja zināt.

Toraks pacēla galvu.

-     Ūpis.

-     Kāds ūpis?

Puisis pamirkšķināja acis.

-     Vai tad tu neredzēji? Tas bija tik tuvu, ka es būtu varējis tam pieskarties!

Tā kā viņa joprojām neko nebija sapratusi, Toraks aizskrēja atpakaļ uz kalnu un atrada spalvu.

-     Lūk! viņš elsdams pasniedza to Rēnai.

Vilks pieglauda ausis un ierūcās.

Meitene pielika roku pie aizbildņa spalvām, kas bija piešūtas pie viņas kamzoļa.

-     Ko tas nozīmē? Toraks jautāja.

-    Nezinu, taču tas ir slikti. Mums vajadzētu doties atpakaļ. Finkedīns zinās, kas darāms. Un, Torak, viņa uzlūkoja spalvu, atstāj to šeit.

Nomezdams spalvu sniegā, viņš vēlējās, kaut nebūtu tai pieskāries ar kailu roku. Viņa plaukstu klāja smaga, pelēka apsarme. Toraks noslaucīja roku kamzolī, taču uz ādas palika puvuma smaka, kas atsauca atmiņā Kraukļu ģints kapulauku.

Pēkšņi Vilks ieņurdējās un saspicēja ausis.

-     Ko viņš saož? Rena vaicāja. Viņa nesaprata vilku valodu, taču labi pazina Vilku.

Toraks sarauca pieri.

-     Nezinu.

Vilks bija izslējis asti, taču nerādīja nevienu no medību signāliem, kurus Toraks bija ielāgojis.

"Dīvains medījums," Vilks visbeidzot izpauda, un puisis saprata, ka arī Vilks ir apmulsis.

Toraku pārņēma nomācoša sajūta, ka tuvojas kaut kas ļauns. Viņš strikti un brīdinoši ierējās: "Ufl Paliec mierā!"

Bet Vilks jau bija gabalā un nenoguris cilpoja augšup pa nogāzi.

-     Nē! Toraks iesaucās un klumpačoja viņam pakaļ.

-     Kas noticis? Rena jautāja. Ko viņš teica?

-     "Dīvains medījums", zēns atbildēja.

Ar pieaugošu nemieru Toraks vēroja, kā Vilks sasniedz kalna virsotni un paraugās atpakaļ. Viņš izskatījās lielisks: biezajā ziemas kažokā bija bagātīgi pārstāvēta pelēkā, melnā un rudā krāsa; kuplā aste sastingusi saviļņojuma trīsās par gaidāmajām medībām. "Seko man, barabrāli! Dīvains medījams!"

Un tad jau viņš bija projām.

Toraks ar Renu sekoja, cik ātri vien spēdami, taču viņus apgrūtināja nešļavas un guļammaisi; sniegs bija dziļš, un viņiem nācās izmantot klūgu pinuma slēpes, kuras gausināja soli vēl vairāk. Kad viņi sasniedza virsotni, Vilks nekur nebija redzams.

-    Viņš mūs kaut kur gaida, Rena sacīja, cenzdamās, lai balss skanētu pārliecinoši. Meitene norādīja uz apšu biežņu. Tiklīdz mēs būsim tikuši lejā, Vilks metīsies mums virsū.

Teiktais puisim lika justies mazliet labāk. Vēl vakar Vilks uzglūnēja, noslēpies aiz kadiķu krūma, un, kad Toraks gāja garām, lēca viņam virsū, nogāza kupenā, ņurdēja un rotaļādamies koda, līdz zēns no smiekliem kļuva gluži bezpalīdzīgs.

Viņi sasniedza apses. Vilka tur nebija.

Toraks divreiz aprauti ierējās: "Kur tu esi?"

Atbildes nebija.

Tomēr Vilka pēdas varēja saskatīt gluži skaidri. Šajā apvidū medīja vēl dažas ģintis, kuru pārstāvji pēdu dzīšanai izmantoja suņus, taču bija neiespējami sajaukt Vilka pēdas ar suņa pēdām. Suns skrien uz labu laimi, jo zina, ka saimnieks to pabaros, bet vilkam ir mērķis: tam jāatrod medījums vai arī jābadojas. Un, kaut gan Vilks beidzamos septiņus mēnešus kopā ar Toraku dzīvoja Kraukļu ģintī, zēns viņu nekad nebaroja, jo baidījās, ka tādējādi varētu

notrulināties dzīvnieka mednieka iemaņas.

»

Pienāca pusdienlaiks, un abi joprojām sekoja Vilkam pa pēdām: tās veda taisni, un pakaļkājas bija iegūlušas priekšķepu nospiedumos. Mežā atbalsojās Toraka un Rēnas slēpju gurkstēšana un skaļā elpa.

Mēs nonāksim gaužām tālu ziemeļos, Rena secināja.

Viņi bija apmēram dienas gājuma attālumā no Kraukļu nometnes, kas atradās uz dienvidrietumiem Platupes krastos.

Toraks ierējās atkal: "Kur tu esi?"

No zariem nobira sniegs un noplakšķēja viņam uz kapuces. Klusums, kas pēc tam iestājās, šķita vēl nomācošāks nekā iepriekš. Vērodams, kā akmeņozolu pudurī izplēn sniega mirdzums, Toraks saprata, ka diena iet uz beigām. Debesis jau sāka satumst, un no koku pazarēm zagās ēnas. Sirdī ielavījās aukstums, jo viņš zināja, ka drīz iestāsies tumsa.

Ģintis mijkrēsli sauc par dēmonu laiku, jo ziemā lielais vērsis Sumbrs augstu starp zvaigznēm slejas pakaļkājās un nešķīsteņi, izbēguši no aizsaules, laidelējas Mežā un nes postu un izmisumu. Pietiek uzrasties vienam mošķim, lai tiktu sagandēta visa ieleja; un, kaut gan burvji stāv sardzē, visus viņi noķert nespēj. Dēmoni ir grūti pamanāmi. Tos var ieraudzīt tikai uz mirkli, un cilvēks nekad nevar būt drošs, pēc kā tie izskatās, jo ļaunie gari maina izskatu: tie caur muti iekļūst aizmigušajos un iemiesojas dzīvās būtnēs. Tur tie ložņā sarkanā tumsā un izsūc cilvēkam drosmi un paļāvību, vietā atstādami ļaunprātības un nenovīdības sēklas.

Tobrīd, dēmonu stundā, Toraks saprata, ka zīmes ir piepildījušās. Vilks neatbildēja, jo nespēja. Tāpēc, ka ar viņu kaut kas bija atgadījies.

Toraka prātā uzplaiksnīja murgainas vīzijas. Ko tad, ja Vilks viens pats uz savu galvu mēģinājis nogāzt sumbru vai alni? Viņam bija tikai divpadsmit mēnešu. Pārdrošu, jaunu vilku spēj nogalināt viens nagotās kājas spēriens.

Bet varbūt viņš iekļuvis slazdā? Toraks tika mācījis, kā no tā izvairīties, bet ja nu viņš bijis izklaidīgs? Visdrīzāk, tā tas arī varētu būt. Vilks nespēj pagaudot tāpēc, ka viņa kaklu žņaudz cilpa.

Koki čīkstēja. No tiem būkšķēdams krita sniegs. Toraks pielika plaukstas pie lūpām un gaudoja: "Kur tu -

esir

Klusums.

Rena veltīja draugam raižpilnu smaidu, un viņas tumšajās acīs Toraks ieraudzīja pats savu nemieru.

-     Saule iet uz rietu, viņa teica. Zēns norija siekalas.

-     Pēc brīža parādīsies mēness. Būs pietiekami gaišs, lai sekotu pa pēdām.

Rena šaubīdamās pamāja ar galvu.

Abi bija nogājuši vēl dažus soļus, kad viņa pagriezās

sams.

Torak! Skat!

Tas, kurš bija notvēris Vilku, bija to paveicis ar visvienkāršāko lamatu palīdzību. Viņš bija izracis bedri un nosedzis to ar plānu kārtu sniegotu zaru.

Tā nevarētu Vilku aizkavēt uz ilgu laiku, taču izvandītajā sniegā ap bedri Toraks atrada pītas jēlādas driskas.

-     Tīkls, puisis neticīgi sacīja. Viņiem bijis tīkls.

-     Un bedrē nav pīķu, Rena piebilda. Viņi gribējuši

Vilku noķert dzīvu.

>

"Tas ir slikts sapnis," domāja Toraks. "Tūlīt es pamodīšos un starp kokiem šurp auļos Vilks."

Tobrīd viņš pamanīja asinis. Satriecošas, sarkanas lāses sniegā.

-     Varbūt viņš tos sakodis? Rena murmināja. Es ceru; es ceru, ka viņš tiem nokodis rokas!

Toraks pacēla asiņainu vilnas kumšķi. Zēna pirksti drebēja. Viņš piespieda sevi izlasīt zīmes sniegā.

Vilks bija tuvojies bedrei piesardzīgi: pēdas rādīja, ka viņš no auļiem pārgājis uz rikšiem. Taču iznākums tik un tā bija tāds, kāds nu bija. "Ak, Vilk!" Toraks pie sevis noteica. "Kāpēc tu nevarēji būt piesardzīgāks?" Tad pēkšņi viņam iešāvās prātā doma, ka varbūt tā ir viņu abu draudzība, kas liek Vilkam pārlieku uzticēties cilvēkiem. Varbūt tā bija viņa, Toraka, vaina?

Viņš raudzījās uz iemīto taciņu, kas veda uz ziemeļiem. Pēdās jau veidojās ledus. Vilka sagūstītāji bija gabalā.

-    Cik viņu ir? Rena jautāja, palikusi iepakaļ, jo Toraks bija krietni labāks pēddzinis.

-      Divi. Lielākā vīra pēdas ir iespiedušās dziļāk, kad viņš gājis prom no bedres.

-    Tātad… viņš ir nesis Vilku. Bet kāpēc viņiem tas vispār bija vajadzīgs? Neviens nedarīs pāri Vilkam. Neviens to neuzdrošināsies.

Ģintīs valdīja stingrs likums, ka nedrīkst nodarīt nekādu ļaunumu Meža medniekiem.

-    Torak, Rena sauca, sakņupusi aiz kadiķu skupsnas. Šeit viņi slēpušies. Es tikai nevaru saprast…

-     Nekusties! zēns brīdināja.

-     Ko?

-     Tur blakus tavam zābakam!

Meitene sastinga.

-     Kas tas?

Toraks notupās un pētīja sniegu.

Tēvs bija viņam mācījis pēddziņa mākslu, un Toraks uzskatīja, ka pazīst visu Meža radījumu pēdas, taču šīs bija visdīvainākās, kādas viņš jebkad bija redzējis. Mazi un viegli iespiedumi kā putnam, taču ne gluži. Pakaļkājas atgādināja mazas, savilktas roķeles ar pieciem nagiem, bet priekškāju nospiedumu vispār nebija vienīgi divas iedobes, it kā radījums staigātu uz stumbeņiem.

-     "Dīvains medījums", Toraks noburkšķēja.

Rena ieskatījās viņam acīs.

-     Ēsma. Viņi izmantojuši to par ēsmu.

Zēns piecēlās.

-    Tie aizgājuši uz ziemeļiem Cirvjupes ielejas virzienā. Kurp viņi varētu doties pēc tam?

Rena pameta gaisā rokas.

-     Visur kur! Viņi var pagriezties uz austrumiem, uz Cirvjezeru, un turpināt ceļu līdz pat Augstajiem kalniem. Vai arī doties atpakaļ uz dienvidiem un pazust Dziļajā mežā. Ejot uz rietumiem, tie tagad būs jau pusceļā uz Jūru…

Līdz viņiem atplūda balsis.

Abi ienira kadiķu krūmos. Rena uzvilka loka stiegru, un Toraks izņēma no maksts savu melno bazalta cirvi.

Lai kas bija šie ļaudis, tie nemaz neslēpās. Toraks ieraudzīja vīrieti un sievieti, kam sekoja liels suns, kas vilka kamanas, kurās gulēja beigts stirnu buks. Apmēram astoņas vasaras vecam zēnam, kas braši soļoja pa priekšu, aiz muguras tecēja vēl viens jaunāks suns, kuram pie vēdera bija pieslokšņota briežādas soma.

Jaunais suns saoda Vilka smaržu, kas nāca no Toraka, bailīgi iesmilkstējās un panāca puiku, kas apstājās. Toraks ieraudzīja ģints piederības tetovējumu uz viņa pieres: trīs garenus, melnus ovālus, kas radīja iespaidu, it kā viņš nepārtraukti būtu saraucis uzacis.

Rena atviegloti nopūtās.

-     Vītolu ģints! Varbūt viņi kaut ko redzējuši!

-    Nē, Toraks pavilka meiteni atpakaļ. Mēs nezinām, vai šiem drīkst uzticēties.

Rena pavērās draugā.

-     Torak, tie ir Vītolil Protams, viņiem var uzticēties!

Pirms puisis paguva viņu aizturēt, Rena, piespiedusi

abas plaukstas krūtīm par draudzības zīmi, jau skrēja pie svešiniekiem.

Vītoli viņu pamanīja un plati uzsmaidīja. Tie atgriežoties pie savas ģints rietumos, paskaidroja sieviete. Viņas seja bija rētaina, gluži kā klāta ar bērzu rūsu: tas ļāva spriest, ka viņa ir pārdzīvojusi pagājušās vasaras sērgu.

-      Vai jūs kādu satikāt? Rena vaicāja. Mēs meklējam…

-     "Mēs"? pārjautāja vīrietis.

Toraks piecēlās.

-    Jūs nākat no ziemeļiem. Vai jūs kādu redzējāt? viņš prasīja.

Vīrs uzmeta skatienu puiša ģints piederības tetovējumiem, un viņa uzacis izlīdzinājās.

-     Sajās dienās nevienu no Vilku ģints mēs neesam sastapuši.

Viņš vērsās pie Rēnas:

-    Jūs esat pārāk jauni, lai vieni paši medītu tik tālu no apmetnes.

Meitene iecirtās.

-     Mums abiem ir jau pa trīspadsmit vasarām uz pleciem. Un mums ir vadoņa atļauja…

-    Vai kādu redzējāt? Toraks metās starpā.

-     Es redzēju, ieminējās zēns.

-     Ko!? Toraks iesaucās. Kas tas bija?

Satrūcies no šādas degsmes, puika parāvās atpakaļ.

-    Es es gāju meklēt Kampēju, zēns norādīja uz suni, kurš viegli paluncināja asti. Viņam patīk trenkāt vāveres, taču viņš bija noklīdis. Tad es tos ieraudzīju. Viņiem bija tīkls, tajā kāds spārdījās.

"Tātad viņš vēl ir dzīvs," Toraks nopriecājās. Viņš bija tik cieši sažņaudzis dūres, ka nagi šķita iespiedušies plaukstās.

-     Kādi tie izskatījās? Rena jautāja.

Zēns izstiepa roku virs galvas.

-     Milzīgs vīrs. Un otrs arī ražens, ar līkām kājām.

-     Vai redzēji ģints piederības tetovējumus? Toraks vaicāja. Ģints aizbildņu ādas? Vienalga, ko.

Puika norija siekalas.

-    Viņi bija uzvilkuši kapuces, sejas es nesaskatīju.

Toraks vērsās pie vīrieša:

-    Vai varat nodot zinu Finkedīnam?

-    Lai kas tas būtu, vīrs atbildēja, nāksies vien tev to pateikt pašam. Kraukļu vadonis ir gudrs cilvēks, viņš zinās, ko iesākt.

-     Nav laika, Toraks sacīja. Pasaki viņam, ka kāds sagūstījis Vilku. Izstāsti, ka mēs ejam viņu atbrīvot.

otrā nodala

Nakts atnesa stindzinošu aukstumu, kas kokus padarīja baltus un sērsnai lika gurkstēt zem kājām.

Bija jau pāri pusnaktij, un Toraks no pārguruma bija gluži vai apreibis. Viņš piespieda sevi turpināt ceļu. Vilka nolaupītāju pēdas mēnesgaismā izvijās kā čūska. Uz ziemeļiem, visu laiku tikai uz ziemeļiem.

Tik pēkšņi, ka puisim gandrīz apstājās sirds, viņa priekšā iznira septiņi burvji. Izdēdējušas, ragainas ēnas pārskrēja Toraka ceļu. "Mēs valdīsim Mežā," tās čukstēja balsīs, kuras bija aukstākas par ziemeli. "Mūsu priekšā drebēs visi. Mēs esam dvēseļēdāji…"

Kāda roka pieskārās viņa plecam. Puisis iekliedzās.

-     Kas noticis? Rena jautāja.

Toraks pamirkšķināja acis. Viņa priekšā sarmā mirdzēja septiņi bērzi.

-     Sapnis.

-    Par ko tu sapņoji? Rena par sapņiem šo to zināja, un viņas paredzējumi dažreiz mēdza piepildīties.

Ak, tāpat vien, Toraks attrauca.

Rena neticīgi nosprauslājās.

Abi slampāja tālāk, un viņu elpa mutuļoja sastingušajā gaisā.

Toraks prātoja, vai šāds sapnis kaut ko nozīmē. Vai varētu būt, ka Vilka pazušana saistīta ar dvēseļēdājiem?

Bet ko gan tie grib no Vilka?

Starp citu, tie bija pagaisuši bez pēdām. Kopš pagājušajā vasarā plosījās sērga, Finkedīns bija runājis ar visām ģintīm Skrajajā mežā un nosūtījis ziņas Dziļā meža, Jūras un Kalnu ģintīm. Nekā. Dvēseļēdāji bija noslēpušies kā lācis ziemā.

Un tomēr Vilks bija pazudis.

Toraks jutās tā, it kā staigātu neziņas un baiļu sniegputenī. Pacēlis galvu, viņš augstu debesīs ieraudzīja lielo vērsi Sumbru. Zēns sajuta ļaunumu, kas staroja no tā sarkanajām, aukstajām acīm, un centās pārvarēt pieaugošo baiļu vilni. Vispirms viņš bija zaudējis tēvu. Tagad Vilku. Ko tad, ja viņš Vilku nekad vairs nesatiks? Ko tad, ja draugs ir jau pagalam?

Koki kļuva retāki. Priekšā parādījās aizsalusi upe, kuras ledu krustām šķērsām izraibināja zaķu atstātās cilpas. Krastmalā nokaltušu suņuburkšķu čemuri stiepa pret zvaigznēm pīķiem līdzīgus pirkstus.

Meža zirgu bariņš sabijās un aizauļoja pa ledu, taču tad apstājās un pagriezās, lai atskatītos uz cilvēkiem. Dzīvnieku krēpes slējās gaisā kā lāstekas, un viņu mēnesgaismas pilnajās acīs Toraks pamanīja atspoguļojamies pats savas bailes.

Ar gara acīm zēns iztēlojās Vilku: kāds tas izskatījās pirms pazušanas lielisks un lepns. Toraks viņu pazina kopš laikiem, kad tas vēl bija pavisam maziņš. Lielākoties tas bija vienkārši Vilks: gudrs, zinātkārs un ļoti uzticams. Bet dažreiz viņš bija vadonis ar neizskaidrojamu pārliecību dzintardzeltenajās acīs. Un vienmēr viņš bija barabrālis.

-     To nu gan es nesaprotu, Rena pārtrauca Toraka pārdomas, kāpēc viņiem ievajadzējies Vilku.

-    Varbūt tās ir lamatas. Varbūt viņiem esmu vajadzīgs es, nevis Vilks.

-    Es arī par to iedomājos, viņas balss kļuva klusāka.

-    Varbūt tie, kuri sagūstīja Vilku, gribēja noķert tevi, jo, Rena vilcinājās, jo tu esi garagājējs un tiem vajadzīgs tavs spēks.

Toraks sarāvās. Viņam nepatika būt par garagājēju. Un viņam nepatika, ka Rena to saka skaļi. Tas bija… kā noplēst kreveli no miesas.

-     Bet, ja viņiem esi vajadzīgs tu, draudzene uzstāja,

-    kāpēc nesagūstīt tevi? Divi lieli, stipri vīri mēs nebūtu tiem pretinieki. Kāpēc tad…

-    Es nezinu, Toraks noburkšķēja. Kāpēc tu neliecies mierā? Kāds no tā labums?

Rena uzmanīgi palūkojās uz draugu.

-     Es nezinu, kāpēc Vilks ir nolaupīts! Toraks sauca.

-      Man vienalga, ka tās ir lamatas man! Es tikai vēlos viņu atgūt!

Pēc tam viņi vairs nesarunājās. Meža zirgi bija izmīdījuši pēdas, un, kad tās no jauna tika atrastas, radās iemesls, lai abi pašķirtos. Kad Toraks pēdas atkal atrada, tās bija izmainījušās. Uz slikto pusi.

-    Viņi ir uztaisījuši ragavas, zēns teica. Suņu, kas tās vilktu, viņiem nav, bet vienalga, šie tiks lejā no kalna ātrāk.

Rena paraudzījās debesīs.

-      Sāk apmākties. Mums jāuzceļ pajumte. Atpūtīsimies!

-     Ja vēlies, atpūties. Es turpināšu ceļu.

Rena iespieda rokas sānos.

-     Viens pats?

-     Man tas jādara.

-     Torak, viņš ir arī mans draugs.

-     Viņš nav tikai draugs, Toraks iebilda. Viņš ir mans barabrālis!

Puisis redzēja, ka ir draudzeni sāpinājis.

-     Un kā, viņa izgrūda caur zobiem, ar to, ka tu neko vairs nepamani?

Viņš uzmeta meitenei asu skatienu.

-     Es neko neesmu palaidis garām!

-    Ak nē? Pirms dažiem soļiem viens no viņiem nogriezās uz ūdru takas…

-     Kādas takas?

-     Tieši tā! Tu esi izmisis. Tāpat kā es.

Toraks zināja, ka Rēnai ir taisnība. Bet viņš negribēja to atzīt.

Klusēdami viņi atrada vēja nolauztu egli, atraka sniegu tās pakājē un sagatavoja vietu, kur pārlaist nakti. Abi uzklāja jumtu no egļu zariem un izmantoja savas slēpes par lāpstām, lai uzmestu tam pa virsu biezu sniega kārtu. Beidzot viņi vēl ievilka iekšā zarus un uzklāja tiem savus ziemeļbriežu ādas guļammaisus. Toraks sadabūja šķiltavas un ar dažu bērza tāss gabaliņu palīdzību atmodināja uguni. Vienīgais sausais koks, kuru viņš varēja atrast, bija egles zars, kas dūmoja un sprakšķēja. Taču Toraks bija pārāk uztraucies, lai ņemtu to vērā.

Rena dūmos rauca degunu, taču neko neteica. Somā viņa sadabūja aļņa asinsdesas luņķi, sadalīja to trīs daļās, no kurām vienu nolika uz būdas jumta ģints aizbildnim, bet otru iespieda rokā Torakam. Ielikusi savu daļu somā, viņa pacēla savu cirvi un dzeramtrauku.

-     Es eju uz upi, viņa teica. Man somā vēl ir gaļa, taču neaiztiec kaltētās brūklenes.

-     Kāpēc tad ne?

-     Tāpēc, viņa sapīkusi atbildēja, ka es tās taupu Vilkam!

Kad meitene bija aizgājusi, Toraks sevi piespieda ēst. Tad viņš izrāpās no būdas un nolika ziedojumu.

Nošņāpis savu garo, melno matu cirtu, viņš aptina to ap nokritušas egles zaru. Pēc tam viņš uzlika plaukstu uz ģints aizbildņa ādas sloksnes vilka kažoka gabala, kas bija piešūts pie viņa kamzoļa pleca.

-    Uzklausi mani, Mežs, Toraks sacīja. Es lūdzu pie savām trim dvēselēm pie paša dvēseles, ģints dvēseles un pasaules dvēseles -, es lūdzu, lai tu parūpējies par Vilku un atvairi no vina ļaunumu.

Tobrīd viņš pamanīja tumši rudu matu šķipsnu, kas bija apsieta ap kādu citu zaru. Arī Rena bija ziedojusi savu cirtu.

Tas lika Torakam justies vainīgam. Viņš nedrīkstēja uz draudzeni kliegt.

Ielīdis atpakaļ nojumē, Toraks novilka zābakus, ieritinājās guļammaisā un gulēja, skatīdamies liesmās un ieelpodams vecās ziemeļbrieža ādas un egļu skuju aso smārdu.

Kaut kur tālumā iebrēcās kāds pūčveidīgais. Tas nebija pazīstamais pelēkās meža pūces sauciens, bet gan ūpja zemais vaids.

Toraks notrīsēja.

Viņš izdzirdēja, kā zem Rēnas kājām gurkst sniegs, un uzsauca:

-     Tu ziedoji! Tāpat kā es.

Nesaklausījis atbildi, Toraks piebilda:

-    Piedod, ka es tev uzklupu. Tas bija tikai… Nūja. Piedod!

Atbildes joprojām nebija.

Viņš dzirdēja soļus būdas priekšā, bet pēc tam aiz tās.

Toraks piecēlās sēdus:

-     Rena?

Soļi apklusa.

Toraka sirds sāka trakot. Tā nebija Rena.

Tik klusi, cik spēdams, puisis izlocījās no guļammaisa, uzvilka zābakus un sniedzās pēc cirvja.

Soļi tuvojās. Lai kas tas ari būtu, viņš stāvēja rokas stiepiena attālumā un no Toraka atnācēju šķīra vien plānā egļu zaru siena.

Uz mirkli iestājās klusums. Pēc tam apkārtnē valdošajā mierā ļoti skaidri bija saklausāma mitra, burzguļojoša elpa.

Torakam uzmetās zosāda. Viņš atcerējās slimības upurus pagājušajā vasarā. Slepkavīgo gaismu viņu acīs un pretīgo gārgšanu…

Viņš iedomājās par Renu, kura viena klejoja pie upes. Toraks rāpās uz būdas izeju.

Mēnesi bija aizklājuši mākoņi, un nakts bija tumša. Nāsīs iesitās maitas smaka. Atkal šī burzguļojošā elpa…

-     Kas tu esi!? Toraks sauca tumsā.

Elpa apklusa. Iestājās visaptverošs klusums. Klusums, kurā kāds gaidīja tumsā.

Zēns izrausās no telts un stāvēja, ar abām rokām satvēris cirvi. Dūmi koda acīs, taču uz mirkli viņš pamanīja kādu milzīgu apveidu, kas izgaisa tumsā.

Torakam aiz muguras atskanēja kliedziens; viņš apsviedās un ieraudzīja Renu, kura grīļojās starp kokiem.

-     Pie upes! viņa noelsās. Tas smird. Briesmīgi.

-      Tas bija šeit, Toraks sacīja. Pavisam tuvu. Es dzirdēju.

Stāvēdami plecu pie pleca, abi raudzījās Mežā. Lai kas tas bija, radījums bija aizgājis, atstādams vienīgi draudīgas atmiņas par maitas smaku un gārdzošu elpu.

Gulēt vairs nebija iespējams. Viņi piemeta malku ugunskuram un apsēdās blakus, gaidīdami saullēktu.

-     Kā tu domā, kas tas bija? Rena jautāja.

Toraks papurināja galvu.

-     Es zinu tikai vienu. Ja kopā ar mums būtu Vilks, tas nekādā ziņā tik tuvu nepielavītos.

Abi raudzījās liesmās. Zaudēdami Vilku, viņi nebija atvadījušies tikai no drauga. Viņi bija pazaudējuši arī sargu.

TREŠA NODALA

- tonakt viņi neko vairs nedzirdēja, taču no rīta atrada pēdas. Milzīgas cilvēka pēdas bez pirkstgaliem.

Tās nelīdzinājās tā zābakos apautā vīra pēdām, kurš bija sagūstījis Vilku, taču tās veda uz to pašu pusi.

-     Tagad jau viņu ir trīs, Rena sacīja.

Toraks neatbildēja. Viņiem bija tikai viena iespēja sekot.

Debesis bija smagas no sniega mākoņiem, un Mežs pilns ar ēnām. Katrs solis varēja sagādāt sastapšanos ar grīļīgo apveidu. Ļaunais gars? Dvēseļēdājs? Vai arī kāds no slēpņļaužiem, kuru pēcpuses izskatījās saplakušas kā iepuvuši koki…

Sāka celties vējš. Toraks skatījās, kā ar sniegu aizvelkas pēdas, un domāja par Vilku.

-      Ja vējš pieņemsies spēkā, no pēdām pāri nepaliks ne minas.

Rena staipīja kaklu, lai izsekotu kraukļa lidojumam.

-    Ja vien mēs zinātu, uz ko tas ir spējīgs.

Toraks veltīja putnam domīgu skatienu.

Abi cauri klusai bērzu birzei nokāpa nākamajā ielejā.

-      Paskaties! Toraks teica. Tavs ūdrs šeit ir bijis pirms mums.

Viņš norādīja uz pēdām, kas zigzagā bija iemītas sniegā, un uz gludenu vagu. Ūdrs bija rāpies lejup pa nogāzi, bet tad nolicies šļūkt uz vēdera, kā jau ūdri mēdz to darīt.

Rena pasmaidīja, un uz mirkli viņi iztēlojās laimīgu ūdru, kas slīd pa sniegu.

Taču aizsalušo ezeru kalna pakājē dzīvnieks nebija sasniedzis. Divdesmit soļus augstāk krastmalā blakus laukakmenim Toraks uzgāja izkaisītas zivju zvīņas un jēlādas drisku.

-     Tie viņu ir noķēruši, zēns sacīja.

-     Kāpēc? Rena nespēja saprast. Ūdrs taču ir mednieks…

Toraks papurināja galvu. Tas izskatījās nejēdzīgi.

Pēkšņi Rena sarāvās.

-      Slēpies! viņa nočukstēja un aizvilka draugu aiz akmens.

Toraks caur kokiem pamanīja uz ezera kādu kustamies. Radījums šņaukādamies un grīļodamies kaut ko meklēja. Tas bija ļoti garš, ar savēlušos kažoku un nokarenām, pinkainām krēpēm. Toraks saoda maitas smaku un izdzirda burzguļojošu elpu. Būtne pagriezās, un puisis ieraudzīja vienacainu seju, kas bija tik raupja kā koka miza. Zēns noelsās.

-     Tas nevar būt! Rena nočukstēja.

Abi saskatījās.

-     Klejotājs!

Iepriekšējā vasarā viņi jau bija sastapušies ar šo briesmīgo, ārprātīgo veci. Abiem paveicās, ka viņi spēja izsprukt dzīvi.

-    Ko gan viņš šeit dara tik tālu projām no savas ielejas? Toraks elsoja, kamēr viņi sarāvušies tupēja aiz klintsbluķa.

-      Un kā lai mēs nepamanīti tiekam tālāk? šņāca Rena.

-     Varbūt mums nekur vairs nav jāiet?

-Ko?

-     Varbūt viņš ir redzējis, kas sagūstīja Vilku!

-     Vai tu esi aizmirsis, meitene nikni čukstēja, ka viņš mūs gandrīz nogalēja? Ka viņš iesvieda upē manu bultu maku un gribēja salauzt manu loku\

Nebija skaidrs, ko Rena uzskata par lielāku ļaunumu: to, ka plānprātis bija apdraudējis viņus abus, vai to, ka tika gatavojies saplēst viņas stopu.

-     Bet viņš taču to neizdarīja, Toraks iebilda. Viņš palaida mūs vaļā. Rena! Ja nu viņš ir kaut ko redzējis?

-    Tātad tu tā vienkārši iesi un apjautāsies? Torak, viņš ir jucis\ Lai ko arī viņš teiktu, mēs nedrīkstam viņam ticēt!

Zēns atvēra muti, lai atbildētu…

…un sniegs ap viņiem pajuka uz visām pusēm.

-    Atdodiet! Klejotājs auroja, draudīgi vicinādams zaļu slāņakmens nazi. Tā ir pievākuši viņa uguni! Tā ir viņu piemuļkojusil Klejotājs grib to dabūt atpakaļl

Klejotājs ir piekrāpis krāpniekus! viņš bļaustījās, spiezdams abus pie klintsbluķa. Tagad tiem jādod tas atpakaļl

Viņa krēpes izskatījās pēc ķērpju kumšķa un kaulainie locekļi pēc mezglainām saknēm. No radījuma sadragātā deguna un smirdīgās, bezzobainās mutes nokarājās zaļu gļotu lēkšķes.

Savu apmetni Klejotājs bija pametis uz ledus, lai piemuļķotu Toraku un Renu, un tagad stāvēja gandrīz kails vienā ādas gurnautā, kas bija ciets no netīrumiem, pītos, sapelējušos kājautos un sasmakušā staltbrieža ādas kamzolī, kuru viņš medījumam bija nodīrājis, bet aizmirsis to izmazgāt. Brieža aste, kājas un nagi brīvi plandījās, kad viņš abiem acu priekšā vicināja dūci.

-    Viņa to pievāca! Klejotājs bļāva, nošķiezdams savus upurus ar slienām. Viņa mani piekrāpa!

-      Es… es neesmu neko ņēmusi, Rena stostījās un centās paslēpt aiz muguras loku.

-   Vai tu mūs neatceries? jautāja Toraks. Mēs nekad neko neesam zaguši!

-     Ne jau viņa, Klejotājs ņurdēja. Bet viņai

Ar pārsteidzošu zuša veiklību uz priekšu pašāvās netīra roka, kas satvēra Toraku aiz matiem. Viņa galva tika atliekta atpakaļ, un ieroči nokrita sniegā.

-    Ložņātāja, noelsās Klejotājs un uzpūta Torakam tik smirdīgu elpu, ka nabadziņam asaras saskrēja acīs. Tā ir viņas vaina, ka Nariks pazudis!

-     Bet mēs neko sliktu neesam izdarījuši, Rena lūdzās. Laid viņu vaļā!

-     Cirvi! Klejotājs nospļāvās un uzlūkoja viņu ar asinīm pielijušu aci. Nazi! Loku! Bultas! Visu ātri sniegā; ātri, ātri!

Rena darīja, kā viņš lika.

Klejotājs piespieda nazi Torakam pie rīkles tā, ka puisim aizrāvās elpa.

-     Tā atdos viņam uguni, Klejotājs ņurdēja, vai arī viņš pāršķels vilku zēnam rīkli. Un viņš to patiešām izdarīs, ak jā!

Torakam acu priekšā ņirbēja tumši plankumi.

-     Rena… viņš elsoja, šķiltavas…

-     Ņem tās! meitene uzsauca, taustīdamās pa savu posa maku.

Vecūksnis veikli pakampa krama gabalus un nogrūda Toraku zemē.

-      Klejotājam ir uguns! viņš gavilēja. Brīnišķīga uguns! Tagad viņš varēs atrast Nariku!

Bija īstais laiks bēgšanai. Toraks to zināja tāpat kā Rena. Tomēr viņi nekustējās no vietas.

-     Ložņātāja? Toraks elsa, berzēdams rīkli.

-     Kas tā tāda? Rena gribēja zināt.

Vecis pagriezās pret meiteni, kurai nācās izvairīties no belziena ar brieža nagu, kas karājās pie plānprātiņa kamzoļa.

-    Bet Klejotājs ir traks, viņš ņirdza, kurš gan viņam tālab ticēs?

Sagrābis vienu no brieža kājām, kas karājās pie kamzoļa, viņš pazelēja pūžņojošo ādu.

-    Ložņātāja, viņš murmināja. Tā nav viena, nē, nē. Līkas kājas un skrejošas domas.

Radījums atkrēpojās un nospļāvās, gandrīz trāpīdams Torakam.

-    Liela kā koks tā nospiež mazas radībiņas; šļūcēji un slīdētāji ir pārāk vārgi, lai stātos tai pretim.

Sāpju lēkme pārvērta viņa ķēmīgos vaibstus.

-    Vēl sliktāk, vīrs čukstēja. Tur ir Maskotā. Nežēlīgāka par nežēlīgu.

Rena uzmeta Torakam izbiedētu skatienu.

-    Taču Klejotājs seko, vecais vīrs šņāca. Ak jā, viņš ieklausās aukstumā.

-    Uz kurieni viņi aizgāja? Toraks jautāja. Vai Vilks vēl ir dzīvs?

-    Šie meklē neapdzīvotas zemes. Tālu ziemeļos, viņš teica un pakasīja vecos tetovējumus uz kakla. Vispirms tev salst, bet pēc tam vairs ne. Tad tu kļūsti karsts un mirsti. Bet par vilkiem Klejotājs neko nezina!

Viņš ar kvēlojošu aci skatījās Torakā un plati smaidīja.

-     Tie dodas atvērt durvis!

Toraks norija siekalas.

-     Kādas durvis? Kur?

Vecūksnis ar dūrēm zvetēja sev pa pieri.

-     Bet kur ir Nariks? Viņi to ir pievākuši, un tagad Nariks ir pazudis.

Vecais pagriezās un aizstreipuļoja uz ezera pusi.

Toraks un Rena saskatījās, tad pacēla no sniega ieročus un aizskrēja tam pakaļ.

Uz ledus Klejotājs atguva savu pinkaino apmetni un šņaukādamies turpināja meklējumus. Viens no viņa kājautiem atraisījās un aizlidoja pa vējam.

Toraks to atnesa atpakaļ un riebumā novērsās. Vecā vīra kāja bija apsaldēts, nomelnējis stumbenis bez pirkstiem.

-     Kas ar tevi noticis? zēns jautāja.

Klejotājs paraustīja plecus.

-     Tas, kas notiek vienmēr, ja kādam atņem šķiltavas. Tas kož pirkstos tā, ka tos nākas nogriezt.

-     Kas kož? Rena gribēja zināt.

-     Tas, tas. Viņš ar dūrēm centās iekaustīt vēju.

Pēkšņi Klejotāja seja pārvērtās, un Toraks uz mirkli

ieraudzīja, kāds šis cilvēks ir bijis pirms negadījuma, kas atņēma tam aci un saprātu.

-    Tas nekad neatpūšas, šis vējš, jo tad tas beigs pastāvēt. Tāpēc vējš ir tik dusmīgs. Tāpēc tas kož Klejotājam pirkstos, vecūksnis tarkšķēja. Ak, tie garšoja tik slikti! Pat Klejotājs nespēja tos apēst! Nācās tos izspļaut un atstāt par barību lapsām!

Torakam kaklā sakāpa nelabums. Rena ar abām plaukstām aizspieda muti.

-     Tāpēc Klejotājs tagad staigā klupdams krizdams. Bet joprojām viņš meklē savu Nariku. Nelaimīgais iebāza pirksta locītavu tukšajā acs dobumā.

"Nariks," Toraks nodomāja. "Pele, kura bija vecā vīra mīļotais draugs."

-     Vai viņi paņēma arī Nariku? viņš jautāja, nolēmis likt Klejotājam runāt.

Tas bēdīgi papurināja galvu.

-    Dažkārt Nariks aizgāja. Viņš vienmēr atgriezās jaunā kažokā. Tikai ne šoreiz.

-     Jaunā kažokā? brīnījās Rena.

-     Jā, jā, Klejotājs sapīcis atbildēja. Leminga ādā. Lauku peles ādā. Vienalga, kādā ādā, bet tas vienmēr ir vecais Nariks!

-     Ak, Rena noteica. Saprotu. Jaunā kažokā.

-      Tikai šoreiz, Klejotājs sacīja ar bēdās sašķobītu muti, Nariks nenāk atpakaļ.

Viņš aizsteberēja pa ledu, apraudādams zaudēto mīluli.

Toraks ar Renu viņu gandrīz vai negribīgi atstāja un devās uz mežu ezera viņā pusē.

-     Tagad, kad vīram ir uguns, viņam klāsies labāk, meitene klusi noteica.

-     Nē, neklāsies vis, Toraks iebilda. Bez Narika neklāsies.

Rena nopūtās.

-      Nariks ir pagalam. Droši vien vakariņās to notiesājusi pūce.

-     Tad jāatrod kāds cits Nariks.

-    Gan jau viņš kādu sadabūs, meiča centās pasmaidīt. Kādu ar jaunu kažoku.

-     Kā? Kā gan viņš ar vienu aci spēs uziet peli?

-     Liecies nu mierā. Mums vajadzētu drīzāk iet.

Toraks vilcinājās. Saule laidās uz rietu, un pēdas ātri

pazuda zem vēja sanestā sniega. Un tomēr viņš juta Klejotājam līdzi. Šis smirdīgais, niknais, plānprātīgais un vecais cilvēks dzīvē bija atradis vienu vienīgu siltu dzirksti savu Nariku, savu audžudēlu. Nu šī dzirkstele bija nodzisusi.

Pirms Rena paspēja iebilst, Toraks nometa savu mantību un skrēja atpakaļ uz ezeru. Vecūksnis viņam pat neuzmeta skatienu, un arī Toraks viņu neuzrunāja. Zēns nolieca galvu un sāka meklēt pēdas.

Nevajadzēja ilgi meklēt, lai atrastu leminga alu. Viņš pamanīja zebiekstes pēdas un sekoja tām līdz vītolu pudurim ezermalā. Tur Toraks pieplaka zemei un sadzirdēja klusu skrapstināšanos, kas viņam izstāstīja, kur paslēpušies lemingi.

Daudzās ieejas, kas izskatījās kā sabakstīts sniegs, padarīja dzīvnieciņu ziemas mītni līdzīgu mazītiņu āpšu migai. Pētīdams sniegu, puisis atrada alu, kuru apņēma sīkas ledus adatiņas no leminga sasalušās elpas. Tas nozīmēja, ka iemītnieks ir mājās.

Toraks iezīmēja šo vietu ar divām krusteniski saliktām vītola vicām un aizskrēja pakaļ vecajam vīram.

-     Klejotāji viņš to pieklājīgi uzrunāja.

Vecūksnis grīļīgi pagriezās.

-     Nariks, Toraks sacīja, ziemo tur tālāk.

Klejotājs uz viņu pašķielēja. Pēc tam viņš sekoja puisim

līdz sakrustotajām maikstēm.

Toraks vēroja, kā vecais nometas ceļos, ar apbrīnojamu maigumu notīra sniegu un aizpūš pēdējās pārslas.

Aliņā, saritinājies glītā siena gultiņā, gulēja lemings apmēram Toraka plaukstas lielumā: mīksta bumbiņa ar melni oranžu apspalvojumu, kas cilāja sānus.

-    Narik! ieelsojās Klejotājs.

Lemings pēkšņi pamodās, pielēca kājās un draudīgi iešņācās, lai aizbaidītu iebrucēju.

Klejotājs plati pasmaidīja un izpleta lielo, netīro plaukstu.

Dzīvnieciņš sabozās un iešņācās no jauna.

Klejotājs nekustējās. Lemings apsēdās un ar pakaļkāju sparīgi pakasīja sev aiz auss. Tad, lēnprātīgi gāzelēdamies, tas saritinājās uz raupjās plaukstas un no jauna aizmiga.

Toraks, ne vārda neteicis, devās projām.

Kad zēns bija nonācis ezera viņā krastā, Rena pasniedza viņam ieročus un somu.

-     Tu izdarīji labu darbu, viņa teica.

Puisis paraustīja plecus. Pēc tam viņš plati pasmaidīja.

-    Kopš mēs pēdējoreiz tikāmies ar Nariku, viņš ir kādu nieku paaudzies. Tagad tas ir pārtapis par lemingu.

Rena iesmējās.

Viņi nebija tālu tikuši, kad izdzirdēja sniega gurkstēšanu un Klejotāja nikno pukošanos.

-    Ak nē! meitene noelsās.

-     Bet es taču viņam palīdzēju, Toraks piebalsoja.

-     Velte? auroja Klejotājs. Vienā rokā viņš bija satvēris nazi, bet ar otru spieda pie krūtīm Nariku. Vai viņi domā, ka drīkst kaut ko iedot un aizlaisties lapās? Vai tie lēš, ka Klejotājs ir aizmirsis vecos tikumus?

-     Klejotāj, mums žēl, ka… Toraks iesāka, taču nepaguva pabeigt savu sakāmo.

-   Dāvana kaut ko prasa pretim. Tādas tās lietas! Tagad Klejotājam jāatmaksā!

Toraks un Rena minēja, kas sekos.

-    Melns ledus, Klejotājs gārdza, balti lāči, sarkanas asinis! Viņi meklē Odzes aci!

Toraks aizturēja elpu.

-     Ko tas nozīmē?

-     Ak, viņš sapratīs, vecis atbildēja, lapsas viņam to pastāstīs.

Pēkšņi viņš saliecās kā vēja aizlauzts koks, un skatiens, kuru Klejotājs veltīja Torakam, bija gudrs un tik sāpju pilns, ka iedūrās zēnam dvēselēs.

-      Lai nokļūtu acī, vecais vīrs dvesa, jānokļūst tumsā! Tu spēsi atrast atpakaļceļu, Vilkuzēn, taču nekad vairs nebūsi tāds kā agrāk. Daļa no tevis būs palikusi tur. Lejā tumsā.

ceturtā nodala

M ežā ielavījās nakts, taču Vilks to pat nepamanīja. Viņš maldījās pats savā niknuma, sāpju un baiļu tumsā.

Astes gals sāpēja, kur tam tika uzkāpts cīņas karstumā, un priekšķepa smeldza no lielā, aukstā ilkņa kodiena. Vilks bija pieslokšņots dīvainam, slīdošam kokam, kuru bezastaini vilka pa Spožo-mīksto-aukstumu. Viņš nevarēja pat pakustēties, lai aplaizītu savus ievainojumus. Dzīvnieks bija piesiets zem pītas briežādas, kas viņu žņaudza. Ar tik dīvainu ādu viņš nekad vēl nebija sastapies. Tajā bija daudz caurumu, tomēr kaut kādā veidā tā spēja būt izturīgāka par sumbra stilba kaulu.

Rēcieni no Vilka rīkles prasījās brīvībā, taču vēl viena ādas sloksne bija apsieta ap viņa purnu, tāpēc tie palika, kur bijuši. Tas bija vissliktākais: viņš nespēja ne ieņurdēties, ne iekampt vai iegaudoties. Bija neciešami sāpīgi dzirdēt, ka Slaikais Bezastainis cenšas viņu sagaudot, bet nespēt atbildēt.

Vilks prātā gluži skaidri iztēlojās, kā Slaikais Bezastainis un bezastaine dzenas viņam pakaļ. Viņi tuvojās. Vilks to zināja tikpat skaidri, kā pazina savu smaržu. Slaikais Bezastainis ir viņa barabrālis, un vilki nekad nepamet barabrāļus nelaimē.

Bet vai Slaikais Bezastainis spēs viņu atrast? Viņš ir gudrs, taču viņam nebūt neveicas ar pēdu meklēšanu, jo Slaikais Bezastainis nav parasts vilks. Ak, viņš smaržo kā vilks un runā vilku valodā, kaut gan viņam ir grūtības ar pašām augstākajām skaņām. Un viņam ir gaiši sudrabainas acis un vilka gars. Taču Slaikais Bezastainis uz pakaļkājām pārvietojas lēni, un viņam gandrīz nemaz nav ožas.

Pēkšņi slīdošais koks nodrebēja un apstājās. Vilks dzirdēja, kā, griezīgi riedami, sarunājas bezastaini, un pēc tam kā gurkst Spožais-mīkstais-aukstums, tiem rokot midzeni.

Aiz viņa uz slīdošā kokā pamodās ūdrs un sāka žēli ņaudēt. Tas nelikās mierā, un Vilkam sagribējās ūdru sakratīt zobos, lai tas beidzot mitētos.

Viņš dzirdēja, kā no aizmugures tuvojas kāds bezastainis. Vilks bija pārāk saspiests, lai pagrieztos un paskatītos, taču viņš saoda zivju smaku. Ūdrs pārstāja ņaudēt un sāka izplatīt krakšķošas skaņas. Tas bija zināms atvieglojums.

Dažus lēcienus tālāk rūkdams atdzīvojās Spožaiszvērs-kas-karsti-kož. Vilks vēroja, kā ap to salasās bezastaini.

Tie viņu mulsināja. Līdz pat šim laikam Vilks bija uzskatījis, ka tos pazīst gana labi. Vismaz baru, ar kuru kopā turējās Slaikais Bezastainis un kurš smaržoja pēc kraukļiem. Taču šie šie bija ļauni.

Kāpēc tie viņam uzbruka? Bezastaini nav vilku ienaidnieki. Vilku ienaidnieki ir lāči un lūši, kuri ielavās midzeņos un aiznes vilku mazuļus. Bezastaini tā nerīkojas.

Protams, Vilks bija sastapis arī vienu otru sliktu bezastaini; un pat labie šad tad rūca un vicināja priekšķepas, kad viņš pienāca pārāk tuvu to gaļai. Bet uzbrukt bez brīdinājuma? Pat īsts vilks tā nerīkotos.

Sasprindzinājis dzirdi, redzi un ožu, Vilks vēroja, kā ap Spožo-zvēru-kas-karsti-kož ložņā sliktais bars. Viņš centās saspicēt piespiestās ausis un šņaukājās, lai sašķirotu daudzās smaržas.

Slaidā bezastaine smaržoja pēc svaigām lapām, bet viņas mēle bija melna un smaila kā odzei un viņas greizais smaids bija tukšs kā kraukļu izknābāta maita.

Otra bezastaine liela, ar līkām pakaļkājām bija gudriniece, taču Vilks saprata, ka tā nav pārliecināta ne par savu vietu barā, ne par sevi pašu. Uz pleca tai gulēja smirdīgs ādas gabals. Tas piederēja dīvainajam medījumam, kas Vilku bija ievilinājis lamatās.

Pēdējais barā bija milzīgs tēvainis ar garu, gaišu vilnu uz galvas un purna; tā elpa izgaroja egļu sveķu tvanu. Tēvainis bija visļaunākais no visiem, jo tam patika nodarīt sāpes. Viņš bija smējies, kad uzkāpa Vilkam uz astes, un iedūra tam ķepā lielo, auksto ilkni.

Bezastainis ar gaišo vilnu patlaban pieslējās pakaļkājās un tuvojās Vilkam.

Dzīvnieks apslāpēti ierūcās.

Gaišmatainis atņirdza zobus un piegrūda lielo ilkni Vilkam pie deguna.

Tas sarāvās.

Gaišmatainis, izbaudīdams Vilka bailes, ieņirdzās.

Bet kas tad tas? Vilka purns bija svabads! Gaišmatainais tēvainis bija pārgriezis ādas sloksnes!

Vilks tvēra iespēju atbrīvoties un rāvās uz priekšu… l uču briežādas sloksnes viņu turēja cieši un viņš tās nespēja satvert ar zobiem, lai pārkostu.

Pienāca lielā bezastaine ar līkajām kājām un smirdīgo kažokādu.

Gaišmatainis Vilku iedunkāja, taču Smirdīgais Kažoks viņam uzrūca. Gaišmatainis cieši ielūkojās bezastainei acīs, lai tā saprastu, kurš ir vadonis, un aizgāja.

Nometusies kņūpus blakus Vilkam, bezastaine pa caurumu briežādās pagrūda viņam aļņa gaļas drisku.

Dzīvnieks neņēma to vērā. Vai šie bezastaini domā, ka viņš ir muļķis? Vai viņi uzskata, ka viņš ir suns, kas ņems gaļu no jebkura?

Smirdīgais Kažoks pasvieda gaisā priekšķepas un attālinājās.

Tad Spožo-zvēru-kas-karsti-kož pameta un pienāca pie Vilka bezastaine ar čūskas mēli. Notupusies viņa kaut ko klusi ķiukstēja.

Pats to negribēdams, viņš klausījās. Viņas balss nedaudz atgādināja Slaikā Bezastaina baramāsas balsi, kas bija skarba un gudra, taču dziļākajā būtībā laipna. Klausīdamies bezastainē, kurai bija čūskas mēle, Vilks sajuta, ka tā no viņa nebaidās, bet ir ziņkārīga.

Kad tā pastiepa priekšķepu, Vilks sarāvās, taču viņa tam nepieskārās. Bet viņš uz sāna sajuta kaut ko aukstu. Vilka ūsas noraustījās. Bezastaine bija notraipījusi viņa kažoku ar aina asinīm!

Smarža bija tik maiga, ka lika tecēt siekalām un padzina no Vilka prāta visu pārējo. Gana cīnījies, lai noturētos pretim, viņš pagrieza galvu un sāka laizīt sānu.

Vilks zināja, ka mātītes rīcība ir dīvaina, un kaut kas viņas balsī lika uzmanīties, taču viņš nespēja atturēties.

Asins smarža bija viņu paņēmusi savā varā, un aļņa spēks jau ielija Vilka locekļos. Viņš turpināja laizīt sānus.

Vilks bija ļoti noguris. Galva bija kā melnā miglā tīta, un viņš ar grūtībām spēja noturēt vaļā acis. Viņš jutās tā, it kā krūtis spiestu milzīgs akmens.

Kā caur miglu Vilks dzirdēja skanīgi un draiski smejamies bezastaini ar čūskas mēli un saprata, ka tā viņu apvedusi ap stūri. Aļņa asinis, kuras tā viņam bija iebarojusi, nebija labas, un tagad viņš grima tumsā.

Migla sabiezēja. Vilku savos zobos sagrāba bailes. Ar pēdējām gribasspēka atliekām viņš sūtīja klusu kaucienu Slaikajam Bezastainim.

PIEKTĀ NODALA

Baidies? Toraks jautāja.

-     Jā, Rena atbildēja.

Abi stāvēja Meža malā zem pēdējā zem paša pēdējā lielā koka. Viņiem priekšā pletās tukšs, balts klajums zem bezgalīgām debesīm. Šur tur vīdēja pa kādai apsnigušai, panīkuši eglītei, kas pretojās vēja brāzmām, un tā tad arī bija vienīgā dzīvības pazīme.

Viņi bija nonākuši ziemeļos tālāk par jebkuru Meža ģinšu piederīgo, izņemot Finkedīnu, kas jaunībā bija apceļojis šo sniega valstību. Divu dienu laikā kopš sastapšanās ar Klejotāju abi bija šķērsojuši trīs ielejas; tālumā, Augsto kalnu pakājē, viņi tika manījuši atspīdam ledus upi, pie kuras aizpagājušajā ziemā bija apmetušies Kraukļi un Toraks gājis meklēt Pasaules Gara kalnu.

Viņi stāvēja ar ziemeļvēju sejā, vērodami Vilka sagūstītāju pēdas, kas bija labi redzamas sniegā.

-     Man šķiet, uz savu roku mēs to nespēsim, Rena teica. Mums vajadzīga palīdzība. Mums nepieciešams Finkedīns.

-     Mēs tagad nedrīkstam griezties atpakaļ, Toraks iebilda. Nav laika.

Rena klusēja. Kopš sastapšanās ar Klejotāju viņa bija neparasti nomāktā garastāvoklī. Toraks prātoja, vai arī draudzene domā par to, ko bija sacījis vecais vīrs. "Līkas kājas un skrejošas domas… ložņātāja… tik liela kā koks…" Šie vārdi atbalsojās Torakam prātā: tie saskanēja ar to, ko Finkedīns bija stāstījis par dvēseļēdājiem. Taču Toraks nespēja sevi piespiest dvēseļēdājus pieminēt skaļi. Tie droši vien nebija viņi. Kāpēc tiem vajadzīgs Vilks, nevis viņš pats?

Tāpēc beidzot zēns pateica vienīgi to:

-     Mēs esam vajadzīgi Vilkam.

Rena neatbildēja.

Pēkšņi puisi pārņēma bailes, ka Rena var pagriezties un atstāt viņu vienu. Bailes bija tik stipras, ka Torakam aizrāvās elpa.

Viņš lūkojās, kā meitene notrauc sniegu no loka un uzmet to plecā. Zēns sagatavojās ļaunākajam.

-     Tev taisnība, Rena aprauti sacīja. Iesim!

Atpakaļ neskatīdamās, viņa pameta patvērumu zem

koka zariem.

Toraks sekoja viņai neapdzīvotajos plašumos.

Tiklīdz abi atstāja Mežu, virs viņiem izpletās debesis un ziemelis sāka ar sniegu mazgāt viņu sejas.

Mežā Toraks allaž izprata vēja dabu kā medniekam viņam tas bija nepieciešams -, un, izņemot viesuļus, tas nekad nebija draudīgs, jo Meža spēks turēja vēju grožos.

Šeit turpretim nekas nespēja aukai stāties ceļā. Vējš bija stiprāks, aukstāks un mežonīgāks kā ļauns, neredzams gars, kas ieradies vārdzināt nīkulīgos atnācējus.

Koki kļuva vēl mazāki un retāki, līdz beidzot sarāvās par dažiem vītoliem un bērziņiem ceļgala augstumā. Tad pēkšņi izzuda arī tie. Neviena zaļuma. Ne medījuma, ne mednieku. Vienīgi sniegs.

Toraks pagriezās un bija satriekts, ieraugot, ka Mežs pie apvāršņa sarāvies tik mazs kā ogles zīmējums.

-    Šī ir pasaules mala, Rena sacīja skaļā balsī, lai pārkliegtu vēju. Cik ilgi mēs iesim? Ja nu mēs pagurstam?

-     Ja te ir pasaules mala, Toraks atbildēja, Vilka nolaupītāji pagurs pirmie.

Zēnam par pārsteigumu, draudzene, parādīdama asus zobus, plati uzsmaidīja.

Diena vilkās ilgi. Sniegs bija stingrāks nekā Mežā, un tāpēc viņiem nebija vajadzīgas slēpes, taču ziemelis bija to sapūtis zemās, cietās krantīs, pret kurām viņi nemitīgi klupa.

Tad pēkšņi vējš pierima. Tagad tas maigi pūta no ziemeļaustrumiem.

Vispirms tas šķita iepriecinoši. Pēc tam Toraks saprata, kas notiek. Viņš vairs nevarēja redzēt savus zābakus. Puisis stāvēja sniega upē. Ap viņa lieliem gluži kā dūmi plūda garas, spokainas sniega straumes, kas nolīdzināja pēdas.

-     Vējš velk ciet pēdas! Toraks iesaucās. Tas zina, ka mēs tām sekojam, tāpēc tās iznīcina!

Rena paskrēja uz priekšu, lai paskatītos, vai pēdas vēl ir pamanāmas. Viņa pasvieda uz augšu rokas.

-     Nekā! Pat tu neko nespētu atrast!

Kad meitene skrēja atpakaļ, Toraks pamanīja ceļabiedrenes sejas izteiksmi un viņam sašļuka dūša. Puisis zināja, ko draudzene sacīs, jo viņš par to bija iedomājies pats.

-     Torak, tas ir nepareizi! Mēs šeit nevaram izdzīvot. Mums jādodas atpakaļ.

-      Bet cilvēki taču šeit dzīvo, vai ne? viņš iebilda. Ledus ģintis. Narvaļu [1] ģints, irbju ģints, Baltās Lapsas. Vai tad Finkedīns tā neteica?

-    Viņi zina, kā izdzīvot. Mēs nezinām.

-     Bet mums ir kaltēta gaļa un malka. Un ceļu mēs varam atrast pēc Ziemeļu Zvaigznes. Mēs varam uzsiet uz acīm pinumus, lai neapžilbtu, un… un šeit jābūt medījumam. Irbītēm. Zaķiem. Finkedīns arī tos medīja.

-     Un kad beigsies malka? Rena bažījās.

-    Šeit ir sastopams vītols, par kuru viņš stāstīja, ka tas izaug tikai elkoņa augstumā, taču tik un tā…

-     Vai tu šeit esi manījis kādu vītolu? Tie ir aprakti zem sniega!

Meitenes seja bija bāla, un Toraks zināja, ka viņas teiktajā slēpjas briesmīgs zemteksts. Ģintīs klīda baigi nostāsti par Tālajiem Ziemeļiem. Sniega vētras ir tik stipras, ka uznes cilvēku stāvus debesīs. Milzīgie leduslāči lielāki un niknāki par jebkuru brūno lāci Mežā. Lavīnas aprok tevi dzīvu. Un Rena par lavīnām šo to zināja. Kad meitenei bija septiņi gadi, viņas tēvs uzdrošinājās doties uz ledus upi austrumos no Cirvjezera. Viņš neatgriezās.

-     Vieni mēs to nespējam, Rena teica.

Toraks pārbrauca ar plaukstu pār seju.

-      Piekrītu. Vismaz šovakar ne. Mums jāierīko apmetne.

Rena izskatījās atvieglota.

-     Tur tālāk ir paugurs. Mēs tur sniegā varētu izrakt alu.

Toraks pamāja ar galvu.

-     Un pēc tam es parūpēšos par to, lai varētu atrast pēdas.

-      Kas tev padomā? Rena jautāja ar satraukumu balsī.

Toraks vilcinājās.

-     Es pārmiesošos.

Rena stāvēja ar pavērtu muti.

-     Torak, nē!

-     Uzklausi mani! Es prātoju par to, kopš mēs pamanījām kraukli. Es varu iemiesoties putnā, esmu par to pārliecināts. Es uzlidošu augstu gaisā un redzēšu tālu. Es saskatīšu pēdas!

Meitene lauzīja rokas.

-     Putni prot lidot. Tu neproti.

-     Man nebūs jālido, puisis sacīja. Manas dvēseles būs putna ķermenī, lai tas šoreiz būtu krauklis, un es redzēšu kā krauklis un jutīšu kā krauklis. Taču tas joprojām būšu es pats.

Rena staigāja riņķī, bet tad nostājās viņam pretim.

-     Seiuna teic, ka tu tam vēl neesi gatavs. Viņa ir ģints burve. Vina zina.

-     Es jau to darīju pagājušajā vasarā…

-      Netīšām! Un tas ir sāpīgi! Un tu to nespēj vadīt! Torak, tavas dvēseles var iestrēgt krauklī tā, ka nekad netiek laukā! Kas tad notiks ar tavu ķermeni? Tas gulēs sniegā, un tikai pasaules dvēsele to turēs pie dzīvības, viņa runāja spalgā balsī, un uz vaigiem bija manāmi divi sarkani plankumi. Tu vari nomirt, lūk, tā! Un es sēdēšu sniegā un noraudzīšos, kā tu mirsti!

Toraks neko nespēja iebilst, jo viss, ko Rena teica, bija tiesa. Tāpēc viņš sacīja:

Es gribu, lai tu man palīdzi atrast kraukli. Es vēlos, lai tu palīdzi atsvabināt manas dvēseles. Vai palīdzēsi?

SESTĀ NODALA

-Vispirms, Toraks sacīja, mums jāpievilina krauklis.

Viņš gaidīja, ko par to teiks Rena, taču meitene robīja alu sniegā un lika noprast, ka nevēlas šajā pasākumā piedalīties.

-     Es mežmalā pamanīju to, puisis turpināja.

Viņa zvēla ar cirvi, un sniega pikas lidoja uz visām pusēm.

-      Līdz turienei ir dienas gājums, Toraks piebilda, bet varbūt kraukļi barības meklējumos atlido līdz šejienei. Un man ir ēsma.

Rena iztaisnojās ar paceltu cirvi rokā.

-     Kāda ēsma?

Zēns no somas izvilka vāveri.

-      Es to vakar nošāvu. Kamēr piepildīju dzeramtraukus.

-     Tātad tu tam gatavojies jau laikus, Rena nosodoši teica.

Puisis uzmeta skatienu vāverei.

-     Nu, es iedomājos, ka tā var noderēt.

Rena atsāka uzbrukumu kupenai, strādādama cītīgāk nekā pirms tam.

Toraks nolika vāveri divdesmit soļus no topošās patvertnes tā, lai paša dvēselei un ģints dvēselei, kad tās atstās viņa ķermeni, nevajadzētu mērot tālu ceļu līdz krauklim. Taču cerība bija niecīga. Viņš šaubījās, vai tas izdosies, jo par pārmiesošanos neko nezināja. Neviens par to nenieka nezināja.

Izvilcis nazi, puisis uzšķērda vāverei vēderu un stāvēja, novērtēdams veikumu.

-     Tā nekas nesanāks! sauca Rena.

-     Es vismaz mēģinu kaut ko darīt, Toraks atcirta.

Meitene ar dūraini noslaucīja pieri.

-    Nē, es gribēju teikt, ka tu rīkojies nepareizi. Kraukļi ir pārāk gudri, lai tos šādi piemuļķotu, tie pamanīs lamatas.

-     Ak jā, Toraks piekrita, protams.

-     Izdari tā, lai vāvere vairāk līdzinātos medījumam, kuru pametis kāds vilks. Tos jau šie meklē pamestus medījumus.

Zēns pamāja ar galvu un ķērās pie darba.

Draudzene aizmirsa par savu nīgrumu un palīdzēja. Ar Rēnas skrāpi, kas bija pagatavots no mežakuiļa pleca kaula, viņi sasmalcināja vāveres aknas, sajauca tās ar sniegu un šo maisījumu izmētāja apkārt tā, lai tas šķistu līdzīgs asinīm. Pēc tam Toraks nogrieza dzīvnieciņam pakaļkāju un nobāza to sānis "tā, lai izskatītos, ka vilks aizskrējis ieturēties citur".

Rena apskatīja "medījumu".

-     Nu ir labāk, vina teica.

Ēnas kļuva zilganas, un niknais vējš bija noklusis ziemeļu plašumos, atstādams savā vietā vieglu vēsmu, kas pārklāja izķidāto vāveri ar sniegpārslām.

-     Kraukļi lidos mājup atpūsties, Toraks teica. Ja I ie ieradīsies, tas notiks pirms rītausmas.

Meitene nodrebēja.

-    Tas šķiet neiespējami, taču Finkedīns stāstīja, ka šeit mājo baltās lapsas, un tāpēc mums visu nakti būs jāpaliek nomodā un jāsargā ēsma.

-     Un mēs nedrīkstam kurināt ugunskuru, jo kraukļi to pamanīs.

Rena iekoda lūpā.

-    Tu taču atceries, ka nedrīksti neko ēst? Lai nonāktu transā, tev jāgavē.

Toraks to bija aizmirsis.

-     Un kā ar tevi?

-    Es paēdīšu, kamēr tu neskatīsies. Pēc tam es pagatavošu ziedi, kas palīdzēs atbrīvoties tavām dvēselēm.

-    Vai tev viss nepieciešamais ir līdzi?

Viņa papliķēja pa ārstniecības augu somiņu.

-     Šo to es Mežā savācu.

Toraks savilka lūpas smaidā.

-     Tad jau arī tu tam gatavojies?

Meitene viņam neatsmaidīja.

-     Man bija sajūta, ka var noderēt.

Debesis satumsa, un iemirdzējās dažas zvaigznes.

-     Pirmā gaisma, Toraks nomurmināja.

Izskatījās, ka šī būs gara nakts.

Toraks saritinājās guļammaisa un centās pārstāt trīcēt. Viņš bija drebinājies visu nakti un jutās gaužām slikti.

Palūkojies pa iedobuma spraugu, zēns ieraudzīja spoži spīdam dilstošu mēnesi. Rītausma nebija tālu. Debesis skaidras un kraukļi tajās nelidinājās.

Vienā cimdotajā rokā Toraks turēja bērza tāss turzu, kurā atradās Rēnas pagatavotā dvēseļu atbrīvošanas ziede: brieža tauku un dažādu zālīšu maisījums, kas viņam bija jāuzziež uz sejas un rokām, kad Rena pavēlēs. Otrā rokā zēns turēja mazu, ar cīpslu aizsietu jēlādas maciņu. Rena to sauca par "dūmu devu", jo iekšā kaut kas gruzdēja. Toraks jautāja, kas tas ir, taču draudzene atbildēja, ka labāk to nezināt, un viņš neuzstāja. Rēnai piemita dotības uz burvestībām, bet tās to iemeslu dēļ, kurus nekad neminēja, viņa centās neizmantot. Ja tomēr kādreiz nācās burties, viņas garastāvoklis pasliktinājās.

Torakam kurkstēja vēders, un draudzene viņam ar elkoni iedunkāja sānos. Puisis atturējās atbildēt ar to pašu. Viņš bija tik izsalcis, ka domāja: ja kraukļi drīz neparādīsies, viņš vāveri apēdīs pats.

Austrumu pusē nupat bija parādījusies šaura, sārta svēdra, kad starp zvaigznēm aizslīdēja melns apveids.

Rena no jauna iebikstīja Torakam ar elkoni.

Es to redzēju, viņš čukstēja.

Pirmajam siluetam sekoja otrs mazāks: tā bija kraukļa draudzene. Kādu laiku tie spārnu pie spārna riņķoja virs ēsmas, taču pēc tam aizlidoja.

Pēc brīža putni atgriezās, lai izmestu vēl dažus lokus mazliet zemāk. Piekto apli tie veica tik zemu, ka Toraks dzirdēja spārnu vēdas spēcīgu, ritmisku šalkoņu.

Viņš redzēja, kā kraukļi, pētīdami, kas notiek lejā, groza galvas. Toraks priecājās, ka apglabājis savu mantību sniegā blakus alai, kuru Rena bija izrakuši neizteiksmīgā paugurā, atstājot vienīgi spraugu gaisa pieplūdei un novērošanai. Kraukļi ir gudrākie no putniem; to maņas ir asas kā egļu skujas.

Virs pasaules malas parādījās dzeltena gaisma, taču kraukļi joprojām riņķoja un pētīja "medījumu".

Pēkšņi viens no tiem sakļāva spārnus un krita zemē no debesīm.

Toraks nometa abus dūraiņus, lai būtu gatavībā.

Krauklis lēnām noplanēja uz sniega. Kad putns paskatījās uz slēpni, no knābja tam kūpēja garaiņi. Kraukļa spārnu pletums bija platāks par Toraka uz sāniem izstieptām rokām, un tas bija pilnīgi melns. Acis, spalvas, kājas, nagi viss kā Pirmajam Krauklim, kas pamodināja sauli no ziemas miega un par to tika sadedzināts.

Tomēr šis krauklis vairāk interesējās par vāveri, kurai tas tuvojās piesardzīgā, stīvā gaitā.

-     Tagad? čukstus jautāja Toraks.

Rena papurināja galvu.

Krauklis kā izmēģinādams ieknāba vāverei. Pēc tam tas palēcās augstu gaisā, no jauna piezemējās un aizlidoja. Tas gribēja pārbaudīt, vai dzīvnieks patiešām ir beigts.

Kad vāveres ķermenis nesakustējās, abi kraukļi traucās lejup. Tie piesardzīgi virzījās tam tuvāk.

-    Ir laiks! Rena nočukstēja.

Viņš uztriepa sev ziedi. Tai bija skāba, pretīga smaka, kas koda acīs un lika pa ādu tekāt skudriņām. Pēc tam Toraks atdarīja dozi un ieelpoja dūmus.

-     Norij tos, Rena čukstēja Torakam ausī, un neklepol

Dūmi bija kodīgi, un vēlēšanās kāsēt gandrīz nepārvarama. Viņš juta meitenes elpu uz vaiga.

-     Lai aizbildnis lido kopā ar tevi!

Juzdamies slikti, Toraks nolūkojās, kā lielākais krauklis rausta vāveres sasalušās iekšas. Asas sāpes pārņēma puiša vēderu, un uz mirkli viņš sajuta baiļu uzplūdus. "Nē, es negribu…"

…un pēkšņi viņš ar savu stipro knābi plosa vāveres zarnas un kapā maigās sasalušās gaļas driskas.

Viņš ātri pieloka guzu un izknābj vāverei aci. Baudīdams uz mēles tās slīdīgo gludenumu, viņš savicina spārnus un palecas pret vēju, kas paceļ viņu augšup augšup gaismā.

Vējš ir stindzinošs un neiedomājami stiprs, un viņa sirds pielīst ar prieku, kad tas nes viņu augstāk. Viņam patīk aukstums, kas ložņā zem spalvām, un ledus smarža, un vēja smiekli. Viņam patīk vieglums, ar kādu viņš ceļas augšup, apmezdams līkumu ar viena vienīga spārnu vēziena palīdzību, viņš ir sajūsmā par savu skaisto, melno spārnu spēku.

Veikls pagrieziens un blakus ir draudzene. Ar izplestiem spārniem virpuļodama vējā, tā pateicīgi pamāj ar asti, aicinādama uz debesu deju. Viņš pieslīd tai blakus un satver viņas nagus savās ledainajās ķetnās; abi sakļauj spārnus un metas lejup.

Viņi krīt cauri strāvojošajam aukstumam un dzirkstošas saules neskaidrajām aprisēm, līksmodami par ātrumu, ar kādu milzīgā, baltā pasaule drāžas tiem pretim.

Vienprātībā abi atlaiž nagus, un viņš pamanās izplest spārnus un noķert vēju, un tagad viņš jau atkal ceļas augšup augšup pretim saulei.

Ar savām kraukļa acīm viņš var redzēt tālu. Kaut kur austrumos kā mazītiņš plankumiņš pāri sniegotajam klajam tek baltā lapsa. Dienvidos vīd tumšās Meža aprises. Rietumos redzams aizsalušās Jūras krokotais ledus. Ziemeļos trīs augumi sniegā.

Ieķērkdamies viņš metas tiem pakaļ.

Krā? iesaucas pārsteigtā draudzene.

Viņš to pamet, un baltā zeme paliek tālu lejā.

Nonācis tuvāk, viņš metas lejup un vienā mirklī, kas tiek iededzināts atmiņā uz visiem laikiem, saskata visu.

Trīs stāvi saspringti velk ragavas. Tajās guļ Vilks, kas piesiets nespēj kustēt. Cenzdamies saskatīt kaut niecīgāko Vilka ķepas noraustīšanos par zīmi, ka draugs vēl ir dzīvs, viņš ierauga, ka lielākais vīrs apstājas, pār galvu novelk virsjaku un atsvabina kamzoļa apkakli, lai atvēsinātos. Viņš redz uz tā krūtīm zili melnu tetovējumu: trīszaru žebērkli dvēseļu medībām. Dvēseļēdāju zīmi.

No kraukļa knābja izlaužas šausminošs ķērciens. Dvēseļēdāji! Duēselēdāji ir aizveduši Vilku!

Viņš uzlido augstāk, un saule viņu apžilbina. Vējš sagriež negantu virpuli un triec viņu projām.

Drosme salūst kā plāns ledus.

Vējš iegaudojas uzvaras priekā.

Asas sāpes izskrien cauri vēderam un viņš atkal ir Toraks, kas krīt zemē no debesīm.

septītā nodala

T oraks pamodās sniega mitekļa zilganajā tumsā, un vēja niknie smiekli zvanīja viņam ausīs.

Rena, nometusies ceļos, bija pārliekusies viņam pāri un izskatījās nobijusies.

-     Ak, paldies Garam! Visu rīta cēlienu es cenšos tevi pamodināt.

-    Visu rītu? puisis murmināja. Viņš jutās kā izdauzīts un noskrāpēts jēlādas gabals.

-     Ir jau pusdienlaiks, meitene teica. Kas atgadījās? Tu elsoji miegā, un tavas acis bija pārgrieztas. Tas bija briesmīgi!

-     Kritu, Toraks paskaidroja. Pie katra elpas vilciena sāpes dūra viņam ribās, un visi locekļi smeldza. Taču tie joprojām klausīja, tātad nebija lauzti. Vai man ir zilumi?

Rena papurināja galvu.

-     Bet arī dvēseles var dabūt zilumus.

Zēns gulēja nekustīgs un vērās lāsē, kura gatavojās krist no alas griestiem. Dvēseļēdāji aizveduši Vilku.

-     Vai tu redzēji pēdas? Rena jautāja. Viņš norija siekalas.

-     Uz ziemeļiem. Vini dodas uz ziemeļiem.

> » »

Rena manīja, ka Toraks kaut ko nepasaka līdz galam.

-    Tiklīdz tu ieslīgi transā, viņa teica, sacēlās vējš. Tas izklausījās nikns.

-     Es lidoju. Es nebiju uz to cerējis.

Piliens piezemējās uz Rēnas virsjakas un pazuda kažokādā kā dvēsele, kas nokritusi uz zemes.

-     Tev nevajadzēja to darīt, viņa sacīja. Pārvarējis sāpes un pieslējies uz viena elkoņa, Toraks

pa spraugu vēroja, kas notiek ārā. Pūta rāms vējiņš, taču spocīgās sniega sanesas bija palikušas.

-     Šķiet, ka mūsu ceļojums nav beidzies, Rena teica. Toraks no jauna atgūlās un uzvilka guļammaisu līdz

zodam. Dvēseļēdāji paņēmuši Vilku.

Viņš nespēja sevi piespiest to pastāstīt draudzenei vismaz patlaban ne. Ja Rena to uzzinātu, viņa uzstātu, ka jādodas atpakaļ uz Mežu pēc palīdzības. Viņa varētu aiziet.

Toraks aizvēra acis.

"Kas ir dvēseļēdāji?" viņš reiz tika jautājis Finkedīnam. "Es pat nezinu viņu vārdus."

"Dažs labs zina," Finkedīns bija atbildējis, "taču nesaka."

"Bet vai tu zini?" Toraks toreiz tincināja. "Kāpēc gan tu man tos nepasaki? Mana sūtība ir viņus pieveikt!"

"Kad pienāks laiks," bija viss, ko Kraukļu vadonis pateica.

Toraks nespēja viņu izprast. Finkedīns zēnu pieņēma ģintī, kad tika nogalināts viņa tēvs, jo pirms daudziem gadiem Kraukļu vadonis ar tēti bijuši labi draugi. Taču

Finkedīns reti runāja par pagātni un atklāja Torakam vienīgi tik daudz, cik uzskatīja par vajadzīgu.

Tāpēc tagad Toraks zināja tikai to, ka dvēseļēdāji perinājuši plānu valdīt Mežā. Taču viņu ieceres satrieca drumslās lielais ugunsgrēks, un viņiem vajadzēja slēpties. Divi no septiņiem jau bija sagaidījuši nāvi, un tāpēc atbilstoši ģinšu likumiem viņu vārdus nedrīkstēja pieminēt turpmāko piecu gadu laikā. Viens no tiem izrādījās Toraka tēvs.

Dziļi krūtīs Toraks sajauta pazīstamo smeldzi. Tētis bija pievienojies viņiem, lai darītu labu, tā tika stāstījis Finkedīns. Un šo viedokli Toraks atzina par neapšaubāmu. Kad burvji kļuva ļauni, tētis centās aiziet, un tie pavērsās pret viņu. Trīspadsmit gadus Toraka tēvs bija vajātais, kurš audzināja dēlu tālu prom no cilvēkiem un nekad nepieminēja savu pagātni. Tad, aizpagājušajā rudenī, dvēseļēdāji uzsūtīja ļauno garu apsēstu lāci, kas Toraka tēvu nogalināja.

Tagad tie bija notvēruši Vilku.

Kāpēc Vilku, nevis Toraku pašu? Kāpēc, kāpēc, kāpēc?

Viņš aizmiga, bet ārā gaudoja vējš.

Kāds Toraku purinaja un sauca viņa vārdu. Kas ir? viņš murmināja ar ziemeļbrieža spalvām

mutē.

Torak, celies! sauca Rena. Mēs nevaram tikt ārā! Puisis lempīgi piesvempās sēdus, ciktāl to atļāva zemie griesti. Rena viņam blakus centās saglabāt mieru.

Sprauga, kas veidoja alas ieeju, bija pazudusi. Tās vietā gulēja cieši sablīvējies sniegs.

-    Es jau mēģināju, meitene sacīja, taču nekas nesanāk. Mēs esam aprakti sniegā. Tas būs sanests naktī.

Toraks ievēroja, ka viņa teica "sanests", nevis "vējš mūs ieputinājis, kamēr mēs gulējām".

-     Kur ir mans cirvis? Toraks jautāja.

Rēnas seja sadrūma vēl vairāk.

-   Ārpusē. Abi cirvji ir ārā, kur mēs tos atstājām. Tāpat kā mūsu pārējās mantas.

Puisis šo ziņu uzklausīja klusēdams.

-     Man vajadzēja tās ienest iekšā, Rena teica.

-     Šeit nav vietas.

-     Man vajadzēja sagatavot vietu. Man vajadzēja par to padomāt.

-    Tā nav tava vaina, tu pieskatīji mani. Mums ir naži. Mēs tiksim ārā.

Viņš izvilka savu nazi. Finkedīns to Torakam bija uztaisījis pagājušajā vasarā: pagarā ziemeļbrieža stilba kaulā bija iestiprinātas asas krama šķēpeles. Šis nazis, protams, nebija domāts, lai ar to raktu sasalušu sniegu. Tēta dāvinātais zilā slāņakmens nazis būtu piemērotāks, taču Finkedīns bija licis to glabāt noslēptu somas dibenā. Patlaban Toraks nožēloja, ka tika paklausījis.

-    Ķersimies pie darba, viņš teica, cenzdamies, lai balss izklausītos mierīga.

Rakt tuneli, nezinot, kur tas beigsies, bija bīstami. Izrobīto sniegu nebija, kur likt, vienīgi aiz muguras -, tāpēc, lai cik čakli abi strādāja, viņi tik un tā palika iesprostoti šaurā dobumā. Norasojušās sienas mācās virsū, un viņu balsis skanēja satraukti un skaļi.

Kad viņi bija aizrakušies apmēram rokas stiepiena attālumā, Toraks nolika nazi.

-     Tā nekas nesanāks.

Rena ieskatījās draugam acīs. Viņas pašas acis bija ieplestas.

-     Tev taisnība. Šāds sanesums var būt… Varbūt mēs nekad netiksim laukā.

Toraks redzēja, ar kādām pūlēm viņa cenšas sevi piespiest saglabāt mieru, un prātoja, ka Rena varbūt atceras tēvu.

-     Šķiet, ka mums jārokas uz augšu, viņš teica.

Meitene pamāja ar galvu.

Cīnīties augšup bija daudz grūtāk. Sniega lēkšķes krita viņiem acīs un bira aiz apkakles, un rokas abiem mežonīgi smeldza. Viņi strādāja, pagriezuši viens otram muguru un ar kājām piemīdīja izrakto sniegu. Toraks bija tik cieši sakodis zobus, ka sāka sāpēt žoklis.

Visbeidzot sniegs virs viņu galvām kļuva gaiši zils.

-     Rena! Skaties!

Arī viņa bija to pamanījusi.

Abi drudžaini dauzīja sērsnu ar nažu spaliem. Pēkšņi tā saplīsa kā olas čaumala un viņi bija brīvībā.

Mirdzums bija žilbinošs, un aukstums apsvilināja viņu plaušas. Abi stāvēja ar augšup pavērstām sejām un blisināja acis kā mazi putnēni; tad viņi iztrausās ārā un sabruka sniegā. Viegls vējiņš vēsināja viņu matus, kas bija piesūkušies ar sviedriem. Auka bija mitējusies.

Toraks saraustīti iesmējās.

Rena gulēja uz muguras un vērās tukšumā.

Pieslējies sēdus, Toraks ieraudzīja, ka viņu patvērums ir aprakts zem gara, stāva sniega kalna, kura iepriekšējā vakarā šeit nebija.

-     Mūsu mantas, viņš teica. Kur ir mūsu mantas?

Rena pietrausās kājās.

Izņemot nažus un guļammaisus, viss, kas viņiem bija nepieciešams: loki, bultas, cirvji, pārtika, šķiltavas, dzeramtrauki, ādas katliņi pilnīgi viss kaut kur gulēja aprakts zem sniega.

Toraks pārspīlētā mierā notrauca sniegu no stulpiņiem.

-    Mēs zinām, kur ir mūsu ala. Raksim tai apkārt grāvi. Agrāk vai vēlāk mēs visu atradīsim.

Taču viņš zināja tikpat labi kā Rena: ja viņi mantas neatradīs līdz tumsai, nākamo nakti abi var nepārdzīvot. Šī viena kļūda viņiem varēja maksāt dzīvību.

Pēc tam kad viņi ar tādām pūlēm bija izkļuvuši ārā, rakties atpakaļ bija rūgts malks; un tikko viņi bija atsākuši darbu, atgriezās vējš, kas sagrieza sniegu vērpetēs, kuras aizķepēja acis un neļāva elpot.

Toraks jau sāka zaudēt cerības, kad Rena iesaucās:

-     Loks! Es atradu savu loku!

Kamēr viņi atrada visu mantību, pienāca vēla pēcpusdiena, un tobrīd viņi bija nomocījušies, izmirkuši sviedros un briesmīgi izslāpuši.

-    Mums jāierokas sniegā, Rena elsoja, un jānogaida līdz rītausmai.

-      Mēs nedrīkstam, Toraks iebilda. Vēlme sameklēt Vilku bija nepārvarama.

-     Es zinu, Rena sacīja. Es zinu.

Apēduši kādu nieku kaltētas gaļas un iztukšojuši dzeramtraukus, viņi uzsēja uz acīm zāles pīteņu strēmeles, lai pasargātos no apžilbšanas, nopukojās, ka nav to izdarījuši jau agrāk, un, saulei slīdot zemāk, devās uz ziemeļiem.

Torakam pulsēja galva, un viņš ar grūtībām steberēja uz priekšu. Neatstāja nepatīkama sajūta, ka tiek darīts nepareizi, ka viņi nav kārtīgi padomājuši, taču viņš bija pārāk noguris, lai visā iedziļinātos.

Plaši līdzenumi mijās ar stāviem pakalniem un reibinoši zilām, vēja sanestām sniega kraujām. Dažviet tās veidoja bīstamas pārkares, kas pacēlās virs ceļiniekiem kā nedabiski, sasaluši viļņi. Un nepārtraukti pūta ziemelis. Nikns. Atriebīgs. Neremdināms.

Viļņainajos sniega klajos nācās grūti noteikt attālumu. Šķita, ka viņi nekur tālu nav tikuši, taču, kad Toraks uzrāpās kalnā un paskatījās atpakaļ, Mežs bija pazudis.

Mežonīga brāzma satvēra zēnu no aizmugures, viņš pakrita un noripoja līdz pašai kalna pakājei.

Rena klumburoja draugam pakaļ.

Vajadzēja ņemt talkā cirvi, tad būtu noturējies, viņa purpināja, palīdzēdama puisim piecelties.

Taču cirvis bija iesprūdis aiz Toraka siksnas, un viņš nebija paspējis to izvilkt. Kopš šā brīža abi turpināja ceļu ar cirvjiem rokā.

Uzsākdami ceļu, viņi bija noguruši, taču tagad piepūli prasīja katrs solis. Atgriezās slāpes, taču bija beigusies malka, ar kuru izkausēt ledu. Viņi zināja, ka nevajag ēst sniegu, bet nespēja no tā atturēties. Tas izsvilināja muti un lika žokļos iemesties krampjiem. Un nepārtraukti pūta vējš: tas pārklāja ceļinieku sejas ar sīkām ledus adatiņām tā, ka vaigi sasprēgāja un lūpas sāka asiņot.

"Mēs šeit neiederamies," Toraks domāja ar aizmiglotu saprātu. "Viss ir nepareizi. Nekas nav tā, kā vajadzētu būt."

Vienreiz pārsteidzoši tuvu viņi izdzirdēja meža irbes buldurēšanu, taču, kad devās to meklēt, tā bija pazudusi.

Citreiz Rena tālumā pamanīja cilvēku, taču, kad viņi to sasniedza, tas izrādījās akmens stabs ar plīvojošām cīpslām matu vietā un kažokādas rokām. Kas to bija sameistarojis un kāpēc?

Ar sviedriem piemirkušie kamzoļi saldēja ceļa gājējus līdz kaulam, un sniegs bija piesalis pie virsdrēbēm, padarīdams tās smagas un cietas. Viņu sejas dega, bet pēc tam kļuva nejūtīgas. Torakam atmiņā uzpeldēja Klejotāja vārdi: "Vispirms tev salst, bet pēc tam vairs ne…" Kas nāca pēc tam?

Rena pavilka draugu aiz piedurknes un norādīja uz debesīm.

Viņš sagrīļojās.

Ziemeļos mutuļoja purpurpelēki mākoņi.

-     Vētra! meitene iesaucās. Turēsimies kopā!

Viņa jau vilka laukā no somas jēlādas virves rituli. Abi

arī agrāk bija piedzīvojuši sniega vētras un zināja, cik viegli tad ir vienam otru pazaudēt.

-     Mums jāierokas! Rena kliedza, cenzdamās vienu sasalušās virves galu apsiet sev ap vidukli.

-      Kur? Toraks sauca pretim, neveikli apmezdams otru valga galu sev apkārt.

-     Sniegā! meitene atbildēja. Jāizrok sniegā ala!

Viņa palēcās augšā lejā, meklēdama blīvāku sniegu -

un pēkšņi tas zem Rēnas kājām iebruka, un viņa bija pazudusi.

-     Rena! Toraks kliedza.

Virve cieši savilkās ap viņa vidukli un rāva Toraku uz priekšu. Ar papēžiem atspēries, puisis turējās pretim. Viņš neko nespēja saskatīt vienīgi mutuļojošu, baltu jūkli -, taču sajuta Rēnas smagumu virves otrā galā, kas vilka viņu lejā.

Toraks mēģināja noturēties uz vietas, taču nenovēršami slīdēja uz priekšu un nogāzās dažus soļus no sniega kaudzes.

Kaudze sakustējās. Tā izrādījās Rena.

Apdulluši, taču neskarti, abi apsēdās.

Staipīdams kaklu, Toraks saprata, ka viņi izkrituši cauri pārkarei. Paši to nezinādami, viņi bija staigājuši pa trauslu sērsnu virs plāna ledus.

Rēnai šis atgadījums bija kā izšķirošā bulta, kas nogāž sumbru.

-     Es tālāk neiešu! viņa sauca un sita ar dūrēm pa sniegu.

-    Mums jāierokas! Toraks kliedza. Taču viņš zināja, ka tas ir bezcerīgi. Viņam tik tikko pietika spēka, lai paceltu cirvi.

Piesvempies kājās, viņš pēdējā, mežonīgā lepnuma uzplūdā kliedza uz vēju:

-    Jā, tu esi uzvarējis! Man žēl! Es nekad vairs nespēšu lidot! Man žēl!

Vējš gaudoja. Caur puteni tuvojās baigs apveids. Uz ceļinieku pusi virpuļoja savērpies stabs, kas tomēr novirzījās sānis…

Pēkšņi izskatījās, ka sniegpārslas nevis dejo vējā, bet gan saaug kopā: tūkstošiem pārslu sastapās un apvienojās, izveidojot būtni, kādu viņi nekad nebija redzējuši.

Tai bija pūces pētošās acis, un tā lidoja pie viņiem cauri putenim. Radījumam pa priekšu lēkšoja klusējošu sunu bars.

Toraks bija pārāk nomocījies, lai būtu pārsteigts. "Tas ir viss," viņš truli nodomāja. "Piedod, Vilk! Piedod, ka nespēju tevi izglābt!"

Kad pūčveidīgā būtne metās viņam virsū, zēns noslīga uz ceļiem.

ASTOTĀ NODALA

Pūčveidīgais radījums noauroja pavēli, un suņi apstājās. Sadabūjis garu, līku nazi, tas apbrīnojamā ātrumā sāka rakt sniegā alu. Dažos mirkļos Toraks un Rena tika tajā ievilkti, un viņiem pāri bija uzklāts sniega jumts.

Pēc aukas trakošanas viņu elpa tumšajā alā skanēja griezīgi un skaļi. Toraks dzirdēja sasalušas ādas čīkstēšanu un sajuta dīvaini pazīstamu sasmakušu dvingu. Renu puisis nevarēja redzēt, jo starp abiem alā atradās savādā būtne, taču Toraks bija pārāk nomocījies, lai viņam tas rūpētu.

Pārsteidzoši, bet Toraks juta, ka viņam vairs nesalst drīzāk bija karsti. "Vispirms tev salst, bet pēc tam vairs ne," viņš atcerējās Klejotāja vārdus. "Pēc tam tu kļūsti karsts un mirsti."

Zēnam šķita, ka nāve viņam sāk iepatikties. Tā bija brīnišķīgi silta un maiga kā liela, balta ziemeļbrieža āda. Viņš vēlējās to pārvilkt pāri galvai un ērti ieritināties…

Kāds Toraku purināja. Viņš iekunkstējās. Viņam acīs raudzījās pūces acis, kuras zēnu aicināja atteikties no mīlīgās, siltās nāves.

Puisis spēja atšķirt apsnigušu zvērādas apkakli, kura ietvēra salā sasarkušu seju. Pāri plakanajam degunam stiepās tumša josla ar tetovējumiem, kurus Toraks nepazina. Vienīgais, ko viņš vēlējās, bija atgriezties nāvē.

Radījums ieņurdējās. Pēc tam tas norāva savas "acis".

Toraks ieraudzīja, ka "pūces acis" ir divas kaula ripas uz ādas sloksnes. Cilvēka īstās acis ar tām tika aizsargātas pret apžilbšanu. Vīrs žigli pavilka uz augšu kamzoļa piedurkni, sadabūja krama nazi un pārgrieza vēnu uz sava mezglainā, brūnā apakšdelma.

-     Dzer! viņš ierējās, piespiezdams ievainojumu pie Toraka lūpām.

Salkans siltums piepildīja zēna muti. Viņš klepodams rija asinis. Spēks un siltums ieplūda ķermenī: īsts siltums, nevis mānīgais sasilums no pārsalšanas. Kopā ar to atnāca sāpes. Seja dega. Ugunīgas adatas dūra locekļos.

Tumsā viņš dzirdēja Rēnas balsi:

-     Lieciet man mieru! Es gribu gulēt.

Tagad vīrs kaut ko košļāja. Viņš iespļāva plaukstā pelēku kumosu un iespieda to Torakam starp zobiem.

-     Ēd!

Tas bija ar dīvainu smaržu un taukains, un viņš atcerējās šo garšu. Roņu taukums. Tas bija brīnišķīgs.

Daļu sakošļātā taukuma atnācējs uzzieda Torakam uz sejas. No sākuma tas koda vīrieša roka bija raupja kā granīts -, taču apbrīnojami drīz sāpes nomainīja visai ciešama pulsēšana.

-     Kas tu esi? Toraks noņurdēja.

-    Vēlāk, norūca svešinieks, kad norims vējš.

-     Cik ilgi tas trakos? jautāja Rena.

-    Vienu nakti, daudz nakšu, kas zina? Bet tagad apklustiet!

Torakam ir desmit vasaru, un tētis ir miris pirms nepilna mēneša.

Toraks nupat ir nomedījis savu pirmo stirnu buku un, lai padarītu mierīgāku Vilku, kamēr pats velk nost ādu medījumam, atdod tam buka nagus; taču vilcēnam tie ir apnikuši un tas sāk bāzt purnu Toraka darīšanās.

Toraks strautā mazgā stirnas zarnu. Vilks sagrābj to zobos un velk. Toraks turas pretim. Vilks noliek purnu uz priekšķepām un kulsta asti. Spēle!

Toraks ir nopietns.

-     Nē, šī nav spēle!

Vilks ir neatlaidīgs. Toraks vilku valodā tam paskaidro, ka jālaiž vaļā, un vilcēns nekavējoties paklausa tik pēkšņi, ka Toraks atmuguriski iekrīt ūdenī. Vilks metas viņam virsū, un tagad abi šļakstās ūdenī, un Toraks smej. Viņa tēvs ir miris, taču viņš vairs nav viens pasaulē. Viņš ir atradis barabrāli.

Kad viņš pieceļas kājās, strauts ir aizsalis. Mežu ir pārņēmusi ziema. Vilks ir jau pieaudzis un tek projām cauri vizošiem kokiem… kopā ar tēti.

-     Atgriezieties! sauc Toraks, taču ziemeļu vējš apklusina viņa balsi.

Vējš ir tik stiprs, ka viņš tikko spēj nostāvēt kājās, taču brāzmām nav pa spēkam pieskarties Vilkam un tētim. Neviena dvesma nesaviļņo tēva garos, melnos matus; ne vējiņš nesabužina Vilka sudraboto kažoku.

-    Atgriezieties! Toraks kliedz.

Tie viņu nedzird. Viņš bezpalīdzīgi noraugās, kā abi starp kokiem dodas projām.

Toraks spēji pamodās. Zaudējuma sāpes dūra viņam krūtīs. Vaigi bija nejūtīgi no sasalušām asarām.

Viņš bija ieritinājies guļammaisā. Apģērbs bija tik izmircis un auksts, ka viņš vairs pat nespēja trīcēt. Pieslējies sēdus, puisis ieraudzīja, ka vairs neatrodas sniega alā, bet gan kupolveidīgā, no sniega bluķiem celtā patvertnē. Uz plakana akmens ar oranžu liesmu dega gaismeklis, kas smēlās spēku no samīcīta taukuma atliekām. Virs tā karājās ar kūstošu ledu pildīts roņa pūslis. Cik varēja spriest no klusuma ārpusē, vētra bija mitējusies. Dīvainais svešinieks bija aizgājis.

-    Es redzēju jocīgu sapni, Rena Torakam blakus nomurmināja. Viņas seja bija pārklājusies ar krevelēm un āda vietām sulojās; zem acīm tai bija tumši riņķi.

-      Es arī, Toraks sacīja. Arī viņa seja bija jēla, un runāt bija grūti. Es sapņoju, ka Vilks…

Miteklī ielīda noslēpumainais svešinieks. Viņš bija neliela auguma, taču plecīgs, un roņādas jaka darīja viņu vēl dūšīgāku. Atmetis uz pakauša kapuci, vīrs atklāja plakanu seju, kuru ietvēra īsi, melni mati un kuplas uzacis. Viņa acis bija samiegtas neuzticībā.

-     Jūs esat no Tālajiem Dienvidiem, viņš sacīja aizvainotā balsī.

-     Kas esi tu? Toraks negribēja palikt parādā.

-     Inuktiluks. No Balto Lapsu ģints. Mani sūtīja jūs atrast.

-     Kāpēc? Rena jautāja.

Virs no Balto Lapsu ģints pašūpoja galvu.

-     Paskatieties uz sevi! Jūsu apģērbs ir izmircis slapjš. Vai tad jūs nesaprotat, ka nogalina nevis aukstums, bet mitrums? viņš pasvieda jauniešiem divas ādas paunas. Aši! Pārģērbieties!

Viņi bija tik pārsaluši, ka nespēja iebilst. Locekļi bija kā nekustīgi koka gabali, un, kamēr viņi izģērbās, pagāja vesela mūžība. Izrādījās, ka somās ir sudrabaini roņādas guļammaisi, kas bija izoderēti ar mīkstām putnu dūnām. Tie bija tik silti, ka vienā mirklī abi ceļinieki sāka justies labāk; taču Toraks ievēroja, ka cilvēks no Balto Lapsu ģints ir aizgājis, paņemdams līdzi viņu apģērbu. Līdz ar to viņi bija nonākuši pilnīgā šā vīra atkarībā.

-     Viņš atstājis mums mazliet pārtikas, Rena teica. Viņa paostīja sasalušas roņa gaļas sloksni.

Neizlīzdams no guļammaisa, Toraks piešļūca pie spraugas sienā un palūrēja ārā.

Izrādījās, ka sniega alai, kurā viņi pavadīja visu nakti, jumta vietā bija kalpojušas lielas kamanas, kuras nu bija noliktas atpakaļ, kā nākas. To slieces bija izgatavotas no

vaļa žokļa kauliem, bet škērskoki no ziemeļbriežu ragiem. Mezglotais iejūgs izbeidzās ar baltu, gludenu izcilni un pieciem ciņiem mazliet tālāk. No katra cēlās tieva tvaiku strūkliņa.

Inuktiluks uzsvilpa, un no katra uzkalniņa izlauzās pa lielam sunim. Noskurinādami sniegu un žāvādamies, suņi luncināja astes, bet Inuktiluks, atraisīdams to iemauktus un pārbaudīdams ķepas, vai tās nav saskrāpētas pret ledu, grūda prom viņu degunus.

Rena ar īkšķa nagu izmānīja gaļas kriksi no zobu šķirbas.

-      Klejotājs teica: lapsas mums pastāstīs, kā atrast Odzes aci. Varbūt viņš domāja Baltās Lapsas?

Ari Toraks par to bija prātojis.

-     Bet vai mēs varam uz to paļauties?

Viņš vēlējās uzticēties Inuktilukam, taču bija smēlies rūgtu pieredzi, ka cilvēki mēdz būt divkosīgi.

-    Tev taisnība, Rena sacīja. Mēs viņam neko neteiksim. Līdz pārliecināsimies, ka viņam drīkst uzticēties.

Inuktiluks slapjās drēbes bija izgriezis uz āru un izkāris žāvēties uz kamanām. Tās vienā mirklī sasala, un viņš no tām ar sava sniega naža plakanisko pusi nodauzīja ledu. Pēc tam viņš sadabūja gaļu un pasvieda to suņiem.

Pieci no tiem bija pieauguši, bet sestais apmēram piecus mēnešus vecs kucēns. Tā ķepu spilventiņi vēl nebija norūdījušies, un tādēļ tas valkāja jēlādas zābaciņus; kucēns laimīgs iesmilkstējās, kad Inuktiluks tam uzšāva pa muguru un pārliecinājās, ka tie vēl arvien ir vietā.

Toraks domāja par Vilku, un sapnis atgriezās kā tumša ēna. Viņš par to pastāstīja Rēnai. Zēns teica:

-    Vilks bija kopā ar tēti, bet tētis ir miris. Vai tas būtu tēta gars, kas atsūtīja sapni? Vai viņš grib pateikt, ka arī Vilks ir pagalam?

-    Bet varbūt, sacīja Rena, tas, ko tu redzēji sapnī, nebija tava tēva gars, bet gan Vilka gars? Varbūt viņš lūdz tev palīdzību?

-    Viņš taču zina, ka mēs dodamies viņam pa pēdām.

Rena izskatījās nelaimīga.

Toraks iedomājās, ka būtu īstais laiks Rēnai izstāstīt par dvēseļēdājiem, taču atgriezās Inuktiluks.

-     Apģērbieties! viņš stingri teica.

Viņu ietērps bija sausāks, taču neciešami auksts. Nekā patīkama nebija arī apstāklī, ka Inuktiluks abus vēroja ar acīmredzamu nosodījumu.

-      Jūs esat pārāk tievi. Lai izdzīvotu uz ledus, jums jābūt tuklākiem! Vai spējat saprast? Ziemeļos visi ir resni! Roņi, lāči, cilvēki.

Pēc tam vīrs pajautāja, kā abus sauc.

Viņi saskatījās. Rena pateica vārdus un ģintis.

Inuktiluks izskatījās pārsteigts, uzzinādams, ka Toraks ir no Vilku ģints.

-     Vēl sliktāk, viņš nomurmināja.

-     Kāpēc tu tā domā? Toraks jautāja.

Inuktiluks sarauca uzacis.

-     Par to mēs tagad nerunāsim.

-    Bet vajadzētu gan, Toraks iebilda. Tu mūs izglābi, un mēs par to esam pateicīgi. Nu, lūdzu! Pastāsti, kāpēc tu mūs meklēji!

Vīrs no Balto Lapsu ģints minstinājās.

-     Es pateikšu tev taisnību. Pirms trim naktīm viena no mūsu vecajām ieslīga transā, lai skatītu debesu ugunis, un Nāves gars atsūtīja viņai redzējumu. Tur bija meiča ar rudiem matiem kā Pasaules Garam ziemā un zēns ar vilka acīm. Viņš brīdi klusēja un tad turpināja: Puisim bija padomā liels ļaunums. Tāpēc man vajadzēja jūs atrast. Lai jūs nesagādātu raizes ziemeļniekiem.

-      Es neko sliktu neesmu darījis, Toraks dedzīgi iebilda.

Inuktiluks to neņēma vērā.

-     Kas jūs esat? Ko jūs darāt šeit, kur neiederaties?

Kad viņi neatbildēja, vīrs saritināja guļammaisus un

devās ārā.

-     Vēlreiz ieziediet sejas ar taukumu un atnesiet gaismekli! Mēs dodamies projām.

-     Uz kurieni? Toraks un Rena jautāja vienlaikus.

-     Uz mūsu nometni.

-    Kādēļ? Rena gribēja zināt. Ko jūs gribat ar mums darīt?

Inuktiluks izskatījās aizvainots.

-      Mēs negribam jums nodarīt ļaunu. Mēs tā nerīkojamies. Tikai iedosim jums labāku mantību un sūtīsim mājās.

-     Tu nevari mūs piespiest, sacīja Toraks.

Viņam par pārsteigumu, Inuktiluks sāka smieties.

-     Protams, varu! Viss jūsu īpašums ir piesiets pie manām kamanām.

Pēc šiem vārdiem neatlika nekas cits, kā sekot viņam uz izeju.

Vīrs jau bija uzlicis savu pūces acīm līdzīgo sejsegu un pasvieda jauniešiem katram vēl pa vienam līdzīgam izstrādājumam. Pēc tam viņš satvēra gandrīz divdesmit soļu garas, lokanas pātagas kātu, un suņi priecīgi iegaudojās un paluncināja astes.

-    Kāpēc kamanas ir pavērstas pret rietumiem? Rena nemierīgi jautāja.

-     Tāpēc, ka tur ir mūsu apmetne, Inuktiluks atbildēja. Uz Jūras ledus, kur sastopami roņi.

-      Uz rietumiem? iesaucas Toraks. Bet mums taču jādodas uz ziemeļiem!

Inuktiluks pagriezās pret jaunekli.

-     Uz ziemeļiem? Divi bērni, kuri neko par tiem nezina? Līdz vakaram jūs būsiet pagalam. Un tagad kāpiet kamanās!

DEVITA NODALA

Ziemelis gaudoja pāri apsnigušajiem uzkalniem un līdzenumos purināja zem sniega svara sakumpušās egles. Tas svilpoja Meža ziemeļu puses plašumos un pātagoja sniegu Cirvjupes krastos, kur bija apmetusies Kraukļu ģints. Ja Finkedīns nebūtu jau atvēris acis, vējš viņu būtu pamodinājis. Kopš Vītolu ģints vīri bija atgādājuši ziņu no Toraka, viņš gulēja slikti.

"Kāds aizvedis Vilku. Mēs dodamies viņu atgūt."

-     Brāzties projām bez apdoma, Kraukļu vadonis sacīja. Viņš ar zaru sabikstīja ugunskuru, kas gailēja pie viņa būdas ieejas. Kādēļ viņš neatgriežas un nemeklē palīdzību?

-     Un meitene? Seiuna noķērcās kraukļa balsī.

Viņa, nemirkšķinādama plakstus, izturēja Finkedīna

spilgti zilo acu dusmīgo skatienu. Burve bija vienīgā ģintī, kas uzdrošinājās stāties pretim vadonim, kad tas bija pikts. Abi sēdēja klusēdami, bet ārpusē vējš ņēmās, cik spēka, lai uzmodinātu Mežu. Kraukļu burve pārvilka apmetni

pār kaulainajiem ceļgaliem un izstiepa sažuvušos, putna nagiem līdzīgos pirkstus pret ugunskuru.

Finkedīns sabikstīja to vēlreiz, un suns, kas bija iecerējis ielavīties būdā, pieglauda ausis un aizslīdēja meklēt citu patvērumu.

-    Nebiju domājis, ka viņš ir tik pārgalvīgs, bilda Finkedīns. Laisties ceļā uz Tālajiem Ziemeļiem…

-      Kā tu zini, ka viņš patiešām devies turp? Seiuna jautāja.

Vadonis brīdi vilcinājās un tad sacīja:

-    Irbju ģints mednieki viņus bija tālumā manījuši. Viņi man to šorīt pastāstīja.

Seiuna ar nagu, kas bija savērpies un dzeltens kā rags, domīgi glāstīja savu spirālveidīgo amuletu.

-     Tu gribi iet viņus meklēt. Tev padomā atrast brāļameitu un atvest viņu mājās.

Finkedīns pārlaida plaukstu tumši rudajai bārdai.

-     Es nedrīkstu ģinti pakļaut briesmām un vest savus ļaudis uz Tālajiem Ziemeļiem.

Seiuna vēroja viņu ledainā bezkaislībā, un izskatījās, ka viņa nekad nav izjutusi pieķeršanos nevienai dzīvai būtnei.

-     Un tomēr tu gribi to darīt.

-     Es tikko teicu, ka nedrīkstu tā rīkoties, Finkedīns iebilda. Cenzdamies neviebties, viņš aizsvieda zaru. Vējš bija pamodinājis veco ievainojumu ciskā.

-    Gan viņi paši tiks galā, Seiuna teica, paraustīdama plecus kā krauklis, kas gatavojas izplest spārnus, un viņas bezlūpainā mute savilkās krunkās. Meitene ir neatlaidīga un spītīga, un es tur neko nevaru darīt. Kas attiecas uz zēnu dodoties ceļā, viņš ir ļāvies jūtām.

-     Viņam ir tikai trīspadsmit, teica Kraukļu vadonis.

-    Viņam ir sūtība, burve auksti sacīja. Viņa dzīvība nepieder viņam, un viņš to nedrīkst pakļaut briesmām, lai glābtu draugu. Toraks to vēl neapjēdz, taču ar laiku sapratīs. Kad puikam neizdosies atrast vilku, viņš atgriezīsies un tu varēsi sodīt tos abus.

Finkedīns vērās oglēs.

-     Es gribēju viņam kļūt par audžutēvu, vīrs teica. Vajadzēja puisim to pateikt. Varbūt tas kaut ko mainītu. Varbūt tad viņš būtu lūdzis manu palīdzību.

Seiuna nospļāvās ugunskurā.

-    Kādēļ sevi uztraukt? Lai viņš skrien! Lai iet un meklē savu vilku!

DESMITĀ NODALA

Vilks aizmieg un sapņos nonāk citā pasaulē. Viņš spēj auļot ātrāk par visātrāko briedi un viens pats nogāzt sumbru, taču, kad Vilks pamostas, viņš ir tik izsalcis, it kā neko nebūtu nomedījis.

Nākamajā sapnī viņš atkal ir maziņš. Viņš ir izmircis slapjš, viņam salst, un māte, tēvs un barabrāļi neelpo un guļ nekustīgi dubļos. Tā ir ātrā ūdens vaina. Tas atnāca rītausmā, kamēr Vilks bija devies izpētīt apkārtni.

Vilks paceļ purnu un gaudo.

Ātrā ūdens viņā pusē parādās kāds vilks tas nāk viņu glābt!

Vilks atnācēju neprātīgi sveicina. Tad sveicieni pārvēršas par apmulsumu. Tas ir ļoti dīvains vilks. Tas smaržo pēc pusaugu tēviņa, taču tam ir vēl citas smaržas; tas staigā uz pakaļkājām, un tam nav astes\

Un tomēr tam ir gaišas, spožas vilka acis un kaut kas svešinieka dabā sasaucas ar Vilka garu. Vilks ir atradis jaunu barabrāli. Barabrāli, kurš viņu nekad nepametīs…

Vilks spēji pamostas.

Viņš atkal guļ uz slīdošā koka, piesiets zem nīstās briežādas, un šļūc pāri Spožajam-mīkstajam-aukstumam. Vilks ilgojas nonākt atpakaļ tajā pasaulē, kurā viņš bija mazulis un viņu izglāba Slaikais Bezastainis.

Vilkam sāpēja galva, un miegā viņš jutās slims, taču pakustēties, lai aplaizītu brūces, nebija iespējams. Savainotā ķepa sūrstēja. Samītā aste smeldza vēl vairāk.

Atnāca Smirdīgais Kažoks un piegrūda viņam pie purna vēl vienu gaļas gabalu; Vilks nelikās par to ne zinis. Bezastaini rāva kamanas tālāk un tālāk, līdz diena satumsa un no debesīm sāka slīdēt Spožais-mīkstais-aukstums.

Pēc brīža viņš saoda, ka tie nonākuši svešu vilku medību laukos. Tas nozīmēja briesmas.

Lielais, gaišmatainais tēvainis aizgāja, un Vilka sirdī iezagās cerība. Varbūt Gaišmatainis būs pietiekami dumjš, lai uzbruktu svešajiem vilkiem, un tie aizstāvēdamies viņu saplosīs!

Pēc krietna laika tas atgriezās neskarts. Tas smaidīja savu briesmīgo smaidu un nesa palielu briežādas maišeli, kurā kāds spārdījās un šņāca. Vilks saoda āmrijas pretīgo smaku. Āmrija? Ko gan tas nozīmē?

Taču ilgi viņš nespēja par to prātot, jo bija tik noguris, ka atkal iegrima miegā.

Iebrēcās liela pūce, un Vilks pamodās. Nezināma iemesla dēļ viņa spalva uz skausta no bailēm bija saslējusies stāvus.

Pūce apklusa. Tas bija vēl sliktāk.

Tagad Vilks bija pamodies pilnīgi. Kamēr viņš gulēja, bija iestājusies tumsa un slīdošais koks bija apstājies. Bezastaini dažus soļus tālāk līkņāja ap Spožo-zvēru-kaskarsti-kož. Vilks juta, ka tie kaut ko gaida. Kaut ko sliktu.

Apkārt bezvējā pletās dīvaina zeme balta un mierīga. Vilks saoda, ka daudzu skrējienu attālumā zaķis skrubina vītola pumpurus. Viņš saklausīja, kā alās klusiņām rosās lemingi un kā, bez mitas pārklādams zemi, šalc Spožaismīkstais-aukstums.

Tad tumsā Vilks saklausīja tuvojamies kādu stāvu. Viņa ķepas gaidās notrīsēja. Vai tas būtu Slaikais Bezastainis, kas atnācis viņu atsvabināt?

Vilka cerības tūlīt pat sašķīda drumslās. Tas nebija barabrālis. Tā bija bezastaine, kuras smaku viņš nepazina. Skaidrs, ka tā piederēja pie sliktā bara, jo pārējie bezastaini, to sagaidīdami, piecēlās pakaļkājās. Kad bezastaine tuvojās, slīdēdama pāri čaukstošajam baltumam, Vilks sajuta viņu izbīli.

Tā bija gara un ļoti tieva, un gaišie mati uz viņas galvas karājās kā tārpi. Tās balss skanēja kā sausu kaulu grabēšana, un viņa oda tā, ka Vilkam aizrāvās elpa.

Pārējie to bezastainu valodā klusi sveicināja, un, kaut gan viņi centās to neizrādīt, Vilks saoda viņu bailes. Pat Gaišmatainis bija nobijies.

Tagad tā pagriezās un tuvojās Vilkam.

Dzīvnieks sarāvās. Pat Vilka gars no viņas vairījās.

Bezastaine pienāca tuvāk. Viņš gribēja novērst skatienu, taču nespēja. Tās sejā bija kaut kas briesmīgi biedējošs. Tā bija neizteiksmīga kā akmens un pilnīgi sastingusi -, kad bezastaine runāja, viņai nekustējās pat lūpas. Un viņas redzokļi bija nevis acis, bet tukši dobumi.

Vilks ieņurdējās un centās parauties sānis, taču briežāda viņu turēja cieši.

Tad briesmone pārliecās Vilkam pāri un tās puvuma smaka nesa dzīvnieku atpakaļ melnajā vientulības un neziņas miglā.

Vilks pūlējās ar priekšķepu aizklāt degunu. Bezastainei kaut kas bija rokā viņš nespēja saskatīt, kas tas ir, taču smārds liecināja, ka tas ilgi gulējis zem zemes. Starp bālajiem pirkstiem Vilks pamanīja pelēku gaismu un ar dīvainu pārliecību, kas viņu reizēm pārņēma, saprata, ka tas, ko viņa satvērusi, dzeļ tikpat sāpīgi kā Spožais-zvērskas-karsti-kož. Tikai šis kož auksti.

Rūciens pārvērtās pārbiedētā smilkstā. Vilks aizvēra acis un mēģināja iztēloties, kā cauri Spožajam-mīkstajamaukstumam tuvojas Slaikais Bezastainis, lai viņu izglābtu tāpat kā toreiz, kad Vilks bija mazs.

VIENPADSMITĀ NODALA

Inuktiluka kamanas traucās uz rietumiem, aizvezdamas Toraku un Renu uz nepareizo pusi. Vienīgās skaņas, ko varēja dzirdēt, bija suņu elšana, slieču skrapstēšana pret sērsnu un Rēnas satrauktie elpas vilcieni, kad kamanas, brāžoties augšup pa nogāzēm, bīstami sasvērās un draudēja apgāzties.

-      Tu mūs nenosargāsi, Toraks sacīja Inuktilukam, kad viņi apstājās atpūsties pie liela, aizsaluša ezera. Agrāk vai vēlāk mēs aizbēgsim.

-     Kur tad jūs dēsieties? Inuktiluks brīnījās. Jūs nekad neesat bijuši ziemeļos un nekad netiksiet pāri Ledus upei.

Toraks un Rena paraudzījās vīrietī.

-     Kādai Ledus upei?

-     Tā ir apmēram dienas brauciena attālumā. Neviens ziemeļu ģinšu pārstāvis nav tai dzīvs ticis pāri.

Toraks sakoda zobus.

-     Mēs esam šķērsojuši ledus upes.

Inuktiluks nosprauslājās.

-     Ne jau tādas kā šī.

-     Mēs to apiesim, Rena ieminējās.

Inuktiluks pasvieda uz augšu rokas. Viņš uzsvilpa suņu barvedim, un kamanas aizslīdēja līdz ezeram.

-     Tālāk iesim kājām, ziemeļnieks paziņoja. Nāciet aiz manis un dariet, ko lieku!

Neapmierinātības pārņemti, abi sekoja un drīz vien sastapās ar grūto uzdevumu vienkārši noturēties kājās.

-     Turieties uz baltā ledus! Inuktiluks sauca.

-    Kas vainas pelēkajam? Rena jautāja, pametusi skatienu uz ledus lauku, kas gulēja no viņas pa labi.

-      Tas ir jauns ledus. Ļoti bīstams! Ja jums kādreiz nākas tādu šķērsot, turieties viens no otra pa gabalu un neapstājieties.

Toraks un Rena saskatījās un palielināja savā starpā attālumu.

Arī balto ledu vējš bija nospodrinājis nodevīgi slidenu, un viņi virzījās uz priekšu, nedroši šļūkādami kājas. Turpretim Inuktiluka zābaki šķita pielīpam ledum, un vīrs soļoja platiem soļiem, bet vislabāk, pateicoties asajiem nagiem, veicās suņiem; vienīgi kucēns, kam roņādas zābaciņi slīdēja uz visām pusēm, Torakam sāpīgi atgādināja Vilku. Arī tas, būdams mazs, nemitīgi klupa.

-     Cik dziļš ir ezers? Rena jautāja.

Inuktiluks iesmējās.

-    Tam nav nozīmes. Ja ielūzīsi, aukstums tevi nogalinās, pirms paspēsi pasaukt palīgā.

Sasniegt krastu un nonākt uz kārtīga sniega bija pamatīgs atvieglojums. Kamēr Inuktiluks pārbaudīja suņu ķepas, Toraks pavilka Renu malā.

-     Šķiet, ka tur tālāk būs iespējams paslēpties, viņš čukstēja. Mēs varētu aizbēgt!

-    Kur tad mēs bēgsim? meitene nesaprata. Kā mēs tiksim pāri Ledus upei? Un kā mēs atradīsim Odzes aci? Skaties patiesībai acīs, Torak, viņš mums ir vajadzīgs!

Ceļš kļuva grūtāks: nācās cīnīties pāri robainiem uzkalniem un bīstamām nokalnēm. Lai suņiem būtu vieglāk, ceļinieki izlēca no kamanām un skrēja augšup pa nogāzēm, ierausdamies kamanās, kad tās atkal traucās lejā no kalna, Inuktilukam bremzējot ar ziemeļbrieža ragu tapām.

Aukstums abus jauniešus nokausēja, taču vīrs no Balto Lapsu ģints bija nenogurdināms. Bija skaidri redzams, ka tas mīl savu dīvaino, ledus klāto zemi, un izskatījās, ka viņam kremt tas, ka Toraks un Rena tik maz zina par viņa dzimteni. Inuktiluks uzstāja, lai viņi dzer pēc iespējas vairāk ūdens pat tad, ja nav izslāpuši, un lika nēsāt dzeramtraukus kamzoļu azotē, lai pasargātu tos no sasalšanas. Viņš arī norādīja, cik daudz taukuma tie drīkst apēst un cik ziest uz sejas.

-    Tas jātaupa, lai izkausētu ledu, viņš skaidroja. Atcerieties, ka ūdens jums būs vien tik, cik jūs spēsiet izkausēt ledu.

Pamanījis abu samulsušās sejas, Inuktiluks nopūtās.

-     Ja gribat izdzīvot, jums jādara tāpat, kā rīkojamies mēs. Ņemiet piemēru no radībām, kas dzīvo ziemeļos. Meža irbe rod patvērumu sniegā. Mēs arī. Gāga izklāj ligzdu ar dūnām. Mēs gulēšanai izmantojam guļammaisus. Mēs ēdam jēlu gaļu tāpat kā leduslācis. Mēs smeļamies spēkus un izturību no roņiem un ziemeļbriežiem, jo darinām apģērbu no to ādām. Tāds ir ziemeļu dzīvesveids.

Viņš uzmeta acis debesīm. Bet vislielāko uzmanību mēs pievēršam vējam, kas valda pār mūsu dzīvi.

It kā atbildēdams, vējš sāka pūst no ziemeļiem. Toraks sajuta tā ledaino pieskārienu sejai un saprata, ka tas nav apmierināts.

Inuktiluks droši vien bija uzminējis viņa domas, tāpēc norādīja uz ezera tālāko krastu, kur stāvēja viens no akmens cilvēkiem.

-    Mēs tos ceļam, lai godinātu vēju. Agrāk vai vēlāk arī tev kaut ko nāksies ziedot.

Torakam tas nepatika. Viņa somas dibenā gulēja tēta nazis ar zilā slānekļa asmeni, bet ārstniecības augu kulītē mātes zāļu rags. Zēns nespēja iedomāties, ka nāktos kādu no šīm mantām atdot.

Ap pusdienlaiku viņi nonāca spokainā zemē, kur neizprotamā veidā klājās gigantiski ledus bluķi. No zemes dzīlēm nāca dobjas nopūtas un atbalsojās krakšķi. Suņi pieglauda ausis, un Inuktiluks satvēra kamzolim piešūto amuletu ērgļa nagu.

-    Šis ir piekrastes ledus, viņš teica zemā balsī. Tur sauszemes ledus un jūras ledāji cīnās par kundzību. Mums ātri jātiek tam pāri.

Rena staipīja kaklu pret robainajiem pīķiem, kas vīdēja virs galvas.

-     Izskatās, ka šeit mīt ļaunie gari.

Vīrs no Balto Lapsu ģints veltīja viņai asu skatienu.

-    Šī ir viena no vietām, kur Jūras nešķīstie gari nonāk mūsu pasaules tuvumā. Tie ir nenogurdināmi. Tie nepārtraukti cenšas izlauzties.

-    Vai viņiem tas izdodas? Toraks jautāja.

-     Dažs labs šad tad tiek ārā caur plaisām ledū.

-     Mežā notiek tas pats, Rena sacīja. Burvji stāv sardzē, taču kāds dēmons vienmēr izbēg.

Inuktiluks pamāja ar galvu.

-    Šoziem bija sliktāk nekā citkārt. Tumšajā laikā, kad saule guļ, dēmons cietzemei uzsūtīja varenu ledus gabalu. Tas sašķaidīja kādu Valzirgu ģints mitekli, un visi, kas tur atradās, aizgāja bojā. Pēc neilga laika cits ļaunais gars uzsūtīja sērgu, no kuras manā ģintī kādai sievietei nomira bērns. Viņas vecākais dēls devās uz ledus. Mēs viņu meklējām, taču neatradām, vīrs brīdi klusēja un tad turpināja, tāpēc mums jūs gribot negribot jāsūta atpakaļ uz dienvidiem. Jūs nesat līdzi lielu postu.

-     Mēs to nenesam, Toraks iebilda.

-     Mēs tam sekojam, paskaidroja Rena.

-     Izstāstiet, ko jūs ar to gribat teikt! vīrs no Balto Lapsu ģints skubināja.

Abi stāvēja klusēdami. Toraks nejutās īsti savā ādā, jo Inuktiluks viņam sāka iepatikties.

Ceļinieki spraucās garām salauzītajiem ledus kalniem. Beidzot piekrastes ledus atdeva vietu krokotai, taču gludākai virsmai. Torakam par pārsteigumu, Inuktiluks iztaisnoja plecus un atviegloti uzelpoja.

-     Nu beidzot! Jūras ledus. Tas jau ir daudz labāk.

Toraks tik iepriecināts nebija. Izskatījās, ka ledus ieliecas. Viņš apmulsis lūkojās, kā ledus viņa priekšā viegli cilājas kā kāda milzīga radījuma sāni.

-    Jā, Inuktiluks paskaidroja, tas viļņojas no Jūrasmātes elpas. Drīz, dārdošo upju mēnesī, sāksies atkušņi un šī vieta kļūs nāvējoša. Zem kājām atvērsies platas plaisas mēs tās dēvējam par paisuma plaisām un jūs aprīs. Taču pagaidām šī ir piemērota vieta medībām.

-     Ko te var nomedīt? Toraks vaicāja. Uz ezera es pamanīju zaķa pēdas, taču šeit nav nekā.

Izskatījās, ka Inuktiluks pirmo reizi ir ar viņu apmierināts.

-     Tātad tu tās ievēroji? No Meža iemītnieka nebiju to gaidījis, viņš norādīja sev zem kājām. Medījums ir zem ledus. Mēs rīkojamies kā leduslāči. Mēs medījam roņus.

Rena nodrebinājās.

-     Vai leduslāči ēd arī cilvēkus?

-      Lielais Klaiņotājs ēd visu, Inuktiluks atbildēja un iestiprināja ledū brieža ragu, pie kura piesiet suņus.

-      Taču visvairāk viņš ir iecienījis roņus. Leduslācis pie mums ir vislabākais mednieks. Tas spēj saost roni caur ledu, kas ir rokas biezumā.

-     Kāpēc tu apstājies? zēns jautāja.

-     Es iešu medīt, atbildēja vīrs no Balto Lapsu ģints.

-    Bet… tu nedrīksti! Mēs nedrīkstam apstāties, lai medītu!

-     Ko tad jūs taisāties ēst? Inuktiluks vēlējās zināt.

-     Mums vajadzīgs taukums un gaļa suņiem!

Toraks nokaunējās un apklusa, taču viņa sirds dega nepacietībā. Bija pagājušas jau sešas dienas, kopš bija pazudis Vilks.

Inuktiluks izjūdza suņu barvedi un lēnām aizsoļoja pa ledu. Drīz vien suns atrada to, ko viņi meklēja.

-      Ronis caur šo āliņģi elpo, mednieks klusītēm paskaidroja.

Tas bija gandrīz nepamanāms: līdzīgs nelielam kurmja rakumam ar atveri pusīkšķa platumā augšpusē; lai āliņģis neaizsaltu, ronis pamazām bija nograuzis tā malas robainas.

Inuktiluks no kamanām paņēma gabalu ziemeļbrieža ādas un paklāja to uz ledus ar kažoka pusi uz leju pa vējam no āliņģīša.

-    Tā apslāpēs manu zābaku troksni, tāpat kā leduslāča soļus padara nedzirdamus spalvainie ķepu spilventiņi.

Šķērsām gaisa atverei viņš pārlika gulbja spalvu.

-    Tieši pirms uzpeldēšanas ronis izelpo, un spalva sakustēsies. Tad man būs jārīkojas ātri. Ronis iekampj tikai dažus malkus gaisa un projām ir.

Inuktiluks ar mājienu norādīja, lai abi jaunieši iet atpakaļ uz nojumi ragavās.

-      Man būs jāstāv un jāgaida kā leduslācim, taču jūs šādā apģērbā nosaltu. Turieties aizvējā un stāviet mierīgi! Visniecīgākā kustība var izbiedēt roņus.

Mednieks nostājās gatavībā un sastinga ar paceltu harpūnu rokā.

Toraks sarāvās aiz ragavām un sāka atraisīt mezglus, ar kuriem pie tām bija piesieta viņa ceļasoma.

-     Ko tu dari? Rena čukstus jautāja.

-     Taisos no šejienes projām, viņš atbildēja. Vai tu nāc?

Meitene ķērās pie savas somas.

Inuktiluks stāvēja pret viņiem ar muguru, tāpēc abi varēja uzmest plecos somas un guļammaisus un nemanīti pazust, taču, kad viņi piecēlās, mednieks pagrieza galvu. Viņš neko neteica un pat nepakustējās, bet tikai noskatījās.

Toraks izaicinoši raudzījās pretim. Taču arī viņš stāvēja nepakustēdamies. Šis cilvēks bija pārgriezis vēnu, lai viņu glābtu. Inuktiluks bija mednieks tāpat kā Toraks. Un viņi grasījās tam sabojāt medības.

-     Mēs nedrīkstam tā rīkoties, Rena čukstēja.

-     Es zinu, Toraks piekrita.

Vini lēnām nolika somas zemē.

Inuktiluks no jauna pagriezās pret āliņģi.

Pēkšņi spalva notrīsēja.

Zibenīgi kā gārnis, kas uzbrūk zivij, mednieks dūra ar harpūnu. Tās uzgalis atdalījās no roktura un iestrēga ronim miesā. Ar vienu roku Inuktiluks vilka virvi, kas bija piesieta pie uzgaļa, bet otrā bija satvēris harpūnas spalu, ar kuru paplašināja āliņģi.

Pametuši savus saiņus, jaunie cilvēki metās palīgā. Viens pamatīgs rāviens, un ronis bija laukā no ūdens un beigts no sitiena pa galvu, pirms vēl bija nokritis uz ledus.

-     Paldiesiņ! Inuktiluks noelsās.

Toraks un Rena palīdzēja aizvilkt slaido ķermeni tālāk no āliņģa.

Suņi neprātīgi gribēja ronim tikt klāt, taču saimnieks tos ar vienu vārdu nomierināja. Izvilcis harpūnas uzgali, lai neizniekotu asinis, Inuktiluks aizdarīja brūci ar slaidu kaulu, kuru viņš sauca par "ievainojumu aizbāzni". Pēc tam viņš apvēla roni uz muguras un iebāza tā degunu āliņģī.

-    Lai aizsūtītu dvēseles atpakaļ pie Jūrasmātes un lai tas atdzimtu no jauna, paskaidroja Inuktiluks un, novilcis cimdu, noglāstīja gaišo, plankumaino vēderu. Paldies, mans draugs! Lai Jūrasmāte tev uzdāvina jaunu, skaistu ķermeni!

-     Mēs Mežā rīkojamies tāpat, teica Rena.

Inuktiluks pasmaidīja. Pareizajā vietā uzšķērdis roni,

viņš ieslidināja tā vēderā roku un izvilka kūpošas, tumšsarkanas aknas.

Ceļiniekiem aiz muguras atskanēja suņu rejas, un pagriezušies viņi ieraudzīja uz ledus sēžam mazu, baltu lapsu. Tās ķermenis bija strupāks un resnāks nekā rudajām Meža lapsām, un tā raudzījās Inuktilukā ar ziņkārīgām, zeltaini brūnām acīm.

Vīrs plati pasmaidīja.

-     Aizbildnis grib savu daļu!

Viņš pasvieda aknas gabalu lapsai, kura to veikli pakampa un vienā paņēmienā norija. Inuktiluks pasniedza pa ņukai aknu Rēnai un Torakam. Tās bija cietas un smaržīgas un gāja lejā visnotaļ labi. Vīrs no Balto Lapsu ģints pasvieda aknas arī suņiem, taču Toraks ievēroja, ka tie cienastu tikai aposta, bet ir pārāk satraukti, lai ēstu.

-     Mums paveicās, Inuktiluks ar pilnu muti ēdamā sacīja. Dažreiz man nākas roni gaidīt visu dienu, viņš sarauca uzacis. Nez vai jums pietiktu pacietības.

Toraks mirkli apdomājās.

-     Es gribu tev kaut ko pastāstīt, viņš mirkli paklusēja. Rena pamāja ar galvu. Mēs esam ieradušies ziemeļos, lai atrastu savu draugu, viņš turpināja. Lūdzu' Tev jāļauj mums iet.

Inuktiluks nopūtās.

-      Tagad es zinu, ka jūs gribat tikai labu. Taču jums jāsaprot es nedrīkstu to darīt.

-     Kāpēc ne? Rena jautāja.

Kamanu otrā pusē suņi smilkstēja un raustīja savus pinekļus.

Toraks aizgāja paskatīties, kas tiem vainas.

-     Kas tur ir? Rena gribēja zināt.

Zēns neatbildēja. Viņš mēģināja saprast suņu valodu. Salīdzinājumā ar vilku valodu tā bija daudz vienkāršāka kā vilku mazuļu valoda.

-     Tie kaut ko saož, viņš visbeidzot teica, taču vējš ir brāzmains, un suņi nav pārliecināti, no kurienes nāk smārds.

-     Ko viņi saož? Rena vaicāja un pasniedzās pēc loka. Inuktilukam atkārās žoklis.

-     Vai tu… vai viņš tos saproti

Torakam nebija laika atbildēt. Pa kreisi no viņa sakustējās sniega sanesta kupena, kas pārvērtās par lielu, baltu lāci.

divpadsmitā nodala

Leduslācis pacēla galvu uz garā kakla un iebaudīja Toraka smaržu.

Milzenis strauji un bez pūlēm pieslējās pakaļkājās. Leduslācis bija lielāks par garāko vīru, kas uzrāpies otram tādam pašam uz pleciem, un katra tā ķepa bija divtik liela kā Toraka galva. Viens belziens pārlauztu puisim muguru kā vītola vicu.

Šūpodams galvu no vienas puses uz otru, zvērs piemiedza melnās acis un ošņāja gaisu. Tas ieraudzīja, ka uz ledus viens pats stāv Toraks; Rena un Inuktiluks mēģināja patverties aiz kamanām. Lācis saoda asinis uz sniega un pa pusei sadalīto roņa liemeni, kas atradās aiz cilvēkiem. Tas dzirdēja gaudojam suņus, kuri muļķīgā aizrautībā raustīja saites, vēlēdamies zvēram uzbrukt. Leduslācis visu nesteidzīgi un rūpīgi novērtēja kā jau radījums, kas nekad nav pazinis baiļu. Tā locekļos jautās ziemas spēks un nagos vēja mežonība. Tas bija neuzvarams.

Torakam ausīs šalca asinis. Kamanas stāvēja desmit soļus tālāk. Tikpat labi tās varētu atrasties simts soļu attālumā.

Leduslācis pilnīgā klusumā nometās uz visām četrām, un pār tā biezo, dzeltenbalto kažoku pārskrēja trīsas.

-   Neskrien! Toraku klusi pamācīja Inuktiluks. Soļo! Nāc pie mums! Sāniski. Negriez tam muguru!

Ar acs kaktiņu zēns pamanīja, ka Rena ievieto bultas gropi loka stiegrā; Inuktiluks katrā rokā bija satvēris pa harpūnai.

Neskriet.

Taču kājas pašas kāroja laisties auļos. Viņš domās atkal bija Mežā un bēga no būdas atliekām, kur uz miršanu gulēja tēvs, bēga no ļauno garu apsēstā lāča.

-      Torak! pēdējo reizi ievilcis elpu, uzsauca tētis. Skrien!

Sakopojis pēdējās gribasspēka drumslas, Toraks spēra nedrošu soli uz kamanu pusi.

Leduslācis pielieca galvu un cieši viņā nolūkojās. Tad, slinki gāzelēdamies, tas pagājās uz priekšu un nostājās starp Toraku un kamanām.

Puisis sagrīļojās.

Leduslācis soļoja bez skaņas. Tā nagi pret ledu neskrapstēja. Un elpa bija nedzirdama.

Gandrīz neapzinādamies, ko dara, Toraks izslidināja roku no dūraiņa un taustījās pēc naža. Tas nenāca ārā no maksts. Viņš pavilka stiprāk. Nekā… Vajadzēja ņemt vērā Inuktiluka padomu un glabāt dūci zem kamzoļa. Adas maksts bija pamatīgi sasalusi.

-     Torak! Inuktiluks klusītēm uzsauca. Ķer!

Viņa virzienā lidoja harpūna, un Toraks to ar vienu roku noķēra. Slaidais kaula uzgalis izskatījās bezgala niecīgs.

-     Vai no tās būs kāds labums? puisis jautāja.

-     Diez vai. Bet vismaz tu nomirsi kā vīrs.

Leduslācis ar griezīgu skaņu izpūta elpu; Toraks manīja pazibam dzeltenus ilkņus un, stindzinošu baiļu pārņemts, saprata, ka paļauties uz harpūnu ir muļķīgi. Šo zvēru iebiedēt nebija iespējams, to varēja vienīgi saniknot.

Puisis pamanīja kaut kādu kustību. Rena bija uzbīdījusi pār acīm saulessargu un mērķēja.

-     Nevajag, Toraks brīdināja. Būs tikai sliktāk.

Meitene saprata, ka viņam ir taisnība, un nolaida loku.

Taču bulta palika uz stiegras.

Suņi rēja un plosīja iejūgus. Lācis uz garā kakla pagrieza galvu un ierēcās: rēciens izklausījās pēc dārdošas pērkona dunas, kas atbalsojās ledājos.

Zvērs ieskatījās Torakam acīs un pasaule izgaisa. Zēns vairs nedzirdēja suņus, neredzēja Renu un Inuktiluku, viņš nespēja pat pamirkšķināt acis. Nekā vairs nebija tikai šīs acis, melnākas par bazaltu, pilnas naida. Ielūkojies tajās, viņš saprata viņš zināja -, ka leduslācim visas pārējās dzīvās būtnes ir medījums.

Toraka plauksta uz harpūnas kāta bija kļuvusi slapja no sviedriem. Un kājas nekustīgas.

Lācis čāpstināja milzīgos žokļus un iecirta ar ķetnu pa ledu. Sitiena spēks Toraku satricināja tā, ka viņš tik tikko spēja noturēties kājās.

Brūnie Meža lāči rūc tikai tad, ja grib pretinieku iebiedēt, bet, ja medī nopietni, tie uzbrūk nāves klusumā. Vai tāpat nevarētu būt uz ledus? Nē.

Leduslācis metās Torakam virsū.

Zēns pamanīja melno, rētaino ādu uz dzīvnieka purna un garo, purpursarkano mēli. Viņš sajuta karstu elpu uz vaiga…

Lācis neiedomājami veikli palēcās sānis, saslējās uz pakaļkājām un trieca pa ledu ar abām priekšķetnām.

Torakam ceļgalos iemetās vājums, un viņš gandrīz saļima uz ledus.

Leduslācis aiztraucās puisim garām un noslaucīja no sava ceļa kamanas, it kā tās būtu taisītas no bērza tāss. Inuktiluks lēca uz vienu pusi, bet Rena uz otru, taču kamanu atlūza trāpīja viņai pa plecu un viņa iekliegdamās pakrita: viena meitenes roka bija piespiesta zem slieces, un Rena atradās tieši zvēram ceļā.

Toraks, vicinādams harpūnu, metās uz priekšu un kliedza:

-     Es esmu šeit! Neaiztiec viņu! Ķer mani!

Arī Inuktiluks kliedza un ar harpūnu durstīja gaisu, un lācis tūlīt pat pievērsās viņam; Toraks pagrūda nost kamanas un, satvēris Renu aiz rokas, vilkšus aizvilka viņu sānis. Tobrīd viens no suņiem bija paspējis pārgrauzt siksnu un metās virsū leduslācim. Milzīgā ķepa aizsvieda to atpakaļ, suns aizlidoja pa gaisu un atsitās pret ledu tā, ka tas šķebinoši nokrakšķēja. Toraks un Rena bija pieplakuši ledum, bet leduslācis pārlēca viņiem pāri, aizlēkšoja pie beigtā roņa un satvēra zobos tā galvu. Tas aizskrēja ar laupījumu tik viegli, it kā ronis būtu forele.

-     Suni! Rena kliedza. Turi tos!

Kucēns slēpās zem kamanām, taču pārējie, sajutuši cīņas garšu, pārgalvīgi raustīja saites un, beidzot kopīgiem spēkiem no tām atbrīvojušies, metās vajāt uzbrucēju, neņemdami vērā Inuktiluka bļāvienus. Viņš paklupa suņu saplēstajos iejūgos, un Toraks un Rena pārbijušies noskatījās, kā vīrs tiek aizvilkts pa ledu.

Suņi bija stipri un ātri pārāk žigli, lai tos noķertu. Toraks pielika plaukstas pie lūpām un ierējās viņš skaļā, striktā vilku valodā uzsauca: 11 STĀT!"

Viņa balss noskanēja kā pātagas cirtiens, un suņi, iežmieguši astes starp kājām, paklausīja.

Leduslācis pazuda tālēs starp zilganajiem kalniem.

Toraks kopā ar Renu skrēja pie Inuktiluka, kurš, berzēdams pieri, sēdēja uz ledus.

Viņš ātri atguvās. Satvēris suņu iemauktus, tas no maksts izvilka nazi un ar asmens plakano pusi izdāļāja sitienus suņiem, kuri sāka žēli smilkstēt. Tad, smagi elsdams, viņš ar galvas mājienu pateicās Torakam.

-    Īstenībā mums vajadzētu būt pateicīgiem tev, Rena sacīja drebošā balsī. Ja tu nebūtu to sabaidījis…

Virs no Balto Lapsu ģints papurināja galvu.

-    Mēs esam dzīvi tikai tāpēc, ka leduslācis mūs atstāja dzīvus. Viņš vērsās pie Toraka: Inuktiluka sejā bija atgriezusies neuzticība.

-     Mani suņi. Tu ar tiem spēj sarunāties. Kas tu esi? Ko tu šeit meklē?

Toraks noslaucīja sviedrus no virslūpas.

-    Mums jādodas ceļā. Lācis mums var uzglūnēt aiz katras kupenas.

Inuktiluks brīdi aplūkoja Toraku. Tad viņš pagrūda malā beigto suni, sasauca kopā atlikušos un steberēja atpakaļ pie kamanām.

Toraks pa roku galam nosvieda harpūnu un, uzlicis abas rokas pie ceļiem, noslīga sniegā.

Rena taustīja plecu.

Toraks apjautājās, kas viņai kaiš.

-    Drusku smeldz, meitene atbildēja. Vismaz tā nav roka, ar kuru jāuzvelk loks. Un kā tev pašam?

-     Labi. Ar mani viss ir kārtībā.

Toraks notupās uz ceļiem un sāka rīstīties.

Rietošā saule tumši zilajās debesīs kvēloja kā zelts, un suņi vilka ceļiniekus uz Balto Lapsu apmetni.

Iestājās nakts. Parādījās mēness sirpis. Toraks vērās debesīs, taču nekur nemanīja Pirmā Koka veidolu: lāsmojošo, zaļo gaismu, kas mēdz parādīties ziemā.

Viņš ilgojās pēc tās kā nekad agrāk: puisim bija vajadzīga jebkāda saikne ar Mežu. Taču tā nerādījās.

Ceļinieki pabrauca garām tumšiem, robainiem ledus kalniem un saklausīja tālīnus brākšķus un nopūtas. Viņi nosprieda, ka tur brīvībā cenšas izlauzties ļaunie gari. Beidzot Toraks pamanīja oranžas gaismas plankumu. Nogurušie suņi saoda mājas un pielika soli.

Kad viņi tuvojās Balto Lapsu nometnei, Toraks ieraudzīja lielu, uzkumpušu sniega būdu, kurai ar īsiem tuneļiem bija pievienotas trīs mazākas. No visām (cauri ledus bluķiem, no kuriem tās bija celtas) staroja gaisma. Ap mitekļiem atdzīvojās mazas sniega čupiņas, kuras nopurinājās un skandēja trokšņainas apsveikuma rejas.

Toraks izkāpa no ragavām gluži stīvs. Rena saviebusies braucīja plecu. Abi bija pārāk nomocījušies, lai domātu par to, kas viņus gaida nākotnē.

Inuktiluks uzstāja, lai viņi, pirms lien zemajā ieejā, kas bija būvēta ar asu pagriezienu, lai aizturētu vēju, no drēbēm nopurinātu visbeidzamo sniega piciņu un pat izberzētu ledu no uzacīm. Nometies četrrāpus, Toraks saoda sīvu degoša trāna smārdu un izdzirdēja balsu murdoņu, kas spēji aprāvās.

Dūmakainajā lampu gaismā viņš pie sienām manīja no vaļu kauliem pagatavotus zārdus, uz kuriem žāvējās lērums zābaku un dūraiņu; no apaļajām sejām, kas spīdēja, ieziestas ar roņu taukiem, un bija izvietojušās lokā, cēlās trīsuļojoši saltas elpas mutulīši.

Inuktiluks savai ģintij ātri izstāstīja, kā vētrā atradis ceļiniekus un visu, kas atgadījās vēlāk. Vīrs bija godīgs viņš minēja, ka Toraks viņu izglābis no aizvilkšanas pa ledu, taču, kad Inuktiluks stāstīja, ka "vilkuzēns" runājis suņu mēlē, viņa balss nodrebēja.

Baltās Lapsas pacietīgi klausījās, neuzdeva jautājumus un ar ziņkārīgām, brūnām acīm, kuras nemaz nebija līdzīgas viņu ģints aizbildņa redzokļiem, pētīja Toraku un Renu. Izskatījās, ka Baltajām Lapsām nav vadoņa, taču uz zemas, ar ziemeļbriežu ādām klātas lāvas ap gaismekli pulcējās četri vecajie.

-     Tie ir viņi! spalgi iesaucās kāda veca, izkāmējusi sieviete, kuras seja no sala bija sačokurojusies kā mežrozītes auglis. Tie ir tie paši, kurus es redzēju vīzijās.

Toraks dzirdēja, kā Rena strauji ievelk elpu. Piespiedis abas dūres pie krūtīm par draudzības zīmi, viņš paklanījās pret veco sievieti.

-      Inuktiluks sacīja, ka savās vīzijās tu esi mani redzējusi gatavojamies darīt ļaunu. Taču es nekad neko sliktu neesmu darījis. Un nedarīšu.

Puisim par pārsteigumu, būdu pāršalca smiekli, un visu četru vecajo sejās atplauka bezzobains smaids.

-     Kurš gan no mums zina, vai mēs darīsim ļaunu vai ne? jautāja večiņa. Viņas platais smaids apdzisa un piere no skumjām pārklājās ar grumbām. Es tevi redzēju. Tu gatavojies pārkāpt ģints likumu.

-     Viņš to nedarīs, Rena iebilda.

Izskatījās, ka sieviete par šo iejaukšanos neļaunojas; drīzāk šķita, ka viņa grib zināt, vai Rena ir beigusi runāt, lai atkal varētu vērsties pie Toraka.

-      Debesu ugunis, viņa mierīgi teica, nekad nemelo.

Zēns bija apmulsis.

-     Nesaprotu! Ko tad es īsti gatavojos darīt?

Krunkaino seju nocietināja sāpes.

-     Tu gribi pacelt roku pret vilku.

TRĪSPADSMITĀ NODALA

-Uzbrukt Vilkam ? Toraks iekliedzās. Nemūžam!

-      Arī es to redzēju, Rena izpļāpājās. Redzēju sapnī.

Viņa nebija spējusi to paturēt sevī. Un tikko tas tika pasacīts, meitene nožēloja, ka bija tā teikusi.

Toraks raudzījās Renā, it kā nekad agrāk viņu nebūtu redzējis.

-     Es nespēju nodarīt pāri Vilkam, viņš teica. Tas nav iespējams.

Balto Lapsu vecajā izpleta rokas.

-     Mirušie nemelo.

Zēns atvēra muti, lai iebilstu, taču sieviete ierunājās pirmā:

-    Tagad atpūties un paēd. Rīt mēs tevi sūtīsim atpakaļ uz dienvidiem, un ļaunums ies secen.

Rēnai šķita, ka draugs spurosies pretim, taču Toraks apklusa, viņa skatiens kļuva ietiepīgs, un tas allaž nozīmēja nepatikšanas.

Baltās Lapsas sarosījās un steidzās no mitekļa sienās izdobtajām krātuvēm sadabūt pārtiku. Patlaban, kad viņu vecajie bija runājuši, visi izskatījās priecīgi satraukti un gatavojās mielastam, it kā Toraks un Rena būtu gluži nejauši iegriezušies paklausīties vakara pasaciņas. Rena dzirdēja, ka Inuktiluks pārējos cienā ar stāstu par to, kā leduslācis nozadzis viņa roni, un tie no smiekliem lokās.

-     Neraizējies, brālīt, kāds iesaucās, man izdevies pietaupīt savu roni, tāpēc mums pagaidām vēl ir, ko ēst!

-      Kāpēc tu man nepastāstīji? Toraks jautāja. Viņa seja bija stinga, taču Rena manīja, ka aiz dusmām slēpjas pamatīgs satraukums.

-      Es gribēju, meitene atbildēja, taču tad tu man izstāstīji savu sapni, un es…

-     Vai tiešām tu tici, ka es spētu nodarīt pāri Vilkam?

-      Protams, ne! Taču es patiešām redzēju tādu sapni. Tev bija cirvis. Tu biji atvēzējies un gatavojies cirst.

Visu dienu viņa bija nēsājusi šo sapni sevī. Un tas nebija no ikdienišķajiem, kuri reti kad piepildās; tas bija ārkārtīgi krāsains, un tamlīdzīgi sapņi Rēnai rādījās labi ja reizi trīspadsmit mēnešos. Tie vienmēr piepildījās.

Kāds pasniedza viiiai sasalušas roņa gaļas gabalu, un meitene atcerējās, ka ir badā. Kā piedevas roņa gaļai bija pieejama vaļa treknā āda ar gardu taukuma kārtiņu, skābenas vītolu pumpuru lodītes, iegūtas no irbju guzām, un maigs, saldens roņa tauku un Rēnas iecienīto lāceņu mikslis. Sniega būdā skanēja valodas un smiekli. Izskatījās, ka Baltajām Lapsām ārkārtīgi labi padodas aizmirst jebkuras nedienas un priecāties par niekiem. Taču Rēnai bija neomulīgi sēdēt blakus Torakam, kas nikni cieta klusu.

-     Plūkšanās mums nepalīdzēs atrast Vilku, viņa teica. Man šķiet, mums jāpastāsta viņiem par Odzes aci…

-     Es to nedarīšu.

-     Bet, ja viņi kaut ko zinātu, varbūt palīdzētu.

-    Viņi negrib palīdzēt. Viņi grib tikt no mums vaļā.

-     Torak, viņi ir jauki cilvēki.

Puisis pagriezās pret Renu.

-   Jauki cilvēki spēj smaidīt, bet dvēselēs būt samaitāti! Es zinu, esmu to piedzīvojis!

Rena vērās Torakā.

-      Es nedrīkstu viņu no jauna zaudēt, viņš sacīja. Tev tas ir citādi. Tev ir Finkedīns un visa tava ģints. Man palicis tikai Vilks.

Rena mirkšķināja acis.

-     Tev esmu arī es.

-     Tas nav tas pats.

Meitene juta, ka viņai sāk svilt ausis.

-    Dažreiz, viņa teica, es šaubos, vai tev vispār patīku.

Tobrīd kāda dūšīga sieviete pasauca Renu, lai nāk uzlaikot jauno tērpu, un viņa, skatienu atpakaļ nepametuši, aizgāja.

Toraka vārdi atbalsojās meitenei ausīs, kamēr tā caur eju rāpoja uz mazāku piebūvi, kurā sēdēja četras sievietes un šuva. Tev tas ir citādi. "Nē, nav vis," viņa gribēja kliegt. "Vai tad nezini, ka tu un Vilks esat vienīgie draugi, kas man jebkad bijuši?"

-      Apsēdies man līdzās, uzaicināja sieviete, kuras vārds bija Tanugeaka, un nomierinies!

Rena nometās uz ziemeļbrieža ādas un sāka plucināt tās akotu.

-     Dusmas, maigi sacīja Tanugeaka, ir ārprāta paveids. Un spēku izniekošana.

-    Bet dažreiz tās mums ir vajadzīgas, Rena nomurmināja.

Tanugeaka noklakšķināja ar mēli.

-    Tu esi tieši tāda pati kā tavs tēvocis! Arī viņš jaunībā bija skarbs.

Rena piecēlās sēdus.

-     Tu pazīsti Finkedīnu?

-     Viņš ieradās šeit pirms daudzām vasarām.

-     Kālab? Kā jūs satikāties?

Tanugeaka papliķēja meitenei pa roku.

-     Tev pašai nāksies viņam to pajautāt.

Rena nopūtās. Viņai briesmīgi pietrūka tēvoča. Finkedīns nu gan zinātu, ko darīt.

-    Šie tavi redzējumi, Tanugeaka sacīja, pētīdama Rēnas plaukstu. Tie var būt bīstami tev nekaitētu zibens zīmes aizsardzībai. Es brīnos, ka jūsu burve to nav pamanījusi.

-    Viņa gribēja man tādas uztetovēt, meitene atbildēja, taču es vienmēr izvairījos.

-     Ļauj man. Es arī esmu burve. Un man šķiet, ka tās tev noderēs. Tu sevī nēsā milzums noslēpumu.

Pagriezusies pret sievieti, kura sēdēja atsevišķi no citām, Tanugeaka tai palūdza atnest tetovēšanas piederumus. Tad, nedodot Rēnai laiku iebilst, viņa ielika tās apakšdelmu savā platajā klēpī, cieši nostiepa ādu un sāka to žigli durstīt ar kaula adatu, palaikam iemērkdama to kaijas ādas gabaliņu trauciņā ar melnu krāsvielu, kuru ieberzēja dūrienu vietās.

No sākuma tas bija mazliet sāpīgi, taču, lai novirzītu Rēnas domas, Tanugeaka nemitējās stāstīt dažādus notikumus. Drīz vien meitenes dusmas aprima un palika vienīgi bažas, ka Toraks varētu pastrādāt kaut ko muļķīgu, piemēram, aizbēgt viens pats bez viņas.

Rena šeit jutās drošībā. Uz lāvas, saspiedušies kopā kā kucēni, gulēja trīs bērni. Aiz trāna lampas ar sūnām mīksti izklātā roņa pūslī šūpojās zīdainis. Sievietes pļāpāja un smējās, un izrotāja gaisu ar sasalušas elpas vizuļiem; tikai viena, vārdā Akumika, kura sēdēja atstatus, klusēja. Rēnai piezagās iemidzinošs miers, un viņa jutās tik pasargāta kā nekad agrāk: it kā būtu maigi nolobīta dzelkšņainā čaula, kuru viņa bija uzaudzējusi, lai sevi aizstāvētu.

Tanugeaka ķērās pie meitenes otra apakšdelma, bet sievas nolika Rēnas priekšā jauno apģērba kārtu, glāstīdamas to ar vēja appūstām, brūnām rokām.

Tur bija virszeķes un jaka no mirdzošas, sudrabainas roņādas, pie kuras sievietes bija piešuvušas Rēnas ģints aizbildņa spalvas. Tur bija silts kamzolis un stulpiņi no gāgas ādas ar mīkstām dūnām iekšpusē. Tur bija zaķādas cimdi un pamatīgi dūraiņi, un irbes dūnu čības, kuras valkājamas virs pūkainām zeķēm, kas bija šūdinātas no jaundzimušu roņu ādiņām. Un, lai kājas būtu sausas, tur bija arī lieliski plikādas zābaki apdarināti ar saitēm no savītām cīpslām un ar pamatīgi pierīkotām zolēm.

-      Skaisti, Rena nomurmināja. Vienīgi man nav, ko jums dot pretim.

Sievietes izskatījās pārsteigtas, taču pēc tam sāka smieties.

-     Mēs no tevis neko neprasām, teica viena no viņām.

-    Atgriezies tumšajā laikā, bilda kāda cita, un mēs tev pašūdināsim ziemas kārtu. Šī ir domāta tikai pavasarim.

Akumika smaidīja, bet kārtoja adatas mazā kaula trauciņā. Rena uz kārbiņas pamanīja niecīgas sīku zobiņu pēdas un pajautāja, kas tās atstājis.

-     Mans mazulītis, Akumika atbildēja. Kad viņam auga zobiņi.

Rena pasmaidīja.

-     Droši vien patlaban viņam zobi jau vairs nekņud?

-    Ak jā, sieviete sacīja balsī, no kuras Rena notrīsēja. Tas tur ir viņš.

Akumika norādīja uz sienā izkaltu dzegu, kurā gulēja neliels, sastindzis roņādas vīstoklis.

-     Man žēl, meitene sacīja.

Viņa bija arī nobijusies. Meža ģintis savus mirušos nes tālu prom no mītnēm, lai to dvēseles netraucētu dzīvos.

-   Mēs savus nelaiķus paturam pie sevis līdz pavasarim, Akumika paskaidroja, lai pasargātu tos no lapsām.

-     Un lai viņi nejustos vientuļi, omulīgi piebilda Tanugeaka. Tiem, tāpat kā mums, patīk papļāpāt. Ja redzi ļoti ātri krītam zvaigzni, tad zini viens no viņiem dodas apciemot draugus.

Rena nosprieda, ka tā ir mierinoša doma, bet Akumika ieknieba sev virsdegunē, lai aizdzītu skumjas.

-     Ļaunie gari aiznesa viņa elpu pirms dažiem mēnešiem. Tagad tie ir paņēmuši arī manu vecāko dēlu, viņa teica.

Rena atcerējās, ko Inuktiluks bija sacījis par zēnu, kurš bija pazudis ledājos.

-    Mans draugs nomira no drudža ilgās tumsas mēnesī, Akumika turpināja. Pēc tam mana māte sajuta tuvojamies nāvi un izgāja laukā to sagaidīt, lai neatņemtu ēdienu jaunākajiem. Ja neatgriezīsies dēls, man vairs nebūs neviena tuvinieka.

Viņas acis bija trulas: it kā tajās būtu nodzisusi gaisma. Rena tādas bija redzējusi jau agrāk cilvēkiem ar slimām dvēselēm.

"Man palicis tikai Vilks."

Beidzot Rena saprata, kā jūtas Toraks. Viņa māte nomira, kad puisēns nāca pasaulē. Tēvs gāja bojā cīņā pret lāci. Toraks pat nekad nebija ticies ar savas ģints pārstāvjiem. Viņš bija visvientuļākais no visiem, kurus Rena pazina. Un, kaut gan arī viņa bija zaudējusi tuviniekus, meitene saprata, ka Torakam, tāpat kā Akumikai, sirds joprojām asiņo. Ja viņš zaudē Vilku…

Rena no jauna pārlika, kā varētu sevi piespiest pastāstīt viņam par savām aizdomām.

-     Gatavs, likdama meitenei iztrūkties, sacīja Tanugeaka.

Rena apskatīja glītos, melnos zigzagus apakšdelmu iekšpusē. Tie lika viņai justies stiprākai un aizsargātākai.

-      Paldies! viņa pateicās. Tagad man jāsameklē draugs.

-     Vispirms paņem šo!

Tanugeaka pasniedza meitenei mazu, no gulbja kājas zvīņainās ādas izgatavotu maciņu, pie kura bija atstāti putna nagi.

-     Kas tur iekšā? Rena gribēja zināt.

-     Šis tas, kas varētu tev noderēt. Klausies uzmanīgi! sieviete čukstēja, pieliekdamās tuvāk. Tonakt vecajie debesīs redzēja vēl ko vairāk. Mēs neesam pārliecināti, ko tas nozīmē, taču mums ir sajūta, ka tu to varētu zināt.

Viņa mirkli klusēja un tad turpināja:

-    Tā bija trīszaru dakša ar kurām dziednieki mēdz ķert slimnieku noklīdušas dvēseles. Taču šī izskatījās slikta.

Rēnas pirksti žņaudzīja maciņu.

Ak, Tanugeaka sacīja un pieskārās meitenes rokai, es zinu, ka tu no tā baidījies. Ej! Atrodi savu draugu! Kad pienāks laiks, pastāsti viņam par noslēpumiem, kurus tu glabā sevī.

Kad Rena nonāca atpakaļ galvenajā mītnē, Balto Lapsu ģints bija sagatavojusies naktsmieram. Vairākums gulēja, cieši saspiedušies kopā, bet daži vēl sēdēja, gremodami cīpslas vai ielocīdami iekaltušos zābakus, lai no rīta tos varētu uzvilkt kājās. Toraks jau gulēja aizmidzis lāvas vienā malā.

Rena ielīda guļammaisā un prātoja, ko iesākt. Balto Lapsu redzējumi apstiprināja, ka bailes, kuras viņā bija ieperinājušās kopš vairākām dienām, nav veltīgas. Vilku bija notvēruši dvēseļēdāji.

Torakam viņa baidījās par to stāstīt. Kas zina, cik daudz viņš vēl spēs panest?

Rena pamodās no tā, ka Inuktiluks purināja viņas plecu.

Visi vēl gulēja, bet caur spraugu mītnes sienā viņa manīja, ka mēness ir zemu: tuvojās rītausma. Toraks bija pazudis.

Rena pielēca kājās.

Viņš gaida ārā, Inuktiluks paziņoja. Nāc man

līdzi!

Abi devās uz mazāko būdu, kur Rena šķīrās no vecā apģērba un uzvilka jauno, neierasto tērpu.

Vēja nebija, taču nakts gaiss graizīja kā ar nazi. Sniegs mirdzēja gaistošajā mēnesgaismā. Bija uzsalusi sērsna, tāpēc viņiem nācās soļot uzmanīgi. Saoduši cilvēkus, kājās pieslējās daži suņi, bet pēc tam no jauna nolikās sniegā.

Toraks gaidīja. Viņam, tāpat kā Rēnai, bija jauns apģērbs; sudrabotajā virsjakā tērptu, draudzene viņu gandrīz nepazina.

-    Viņi mums palīdz tikt projām, puisis čukstēja, un acis viņam no uztraukuma spīdēja.

-     Bet kāpēc?

Inuktiluks bija pazudis tumsā, un Toraks atbildēja:

-     Es viņam visu izstāstīju. Tev bija taisnība viņi patiešām zina par Odzes aci! Un ir kāda sieviete Akumika. Viņa mums pastāstīs, kā to atrast.

Rena bija pārsteigta.

-     Bet… man šķita, ka tu šiem cilvēkiem neuzticies. Kas mainījis tavas domas?

-     Tu, Toraks veltīja viņai vienu no saviem retajiem, platajiem vilka smaidiem. Es taču tevī dažreiz ieklausos.

Inuktiluks viņiem māja, un abi tam sekoja rietumu virzienā, līdz nonāca pie plaisas ledū. Rena saskatīja ūdens melno atblāzmu un saoda Jūru.

Viņi gāja gar ūdensceļu, kas pakāpeniski paplašinājās, līdz Toraks pieskārās meitenes rokai.

-     Skaties!

Vina noelsās.

-     Smailīte!

Tā bija desmit soļus gara, pamatīgi taisīta no roņādām, kas bija uzvilktas uz vaļu kaulu rāmja. Viņu mantība bija glīti salikta abos laivas galos, un pāri smailītei gulēja divi airi, kuriem katrā pusē bija pa lāpstiņai.

-     Šis kanāls ved uz atklāto Jūru, teica Inuktiluks. Kad sasniegsiet to, paturiet acīs krastu, tikai nepiebrauciet par tuvu Ledus upes ietekai.

-     Tu mums stāstīji, ka vēl nevienam nav izdevies to šķērsot, Toraks sacīja.

Apaļajā sejā atplauka smaids.

-     Taču daudzi ir aizbraukuši tai garāml

Tad Inuktiluka smaids apdzisa.

-    Uzmanieties no melnā ledus. Tas ir biezāks nekā baltais un nogremdēs jūs acumirklī. Ja ieraugāt ūdenī peldam melnu ledus gabalu, tas nozīmē, ka vairākiem jau esat pabraukuši garām, tos nepamanījuši.

Rena brīnījās, kā lai ierauga melnu ledu melnā Jūrā.

Toraks paņēma airi un bija gatavs doties ceļā.

-     Kā mēs atradīsim Odzes aci? zēns jautāja.

No ēnas iznira Akumika, kura ar nazi sāka vilkt zīmes sniegā.

-    Aiz Ledus upes ietekas sekojiet Ziemeļu Zvaigznei būs apmēram diena, ko irties, viņa skaidroja. Kad ieraudzīsiet kalnu, kas izskatās pēc trim kraukļiem, kuri tup uz ledus gabala, celieties krastā aizsalušajā līcī kalna pakājē un virzieties pa kranti, kas apjož tā ziemeļrietumu nogāzi.

-     Bet kas tā ir? Rena vaicāja. Kā mēs zināsim, ka esam to atraduši?

Abi Baltās Lapsas nodrebēja un ar rokām gaisā rakstīja zīmes.

-     Jūs zināsiet, Akumika atbildēja.

-    Un lai aizbildnis jūs sargā, sacīja Inuktiluks, kad būsiet tikuši tur iekšā!

Viņš palīdzēja ceļiniekiem ierausties smailītē.

Toraks pašapzinīgi satvēra airi, taču Rena bija nobažījusies. Viņai ar laivām tik lielas pieredzes nebija.

-    Kāpēc jūs mums palīdzat? meitene jautāja Baltajām Lapsām.

-     Vecajie jūs nepazīst tik labi kā es, Inuktiluks atbildēja. Kad es visu paskaidroju, viņi vairs nedusmojās. Starp citu, viņš piebilda, ja es nepalīdzētu, jūs tik un tā būtu aizgājuši.

Akumika pētīja Toraka seju.

-     Tu kādu esi zaudējis. Tāpat kā es. Ja atradīsi meklēto, varbūt paveiksies arī man.

Toraks mirkli domāja, tad parakņājās somā un kaut ko iespieda viņai plaukstā.

-     Paņem šos!

Sieviete sarauca uzacis.

-     Kas tie tādi?

-     Mežakuiļa ilkņi. Biju jau piemirsis, ka tie man atrodas somā, taču šie ilkņi ir īpaši. Tie piederēja manam draugam. Ziedo tos vējam. Par mums abiem.

Inuktiluks apmierināts norūcās, un Akumikas baltie zobi parādījās starp lūpām pirmajā smaidā, kuru Rena pa šo laiku bija redzējusi.

-     Paldies! Lai aizbildnis ir kopā ar jums!

-     Un arī ar jums, Rena nočukstēja.

Pēc tam viņi, ar airiem šķeldami melno ūdeni un tuvodamies atklātajai Jūrai, devās projām, lai sameklētu Vilku.

ČETRPADSMITA NODALA

svešie vilki gaudoja daudzu skrējienu attālumā, un, kad Vilks to dzirdēja, viņš sajuta vientulības dzēlienu.

Viņš saklausīja, ka tas ir liels bars, turklāt vilki izgudrēm mainīja kaucienu skanējumu tā, lai izklausītos, ka to ir vēl vairāk. Vilks zināja šo triku: viņš to iemācījās, kad bija piebiedrojies baram uz Kalna.

Ar gara acīm viņš skatīja vilkus priecīgi paceļam purnus pret Spožo-balto-aci. Viņam gribējās nogaudot atbildi. Taču Vilks bija piesiets zem nīstās briežādas. No gaudošanas bija palikušas tikai atmiņas.

Kad bezastaini rāpās korē, slīdošais koks sasvērās. Vilks centās palikt modrs, lai būtu gatavībā, kad ieradīsies barabrālis. Taču tas kļuva aizvien grūtāk. Slāpes skrāpēja rīkli. Sāpes koda astē. Kad viņi briesmīgajās peldošajās ādās kuģoja pa lielo ūdeni, Vilks saslima. Vēders sāpēja joprojām.

Pārējie dzīvnieki nejutās labāk. Ūdrs bija iegrimis bezcerīgā klusēšanā, kaut gan Vilks saoda, ka tas vēl nav

pagalam. Lūsis un lapsa, kurus Gaišmatainis bija noķēris un piesējis pie otra slīdošā koka, nebija iepīkstējušies kopš gaismas. Vienīgi āmrija laiku pa laikam nikni ieņurdējās.

Svešais bars beidza gaudot, un baltie kalni grima klusumā. Vilks zināja, ka ciltsbrāļi tagad laiza un ošņā cits citu, gatavodamies medībām. Kad viņš pats kopā ar Slaiko Bezastaini gribēja medīt, abi vienmēr pirms tam viens otru apostīja un aplaizīja, bet asti, protams, luncināja tikai Vilks.

Slīdošais koks iegriezās vējā, un viņš saoda, ka tuvojas kalni. Vilks sajuta bezastainu satraukumu un nosprieda, ka viņu garais skrējiens tuvojas noslēgumam.

Ātriem soļiem piesteidzās Smirdīgais Kažoks un pagrūda zem briežādas Spožo-mīksto-aukstumu. Vilks to neveikli satvēra notirpušajos žokļos un sakošļāja. Vairs nebija spēka atteikties no tā, ko tie viņam deva.

Tālāk priekšā Gaišmatainis sarunājās ar Cūskasmēli, abi paskatījās uz Vilku un sāka smieties savus ķiukstošos bezastainu smieklus. Bailes iekoda viņam vēderā. Domās viņš atbrīvojās no briežādas un lēca virsū Gaišmatainim, plosīja tam rīkli, un asinis šķīda uz visām pusēm…

Taču tās bija tikai iedomas. Patiesībā viņš novājēja. Pat ja Vilks spētu atbrīvoties, viņam nepietiktu spēka nogāzt Gaišmataini. Vilks uztraucās par to, ka tad, kad beidzot ieradīsies Slaikais Bezastainis ar savu baramāsu, viņam nepietiks spēka cīnīties tiem blakus.

Kad uzausa gaisma, parādījās kalna aprises. Vējš mitējās. Vilks saoda, ka šeit ir maz medījuma un nav vilku. Pār viņa kažoku pārskrēja tirpas.

Slīdošais koks noraustījās un apstājās.

Priekšā pie kalna nogāzes rūca Spožais-zvērs-kaskarsti-kož, un tam blakus klusa un nekustīga sēdēja Akmensseja.

Tā piecēlās, piespiedusi pie sāniem priekšķepas, un Vilks juta, ka vienā no tām viņa tur pelēko, nokaitēto priekšmetu, kas kož auksti. Viņa stāvēja ļoti rāma, tomēr viņas ēna uz kalna plīvoja kā sapluinīts spārns.

Vilks nebija to redzējis, kopš tā ieradās cauri šņācošajam klusumam. Patlaban viens viņas briesmīgo acu uzmetiens pārvērta Vilku par smilkstošu kucēnu.

Pārējie bezastaini klusēdami pameta slīdošos kokus un devās tai pievienoties. Viņi bija nobijušies, taču, tāpat kā iepriekšējā reizē, slēpa savas bailes cits no cita.

Akmensseja ierunājās grabošā balsī, viss bars satupās ap Spožo-zvēru-kas-karsti-kož un sāka šūpoties uz priekšu un atpakaļ. Uz priekšu un atpakaļ, uz priekšu un atpakaļ. Skatīdamies uz bezastainiem, Vilks apreiba, taču nespēja novērsties. Pēc tam tie sāka vienmērīgi rūkt zemās balsīs, kuras sita Vilkam pa galvu kā ziemeļbrieža nagi pa sakaltušu zemi. Arvien ātrāk un ātrāk, skaļāk un skaļāk, līdz viņa sirds sāka sāpīgi dauzīties krūtīs.

Un tad no kalna atplūda tumsas un dēmonu smaka, kura vēlās Vilkam pāri kā neredzēts ātrais ūdens.

Pēkšņi Akmensseja pacēla priekšķepu ķepu, kurā viņa bija turējusi pelēko priekšmetu, kas auksti kož. Tad, Vilkam par izbrīnu, tā iebāza savu ķepu tieši Spožajam-zvēram rīklē!

No bailēm sastindzis, viņš nolūkojās, kā Smirdīgais Kažoks, bet pēc tam arī Gaišmatainis un Cūskasmēle izdara to pašu. Viņš skatījās, kā tie šūpojas uz priekšu un atpakaļ, joprojām sparīgi rūkdami cietsirdīgās balsīs, un tur ķepas, iebāztas Spožā-zvēra-kas-karsti-kož krakšķošajos žokļos.

Beidzot tie izgrūda uzvarošu kaucienu un izvilka ķepas laukā.

Vilks negribēja ticēt savai ožai! Viņu priekšķepas nesmirdēja pēc gaļas, kurā kodis Spožais-zvērs! Tās smaržoja vēsi un svaigi! Kas bija šie bezastaini, kuriem pat Spožaiszvērs-kas-karsti-kož baidījās pieskarties ?

Vilku pārņēma bailes: bailes ne tikai par sevi, bet ari par barabrāli.

Slaikais Bezastainis un bezastaine bija gudri un drosmīgi, un viņiem piederēja Garie-nagi-kas-lido-tālu. Bet, ja tie uzbruktu šiem dīvainajiem, ļaunajiem bezastainiem, draugi tiktu saraustīti gabalos.

PIECPADSMITĀ NODALA

-kas tur ūdenī kustas? Rena čukstus jautāja.

-     Ronis, Toraks pār plecu paskaidroja.

-    Vai esi pārliecināts?

-     Nē.

-     Tas izskatījās pēc leduslāča.

-     Ja tas būtu leduslācis, mēs to tagad jau zinātu.

Taču kaut ko viņa bija redzējusi. Lielu, gaišu apveidu,

kas slīdēja tumšajā ūdenī zem smailītes.

-      Inuktiluks man stāstīja, ka šeit ir sastopami baltie vaļi, Toraks sacīja. Iespējams, tu redzēji kādu no tiem.

Puisis nebūt neizskatījās nobijies, un tas Renu kaitināja. Taču Toraks bija labs smaiļotājs un tik pārņemts ar vēlēšanos atrast Vilku, ka baiļoties viņam nebija laika. Vilnis pacēla laivu, un Rena iegremdēja airi ūdenī, cenzdamās nedomāt par to, kas peld zem smailītes. Jūrasmāte abus varētu iznīcināt ar vienu vienīgu spuras cirtienu. Ar nebeidzamā kliedzienā atvērtām mutēm viņi tad grimtu

bezdibenīgajā melnumā, un, kad zivis būtu noskrubinājušas tīrus viņu kauliņus, slēpņļauži tos uz visiem laikiem ietītu savos garajos, zaļajos matos…

-     Prātīgāk. Toraks kurnēja, tu mani apšļaksti!

-     Piedod!

Rēnai smeldza rokas un, par spīti pūces acīm līdzīgajam sejsegam, no spilgtās gaismas dunēja galva. Atklāto Jūru viņi bija sasnieguši neilgi pēc rītausmas un patlaban atradās pārdabiskā tumšzaļa ūdens un zilu, peldošu leduskalnu pasaulē. Austrumu pusē stiepās piekrastes baltie plašumi, bet ziemeļos neizmērojamais Ledus upes sadrumstaloto ledāju jūklis.

-     Pārāk lēni, Toraks nomurmināja.

Palielinājis ātrumu, viņš aizstūrēja laivu aiz peldoša kalna.

-     Nedomāju gan, ka mums vajadzētu tam nonākt tik tuvu, Rena iebilda.

-     Kālab ne? Tas sargā mūs no vēja.

Viņa ķērās pie aira. Aisberga bāli zaļajā pakājē gozējās trīs roņi. Meitene pievērsa skatienu tiem un centās sevi piespiest neuztraukties.

Nelāga sajūta. Viņa tomēr bija uztraukusies. Toraka vēlme atrast Vilku bija visaptveroša: Rena sāka prātot, ar ko tas viss beigsies. Un viņa taču vēl nebija draugam izstāstījusi par dvēseļēdājiem.

Savā neizdibināmajā ceļā viņiem garām aizpeldēja kāds mazāks leduskalns. Rena sajuta tā stindzinošo elpu un dzirdēja, kā Jūra šļakstinādamās un šmakstinādama grauž dobumu aisberga sānos. Iedobe bija izveidojusies spilgti zila un ovāla. "Gluži kā acs," viņa nodomāja.

-     Odzes acs, Rena negaidīti sacīja.

-      Es arī par to domāju, Toraks pievienojās. Tai nevarētu būt nekā kopēja ar īstu odzi, tik tālu ziemeļos tās nedzīvo…

-       …un Inuktiluks teica: "…kad būsiet tikuši tur

iekšā".

Toraks pagriezās pret Renu; pūces acis darīja puisi biedējoši svešādu.

-     Man šķiet, es nojaušu, ko viņš ar to domāja.

-     Man liekas es arī, Rena teica.

Viņa nodrebēja.

-     Es ceru, ka mēs kļūdāmies. Man riebjas alas.

Klusēdami abi atsāka irties.

Lai uzmundrinātu sevi un Toraku, Rena parakņājās somā pēc ēdamā. Baltās Lapsas viņus bija apgādājuši ar labu pārtiku. Kopā ar taukuma gabalu viņa atrada sasalušas roņa ribas un asinsdesas. Viņa nogrieza divus desas gabalus un vienu pasniedza Torakam. Tas garšoja nejēdzīgi, un Rena ilgojās pēc kadiķogu smaržas. Vēl vairāk viņa ilgojās pēc Baltajām Lapsām.

-     Es jūtos vainīga viņu priekšā, meitene teica.

-     Kāpēc? Toraks jautāja ar pilnu muti.

-     Viņi mums tik daudz devuši, bet mēs atmaksājām viņiem aizbēgdami.

-    Viņi gribēja mūs aizsūtīt atpakaļ uz dienvidiem!

-     Bet visa šī mantība! Sniega cirtņi. Lampas. Teicami dzeramtrauki. Jaunas šķiltavas man un brīnišķīga maksts manam lokam. Ir pat remontlīdzekļi šai laivai.

Viņa pacēla maisiņu, kas bija izgatavots no roņa pleznas.

Toraks neklausījās. Viņš bija nolaidis airi un vēroja, kas notiek priekšā.

-     Kas tur ir? meitene jautāja.

Roņi uz leduskalna bija sakustējušies.

Rena brīnījās.

-    Mums taču ir pietiekami daudz pārtikas, viņa čukstēja, mums nav laika tagad medīt!

Toraks nenēma sacīto vērā. »

Roņi pēkšņi no ledus iešļūca ūdenī. Tobrīd Toraks, spēji sasvēris laivu uz kreiso pusi, iegremdēja airi ūdenī un iekliedzās:

-     Griežamies, griežamies!

Rena apjukusi darīja to pašu, un viņi šāvās sānis tālāk no aisberga ķīļūdens -, bet apdullinoša rēkoņa pārplēsa debesis, un kalns sasvērās un iegāzās Jūrā, uzvilnīdams ūdens sienu, kas dunēdama pārvēlās pāri vietai, kur pirms mirkļa bija atradusies smailīte.

Elsodami abi šūpojās augšup lejup. Leduskalna vietā bija palicis bangojošs jūklis.

-     Kā tu zināji, ka tas atgadīsies? Rena jautāja.

-     Es nezināju, Toraks atbildēja. To sajuta roņi.

-     Kā tu zināji, ka viņi jūt?

Puisis mirkli vilcinājās.

-     Tie jūt to ar ūsām. Pagājušajā vasarā es biju iemiesojies ronī. Atceries?

Rena bažīgi nolaizīja no lūpām sāli. Viņa par to bija aizmirsusi vai arī nevēlējās atcerēties. Viņai bija nepatīkami apzināties, cik atšķirīgs ir Toraks.

Zēns to redzēja draudzenes sejā.

-     Brauksim! viņš teica. Vēl tāls ceļš priekšā.

Ceļinieki ķērās pie airiem un, turēdamies tālāk no

leduskalniem, turpināja ceļu. Rena juta, ka nepateiktie vārdi starp viņiem rada atsvešinātību. Drīz vajadzēs draugam to pateikt.

Sacēlās vējš, kas pūta viņiem sejā saltumu. Taču Balto Lapsu dāvātajā tērpā Rena to gandrīz nejuta. Roņāda aizturēja vēju un bija vieglāka par ziemeļbrieža ādu, bet gāgas dūnu apakšējā kārta gādāja par siltumu un ļāva izgarot ķermeņa mitrumam, tāpēc aukstums meitenei netika klāt. Suņu vilnas apmale gar kapuces malu sildīja vaigus, bet nesasala no izelpas, un pirkstaiņiem, kas bija pavilkti zem dūraiņiem, galos bija šķēlumi, pa kuriem viņa varēja izbāzt pirkstus un noņemties ar sīkiem darbiņiem, piemēram, atvērt somas. Apģērbs bija arīdzan skaists, un sudrabotā āda mirgoja saulē. Taču patiesībā Rena tajā jutās kā pavisam cits cilvēks.

Arī zigzagveidīgie tetovējumi uz apakšdelmiem lika viņai justies svešādi, un meitene prātoja, kāpēc Tanugeaka viņai tos uztetovējusi. Šķita, ka Balto Lapsu burve par viņu zina to, ko varētu zināt vienīgi Seiuna un Finkedīns, noslēpumus, kurus Rena glabāja attālākajos prāta nostūros.

Taču pēdējā Tanugeakas dāvana Renu izbrīnīja visvairāk.

No gulbja kājas izgatavotajā maciņā atradās tumšs pulveris, kas oda pēc sodrējiem un jūraszālēm. Kam gan tas domāts?

Skaties! Toraks uzsauca, pārtraukdams viņas domu ritējumu.

Viņš bija stūrējis laivu tālāk atklātā Jūrā, un tagad Rena saprata, kas tam par iemeslu.

Austrumu pusē vīdēja Ledus upes žilbinošais baltums. Robainas smailes slējās virs reibinoši augstām klintīm, kuras izvagoja dziļas, gaišzilas plaisas. Rena sadzirdēja tālu dunoņu un ieraudzīja, kā nolūst un ieveļas Jūrā milzīgs, zaļš ledus blāķis. Gaisā uzšāvās putekļos pārvērties ledus. Zaļš vilnis vēlās uz ceļotāju pusi un sašūpoja smailīti. "Ja mēs būtu tuvāk," Rena nodomāja, "mēs tiktu sašķaidīti. Tāpat kā mans tēvs."

-     Centies par to nedomāt, klusi teica Toraks.

Meitene paņēma airi un iegremdēja to ūdenī.

Saule bija jau zemu un Ledus upe tālu aiz muguras, kad viņi beidzot pamanīja meklēto kalnu. Tas pacēlās no nedzīvas, baltas zemes: trīs sastingušas smailes dūrās debesīs tās tiešām izskatījās pēc kraukļiem, kas apmetušies uz ledus gabala. Rena nekad agrāk nebija redzējusi kaut ko tik drūmu. Pirms divām ziemām viņas ģints ceļoja uz Augsto kalnu visattālāko ziemeļu galu, un meitenei šķita, ka viņa nonākusi pasaules malā. Tagad Rēnai likās, ka viņa tai pārvēlusies pāri.

Toraks jutās līdzīgi, tāpēc, izvilcis vienu roku no dūraiņa, viņš aizskāra ģints aizbildņa ādu.

Uz dienvidiem no kalna rietumu malas vini atrada aizsalušo līci, kuru Akumika bija uzzīmējusi sniegā. Tikt laukā no smailītes bija atvieglojums, jo viņu kājas bija kļuvušas stīvas. Ceļinieki vēlreiz pateicās Baltajām Lapsām: laiva bija viegla un zābaku raupjās zoles uz ledus neslīdēja.

Paslēpuši smailīti augstas kupenas aizsegā, viņi to apgrieza otrādi un nostiprināja ar četriem žuburainiem mietiem, kas bija izskaloti no Jūras.

-      Inuktiluks tos sauc par "krastakokiem", Toraks skaidroja. Mēs tos varam izmantot arī tādēļ, lai no laivas uzceltu būdu.

Rena nešaubīgi zināja, ka tieši tobrīd, kad vēl bija pēcpusdiena un ēnas metās purpursārtas, viņiem ar to vajadzētu nodarboties. Taču Toraks jau meklēja pēdas.

Drīz vien viņš tās patiešām atrada: platas izdangāta sniega risēs.

-    Divas ragavas, viņš, uzacis saraucis, teica. Smagi piekrautas un dodas uz kalnu. Gluži svaigas pēdas.

Viņš iztaisnoja muguru.

-     Iesim!

Rena nodrebēja. Pēkšņi dvēseļēdāji šķita esam ļoti tuvu.

-     Pagaidi! viņa sacīja. Mums tas jāapdomā.

-     Kāpēc? puisis nepacietīgi jautāja.

Rena svārstījās.

-     Viena no Balto Lapsu sievām man kaut ko pateica. Visu dienu es gribu tev to pastāstīt.

-     Tiešām?

Meitene pieklusināja balsi līdz čukstam.

-      Torak! Tie ir dvēseļēdāji. Dvēseļēdāji ir aizveduši Vilku.

-     Es zinu, viņš teica.

-Ko?

Viņš pastāstīja draudzenei, ko bija redzējis, kad iemiesojās krauklī.

-    Bet… kāpēc tu nepastāstīji to man? Rena sūkstījās. Tu to zini jau vairākas dienas!

Puiša skatiens bija drūms, un viņš iecirta ar papēdi pa sniegu.

-    Skaidrs, ka vajadzēja pastāstīt, taču es negribēju riskēt. Es iedomājos, ka tu varētu doties atpakaļ uz Mežu.

Viņa seja sadrūma vēl vairāk.

-     Ja tu būtu aizgājusi…

Toraks ieskatījās draudzenei acīs.

-     Nu tad ejam?

Rena norija siekalas.

-     Jā. Ejam.

Viņi apskatīja dvēseļēdāju pēdas, kuras vijās augšup kalnā.

-    Ja nu tās ir kaut kādas lamatas? Rena baiļojās.

-     Man vienalga, Toraks nomurmināja.

-    Ja nu viņi padzirdējuši baumas par Vilku ģints zēnu, kurš ir garagājējs? Ja viņi tevi noķers un paņems tavu spēku, briesmās būs viss Mežs.

-      Man vienalga, Toraks atkārtoja. Man jāatrod Vilks.

Rēnai radās kāda doma.

-     Kā būtu, ja mēs nomaskētos?

-     Ko?

-     Tas viņus maldinās. Varbūt Tanugeaka tieši to bija domājusi. Vismaz viņa man iedeva visu, kas nepieciešams.

Toraks paspēra vēl pāris soļu un tad pagriezās atpakaļ pret Renu.

-     Ko mēs iesāksim?

Lai izmainītu ārieni, nebija vajadzīgs ilgs laiks. Viņu ģints piederības tetovējumi neradīja sarežģījumus, jo vaigi abiem no sniega vētras joprojām bija tik čulgaini, ka āda bija tik tikko redzama. Rena no Tanugeakas dotā pulvera un ūdens pagatavoja melnu krāsvielu un ar pirkstu uzzīmēja Torakam pār virsdeguni Balto Lapsu tetovējumu lenti. Viņa arī nogrieza Torakam matus līdz pleciem un uz pieres atstāja tos īsus. Puisis bija pārāk kārns, lai līdzinātos Baltajai Lapsai, taču, par laimi, apģērbs šo nepilnību noslēpa.

Pati savus matus Rena nokrāsoja melnus, tajos ieķemmēdama melno krāsvielu, kuru viņa izmantoja, lai seju padarītu melnīgsnēju. Pēc tam viņa lika sevi pārveidot par Kalnu Zaķu ģints meiteni, kurai pār pieri stiepjas zigzagveida josla, kas turklāt vēl ietonēta ar okeru, ko viņi atrada puiša ārstniecības augu ragā.

Toraks izskatījās samulsis.

-     Tu vairs neizskaties pēc Rēnas.

-     Tas labi, viņa novērtēja. Un tu neizskaties pēc Toraka.

Abi raudzījās viens otrā, izsisti no līdzsvara lielākā mērā, nekā gribēja to atzīt. Pēc tam viņi atgriezās pie dvēseļēdāju atstātajām ragavu slieču risēm.

Ragavas tikušas vilktas augšup pa kori, kas līkumoja gar kalna rietumu malu tieši tā, kā bija teikusi Akumika. Kamēr Toraks un Rena rāpās augstāk, purpursārtās ēnas kļuva pelēkas kā ogles zīmējumā. Viņi bieži apstājās, lai ieklausītos, taču apkārtnē nebija manāma neviena dzīva būtne. Ne ērgļi debesīs riņķoja, ne kraukļi ķērca.

Gaiss kļuva aukstāks. Vējš norima. Viņu zābaki čīkstēja klusumā.

Tad biedējoši negaidīti viņi uzdūrās ragavām, kas bija pavirši atstātas takas malā.

Pēc tik daudzām dienām, sekojot katram niecīgākajam pavedienam, uziet īsta koka un ādas veidojumu bija pārsteidzoši. Atradums liecināja, ka arī dvēseļēdāji ir īsti.

Saprazdami, ka tuvojas ceļojuma beigas, viņi nobēdzināja somas un guļammaisus sniegā dažus soļus no ragavām. Rena redzēja, cik sāpīgi Torakam ir pamest tēva dāvināto zilā slānekļa nazi.

-     Tas ir pārāk bīstami, viņa skaidroja. Tie pazina tavu tēvu, viņi var sazīmēt arī nazi.

Viņi nolēma ņemt līdzi Balto Lapsu dāvinātos dzeramtraukus, mazliet pārtikas un nažus. Rena būtu gribējusi paķert arī savu loku, tāpat kā cirvjus, taču Toraku bija pārāk ietekmējušas Balto Lapsu vīzijas un viņš negribēja riskēt.

Divdesmit soļus no ragavām taka meta cilpu ap klintsbluķi, un viņi apstājās.

Virs galvas slējās drūms kalns, kuru pēdējie saules stari krāsoja tumšsarkanu. Vienā kalna malā vīdēja melna ala. Tās priekšā kā brīdinājums stāvēja garš, pelēks akmens stabs.

No alas tumsības plūda balta dūmaka. Auksti izgarojumu vāli, kas oda pēc šausmām un dēmoniem, sniedzās pēc ceļiniekiem. Cerības pamazām zuda. Ja dvēseļēdāji tur ievilkuši Vilku…

Pametusi skatienu pār plecu, Rena pirmo reizi ieraudzīja visu kalna apveidu. Viņa vēroja, kā tas paceļas no sniegiem kā milzu radījuma galva. Viņa redzēja, ka pirms pagrieziena uz ieteku Jūrā, kā čūska līkumodama uz austrumiem, savus ūdeņus veļ Ledus upe.

Arī Toraks to visu bija pamanījis.

-     Mēs esam atraduši Odzi, viņš čukstēja.

-     Mēs uz tās stāvam, Rena dvašoja.

Viņi pagriezās pret kalnu pret žilbinoši melno alu, kuru uz pusēm sadalīja akmens stabs.

-     Un tur ir arī acs, viņa piebilda.

Toraks noņēma pūces acīm līdzīgo saulessargu un iebāza to savā ārstniecības augu dozē.

Tie ir tur iekšā, viņš teica. Es to jūtu. Tur ir arī

Vilks.

Rena košļāja apakšlūpu. Mums jāapdomājas.

-     Es esmu domājis pietiekami, puisis atteica.

Paņēmusi draugu aiz rokas, meitene aizvilka viņu aiz

klintsbluķa lai viņi nebūtu redzami no alas ieejas.

-     Nav jēgas doties iekšā, viņa sacīja, līdz neesam pārliecināti, ka… ka Vilks vēl ir dzīvs.

Toraks neatbildēja. Tad Rēnai par izbailēm viņš pacēla plaukstas pie lūpām un gribēja gaudot.

Viņa satvēra zēna plaukstas locītavu.

-     Vai tu esi traks? Tie tevi sadzirdēs!

-     Kas par to? Viņi domās, ka es esmu vilks.

-     To nevar zināt. Torak, tie ir dvēseļēdāji!

-     Ko tad darīt?

-     Ir kāds cits paņēmiens.

Izvilkusi roku no cimda, Rena paknibinājās gar jakas apkakli un izvilka mazu rubeņa kaula svilpīti, kuru Toraks viņai kādreiz bija iedevis. Meitene tajā iepūta, taču, kā jau bija gaidāms, svilpe neskanēja; bet, ja Vilks būtu dzīvs, viņš to sadzirdētu.

Nekā. Ne vēsmiņa nesakustināja sastingušo gaisu.

-     Pamēģini vēlreiz! Toraks uzaicināja.

Rena mēģināja. Vēlreiz. Un vēlreiz.

Joprojām nekā. Viņa nespēja ieskatīties draugam acīs.

Tad no pašām kalna dzīlēm atskanēja vārgs kauciens.

Toraka seja atdzīvojās.

-     Es taču tev teicu! Es teicu!

Kauciens bija ilgs un saraustīts, un pat Rena tajā spēja saklausīt ciešanas un sāpes. Tas sasniedza kulmināciju…

Un aprāvās.

Sešpadsmitā nodaļa

-V ilk! Toraks iesaucās un metās uz priekšu.

Rena vilka draugu atpakaļ.

-     Torak, nē! Viņi tevi izdzirdēs!

-     Man vienalga, ļauj man iet!

Viņš pagrūda meiteni nost tik spēcīgi, ka tā pakrita.

Rena piezemējās uz muguras, un viņi raudzījās viens otrā, abi satriekti par Toraka nesavaldību.

Puisis sniedza viņai roku, taču Rena piecēlās bez viņa palīdzības.

-     Vai tad tu nesaproti? viņa nikni šņāca. Ja iesi iekšā alā, tu vari ieskriet viņiem tieši nagos.

-     Bet es esmu viņam vajadzīgs!

-     Un kāds labums no tā, ka tu aiziesi bojā?

Rena pavilka Toraku nost no takas, lai viņi nebūtu saskatāmi no "acs" ieejas.

>

-     Mums jāpadomā\ Vilks ir tur iekšā. Mēs to zinām. Bet, ja līdīsim iekšā, kas zina, ar ko tas var beigties?

-     Tu dzudēji šo kaucienu, Toraks izgrūda caur zobiem. Ja neiesim, viņš var aiziet bojā!

Rena atvēra muti, lai iebilstu, un sastinga.

Arī Toraks bija to dzirdējis. Augšup pa nogāzi gurkstēdami tuvojās soļi.

Abi kā sarunājuši metās slēpties aiz ragavām.

Soļi tuvojās. Nesteidzīgi.

Toraks klusītēm izvilka nazi. Rena, tupēdama viņam blakus, nometa cimdus un pielāgoja bultu loka stiegrai.

Parādījās drukns cilvēks. Viņš bija tērpies lāsumainās roņādās un pār plecu nesa pelēku ādas maisu. Galvu viņš bija noliecis. Vīra seju aizsedza kapuce. Cik varēja manīt, ieroču tam nebija.

Toraku smacēja niknums. Viņa acis pieplūda ar asinīm. Šis cilvēks bija aizvedis Vilku.

Ar gara acīm zēns skatīja Vilku, kas lepni stāv uz kalna kores Mežā, un viņa kažoku saule krāso zeltainu. Viņš no jauna dzirdēja šo izmisīgo gaudošanu. "Barabrāli, palīdzi man!"

Soļi tuvojās. Cilvēks bija gandrīz vienā līmenī ar viņiem. Tas apstājās. Atskatījās pār plecu, it kā negribētu iet tālāk. Torakam tas bija par daudz. Tik tikko apjēgdams, ko dara, viņš lēca uz priekšu, belza ar galvu atnācējam vēderā un nogāza to sniegā.

Mirkli svešinieks gulēja bez elpas, taču tad ar apbrīnojamu veiklību pavēlās sānis, ar kāju izsita Torakam no rokas nazi, sagrāba viņa kapuci un sagrieza to otrādi niknā, smacējošā tvērienā. Toraka elkoņus un krūtis aptvēra stipras kājas, kas spieda puisi tik stipri, ka bija grūti elpot; viņam kaklā sāpīgi spiedās krama asmens.

-    Tā neies! auksti noteica Rena. Viņa paspēra soli uz priekšu un nomērķēja bultu uzbrucējam sirdī.

Toraks juta, ka tvēriens ap ribām atslābst. Kapuce tika palaista vaļā, un nazis atvirzījās.

-      Lūdzu, svešinieks iesmilkstējās, nedariet man pāri!

Joprojām turēdama loku šaušanas gatavībā, Rena ar zābaku piebīdīja Torakam tuvāk nazi un lika gūsteknim piecelties.

-     Nē, nē! tas murmināja, sarāvies pie viņas kājām. Es nedrīkstu skatīties pavēlnieka sejā.

Toraks un Rena pārsteigti saskatījās.

Svešinieks, līzdams uz vēdera, centās sagramstīt somu, kuru bija nometis cīņas karstumā. Toraks pārsteigts ieraudzīja, ka tas nav vis vīrs, bet gan zēns apmēram viņa paša vecumā, taču divtik smags kā Toraks. Uz deguna tam bija melnais Balto Lapsu tetovējums, un seja spīdēja gan no trāna, gan no baiļu sviedriem.

-     Kur viņš ir? Toraks jautāja. Ko jūs ar viņu esat izdarījuši?

-    Kas? zēns vārgā balsī atjautāja. Viņš pamanīja Toraka tetovējumu un palika sēžam ar vaļēju muti. Tu neesi mūsējais. Kas tu esi?

-     Ko tu šeit dari? Rena strupi noprasīja. Tu neesi dvēseļēdājs.

-    Bet būšu! svešinieks negaidīti skarbi atcirta. Viņi apsolīja!

-     Pēdējo reizi jautāju, Toraks sacīja un pagājās uz priekšu ar nazi rokā. Ko jūs esat izdarījuši ar Vilku?

-     Netuvojies man! puisis iespiedzās un rāpās projām atmuguriski kā krabis. Ja… ja es bļaušu, viņi sadzirdēs. Viņi nāks mani atbrīvot, visi četri. Vai to tu gribi?

Toraks lūkojās uz Renu. Četri?

-     Netuvojies! Zēns kārpījās augšup pa nogāzi. Tā ir mana izvēle! Neviens mani nespēs atturēt!

Izklausījās, ka viņš cenšas sevi pārliecināt. Torakam tāpēc prātā iešāvās kāda doma.

-     Kas tev somā? viņš jautāja, lai liktu puisim runāt.

-     Pu… pūce, zēns izstomīja. Viņi grib to upurēt.

-     Bet pūce taču ir mednieks, Rena nosodoši sacīja.

-    Tāpat kā vilks, Toraks piebilda. Un ūdrs. Ko tavi saimnieki tur dara? Stāsti, vai arī…

-    Es nezinu! puisis sauca, virzīdamies augšup pa nogāzi.

Viņi tam sekoja, un kļuva redzama alas ieeja.

-     Vai tavi kungi runāja par kādu garagājēju? Rena klusi jautāja. Saki taisnību! Ja melosi, es tūlīt manīšu.

-     Garagājējs? puisis izbrīnā iepleta acis. Kas tas tāds?

-    Vai viņi par to kādreiz tika runājuši? Toraks uzstāja.

-     Nē, nē, es zvēru! svešinieks bagātīgi svīda un oda pēc trāna. Viņi ir ieradušies veikt upurēšanu. Tas ir viss, ko zinu, zvēru pie savām trim dvēselēm!

-    Un tāpēc tu pārkāpi ģinšu likumu un upurēšanai ķēri medniekus? Rena bija neizpratnē. Par tukšiem varas solījumiem, kuri nekad netiks izpildīti?

Bāzdams nazi makstī, Toraks paspēra soli uz zēna pusi.

-     Tava māte vēlas, lai tu atgriezies, viņš teica.

Viņš bija aprēķinājis pareizi. Puiša augums sakritās.

Rena bija apmulsusi, taču Toraks to neņēma vērā. Ja draudzenei rastos nojausma par to, ko viņš gatavojas uzsākt, tā censtos viņu atrunāt.

-     Pazūdi no šejienes! viņš pamācīja jaunekli. Atgriezies pie Akumikas, kamēr tas vēl ir iespējams.

Ar trānu noziestajā sejā cīnījās bailes un godkāre.

-     Es nevaru, viņš nočukstēja.

-    Ja tu neiesi tagad, sacīja Toraks, var izrādīties, ka ir par vēlu. Tava ģints tevi izraidīs. Tu nekad vairs neredzēsi tuviniekus.

-     Es nevaru, zēns šņukstēja. Alas dzīlēs nodunēja balss:

-     Puika! Ir laiks!

-     Es tev atvieglošu dzīvi, Toraks noņurdēja. Izrāvis somu no puiša rokām, viņš pagrūda zēnu lejup

pa taku.

-    Ej vien, ej! Toraks uzmeta somu sev plecā. Rena, piedod, taču man tas jādara.

Meitenes sejā atspoguļojās sapratne, taču viņa centās draugu atrunāt:

-     Torak, nē, tas neizdosies, viņi tevi nogalinās! Pagriezis galvu, viņš uzsauca atbildi dvēseļēdājiem:

-     Es jau eju!

Pēc tam Toraks aizskrēja augšup pa taku un pazuda Odzes acī.

SEPTIŅPADSMITĀ NODAĻA

Pēc krēslainas kalna nogāzes iestājās tumsa, kas Torakam šķita kā siena.

Aizver acis! pavēlēja kāda balss viņam priekšā. Ļauj, lai tumsa tevi vada.

Torakam tikko pietika laika, lai pārvilktu kapuci pār acīm, pirms viņa priekšā grīļīgā gaitā iznira kāds stāvs ar sprakšķošu priedes sveķu lāpu rokā.

Pēc balss varēja spriest tas ir vīrietis, taču, kad zēns paglūnēja no kapuces apakšas, viņš pārsteigts atklāja, ka tā ir sieviete.

Tā bija smagnēja un drukna ar tik pārsteidzoši līkām kājām, ka staigājot viņa šūpojās no vienas puses uz otru. Tās vaibsti bija pretrunā ar augumu: viņai bija mazas, durstīgas ačeles un smails deguns. Spicās ausis bija kā sikspārnim. Toraks nespēja noteikt sievietes ģinti: nosmailinātie tetovējumu uz tās zoda bija nepazīstami. Toraka skatienu piesaistīja amulets uz sievietes krūtīm: trīszaru dakša dvēseļu medībām.

-     Tu ilgi biji projām, dvēseļēdāja teica. Vai dabūji?

Toraks, slēpdams seju, pacēla somu. Tajā vārgi spirinājās pūce.

Dvēseļēdāja ierukšķējās un steberēja dziļāk alā.

Pametis skatienu atpakaļ, Toraks redzēja, ka tālu aiz muguras izgaist dienas gaisma. Viņš pārmeta somu pār plecu un sekoja sievietei.

Par spīti līkajām kājām, dvēseļēdāja pārvietojās ātri, un, abiem dodoties alas dzīlēs, Toraks šaudīgajā lāpas gaismā spēja pamanīt vienīgi apkārtnes fragmentus. Ciļņotas, sarkanas sienas kā saplaisājis roņa pūslis. Eja tik bāla un līkumaina kā zarna. Uz sienām šur tur pavīdēja dzelteni plaukstu nospiedumi, kas izgaisa tumsā. Un nepārtraukta ūdens lāsošana. Klumburēdams pa tuneli, puisis saprata, kādu muļķību ir pastrādājis. Kad dvēseļēdāji ieraudzīs viņa seju, tie sapratīs, ka viņš nav zēns no Balto Lapsu ģints. Iespējams pat, ka tie Toraka vaibstos atradīs kādu līdzību ar viņa tēvu. Bet varbūt, ka dvēseļēdāji jau zina, kas viņš tāds, un šīs ir tikai lamatas.

Viņi devās arvien dziļāk alā. No klintīm staroja viltīgs siltums un lipa Torakam pie sejas kā zirnekļu tīkli. Kodīga smaka līda viņam kaklā.

-     Elpo caur muti! dvēseļēdāja norūca.

Tētis mēdza viņam dot tādu pašu padomu. Bija briesmīgi to dzirdēt no ienaidnieces mutes.

Virs galvas Toraks ievēroja plānas sarkanīga akmens plāksnes, kas nokarājās kā asiņainas ādas skrandas. Starp tām no gaismas slēpās neredzēti radījumi.

Toraks ar galvu atsitās pret klinti, pakrita un riebumā iekliedzās, jo viņa pirksti bija iegrimuši mīkstā zampā, kurā ņudzēja tievi, pelēki tārpi.

Viņa delmu sagrāba stipra roka, kas uzrāva puisi kājās.

-     Klusu! uzsauca dvēseļēdāja. Tu tos izbiedēsi!

Pēc tam viņa sacīja tumsā:

-     Kuš, kuš, mani maziņie!

Par atbildi atskanēja tūkstošiem sikspārņu pīkstēšana un čabināšanās.

-     Siltums padara tos modrus, dvēseļēdāja nomurmināja.

Uzlikusi plaukstu uz ejas sienas, viņa lika Torakam darīt to pašu. Puisis atsprāga atpakaļ. Klints bija pretīgi silta kā tikko piebeigta dzīvnieka liemenis. Torakam bija tikai viens izskaidrojums. Citpasaule.

-     Jā, Citpasaule, dvēseļēdāja sacīja, it kā būtu dzirdējusi viņa domas. Kā tev šķiet, kāpēc mēs mērojām visu šo garo ceļu?

Zēns neuzdrošinājās atbildēt, un šķita, ka dvēseļēdāju tas kaitina.

-     Neļauj sikspārņiem ieraudzīt tavas acis, viņa ņurdēja. Tie lido uz gaismu.

Eja pēkšņi beidzās garā, zemā paplašinājumā, kura sienas bija sažuvušu asiņu krāsā. Tā smirdēja kā mēslu čupa vasaras pilnbriedā, un Torakam kļuva nelabi.

Bet tad viņš par smaku aizmirsa. Sienās rēgojās mazākas alas, un dažām priekšā bija aizbīdīti akmens bluķi. No viena šāda iedobuma līdz Torakam atplūda āmrijas šņākšana.

Viņa sirds sāka pukstēt straujāk. Ja šeit ir āmrija, tad varbūt kaut kur atrodas arī Vilks.

Toraks klusi iesmilkstējās vilku valodā: "Tas esmu es!"

Klusums. Vilšanās brāzās zēnam pāri kā vilnis. Ja Vilks joprojām bija dzīvs, viņš ieslodzīts citur.

-    Beidz smilkstēt, noņurdēja dvēseļēdāja, un turies līdzi! Ja tu šeit pazudīsi, mēs tevi nekad vairs neatradīsim.

No daudzajām ejām Torakam apreiba galva. Zēns prātoja, ka dvēseļēdāja šādu līču loču ceļu ir izvēlējusies ar nolūku, lai viņš apmaldītos. Sievietes šaurajā sejā atspoguļojās saprāts. "Līkas kājas un skrejošas domas." Tā bija sacījis Klejotājs.

Viņi iznira plašā apakšzemes telpā, un Toraks nodrebēja. Viņa priekšā parādījās īsts mežs. Akmens mežs.

Uz augšu, meklēdamas neesošu saulesgaismu, tiecās ēnainas biežņas. Akmens ūdenskritumi bija sastinguši mūžīgā ziemā. Kamēr Toraks sekoja šaudīgajai lāpas gaismai, neveselīgais siltums lika pāri viņa pierei ritēt sviedriem. Viņš dzirdēja netīkamu pilēšanu; viņš manīja rāmus ezeriņus un sagriezušās saknes. Kā murgā laiku pa laikam pavīdēja pārakmeņojušies augumi: daži karājās virs galvas, citi bija pa pusei paslēpušies ūdenī. Kad Toraks paskatījās no jauna, tie bija pazuduši, taču viņš juta to klātbūtni: tie bija klinšu slēpņļauži.

Dvēseļēdāja pieveda Toraku pie varena, zaļgana akmens stumbeņa, kas izskatījās nocirsts līdz pamatam neiedomājama spēka uzplūdā. Zēns saklausīja klusu rosīšanos un saprata, ka tiek novērots.

Kāja aizķērās aiz saknes, viņš paklupa un nokrita. Alā atskanēja smiekli.

-    Nefa, kas tas? izsmējīgi jautāja sievietes balss. Vai nu beidzot esi atvedusi mums savu audzēkni?

Toraka sirds sāka dauzīties. Viņš varēja piemānīt vienu dvēseļēdāju. Taču, lai piekrāptu arī pārējos, bija vajadzīgs viss viņa saprāts un atjautība.

Gulēdams uz vēdera, kur nokritis, viņš sāka īdēt:

-     Nē, nē, es nedrīkstu ieskatīties pavēlnieka sejā!

-     Atkal jau sākas, norūca Nefa. Viņš neiedrošinās paskatīties pat uz mani!

Toraks juta pavīdam cerību stariņu. Ja viņi nebūtu redzējuši Balto Lapsu zēna seju…

Zēna vaigam pārslīdēja auksts pirksts, un viņš sarāvās.

-     Ja viņš neiedrošinās lūkoties uz Sikspārņu burvi Nefu, sieviete čukstēja Torakam ausī, varbūt viņš paskatīsies uz Odžu burvi Sešru?

Viņa atvilka puisim no pieres kapuci, un zēns atklāja, ka raugās visjaukākajā sejā, kāda jebkad redzēta. Slīpās lūša acis bija neizdibināmi zilas, mute biedējoši skaista. Melnie mati, atsukāti no augstas, baltas pieres, atklāja skatienam pilnīgi melnu uztetovētu bultu uzgaļu virteni, kas izskatījās pēc raksta uz odzes muguras.

Kamēr Odžu burve pētīja viņu kā mednieks medījumu, Toraks, savaldzināts, tomēr atturīgs, vēroja viņas skatienu.

Sievietes maigos vaibstus bija nocietinājis nicinājums taču nekas vairāk. Tā nezināja, kas viņš ir.

-     Diezgan kārns Baltā Lapsa, burve teica. Nefa, tu mani sarūgtini. Tu mums esi atvedusi nīkuli.

Viņas aukstie pirksti aizslīdēja aiz puiša virsjakas apkakles, un viņa pasmaidīja.

-     Kas tad tas? Viņam ir nazis!

-     Nazis? jautāja Sikspārņu burve.

Nazis, kuru viņam bija pagatavojis Finkedīns, ievietots makstī, karājās siksniņā Torakam ap kaklu. Tagad tas bija zudis: Odžu burve pārcēla siksniņu viņam pār galvu un pasniedza nazi Nefai.

-     Viņam ir nazis, ņirgājās vīrieša balss sulīga un stipra kā ozolkoks.

Tumsā pavīdēja milzīgs stāvs, un, pirms Toraks spēja pretoties, viņš bija sagrābts un viņa rokas izgrieztas ar tādu niknumu, ka puisis iekliedzās.

Smiekli sajaucās ar egļu sveķu aso smaržu, kas koda Torakam acīs.

-    Vai man būtu jābīstas, Sešru? vīrs izsmējīgi jautāja. Šķita, ka lācīgajā ziemeļbriežu ādas apģērbā viņš aizpilda visu alu. Vai šis grasās uzbrukt Ozolu burvim?

Toraks raudzījās sejā, kas bija tik cieta kā saules izkveldēta zeme. Bārda izskatījās pēc zaru biezokņa, pinkainie mati bija rūsgans jūklis. Acis, kuras urbās Torakā, bija niknas un zaļas kā lapas.

-     Vai viņš grib man uzbrukt? Ozolu burvis atkārtoja draudīgi maigā tonī.

Puisis jutās tik bezpalīdzīgs kā lemings lūša nagos.

-    Tiazi, liec viņu mierā! strupi sacīja Sikspārņu burve. Mums viņš vajadzīgs dzīvs, nevis beigts no bailēm.

Odžu burve izlieca savu balto kaklu un iesmējās.

-      Nabaga Nefa! Viņai vienmēr tik ļoti gribas tēlot māti!

-     Ko gan tu zini par mātes jūtām? Nefa atcirta.

Sešru saknieba skaistās lūpas.

-       Paskatīsimies, ko šis mums atnesis, sacīja Tiazi un izrāva Torakam no rokām maišeli. Viņš izvilka no tās pamazu pusaugu pūcīti un kratīja to, kamēr putna acis no pārbīļa satumsa. Kopš šā brīža Toraks sāka neieredzēt Ozolu burvi Tiazi, kuram sagādāja prieku darīt pāri vājākiem radījumiem.

Šķita, ka arī Sikspārņu burvei viņš nepatīk. Tā gāzelēdamās pagāja uz priekšu, izkampa Ozolu burvim pūci no rokām un iebāza to atpakaļ maisā.

-      Arī putns mums vajadzīgs dzīvs, viņa noburkšķēja.

Pēc tam Nefa pagriezās pret Toraku, norādīja uz bērzu tāss cibu, kas stāvēja uz grīdas, un uzaicināja puisi paēst.

Viņam par pārsteigumu, traukā atradās kaltētas zirga gaļas sloksnes un nedaudz lazdu riekstu.

-    Ēd vien, Sešru mudināja ar dīvainu, šķību smaidu sejā. Tev jāuzkrāj spēki.

Viņas skatiens aizslīdēja pie Tiazi, un Toraks abu acīs pamanīja pazibam jautras dzirkstelītes.

Toraks mēģināja ēst, taču nespēja neko norīt. Vēl pirms dažiem brīžiem viņš kopā ar Renu bija atradies sniegājos. Bet nu viņš bija zemes dzīlēs kopā ar dvēseļēdājiem.

Dvēseļēdāji. Tie bija vajājuši viņu sapņos. Tie bija nogalinājuši viņa tēvu. Beidzot tie atradās ar viņu aci pret aci: noslēpumaini un neizprotami un tomēr daudz īstāki, nekā viņš jebkad bija spējis iedomāties.

Ozolu burvis Tiazi, gremodams egļu sveķus, izlaidās uz akmeņiem un nobirdināja savu bārdu ar zeltainām drupačām. Viņš varētu būt labākais mednieks Mežā ja vien nespīdzinātu upurus sava prieka pēc.

Sešru, Odžu burve, noliecās pār Tiazi; viņa bija slaida un gracioza, un viņas mīkstā roņādas tunika mirgoja kā mēness atspulgs ezerā. Burves bezkaislīgais smaids lika Torakam nodrebēt. Kad tā aplaizīja lūpas, viņš pamanīja mazu mēlīti ar melniem raibumiem. Taču visvairāk Toraku mulsināja Nefa Sikspārņu burve. Viņas mazās ačeles šaudījās no Sešru pie Tiazi, un izskatījās, ka viņa ar abiem nav draugos tāpat kā ar sevi.

Kaut kur tālumā iebrēcās pūce.

Smaids Sešru sejā nodrebēja.

Tiazi kļuva pavisam rāms.

Nefa klusi murmināja un satvēra tumsnējo ģints aizbildņa ādu uz sava pleca.

Lāpu gaisma kļuva blāvāka.

Toraks bailēs pamanīja, ka alas dziļumā, kur iepriekš bija plandījušās tikai ēnas, sēž ceturtā dvēseļēdāja.

-     Lūk! nočukstēja Sešru, ieradusies Maskotā.

-     Eostra, aizsmakušā balsī nogārdza Tiazi, Ūpju burve.

Nefa pieķērās pie akmens izauguma un piecēlās kājās, paraudama Toraku līdzi. "Maskotā," zēns nodomāja. Viņš atcerējās sāpes Klejotāja sejā. "Nežēlīgāka par nežēlīgu. "

Toraks pustumsā saskatīja garenu, pelēku masku. No tās, plakstiņus nemirkšķinot, raudzījās ūpja acis. Pūces spalvas klāja radījuma galvu, no kuras pacēlās divas smailas ūpja ausis. Gari, pelnu pelēki matu rituļi vēlās pār spalvaino ietērpu. Redzamas bija tikai plaukstas. Nagi bija līki un iekrāsoti zilgani kā līķim. Adai bija bāli zaļgans spīdums kā pūstošai gaļai.

-     Pievediet to tuvāk, sacīja balss, kas bija pretīga kā ģindeņa kaulu graboņa.

Kāds Toraku pagrūda uz priekšu un nospieda uz ceļiem. Viņš saoda trūdu smaku, kas bija pazīstama no Kraukļu kapulaukiem. Zēna sirdi stindzināja šausmas.

Biedējoši lēni ūpja maska noliecās, un viņš sajuta, ka tās niknums un ļaunums cenšas ielauzties viņa prātā.

Kad Toraka spēki jau gāja uz beigām, maska attālinājās.

-     Būs labs, tā teica. Aizvāciet!

Puisim drebēja elpa, un viņš rāpās atpakaļ gaismā. Lāpas uzliesmoja ar jaunu sparu. Kad Toraks uzdrošinājās paskatīties atpakaļ, Ūpju burve Eostra bija izgaisusi.

Alā bija notikušas acīm redzamas izmaiņas. Ozolu burvis un Odžu burve viņiem vien zināmā nolūkā starp akmens kokiem staipīja grozus un maisus, kuru saturu Toraks nevarēja saskatīt.

Nāc, puika! Nefa izrīkoja. Palīdzēsi man pabarot un padzirdīt ziedojumus. Pēc tam mēs abi veiksim pirmo upurēšanu.

ASTOŅPADSMITĀ NODALA

- toraks sekoja sikspārņu burvei, un viņu žņaudza bailes no Eostras klātbūtnes.

Nefa pasniedza zēnam maisu ar pūci.

-     Noliec to šeit, viņa teica, norādīdama uz dzegu blakus altārim, un seko man!

Novietodams maišeli, Toraks mazliet pavēra tā augšu, lai pūcei būtu ko elpot. Nefa bezkaislīgi noburkšķēja:

-      Laikam tu jūties slikti, ka jādara pāri medniekam. Ja gribi kļūt par dvēseļēdāju, tev būs jāpiedzīvo ne tikai tas vien.

Pakampusi lāpu, viņa attālinājās pa līkumotajām ejām.

-     Tev būs jāuzņemas grēka smagums citu cilvēku labā. Vai tu to spēsi, puisīt? viņa pār plecu jautāja.

-     Jā, Toraks šaubīdamies atbildēja.

-     To mēs noskaidrosim, Nefa sacīja. Pastāsti man. Cik vecs tu esi?

Zēns piemiedza acis.

-     Trīspadsmit vasaru.

-     Trīspadsmit?

Burves piere saraucās grumbās.

-     Ja mans dēls nebūtu nomiris, viņam būtu četrpadsmit.

Uz mirkli Torakam viņas gandrīz kļuva žēl.

-     Trīspadsmit vasaru, Sikspārņu burve atkārtoja.

Skatīdamās tālumā, viņa pasniedzās pie dozes, kas karājās tai pie jostas un izvilka no tās riekšavu ar kaltētām mušām. Uz Nefas pleca sakustējās ģints aizbildņa āda, izstiepās kakls, un tas pakampa kukaiņus.

-     Ēd, skaistulīt, sieviete nomurmināja.

Pamanījusi, ka Toraks vēro notiekošo, viņa uzaicināja:

-     Nu, pamēģini tu! Ļauj, lai tas tevi aposta!

Zēns piedāvāja dzīvnieciņam savu pirkstu. Sikspārņa krokotās ausis notrīsēja maigi kā jaunas lapas, un Toraks uz mirkli sajuta mazo, silto mēlīti, kas izgaršoja viņa pirkstu. "Dīvains radījums," zēns nodomāja. Viņš iztēlojās, kā sikspārnis ložņā pa sniegu, ar nagiem tajā iestigdams un ar "elkoņiem" atstādams sīkas pēdiņas. Pēkšņā sāpju uzplūdā Toraks iedomājās, kā mūžam zinātkārais Vilks būtu skrējis izdibināt, kas tas par dīvainu medījumu.

-     Tu viņam patīc, Nefa norūca. Dīvaini gan.

Viņa apklusa un turpināja ceļu, un Torakam vajadzēja

pielikt soli, lai tiktu burvei līdzi.

-     Kā aizgāja bojā tavs dēls? viņš jautāja.

-    Viņš nomira badā, Nefa atbildēja. Medījums bija pametis mūsu medību laukus. Laikam bijām izdarījuši kaut ko, kas nebija pa prātam Pasaules Garam.

Sievietes skatiens sadrūma vēl vairāk.

-     Es arī tad gribēju nomirt. Es mēģināju, bet Vilku burvis mani izglāba.

Izdzirdis pieminam tēvu, Toraks gandrīz paklupa.

-    Viņš izglāba man dzīvību, Nefa rūgti sacīja. Tagad arī viņš ir pagalam, un es nekad nevarēšu viņam atmaksāt. Pateicība ir viena briesmīga lieta.

Pēkšņi burve satvēra Toraka rokas un, paslēpdama zem savām plaukstām, piespieda tās pie ejas sienas.

-   Lūk, kāpēc mēs esam šeit, zēn, lai izlīgtu ar Pasaules Garu. Aši! Pasaki man, ko tu jūti!

Toraks pretojās, taču sieviete nelaida viņa rokas vaļā. Zem viņa plaukstām klints bija lipīga un silta. Kaut kur dziļumā viņš juta kustību.

-     Tas dzīvo, Toraks nočukstēja.

-    Tas, ko tu jūti, Nefa sacīja, ir šķirtne starp mums un Citpasauli. Pazemē atrodamas vietas, kur tā ir izdēdējusi plāna.

Toraks atcerējās alu, kurā kādreiz bija nokļuvis. Viņš apjautājās, vai līdzīgas vietas ir arī Mežā.

-    Viena ir, burve paskaidroja. Mēs to izmēģinājām, taču ceļš bija slēgts.

-      Kāpēc jums tas vajadzīgs? Toraks jautāja. Kāpēc jūs šeit atrodaties?

Mazās acis iezaigojās.

-     Tu zini kāpēc.

Puisis aplaizīja lūpas.

-     Bet… ja gribu kļūt par dvēseļēdāju, man jāiemācās vairāk.

Nefa pieliecās tuvāk, apvēdīdama Toraku ar kodīgu sikspārņu smaku.

-    Vispirms mums jāatrod durvis, viņa teica. Vieta, kur siena ir visplānākā. Pēc tam mēs veiksim ritus, lai aizsargātu sevi pret to, kas sekos. Beidzot, burves balss pārvērtās čukstā, jauna mēness naktī mēs durvis atvērsim.

Toraks norija siekalas. Viņš atkal dzirdēja Klejotāja balsi. "Tie dodas atvērt durvis!"

-     Bet… kāpēc? viņš elsoja. Kāpēc jūs…

-    Vairs nekādu jautājumu, Nefa noņurdēja. Mums ir darbs darāms!

Viņi steidzās tālāk un pēc brīža nonāca smirdīgajā telpā, kur Toraks bija dzirdējis šņācam āmriju. Viņš ieraudzīja strautu, kuru iepriekš nebija pamanījis: tas ieplakā veidoja ezeriņu un pēc tam ietecēja aizā. Tam blakus stāvēja bērza tāss toveris un pīts grozs ar kaltētām mencām.

Nefa lika Torakam paņemt abus traukus un sekot viņai. Noklumburējusi pie pirmā iedobuma, viņa par plaukstas platuma tiesu atbīdīja akmens bluķi, kas sedza ieeju. Burve iebāza spraugā mencas gabalu, sadabūja bērza tāss trauku, piepildīja to ar ūdeni un iegrūda to alā.

Toraks pamanīja tur spīdam kādas acis. Ūdrs tas pats, kura draiskajām pēdām viņš bija sekojis Mežā. Tā gludais kažociņš bija savēlies, un dzīvnieks no bailēm sarāvies. Toraka līdzjūtība pret Nefu izgaisa kā nebijusi. Ja viņa spēj izdarīt ko tādu…

Atstājusi šauru spraugu gaisam, Sikspārņu burve piebīdīja akmeni atpakaļ vietā un klamzāja pie nākamā iedobuma. Viņi lēnām virzījās pa alu. Toraks pamanīja balto lapsu, kas no bezspēka bija ieslīgusi snaudā. Ērgli ar izpluinītām spalvām, kas nikni lūkojās ar dzeltenām acīm. Lūsi tik mazā telpā, ka tas nespēja pagriezties otrādi. Un āmriju, kas plosījās dusmās.

Beidzot dziļā bedrē, kas gandrīz pilnīgi bija pārsegta ar milzīgu akmens bluķi, Toraks pamanīja apveidu, kurš iedvesa bijību un kuru ne ar ko nevarēja sajaukt, tas bija leduslācis.

-    Šis dabū vienīgi dzert, paņēmusi spaini un mazliet iešļakstījusi alā ūdeni, Nefa paskaidroja. Mums tas jābadina, citādi zvērs būs pārāk spēcīgs.

Leduslācis dārdoši ierūcās un gāzās pret akmeni, kas nosedza bedri. Bluķis turējās stingri. Pat leduslāča spēks nespēja to izkustināt no vietas.

-     Kā jūs to sagūstījāt? Toraks jautāja.

Nefa nosprauslājās.

-    Sešru mazliet prot apieties ar miegazālēm. Arī Tiazi spēks noderēja.

Toraks pagriezās un novērtēja alas garumu. Viņš sāka apjēgt, ka tas, ko darīja dvēseļēdāji, ir kaut kas daudz nozīmīgāks nekā tikai Vilka mocīšana.

-     Mednieki, zēns teica. Šie visi ir mednieki.

-     Jā, Sikspārņu burve bija ar viņu vienisprātis.

-     Kur tad ir vilks?

Nefa brīdi klusēja, bet pēc tam jautāja:

-     Kā tu zini, ka te ir arī vilks?

Puisis aši domāja.

-     Es dzirdēju gaudošanu, viņš atbildēja.

Sikspārņu burve sāka mērot atpakaļceļu.

-    Vilku atvedīs rīt kad būs jauns mēness. Kad pienāks laiks.

Toraks slepšus paskatījās apkārt, vai kāds krātiņš nav palicis nepamanīts.

Šķita, ka Nefa atkal uzmin zēna domas.

-     Vina šeit nav. Vilku mēs turam atsevišķi no citiem zvēriem.

-     Kādēļ?

Ar šo jautājumu Toraks izpelnījās asu skatienu.

-     Tev patīk izprašņāt.

-     Es gribu mācīties.

Sikspārnis uz Nefas pleca sarosījās, un viņa nolūkojās, kā tas aizlido tumsā.

-     Sešras dēļ, burve paskaidroja. Pagājušajā vasarā viņa saņēma dīvainu vēstījumu no mūsu aizjūras brāļa. "Vilks izdzīvos." Mēs nesaprotam, ko tas nozīmē. Un tāpēc mēs vilku turam atsevišķi.

Toraka domas mutuļoja. Vai tie kaut ko zina? Varbūt ne tik daudz, lai nojaustu, ka viņš ir garagājējs, bet tomēr…

Zēns saprata, ka Nefa viņu modri uzmana, tāpēc uzdeva jautājumu, uz kuru domāja zinām atbildi:

-    Visi šie radījumi. Ko jūs ar tiem gribat darīt?

-     Un kā tev šķiet?

»

-    Jūs tos nogalināsiet, Toraks sacīja.

Sikspārņu burve palocīja galvu.

-    Deviņu mednieku asinis ir visdraudīgākās: tas ir visiedarbīgākais upuris.

Torakam sāka pulsēt deniņi. Alas sienas spiedās viņam virsū.

-     Tu saki, ka gribi būt viens no mums, teica Nefa. Labi, tad sāksim!

Tā pacēla lāpu, un Toraks ieraudzīja, ka viņi ir apstaigājuši visu labirintu un nonākuši atpakaļ pie akmens meža. Tas bija tukšs un vientulīgs. Pārējie dvēseļēdāji bija aizgājuši. Uz dzegas pie viņa pleca kulē nekustīga gulēja pūce. To gaidīja upurēšana.

Elpa iestrēga Torakam kaklā.

-     Bet… tu teici rīt. Kad būs jauns mēness.

-    Lai pabeigtu visas burvestības, tas būs vispiemērotākais laiks. Taču vispirms jāatrod durvis, un tādēļ mums sevi jāaizsargā. To paveiks pūces asinis. Tās arī palīdzēs saklausīt, kas atrodas tur iekšā.

Iestiprinājusi lāpu plaisā starp akmeņiem, burve pasniedzās pēc maisa un izvilka no tā putnu. Viņa turēja to vienā rokā aiz kājām. Ar otru roku tā sniedza Torakam nazi.

-     Ņem, Nefa pavēlēja. Nogriez tai galvu!

Toraks raudzījās pūcē, un putns, saņurcīts un no bailēm ļengans, skatījās puisī.

Burve piespieda naža spalu Torakam pie krūtīm.

-     Vai tu esi tik vājš, ka nespēj izturēt pat pirmo pārbaudījumu? viņa vaicāja.

Pārbaudījumu…

Zēns saprata, ka viss, ko Sikspārņu burve līdz šim tika darījusi, bija vērsts uz vienu mērķi. Viņa bija iecerējusi noskaidrot, vai Toraks ir tas, par ko uzdodas: vai viņš ir zēns no Balto Lapsu ģints, kurš nolēmis pievienoties drūmajai dvēseļēdāju pasaulei.

-     Bet tas taču nav medījums, viņš iebilda. Mēs negatavojamies to ēst. Un mēs nemedījām. Tam nebija iespējas izglābties.

Sikspārņu burves acis spīdēja dīvainā pārliecībā.

-     Dažreiz, viņa teica, nevainīgajam ir jācieš pārējo labā.

"Labā?" Toraks nodomāja. "Kāds šeit sakars ar labumu?"

-     Ņem nazi! Nefa pavēlēja.

Viņš nespēja ievilkt elpu. Gaiss puiša krūtīs bija karsts un sasmacis no grēka smaguma.

-     Nāc! Nefa skubināja. Mēs esam dvēseļēdāji, mēs runājam ar Pasaules Garu! Vai tu esi ar mums vai pret mums? Vidusceļa nav!

Toraks paņēma nazi. Viņš nometās ceļos un ar brīvo roku satvēra pūci. Viņam nekad nebija gadījies aptaustīt kaut ko tik mīkstu kā šā putna spalvas, kaut ko tik smalku kā šie trauslie kauliņi, kas sargāja mazo, trakojošo sirdi.

Ja viņš atteiksies to darīt, Nefa nogalinās viņu pašu. Un kas zina, kādas aizpekles šausmas dvēseļēdāji izlaidīs brīvībā, kad atvērs durvis.

Un Vilks aizies bojā.

Viņš dziļi ievilka elpu, klusītēm palūdza Pasaules Garam piedošanu un trieca ar nazi!

DEVIŅPADSMITĀ NODALA

Darīts, teica Sikspārņu burve.

-    Vai tās ir asinis? Ozolu burvis jautāja.

-     Protams.

Rena, neuzdrošinādamās ievilkt elpu, ierāvās dziļāk slēptuvē drēgnā plaisā aiz akmens koku biežņas. Kur ir Toraks? Ko tie ar viņu izdarījuši?

Meitene vēroja, kā dvēseļēdāja vienā rokā nes sprakšķošu lāpu, bet otrā dobu ragu. Šaudīgajā gaismā ēna ar līkajām kājām izskatījās milzīga. Virs galvas tai ņudzēja tūkstošiem sikspārņu.

-    Kur ir puika? jautāja Ozolu burvis, ieņemdams vietu altāra priekšā.

-    Pie ziedojumiem, Sikspārņu burve atbildēja. Viņš izskatījās satriekts. Sešru viņu pieskata.

Rēnai uzmetās zosāda.

-   Ak tad satriekts gan, Ozolu burvis vīpsnāja. Nefa, viņš ir blēdis! Es ceru, ka tas neietekmēs rituālus.

-     Kādēļ gan, Tiazi? Sikspārņu burve vaicaja. Viņš ieradās pie mums, viņš sevi piedāvāja. Viņš derēs tīri labi.

"Kam derēs?" Rena nevarēja saprast. No tā, ko viņa bija dzirdējusi, varēja spriest, ka Toraka maskēšanās ir sekmējusies: tie nezināja, kas viņš ir, un nenojauta, ka puisis ir garagājējs. Bet kādēļ Toraks bija viņiem vajadzīgs?

Rena arī prātoja, cik dvēseļēdāju šajos alu labirintos varētu slēpties. Pavisam to Mežā kādreiz bija septiņi: divi jau miruši, tātad palika pieci, taču puisis no Balto Lapsu ģints bija minējis tikai četrus. Kur ir piektais?

Bet tad Rena par to aizmirsa. Sikspārņu burve iesprauda lāpu plaisā, iemērca rādītājpirkstu kausā un uzvilka tumšu svītru sev uz pieres. Tādu pašu svēdru viņa uzvilka uz pieres arī Ozolu burvim.

-     Pūces asinis, viņa skaitīja, lai mēs labāk dzirdētu.

-    Un lai tās aizsargā mūs no tiem, kas slēpjas tur lejā, piebalsoja Ozolu burvis.

Rena apspieda nopūtu. Pūces asinis… Tātad viņi putnu bija nogalinājuši tieši tā, kā bija sacījis Balto Lapsu puika. Bet kādēļ? Tas, kurš nogalina mednieku, sadusmo Pasaules Garu un sagādā nelaimi gan sev, gan savai ģintij.

Pielikusi roku akmenim, Rena pārsteigta sajuta nelāgu siltumu. Meitene tūdaļ saprata, kas tas ir. Citpasaules siltums.

"Lai aizsargā mūs no tiem, kas slēpjas lejā…" Vai viņi bija domājuši ļaunos garus? Citpasaules dēmonus?

Ja vien viņa būtu sekojusi Torakam! Taču tā vietā Rena bija palikusi bradājam pa sniegu: neganta uz draugu, dusmīga uz sevi. Pa to laiku, kamēr viņa izlēma noslēpa loku un atrada sevī drosmi -, ala Toraku bija jau aprijusi.

Piespiedusies alas sienai, meitene izdzirdēja atbalsojamies kāda cilvēka soļus. Viņai tikko pietika laika paslēpties, kad tas pavīdēja tumsā: liels kā sumbrs, ar seju, kas bija paslēpusies pinkainos matos un bārdā. Uz plaukstas virspuses svešajam bija skaidri saskatāms Ozolu ģints tetovējums. Viņš bija piesūcies ar egļu sveķu smaržu kā Mežs ar miglu.

Viņa ar apbrīnu vēroja, kā vīrs ar plecu pieslienas klintsbluķim, kas bija reizes piecas lielāks par Renu, un aizstumj to priekšā alas ieejai, it kā tas būtu klūgu pinuma aizslietnis. Nu visi bija iesprostoti. Viņai nebija citas izvēles, kā vien sekot vīrietim līkumotajās ejās, baidoties pieiet par tuvu vai, kas vēl ļaunāk, apmaldīties tumsā.

Beidzot abi iznira šajā akmens mežā. Rena juta, ka visapkārt klīst rēgaini apveidi, kas vēro un kaut ko gaida. Pat ūdens pilēšana pat tā skanēja viltīgi. Bet vissliktākais bija tūkstošiem sikspārņu laidelēšanās un pīkstēšana. Vai tie zināja, ka viņa ir šeit? Vai viņi to pastāstīs dvēseļēdājiem?

Rena starp diviem akmens izaugumiem vēroja, kā Sikspārņu burve paņem savu lāpu un aizdedzina citas, kas bija saspraustas plaisās ap altāri. Gaisma iemirdzējās spožāk, taču tad pēkšņi kļuva blāvāka it kā apliecinātu kādam cieņu. Sikspārņi apklusa. Gaiss kļuva smags no ļaunuma.

Rena iebāza mutē pirkstus.

Altāra priekšā apsēdās trešā dvēseļēdāja. Rena tumsā manīja spalvainu ietērpu, kas izskatījās izaugam no akmeņiem, un biedējošas, oranžas ūpja acis.

Aiz maskas atskanēja auksta balss:

-     Dvēseles. Dodiet man dvēseles!

Sikspārņu burve uz altāra nolika kaut ko mazu un tumšā mantija devās upura virzienā un to pārklāja. Rena lēsa, ka Sikspārņu burve ir veikusi kaut kādas ļaunas burvestības, lai piespiestu pūces dvēseles palikt ķermenī.

-     Ir labi, sacīja balss aiz maskas.

Rena domāja par pūces dvēselēm, kuras nu varbūt uz mūžīgiem laikiem bija nonākušas Ūpju burves varā. Viņa šaubījās, vai tās jebkad spēs izbēgt un uzvirmot debesīs, lai uzmeklētu Pirmā Koka mitekli…

Meitenes sirds sažņaudzās bailēs, kad viņa ieraudzīja, ka burve noliek uz altāra tumšu priekšmetu un pārliecas tam pāri. Tās bija Klejotāja šķiltavas: akmens piesis, kuru viņš bija atradis alā pirms daudziem gadiem.

Pēc tam Ozolu burvis parakņājās somā un sadabūja no tās mazu, melnu oli, kas spīdēja un izskatījās pēc acs.

-     Šī ir pūce, viņš skandēja un nolika to blakus šķiltavām. Pirmais no deviņiem medniekiem.

"Deviņi mednieki?" meitene nodomāja.

Rēnas pirksti satvēra tievu akmens izcilni. Juzdamās nevesela, viņa vēroja, kā Ozolu burvis apgriež somu otrādi. No tās uz altāra izripoja vēl vairāki oļi.

Sikspārņu burve vienu no tiem paņēma un nolika blakus tam, kurš nozīmēja pūci.

-     Šis, viņa daudzināja, ir ērglis. Lai mēs labāk redzētu.

-     Un lai aizsargā mūs no tiem, kas slēpjas tur lejā, piebalsoja pārējie.

Otrajam olim blakus tika novietots nākamais. Vēl viens un vēl. Rena klausījās, kādu derdzīgu upurēšanu bija iecerējuši dvēseļēdāji.

-     Šī ir lapsa. Viltībai…

-     Šis ir ūdrs. Lai mēs labi peldētu…

-     Šī ir āmrija. Niknumam…

-     Šis ir lācis. Spēkam…

-     Šis ir lūsis. Vingrumam…

-     Šis ir vilks…

Rena ar pirkstiem aizbāza ausis.

-     …gudrībai…

Iestājās klusums. Lai tiktu nolikts vietā, savu kārtu gaidīja devītais olis: lai noslēgtu apli, kas apņēma šķiltavas.

Upju burve izpleta nagus, lai to satvertu.

-     Šis, viņa noskandēja, ir cilvēks. Nežēlībai.

Cilvēks.

Rena ciešāk sažņaudza pirkstus ap akmeni. Visbeidzot viņai kļuva skaidrs, kāpēc dvēseļēdāji bija ļāvuši savam pulkam pievienoties Balto Lapsu zēnam. Un tagad viņa vietu bija ieņēmis Toraks…

Akmens nokrakšķēja. Gaisā, skaļi spiegdami, uzspurdza sikspārņi.

-     Kāds šeit ir! Nefa iesaucās, pielēkdama kājās.

-     Tas būs puika! nodārdināja Tiazi. Viņš visu noklausījies!

Lāpu gaisma šaudījās starp akmens kokiem, kad dvēseļēdāji sāka pārmeklēt alu.

Rena visiem spēkiem metās bēgt, taču, izvēlēdamās slēptuvi, viņa bija aizlīduši pārāk tālu no ejas. Nepamanīta viņa atpakaļ nevarēja tikt.

Gaisma nemitīgi tuvojās un centās viņu sasniegt. Arvien tuvāk skanēja Ozolu burvja soļi.

Viņa darīja vienīgo, kas bija iespējams. Rāpās augšup.

Sprauga bija robaina kā ar cirvi izcirsta, un, taustīdamās pēc atbalsta, meitene nobrāza plaukstas. Nekā neredzēdama, viņa pacēla galvu un tumsā rausās augstāk.

Soļi skanēja gandrīz zem viņas.

Pirksti atrada dzegu. Domāt nebija laika. Lūgdamās, lai sikspārņu rosīšanās apslāpētu viņas zābaku izmisīgo skrapstēšanu, viņa pārmeta kāju pār iedobuma malu.

Tā nebija dzega, bet gan eja: viņa bija atradusi eju! Tā bija pārāk zema, lai pieceltos stāvus, meitene apdauzīja pakausi -, bet pietiekami augsta, lai uz visām četrām rāptos uz priekšu.

Eja izliecās uz labo pusi; jauki ja Rena spētu tikt uz priekšu, lāpu gaisma viņu nesasniegtu. Taču ala kļuva tik šaura, ka tajā iespraukties bija iespējams tikai ar grūtībām, un ari griesti šķita zemāki: nācās līst uz vēdera un vilkties uz priekšu ar elkoņiem.

Izlocīdamās kā ķirzaka, Rena līda tālāk. Pagriezusi galvu, lai paskatītos atpakaļ, viņa ieraudzīja, ka dzeltenā gaisma gandrīz apspīd viņas papēžus. Vajadzēja līst tālāk, citādi vinu notvers…

Saņēmusi visus spēkus, Rena aizrāpās aiz alas līkuma tieši tajā mirklī, kad lāpa gandrīz apspīdēja viņas zābakus.

Zem viņas kāds cilvēks smagi elpoja. Ass egļu sveķu smārds.

Rena sāpīgi iekoda sev apakšlūpā.

Akmens mežā kļuva dzirdama skrejošu kāju dipoņa.

-    Tas nebija zēns! elsoja Sikspārņu burve. Viņš visu laiku ir bijis kopā ar Sešru!

-      Vai esi pārliecināta? kaut kur pārsteidzoši tuvu jautāja Ozolu burvis.

-     Tie laikam būs bijuši sikspārņi, Nefa atbildēja.

Kopš šā brīža, Tiazi norūca, būs labāk, ja mēs piesargāsimies.

Viņa balss attālinājās kopā ar gaismu. Visapkārt iestājās tumsa.

Rena no atvieglojuma saguma uz vēdera. Viņa ilgi gulēja tumsībā un klausījās, kā lejā, sarunādamies klusās balsīs, klimst dvēseļēdāji.

Beidzot viņu sarunas apklusa. Tie bija pametuši akmens mežu. Sikspārņi pacēlās spārnos, un pēc tam iestājās klusums. Rena joprojām nogaidīja, baidīdamās no lamatām.

Kad meitene bija pilnīgi pārliecinājusies, ka tuvumā neviena nav, viņa sāka rausties atpakaļ pa eju.

Jakas kapuce bija aizķērusies aiz radzes alas griestos, un viņa spirinājās atkal uz priekšu, lai to noāķētu, taču atvere bija pārāk zema viņai nebija pa spēkam tikt uz priekšu pietiekami tālu, lai atbrīvotos.

Satraukta viņa mēģināja vēlreiz. Un vēlreiz. Rena staipījās un locījās. Nekādu panākumu: eja bija pārāk šaura.

Viņa gulēja uz vēdera un centās izprast, kas atgadījies. Rokas bija lempīgi saliektas zem krūtīm. Plaukstās viņa juta dauzāmies savu sirdi.

Patiesība bija satriecoša.

Viņa bija iesprūdusi.

DIVDESMITĀ NODALA

Viņai ienāca prātā saukt pēc palīdzības, taču kliedziens atvestu dvēseļēdājus. Meitene iedomājās, ka šajā smirdīgajā, viltīgajā alā būs jānomirst no slāpēm. Ātra nāve vai lēna. Šāda bija izvēle.

Rēnas apģērbs bija piesūcies ar sviedriem, un tuneļa sienas atstaroja viņas bailes. Meitene vairs nespēja saklausīt pat ūdens lāsošanu: bija dzirdama vienīgi viņas skaļā elpa un dunēšana, kas skanēja vienā ritmā ar viņas saraustītajiem sirdspukstiem.

Rena saprata, ka tā ir viņas sirds: tā dauzījās pret ribām un atbalsojās klintīs.

Pēkšņi viņa briesmīgi izbijās no neiedomājamā akmens smaguma, kas spieda viņu nost; no tā, ka viņa nespēj pakustēties. Klintis viņu bija aprijušas. Tām vajadzēja tikai mazliet sakustēties, lai nospiestu viņu kā knisli.

Un neviens par to nekad neuzzinās. Neviens neatradīs viņas kauliņus, lai apglabātu tos Kraukļu kapulaukā.

Neviens neuzziedīs viņai nāves zīmes, lai dvēseles turētos kopā.

Tumsa pārklāja Rēnas seju kā vēl viena āda. Viņa aizvēra acis. Pēc tam atvēra. Nekādas starpības. Meitene izvilka plaukstu, kas bija piespiesta zem viņas krūtīm un pielika to pie deguna. Pirksti nebija redzami. To nebija. Nebija arī viņas pašas.

Trūka gaisa. Rena dziļi un saraustīti ievilka elpu un klintis ap viņu sakļāvās.

Viņa krita izmisumā. Viņa skrāpējās, spārdījās, gaudoja un noslīka šausmu melnajā atvarā. Viņa zaudēja spēkus un izmisusi iecirta zobus mēmajā akmenī, kas lika viņai iesmilkstēties.

Dziļi zem zemes laiks apstājas. Tur nav ziemas. Nav vasaras. Nav mēness. Un nav saules. Tur ir vienīgi tumsa. Meitene gulēja tik ilgi, līdz vairs nejutās kā Rena. Viņai pāri aizplūda visas pasaules ziemas. Viņa kļuva par klints sastāvdaļu.

Rena saklausīja, kā otrā pusē sačukstas ļaunie gari. Uzplaiksnīja gaisma. Uz viņu skatījās niknas, sarkanas acis, kas nāca tuvāk. Tuvojās beigas. Visai drīz viņas dvēseles izklīdīs un viņa taps par dēmonu kaucošu, nekrietnu spoku Citpasaules svelmē, kas ienīst un iekāro visas dzīvās būtnes.

Taču patlaban gaismas tuvojās: sīki, spoži adatu dūrieniņi, kas mirdzēja un dejoja, un padzina sarkanās acis. Rena sadzirdēja sanēšanu tā zum tikai…

Bites?

Viņa spēji pamodās. Bites? Ziemā, alā, Tālajos Ziemeļos?

Zumēšana tuvojās, un tās noteikti bija bites. Kaut gan tās nebija redzamas, Rena sajuta, kā tās glaužas pie vaigiem. Kas tās ir? Ziņa no ģints aizbildņa? Senču gari? Vai arī dēmonu lamatas, kuras gaida aiz akmeņiem?

Taču tās nešķiet ļaunas. Aizvērusi acis, Rena guļ un klausās bišu dūkšanā…

Ir lašu nārsta mēnesis, un dzeloņplūmes zied, un bites zum. Rēnai ir astoņas vasaras: viņa medī kopā ar Finkedīnu un deg nepacietībā izmēģināt jauno loku, kuru tas viņai nule ir izgatavojis. Meitene apstājas upes krastā, lai apbrīnotu zeltaino līci, un dzeloņplūmes ziedi birst viņai pāri kā sniegs vasarā un ieķeras krēpēs meža zirgiem, kuri stāv seklumā.

Kad Rena atrauj acis no sava loka, tā pārsteigta pamana, ka Finkedīns ir šķērsojis upi un devies uz priekšu. Steigšus viņa noklumburo lejup pa krastmalu un šļakstinās viņam pakaļ.

Ķēvēm netīk, ka meitene pienāk par tuvu viņu kumeļiem. Tās rāda acu baltumus un gatavojas spert.

Rena ir sabijusies un, lai izvairītos no dzīvniekiem, iebrien dziļāk, bet iegrimst upes dubļos. Viņa ir iestigusi.

Meitene ir pārbijusies. Kopš tēva nāves viņa murgojusi par iekļūšanu lamatās. Ko tad, ja zirgi viņu samin? Ko tad, ja upes slēpņļauži viņu pavelk zem ūdens?

Pēkšņi saule aptumšojas un virs Rēnas rēgojas Finkedīns. Viņa seja kā allaž ir nesatricināma, taču zilajās acīs vīd smiekli.

Rena! viņš klusi uzrunā meiteni. Izeja ir. Taču tu to neatradīsi, ja neizmantosi savu galvu.

Viņa pamirkšķina plakstiņus. Paskatās lejup. Tad grīļodamās izkāpj no zābakiem.

Finkedīns smiedamies Renu pamet augstu gaisā. Un, kad tēvocis viņu satver reibinošā kritienā, lai viņa varētu izvilkt zābakus no dūņām, arī Rena spiedz un smejas. Joprojām uzjautrināts, viņš uzmet meitēnu plecos un brien uz krastu, un abiem apkārt virpuļo ziedi un san bites…

Bites joprojām dūca, taču Rena tās vairs nevarēja saskatīt, jo bija atgriezusies šaurajā alā. Domas par Finkedīnu bija kā gaismas stars tumsā. Viņas pirksti pieskārās pulētajam slānekļa apakšdelma aizsargam. Tēvocis to Rēnai bija pagatavojis, kad mācīja viņu šaut.

Lūk, atbilde, meitene nočukstēja. Izmanto galvu…

Viņas elpa palēninājās. Krūtis cilājās rāmāk. Šķita, ka arī alas sienas tik ļoti vairs nemācas virsū.

"Protams," Rena nodomāja. "Neelpo tik dziļi, un tu

aizņemsi mazāk vietas!"

»

Atklājums, ka jāelpo sekli, bija maza uzvara, kura viņu milzīgi iepriecināja. Viņa vēl nebija pagalam. Ja vien būtu kaut mazākā iespēja kļūt vēl tievākai!

Varbūt tas ir iespējams? Jā! Kāpēc gan viņa par to nebija iedomājusies agrāk?

Lēnām, pārvarot sāpes, Rena iztaisnoja labo roku un izstiepa to uz priekšu, cik tālu vien spēja. Pēc tam viņa pavilka atpakaļ kreiso plecu. Tagad viņa patiešām šķita tievāka, jo negulēja ejā plakaniski, bet gan sagriezusies sāniski.

Nākamais glābšanās mēģinājums izrādījās grūtāks. Pārliekuši labo roku pār galvu, Rena centās sataustīt virsjakas apkali. Tas neizdevās. Viņa mēģināja vēlreiz un satvēra kapuci. Parāva. Jaka izrādījās pietiekami plata. Tanugeaka bija stāstījusi, ka Baltās Lapsas taisa platu apģērbu tāpēc, ka tā ir siltāk. Rena locījās un kārpījās kā čūska, kas met ādu, un beidzot jaka pārslīdēja viņai pār galvu.

Viņa gulēja elsodama, un bites reibinoši sanēja.

Nu nāca kārta dūnu kamzolim. Tas padevās grūtāk, jo nebija kapuces, kur ieķerties, taču, atbrīvojusies no virsjakas, meitene spēja kustēties daudz brīvāk.

Kad kamzolis bija dabūts nost, iestājās satriecošs atvieglojums. Brīdi viņa gulēja elsdama un juta, kā sviedri vēsina ādu; Rena aptaustīja apģērba vīstokli, kas gulēja viņas priekšā. Tagad jau viņa atpūtās ar nolūku. Palikusi tikai stulpiņos, viņa bija uz pusi tievāka nekā iepriekš un spēja pārvietoties pa tuneli kā zutis. Viņa varēja nokļūt atpakaļ akmens mežā un sameklēt Toraku un Vilku.

Rena sāka rāpties atpakaļ, taču stulpiņi aizķērās aiz akmens pieša. Tas nebija nekāds lielais kavēklis, taču, Rēnai par pārsteigumu, bites sāka dūkt nikni kā lapsenes. Ko gan tas varēja nozīmēt? Vai tās negribēja, ka viņa tiek atpakaļ?

Izstiepusi roku uz priekšu tumsā, Rena sajuta, ka viņas nobrāztajos pirkstos kož aukstums. Tas nebija saltums, kas rodas, žūstot sviedriem, tā bija auksta gaisa plūsma. Tas nozīmēja, ka tā nāk no ārpuses.

Atspērusies ar kāju pirkstiem, Rena virzījās pa eju uz priekšu. Ala spēji novirzījās uz augšu, taču tagad, kad viņai bija vairāk vietas, rāpties bija krietni vieglāk tverdamās aiz izciļņiem sienās, Rena ķepurojās tālāk.

Taču prāts bija nemierīgs. Ja Rena dodas uz priekšu vienalga, kur ala beidzas, tas nozīmē pamest Toraku. Viņa nedrīkstēja tā rīkoties. Vajadzēja draugu brīdināt, ka viņš ir devītais mednieks upuru skaitā.

Un tomēr virzīdamās atpakaļ, viņa atgrieztos alā pie dvēseļēdājiem, bet, ja arī spētu no tiem izvairīties un kaut kādā veidā atrast Toraku, pat ja viņi pa abiem atsvabinātu Vilku un atrastu atpakaļceļu, lai tiktu ārā no alas, kā tad viņi spētu izkļūt laukā, ja ieejas priekšā gulēja akmens bluķis, kuru pakustināt spēja vienīgi Tiazi?

Rena košļāja lūpu un prātoja, ko darīt.

Finkedīns bieži mēdza sacīt:

Ja viss iet greizi, sliktākais, ko vari iesākt, ir nedarīt neko. Dažreiz, Rena, tev nāksies izvēlēties. Varbūt tu izlemsi pareizi, bet varbūt arī ne. Taču tas būs labāk nekā sēdēt ar klēpī saliktām rokām.

Rena mirkli domāja. Pēc tam viņa sāka rāpties uz priekšu.

Divdesmit pirmā nodala

Dvēseļēdāji akmens mežā gatavojās atvērt durvis.

Nefa stebereja apkārt, izvietodama pilošas piķa lāpas, bet viņas sikspārnis laidelējās tai virs galvas. Tiazi ap altāri izvietoja akmens bluķus, un viņam no piepūles uz deniņiem bija izspiedušās vēnas. Lai ielūkotos Citpasaulē, Sešru pielaikoja trīs maskas, kurām acu vietā bija zarnu plēve. No Eostras nebija ne miņas.

Toraks baidījās no Ūpju burves atgriešanās, taču vienlaikus viņam tā bija arī vajadzīga. Pirms doties meklēt Vilku, Toraks gribēja būt pārliecināts, ka visi četri dvēseļēdāji atrodas vienkopus alā. Šimbrīžam viņam nācās būt par dvēseļēdāju mācekli, kas uz bluķa berž okeru un staigā apkārt ar izkaltušām pūces asinīm uz pieres.

Kad Toraks putnu bija nogalinājis, Nefa uzlika viņam uz pleca savu smago roku.

Labi pastrādāts. Nupat tu esi spēris pirmo soli, lai kļūtu par vienu no mums, viņa teica.

"Nē, neesmu vis," Toraks viņai domās atbildēja.

Viņš skaidri zināja, ko par to būtu sacījusi Rena: "Ar ko tas beigsies, Torak? Cik tālu tu esi gatavs iet?"

Zēns atcerējās strīdu ar Finkedīnu, kad viņš lūdza Kraukļu vadonim atļauju doties meklēt dvēseļēdājus. Tas bija nepiekāpīgs.

-    Tavs tēvs mēģināja pret viņiem cīnīties, bija sacījis Finkedīns, un tie viņu nogalināja. Kas liek tev domāt, ka būsi stiprāks?

Tolaik Toraks par vadoņa aizliegumu piktojās, taču tagad saprata tā iemeslu. Finkedīns baidījās ne tikai no dvēseļēdāju neģēlības. Viņš baiļojās, ka var tikt iznīcinātas spējas, kas mita Torakā.

Reiz Finkedīns izstāstīja zēnam stāstu par pašu pirmo ziemu:

-     Pasaules Gars nikni cīnījās pret Lielo Sumbru visvarenāko no dēmoniem. Beidzot Pasaules Garam izdevās to degošu nogrūst no debesīm, taču, kamēr tas krita, vējš izkaisīja viņa pelnus un sīkas šķipsniņas iekļuva visu Zemes radījumu dvēselēs. Ļaunums mīt visos cilvēkos, Torak. Daži to spēj pieveikt. Citi to vairo. Tā tas ir bijis mūžam.

Toraks patlaban atcerējās šo stāstu: maza, melna sēkliņa gaidīja iespēju uzdīgt viņa dvēselēs.

-     Atnes man okeru! Sešru, zēnu iztrūcinādama, pavēlēja. Ātri! Laiks gandrīz ir klāt.

Viņš pacēla smagu iezi un aiznesa to pie altāra.

Kad beidzot viņš varēs aizbēgt un atrast Vilku?

Toraka iecere bija bīstama viņš varēja pat aiziet bojā -, taču nekas labāks prātā nenāca. Vispirms vajadzēja atgriezties smirdīgajā kambarī, kur tika turēti "ziedojumi"; pēc tam viņam vajadzēja nonākt pēc iespējas tuvāk leduslācim un tad…

-     Noliec to šeit! Sešru izrīkoja.

Toraks izdarīja, kā tika likts, un gribēja iet projām, taču burves aukstā roka satvēra viņa plaukstas locītavu.

-     Paliec! Skaties! Mācies!

Zēnam nebija citas izvēles, kā vien nomesties ceļos viņai blakus.

Sešru ar kaļķi nobalsināja masku spilgti baltu. Pēc tam viņa iemērca pirkstu alkšņa sulas un okera maisījumā un nokrāsoja maskas lūpas sarkanas. Sieviete ar pirkstu lēnām izdarīja apļveida kustības, kuras aizmigloja Torakam prātu. Viņš nolūkojās, kā maska atdzīvojas. Uz tās tumši sarkanajām lūpām iespīdējās siekalas. No sausas zāles pataisītie mati nočaukstēja un sāka augt garumā.

-     Nepieskaries! Odžu burve nočukstēja.

Puisis iekliegdamies parāvās atpakaļ.

Dvēseļēdāji iespurdzās: tie spēlējās ar Toraku un viņiem vien zināmu iemeslu dēļ lika tam justies kā vienam no viņiem.

-    Vēlies zināt, kāpēc mēs to darām? vaicāja Nefa, it kā būtu uzminējusi Toraka domas.

-      Kāpēc mēs gatavojamies atvērt durvis? jautāja Sešru. Kādēļ gribam izlaist brīvībā ļaunos garus?

-    Lai valdītu, Tiazi noskaldīja un nostājās viņai blakus. Lai apvienotu ģintis un valdītu pār tām.

Toraks aplaizīja lūpas.

-     Bet… ģintis pašas tiek ar sevi galā, viņš iebilda.

-     Liels jau no tā labums, Nefa noburkšķēja. Vai esi sev kādreiz pavaicājis, kāpēc Pasaules Gars ir tik svārstīgs un tik neparedzams? Kāpēc tas dažreiz sūta medījumu, bet citreiz ne? Kādēļ tas vienam bērnam uzsūta nāvējošu slimību, bet citu saudzē? Tāpēc, ka ģintis nedzīvo, kā vajadzīgs!

-     Tās izmanto atšķirīgus upurēšanas veidus, Tiazi sacīja, lai atvairītu nāvi. Tas sadusmo Pasaules Garu.

-     Nav kārtības, Nefa piebilda. Tiazi izslējās visā augumā.

-     Mēs zinām patieso ceļu. Mēs to viņiem parādīsim.

-    Taču šim nolūkam, pētīdama Toraku ar savu neizdibināmo skatienu, sacīja Sešru, mums vajadzīgs spēks. To mums dos dēmoni.

Zēns vēlējās novērsties, taču burves acis viņu turēja savā varā.

-     Neviens nespēj pakļaut dēmonus, viņš teica. Alā atbalsojās Tiazi smiekli.

-     Tu maldies. Ja vien tu zinātu, kā tu maldies!

-     Visu mūsu priekšgājēju kļūda ir bijusi tā, Sešru skaidroja, ka viņi pārvērtēja savus spēkus. Burvis, kura vairs nav mūsu skaitā, izsauca ļauno garu un iemitināja to milzīgā lācī. Skaidrs, ka viņš to vairs nespēja savaldīt. Tā bija apbrīnojama aplamība.

"Apbrīnojama?" Toraks pie sevis nodomāja. Par šo nolaidību viņa tēvs bija samaksājis ar dzīvību. Toraka priekšā izsteberēja Nefa.

-      Dēmonu, kurus mēs atbrīvosim, viņa paziņoja,

-     būs tik daudz kā sikspārņu, kas aizēno mēnesi…

-    …tik daudz kā lapu Mežā, Tiazi nodārdināja. Mēs pārplūdināsim Zemi ar šausmām!

-    Un pēc tam, Odžu burve izstiepa uz priekšu rokas un sažņaudza pirkstus, it kā satvertu neredzamu balvu,

-      pēc tam mēs tos sauksim atpakaļ un dēmoni klausīs mūsu pavēlei, jo mums vienīgi mums pieder tas, kas liks viņiem paklausīt.

Toraks apmulsis raudzījās burvē.

-     Ko tu ar to gribi teikt? viņš jautāja.

Skaistā mute saviebās.

-     Ak! Tu to redzēsi!

Puisis paskatījās vispirms uz Nefu, tad uz Sešru un beidzot uz Tiazi. Visu sejas bija līksmas un dedzīgas. Kamēr viņš prātoja, kā izglābt Vilku, tie bija izstrādājuši plānu, kā iegūt savā varā Mežu.

-     Viņi sauc mūs par dvēseļēdājiem, sacīja Tiazi un izspļāva sveķu gabaliņu.

-     Muļķīgs vārds, Nefa piebilda.

-     Bet noderīgs gan, Sešru, greizi smaidīdama, nomurmināja, jo tas uzdzen viņiem bailes.

Toraks tramīgi piecēlās.

-     Man… man vajadzētu iet, viņš teica. Man vajadzētu sargāt ziedojumus.

-    No kā? Tiazi jautāja un nostājās viņam ceļā. Acs ir ciet. Neviens nevar šeit iekļūt.

-     Un izkļūt, piebilda Sešru.

Toraks norija siekalas.

-     Kāds no zvēriem var izbēgt.

Odžu burve uzmeta viņam izsmējīgu skatienu.

-     Šis grib tikt no mums vaļā, viņa sacīja.

-     Es jau teicu, ka viņš ir blēdis, Tiazi noņurdēja.

-      Lūk! Nefa sadabūja sačokurojušos, melnu sakni. Paņem šo! Apēd!

-     Kas tas ir? Toraks gribēja zināt.

Sešru parādīja savu mazo, smailo mēlīti un aplaizīja lūpas.

-     Šī sakne novedīs tevi transā.

-     Tas pieder pie dvēseļēdāju dzīvesveida, Tiazi paskaidroja. Tu taču gribi kļūt par vienu no mums, vai ne?

Visi trīs dvēseļēdāji vēroja Toraku.

Viņš paņēma sakni un ielika to mutē. Tā bija salkana ar puvuma piegaršu, no kuras puisis sāka rīstīties.

Tie viņu bija ievilinājuši slazdā. Vispirms pūce. Tagad vēl šī sakne. Kad tas reiz beigsies? Vai viņam kādreiz izdosies sameklēt Vilku?

DIVDESMIT OTRĀ NODALA

Vilka galvā valdīja melna migla, un tas nozīmēja, ka Slaikais Bezastainis viņu nenāks atbrīvot nekad, nekad, nekad.

Kaut kas bija atgadījies. Barabrālis droši vien bija kritis par laupījumu ātrajam ūdenim vai arī viņam uzbrukuši ļaunie bezastaini. Citādi viņš tagad jau būtu klāt.

Locīdamies šaurajā, smirdīgajā midzenī, Vilks purināja galvu, lai atkratītos no miglas, taču vienīgi apdauzīja degunu pret klintsradzi. Midzenis atradās tālu prom no pārējām radībām un bija tik mazs, ka Vilks spēja paspert vienu vienīgu soli: pēc tam atkal bija jāapgriežas un jāiet atpakaļ. Solis, pagrieziens. Solis, pagrieziens.

Viņam kārojās skriet. Sapņos viņš lēkšoja augšup pa kalniem un lejup pa nogāzēm; Vilks vāļājās papardēs, kulstīja ķepas un no priekiem ņurdēja. Dažreiz viņš uzrikšoja tik augstu, ka varēja sakampt aiz malas Spožo-balto-aci. Bet pamostoties viņš allaž bija atkal atpakaļ smirdošajā midzenī.

Viņš būtu varējis gaudot ja vien būtu noskaņojums. Bet kāds no tā labums? Neviens, izņemot sliktos bezastaiņus un ļaunos garus, viņu nesadzirdētu.

Solis, pagrieziens. Solis, pagrieziens.

Vilka vēderu tirdīja izsalkums. Kad Mežā viņš ilgāku laiku nebija ticis pie medījuma, bads padarīja smalkāku viņa ožu un saasināja dzirdi, un piešķīra vingrumu Vilka lēcieniem, kas lika viņam lidot starp kokiem. Taču patlaban izsalkums bija tik ļauns, ka pat nesāpēja vēders.

Staigāšana Vilku nogurdināja, taču viņš nespēja apstāties, kaut gan ar katru soli kļuva vārgāks. Ar asti bija pavisam bēdīgi. Vilks centās to aplaizīt, taču tā vairs negaršoja pēc viņa astes un smaržoja kaut kā savādi. Tā oda pēc beigta medījuma, kas nogulējis Mežā daudz dienu. Tā garšoja slikti. Nelabums padarīja Vilku slimu. Viņš juta, ka tas viņu caurstrāvo un atņem spēkus.

Solis, pagrieziens. Solis, pagrieziens.

Viņš bija ieslodzīts dziļi pazemē tālu no citiem radījumiem. Viņam pietrūka ūdra smilkstēšanas un āmrijas plosīšanās; Vilkam pietrūka pat dumjā lāča muļķīgās ņurdēšanas. Un tomēr viņš nebija viens. Ausīs skanēja sikspārņu pīkstēšana un dēmonu rosīšanās. Vilks spēja sadzirdēt, kā tie aiz klintīm skrapstina nagus. To bija tik daudz! Sēdēt mierā bija kaitinoši nespēja kost, kampt un plosīt, kā viņš bija paradis darīt, bija mokoša. Jo viņš taču bija radīts dēmonu medībām.

Solis, pagrieziens. Solis, pagrieziens.

Dēmoni bija uzsūtījuši ļaunumu viņa astei; tie bija dēmoni, kas piepildīja Vilka galvu ar melnu miglu. To dēļ viņš sāka redzēt un dzirdēt lietas, kuru nemaz nebija. Dažreiz šķita, ka viņam blakus nometies ceļos Slaikais Bezastainis. Vienreiz Vilkam likās, ka viņš dzird kluso kaucienu, kas rodas, ja bezastaine pieliek pie purna rubeņa stilba kaulu.

Patlaban caur sikspārņu pīkstēšanu un dēmonu skrāpēšanos viņš izdzirda jaunu skaņu, kas šķita pavisam īsta. Tuvojās divi bezastaini viens mazāks, otrs lielāks.

Uz mirkli pavīdēja cerība. Vai tas būtu Slaikais Bezastainis un bezastaine?

Nē. Tas nebija barabrālis, kas steidzas Vilku atbrīvot. Tie bija sliktie bezastaini: Čūskas Mēle un Gaišmatainis.

Zinādams, ka ir par vāju, lai cīnītos, viņš sarāvās midzeņa stūrī. Vilks dzirdēja, ka tiek nobīdīts malā akmens, kas sargāja ieeju, un redzēja, ka uz zemes tiek nolikts koka mizas gabals. Vilks uzlaizīja ūdeni. Tā bija vien tik, lai atmodinātu slāpes, nevis lai tās aizsūtītu atpakaļ pie miera.

Bet… kas tad tas? Čūskas Mēles virskažokam bija pieķērusies kāda smarža. Tīrs, labi pazīstams aromāts: tā smaržoja tikai Slaikais Bezastainis!

Vilka prieks ātri pārvērtās par bailēm, jo viņš saprata, ka tas var nozīmēt tikai vienu. Ļaunie bezastaini ir notvēruši barabrāli!

Vilks kļuva nevaldāms. Viņš gaudoja un plosījās pa midzeni. Vilks pacēla degunu, lai iegaudotos skaļāk, bet stipras ķepas sagrāba viņa galvu. Viņš apsviedās un mēģināja kost, bet bija pārāk novārdzis un atnācēji pārāk stipri.

Āda no jauna tika apsieta ap vilka purnu.

No kaukšanas nekas vairs nesanāca.

divdesmit treša nodala

Toraka priekšā izauga akmens mežs. Augšup tiecās koku stumbriem līdzīgas klintis ar atskabargainiem zariem. Trausli krūmi pletās, raustīdamies krampjos kā lauzti pirksti.

Zēns aizvēra acis, bet vēl aizvien viss bija viņam acu priekšā. Viņš prātoja, vai tā ir "iekšējā redze", par kuru bija stāstījusi Rena: burvji to mēdza lietot savās izdarībās. Toraks neizsakāmi vēlējās, lai draudzene patlaban būtu kopā ar viņu.

Mutē joprojām bija melnās saknes salkanā un pretīgā garša. Puisis juta, kā tā taustās gar viņa dvēselēm, kaut gan bija to pakošļājis tikai īsu brīdi, bet pēc tam noslēpis zem mēles. Viņš jutās apreibis un nevesels, taču tik modrs kā nekad agrāk.

Toraks vēroja, kā dvēseļēdāji riņķo ap altāri. Tāpat kā akmens mežs, tie bija pārvērtušies līdz nepazīšanai. Sikspārņu burve, kurai bija parādījies grumbains purns, ņurdēja un ar ādainiem spārniem aizēnoja lāpas. Ozolu

burvis bija izslējies virs akmens kokiem un spalgi kvankšķēja, draudīgi vicinādams no zobiem un galvaskausiem taisītu grābekli. Odžu burve caur maskas acīm, kas bija pārvilktas ar kaltētām zarnām, nikni raudzījās no šņācošu čūsku mudžekļa.

Vienīgi Ūpju burve bija palikusi nemainīga un stāvēja kā pārakmeņojusies.

Aizmirsts tumsā, Toraks kāpās atpakaļ. Bija īstais brīdis laisties lapās un sameklēt Vilku. Taču melnā sakne puisi turēja ciet kā zirnekļa tīkls. Viņš nespēja pakustēties.

Skaņas bija asākas nekā jebkad agrāk. Toraks spēja sadzirdēt ikvienu ūdens lāsi nopilam no akmens kokiem, katru sikspārņa pīkstienu, katru skaņu, kad čūskas izšāva savas mitrās mēles. Viņš saprata, kāpēc tas tā, un šī atziņa radīja Torakā riebumu. Viņa dzirdi bija padarījušas labāku pūces asinis.

Neieredzēdams sevi par bezdarbību, viņš vēroja, kā Odžu burve virpuļo un apļo ar čūskām klāto galvu apdullinošā dejā. Gar Toraka seju aizslīdēja čūska. Viņš pamanīja dzelteno skatienu tās šaurajās acīs un rāpuļa mēles melno zibeni.

Pēkšņi Odžu burve pievirzījās pie altāra un iegremdēja abas plaukstas akmens iedobē; kad viņa tās izvilka, rokas bija notašķījušās sarkanas. Līgodamās un šūpodamās viņa aizslīdēja alas dziļumā, kur piespieda plaukstas klintij.

Ozolu burvis un Sikspārņu burve ekstāzē ierējās.

Toraks noelsās.

Kad Odžu burve pagāja nost no klints, plaukstu nospiedumi dūmoja. Sarkanais traips ēdās cauri sienai, kas atdalīja šo pasauli no Citpasaules.

Beidzot Toraks saprata, kā radušies dzeltenie plaukstu nospiedumi, kurus viņš bija ievērojis, kllzdams pa alas labirintiem. Tos atstājuši tie, kas savulaik bija mēģinājuši atrast durvis.

Un tagad, čūskām šņācot un grabot zobiem un kauliem, un pašai zemei vaidot, Toraks izdzirda skaņu, no kuras viņam ceļgalos iemetās vājums un uz spranda uzmetās zosāda, it kā aiz apkakles būtu aizkritis zirneklis. Tā aizgainīja no prāta atlikušās cerības un lika sirdij šausmās sastingt: griezīga, ļaunīga, čērkstoša elpa.

Dēmoni. Dēmoni klints sienas otrā pusē priecājās par atbrīvošanos.

Bezspēcīgās šausmās Toraks lūkojās uz virpuļojošajiem un dziedošajiem dvēseļēdājiem. Ko lai dara? Viņam bija jāatrod Vilks. Bija jāizglābj pasaule no posta.

Odžu burve sagrāba Klejotāja šķiltavas un sāka dauzīt ar tām pa klinti, šad tad mitēdamās, lai ieklausītos. Rīboņa kļuva arvien skaļāka. Melnais akmens piesis pret klinti klaudzēja aizvien ātrāk.

Torakam sareiba galva. Viņš centās pakustēties, taču neredzamais zirnekļa tīmeklis turēja viņu savās skavās.

Starp Odžu burves izstieptajām rokām klints sāka atvērties.

Nevar būt! Un tomēr: it kā neredzama roka līstu caur stingri nostieptu ādu. It kā tā censtos pacelt klintis.

Šaubas bija izgaisušas. Aiz klints mutuļojošajā Citpasaules jūklī dēmoni centās izlauzties brīvībā. Glumas, aklas galvas centās izspraukties caur akmeni. Slienājās pavērtas, zobainas mutes. Skrapstēja mežonīgi nagi. Alas sienas kļuva ļoganas un trauslas kā dienu vecas lapas. Tās ilgi vairs nespēs pretoties tik negausīgai iekārei.

Pieslējās Ūpju burve, pacēla vienu roku, un Toraks ieraudzīja, ka tā satvērusi melnu ozolkoka zizli, kura galā rotājas ugunīgs akmens.

Dvēseļēdāji pārtrauca deju.

-     Uguns opāls, tie noelsās.

Toraks, apmulsis un savaldzināts, noslīga ceļos un uguns opāls piepildīja alu ar tumšsarkanu gaismu. Tas bija karstāks par karstāko ogli. Tas plaiksnīja kā svaigas asinis sniegā. Spožs kā visspilgtākais saulriets, tas mirgoja kā Lielais Sumbrs ziemas vidū. Tas bija skaists un vienlaikus briesmīgs: ekstāze un sāpes un mošķiem tas bija vajadzīgs. Dēmonu kaucieni piepildīja alu, kad tie sitās pret klinti; dusmu trakumā tie divkāršoja uzbrukuma sparu.

Toraks svārstījās. Šis bija dvēseļēdāju slepenais spēks. Ar to viņi bija iecerējuši pakļaut savai gribai dēmonus.

-     Uguns opāls, dvēseļēdāji čukstēja, kad Ūpju burve pacēla zizli augstu virs galvas un akmens koki viņai apkārt sāka šūpoties Citpasaules vējā.

Toraks nolūkojās, kā Ozolu burvis un Sikspārņu burve griež zobus, līdz uz abu lūpām parādās melnas slienas, un Odžu burve uzliek kūpošas plaukstas uz klints; pacēlusi galvu viņa iesaucās:

-     Durvis ir atrastas!

Viņa pastreipuļoja atpakaļ, un Toraks pamanīja, ka uz klints tā ir atstājusi iespaidīgu plaukstu nospiedumu apli; un tās vidū dēmoni centās izlauzties cauri sienai.

Šajā mirklī Ūpju burve nolaida zemāk uguns opālu, pārklāja to ar savām drānām un tā satriecoši sarkanā gaisma tika apslāpēta. Saspringtie akmeņi nomierinājās. Dēmonu kaucieni pārvērtās tramīgos kviecienos.

Durvis ir atrastas, nošņāca Odžu burve un nespēkā nokrita zemē.

Neredzamais zirnekļa tīkls, kas turēja Toraku, pārtrūka.

Viņš pielēca kājās un metās skriet.

DIVDESMIT CETURTĀ NODALA

Toraks skrēja pa alas labirintiem un nobrāza pirkstu kauliņus un ceļus. Viņš paklupa, un lāpa, kuru puisis bija pakampis akmens mežā, bīstami sasvērās. Kad Toraks piesvempās kājās, viņa sejai pieskārās ādains spārns. Viņš apslāpēja kliedzienu un streipuļoja tālāk.

Divreiz puisim šķita, ka viņam kāds dzenas pakaļ, taču, kad viņš apstājās, lai ieklausītos, varēja sadzirdēt atbalsojamies vien savu elpu. Toraks šaubījās, vai dvēseļēdāji skries viņam pakaļ. Pēc tā nebija vajadzības. Kur gan viņš spētu aizbēgt? Odzes acs bija noslēgta.

Toraks to apjēdza un turpināja skriet.

Tas, ko viņš nule bija redzējis, ņirbēja gar acīm. Dēmoni ar pretīgajiem viepļiem, kuri kāroja izlauzties caur durvīm. Draudīgais uguns opāla skaistums.

Vai gan bija ticams, ka tas tik ilgi turējis viņu savā varā? Kādas burvestības Torakam bija likušas aizmirst par Vilku? Vai tāpat bija atgadījies arī ar tēvu? Tas bija

tik zinātkārs un viņam tik ļoti vajadzēja visu izdibināt, ka galu galā galvenais tika nokavēts.

Nokavēts. Toraku sagrāba bailes. Varbūt ari Vilku meklēt bija jau par vēlu…

Skriedams viņš izspļāva melno sakni un pacēlis pārkoda to uz pusēm: vienu daļu Toraks ielika savā ārstniecības augu somiņā, bet otru sakošļāja. Puvuma piegarša lika rīstīties, taču puisis sevi piespieda sakni norīt. Svārstīties nebija laika. Viņš bija redzējis, ko šis augs tika darījis ar dvēseļēdājiem. Tagad tam vajadzēja pastrādāt Toraka labā.

Ar satraucošu pēkšņumu sākās pirmie krampji. Saķēris vēderu, zēns iestreipuļoja ejā, kas veda pie upuriem domātajiem dzīvniekiem, iesprauda lāpu klints plaisā un nometās rāpus. Viņš sāka rīstīties un izvēma melnu saknes gabalu. Acis asaroja, un eja griezās viņam apkārt. Toraka dvēseles lauzās uz āru.

Joprojām rīstīdamies, viņš pierāpoja pie bedres, kurā bija ieslodzīts leduslācis. Zēns dzirdēja, kā tas ar spalvainām ķetnām pārvietojas pa akmeņiem.

No tumsas iznira atmiņas, kuras atņēma Torakam spēkus. Zilgana rudens krēsla Mežā. Tēvs smejas par kādu joku, kuru nupat pateicis Toraks. Tad no ēnainā Meža parādās lācis…

"Nē!" Toraks sev pavēlēja. "Nedomā par tēti, domā par Vilku! Atrodi Vilku!"

Drebēdams viņš rāpās tuvāk bedrei un atspieda degošo pieri pret klinti, vērdamies caur spraugu starp alas grīdu un bluķi, kas nosedza lāča sprostu.

Torakam pretim raudzījās krama melnas acis. Klintis satricināja rūciens. Puisim saplaka dūša. Pat pamatīgi badināts un vārdzināts, lācis bija visvarens. Tā dvēseles vēl bija pārāk stipras.

Toraku no jauna sagrāba spazmas. Viņš rīstījās…

…un pēkšņi viņš atradās bedrē un bija samiedzis acis pret nepanesami spilgto gaismas traipu. Viņam bija karsti, tik neciešami karsti. Virs viņa ļengans puišeļa ķermenis kairināja degunu ar tracinošu svaigas gaļas smaržu. Asiņu smārds bija tik spēcīgs, ka nagi, soļojot, riņķojot un plosoties bedrē, smeldza.

Viņš saklausīja tālīnas cilvēku balsis un, uz mirkli aizmirsis par asinīm, atņirdza zobus. Viņš pazina šīs balsis. Tie bija ļaundari, kuri viņu bija noķēruši ledājos.

Atceroties zaudētās mājas, ķermenī ieplūda trakas dusmas. Tie viņam bija nolaupījuši skaisto, auksto Jūru, kurā guļ balti vaļi un peld trekni roņi; uzticamo vēju, kas līdz viņa nāsīm nemaldīgi atnesa asiņu smaržu. Tie bija nozaguši ledu viņa bezgalīgo ledu, kas paslēpa medību laikā un aizveda, kur vien viņš vēlējās: ledu, kas bija vienīgais, ko viņš jebkad bija pazinis. Tie bija iemetuši viņu šajā pretīgajā, karstajā vietā, kur nebija ledus, kur asiņu smarža vēdīja visapkārt, bet gaļa bija neaizsniedzama.

Viņš rēca, domādams par to, kā sakamps ļaundaru galvas un saspiedīs tās žokļos! Viņš pārplēsīs tiem vēderus un mielosies ar kūpošajām zarnām un saldenajiem, glumajiem taukiem! Kā trakojoša jūra ķermeni plosīja asinskāre, un viņš rēca tā, ka klintis drebēja. Viņš ir leduslācis, kas nebaidās ne no kā! Viss, uiss ir medījums!

Dziļi jo dziļi leduslāča būtībā Toraka dvēseles cīnījās, lai iegūtu pārsvaru. Lāča gars bija visstiprākais, ar kādu viņam jebkad bija nācies sastapties. Citu radījumu jūtas viņu tik stipri nekad nebija ietekmējušas.

Ar pārcilvēcisku gribasspēku Toraks uzvarēja un leduslācis pārstāja rēkt uz ļaundariem un no jauna pievērsās asins smaržām mokošajam aromātu tīmeklim, kas veda ārā tumsā kā vagas sniegā, kuras palika pēc tam, kad viņš bija pieveicis un aizvilcis pa ledu valzirgu.

Tuvu tracinoši tuvu viņš saoda lūša un ūdra, sikspārņu un zēna, āmrijas un ērgļa asinis. Kaut kur tālāk viņš saoda vilku.

Šī smarža bija vājāka nekā pārējās, un tai piemita kaut kāds neizskaidrojams sliktums, taču lācim, kas spēj saost roni caur visbiezāko ledu, izsekot tās izcelsmes vietu bija nieks.

Smarža veda lejup tumsā, tad uz viņa sitienam paceltās ķetnas pusi un beidzot uz augšu, kur gaiss smaržoja vēsāk. Tie domāja, ka ir pietiekami viltīgi, lai noslēptu vilku, taču viņš to tik un tā atrastu. Un, kad viņš izlauzīsies brīvībā un apēdīs visus pārējos, tad ķersies arī pie vilka. Saņems zobos un purinās, līdz tam salūzīs mugurkauls…

"Nē!" Toraks domās iesaucās.

Milzīgais lācis uz mirkli sagrīļojās, jo Toraka dvēseles centās izlauzties no tā pulsējošās būtības. Viņš bija saodis pietiekami daudz. Viņa plāns bija izdevies. Toraks tagad zināja, kur dvēseļēdāji bija noslēpuši Vilku.

Tomēr lāča dvēseles bija pārāk spēcīgas.

Toraks nespēja tikt ārā.

DIVDESMIT PIEKTĀ NODALA

Rena izspruka no šaurās alas un ar galvu pa priekšu iegāzās kupenā.

Pēc sasmakušās alas aukstums iedūra plaušās kā ar nazi. Viņa nepievērsa tam uzmanību. Meitene apvēlās uz plikās muguras un raudzījās zvaigžņu ņirbā.

Kaut kur augstu virs galvas ieķērcās krauklis. Rena nočukstēja kvēlus pateicības vārdus un viņas ģints aizbildnis atsaucās, brīdinādams, ka viss vēl nav galā.

Zobi klabēja. Viņa ātri atdzisa. Piecēlusies kājās, Rena atklāja, ka nespēj atrast, jaku, kamzoli un dūraiņus, kurus sev pa priekšu bija izgrūdusi no alas.

Pēc ilgstošas un bezcerīgas meklēšanas meitene pār tiem paklupa. Rena uzvilka apģērbu, un tas viņu acumirklī sasildīja. Viņa svētīja Balto Lapsu sieviešu prasmi.

Pāri debesīm steidzās mākoņi, un virs galvas Rēnai mirdzēja zvaigznes. Ne miņas no Pirmā Koka. Un arī ne vēsts no mēness.

Kur palicis mēness? Jauns mēness taču vēl nebija iestājies!

Bet varbūt bija gan? Drebēdama Rena saprata, ka viņai nav sajēgas, cik ilgs laiks aizvadīts pazemē. Viņa raudzījās ēnainajā kalna siluetā. Toraks un Vilks bija kaut kur tur iekšā, nolemti upurēšanai, kad iestāsies jauns mēness. Un tas jau bija iestājies.

Viņai vajadzēja abus atrast. Vajadzēja doties atpakaļ.

Kad acis aprada ar zvaigžņu skopo gaismu, Rena saprata, ka nepazīst apkārtni. Viņas priekšā kā melns caurums vīdēja šaurā ala, taču akmens stabs vai ieeja Odzes acī nebija manāma: vienīgi kupenās sadzīts sniegs un ogļu melnas klinšu sienas. Pēc visa spriežot, viņa atradās kalna pretējā pusē.

Meitene izmisīgi taustījās uz priekšu paklupa un iegāzās kupenā.

Ļoti stingrā kupenā ar kaut ko cietu apakšā.

Pieslējusies uz ceļiem, Rena sāka atraust sniegu.

Smailīte. Nē. Divas smailītes abas lielākas nekā tā, kuru viņiem bija iedāvinājuši Baltās Lapsas, turklāt apgādātas ar airiem, harpūnām un virvi. Dvēseļēdāji bija padomājuši par visu. Izvilkusi nazi, Rena abām laivām pāršķēla dibenu. Tā. Paskatīsimies, cik tālu jūs tagad tiksiet!

Dziļi zem kalna atskanēja duna.

Meitene pieskrēja pie šaurās alas. Atkal šis troksnis: tur neapšaubāmi rēca leduslācis. Viņa atcerējās, kā dvēseļēdāji slepkavnieciski skandēja: "Lācis spēkam…"

Rēcieni apklusa. Rena centās ieklausīties, taču no tumsas plūda vienīgi siltums un nelabā sikspārņu smaka. Viņa iztēlojās Toraku vienu pret dvēseļēdāju varenību. Viņai draugs bija jāatrod.

Rena domāja ātri. Pa šauro alu viņa nemitīgi bija rāpusies uz augšu. Tam vajadzētu nozīmēt, ka tagad viņa ir augstāk kalnā nekā tad, kad bija uzsākusi ceļu.

-     Tad galvu uz leju\ meitene iesaucās.

Viņa skrēja, iestiga kupenās, rausās no tām ārā un traucās pa kalnu uz leju, vienmēr tikai uz leju.

Ar elpu aizraujošu pēkšņumu parādījās klintsradze; Rena tai apjoza apkārt un tur jau stāvēja akmens stabs, bet aiz tā Odzes acs. Meitene nebija spējusi iedomāties, ka reiz tik ļoti priecāsies to ieraudzīt.

Alas ieeja bija noslēgta ar akmens bluķi, kuru tai priekšā bija piebīdījis Ozolu burvis. Bet varbūt Rena spētu to pavirzīt vien tik, lai spētu ielīst iekšā?

Viņa atspiedās pret klintsbluķi ar plecu un grūda. Tikpat labi viņa būtu varējusi mēģināt izkustināt kalnu.

No bluķa apakšējās malas, kur tā gluži labi nepiegulēja alas ieejai, cēlās tvaiks. Rena centās izspraukties caur šo spraugu. Tā būtu pietiekami liela Vilkam, taču viņai pietrūka pāris pirkstu platuma tiesas.

Kamēr Rena stāvēja alas priekšā, klusi kā sniegs pār viņu nāca atklāsme. Bija tikai viens atpakaļceļš. Tas, pa kuru viņa bija tikusi laukā.

-    Es to nespēju, meitene čukstēja. Sasalusī elpa pārdabiski virpuļoja tumsā.

Viņa aizskrēja augšup pa taku un elsodama apstājās šaurās alas priekšā. Tā bija niecīga. Maza, nežēlīga mutīte, kas gaidīja, kad varēs Renu aprīt.

Viņa atmeta galvu.

-     Es nespēju\

Pēkšņi viņai sejā iespīdēja mēnesgaisma.

Rena pamirkšķināja acis. Viņa bija kļūdījusies. Jauns mēness vēl nebija iestājies. Vēl ne. Tur augšā, jāšus uz mākoņiem, vidēja šaura aploce sudrabotāka par sudrabu: pēdējais kumoss, kuru Debesu Lācis vēl nebija paspējis notiesāt. Viņas rīcībā bija vēl viena diena. Tāpat kā Torakam un Vilkam.

Skatīdamās augšup tīrajā, vienmērīgajā gaismā, Rena juta, ka viņas sirdī atgriežas drosme. Mēness bija mūžīgais medījums: kopš neatminamiem laikiem slīdēdams pa debesīm, tas allaž tika noķerts un apēsts, bet vienmēr atdzima no jauna un vienmēr uzticami apgaismoja ceļu medniekiem un medījumam pat visdziļākajā ziemā, kad saule bija nomirusi. Lai kas arī notiktu, mēness vienmēr atgriežas. Viņa ņems no tā piemēru.

Lai nebūtu laika pārdomāt, Rena pa taku aizskrēja līdz dvēseļēdāju ragavām, kur abi ar Toraku bija noslēpuši iedzīvi. Par laimi, nebija snidzis, un viņa it viegli atrada savu somu.

Vispirms meitene apēda dažus kumosus roņu tauku, no kuriem kaut cik atguva spēkus. Pēc tam viņa ielika pārtikas kulē mazliet taukuma Torakam un Vilkam, aizbāza aiz jostas cirvi un sabāza savā zāļu somā visu, kas varēja būt noderīgs ceļā. Tad viņa aizskrēja atpakaļ uz šauro alu.

Kamēr Rena vilka pāri galvai virsjaku un kamzoli, ko saritināja tik cieši, cik vien iespējams, aukstais gaiss sāpīgi dūra krūtīs. Sviedri uz viņas ādas acumirklī sasala, taču meitene to neņēma vērā un piesēja dūraiņu auklas vienu galu apģērba vīstoklim, bet otru savam elkonim, lai rāpojot drēbes varētu vilkt aiz sevis. Viņa atļāvās pēdējo reizi paskatīties uz mēnesi un nomurmināja tam īsu pateicības lūgsnu.

Vējš koda kaulā, taču alas šķebinošais siltums šķita vēl ļaunāks. Kad Rena ierāpās tumsībā, viņai kaklā sakāpa

bailes. Meitene tās apslāpēja.

"Vienreiz tu to jau izdarīji," viņa sevi drošināja. "Tu spēj to paveikt vēlreiz."

Rena nolieca galvu un sāka rāpties.

Viņa nespēja iedomāties, cik ilgs laiks būs vajadzīgs, lai atrastu ceļu atpakaļ. Atpakaļ caur šauro alu, kuras sienas nemitīgi mācās virsū, atpakaļ caur pēdējo biedējošo sašaurinājumu uz akmens mežu, kur, lai cik tas būtu dīvaini, nebija neviena dvēseļēdāja: tikai lāpu šaudīgā gaisma un uz sienas drūms sarkanu plaukstas nospiedumu aplis, kas Rēnai lika pārbīties līdz nelabumam.

Kaut kas varbūt ģints aizbildnis, kas vēcināja spārnus augstu gaisā, vadīja viņu garām pagriezieniem, līkumiem un pāri nepamanāmām bedrēm, līdz beidzot Rena nonāca telpā, kur valdīja neciešama smirdoņa un pie sienas plaiksnīja piloša lāpa.

Vina atradās zemā tunelī ar asinssarkanām sienām, no kura atzarojās mazākas alas, kas bija nosprostotas ar akmens bluķiem. Aiz tiem bija dzirdama nagu skrapstēšana, un Rena saprata, ka nonākusi vietā, kur ieslodzīti "ziedojumi".

Torak? viņa čukstēja.

Atbildes nebija, taču skrapstēšana pieklusa.

Vilk?

Joprojām nekā. Taustīdamās ar rokām, meitene devās tumsā. Lāpa palika aiz muguras, atstādama viņu bez gaismas, un Rena paklupa pret kaut ko, kas gulēja uz grīdas.

Viņa nokrita, palika guļam zemē un gaidīja nepatikšanas. Nekas ļauns nesekoja, un viņa novilka cimdu un sāka taustīties apkārt. Plauksta sajuta mīkstu roņādu. Uz grīdas gulēja zēns roņādas jakā.

Torak? Rena nočukstēja.

Klusums. Vai nu viņš gulēja, vai arī…

Baiļodamās par to, ko viņa var uziet, meitene pievirzījās tuvāk. Ja nu viņš ir pagalam…

Rēnas domas mutuļoja. Varbūt viņa dvēseles drūzmējas tumsā: niknas un apmulsušas, bez nāves zīmēm nespēdamas turēties kopā. Iespējams, ģints dvēsele ir nošķīrusies no pārējām un pārvērtusies par dēmonu. Briesmīgi iedomāties, ka draugs varētu nostāties pret Renu.

Nē. Viņa tam netic. Izstiepusi roku, meitene paturēja to virs vietas, kur, pēc viņas domām, vajadzēja būt sejai, un sajuta tikko manāmu siltumu. Elpu. Viņš ir dzīvs!

Rena aši atrāva roku. Ja nu tas nav Toraks? Ja nu tas ir dvēseļēdājs?

Viņa piesardzīgi aizskāra guļošā matus. Biezi un īsi apcirpti uz pieres. Šaura seja bez bārdas ar vātīm, pie kurām varētu būt vainojama sniega vētra. Varētu būt Toraks. Bet ja nu viņa kļūdās…

Rēnai radās laba doma. Ja tas ir Toraks, viņa atradīs rētu uz drauga kreisā liela. Viņvasar mežakuilis Torakam ar ilkni iecirta dziļu brūci un puisis to sašuva gaužām nemākulīgi, turklāt aizmirsa izvilkt diegus. Rēnai beidzot to nācās darīt viņa vietā; Toraks tad kļuva nemierīgs, abi viens pret otru sadauzīja pieres un sāka smieties.

Iebāzusi roku puisieša zābakā, Rena pārlaida plaukstu viņa ādai. Jā. Pirksti sataustīja siltu, gludu rētu.

Atvieglojumā notrīsējusi, meitene sagrāba draugu aiz pleciem.

-     Torak! Mosties!

Viņš bija smagnējs un neatsaucīgs.

Rena iešnāca viņam ausī:

-     Izbeidz! Mosties!

Kas ar viņu noticis? Vai tie iedevuši Torakam miegazāles?

-     Kas te ir? skarbi ieskanējās sievietes balss.

Rena sastinga.

Tuneļa galā parādījās vāja lāpas gaisma.

-     Puika! sieviete sauca. Kur tu esi? Atbildi!

Rena mežonīgi centās atrast slēptuvi klinšu iedobēs.

Pirksti sataustīja vienu no bluķiem, kas noslēdza "ziedojumu" sprostus, taču akmens bija pārāk smags, un viņa nespēja to pakustināt. Jāatrod cits. Ātri!

Soļi tuvojās. Lāpas gaisma kļuva spilgtāka.

Rena atrada bluķi, kuru varēja pakustināt, klusītēm to atbīdīja un, ielīdusi alā, aizstūma akmeni ieejai priekšā.

Pa spraudziņu, kas bija palikusi, iespīdēja šaura gaismas strēle. Rena aizturēja elpu.

Soļi apstājās. Lai kas būtu nācēji, tie atradās tuvu.

Meitene novērsa skatienu no lāpas, lai tie nepamanītu viņas mirdzošās acis, un apžilbuši raudzījās tumsā.

No slēptuves dziļuma viņai pretim spīdēja dzeltenu acu pāris.

DIVDESMIT SESTĀ NODALA

Vienā vienīgā briesmīgā acumirklī Rena pamanīja knābi, kas bija pietiekami ass, lai pāršķeltu vaļa vēderu, un nagus, kas spēj uznest ziemeļbrieža cisku ligzdā visaugstākajā klintī.

Pievilkusi kājas, meitene sarāvās pie alas sienas. Iedobums bija niecīgs: abiem tajā knapi pietika vietas. Rēnas ieroči šeit bija nederīgi. Viņa iztēlojās, kā asie nagi zibens ātrumā plosa seju un rokas; dvēseļēdāji palūkojas iekšā uz viņas saģirnīto miesu un pabeidz to, ko iesācis ērglis.

-     Puika! otrpus bluķa sauca dvēseļēdāja.

Ērglis bija sakļāvis milzīgos spārnus un skatījās Renā. Viņa saklausīja, kā noskrapst lāpa, kad sieviete to iesprauda klinšu plaisā, un sikspārņa kluso iepīkstēšanos.

-     Redz, kur tu esi! Sikspārņu burve nopriecājās.

Rena sastinga.

-     Puika! Mosties!

-     Tad beidzot esi šo atradusi, noteica kāda cita sieviete gabaliņu tālāk. Viņas balss bija klusa un melodiska -

tā skanēja kā strauts, kas burzguļo pāri oļiem. Meitenei uzmetās zosāda.

-    Es nevaru viņu pamodināt, Sikspārņu burve sacīja. Rēnai par pārsteigumu, izklausījās, ka sieviete ir nobažījusies.

-     Būs ieņēmis par daudz saknes, otra nicīgi novilka. Liec viņu mierā! Līdz rītdienai viņš tik un tā mums nav vajadzīgs.

Ērglis izpleta spārnus, cik to atļāva grotas šaurība, lai padzītu Renu tālāk. Tālāk? Uz kurieni? Viņai nebija, kurp atvirzīties. Meitene mēģināja sarauties vēl mazāka, un zem viņas plaukstas nokraukšķēja putna mēsli.

Dvēseļēdājas apklusa. Vai tās bija ko saklausījušas?

-     Ko tu dari? jautāja sieviete ar kluso balsi.

-    Griežu viņu riņķī, Sikspārņu burve atbildēja. Nedrīkst ļaut šim gulēt uz muguras. Ja apvemsies, viņš var nosmakt.

-     Ak, Nefa, kādēļ tu tā nopūlies? Viņš nav tā vērts, lai… sieviete apklusa.

-     Kas ir? Nefa vaicāja.

-      Es kaut ko sajūtu, otra atbildēja. Dvēseles. Es jūtu apkārt klīstam dvēseles.

Klusums. No jauna šis smalkais, klusais pīkstiens.

Rena pamirkšķināja plakstiņus. Putna mēslu smaka lika asarot acīm un tecēt degunam. Viņa centās nenošķaudīties.

-     Tās jauš arī tavs sikspārnis, teica klusa balss.

-     Mans labiņais, Sikspārņu burve nodungoja. Bet kādas dvēseles? Vai kāds no upuriem būtu pagalam?

-      Nedomāju gan, otra sieviete nomurmināja. Tās vairāk līdzinās… Nē, šķiet, ka tās nepieder nevienam no šiem.

-     Tomēr mums vajadzētu paskatīties.

Bailes pārņēma Renu kā ledus sega upi.

-     Paturi manu lāpu, sacīja Sikspārņu burve, un pēc viņas balss varēja spriest, ka tā kaut kur aiziet.

Rena saklausīja, kā dažus soļus atstatus noski-apst akmens un neganti iešņācās āmrija.

-     Nu, šī vēl ir dzīva, iesmējās dvēseļēdāja ar kluso balsi.

Sikspārņu burve ņurdēdama stūma atpakaļ akmeni.

Tika novelts malā nākamais bluķis, kas atradās vēl tuvāk Rēnas slēptuvei. Meitene izdzirdēja iepīkstamies ūdru.

Citu pēc cita dvēseļēdājas pārbaudīja upurdzīvniekus un tuvojās grotai, kurā sarāvusies tupēja Rena. Viņas domas auļoja. Izejas nebija. Ja mēģinās bēgt, tad viņu pamanīs. Ja paliks alā, viņu noķers kā zebieksti slazdā. Vajadzēja piespiest dvēseļēdājas pārtraukt iesākto nodarbi. Citādi viņai beigas.

Blakus alā ierējās lapsa. Tās jau gandrīz ir klāt! Domā!

Ir tikai viena iespēja.

Aizmiegusi acis, Rena ar rokām aizsedza seju… un iespēra ērglim.

Putns spalgi ieķērcās, un meitene uz plaukstu virspusēm sajuta vēsumu, kad ērgļa nagi nošņāca gaisā par mata tiesu no viņas miesas.

Viņpus bluķa dvēseļēdājas apstājās.

Ērglis dusmīgi noskurinājās un sāka kārtot sabužinātās spalvas.

Nespēdama noticēt, ka nav ievainota, Rena, piespiedusi plaukstas pie sejas, sarāvās grotas stūrī.

-     Šo nav vērts pārbaudīt, noteica Sikspārņu burve. Kaut gan izklausās, ka tas atkal ir izbadējies.

-    Ak, liecies mierā! otra sieviete nepacietīgi iesaucās. Liec mieru puikam un visiem pārējiem! Man jāatpūšas tāpat kā tev. Iesim!

"Jā, ejiet!" Rena klusītēm lūdzās.

Sikspārņu burve vilcinājās.

-     Tev taisnība, viņa beidzot teica. Galu galā tiem atlicis dzīvot vienu vienīgu dienu.

Soļi noklusa alu labirintā.

Rena no atvieglojuma kļuva slābana. Ar pirkstu galiem viņa aizskāra zigzagveidīgos tetovējumus uz apakšdelmiem un no jauna skatīja Tanugeakas apaļo, vērīgo seju. Man šķiet, ka tev tie noderēs…

Pēc brīža ērglis atkal sāka kļūt nemierīgs, taču Rena vēl arvien neuzdrošinājās pamest slēptuvi. Kamēr meitene braucīja notirpušās kājas, akmens bluķa otrā pusē kļuva dzirdama kāda sakustēšanās.

-     Tagad tu vari līst laukā, čukstēja Toraks.

Puisis joprojām nespēja noticēt, ka tā patiešām ir vina.

-     Rena? viņš murmināja.

-     Paldies Garam, tu esi pamodies!

Ar melnajiem, krāsotajiem matiem viņa izskatījās pārdabiski sveša. Taču tā, neapšaubāmi, bija Rena, kura nedroši smaidīja, rādīja mazos, asos zobeļus un neveikli pliķēja Torakam pa krūtīm.

-    Rena… viņš no jauna sacīja. Puisi sagrāba reibonis, un viņš aizvēra acis.

Toraks gribēja draudzenei izstāstīt visu. Par iemiesošanos leduslācī un par to, kā viņš tur iestrēga. Par to, ka viņš savā galvā bija dzirdējis gaudojam Vilku un kā izlauzies no lāča brīvībā. Un beidzot viņš gribēja izstāstīt, cik tas ir neticami un brīnišķīgi, ka Rena tumsā sameklējusi atpakaļceļu un atradusi viņu.

Taču, kad Toraks mēģināja runāt, rīklē viņam iestrēga rūgta žults, un viss, ko viņš spēja pateikt, bija:

-     Es… es laikam vemšu.

Viņš nometās četrrāpus un sāka rīstīties, bet Rena nometās ceļos draugam blakus un pieturēja viņa matus.

Kad nelabums pārgāja, meitene palīdzēja Torakam uzslieties kājās. Kad abi nonāca lāpas gaismā, viņa pirmo reizi ieraudzīja puiša seju.

-    Torak, kas ar tevi atgadījies? Tavas lūpas ir melnas! Un uz pieres tev ir asinis!

No viņas pieskāriena zēns sarāvās.

-     Nevajag, tas ir… negods.

-     Kas noticis? Rena neatlaidās.

Viņš nespēja sevi piespiest to izstāstīt. Toraks sacīja:

-     Es zinu, kurā vietā viņi tur Vilku. Nāc, iesim!

Kad Toraks sāka streipuļot uz priekšu pa eju, Rena pavilka viņu atpakaļ.

-     Pagaidi! Man tev kaut kas jāpastāsta.

Viņa brīdi klusēja un tad turpināja:

-     Dvēseļēdāji. Viņiem nav padomā tikai Vilks. Tie ir iecerējuši upurēt arī tevi!

Meitene izstāstīja draugam par dvēseļēdāju burvestībām, kuras viņa bija noklausījusies akmens mežā, un Torakam no jauna kļuva slikti.

-     Šīs burvestības piešķirs tiem varenu spēku un aizsargās viņus no dēmoniem, zēns teica.

Puiša ceļi kļuva ļengani, un viņš atspiedās pret sienu.

-     Deviņi mednieki. Es dzirdēju, ka viņi par to runāja, taču nespēju iedomāties, ka…

Drūmi skatīdamies, viņš pakampa lāpu.

-     Nāc! Mums nav daudz laika.

Rena izskatījās apjukusi.

-     Bet… vai tad Vilks nav šeit kopā ar pārējiem?

-     Nē. Kamēr iesim, es izstāstīšu.

Toraka galva ātri noskaidrojās, un, kamēr viņš veda Renu cauri eju labirintam, cenzdamies atcerēties smaržas, kuras bija saodis lācis, un apstādamies, lai ieklausītos, vai kāds nedzenas pakaļ, viņš izstāstīja Rēnai par vēsti no aizjūras, kas lika dvēseļēdājiem Vilku turēt atsevišķi. Pēc tam Toraks aprakstīja notikumus, par kuru liecinieku bija kļuvis alā. Par durvju atrašanu. Par dvēseļēdāju nodomu pārplūdināt pasauli ar šausmām. Par uguns opālu.

Rena no jauna apstājās.

-     Uguns opāls? Viņi ir atraduši uguns opālu?

Zēns vērās draudzenē.

-     Tu par to kaut ko zini?

-     Nūja. Bet nedaudz.

-     Kāpēc nepastāstīji man?

-     Es nedomāju… viņa vilcinājās. Tas ir kaut kas tāds, par ko tu būtu dzirdējis nostāstus, ja… ja būtu uzaudzis savā ģintī.

-     Izstāsti tagad!

Rena pievirzījās zēnam tuvāk, un viņš sajuta tās elpu uz sava vaiga.

-    Uguns opāls, meitene čukstēja, ir gaisma no Lielā Sumbra acīm. Tāpēc mošķi pie tā tiecas.

Toraks ielūkojās Rēnai acīs un neizdibināmajā melnumā ieraudzīja divas sīkas, plaiksnošas lāpas.

-      Kā rokās ir opāls, tas valda pār dēmoniem? viņš jautāja.

Rena pamāja ar galvu.

-     Kamēr vien tas nepieskaras ne zemei, ne akmenim, mošķi ir verdzībā un pilda opāla īpašnieka pavēles.

Zēns atcerējās koši sarkano blāzmu akmens mežā.

-     Bet tas bija tik skaists!

-    Ļaunums var būt ari skaists, pārsteidzoši vēsā tonī paskaidroja Rena. Vai tu to nezināji?

Toraks joprojām centās aptvert dzirdēto.

-     Cik tas ir vecs? Kad tas…

-     To nezina neviens.

-     Bet tagad tas ir atrasts, Toraks murmināja.

Rena aplaizīja lūpas.

-     Pie kā tas bija?

-    Pie Eostras, Ūpju burves. Bet, kad dvēseļēdāji atrada durvis, viņa pazuda.

Abi apklusa un, prātodami, ko vēl sevī slēpj tumsa, klausījās, kā virs galvas rosās sikspārņi un tālumā urdz ūdens.

Toraks ierunājās pirmais:

-     Iesim! Esam gandrīz jau pie mērķa.

Rena no jauna bija pārsteigta.

-     Kā tu zini, uz kurieni jāiet?

Puisis vilcinājās.

-     Es vienkārši zinu.

Abi rāpās augstāk un beidzot sasniedza mazu, drēgnu alas atzarojumu, kur strāvoja netīrs, brūns strauts, kas atbalsodamies pazuda pazemē. Tam blakus stāvēja bērza tāšu kaudze un pīts grozs ar dažām iepuvušām mencas sloksnēm. Stūrī viņi atrada bedri pārklātu ar izturīgu klūgu pinumu, kas bija noslogots ar akmeņiem. Torakam sāka dauzīties sirds. Viņš zināja viņš bija pārliecināts -, ka bedrē ir Vilks.

Pasniedzis lāpu Rēnai, viņš novēla akmeņus sānis un nometa malā pīteni.

Vilks gulēja mazā, netīrā bedrē, kas bija tikai nedaudz lielāka par viņu pašu. Dzīvnieks izskatījās briesmīgi novājējis: gurnu kauli bija asi izspiedušies. No pinkainā kažoka cēlās puvuma smaka. Vilks gulēja uz vēdera, purnu nolicis uz priekšķepām, un nemaz nekustējās: vienu šausminošu mirkli Torakam šķita, ka barabrālis ir pagalam.

-     Vilk! zēns nočukstēja.

Lielā, sudrabotā galva noraustījās, taču dzintardzeltenās acis raudzījās truli.

-      Viņa purns, Rena noelsās. Paskaties uz viņa purnu!

Tas nežēlīgi cieši bija nosaitēts ar jēlādas sloksni.

Toraka krūtis plosīja niknums.

-      Es to vērsīšu par labu, viņš izgrūda caur zobiem. Iedod man savu nazi!

Ielēcis bedrē, zēns pārgrieza saites.

"Barabrāl," viņš saraustīti iesmilkstējās, "tas esmu es!"

Vilka aste pat nepakustējās.

-     Torak! Rena satraukti uzsauca.

"Barabrāl," zēns iesmilkstējās jau neatlaidīgāk.

-     Torak! Rena iekliedzās. Lien laukā!

Vilks atņirdza lūpas rūcienā un slējās kājās. Acumirklī, pirms tas paspēja uzklupt, Toraks ieķērās bedres malā un mēģināja tikt ārā, un Rena viņu sagrāba aiz jakas,

vilkdama visiem spēkiem. Puisis izkļuva no bedres, un viņi pa abiem uzbīdīja atpakaļ pīteni un akmeņus tieši tajā mirklī, kad Vilks lēca un ar būkšķi atsitās pret pārsegu. Rena ar abām plaukstām aizspieda muti. Toraks skatījās meitenē, šausmu pārņemts. Vilks mani nepazīst, viņš teica.

divdesmit septītā nodala

Vilks metās virsū dīvainajam pusaugu bezastainim, taču midzenis aizkrita ciet, un viņš novēlās atpakaļ uz akmeņiem.

Nelabums astes galā nedeva Vilkam mieru. Viņš riņķoja, līdz pakaļkājas sāka trīcēt tik ļoti, ka nācās apgulties. Kažoks šķita karsts un apspīlēts, un ausīs dunēja. Pasauli aizsedza melna migla.

No augšas atskanēja jocīgo bezastainu ķiukstēšana. Vilks apjucis noskurināja ausis. Viņš pazina šīs balsis. Vismaz viņam tā šķita. Taču, kaut gan šie bezastaini izklausījās pazīstami, tie oda kaut kā svešādi. Mātīte smaržoja pēc zivju suņa un ērgļa, bet tēviņš kurš runāja kā Slaikais Bezastainis smirdēja pēc ļaundariem un lielā, baltā lāča. Vai tas bija Slaikais Bezastainis vai ne? To Vilks nezināja. Šo mīklu viņš savā prātā atšķetināt nespēja.

Un tomēr pirms neilga laika viņš barabrāli bija saodis, par to Vilks bija pārliecināts. Viņš saoda to uz Cūskasmēles virskažoka; un, kaut gan tā bija Vilka purnu nosaitējusi ar

nīsto briežādu, viņš prātā gaudoja pēc barabrāļa. Un vienu mirkli tik īsu kā visžiglākais kampiens viņš sadzirdēja atbildi, un barabrāļa jauko, zemo kaucienu skaņas noglāstīja Vilka kažoku kā maiga elpa.

Tad no jauna uzmācās melnā migla un brīnišķīgos kaucienus nomainīja lāča muļķīgie rēcieni. "Es esmu izsalcis!" leduslācis ārdījās. "Izsalcis! Izsalcis!" Kā visiem lāčiem, arī šim bija grūtības ar runāšanu, tāpēc tas nemitīgi daudzināja vienu un to pašu.

Troksnis virs galvas. Vilkam acīs iedzēla gaisma. Deguna priekšā kārdinoši piezemējās bērza tāss; viņš kāri uzlaizīja mitrumu. Dīvainie bezastaini viņu aplūkoja. Vilks samanīja abu mulsumu un bailes. Patlaban pusaugu bezastainis bija noliecies bedrē gandrīz viņam pa kampienam un klusi smilkstēja: "Barabrāli! Tas esmu es!"

Šī balss… tik pazīstama. Tik mierinoša Vilka sāpošajai galvai kā vēsi dubļi jēliem ķepu spilventiņiem.

Bet varbūt Vilks ir citā pasaulē? Tajā, kurā viņš nonāk, kad ir aizmidzis. Varbūt pamodies viņš atkal būs viens smirdīgajā migā…

Vai varbūt tas ir vēl viens ļauno bezastainu triks?

Pusaudzis no jauna noliecās pār bedri. Vilks pamanīja īso vilnu uz tā galvas tā bija daudz īsāka nekā Slaikajam Bezastainim. Bet viņš redzēja arī mīļo, plakano seju un spožās vilka acis.

Vilks apjucis paošņāja kailo ķepu, kas sniedzās viņam pretim. Tā mazliet smaržoja pēc Slaikā Bezastaina, bet vai tas bija tiesa? Vai viņam tā jānolaiza? Vai arī tajā jākož?

Vilks draudīgi ieņurdējās, un Toraks atrāva roku. Viņš tevi nepazīst, Rena sacīja.

Puisis sažņaudza dūres.

-     Gan pazīs.

Viņš vērās šaurajā, netīrajā bedrē. Dvēseļēdāji par to samaksās. Toraks bija gatavs atriebībai veltīt visu atlikušo dzīvi un likt tiem samaksāt par pārestību, ko tie nodarījuši Vilkam.

-    Cik laika ir mūsu rīcībā? Rena jautāja, atsaukdama Toraku tagadnē. Kur ir dvēseļēdāji?

Zēns papurināja galvu.

-     Mēs esam pārāk tālu no akmens meža, lai tie mūs sadzirdētu, un, spriežot pēc tā, ko teica Sešru, viņi tagad atpūtīsies. Nedomāju, ka viņi šeit ieradīsies ātrāk… ātrāk par rītdienu, kad būs atvēruši durvis. Taču tas ir tikai minējums.

Rena drūmi pamāja ar galvu.

-    Viens gan ir skaidrs. Kamēr Vilks ir šādā stāvoklī, mēs tālu netiksim. Mums vajadzīga pārtika un zāles. Tūlīt.

Atvērusi savu pārtikas maisiņu, viņa no tā izņēma gabalu taukuma un iemeta to bedrē. Vilks metās virsū barībai un norija to vienā kampienā.

-     Jauki, ka tu iedomājies atnest ēdamo, Toraks sacīja.

-     Tas vēl nav viss, Rena teica. Viņa aiz aukliņas izvilka no somas bērza tāss cibiņu, piepildīja to ar mazām, tumšām lodītēm, kuras sadabūja savā ārstniecības augu kulē, un ielaida to alā. Vilka melnais deguns noraustījās, dzīvnieks pieslējās kājās un apošņāja guvumu.

-     Brūklenes, Rena paskaidroja.

Toraks pirmo reizi pa ilgiem laikiem plati pasmaidīja. Viņa skatiens atgriezās pie Vilka, un smaids apdzisa.

-     Viņš atkopsies. Vai ne?

Zēns redzēja, ka draudzene cenšas savilkt lūpas uzmundrinošā smaidā.

-      Bet… Rena, viņš stomījās, nevar taču būt tik slikti.

Paņēmusi sprakšķošo lāpu, meitene pacēla to virs bedres.

-     Paskaties uz vina asti!

>

Vilks nikni ierūcās. "Turieties pa gabalu!"

Puisi sāka kratīt drebuļi. Vilka pinkainās, sudrabotās astes gals bija pārklājies ar sakaltušām asinīm, taču tas Toraku tik ļoti nebiedēja. Vainīga bija glumā, zaļi melnā miesa, kas šur tur vīdēja uz astes cauri kažokam. Tā smirdēja pēc puvekļiem.

-     Tā ir melluma kaite, Rena sacīja. Tā viņu saindē. Slimības tārpi Vilku grauž no iekšpuses.

-    Bet, ja mēs viņu dabūtu laukā sniegā, varbūt viņam kļūs labāk…

-     Nē, Torak, nē! Mums slimība jāaptur tagad vai arī būs par vēlu.

Zēns saprata, ko viņa ar to domā, taču nespēja skatīties patiesībai acīs.

-     Skaidrs, ka tu spēsi to vērst par labu! Galu galā tu zini burvestības.

-     Ja es to varētu, vai tu domā, ka kaut ko nebūtu jau darījusi? Torak, viņš iet bojā! Tu to zini! Rena ieskatījās draugam acīs. Ir tikai viena izeja. Mums jānocērt viņam aste.

Tu zini, ka man taisnība, Rena atkārtoja, taču redzēja, ka Toraks viņas vārdus laiž gar ausīm.

Meitene bailīgi atskatījās pār plecu. No dvēseļēdājiem pagaidām nebija ne vēsts.

Viņa no jauna pievērsās Torakam.

-     Vai tu man uzticies? Rena jautāja.

-     Ko?

-    Vai tu man uzticies?

-     Protams.

-     Tad tev jāzina, ka es saku taisnību. Tagad pastāsti to viņam! Pasaki Vilkam, kas mums jādara, lai viņš atlabtu!

Toraks brīdi vilcinājās, bet tad lēnām iekāpa bedrē un kaut ko klusi runāja vilku valodā.

Vilks pacēla galvu un draudīgi ierūcās. Rēnai par izbailēm, draugs to neņēma vērā. Viņš bija nometies kņūpus un raudzījās Vilkā ar stingru, bet maigu skatienu.

Dzīvnieka spalvas uz skausta bija sabozušās un ausis pieglaustas.

Pēkšņi viņš metās uz priekšu un kampa plaukstas tiesu no Toraka deguna. Varenie zobi noklakšķēja gaisā, un troksnis atbalsojās alā.

Zēns nolieca galvu vēl zemāk un ošņāja Vilka melnās lūpas.

Tas turpināja ņurdēt un vēroja Toraku ar melnām, draudīgām acīm.

Toraks atkāpās un piecēlās kājās.

-     Viņš nesaprot, zēns truli teica.

-     Kāpēc?

-     Es… es neprotu to pateikt izskaidrot, ka viņam kļūs labāk. Jo vilku valodā nav nākotnes.

-     Ak, Rena nopūtās.

Meitene lēnām izvilka cirvi, kas bija aizbāzts aiz viņas jostas, cirvi, par kuru Rēnai bija pārliecība, kāda viņai šad tad radās, ka tas noderēs.

-     Nem!

Toraks neatbildēja. Viņš lūkojās uz cirvi.

-    Mēs vienīgi nocirtīsim astes galiņu, Rena drošināja. Tik garu kā tavs īkšķis.

Viņa norija siekalas.

-     Torak, tev tas jādara. Viņš ir tavs barabrālis.

Zēns paņēma cirvi. Pasvārstīja to rokā.

Vilks pacēla galvu un, ribām smagi cilājoties, novēlās uz sāniem.

Toraks sasprindzināja kājas un pacēla cirvi.

Rēnai kļuva nelabi. Šī bija sirmās Balto Lapsu sievas vīzija.

Puisis lēnām nolaida cirvi.

-    Es nespēju, viņš nočukstēja. Un paraudzījās augšup uz Renu ar valgām acīm. Es nespēju.

Pēc īsa pārdomu mirkļa meitene iekāpa bedrē. Viņai tik tikko pietika vietas blakus Torakam. Rena izņēma cirvi no drauga rokas.

Vilks paskatījās Renā ar piemiegtām acīm un atkailināja biedējošus ilkņus.

-     Mums vajadzētu aizsiet viņam purnu, Rena ierosināja.

-     Nē, Toraks iebilda.

-    Viņš iekodīs!

-    Nē! puisis nikni atkārtoja. Ja es tagad aizsiešu viņam purnu, Vilks nodomās, ka es neesmu labāks par dvēseļēdājiem! Ja es ticēšu, ka viņš man nekodīs, tad varbūt varbūt viņš mums ļaus sev palīdzēt.

Uz mirkli abi saskatījās. Rena drauga sejā redzēja noteiktību un saprata, ka viņš būs nelokāms.

-     Es neļaušu viņam tev kost, Toraks sacīja un nostājās starp Renu un Vilka žokļiem. Kad puisis nometās ceļos, dzīvnieks apošņāja viņa pirkstus un pēc tam no jauna apgūlās.

Ar kreiso roku zēns glāstīja pūkaino kažoku starp Vilka ausīm un pusčukstus smilkstēja tam ausī mierinošus vārdus. Viņa labā roka tikām maigi virzījās pa Vilka sāniem un gurnu. Kad tā sasniedza astes pamatni, dzīvnieks savieba purnu un ieņurdējās.

Toraka plauksta lēni turpināja kustēties pa asti.

Vilks ierūcās, un viss viņa ķermenis nodrebēja.

Toraks sastinga.

Viņš pavirzīja pirkstus vēl mazliet tālāk, kamēr tie gandrīz pieskārās slimajai vietai. Toraks ar plaukstu aptvēra dzīvnieka asti un piespieda to pie zemes.

Vilks žilbinošā ātrumā rāvās uz priekšu un saķēra otru puiša delnas locītavu zobos. Tie cieši satvēra roku kā skavās un dziļi iespiedās ādā, taču to nepārplēsa, bet kauls jebkurā mirklī varēja tikt pārkosts.

Rena aizturēja elpu. Reiz viņa tika redzējusi, kā Vilks pārkož aļņa stilba kaulu. Viņš spētu sapluinīt Toraka roku kā stibu.

Vilka lielās dzintara acis raudzījās Torakā: dzīvnieks gaidīja, ko viņš darīs.

Kad puisis uztvēra Vilka skatienu, viņa seja noplūda ar sviedriem.

-     Sagatavojies! viņš teica Rēnai.

Meitene ciešāk satvēra cirvja kātu ledainajos pirkstos.

Toraks nenovērsa skatienu no Vilka.

-     Dari to! viņš uzsauca.

vilkam joprojām smeldza aste, taču šīs sāpes bija tīras un nelabums bija pārgājis.

Arī melnā migla bija pagaisusi un kopā ar to pēdējās viņa šaubas. Šis pusaugu tēviņš patiešām bija Slaikais Bezastainis.

divdesmit astotā nodala

Tā bija melnā migla, kas lika Vilkam nikni raudzīties uz barabrāli un sakampt viņa priekšķepu zobos. "Ja tu mani sāpināsi," Vilks ar skatienu bija viņam sacījis, "es kodīšu." Taču Slaikā Bezastaina acis bija stingras un patiesas; un pēkšņi Vilks atcerējās laiku, kad bija vēl maziņš: viņš bija aizrijies ar pīles kaulu, bet Slaikais Bezastainis tika sagrābis Vilku un cieši saspiedis tam vēderu. Vilks bija tik ļoti apvainojies, ka apcirtās, lai kostu, bet Slaikais Bezastainis turpināja murcīt viņa vēderu un kauls beidzot izlidoja laukā, un Vilks saprata: Slaikais Bezastainis bija palīdzējis.

Tāpēc Vilks ļāva baramāsai ar lielo akmens nagu nocirst savai astei galu. Tāpēc viņš neiekoda barabrālim priekšķepā. Jo tie viņam palīdzēja.

Nu tas bija garām, un baramāsa stāvēja atbalstījusies pret migas sienu un elsoja, bet Slaikais Bezastainis sēdēja, saķēris galvu priekšķepās, un viscaur trīcēja.

Vilks devās apostīt astes gabalu, kas mētājās uz akmens: gabalu, kurš kādreiz piederēja viņam, bet tagad bija kļuvis par ēšanai nederīgu sliktas gaļas kumosu. Pēc tam viņš ar degunu piebikstīja Slaikajam Bezastainim zem zoda, lai atvainotos par nikno lūrēšanu, un barabrālis izdvesa dīvainu skaņu it kā kaut ko norītu un paslēpa savu purnu Vilka skaustā.

Pēc tam viss nokārtojās. Baramāsa Vilku pacienāja ar brūklenēm un maigajiem, glumajiem zivju suņu taukiem, un viņš juta, ka ar joni atgriežas spēki. Slaikais Bezastainis sēdēja blakus un kasīja Vilkam sānus, bet baramāsa nokosto astes galu apzieda ar plānu kārtiņu dubļu, kas smaržoja pēc medus un slapjām papardēm. Vilks ļāva viņai darboties, jo zināja, ka tā viņam dara labu.

Uzlicis purnu uz priekšķepām, viņš aizvēra acis un ļāva, lai barabrālis viņam kasa sānus, un izbaudīja dubļu jauko vēsumu, kas aizbiedēja pēdējās nelabuma paliekas.

Vilks atguvās tik ātri, ka Rena bija pārsteigta un sajūsmināta. Viņa spalva jau bija kļuvusi spīdīgāka un deguns šķita vēsāks. Astes galā, kas tagad bija par īkšķa tiesu īsāks, ievainojums smaržoja tīri un svaigi. Rēnai par izbrīnu, Vilks ļāva to apsmērēt ar ziedi, kas bija pagatavota no plūškoka un spirejas maisījuma ar sakošļātiem roņu taukiem. Viņš to pat ļāva apsaitēt ar mizām, kuras it kā pa jokam gribēja apēst. Taču Toraks uz to visu nespēja nolūkoties; viņš nevarēja paskatīties uz nocirsto asti, it kā viņam sāpētu vairāk nekā Vilkam.

-    Viņam patiešām kļūst labāk, Rena sacīja, lai draugu uzmundrinātu. Man šķiet, vilki atveseļojas ātrāk nekā mēs. Vai atceries, kā viņš pagājušajā rudenī briežu auru mēnesī gāja mieloties ar kazenēm un saplēsa ausi? Pēc trim dienām nebija palikusi pat ne skrambiņa.

-     Biju par to piemirsis. Puisis centās sevi piespiest pasmaidīt. Un arī tava ziede ir ļoti iedarbīga.

-      Viņš ar katru mirkli kļūst stiprāks, Rena teica, aizvērdama ārstniecības līdzekļu maciņu. Man šķiet, mums vajadzētu…

Virs galvas paņirbēja sikspārnis, un abi kā sarunājuši apklusa, lai ieklausītos.

Klusums.

Trīsreiz dienā šajā dīvainajā pazemes dienā, kas vairāk līdzinājās naktij, Toraks lavījās uz akmens mežu, lai nozagtu jaunu lāpu un pārliecinātos, ka dvēseļēdāji joprojām izguļ transu. Taču ilgi uz to vairs nedrīkstēja paļauties.

-      Mums viņš jādabū laukā no bedres, Rena sacīja. Mēs varam sasiet kopā savas jostas un izvilkt viņu ārā. Ja vien viņš ļausies.

-     Viņš ļausies. Tu teici, ka Tiazi alas ieeju ir nosprostojis ar klintsbluķi?

-     Jā. Mums nāksies saņemt spēkus, lai to izkustinātu.

-     Mēs to paveiksim. Tas ir vienīgais ceļš uz ārpasauli.

-     Ne gluži.

Rena negribīgi pastāstīja par šauro alu. 204

Citkārt Toraks par šiem jaunumiem būtu gribējis zināt kaut ko vairāk, ieskaitot to, kāpēc viņa par šo eju neko nav teikusi agrāk, taču šoreiz viņš izskatījās izklaidīgs. Rena prātoja, vai draugs ir norūpējies par to pašu, kas sāka uztraukt vinu.

Meitene vēroja, kā Toraks pieglaužas Vilka skaustam. Vilks noskurināja vienu ausi, un abi apmainījās ar izteiksmīgajiem skatieniem, kuri Rēnai dažreiz lika justies liekai; taču šobrīd viņai tas nerūpēja: meitene vienkārši priecājās, ka draugs atguvis barabrāli.

-      Deviņu mednieku asinis, viņš pēkšņi ierunājās. Lai aizsargātu dvēseļēdājus no dēmoniem, kad tiks atvērtas durvis, vai ne?

Rena pamāja ar galvu.

-     Es arī par to iedomājos. Pat dvēseļēdājiem būs neiedomājami grūti tās noturēt vaļā ilgāk par dažiem acumirkļiem. Taču ar to pietiks.

Viņi iedomājās, kā mošķi, līdzīgi melnai straumei, izplūst pa sniegu. Pāri ledājiem. Uz Mežu.

-     Un uguns opāls, Toraks sacīja, ļaus tiem valdīt pār dēmoniem, kad tie būs brīvībā.

-     Jā.

Zēns pasniedzās pēc Vilka sāniem, un tas saprotoši pakustināja asti, uzmanīdamies, lai tā nekur nepieskartos.

-    Kā lai to iznīcina? Toraks gribēja zināt. Sadauzīt? Iemest Jūrā?

Rēnas pirksti sažņaudza zāļu somiņu.

-      Tas nav tik vienkārši. Tu vari tam laupīt spēku, vienīgi apglabājot uguns opālu zemē vai zem akmeņiem. Un… viņa vilcinājās, tam vajadzīga dzīvība līdzās. Dzīvība, kas apglabāta tam blakus. Citādi tas nenomierināsies.

Toraks nolika zodu uz ceļiem un sarauca uzacis.

-      Kad es tēvam zīmēju nāves zīmes, viņš stāstīja pārsteigtajai Rēnai, man tas neveicās visai labi. Sevišķi šeit ģints dvēselei.

Zēns pieskārās savām krūtīm.

-     Tētim tur bija rēta vietā, kur viņš bija izgriezis dvēseļēdāju tetovējumu.

Rena norija siekalas.

-     Nav manos spēkos doties atpakaļ un notikušo vērst par labu, Toraks turpināja. Savākt viņa kaulus un aprakt tos atdusēties Vilku ģints kapulaukā, lai kur arī tas būtu, bet kopš tā laika es tā vai citādi cīnos pret dvēseļēdājiem.

Viņš ieturēja pauzi.

-    Es pametu tēvu, jo viņš tā gribēja. Jo zināja, ka mana sūtība ir cīnīties pret dvēseļēdājiem. Šķiet, ka patlaban es nedrīkstu pagriezt muguru savam liktenim

Rena neatbildēja. Tieši no tā viņa bija baidījusies.

Meitene kvēli vēlējās, kaut viņi spētu atrast ceļu laukā no šīm derdzīgajām alām, sameklēt laivu un nokļūt atpakaļ pie Baltajām Lapsām. Pēc tam Inuktiluks savās suņu kamanās varētu viņus aizvest uz Mežu un vini atkal būtu kopā ar Finkedīnu, un viss būtu beidzies. Taču Rena saprata, ka tā nenotiks.

Toraks pacēla galvu, un viņa pelēkās acis bija skarbas.

-     Būtība vairs nav apstāklī, kā atbrīvot Vilku. Es nedrīkstu vienkārši aizbēgt un ļaut viņiem atvērt durvis.

-     Es zinu, Rena sacīja.

-     Tiešām? Toraka seja bija atklāta un neaizsargāta. Es nespēju to paveikt viens pats. Un nevaru lūgt tavu palīdzību. Tu jau tāpat esi izdarījusi ļoti daudz.

Šie vārdi meiteni aizkaitināja.

Es zinu, kas mums jādara, tikpat labi kā tu! Mums jāpārliecinās, ka Vilks ir brīvībā, un pēc tam, viņa ievilka elpu, pēc tam mēs tiem neļausim atvērt durvis.

divdesmit devita nodala

Pēc īsas piepūles Torakam un Rēnai izdevās Vilku izvilkt no bedres, un viņi devās projām. Ceļš veda caur eju, kur bija ieslodzīti upurdzīvnieki, un viņiem paveicās, ka no dvēseļēdājiem tur nebija ne miņas, kaut gan izskatījās, ka pirms kāda laika tie šeit bijuši. Dobums, kurā savulaik bija iesprostots lūsis, izrādījās tukšs.

Toraks prātoja, ko tas varētu nozīmēt, kad Vilks brīdinoši ierūcās.

-    Slēpies! zēns nočukstēja, taču Rena pietiekami labi zināja vilku valodu, lai saprastu brīdinājumu, un jau rāpās iekšā alā, kas bija kalpojusi par sprostu lūsim. Toraks aizgrūda tai priekšā akmens bluķi, un pēc mirkļa gar viņa seju aizlaidās Nefas sikspārnis.

-     Puika! Sikspārņu burve sauca no ejas viņa gala. Kur tu esi?

Zēns atskatījās uz Vilku, kura dzintardzeltenās acis spīdēja lāpas gaismā. Ja Nefa viņu pamanītu…

Kamēr burve steberēja tuvāk, Vilks pagriezās un izgaisa tumsā. Toraks atviegloti uzelpoja. Viņš nekad nebija apšaubījis Vilka spējas. Ja tas gribēja palikt nemanāms, tad neviens viņu neredzēja.

-    Es esmu šeit, Toraks atsaucās, cenzdamies piešķirt balsij noteiktību.

-     Kur tu biji? Nefa strupi noprasīja.

Puisis berzēja seju un centās izskatīties apdullis.

-     Es biju aizmidzis. Šī sakne… man galva plīst pušu.

-     Skaidrs, ka tev sāp galva! Taču, ja vēlies kļūt par dvēseļēdāju, tev jābūt stipram.

Pārbiedēdama Toraku, burve nostājās tieši pie Rēnas slēptuves un atspiedās ar roku pret akmeni.

Zēns manījās projām, cerēdams, ka tā viņam sekos.

Taču Nefa palika, kur bijusi. Atbalstījusi lāpu pret sienu, viņa nometās knūpus.

-     Jābūt stipram, Sikspārņu burve atkārtoja, it kā runādama ar sevi. Tev jābūt stipram.

Viņa izpleta pirkstus un raudzījās uz savām plaukstām. Tās bija melnas no asinīm.

-     Lūsis! Toraks iesaucās. Jūs esat to nogalējuši! Upurēšana ir sākusies.

Nefa turēja sev priekšā izstieptas notraipītās rokas, un viņas dūres sažņaudzās.

-     Tas bija jādara. Dažiem ir jācieš pārējo labā.

Toraks aplaizīja lūpas. Viņš gribēja tikt vaļā no Sikspārņu burves, pirms tā bija uzgājusi Renu. Un tomēr…

-     Jums nevajag to darīt, viņš teica.

Nefai noraustījās galva.

-     Upurēšana. Durvis, Toraks piebilda.

-Ko? burve iešņācās.

-     Tie ir dēmoni!

-     Tur jau ir tas skaistums! Dēmoni neatšķir labu no ļauna. Mēs varam tos pakļaut savai gribai! Vai saproti? Tā mums ir lieliska iespēja. Mēs īstenosim Pasaules Gara ieceres!

-     Pārkāpjot ģinšu likumu?

Nefa vēroja Toraku. Pēkšņi viņa pielēca kājās, paķēra lāpu un piebāza to puisim pie sejas tik tuvu, ka viņš dzirdēja sīcam un pilam darvu.

-     Tu esi blēdis! viņa sacīja. Zemojies, smilkstēji bet ne vairāk. Kāpēc tu slēpi savu īsto dabu?

Toraks neatbildēja.

Burve nolaida lāpu.

-     Ak, bet kāda tam vairs nozīme?

Melns tumsas plankums pāršķēla gaismu un uzmetās sievietei uz pleca. Toraks skatījās, kā Nefa glāsta sikspārņa mīksto kažociņu, un prātoja, kā burve spēj apmīļot ģints aizbildni un vienlaikus aptraipīt garu ar grēku.

-      Durvju atvēršana gandrīz jau ir klāt, viņa teica. Tev jāpadara kāds darbiņš. Aizved dzīvniekus uz akmens mežu.

Toraks lūkojās burvē.

-     Tu domā…

-     Jā, mēs tos nogalināsim. Mēs nogalināsim tos visus!

Zēns norija siekalas.

-     Kur… Kurp tu dodies?

-     Es? norēja Nefa. Es eju parūpēties par vilku.

Vai tev prāta nemaz nav? Rena čukstēja, kad Sikspārņu burve bija aizgājusi. Strīdēties ar dvēseļēdāju! Kad es esmu turpat blakus un mani var ieraudzīt!

-     Es nospriedu, ka spēšu vest viņu pie prāta, zēns sacīja.

-     Torak, viņa ir dvēseļēdāja!

-    Beidz! Toraks strupi attrauca. Kad Nefa ieraudzīs, ka Vilks ir pazudis, viņa sacels trauksmi. Mums jāatbrīvo pārējie upuri un jātiek no šejienes ārā.

Ieklausīdamies, vai netuvojas soļi, viņi ātri virzījās pa alu, atbīdīdami malā klintsbluķus un laizdami brīvībā gūstekņus. Lapsa un ūdrs aizbēga tajā pašā mirklī, kad sprauga bija pietiekami liela, lai tai izsprauktos cauri. Ērglis uzmeta abiem aizvainotu skatienu, izpleta notašķītos spārnus un pazuda tumsā. Āmrija bija sprauslojošs niknuma kamols un būtu viņiem uzbrukusi, ja vien no tumsas nebūtu izniris Vilks un to aizbaidījis.

-     Nu, Rena noelsās. Vai tā ir pateicība?

-     Kā tev šķiet, vai viņi tiks ārā? Toraks jautāja.

Rena pamāja ar galvu.

-    Pa spraugu starp akmens bluķi un alas ieejas sienām. Tie izsprauksies.

-     Un Vilks?

-     Tā ir pietiekami plata arī viņam. Bet ne mums. Un es nedomāju, ka varam rēķināties ar to, ka spēsim šo klinti izkustināt.

-     Tu gribi teikt, ka mums būs jālien pa šauru alu?

Meitene nobālēja.

-     Ja vien būs tāda iespēja.

Abi klusēja. Viņi nezināja padoma, kā apturēt dvēseļēdājus: vienīgā iespēja bija doties uz akmens mežu un… kaut ko uzsākt.

Vilka nagi klaudzēja pret akmeņiem, kamēr tas tecēja uz ejas galu, kur apstājās kā zemē iemiets. Viņš skatījās leduslāča bedrē.

Ļaunu nojautu pārņemts, Toraks devās izpētīt, kas tur notiek. No tā, ko puisis ieraudzīja, viņam kļuva ļengani ceļgali.

-     Vai mums ir labāka izeja nekā šīs divas?

-    Vai tev kas padomā? Rena vaicāja.

Zēns pavirzījās sānis, lai viņa varētu redzēt notikušo.

Dvēseļēdāji bija nokāvuši lāci, novilkuši tam ādu un smakojošo, kūpošo liemeni atstājuši dobumā. Tāpat tie bija izrīkojušies ar lūsi, kura līķi bija uzmetuši virsū lācim.

Rena nespēkā atbalstījās pret alas sienu.

-     Kā viņi to spējuši? Viņi tos vienkārši ir atstājuši sapūt.

"Lūk, ļaunums," Toraks nodomāja. "Tad šāds izskatās ļaunums."

Beigts būdams, leduslācis izskatījās aizkustinoši maziņš. Torakam no žēluma sarāvās sirds.

-    Lai tavas dvēseles atrod ceļu uz ledus laukiem! zēns

»

murmināja. Lai tās iet ar mieru!

-     Torak… it kā no tālienes atskanēja Rēnas balss. Ir laiks. Mums jāiet. Mēs nedrīkstam pieļaut, ka tie atver durvis.

Akmens mežā durvju atvēršanas riti bija jau sākušies.

Toraks slapstījās tumsā pie alas ieejas, un viņa gars drebēja. Vilks trīcēja, atspiedies pret draugu. Vienīgi Rena stāvēja nelokāma.

Akmens koki bija nošļakstīti spilgti sarkani. No altāra, uz kura dvēseļēdāji bija upurējuši savus matus, vijās kodīgi, melni dūmi. Ozolu burvis un Odžu burve ložņāja starp ēnām, durstīdami tumsā ar trīszaru žebērkļiem un atvairīdami nokauto mednieku atriebīgās dvēseles. Maskās ar tumšajiem acu dobumiem abi izskatījās svešādi; to krāsotās lūpas klāja melnas putas. Viņi bija līdz viduklim izģērbušies; augumus sedza vienīgi gluma, spīdīga jēlāda.

Odžu burve bija atņēmusi kažoku lūsim: dzīvnieka pavērtā mute atradās viņai uz galvas, bet spīdīgā spalva ņirbēja uz burves muguras, kad tā draudīgi vicināja Klejotāja šķiltavas.

Ozolu burvis bija kļuvis par leduslāci. Iebāzis rokas tā priekšķepās, viņš, šņākdams un šķeldams gaisu ar nagiem, virpuļoja starp akmens izaugumiem.

Vienīgi Ūpju burve nebija mainījusies. Kā pārakmeņojusies tā skatījās sienā, kur sarkani plaukstu nospiedumi iezīmēja durvis. Viņas līķa bālās rokas žņaudza zizli, kura galā mirdzēja uguns opāls. Ar pārcilvēcisku piepūli Toraks atbrīvojās no burvestības. Lai ko arī viņi uzsāktu, rīkoties vajadzēja ātri. Vēl viens mirklis, un Nefa sacels trauksmi.

-      Lāpas, viņš iečukstēja Rēnai ausī. Es neredzu vairāk par trim. Ja mēs spētu tās nodzēst, varbūt…

Rena nepakustējās. Izskatījās, ka viņa nevar novērst acu no dvēseļēdājiem.

-    Rena! Toraks papurināja meitenes plecu. Lāpas! Mums kaut kas jādara!

Rena paskatījās uz Toraku.

-     Lūk, viņa čukstēja, ņem manu nazi! Es izmantošu cirvi.

Zēns pamāja ar galvu.

-     Šaurā ala. Kur tā atrodas?

-     Tur aiz zaļganās radzes. Tur ir liela plaisa, tev nāksies rāpties augšā.

-     Labi. Mēs spēsim līdz tai nokļūt, kad būs pienācis īstais brīdis.

Pēkšņi Toraks nometās ceļos un piespieda seju pie Vilka purna. Tas vārgi paluncināja asti un nolaizīja draugam ausi.

-     Viņš atradīs citu ceļu, pa kuru tikt ārā, iztaisnodamies nočukstēja Toraks. Vilkam ir pat vairāk izredžu nekā mums.

-    Bet, pirms mēs dodamies projām, Rena sacīja, kā lai viņus aizkavējam?

Toraks lūkojās uz dvēseļēdājiem, kuri riņķoja un šņāca.

-    Tu to redzēsi, ja paspēsi nodzēst lāpas, kamēr es ar tiem sarunāšos.

-    Ko tu darīsi?

Pirms Rena spēja viņu aizkavēt, Toraks piecēlās un izsoļoja gaismā.

"Lūsis" un "leduslācis" ar pārsteidzošu ātrumu apcirtās riņķī un skatījās viņā caur maskām, kurām acu vietā bija zarnu plēve.

-     Devītais mednieks ir klāt, Ozolu burvis sacīja leduslāča iznīcinošajā balsī.

-    Bet vina rokas ir tukšas, šņāca Odžu burve. Vina uzdevums bija atgādāt ērgli, āmriju, ūdru un lapsu.

Ūpju burves nagi sažņaudza zizli vēl ciešāk.

-     Kā tad tas nākas?

Toraks atvēra muti, lai runātu, taču pār lūpām nenāca ne skaņa. Ko gan dara Rena? Kāpēc lāpas vēl liesmo?

Viņš izmisīgi meklēja veidu, kā atņemt dvēseļēdājiem uguns opālu un neļaut tiem atvērt durvis, kā sasniegt neiespējamo.

Alā atskanēja kliedziens un iekliboja Nefa.

-   Vilks ir projām! viņa bļāva. Vainīgs puika, es zinu! Šis izlaidis vilku brīvībā! Viņš visus izlaidis brīvībā!

Trīs maskotās galvas pagriezās pret Toraku.

-     Brīvībā? stindzinoši laipni jautāja Odžu burve.

Toraks kāpās atpakaļ.

Sikspārņu burve aizšķērsoja viņam ceļu.

Ozolu burvis noslaucīja no krāsotajām lūpām melnās putas un sacīja:

-    Vilks izdzīvos šādu ziņu mēs saņēmām no aizjūras brāļa. Ko gan tas varētu nozīmēt, mēs sev jautājām.

-     Tad ieradās kāds zēns, sacīja Odžu burve. Zēns, kas bija izkrāsojies kā Baltā Lapsa, bet pēc tāda nemaz neizskatījās. Es gaisā sajutu virmojam dvēseles. Ko gan tas varētu nozīmēt, es sev jautāju.

Toraka pirksti sažņaudza naža spalu. Bet lāpas joprojām dega, un dvēseļēdāji viņu caururba ar skatieniem.

-     Kas tu esi? gribēja zināt Ozolu burvis.

-     Kādēļ esi ieradies? jautāja Odžu burve.

trīsdesmitā nodala

Slaikais Bezastainis bija ielenkts. Sagrābis lielo ilkni, viņš braši stājās ļaunajiem bezastainiem pretim, taču pret trim pieaugušajiem barabrālis nebija cīnītājs.

Vilks nolieca galvu un līda tuvāk. Sliktie viņu nedzirdēja. Tie nezināja, ka viņš ir tuvumā.

Grozīdams vienu ausi, Vilks saklausīja, ka dažu lēcienu attālumā viltīgi ložņā baramāsa. Čurkstošs šņāciens, un šajā midzeņa pusē kļuva tumšs. Jauki. Viņa bija rīkojusies ļoti saprātīgi. Vilks tumsā redz, bet ļaunie bezastaini ne.

Slaikais Bezastainis bezastainu valodā pateica kaut ko izaicinošu, un Gaišmatainis, kas oda pēc lāča, ļauni iesmējās. Pēc tam gaisma nodzisa arī otrā midzeņa galā. Visbeidzot kļuva pavisam tumšs.

Pēkšņi Smirdīgais Kažoks un Gaišmatainis metās virsū Slaikajam Bezastainim. Barabrālis nepaspēja pietiekami ātri izlocīties, bet tas nekas Vilks ir žiglāks par ikvienu no viņiem. Ierūkdamies viņš lēca virsū Gaišmatainim,

notrieca to zemē un ielaida zobus viņa priekšķepā. Gaišmatainis ieaurojās. Nokrakšķēja kauli. Vilks palēcās sānis un norija asiņainas miesas gabalu.

Viņš skrēja, ķepas lidoja pāri akmeņiem; Vilks sagrīļojās un gandrīz nokrita, jo nule saīsinātā aste viņu vairs nelīdzsvaroja tādā mērā kā iepriekš. "Jābūt uzmanīgākam," viņš nosprieda un metās cauri tumsai, lai palīdzētu savam nabaga aklajam barabrālim, kas nesekmīgi centās tikt vaļā no Smirdīgā Kažoka.

Necik tālu baramāsa, samiegusi acis, kā jau bezastaini mēdz darīt, kad labi neredz, vienā ķepā turēja gailošu zaru.

Pa to laiku Cūskasmēle neslinkoja. Tā bija atradusi ceļu caur nekustīgajiem kokiem, garām Akmenssejai, kas stāvēja midzeņa dziļumā, un šņākdama un smilkstēdama skrāpēja klinti tā, ka Vilkam no bailēm spalvas sacēlās gaisā. Viņš dzirdēja, kā ārdās dēmoni. Vilks nenojauta, kas tai padomā, bet zināja, ka viņam tā jāaptur.

Un tomēr viņš bija vajadzīgs arī Slaikajam Bezastainim! Būdams neredzīgs, tas varēja iekļūt Smirdīgā Kažoka nagos!

Vilks nevilcinājās.

Vienā acumirklī viņš izlēma: metās palīgā barabrālim un pagrūda nost no ceļa ļauno radījumu. Slaikais Bezastainis paslīdēja, atkal nostājās uz kājām un pieķērās Vilkam pie skausta. Vilks caur kokiem viņu aizvilka drošībā.

Bet aizkavēt Cūskasmēli bija jau par vēlu. Kad viņa izpleta priekšķepas, tās smilksti pārvērtās spiegšanā, no kuras spalvas cēlās stāvus; un pēkšņi klintī pavērās liela sprauga.

Akmensseja uzvaroši iegaudojās, un viņas kauciens iespriedās Vilkam ausīs kā atskabargains kauls. Tad viņa augstu pacēla priekšķepu. Midzeni piepildīja tumšpelēka gaisma un no klints ārā gāzās mošķu straume.

Slaikais Bezastainis palaida vaļā Vilka čupru un nokrita uz ceļiem. Baramāsa nometa degošo zaru un ar priekšķepām aizspieda ausis. Vilks trīcēdams sarāvās blakus Slaikajam Bezastainim, un bailes no dēmoniem ieķērās viņam kažokā.

Viņš zināja, ka jāuzbrūk, viņš bija tam radīts taču mošķu bija tik daudz! Tiekdamies pēc aukstās, pelēkās gaismas, tie rāpās cits citam pāri, ņudzēja un skrāpējās. Vilks redzēja to pilošos ilkņus un nežēlīgās, spožās acis. To bija tik daudz…

Bet pēkšņi viņš saoda niknumu.

Baramāsa bija nokratījusi bailes un šņāca niknumā.

Vilks pārsteigts nolūkojās, kā tā paceļ kvēlojošo zaru un sviež ar to Cūskasmēlei. Tas trāpīja viņai tieši pa muguru -ja baramāsa kaut ko meta, viņa reti kad netrāpīja -, un Cūskasmēle niknumā iegaudojās. Tā atrāva priekšķepas no klints, un plaisa ar krakšķi aizvērās.

Bet pat tik īsā laikā lērums mošķu bija ticis ārā, un akmens mežs no tiem mudžēt mudžēja: tie spietoja gar Spožo-zvēru-kas-auksti-kož. Un Akmensseja turēja to augstu paceltu un pakļāva dēmonus savai gribai. Un Vilks saprata, ka ne Slaikais Bezastainis, ne baramāsa un pat ne viņš pats neuzdrošināsies tai uzbrukt, jo viņa bija visu ļaunumu ļaunums.

Vilks bija kļūdījies.

Baramāsas uzbrukums atmodināja Slaiko Bezastaini: tagad viņš tai uzrēja, bet viņa tam pasniedza lielo ilkni to pašu, kas Vilkam bija nokodis daļu astes.

Slaikais Bezastainis to satvēra priekšķepā un metās virsū Akmenssejai, metās virsū dēmoniem!

Bailes saistīja Vilka ķepas, taču viņš pārāk stipri mīlēja barabrāli, lai to tagad pamestu. Abi kopā joņoja cauri baiļu miglai. Tad Slaikais Bezastainis atvēzējās un meta lielo ilkni nevis, lai trāpītu Akmenssejai vai mošķiem, bet gan tieši pa tievo akmens izaugumu, kas slējās tiem virs galvas.

Gudrais Slaikais Bezastainis! Radze nokrakšķēja, sašūpojās un gāzās lejā. Dēmoni spalgi iebļāvās un ņēma kājas pār pleciem kā skudras zem sumbra nagiem, bet Akmensseja bija gar zemi, un Spožais-zvērs bija izslīdējis no tās ķepām un aizripojis pa grīdu tā auksto gaismu aprija tumsa.

Dēmoni iegaudojās visi kā viens. Tie bija brīvībā! Un tagad tie izplūda pa midzeni kā ūdens, bet Vilks kopā ar Slaiko Bezastaini paslēpās akmens biežņā, un viņu sirdis neprātīgi dauzījās, kad viss bars brāzās viņiem garām.

Vilks jau dzirdēja, kā savā starpā plēšas ļaunie bezastaini, kuri cits citu vainoja par to, ka pazaudējuši Spožo-zvēru-kas-auksti-kož. Vienīgi Vilks pamanīja, ka baramāsa tam netīšām uzkāpj un tad pakampj Spožozvēru-kas-auksti-kož, un noslēpj to gulbja ādas stērbelē, kas karājas tai ap kaklu.

Pēc tam viņa aiz priekšķepas satvēra Slaiko Bezastaini un aizvilka to tālāk no nespodrās zara gaismas tuvāk pie mazākas migas galvenā midzeņa malā, kur šaurā ejā ieplūda svaiga smarža no ārpasaules.

Vilks saprata, ko viņi gatavojas darīt, un cauri ķermenim izskrēja asas sāpes. Tie gribēja iet ceļu, kas viņam nebija pa spēkam. Kad viņš ieraudzīja, ka abi, sagatavojušies doties projām, novelk virskažokus, Vilkam nokārās aste.

Slaikais Bezastainis nometās ceļos.

Skrien! viņš uzsauca Vilkam. Sameklē citu ceļu, kā tikt ārā!

Un Vilks paluncināja asti, lai barabrāli iedrošinātu, jo saprata, ka tas uztraucas un negrib viņu pamest.

Un tad viņi bija projām, un Vilks pagriezās uz vienas ķepas un bēga no midzeņa, sekodams tīrajai, vēsajai smaržai, kas plūda no ārpasaules.

Toraks no rāpšanās pa nebeidzamo eju, elšanas un pūšanas bija pagalam nomocījies. Kā gan Rena spēja pieveikt šo ceļu nevis vienu, bet veselas trīs reizes?

Kad abi bezspēkā iekrita sniegā, bija jau nakts. Vējaina bezmēness nakts, un ceļu apgaismoja vienīgi zvaigznes; un nebija ne miņas no Vilka.

"Gan jau," Toraks mēģināja sevi pārliecināt. "Viņš tiks ar to galā. Kurš gan cits, ja ne Vilks?"

Pēc alas siltuma sals koda nežēlīgi, un, kamēr abi mēģināja izsaiņot drānas un uzvilkt tās mugurā, viņu zobi klabēja pārāk skaļi, lai būtu iespējams sarunāties.

-      Uguns opāls, Toraks visbeidzot izdvesa. Es redzēju, ka tas nokrita, tas pieskārās klintij. Tagad dēmoni ir brīvībā!

Rena piekrītoši pamāja ar galvu. Zvaigžņu gaismā viņas seja izskatījās bāla, un melnie mati darīja meiteni svešādu.

-     Vai tu pamanīji, kur tas nokrita? Toraks jautāja. Vai kāds to pacēla?

Rena atvēra muti un papurināja galvu.

-    Iesim! viņa nomurmināja. Mums jāsasniedz laiva, pirms tie tikuši ārā.

Toraks nesaprata, vai viņa domā dvēseļēdājus vai dēmonus. Viņš arī nejautāja.

Klumpačodami pa kupenām, abi tika garām klintsradzei. Odzes acs bija noslēgta, taču, kad viņi virzījās tai garām, Toraks pamanīja mazu, gaišu apveidu, kas izlīda caur spraugu un aizbēga pa sniegājiem. Puiša sirds salēcās priekā. Baltā lapsa bija tikusi laukā!

Viņš pagriezās pret Renu un redzēja, ka tā smaida. Vēl kāds bija izkļuvis brīvībā.

Kamēr abi stāvēja un skatījās, viņi pamanīja pazibam tumšu plankumu: tā bija āmrija, kurai šoreiz vairāk prātā bija aizbēgt, nekā kādam uzklupt. Pēc tam parādījās ērglis: lempīgi stampādams sniegu, tas izpleta spārnus un pacēlās debesīs.

-    Lido droši, mans draugs, Rena maigi noteica. Lai ģints aizbildnis tevi vada!

Tad nāca ūdrs: tas uzmeta Torakam caururbjošu skatienu un aizjoņoja lejup pa kalna nogāzi. Un beidzot kad puisim no uztraukuma jau metās slikta dūša no tumsas iznira Vilks.

Tas bija krietni pacīnījies, lai izlīstu caur spraugu, bet, ticis ārā, viņš nopurinājās un, mēli izkāris, lēkšoja pie draugiem, it kā visu mūžu to vien būtu darījis, kā cīnījies pret mošķiem.

Pieskrējis pie Toraka, Vilks rotaļīgi pieslējās uz pakaļkājām, uzlika priekšķepas barabrālim uz pleciem un pārklāja viņa seju ar mitriem skūpstiem.

Par spīti dvēseļēdājiem, par spīti dēmoniem, Toraks šņaukādamies nolaizīja Vilkam purnu. Tad visi kopā metās skriet pie ragavām, un Vilks lēkāja viņiem apkārt, kamēr Toraks ar Renu steigšus atguva savu mantību.

Tie skrēja lejup pa nogāzi, un Vilks ik pa laikam apstājās, lai draugi viņu varētu panākt. Pie aizsalušā līča viņš palīdzēja tiem atrast smailīti, kuru bija paslēpis iepriekšējās dienas putenis.

Taču, kad laiva bija nolaista ūdenī, steigšus piekrauta ar iedzīvi un Toraks ar Renu ieņēma vietas pie airiem, Vilks atteicās viņiem pievienoties.

-     Vai tu nevari viņu pierunāt? meitene uzsauca.

Toraks sadrūmis paskatījās uz Vilka ausīm un spītīgi

ieplestajām ķepām.

-    Nē, viņš teica. Un nopūtās. Vilks neieredz laivas. Drīzāk viņš skries gar krastmalu. Tie Vilku nekādā ziņā nenoķers.

-     Esi pārliecināts? Rena jautāja.

-     Nē! puisis attrauca. Bet nekas cits neatliek.

Skaidrs, ka viņš nebija par to drošs. Pat Mežā vientuļa

vilka mūžs nav pārāk garš, bet šeit ledājos…

Laika nebija pat atvadīties. Kamēr Vilks stāvēja un lūkojās barabrālī, abu skatieni uz īsu brīdi sastapās taču, pirms Toraks kaut ko spēja pateikt, Vilks pagriezās un aizjoņoja pa sniegiem kā sidrabota svēdra.

Kad viņi, šķeldami ar airiem ūdeni, pagrieza laivu uz dienvidiem, saule jau vainagoja kalna kori. Par laimi, vējš pūta no muguras un viņi traucās uz priekšu labā ātrumā.

Kad smailīte atradās bultas šāviena attālumā no krasta, Toraks pagrieza galvu.

-     Skaties! Rena sacīja.

Uz tīrā sniega, kas kalna nogāzes ēnā izskatījās pelēcīgs, Toraks ieraudzīja drāžamies lejup tumšas ēnas.

-     Dēmoni, viņš teica.

Rena paskatījās uz Toraku, un viņas acis bija tumšākas par Jūru.

-      Mums neizdevās, viņa sacīja. Dēmoni ir tikuši brīvībā.

trīsdesmit pirmā nodala

Tālu projām, Meža ziemeļu nomalē, saule pacēlās virs Augstajiem kalniem. Ap Kraukļu nometni zarus locīja sapņaini bērzi.

-    Dēmoni, teica Seiuna, nometusies rāpus uz vītola mizas pīteņa, pētīdama gailošās ogles. Es redzu, kā no Tālajiem Ziemeļiem tuvojas dēmoni. Kā melna straume, kas noslauka visu savā ceļā.

Burvi dzirdēja vienīgi Finkedīns. Medības bija padevušās veiksmīgas, un visi pārējie ģints locekļi gulēja, pielikuši vēderus ar ceptu staltbrieža gaļu un pīlādžu miksli, bet burve un Kraukļu vadonis visu nakti aizvadīja, sēdēdami pie Finkedīna būdas ieejas, līdz zvaigznes sāka bālēt, debesis metās pelēkas un Mežs visapkārt gulēja klusā mirdzumā, kuru bija sarūpējis pamatīgs sniegputenis.

-    Tas ir dvēseļēdāju darbs, Finkedīns teica. Par to nevar būt šaubu.

Kamēr Kraukļu burve vērās oglēs, vēnas uz vīrieša kailajiem deniņiem pulsēja kā mazi čūskulēni.

-     Uguns gars nekad nemelo, viņš piebilda.

Ogles nosprakšķēja. No egles, kas slējās viņiem virs galvas, nobira sniegs. Finkedīns paskatījās augšup un kļuva ļoti domīgs.

-     Mēs esam aizgājuši pārāk tālu uz ziemeļiem, sacīja Seiuna. Ja paliksim šeit, nonāksim aci pret aci ar ļaunajiem gariem.

-    Kas notiks ar Renu un Toraku? Finkedīns jautāja, skatīdamies uz egli.

-    Un kas notiks ar ģinti? burve nikni atjautāja. Finkedīn, mums jādodas uz dienvidiem! Jāiet uz Platupes krastiem un jāatrod patvērums pie Aizbildņa klints. Tur es spēšu izgudrot zintis, kuras mūs aizsargās, un ap nometni novilkt spēka līnijas.

Kad Finkedīns neatbildēja, Seiuna piebilda:

-     Tad beigsies tas, par ko tu nepārtraukti domā.

Kraukļu vadonis pievērsa skatienu burvei.

-     Un par ko tad es domāju? viņš jautāja balsī, no kuras nobālētu jebkurš cits ģints loceklis.

Taču Seiuna bija bezbailīga.

-     Tu nedrīksti mūs vest uz Tālajiem Ziemeļiem.

-     Nu, tevi es nekur nevedīšu, burve. Esmu gandrīz pārliecināts, ka tu paliksi šeit Mežā.

-    Es nedomāju par sevi, bet gan par ģinti, kā tu gluži labi zini!

-     Es arī.

-     Bet…

-    Diezgan! Finkedīns ar asu rokas kustību pārtrauca sarunu. Kad es sākšu tevi mācīt, kā burties, tu varēsi mani pamācīt, kā vadīt!

Viņš atkal pacēla galvu un šoreiz vērsās pie radījuma, kas raudzījās viņā no egles; ūpim ausu galos bija pušķīši, un tas nikni skatījās ar oranžām acīm. Un klausījās.

Es nevedīšu ģinti projām no Meža, nenovērsdams skatienu no putna, Finkedīns teica. Zvēru pie savām dvēselēm.

Ūpis izpleta milzīgos spārnus un aizslīdēja uz ziemeļiem.

trīsdesmit otra nodala

Toraks un Rena ātri īrās uz priekšu, un pēc brīža atvieglojums, ka viņi spējuši izbēgt no alas, uzlaboja viņiem garastāvokli. Jauki bija atrasties ārā, kur mirdzēja ledus, debesis un Jūra, un klausīties Vilka īsajos, uzmundrinošajos kaucienos "Esmu šeit! Esmu šeit!", kas nāca no austrumiem, un nogaudot atbildi.

-     Tagad šie mūs vairs nenoķers! Rena priecājās.

Viņa izstāstīja Torakam, kā tika sagraizījusi dvēseļ-

ēdāju smailītes, un viņš smējās. Vilks bija brīvībā, un viņi devās atpakaļ uz Mežu. Šķita, ka dvēseļēdāji un dēmoni ir tālu projām.

Tad spēji mainījās laiks. Krama melni mākoņi aizklāja sauli. No Jūras pacēlās migla. Torakam no paguruma sāka sāpēt galva. Airis rokās kļuva smags.

-     Mums jāatpūšas, Rena teica. Ja ne, mēs apgāzīsimies vai ietrieksimies ledus kalnā.

Pārāk nomocījies, lai runātu, zēns pamāja ar galvu.

Lai izceltu no ūdens smailīti, aizvilktu to pāri ledum aisberga aizsegā, ar krastmalā atrastiem mietiem to nostiprinātu un, saraušot virsū sniegu, izveidotu no laivas pagaidu mitekli, bija vajadzīgi visi viņu spēki.

Strādādams Toraks atcerējās pēkšņo apskaidrību, kas bija nākusi pār Odžu burvi.

"Kas tu esi?" tā tika vaicājusi.

Kad Toraka dvēseles centās nokļūt atpakaļ viņa ķermenī, burve alu labirintā tās bija sajutusi; varbūt tā pat bija uzminējusi, ka viņš ir garagājējs.

Tālumā atskanēja ūpja nopūtas.

Rena ar sniegainiem dūraiņiem pārtrauca darbu. Viņas seja kļuva saspringta.

-     Tie nāk mums pakaļ, meitene teica.

-     Es zinu, sacīja Toraks.

Ūpja nopūtas kļuva dzirdamas tuvāk.

Zēns pētīja debesis, bet redzēja vienīgi miglu.

Rena jau bija ieraususies miteklī, un viņš uz ledus palika viens. Vēja gaudošana un lūstošā ledus duna izklausījās nedabiski skaļa. Torakam sāpēja galva un sūrstēja acis. Pat laiva un ledus kalns izskatījās dīvaini izplūduši.

Ar acs kaktiņu Toraks pamanīja kādu kustību.

Viņš apcirtās apkārt.

Starp ledājiem pazibēja kaut kas mazs un melns.

Puisim izkalta mute. Dēmons?

Viņš gribēja, kaut šeit būtu Vilks. Taču gaudošana nebija dzirdama jau kopš pusdienlaika.

Izvilcis tēva dāvināto nazi, Toraks devās uz priekšu.

Aiz ledus kalna neviens neslēpās. Bet viņš taču bija to redzējis.

Zēns iebāza nazi makstī un palīda zem laivas. Rena jau bija ieritinājusies guļammaisā. Toraks viņai par redzēto neko neteica.

Abi bija tā pārguruši, ka nespēja iepildīt gaismeklī trānu un norīt vairāk par pāris kumosiem sasalušas roņa gaļas.

Rena tūdaļ aizmiga, bet Toraks gulēja nomodā un domāja par tumšo apveidu, kas bija lēkājis no kupenas uz kupenu.

Dēmoni bija tur ārā. Viņš juta, kā tie vārdzina viņa garu, nomāc drosmi un laupa cerības.

"Un tā ir mana vaina," viņš prātoja. "Es kļūdījos, un tagad tie ir brīvībā. Viss velti."

Viņš pamodās stīvs un smagnējs. Šķita, ka acīs kāds iebēris smiltis. Toraks spēja izdomāt vienu vienīgu iemeslu, kāpēc būtu jāceļas augšā. Dēmoni bija brīvībā. Turēties tiem pretim nebija nozīmes.

Ārpusē Rena jau rosījās sniegā. Kāpēc jātaisa tāds troksnis? Vai tad draudzene nesaprot, ka ikviena skaņa ieduras viņam galvā kā lāsteka?

Lai novilcinātu došanos ārā, Toraks pārbaudīja, kas palicis pāri no viņa mantības. Steigā viņš bija pametis cirvi un loku, taču ādas dzeramtrauks joprojām karājās kaklā, posa maciņš un zāļu maisiņš pie jostas, un tēva nazis bija drošībā makstī. Naža rokturis šķita dīvaini silts. Varbūt tā bija zīme? Droši vien vajadzētu pajautāt Rēnai. Taču tas viņai ļautu padižoties ar savām zināšanām, kas bija daudzkārt plašākas nekā Torakam. Šī doma puisim uzdzina nepamatotu īgnumu.

Kad ilgāk vilcināties vairs nebija iespējams, viņš līda laukā.

Pa nakti Pasaules Gara elpa bija aprijusi pasauli. Tā bija paņēmusi visu: ledu, Jūru. Vējš bija mitējies. Bezvējā aukstums nebija tik svelošs, taču lūstošā ledus duna nāca tuvāk.

"Tieši tas, kas vajadzīgs," Toraks nosprieda. "Tuvojas atkusnis."

-    Tu izskaties briesmīgi, Rena viņam uzsauca. Tavas acis… tu nebiji uzlicis saulessargu.

-     Zinu, Toraks atņurdēja.

-     Kāpēc?

Viņas balss bija tik kaitinoša. Vienmēr viņa māca, kas jādara. Un Rena, protams, saulessargu bija valkājusi visu dienu, jo viņa nekad neko neaizmirsa.

Durstīgā klusumā abi nojauca patvērumu, aiznesa laivu līdz ūdenim un atgriezās, lai savāktu mantas.

-     Labi gan, ka es iedomājos sagriezt viņu smailītes, Rena lielījās, citādi tie mūs tagad būtu jau panākuši.

-     Smailītes var salabot, Toraks dzēlīgi noteica. Uz ilgu laiku tu viņus neesi aizkavējusi.

Rena iespieda dūres gurnos.

-     Šķiet, tu vēlies pateikt, ka man to vajadzēja izdarīt pamatīgāk? Zini, man nebija laika, jo vajadzēja iet glābt tevi!

-     Tu mani neizglābi, Toraks nospļāvās.

Rena nosprauslājās.

Lai dotu viņai iemeslu turpināt īgņoties, puisis izstāstīja, kāpēc viņiem seko dvēseļēdāji: par iemiesošanos lācī un par to, ka Sešru bija sajutusi viņa dvēseles.

Rēnai pavērās mute.

-     Tu iemiesojies lācī? Un man to nestāstīji?

-     Nu, es stāstu tagad.

Meitene klusēja.

-     Tik un tā tu maldies, viņa pēc brīža teica. Viņi mums seko cita iemesla dēļ.

-     Ak tā? Kas liek tev būt tik pārliecinātai?

-     Uguns opāls. Es to paņēmu. Tāpēc tie dzenas mums

pakaļ.

-     Kāpēc tu man nepateici!? Toraks kliedza.

-     Es stāstu tev patlaban. Pirms tam nebija laika.

-     Laika bija diezgan! viņš bļāva.

-     Nekliedz uz mani!

Toraks purināja galvu.

-     Ne tikai dvēseļēdāji mums seko, bet arī ļaunie gari!

-    Es to esmu labi noslēpusi, Rena aizsargājās. Man ir zālītes, un tas glabājas gulbja ādas maciņā, kuru man uzdāvināja Tanugeaka.

Toraks pameta augšup rokas.

-     Un tev šķiet, ka no tā ir kāds labums? Kā tu vari būt tāda muļķe?

-    Kā tu vari būt tik stulbs? Tu taču iemiesojies leduslācī!

Rēnas balss aizskanēja pāri ledus laukiem. Klusums, kas iestājās pēc tam, bija vēl skaļāks. Viņi stāvēja un nikni skatījās viens otrā, krūtīm smagi cilājoties.

Toraks ar plaukstu pārbrauca pār seju, it kā tikko būtu pamodies.

-     Ko mēs darām? viņš brīnījās.

Rena papurināja galvu, lai tā noskaidrotos.

-     Vainīgi mošķi. Tie liek mums strīdēties, viņa apklusa un tad turpināja: Man šķiet, ka tie spēj saost uguns opālu. Vai arī sajust.

Puisis palocīja galvu.

-     Laikam gan.

-      Nē, es gribēju teikt, ka patiešām to zinu, viņa iekoda apakšlūpā. Es naktī dzirdēju trokšņus.

-     Kādus trokšņus?

Rena nodrebēja.

-    Es negulēju, bet sargāju mūs abus. Tad es izdzirdēju Vilku. Viņš gaudoja tā, it kā gatavotos doties medībās. Pēc tam skaņas apklusa.

Toraks paspēra dažus soļus, bet pēc tam no jauna pagriezās pret Renu.

-     Mums jātiek no tā vaļā.

-     Bet kā? Mums tas būtu jānoslēpj zemē vai zem akmens, taču šeit ir tikai ledus.

Abi drūmi skatījās viens otrā.

Meitene atvēra muti un gribēja kaut ko sacīt…

…un griezīgs krakšķis pāršķēla gaisu, bet uz ledus plaukstas platumā no Rēnas zābakiem parādījās tumši melna zigzagveida plaisa.

Viņa lūkojās uz leju pie savām kājām.

Ledus pēkšņi sašūpojās, un Rena atmuguriski pastreipuļoja atpakaļ.

Melnā plaisa pa to laiku bija kļuvusi tik plata kā aira lāpstiņa.

-     Paisums? Toraks neticīgi jautāja.

Šķita, ka laiks ir apstājies. Pēkšņi Toraks apjēdza, ka stāv uz viena ledus gabala, uz kura izvilkta laiva ar pārtikas krājumiem, bet Rena atrodas uz otra, kas peld projām.

-     Lec! viņš uzsauca.

Ledus gabals, uz kura stāvēja meitene, sašūpojās. Viņa sasprindzināja kājas, lai nenokristu.

-     Lec! Toraks iesaucās vēlreiz.

Rēnas seja no bailēm bija pārakmeņojusies.

-     Es nevaru. Par vēlu! viņa atsaucās.

Tas bija tiesa. Plaisa bija jau vairāk nekā divus soļus plata.

-     Es sadabūšu laivu, Toraks uzsauca.

Viņš metās skriet pa ledāju uz smailītes pusi, paklupa, tad pieslējās kājās. Kas noticis ar redzi? Kāpēc viss, ko viņš dara, notiek tik lēni?

Viņš gandrīz jau bija sasniedzis laivu, kad tā sašūpojās, sazvārojās un majestātiski ieslīdēja no ledus ūdenī. Iekliegdamies Toraks gribēja mesties tai pakaļ, taču viļņi to aiznesa tālāk, kur viņš laivu vairs nevarēja sasniegt. Toraks niknumā iegaudojās, bet Jūrasmāte iešļakstīja puisim sejā sāļo ūdeni un smējās.

-     Torak! Rēnas balsi centās apslāpēt migla.

Viņš piecēlās un ar šausmām ieraudzīja, cik tālu draudzene jau aiznesta.

-     Torak!

Zēns aizskrēja pie ledus gabala malas, taču nebija viņa spēkos palīdzēt: viņš varēja vienīgi bezpalīdzīgi nolūkoties, kā Jūra aiznes Renu un viņu ieskauj Pasaules Gara elpa.

Pēc tam visapkārt iestājās viens vienīgs klusums.

trīsdesmit trešā nodala

L edus sazvārojās vēlreiz un atsauca Toraku īstenībā. Vajadzēja iet tālāk no ledus gabala malas, vai arī viņš riskēja kļūt par nākamo upuri.

Migla bija tik bieza, ka viņš tik tikko spēja kaut ko saredzēt; bet varbūt kaut kas noticis ar acīm? Pat šī izkliedētā gaisma dūra pakausī kā nokaitētas adatas.

Toraks apjucis raudzījās apkārt pēc atlikušajām mantām. Atskaitot to, kas mugurā, bija atlicis ledus cirtnis un guļammaisi, taču pārtikas nebija nemaz. Puisim šķita, ka viņš atminas Renu iekraujam pārtikas maisiņu laivā, taču viņš cerēja, ka kļūdās, un vēlējās, kaut tas būtu palicis pie draudzenes.

Guļammaisi! Pie Toraka bija palikuši abi.

Ak, Rena…

Labi, ka viņai līdzi bija vismaz loks, taču… Toraks apstājās kā zemē iemiets. …taču viņai bija arī uguns opāls. Dēmoni sekos Rēnai!

Atcerēdamies, kā bija uz draudzeni kliedzis, Toraks svila kaunā. Paņemt uguns opālu bija visdrosmīgākā rīcība, kāda vien iespējama. Un visu nakti viņa modri bija palikusi sardzē.

-     Un visa tava pateicība bija bļaušana, Toraks riebumā noteica.

Migla virmoja viņam acu priekšā, pārvērzdamās par neskaidru, sarkanu traipu. Toraks piemiedza acis. Noēnoja tās ar plaukstu. Sarkanais traips nepazuda. Zēns neko nespēja saskatīt.

-     Sniega aklums, viņš teica skaļā balsī, un migla ar ledainiem pirkstiem sniedzās viņam pie rīkles. Toraks reti kad bija juties tik neaizsargāts.

Viņš izdarīja vienīgo, ko spēja. Pielika plaukstas pie lūpām un iegaudojās.

Vilks nenāca. Un neatbildēja. Tas nozīmēja to, ka viņš atrodas ārpus dzirdamības robežām, un, zinot, cik labas Vilkam ir ausis, Toraks varēja spriest, ka tas patiešām ir tālu.

Zēns iegaudojās vēlreiz. Un vēl.

Klusums. Pat vējš bija pieklusis. Vienīgi viltīgie viļņu šļaksti un draudīgs, nospiedošs klusums. Viņš iztēlojās tumšus apveidus, kas lēkā pa ledus gabaliem. Viņš juta, ka nav viens.

-     Lasieties projām! Toraks čukstēja dēmoniem.

Puisim šķita, ka viņš sadzird smieklus.

-     Vācieties! viņš, rokas vēcinādams, iesaucās.

Atkal smiekli.

Toraks elsodams noslīga ceļos. Asaras koda viņam acīs. Zēns tās dusmīgi notrausa.

Ja šeit būtu Rena, viņa sniegtos pēc sava ārstniecības augu maciņa. Uzdzirkstīja mazs cerību stariņš. Nometis dūraiņus, Toraks sataustīja pats savu dozi, pēc smaržas atrada tajā dažas sažuvušas lapas un tās sakošļāja. Kad viņš piespieda šo dziedniecības līdzekli pie acīm, tas briesmīgi koda, bet Toraks sev iestāstīja, ka viss notiek uz labu.

Tad viņam radās kāda cita doma. Puisis atrada mātes zāļu ragu un iebēra plaukstā mazliet saberzta okera.

Pēkšņi gaiss visapkārt no spriedzes nosprakšķēja. Varbūt dēmoniem nepatīk okers?

Sajaucis sarkano pulveri ar siekalām, Toraks uztriepa sev uz pieres kaut ko līdzīgu plaukstai, taču pēc tam atcerējās, ka vispirms nebūtu bijis slikti noberzt pūces sakaltušās asinis. Viņš šaubījās, vai tāpēc kaut kas izdosies. Puisis zināja tikai to, ka plaukstas zīme tiek izmantota aizsardzībai un aizsardzība viņam patlaban bija vajadzīga vairāk nekā jebkad.

Toraks ar pūlēm pieslējās kājās un šoreiz saklausīja šņākšanu un nagu skrapstēšanu. Varbūt tie, spēka zīmi pamanījuši, izbijušies kāpās atpakaļ?

-    Vācieties projām! viņš uzsauca drebošā balsī. Es vēl neesmu miris. Tāpat kā Rena.

Klusums. Toraks nespēja saprast, vai tie klausās vai ņirgājas par viņu.

Tupus rāpus viņš sameklēja guļammaisus, piesaitēja tos sev pie muguras un aizbāza aiz jostas ledus cirtni. Viņš centās sevi piespiest domāt. Tuvojās atkusnis, tāpēc vajadzēja tikt uz sauszemes. Pēc tam doties tālāk un sameklēt Renu.

Pirms dienas straume un vējš bija aiznesuši abus uz dienvidiem. Arī ledus atlūza kopā ar Renu peldēja uz dienvidiem.

-     Dodies uz dienvidiem! Toraks sev skaļi sacīja.

Varbūt peldošais ledus gabals iestrēgs piekrastes ledū un Rena tiks krastā…

Bet kur ir dienvidi?

Toraks paspēra dažus soļus un paklupa. Ledus bija tik nelīdzens un paugurains…

Pauguri. Vējš sapūtis sniegu kupenās. Tas pūta galvenokārt no ziemeļiem!

-     Paldies! Toraks iesaucās.

Viņš pateicās arī Inuktilukam par padomu ziedot. Vējam mežakuiļa ilkņi droši vien bija patikuši, citādi tas tagad nepalīdzētu.

Taustīdamies ar dūraiņos tērptajām rokām, Toraks izpētīja kupenu apveidus. Pēc tam viņš piecēlās un izrieza plecus.

-      Es neesmu vēl miris! Toraks uzsauca dēmoniem. Vēl neesmu miris!

Viņš devās uz dienvidiem.

Iet bija bezgala grūti. Laiku pa laikam Toraks izdzirdēja bīstamus krakšķus, un jūras ledus zem viņa kājām slējās stāvus. Puisis taustījās uz priekšu ar ledus cirtņa palīdzību. Bet, ja viņš pārsistu ledu vietā, kur tas bija plāns, tad droši vien noietu dibenā.

Ko bija teicis Inuktiluks? "Pelēkais ledus ir jauns; tas ir ļoti bīstams. Turieties uz baltā ledus!" No šī padoma bija maz jēgas, jo Toraks neko lāgā neredzēja; ar katru nākamo soli viņš varēja uzkāpt uz plāna ledus vai ievelties paisuma radītā plaisā.

Viņš cīnījās tālāk. Aukstums izsūca viņa spēkus, un Toraks sāka justies vārgs no izsalkuma. Kā lai sadabū ēdamo, ja viņam nav ne harpūnas, ne loka, ne acu gaišuma, tas nebija saprotams.

Pēc brīža viņš saklausīja spārnu vēdas. Debesis bija viens vienīgs sarkanīgs plankums; zēns nepazina apveidu, kas viņam tuvojās no debesīm.

Pūčveidīgie lido klusi, tātad ūpis tas nevarēja būt; taču šie spārni šalca spēcīgi, vienmērīgi un pazīstami.

Krauklis nolaidās zemāk, lai Toraku apskatītu. Tad, aprauti un klusināti ieķērcies, tas aizlidoja.

Torakam vēderā iemetās krampji. Ķērciens izklausījās tā, it kā putnam knābī būtu kaut kas ēdams. Varbūt tas atradis beigtu dzīvnieku un tagad lidoja noslēpt guvumu? Varbūt tas atgriezīsies, lai uzlasītu vairāk ēsmas?

Pēc neilga brīža Toraks izdzirda, ka krauklis patiešām lido atpakaļ. Zēns saausījās. Un skrēja pakaļ krauklim.

Kad cerības viņu bija jau atstājušas, Toraks saklausīja baltās lapsas rejas un skanīgu kraukļu ķērkšanu pie laupījuma. Gaļa! Pēc trokšņa varēja spriest, ka putnu salaidies milzum daudz, tātad tas bija liels dzīvnieks. Varbūt ronis?

Toraka kāja atsitās pret kaut ko cietu, un viņš pakrita. Kraukļi, dusmīgi plivinādami spārnus, uzspurdza gaisā, un baltā lapsa aprauti ievankšķējās: šie rējieni skanēja gandrīz kā smiekli.

Toraks taustījās, vēlēdamies izdibināt, pret ko ir paklupis. Tā nebija vēja sanesta kupena, bet gan gludens ledus cinis divreiz lielāks par viņa galvu. Izbrīnīts viņš mazliet tālāk uzgāja vēl vienu izcilni. Tad divās līču loču rindās vēl un vēl.

Sirds sāka dauzīties. Tie nebija ciņi. Tās bija pēdas. Leduslāča pēdas. Inuktiluks bija stāstījis, ka lācis ar savu svaru saspiež sniegu ledū, vējš aizpūš apkārtējās kupenas un atstāj pirmšķirīgus ķepu nospiedumus.

Toraks prātā skatīja roni kā tas gozējas saulītē blakus elpojamam caurumam, nenojauzdams, ka no aizvēja puses pielavās leduslācis. Slēpdamies aiz katras kupenas un ledus izciļņa, zvērs lien tuvāk. Tas ir pacietīgs. Tas prot gaidīt. Beidzot ronis iesnaužas. Lācis sakopo spēkus un klusi metas virsū… Ronis ir beigts, pirms paspēj apjēgt, kas ir noticis.

Acīmredzot nosprieduši, ka Toraks nav bīstams, kraukļi pie roņa līķa trokšņaini ieturēja maltīti.

Tie taču nemielotos, ja lācis joprojām būtu tuvumā. Puisis kvēli vēlējās noticēt, kaut tas tā būtu. Un, spriežot pēc trokšņa, tur bija neskaitāmi kraukļi tāpat kā baltās lapsas; tam vajadzētu nozīmēt, ka lācis pametis lērumu gaļas. Inuktiluks bija stāstījis, ka tad, ja leduslāčiem atgadās veiksmīgas medības, tie apēd tikai taukus, bet gaļu atstāj.

Bet ko tad, ja tam atkal sagribas ēst? Ja nu tas uzglūn Torakam tieši šobrīd? Pēkšņi kraukļi pacēlās spārnos. Kāds tos bija izbiedējis.

Torakam sirds dauzījās krūtīs. Aizbāzis roku aiz kamzoļa, viņš izvilka tēva nazi.

Zēns iztēlojās, kā, uzmanīgi novietodams uz ledus milzīgās, pinkainās ķetnas, nedzirdami tuvojas lācis.

Viņš piecēlās. Klusums dunēja ausīs. Toraks saspringa un gaidīja parādāmies balto nāvi.

Vilks viņu nogāza atmuguriski sniegā un šņaukādamies sāka laizīt Toraka seju.

Vilkam patika pārsteigt barabrāli. Vienalga, cik bieži viņš to darīja, Slaikais Bezastainis par Vilka tuvošanos

nekad nenojauta, un Vilks nekad nepagura: uzglūnēšana, lēciens un kūleņošana pa zemi.

Patlaban, rotaļīgi kozdams un luncinādams asti savu nesen saīsināto asti, kas jau bija izveseļojusies, Vilks rāpās barabrālim pāri. Viņš bija tik laimīgs, ka var gaudot! Visas domas par dēmoniem, ļaunajiem bezastainiem un svešajiem vilkiem bija pagaisušas. Tik ilgi mocīts ieslodzījumā, viņš nu varēja izstiepties un lēkāt, un lēkšot! Sajust Spožo-mīksto-aukstumu zem ķepu spilventiņiem un vēja svaigumu kažokā. Un spēlēties ar barabrāli!

Kā jau bieži mēdza gadīties, kad Vilks negaidīti uzklupa, Slaikais Bezastainis bija vienlaikus iepriecināts un dusmīgs. Taču Vilks juta, ka šoreiz barabrālim arī sāp.

Kur ir baramāsa? Kad viņi devās projām peldošajā ādā, tā bija kopā ar Slaiko Bezastaini. Vai viņa būtu apmaldījusies lielajā ūdenī?

Un Slaikais Bezastainis izskatījās dīvaini neizveicīgs. Pēc pirmajiem priecīgajiem sveicieniem viņš lempīgi metās apmīļot Vilka purnu, netrāpīja un centās nolaizīt viņa ausi. Tas bija jocīgi. Bet tagad viņš atvēzēja roku un sāpīgi iebelza Vilkam pa degunu. Vilks bija pārsteigts. Viņš nebija izdarījis neko sliktu.

Ar priekškājām pieplacis ledum, Vilks aicināja barabrāli spēlēties.

Slaikais Bezastainis vinu nenēma vērā!

Vilks sarūgtināts iesmilkstējās un veltīja draugam jautājošu skatienu.

Slaikais Bezastainis raudzījās patiešām raudzījās Vilkam garām.

Vilks sāka raizēties. Šāds skatiens varēja nozīmēt to, ka Slaikais Bezastainis ir ārkārtīgi nokaitināts. Varbūt Vilks, pats to neapjauzdams, ir izdarījis kaut ko sliktu?

Tad viņam prātā iešāvās kāda doma. Aizlēkšojis pie beigtā zivju suņa un aizbaidījis kraukļus, Vilks noplēsa stērbeli roņādas, atgriezās pie Slaikā Bezastaina un, nometis to viņam pie kājām, nogaidoši skatījās uz draugu. "Nu! Spēlēsim "Es sviedīšu, tu ķer"!"

Slaikais Bezastainis nekustējās. Izskatījās, ka viņš roņādu pat neredz.

Vilks pievirzījās tuvāk.

Barabrālis izstiepa priekšķepu un neveikli aizskāra viņa purnu.

Vilks pētīja mīļo seju, uz kuras nebija spalvu. Skaistās barabrāļa acis bija aizmiegtas, un no tām tecēja slapjums. Vilks tās uzmanīgi paostīja. Tās oda slikti. Vilks nogaršodams nolaizīja drauga asaras.

Slaikais Bezastainis norija siekalas un paslēpa seju barabrāļa skaustā. >

Pēkšņi Vilks saprata. Nabaga nelaimīgais Slaikais Bezastainis. Viņš bija zaudējis redzi.

Lai draugu iedrošinātu, Vilks paberzējās viņam pret plecu un pārklāja tā virskažoku ar mierinošu Vilka smaržu. Tad viņš pabāza galvu zem Slaikā Bezastaina vilnainās priekšķepas.

Tas nedroši pieslējās pakaļkājās, un Vilks, pagaidījis, kamēr viņš saņemas, tecēja uz priekšu tik lēni kā jaunpiedzimis kucēns.

Viņš pieskatīs Slaiko Bezastaini. Viņš aizvedīs to pie beigtā zivju suņa un pacietīgi gaidīs, kamēr draugs ieturas, -jo Slaikais Bezastainis joprojām bija bara vadonis un viņam pieklājās ēst pirmajam. Pēc tam kad arī Vilks būs pamielojies, viņš kopā ar Slaiko Bezastaini dosies meklēt baramāsu.

trīsdesmit ceturta nodala

M ežā pavasara atnākšana tiek gaidīta; Tālajos Ziemeļos cilvēki no tās bīstas. Tagad Rena saprata kāpēc.

No miglas viņas priekšā iznira aisbergi: tie zvārojās un gāzās Jūrā, bet bangas sašūpoja ledus gabalu, uz kura sarāvusies tupēja Rena. Viņa pieplaka ledum un gaidīja, līdz viļņi norimst.

Tālāk priekšā saskrējās divi milzu ledus bluķi: lielākais saberza mazāko, un tas izčibēja.

"Tā vietā varēju būt es," meitene nodomāja.

Viņai nebija ne jausmas, uz kurieni Jūra viņu nes. Zeme nebija redzama. Vienīgi ledus kalnu aprises un biedējoši melns ūdens. Visapkārt virmoja atkušņa radītas skaņas. Urdzēja un burbuļoja palu ūdeņi. Ledus krakšķēja un lūza.

Rēnas ledus gabals bija divdesmit soļus plats: viņa bija pieplakusi pašā viducī un vēroja, kā Jūrasmāte pa druskai vien apgrauž tā malas. Vējš auroja, un, par spīti Balto

Lapsu dotajam sejsegam, viņas acis asaroja. Tālumā Rena saklausīja ledus upes dunu, kas nāca arvien tuvāk.

Meitene prātoja, ko darīt bez guļammaisa, kad pienāks nakts. Viņa atcerējās, ko Tanugeaka bija stāstījusi par savu vecomāti, kas bija pārdzīvojusi sniega vētru: "Viņa novilka cimdus un apsēdās uz tiem, lai aukstums netiktu klāt no apakšas; pēc tam viņa iebāza rokas azotē un sakņupa uz priekšu ar zodu uz ceļgaliem tā, lai nenoveltos uz sāniem, ja gadījumā aizmigtu."

Rena ņēma piemēru no Tanugeakas vecāsmātes, un viņai uzreiz kļuva siltāk; taču aizmigšana meitenei nedraudēja. Vajadzēja uzmanīt, vai neizklīdīs migla un neparādīsies krasts. Vajadzēja sargāties no dvēseļēdāju smailītēm. Un dēmoniem.

Renu mocīja izsalkums un slāpes, taču pārtikas krājumus viņa bija nolēmusi neaiztikt. Pārtikas krājumi! Kumoss sasalušas roņa gaļas un pūslis ar ūdeni, kas karājās siksniņā viņai ap kaklu. Rena centās nedomāt par kulīti ar ēdamo, kuru bija ielikusi laivā dažus mirkļus pirms negadījuma; tāpat viņa mēģināja nedomāt par mošķi.

Tas atradās šeit uz ledus gabala: viņa to juta. Taču manāma bija vienīgi lēkājoša ēna un dzirdama nagu skrapstoņa.

Tas būtu piekļuvis tuvāk, ja vien Rena nepamanītos noberzt no pieres Kalnu Zaķu "tetovējumu", nebūtu uzvilkusi tā vietā plaukstas zīmi un atcerējusies, ka no tās vidējā pirksta jāizstaro spēka līnijām. Viņa bija arīdzan iecerējusi tām pievienot nāves zīmes, taču pagaidām pārdomāja.

Gulbja ādas maciņā pret Rēnas krūtīm aukstu gaismu izstaroja uguns opāls. Iemest to Jūrā būtu bezcerīgi. Kas zina, kādu ļaunumu tas tur spētu nodarīt? Bet šeit taču nebija ne zemes, ne akmeņu, kur to apglabāt.

Pēkšņi virs galvas sāka gāgināt zosis. Ievīstījusi dūres piedurknēs, Rena no roņādas maksts izvilka loku.

Par vēlu. jt utni bija jau gabalā.

-    Stulbi, meitene sevi rāja. Tev jābūt gatavībā. Tev vienmēr jābūt gatavībā.

Viņa apsēdās un gaidīja, kad parādīsies vēl kāds medījums. Rena skatījās, līdz sāka sūrstēt acis. Visbeidzot viņai sāka klanīties galva.

Dēmons bija tik tuvu, ka Rena spēja to saost. Tas bija izbāzis mēli, lai nogaršotu viņas elpu. Tā niknais skatiens uzjundīja Renā melnu liesmu…

Viņa spēji pamodās.

-    Aizvācies! Rena iekliedzās.

No tuvīnā aisberga spārnos pacēlās kaiju bars. Meitene centās sataustīt loku, taču kaijas bija jau projām.

Kaut kur viņai aiz muguras mēli klakšķināja mošķis.

-     Kaijas vēl atlidos, viņa tam teica.

Vajadzētu būt vēl citiem putniem.

Taču neviens nerādījās.

Meitenes roka sniedzās pēc zāļu maciņa. Tajā zem viņas trūcīgā ārstniecības augu klāsta gulēja olis, uz kura pagājušajā vasarā Toraks bija uzzīmējis savu ģints piederības zīmi; Rena šaubījās, vai draugs vispār zina, ka viņa to glabā. Makā atradās arī rubeņa kaula svilpīte, ar kuru dažreiz bija iespējams sasaukt Vilku. Rēnai gribējās tajā iepūst. Taču, pat ja Vilks sadzirdētu, viņš nespētu tik tālu atpeldēt. Viņa to vienīgi pakļautu briesmām.

Rēnas domas atgriezās pagājušajā rudenī, kad Toraks mēģināja viņu iemācīt gaudot, gadījumā ja draudzene kādreiz pazaudētu svilpi. Meitene nespēja sataisīt nopietnu seju, un Toraks kļuva pikts un aizgāja; taču, kad viņa centās puisi ar kaucienu pasaukt atpakaļ, tas skanēja tik jocīgi, ka viņš smējās līdz asarām.

Rena nedroši mēģināja iegaudoties. Kauciens nebija tik skaļš, lai to sadzirdētu Vilks, taču tas viņai mazliet uzlaboja omu.

Viņai vajadzēja būt gatavībā, ja parādītos vēl kāda kaija. Rena pārbaudīja savas labākās krama bultas spārniņus un, sadabūjusi no šūšanas piederumu maciņa cīpslas pavedienus cik nu vien to bija -, sasaistīja tos kopā un piesēja pie bultas. Pēc tam viņa, pretodamās vēlmei kādu kumosu apēst, ar roņa taukiem iezieda loku un stiegru. Kamēr Rena darbojās, meitenei šķita, ka viņa redz, kā uz viņas plaukstām uzgulstas Finkedīna raupjās rokas. Šo loku viņai no īves zara bija uztaisījis tēvocis, un ierocim piemita ne vien šā koka izturība, bet arī kaut kas no Finkedīna spēka. Tas Renu nepievils.

Ievietojusi bultas gropi loka stiegrā, meitene pagrūda augstāk sejsegu un sāka gaidīt.

Aiz muguras dēmons pret ledu skrapstināja nagus, lai novērstu viņas uzmanību. Rena nicīgi pasmaidīja. Lai jau! Finkedīns viņai bija iemācījis koncentrēties. Kad Rena medī, neviens nespēj viņu samulsināt; tāpat kā Toraku, kad tas dzen pēdas.

No tālienes atplūda dīvainas skaņas, kas līdzinājās zviegšanai: tur trokšņoja kairas. Tās lidoja uz Rēnas pusi.

Meitenei uzmācās šaubas. Putni ir pārāk tālu, aukla ir par īsu. Tavas rokas ir nosalušas, tu nevarēsi trāpīt… Viņa neņēma vērā dēmonu un sakopoja spēkus medībām.

Putni lidoja zemu, kā jau kairas mēdz darīt, ar druknajiem, melnajiem spārniem šķeldami gaisu. Rena izvēlējās tuvāko, notēmēja un pagaidīja, līdz norimst vēja brāzma.

Bulta trāpīja mērķi, un kaira ar plunkšķi iekrita Jūrā. Priecīgi iekliegušies, Rena aiz auklas izvilka to no ūdens.

Bulta bija trāpījusi kairai astē, un putns pretojās. Murminādama pateicības vārdus un slavinājumus, Rena pabāza plaukstu putnam zem spārna un ar pirkstu stingri uzspieda uz sirds, lai to apstādinātu. Nogriezusi kairai spārnus, viņa vienu atdeva Jūrasmātei, bet otru vējam, lai pateiktos, ka tie viņu vēl nav nogalinājuši. Galvu Rena aizmeta uz ledus gabala viņu malu ģints aizbildnim, bet savam stopam viņa pateicās tādējādi, ka mazliet iezieda to ar taukiem.

Visbeidzot viņa uzšķērda putna vēderu, sadabūja silto, purpursarkano sirdi un ielika to mutē. Tā bija tauka un garšoja lieliski. Kairas spēks pārgāja pie Rēnas.

Viņa noplūca liemeni un, gribēdama spalvas paglabāt bultu spārniņiem, piesēja tās pie jostas. Dēmons bija pazudis. Rena izspļāva kairas dūnu kriksīti un plati pasmaidīja. Skaidrs, ka mošķim viņa labāk patika izmisusi un izbadējusies, nevis apmierināta un paēdusi.

Uz ledus nometās krauklis, paķēra kairas galvu un aizlidoja. Rena sajuta lepnuma uzplūdu. Krauklis ir viens no retajiem putniem, kas spēj pārziemot Tālajos Ziemeļos. Viņa lepojās ar to, ka ir tā pēctece Kraukļu ģints locekle.

Pavilkuši nost kapuci, Rena ieberzēja matos sniegu, lai atbrīvotos no pēdējām Tanugeakas dotās melnās krāsas paliekām. Beidzot viņa atkal bija Rena. Rena no Kraukļu ģints.

Viņa tik ļoti centās saskatīt piekrasti, ka gandrīz palaida to garām.

Vienu brīdi ledus gabals lēnām griezās, bet pēc mirkļa tas pret kaut ko tik spēji atdūrās, ka Rena gandrīz ielidoja ūdenī.

Piecēlusies Rena saprata, ka skatījusies uz nepareizo pusi. Viņas ledus gabals bija ietriecies pakledus [2] krāvumā. migla pašķīrās, un Rena ieraudzīja virs galvas slejamies ledus upes klintis.

Ledus gabals bija iestrēdzis pie tās ziemeļu krasta. Rēnas priekšā pletās žilbinošs piekrastes ledus, bet aiz tā robotu, ēnainu kalnu grēda, kurai pāri pacēlās ledus upes piekrastes varenie, zilie krasti.

Ja vien viņa spētu tikt pāri pakledum un sasniegt piekrastes ledu…

Bet ko tad? Ledus upei atlika vienīgi nodrebēt, un šīs klintis gāztos Rēnai virsū un nospiestu viņu kā vaboli.

Par to būs jāpadomā vēlāk. Patlaban viņai vajadzēja tikt krastā.

Uzmetusi plecā loku, Rena no sava ledus gabala pārrāpās uz pakledus klaida. Tas bīstami sašūpojās, un viņai nācās pārlēkt uz nākamā gabala, pēc tam atkal uz nākamā, allaž turoties uz baltā ledus un neapstājoties, kā bija mācījis Inuktiluks. Pakledu vagoja plaisas viens kļūmīgs solis, un Rena ieveltos Jūrā. Kad meitene nokļuva uz piekrastes ledus, viņa bija izmirkuši sviedros.

Rena stāvēja saliekusies un bija pārāk nogurusi, lai izjustu atvieglojumu. Iztaisnot augumu bija grūti, jo kājas joprojām šūpojās Jūras ritmā.

Dienvidu pusē ledus upes dzīlēs bija dzirdami auri. Pārdabiski, saraustīti vaidi. Rena beidzot iztaisnojās.

Vējš gaudoja pār ledājiem. Sals knieba tik nikni, ka viņai salipa skropstas. Roka taustījās pie ģints aizbildņa spalvām. Šī vieta neizskatījās laba. Šis nāvējošais aukstums. Šie robainie kalni klinšu pakājē, kas slīga tumsā tik dziļi, ka izskatījās gandrīz melni.

Pēkšņi Rena saprata, ka tā nav ēna, kas kalniem liek izskatīties melniem, tas nevarēja būt, jo klintis skatījās tieši uz rietumiem un rietošā saule spīdēja tieši tām virsū. Šie kalni patiešām bija melni. Un kalnu grēdas vidienē rēgojās bezdibenis. Melna ledus aiza.

Šī ainava Renu dīvaini aizrāva.

Klupdama pār piekrastes ledu, viņa devās uz kalniem. Kad viņa tika tiem tuvāk, ledus zem zābakiem kļuva melns: trausls, melns ledus, kas krakšķēja pie katra soļa.

Rena noliecās, lai paceltu lāsteku, un saspieda to cimdā. Tā izkusa un uz dūraiņa atstāja melnu traipu. Meitene skatījās uz savu plaukstu. Šie melnie traipi… tas nebija ledus, bet gan akmens putekļi. Daļiņas no kāda kalna, kuru bija saberzusi druskās varenā ledus upe.

Meitene nolaida roku gar sāniem, un ūdens lāses bēdīgi pilēja no cimda. Nu viņa saprata, kāpēc Jūra bija viņu atvedusi uz šejieni uz ledus upes tumšo grīvu. Rena bija paveikusi neiespējamo. Viņa bija atradusi veidu, kā apglabāt uguns opālu akmenī. Taču vienīgā dzīvība, kuru viņa varēja tam piedāvāt, bija viņa pati.

trīsdesmit piektā nodala

Toraks cauri cimdam juta, ka Vilks kļūst nemierīgs.

Zēns dedzīgi vēlējās, kaut barabrālis būtu saodis Rēnas pēdas, taču pārliecības par to nebija. Vilku valodā balsij nav tik lielas nozīmes kā žestiem: skatienam, galvas pieliekšanai un ausu noskurināšanai. Būdams pusakls, Toraks lāgā nevarēja saprast, ko Vilks grib pateikt. Un, kaut gan redze pamazām sāka atgriezties, Vilks Torakam joprojām izskatījās pēc tumšpelēka plankuma.

Nemierīgs sāka kļūt arī vējš: tas gaudoja ausīs un līda aiz kamzoļa. Toraku sasniedza tikko dzirdamas augstas, smalkas balstiņas. Dēmoni? Dvēseļēdāju spiegi? Vai Rena, kas sauc pēc palīdzības.

Vilks apstājās tik pēkšņi, ka puisis tam gandrīz pārvēlās pāri. Viņš juta, kā saspringst Vilka pleci: tas bija noliecis galvu un ostīja ledu. Torakam pamira sirds. Priekšā bija paisuma radīta plaisa. Trijām viņi jau bija tikuši pāri, un izskatījās, ka turpmākais ceļš nebūs vieglāks.

Vilks viegli izlocījās no Toraka tvēriena un lēca. Zēns dzirdēja, kā nogurkstēja sniegs, kad tajā iegrima ķepas. Sekoja iedrošinošs rējiens: "Nāc!"

Toraks noraisīja no muguras guļammaisus, roņa sānu gabalu, kuru bija nogriezis no lāča pamestā medījuma, un svieda savu mantību ēnai, kas bija Vilks. Puisis bija iepriecināts, izdzirdēdams būkšķi, nevis šļakstu.

Tālāk sekoja grūtākais. Toraks plaisu nespēja saskatīt: tā varēja būt plaukstas platumā vai divus soļus plata. Mesties uz ceļiem un aptaustīt malas bija pārāk bīstami: ar savu svaru viņš tās varētu ielauzt. Atlika vienīgi lēkt un uzticēties Vilkam, kas vienā mierā spēja pārvarēt trīs soļus platu aizu, ka tas būs atcerējies: barabrālis uz šādiem varoņdarbiem nav spējīgs.

Vēl viens rējiens un nepacietīga smilkstēšana: "Nāc!"

Toraks dziļi ievilka elpu un lēca.

Viņš piezemējās uz stingra ledus un pamatīgi sagrīļojās. Taču priekšā bija Vilks, kas steidzās palīgā. Toraks atguva savu mantību, uzlika roku draugam uz skausta, un abi turpināja ceļu.

Ap pusdienlaiku, par spīti Vilka nepacietīgajai bikstīšanai, puisim vajadzēja atpūsties. Kamēr barabrālis noraizējies skraidīja apkārt, viņš iekārtojās uz ledus un nogrieza gabalu gaļas no roņa ribām. Toraka redze bija tiktāl uzlabojusies, ka tagad viņš jau spēja saskatīt ēdamo. Patlaban Toraks jau varēja atšķirt tumšsarkanu plankumu uz sarkanīgā ledus. Viņš sataustīja savu sejsegu un uzlika to uz acīm.

Torakam par pārsteigumu, Vilks klusi ierūcās.

Varbūt tam nepatika sejsegi?

Kas vainas? puisis nomurmināja, būdams pārāk noguris, lai runātu vilku valodā.

Vēl viens rūciens nevis nikns, bet bažīgs gan. Varbūt tomēr vainīgais nav sejsegs? Varbūt Vilkam nepatika tas, ka Toraks ir paņēmis gaļu, ar kuru varēja pievilināt visus leduslāčus divu dienu gājuma attālumā? Bet viņam nebija izvēles. Viņš nespēja aprīt pusi roņa kā Vilks un tad dienām staigāt apkārt neēdis.

Nepacietīga dunka ar degunu sānos. "Iesim!"

Toraks nopūtās un pieslējās kājās.

Diena gāja uz beigām, un, saulei rietot, sāka pieņemties spēkā aukstums. Pēkšņi puisis vairs nespēja paspert ne soli. Viņš atrada vēja sadzītu kupenu, izkašāja tajā bedri un ar vienu guļammaisu to pārklāja, bet otrā ieritinājās.

Vilks pierāpās blakus un piespiedās pie drauga sāniem: jauks, patīkams siltums. Vienreiz pa ilgiem laikiem Toraks jutās drošībā. Kad blakus bija Vilks, tuvumā nevarēja tikt ne dēmoni, ne dvēseļēdāji, ne leduslāči. Viņš aizmiga, un Vilka ūsas kutināja seju kā naktstauriņi.

Zēns pamodās tumsā un no barabrāļa nebija ne minas. >

Toraks apjauta, ka ir gulējis ilgi, un, kad izlīda no migas, skatīja plašas, melnas debesis, kurās mirdzēja zvaigznes.

Viņš spēja redzēt! Sniega aklums bija pārgājis.

Toraks stāvēja ar augšup pavērstu seju un laimīgs raudzījās zvaigznēs.

Kamēr viņš tā stāvēja, debesis pāršķēla liela zaļas gaismas strēle. Pēc tam gaisā pacēlās milzums šautru, un pēkšņi tumsā sāka ņirbēt zaļi stari: tie uzmirgoja, tad pazuda un no jauna parādījās.

Toraks pasmaidīja. Beidzot! Pirmais Koks. No pirmsākumu tumsas tas bija izaudzis un devis dzīvību it visam: upēm un klintīm, medniekiem un medījumam. Dziļās

ziemās tas bieži vien parādījās, lai iepriecinātu sirdis un iekvēlinātu tajās drosmi. Toraks domāja par tēvu un prātoja, vai tas ir nonācis Ceļa galā un atradis savu zaru. Varbūt tētis tieši patlaban skatījās lejup uz dēlu. Kaut kur tālumā nopūtās ūpis. Torakam uzmetās zosāda.

Tad daudz tuvāk uz ledus atskanēja šļūcoši soļi. Pieliecies uz priekšu, viņš izvilka nazi. Nomet to, sacīja Tiazi.

-     Kur ir uguns opāls?

-     Man tā nav.

Sitiens pa seju aizlidināja Toraku pa gaisu. Piezemēdamies viņš ar krūtīm sāpīgi atsitās pret ledus radzi.

-     Kur tas ir!? pieraudams puisi kājās, auroja Ozolu burvis.

-     Man… tā nav.

Tēviņš no jauna atvēzēja milzīgo dūri, taču piekliboja Nefa un satvēra viņa roku.

-     Mums viņš vajadzīgs dzīvs, citādi mēs to nekad neatradīsim!

-     Es to no viņa izsitīšu! Ozolu burvis ārdījās.

-    Tiazi! iesaucās Sešru. Tu neapzinies savu spēku! Tu viņu nogalināsi!

Ozolu burvis tai uzrūca, taču nolaida roku un ļāva Torakam nokrist.

Zēns gulēja elsodams un centās aptvert, kas notiek. Acīmredzot, tā kā Vilks bija pazudis, tie viņam bija pielavījušies naktī. Dažus soļus atstatus uz ledus bija redzamas divas smailītes; tās bija aizlāpītas ar roņādas gabaliem.

Eostra nebija manāma, taču desmit soļus tālāk uz ledus šķautnes tupēja ūpis un vērās Torakā ar niknām, oranžām acīm.

Skatīdamies uz trim drūmajiem dvēseļēdāju apveidiem, Toraks atcerējās par nesaskaņām, kas valdīja to starpā: viņu attiecības bija saspringtas kā zirnekļa tīkla pavedieni.

"Kā tad," viņš nodomāja. "Šie nepaspēja pabeigt upurēšanu, tāpēc nav pietiekami labi aizsargāti pret dēmoniem." Toraks centās izdomāt, kā to varētu izmantot savā labā.

-     Pārmeklējiet viņu, sacīja Odžu burve. Tam kaut kur tepat jābūt.

Tiazi un Nefa satvēra Toraka virsjaku un pārvilka to puisim pār galvu, tad pārplēsa viņa kamzoli un pārējās drānas, līdz viņš stāvēja uz ledus kails un trīcošs.

Ozolu burvim meklēšanas paildzināšana sagādāja ļaunu prieku: viņš novilka Torakam cimdus un zābakus, salauza viņa ledus cirtni un izkratīja ārstniecības augu maciņu tā, ka lolotais okers aizlidoja pa vējam.

-     Šeit tā nav, Nefa pārsteigta sacīja.

-     Viņš to ir noslēpis, teica Sešru.

Pievirzījusies tuvāk, viņa pētīja Toraka seju, un burves

smailā mēlīte izšāvās ārā un pieskārās puiša lūpām.

-     Šie ir Vilku ģints tetovējumi. "Vilks izdzīvos." Kas tu esi?

-    Es… es jau jums teicu, viņš stomījās. Es neesmu ņēmis uguns opālul

Nefa pieklumburēja pie tēta naža, kas mētājās uz ledus.

-    Apģērbies! tā pavēlēja, pat nepaskatīdamās uz gūstekni.

No aukstuma stīvs, viņš uzvilka drēbes un savāca to, kas bija palicis pāri no mantām. Posa maciņš bija iztukšots, taču mātes zāļu ragam priekšā bija palicis aizbāznis: parakņājies tā dziļumā, Toraks atrada gabalu no dvēseļēdāju izsniegtās melnās saknes. Viņš ieslidināja to cimdā un satvēra saujā. Nezin kāpēc viņam šķita, ka sakne var vēl noderēt.

Bija arī pēdējais laiks. Tiazi sagrāba Toraka plaukstu locītavas un sasēja tās ar jēlādas sloksni. Saites bija ciešas, un Toraks iekliedzās. Ozolu burvis smējās. Nefa sarāvās, taču nedarīja neko, lai zēnam palīdzētu.

Toraks pamanīja, ka Tiazi kreisā roka, kurai trūka divu pirkstu, ir pamatīgi nosaitēta ar asiņainu stirnas ādu. "Jauki," viņš ar ļaunu prieku nodomāja. "Vismaz par Vilku būs atmaksāts."

-     Kur tu to esi nobāzis? Nefas balss skanēja svešādi.

Tā stāvēja ļoti mierīga un raudzījās uz nazi, kuru turēja rokās. Uz Toraka tēva nazi.

Toraks pacēla zodu.

-     Tas piederēja manam tēvam, viņš lepni teica.

Dvēseļēdāji pieklusa. Ūpis pagrieza galvu un raudzījās

lejup.

-      Tavam tēvam? Nefa jautāja, šausmu pārņemta. Vai viņš… vai viņš bija Vilku ģints burvis?

-   Jā, Toraks atbildēja. Viņš bija cilvēks, kurš izglāba tev dzīvību.

-     Cilvēks, kurš mūs nodeva, Tiazi nospļāvās.

Toraks apveltīja viņu ar skatienu, kas bija pilns tīra

naida.

-    Cilvēks, kurš saprata, kas jūs esat. Cilvēks, kuru jūs nogalinājāt.

-      Viņa dēls, Nefa nočukstēja. Viņa sarauca pieri. Kā… kā tevi sauc?

-     Toraks.

-     Toraks, Sikspārņu burve atkārtoja.

Tā ieskatījās zēnam acīs, un viņš saprata, ka sieviete redz ne tikai "puiku" vienu no deviņiem medniekiem, kas paredzēts upurēšanai, bet arī Toraku Vilku burvja dēlu.

-    "Vilks izdzīvos", Odžu burve atkārtoja. Viņas lūpas saviebās šķībā smīnā. Tad redz, ko tas nozīmē. Kāda vilšanās…

Ozolu burvja pacietība bija galā. Pagrūdis nost Sešru, tas sagrāba Toraku aiz matiem un palieca atpakaļ tā galvu, piespiedis asmeni pie viņa rīkles.

-    Saki, kur esi noslēpis uguns opālu, vai arī es nogriezīšu tev galvu!

Toraks ieskatījās zaļajās acīs un saprata, ka burvis nejoko. Viņš ātri izlēma.

Tas ir pie meitenes, viņš noelsās. Pie garagājējas.

-     Kādas vēl meitenes? Tiazi pavīpsnāja.

-     Pie garagājējas? aizsmakušā balsī jautāja Nefa. Toraks pamanīja Odžu burves skatienu.

-     Sešru to zina, zēns teica. Viņa zina, taču jums to nepastāstīja.

Tiazi un Nefa skatījās Odžu burvē.

-    Tu zināji? Tiazi jautāja un palaida Toraku vaļā tik spēji, ka tas nokrita uz ceļiem.

-    Viņš muļķojas, Sešru atbildēja. Vai tad tu to neredzi? Viņš cenšas mūs sanaidot.

-      Es saku taisnību! Toraks iekliedzās. Pievērsies Nefai un Tiazi, viņš uzsauca: Jūs zināt, ka kopā ar mani bija meitene, jūs taču pamanījāt pēdas!

Tie bija tās redzējuši. To varēja manīt pēc sejām.

Nefa pagriezās pret Sešru.

-     Atceros, alā bija gadījums, kad tu sajuti dvēseles. Taču tu man teici, ka nezini, kam tās pieder.

-    Viņa to zināja, Toraks iejaucās. Viņa sajuta garagājēju un dvēseles, kas staigā ārpus tā miesas.

Torakam radās kāds plāns. Izmisīgs, nāvējošs plāns, kas varēja iznīcināt viņus abus. Taču nekas cits nenāca prātā.

Viņš skaļi paziņoja:

-     Meitene ir garagājēja. Uguns opāls ir pie viņas.

-     Aizved mūs pie viņas, Nefa ierosināja.

-     Nieki! iesaucās Sešru. Viņš grib mūs piemuļķot!

-     Ko šis mums var padarīt? norūca Tiazi.

-     Ja atstāsiet mani dzīvu, Toraks teica, zvēru pie savām trim dvēselēm, ka palīdzēšu jums atrast uguns opālu.

Sešru klusītēm pieslīdēja pie Toraka un pievirzīja seju viņam pavisam tuvu. Burves elpa apdedzināja Torakam vaigu. Viņš juta, ka grimst tās bezdibenīgajā skatienā.

Tā lēnām novilka cimdu un pacēla roku.

Toraks sarāvās.

Skaistās lūpas savilkās smaidā. Aukstie pirksti aptaustīja plaukstas zīmi uz viņa pieres.

-     Tev tā vairs nebūs vajadzīga, sieviete dvesa. Garš rādītājpirksts apmīļoja Toraka vaigu tik maigi, ka bija sajūtams nags.

-     Tavs tēvs centās mūs aptīt ap pirkstu, viņa čukstēja. Un mēs viņu nogalinājām.

Burve pieliecās tuvāk un čukstēja Torakam ausī:

-    Ja tu centīsies piemuļķot mani, varu apsolīt, ka nekad netiksi no manis vaļā.

Puisis norija siekalas.

-     Es parādīšu jums, kur ir uguns opāls. Zvēru. Nefa aizbāza Toraka tēva nazi aiz siksnas un raudzījās puisī ar dīvainu, neizprotamu sejas izteiksmi.

-     Kādā veidā?

-    Vilks, viņš teica un pameta ar galvu uz ķepu nospiedumiem, kuri veda uz dienvidiem. Mums jāseko pa pēdām vilkam.

trīsdesmit sestā nodala

Vilks jutās ta, it ka būtu saplēsts gabalos.

Viņam bija jāatrod baramāsa. Un jāizglābj barabrālis no sliktajiem bezastainiem. Un mošķi bija jāiedzen atpakaļ pazemē. Taču Vilks to nespēja paveikt viens; viņam bija vajadzīga palīdzība. Tā bija iegūstama tikai vienā vienīgā veidā. Tas bija bīstami: visbīstamākais, ko Vilks jebkad varētu uzsākt. Bet vajadzēja mēģināt.

Viņš lēkšoja cauri vizošajai tumsai. Debesīs Spožābaltā-acs bija paslēpusies, taču tās daudzie mazie kucēni apgaismoja ceļu.

Skriedams Vilks domāja par Slaiko Bezastaini, un šīs jūtas viņam no jauna lika bažīties. Vai barabrālis zināja, kāpēc Vilks aizgāja? Vai tas gaidīs, līdz viņš atgriežas, vai arī nomaldīsies un kritīs par laupījumu lielajam ūdenim?

Domāt par to bija pārāk satraucoši, un tādēļ Vilks pievērsās skaņām un smaržām, kuras atnesa vējš. Baltie teteri, klusītēm čubinādamies, iekārtojās savās ligzdās.

Priekšā dārdēja Lielais-baltais-aukstums. Viņš saoda baramāsas spīvo, pazīstamo smaržu.

Vilks lēkšoja, sekodams smaržai. Dzīvnieks zināja tā jāatrod, pirms viņš devies pēc palīdzības pret mošķim, kaut gan nezināja kāpēc; viņš vienīgi to juta savā skaustā ar pārliecību, kāda viņu laiku pa laikam piemeklēja.

Vilks uzskrēja stāvā, mirgojošā kalna nogāzē un virsotnē apstājās. Un paskatījās lejup. Tur lejā tumsā viņa gulēja.

Vilka degunu sasniedza jauna smaka; tā kutināja ķepu spilventiņus, un spalva sabozās. Dēmoni. Cauri locekļiem izskrēja vēlme tiem uzbrukt. Bet drusku vēlāk. Viens viņš tos nespēj pieveikt.

Pagriezies uz vienas ķepas, Vilks aizskrēja pa to pašu ceļu atpakaļ lai meklētu palīdzību.

Tuvojās nakts, taču Vilks nenoguris lidoja pāri Spožajam-mīkstajam-aukstumam. Viņš nonāca dīvainā zemē, kur nokaltuši vītoli vējā čabināja sausas lapas. Vilks no auļiem pārgāja uz rikšiem.

Bara vadoņa smarža bija svaiga, spēcīga un asa. Tā Vilkam pastāstīja, ka svešajiem vilkiem nesen veicies medībās un bars nav tālu.

Vilks pieplaka pēdām, lai pastāstītu tiem, ka ir ieradies šajos medību laukos ar nolūku un apzināti. Viņš cerēja, ka tādējādi tie kļūs drīzāk ziņkārīgi, nevis dusmīgi, taču īstas pārliecības par to nevarēja būt. Viņš nezināja, kā tie uzvedīsies, bet galvenais kas padomā bara vadonim. Vilki savas robežas sargā nikni un reti atļauj savos medību laukos ieklīst vientuļiem svešiniekiem; un vēl retāk atgadās, ka bars tos pieņem kā savējos kā tad, kad Vilks pievienojās baram Pasaules Gara kalnā, bet Slaikais Bezastainis bezastainu baram, kas smaržoja pēc kraukļiem.

Smarža kļuva stiprāka, tātad tie vairs nevarēja būt tālu. Ilgi vairs nebūs jāgaida.

Patiešām.

Starp vītoliem parādījās balti vilki, kas lēkšoja tādā ātrumā, ka pat Vilks bija pārsteigts. Tas bija liels bars, un, tāpat kā Meža vilki, tie skrēja vadoņa pēdās; tie bija mazliet strupāki par Meža vilkiem, bet druknāki gan. Vilkam šķita, ka tie ir ļoti, ļoti stipri.

Viņš stāvēja pavisam rāms un gaidīja, līdz tie pienāk tuvāk. Sirds krūtīs dauzījās, bet galvu un asti Vilks turēja augstu paceltu. Viņš nedrīkstēja izskatīties nobijies.

Tie tuvojās pāri Spožajam-mīkstajam-aukstumam.

Vadonis atskatījās pār plecu un bars ielenca Vilku ciešā lokā.

Tie stāvēja klusumā. Kažoki mirdzēja Spožās-baltāsacs gaismā, un elpa cēlās gaisā kā migla. Pat viņu acis izskatījās sudrabainas.

Vilks aizturēja elpu, lai izskatītos mierīgs.

Bara vadonis bargi nāca tuvāk. Tas bija saspicējis ausis, saslējis asti un sabozis spalvu, cik vien tas bija viņa spēkos.

Vilks pieglauda ausis bet tikai mazliet. Arī viņš bija sabozies, taču ne tik daudz kā vadonis, un arī aste nebija pacelta tik augstu. Par daudz un viņš izskatītos izaicinošs; par maz un tie viņu noturētu par mazdūšīgu.

Bara vadonis stingri raudzījās Vilkam garām: tas bija pārāk lepns, lai ieskatītos viņam acīs.

Vilks pagrieza galvu sānis un nolaida acis.

Vadonis pievirzījās tuvāk, bet joprojām stāvēja lēciena attālumā no Vilka degungala.

Tik tikko uzdrīkstēdamies ievilkt elpu, Vilks stāvēja savā vietā. Viņš ievēroja rētas uz vadoņa purna un saplēsto ausi. Šis bija vilks, kas izcīnījis daudz cīņu… un visās uzvarējis.

Vadonis pienāca vēl dažus soļus tuvāk un paošņāja Vilkam zem astes, bet tad arī mizu pinumu, ar kuru bija apsaitēts astes gals. Tas atlēca atpakaļ un pārsteigts noskurināja ausis. Pēc tam bara vadonis piebāza Vilkam klāt purnu. Pavisam tuvu, bet tā, lai neaizskartu: viņš ieelpoja Vilka smaržu.

Arī Vilks dziļi ievilka elpu un sajuta vadoņa spēcīgo, svaigo aromātu, bet baltie vilki klusumā stāvēja abiem apkārt.

Vadonis pacēla priekšķepu… un pieskārās Vilka plecam.

Vilks saspringa.

Nākamajā mirklī viss tiks izlemts. Vai nu tie viņam palīdzēs… vai arī saraustīs gabalos.

trīsdesmit septītā nodala

Pēc nožēlojamās nakts uz ātru roku izraustajā sniega miteklī Rena sēdēja, gaidīdama saullēktu. Savu pēdējo saullēktu. Viņa turpināja to sev iegalvot, lai viss nostātos savās vietās.

Viņa zināja, ka vajadzēja atrast sevī drosmi visam pielikt punktu iepriekšējā naktī, taču nespēja. Vēl vienu vienīgu reizi gribējās ieraudzīt sauli. Nakts pagāja mierīgi. Gaudoja vienīgi nerimtīgais vējš, un ledus upe dārdēja kā vienmēr, mozdamās no miega. Zvaigznes nekad nebija šķitušas tik tālas un tik aukstas. Rena ilgojās pēc balsīm. Vienalga, vai tās būtu cilvēku vai lapsu balsis. Ziemeļu ģintis to sauc par "balsu badu": kad esi palicis viens uz ledus, tad izdzirdēt balsis vēlies vairāk par siltumu un gaļu jo nevēlies nomirt vientulībā.

Tas nebija godīgi. Kāpēc viņai jānoslīkst kopā ar dēmoniem? Rena vēlējās vēlreiz ieraudzīt Toraku un Finkedīnu, un Vilku.

Tam, ko tu vēlies, nav nekādas nozīmes, viņa sev skali sacīja. Kā ir, tā ir.

Balss izklausījās veca un aizlūzusi gluži kā Seiunai. Virs ledus upes kā brūce debesīs parādījās tumšsarkana plaisa.

Meitene vēroja, kā sarkanā krāsa pārvēršas par oranžu, bet pēc tam par liesmaini dzeltenu. Kavēties vairs nedrīkstēja. Rena piecēlās. Nāves zīmes bija uzzīmētas kārtīgi. Uguns opāls smagi karājās uz krūtīm. Uzmetusi plecā uzticamo loku, viņa devās klinšu virzienā.

Sāka snigt. Baltas pārslas izraibināja melno ledu kā pārdabisks atgādinājums par to, kam jānotiek. Ledus bija nelīdzens. Nācās rāpties pāri stāvām kraujām un bezdibenīgām plaisām. Viena kļūme, un Jūra viņu aprītu, neatstājot cerības izķepuroties. Bet viņai bija jātiek tālāk līdz melnajai aizai tieši pie klintīm. Tā bija īstā vieta, kur parādīt uguns opālu dēmoniem. Vieta, kur ietriekt tos visus atpakaļ tumsā.

Atskanēja apdullinošs troksnis, un dienvidos nobruka daļa klints sienas. Mutuļojošs ledus kristālu mākonis ietriecās Rēnai sejā. Nekas nespēj turēties pretim ledus upei. Pat dēmoni ne.

Viņa nopurināja jaku un steidzās tālāk.

Ap pusdienlaiku Rena sasniedza tumšo aizu zem klintīm. Viņa stāvēja putenī uz bezdibeņa malas un vērās lejup ledus upes uzšķērstajā vēderā.

"Tur," Rena nosprieda. "Tur tas tiks apglabāts godam."

Dvēseļēdāju blāvo lāpu gaisma Toraks visu nakti sekoja Vilkam pa pēdām. Viņam nopakaļ ar smailīti plecos

slampāja Nefa un Tiazi; pa priekšu gāja Sešru, kurai vienā rokā bija lāpa, bet otrā valgs, kura otrs gals saistīja Toraka delnas. Laiku pa laikam zēns juta, ka tuvumā ir arī Eostra, kaut gan tā nebija manāma, un tas nevēstīja neko labu; pacēlis skatienu, viņš pret zvaigznēm redzēja pavīdam vienīgi ūpja tumšo apveidu.

Torakam smeldza krūtis un ļodzījās ceļi. Viņš centās noturēties kājās. Nekam nebija nozīmes, izņemot to, ka jāatrod Rena. Sāpēs sakodis zobus, viņš sasprindzināja rokas tā, ka aukla iegriezās miesā. Vajadzēja atstāt asins pēdas sniegā. Tā bija viņa ieceres sastāvdaļa.

Tuvojās saullēkts. Blāvajā gaismā zeme izskatījās kupraina un draudīga. Toraks juta: kāds viņiem seko. Vai nu Vilks bija atgriezies, vai arī sāka īstenoties Toraka plāns taču tam vēl bija daudz par agru.

Ieķērusies virvē, Sešru rāva puisi uz priekšu. Izlikdamies, ka ir paklupis, Toraks nokrita ceļos un paberzēja asiņainās plaukstas pret sniegu.

-    Augšā! Sešru nošņāca un parāva auklu tā, ka zēns no sāpēm iegaudojās.

-     Re, kā šis smilkst, Tiazi ņirdza. Akurāt kā tas vilks, kuram es saminu asti. Smilkst kā tāds kucēns.

"Jūs par to samaksāsiet," Toraks nodomāja, sliedamies kājās. "Nezinu, kā, bet samaksāsiet."

Pienāca pusdienlaiks. Sāka snigt. Caur pārslām Toraks pamanīja nelielu pakalnu. Aiz tā bija sadzirdama ledus upes duna; tālu dienvidos, tikko saklausāmi, gaudoja vilki.

Sešru bija sasniegusi uzkalna virsotni. Sejsegā ar šaurajām acu šķirbiņām viņas seja izskatījās trula kā maska; viņa šaudīja melno mēlīti un ošņāja gaisu. Sešru pasmaidīja.

-     Tuvojas dēmoni.

Nefa nometa smailīti un klumburoja augšup pa nogāzi. Kad tā noņēma sejsegu, Toraks pārsteigts ieraudzīja, cik ļoti viņa pa vienu nakti ir novecojusi.

Tur, sacīja Sikspārņu burve. Viņa ir tur lejā klinšu ēnā.

Rena apstājās divdesmit soļus no bezdibeņa melnas ledus radzes aizsegā.

Novilkusi dūraiņus, viņa izņēma no azotes gulbja ādas maciņu. Rokas trīcēja tik stipri, ka aukliņu vairākkārt nācās vilkt pār kaklu, taču beidzot viņai sekmējās un uguns opāls ieripoja plaukstā. Tas tur gulēja blāvs un nedzīvs; dīvaini, bet akmens šķita krietni smagāks nekā tad, kad karājās viņai ap kaklu, un bija tik auksts, ka dedzināja Rēnai ādu.

"Tagad atpakaļceļa vairs nav," viņa nodomāja. "Pat ja es pārdomātu."

Sniegs krita smagām pārslām un vēsināja viņas plaukstu, bet uguns opālam tas nepieskārās.

Dziļi dārgakmenī uzplaiksnīja ugunssarkana dzirksts. Tā pārvērtās liesmā. Tīrā, vienmērīgā liesmā. Tas bija skaists…

Aizvērusi acis, Rena to aptvēra ar pirkstiem. Kad viņa no jauna paskatījās, tas joprojām kvēloja: sarkanā gaisma staroja cauri viņas miesai.

Pārslas krita Rēnai uz sejas. Zem kājām nodrebēja melnais ledus. Viņa pacēla roku un turēja uguns opālu atvērtā plaukstā.

Ledus upe apklusa. Vējš mitējās. Tie gaidīja, kas notiks.

Vispirms no tālienes atskanēja vienīgi klusas šalkas kā badīga un nikna murmināšana vējā. Tās pārauga aizsmakušās klaigās, kas griezās Rēnai ausīs un lika sacelties stāvus matiem. Tuvojās dēmoni.

Bulta ietriecās ledū plaukstas attālumā no Rēnas.

Nekusties! uzsauca vīrieša balss.

Toraks Renu gandrīz nepazina.

Kad meitene pacēla uguns opālu, viņas rudie mati virpuļojošajā putenī plandījās kā liesma un bālā seja šķita barga un skaista. Viņa vairs neizskatījās pēc Toraka draudzenes; meitene atgādināja Pasaules Garu ziemā: sievieti ar kailiem, sarkaniem vītola zariem matu vietā, kas vientulībā staigā pa sniegiem un iedzen bailes katram, kuru satiek.

-     Nekusties! vēlreiz ieaurojās Ozolu burvis.

-     Mēs šausim! brīdināja Sikspārņu burve.

-    Tu neaizbēgsi! sauca Odžu burve un uzlika uz loka stiegras vēl vienu bultu.

-     Atkāpieties! Rena iesaucās un piegāja tuvāk aizai, kas atradās desmit soļus aiz viņas. Man apkārt ir plaisas. Ja šausiet, tad zaudēsiet to uz visiem laikiem!

Dvēseļēdāji sastinga. Skuķis atradās trīsdesmit soļus no viņiem labs mērķis -, taču šaut bija pārlieku bīstami.

Toraks izmisīgi parāva virvi, kas saistīja viņa rokas, taču no valga nebija iespējams atbrīvoties: Tiazi dziļi ledū bija iedzinis mietu.

Ātri izlēmis, zēns nometa cimdu, atvēra plaukstu un, nometis uz ledus melno sakni, nokrita ceļos un atvēra muti. Viņš lūdzās, kaut nebūtu šo sava plāna daļu novilcinājis un…

Pāri Torakam aizslīdēja ēna.

-     Rena! viņš iesaucās. Virs tevis!

Viņa to jau bija pamanījusi. Kad meitenei ar atplestiem nagiem metās virsū ūpis, viņa jau bija paspējusi izvilkt nazi, kas svilpdams pāršķēla gaisu.

-      Palieciet, kur esat! viņa bargi uzsauca dvēseļēdājiem. Jūs mani neapturēsiet!

-     Rena, nedari tā! Toraks iekliedzās. Nelec!

Izskatījās, ka Rena redz Toraku pirmo reizi mūžā. Viņa

savieba seju, un tā atkal bija Rena.

-     Torak, es nevaru…

Meitenes acis iepletās, jo viņa draugam aiz muguras kaut ko bija pamanījusi; viņš pagriezās un caur sniegputeņa virpuļiem kā tumšus mākoņus ieraudzīja pa ledu tuvojamies melnu paisuma vilni.

Dēmoni.

Uz mirkli Toraks spēja saskatīt vienīgi tumsu, kas mutuļoja uz viņa pusi. Pēc tam viņš nolieca galvu un, satvēris sakni zobos, rīstīdamies piespieda sevi to norīt.

-     Rena! viņš paspēja uzsaukt. Nelec!

Nelec! Toraks kliedza, un meitene vilcinājās.

Caur sniega vērpetēm viņa manīja, ka draugs noslīgst ceļos uz melnā ledus: viņš bija piesiets pie mieta, un atpakaļ atmestā kapuce atklāja viņa sadauzīto seju. Katrā pusē viņam stāvēja pa dvēseļēdājam; Torakam nebija nekādu izredžu, taču uz mirkli cerība lika Rēnai satrūkties. Viņa vārdi bija skanējuši tik pārliecinoši.

Taču mošķi bija gandrīz jau klāt, un dvēseļēdāji nāca tuvāk ar nolūku Renu sagūstīt.

Viņa redzēja, ka Toraks sagrīļojas, un šausmās skatījās, kā viņa seja kļūst bāla, acis izvalbās un viņš ar seju nokrīt uz ledus.

"Celies augšā!" Rena prātā uzsauca draugam. "Izdari kaut ko vienalga ko tikai dod zīmi, ka tu esi dzīvs!"

Viņš gulēja nekustīgs.

"Beigas," Rena skumji nodomāja. "Esmu palikusi viena."

Viņa ciešāk sažņaudza uguns opālu dūrē un kāpās atpakaļ uz bezdibeņa malu.

trīsdesmit astotā nodala

TOraks gulēja ar seju uz ledus, un žultaina garša koda viņam mutē.

Ar pēdējiem spēkiem viņš pagrieza galvu un pamanīja, ka Rena atmuguriski kāpjas uz aizas malu un viņai seko dvēseļēdāji. Pēc tam aurodami viņam pāri pārdrāzās dēmoni. Zēns juta, ka tie visiem spēkiem grib atgūt uguns opālu un ka tiem pakaļ dzenas vilki: ziemeļu zemju baltie vilki un Meža pelēkais vilks, kas nenoguris bija tos sameklējis sniegājos un tagad drāzās pa ledu, aizslaucīdams visu savā ceļā.

Vilk… puisis mēģināja iečukstēties, taču lūpas neklausīja.

Spazmas sagrieza vēderu. Uznāca nelabuma viļņi.

Pirms iestājās tumsa, viņš pamanīja, ka Odžu burve pagriežas un tās žoklis no bailēm ir atkāries. No Jūras šeit bija ieklīdis leduslācis…

…un tagad tas stāvēja uz ledus un nopurināja kažoku. Tas metās virsū ļaundariem, kuri viņa priekšā drebēja un trīcēja.

Odžu burve ar lokā iestiprinātu bultu vilcinājās. Tās skatiens klīda no lāča pie Toraka sakumpušā auguma, un viņas seja sašķobījās niknumā.

Puika! Puika ir garagājējs!

Ar vienu ķepas vēzienu leduslācis viņu aizlidināja pa gaisu; tā piezemējās čaganā ledus gabalu kaudzē. Zvērs rāpās pāri krakšķošajam, melnajam ledum un ieelpoja smaržas, kuras atnesa vējš. Ozolu burvja negantību un Rēnas izbailes. Priekšā pazibēja Sikspārņu burve, un mošķi pašķīrās kā upe. Zvēra kauciens aptumšoja debesis, un auri sadrebināja ledu. Viņš bija neuzveicams!

Toraks juta, ka leduslāča niknums pārņem viņu pašu; asinskāre plūda viņam cauri kā sarkana straume. Viņš centās to pārvarēt…

…taču nesekmīgi.

Viņā mutuļoja alkas nogalināt alkas, kuras viņu bija vadījušas pa asiņainajām pēdām cauri sniegiem. Viņš nogalinās šo medījumu: ļaunos cilvēkus, kuri ielauzušies viņa leduslaukos, un meiteni ar liesmojošajiem matiem! Viņš palīksmosies ar to karstajām, maigajām sirdīm, viņš apēdīs tos visus\

Kāds no ļaundariem leduslāča priekšā vicināja niecīgu ieroci. Viņš nicīgi aizlidināja vīru sānis un nopriecājās par pakritušā sāpju kaucieniem.

Medījums smilkstēja un centās aizbēgt. Viņš metās to gūstīt…

…un viņam priekšā izlēca liels, pelēks vilks. Tas, ilkņus atņirdzis, aizšķērsoja ceļu un rūca.

Lācis niknumā ierēcās. Tas sēca, ar priekšķepām dauzīja ledu un grozīja galvu, lai neizlaistu vilku no acīm.

Vilks stāvēja kā zemē iemiets un nebija iebiedējams. Tā dzintardzeltenās acis bija pievērstas lācim; tās skatījās stingri un staroja kā saule. Tās iespiedās leduslāča dvēselēs un atrada tur Toraku. Vilks pamanīja drauga dvēseles un sauca tās atpakaļ. Ar pēdējiem spēkiem zēns atbrīvojās no asinskāres viņš pazina Vilku un sāka atģist pats sevi. Toraks pakļāva leduslāča garu savai gribai.

Viņa priekšā joprojām locījās Tiazi: tā ieroči bija pazuduši un roka lauzta.

Toraks vilcinājās. Tur vārtījās dvēseļēdājs, kas bija atkarīgs no viņa žēlastības: ar vienu kustību to varētu saspiest milzīgajos žokļos. Taču tagad tā nebija lāča asinskāre, kas vadīja Toraku: viņš pats gribēja atriebties. Tagad viņš pavēlēs lielākajam pasaules medniekam un nogalinās. Un viņš vēlējās nogalināt. Ozolu burvis bija mocījis Vilku un centies iznīcināt Renu, un novedis līdz nāvei viņa tēvu. Ak, kā Torakam gribējās to nogalināt!

Taču viņam bija pievērstas Vilka dzintara acis; un pēkšņi Toraks saprata: ja tagad viņš nogalinās dvēseļēdāju, tad pats kļūs līdzīgs vienam no viņiem.

Ar apdullinošu rēcienu lācis vēlreiz pieslējās pakaļkājās un draudīgi izslējās virs Ozolu burvja. Vēlreiz ierēcies, viņš ar priekšķepām nometās uz ledus tā, ka melnas šķēpeles aizlidoja uz visām pusēm. Viņš… to… neaiztiks!

To izlēmis, viņš pamanīja, ka Rena grīļīgā gaitā dodas uz bezdibeņa pusi un gatavojas lēkt. Meitenei nopakaļ aizkliboja Sikspārņu burve, izrāva viņai no plaukstas uguns opālu un aizgrūda Renu tālāk no aizas malas ar tādu spēku, ka viņa nokrita.

Nefa ar rūgtu uzvaras prieku acīs pagriezās un uzsauca Torakam, kas gulēja izstiepies uz ledus:

Parāds ir atmaksāts! Pasaki to savam tēvam, kad viņu sastapsi! Parāds ir atmaksāts!

Nefa ielēca aizā, un ar sirdi plosošu kaucienu viņai sekoja dēmoni. Ledus upe iegaudojās, un melnais ledus sakļāvās, uz mūžīgiem laikiem aizvērdams bezdibeni; uguns opāla gaisma nodzisa.

TrīSdesmit devita nodala

)

Toraks, gulēdams uz muguras, pamodās uz ledus.

Galva reiba, un viņš jutās slikti. Retas sniegpārslas maigi gūlās uz sejas, un debesis bija tik skaidras, ka viņš saprata mošķi ir pagalam.

Rena sēdēja blakus, atbalstījusi zodu pret ceļiem. Viņa trīcēja.

-     Tev nekas nekaiš? Toraks apvaicājās.

Meitene izslējās. Viņa bija ļoti bāla, un uz pieres tai vīdēja nāves zīmes, kuras Toraks iepriekš nebija pamanījis.

-     Nē, viņa atbildēja. Un kā ar tevi?

-     Viss kārtībā, puisis sameloja.

Viņš aizvēra plakstus, un acu priekšā uzvirmoja vīzijas. Nefa aizas malā. Ozolu burvis, kas sakņupis viņa asinskāra leduslāča priekšā.

-     Dvēseļēdāji ir aizgājuši, Rena teica. Tie paņēma laivas un aizbēga. Vismaz man tā šķiet.

Meitene izstāstīja Torakam, kā tikusi drošībā, pirms sakustējās ledus; kā aizgāja Odžu burve un Ozolu burvis, kad sāka izklīst mākoņi. Prom bija arī ūpis un baltie vilki.

Toraks atvēra acis.

-     Kur ir Vilks?

-     Tālu šis nevarētu būt. Viņa paplūkāja sava cimda vilnu. Viņš man palīdzēja tevi atrast. Es sniegputenī neko nevarēju redzēt, tad izdzirdēju, kā viņš gaudo. Tas bija briesmīgi. Man likās, ka viņš tevi apraud.

-     Piedod! Toraks noburkšķēja.

-    Odžu burve, Rena sacīja aizlūzušā balsī, zina, ka tu esi garagājējs.

-Jā.

-     Tad jau tagad to zina viņi visi. -Jā.

Rena skatījās pāri tukšumam un trīsēja.

-     Ko Sikspārņu burve ar to gribēja teikt? "Parāds ir atdots…"

Toraks izstāstīja, ka reiz viņa tēvs bija atturējis Nefu no pašnāvības.

-     Ak, Rena noteica.

Pēc tam viņa ielika Torakam plaukstā kaut ko smagu.

-     Skaties! Tas ir tavs.

Tas bija tēta zilais slānekļa nazis.

-    Laikam jau tad, kad viņa grūda mani nost, meitene stāstīja, būs paspējusi aizbāzt man aiz siksnas. Nupat atradu.

Toraks satvēra naža spalu.

-    Viņa nebija ļoti ļauna, puisis nomurmināja. Nepavisam ne.

Rena lūkojās viņam sejā.

-     Tā bija dvēseļēdāja.

-     Taču viņa izdarīja visu, lai izpirktu savus grēkus.

Toraks prātoja par Sikspārņu burves dvēselēm, kas

nu bija ieslodzītas melnajā ledū kopā ar dēmoniem. Un viņš atcerējās mazo, tumšo ēnu, kas bija pacēlusies no tās pleca, pirms viņa metās bezdibenī. Nefa bija padzinuši savu mīļoto sikspārni, lai tas nenomirtu kopā ar viņu.

-    Tas biji tu, Rena sacīja klusā balsī. Tas leduslācis. Tu iemiesojies leduslācī.

Toraks skatījās viņai acīs un klusēja.

-     Torak, tu varēji no tā zvēra netikt laukā! Tu varēji tur palikt uz mūžīgiem laikiem!

Puisis, pārvarēdams sāpes, pieslējās uz elkoņa.

-     Citas iespējas nebija.

-     Bet…

-     Tu biji tā, kas upurēja visu, kas bija ar mieru šķirties no dzīvības, lai uguns opāls tiktu aprakts. Tas bija tik drosmīgi… Nespēju iedomāties, ka es spētu rīkoties tamlīdzīgi.

Rena raudzījās ar drūmu skatienu un turpināja plūkāt cimdu.

-     Citas iespējas nebija, viņa teica.

Iestājās klusums. Meitene pagrāba saujā sniegu un noberza no pieres nāves zīmes. Pēc tam viņa ķērās pie Toraka savainotajām plaukstu locītavām.

-     Ko tad, ja leduslācis nebūtu atnācis? viņa jautāja. Ko tad tu darītu?

-     Es būtu iemiesojies Tiazi, Toraks bez vilcināšanās atbildēja, vai arī Sešru. Es nebūtu ļāvis tev aiziet bojā.

Rena pamirkšķināja acis.

-     Tu izglābi man dzīvību. Ja tu nebūtu…

-     Mūs izglāba Vilks, Toraks sacīja. Viņš padzina dēmonus. Viņš neļāva Tiazi mani nogalēt. Viņš izglāba mūs visus.

Vilks drāzās pa ledu, it kā būtu saukts, paslīdēja, ar saīsinātās astes palīdzību veikli izlīdzināja gaitu un atspērās sniegā tā, ka vižņi aizlidoja pa gaisu. Viņš uzlēca virsū Torakam un viscaur nolaizīja tā vaigus.

Puisim pēkšņi sagribējās paslēpt seju Vilka skaustā un raudāt, līdz pamirst sirds: par Sikspārņu burvi, par sevi un nezin kāpēc vēl arī par tēti.

-     Ņem, Rena sacīja un pasniedza viņam roņa gaļas kumosu.

Toraks to paostīja, paņēma gaļu un centās pieslieties sēdus, taču sāpes krūtīs lika sarauties čokurā.

-     Tev sāp? Rena jautāja.

-     Nu, es drusku pakritu. Apdauzīju krūtis.

-     Gribi, lai es tās apskatos?

-    Nē, viņš steigšus atbildēja. Ar mani viss būs kārtībā.

Rena izskatījās samulsusi. Viņa vēlreiz nodrebēja un aizgāja gabaliņu tālāk nolikt gaļas kumosu ģints aizbildnim. Atgriezusies Rena vēl vienu gabalu gaļas izsniedza Vilkam, bet pēdējo paturēja sev.

Viņi ieturējās klusēdami un vēroja, kā saule grimst Jūrā. Vējš bija mitējies, un Ledus upe dusēja rāma. Šī pēcpusdiena bija padevusies mierīga. Toraks skatījās, kā vientuļš krauklis riņķo plašajās, baltajās debesīs… un pēkšņi izbijās no tā, cik tālu no Meža viņi bija aizklīduši.

Zēns uzmeta skatienu Rēnai un redzēja, ka draudzeni nomoka līdzīgas domas.

-    Mums nav ne pārtikas, ne taukuma, ne laivas, viņa teica. Kā gan, Gara vārdā, mēs tiksim mājās?

Tādus viņus sastapa Finkedīns un Inuktiluks, kuri no dienvidu puses smailītēs bija devušies tos meklēt: Toraks un Rena apķērušies klumburēja pa ledu, un Vilks tecēja abiem blakus, tos sargādams.

Četrdesmitā nodala

Pēc pirmā pārsteiguma mirkļa Rēnai aizžņaudzās kakls, un viņa metās tēvocim pie krūtīm. Vīrs stāvēja uz ledus, apskāvis meiteni, un viņa ieelpoja tā ziemeļbriežu ādas apģērba un Meža smaržu. Viņš esot aizņēmies smailīti no Jūras Ērgļiem un turējies aizvējā starp šērām un krastmalu, Finkedīns stāstīja, līdz sasniedzis savu veco draugu, Balto Lapsu, nometni.

-    Kur pārējie? Rena jautāja, slaucīdama degunu piedurknē.

-     Turpat, kur vienmēr, Mežā.

-     Mežā? Tātad tu…

-     …atbraucu viens. Zināju, ka esmu tev vajadzīgs. Rena saritinājās tēvoča smailītē, kur zem ziemeļbrieža baltā ziemas kažoka bija brīnišķīgi silti. Toraks gulēja Inuktiluka laivā, bet Vilks sekoja tiem pa krastu. Pēc brīža meitene uzrunāja Finkedīna muguru:

-    Es joprojām nevaru saprast. Dvēseļēdāji. Tie teic, ka grib apvienot ģintis. Bet mēs jau esam vienoti. Jo dzīvojam pēc vienādiem likumiem.

Finkedīns pagrieza galvu.

-     Vai tad tā ir? Nu pastāsti! No kā tu pārtiki Tālajos Ziemeļos? No roņiem?

Rena pamāja ar galvu.

-     Un ko roni ēd?

Meitene nopūtās.

-      Zivis. Tie ir mednieki! Nebiju par to nekad iedomājusies.

Finkedīns izvairījās no melna ledus blāķa.

-     Ziemeļu ģintis dzīvo pēc leduslāču tikumiem, viņš teica. Jo citādi viņi nemaz nespētu izdzīvot. Tāpat kā dažas citas Jūras ģintis. Mežā tas ir citādi. Tāpēc dvēseļēdāji grib visu izmainīt.

Rena kļuva domīga.

-     Torakam tie teica, ka ir runājuši ar Pasaules Garu. Taču…

-     Neviens nav runājis ar Pasaules Garu.

Pēc tam abi atkal klusēja.

Diena bija apmākusies, un debesis smagu sniega mākoņu pilnas. Virs galvas riņķoja kaijas. Pa ledu aiztecēja lapsa, bet, pamanījusi Vilku, aizbēga. Rena vēroja, kā Finkedīna irklis šķeļ ūdeni, un kļuva miegaina.

Sapņu bites bija atgriezušās. Meitene izstiepa roku, lai tām pieskartos, un iesmējās, kad tās pieglaudās pirkstiem. Pēc tam tās pazuda, un Rena atkal bija viena augstā kalnā, un viņai tuvojās sarkanas acis…

Vina iekliedzās.

-     Rena, maigi teica Finkedīns, mosties!

Viņa pavērsa acis pret gaismu.

-     Es redzēju sapni.

Kraukļu vadonis ar vienu aira vēzienu pagrieza laivu, nostiprināja to un pavērsās, lai atskatītos uz Renu.

-    Dvēseļēdāji, viņš klusi teica. Tu nonāci to tuvumā, vai ne?

Meitenei aizrāvās elpa.

-      Pirms kāda laika viņi man šķita kā ēnas. Bet tagad esmu tos redzējusi. Tiazi. Eostru. Sikspārņu burvi… Sešru.

Viņi pārmija skatienus. Finkedīns sacīja:

-     Kad sasniegsim Mežu, izstāstīsi man visu. Pagaidām vēl ne.

Rena apmierināta pamāja ar galvu. Viņa vēl nevēlējās par to runāt. Negribējās visu atsaukt atmiņā.

Finkedīns pacēla airi, un viņi turpināja ceļu.

Viņiem blakus savu laivu piestūrēja Inuktiluks. Rena centās ieskatīties acīs Torakam, kas sēdēja viņam blakus, taču tas viņu neredzēja. Ar īsajiem, uz pieres apcirptajiem matiem viņš izskatījās dīvaini svešāds. Kopš cīniņa uz ledus viņš bija kļuvis visai nomākts. Sākumā Rena iedomājās: tas ir tādēļ, ka Toraks noskatījies visas šausmas alā. Tagad viņa prātoja, vai tur neslēpjas kaut kas vairāk: kaut kas, ko viņš nebija tai pastāstījis.

Pēc brīža viņa jautāja Finkedīnam:

-     Viss vēl nav beidzies, vai ne?

Kraukļu vadonis pagriezās, lai vēlreiz atskatītos.

-     Tas nebeigsies nekad, viņš atbildēja.

Vilks kļuva nemierīgs, jo par kaut ko bija norūpējies Slaikais Bezastainis. Tāpēc tagad, pašā nakts melnumā, viņš nolēma ielavīties lielajā, baltajā midzenī, kuru bija uzcēluši bezastaini, kas smaržoja pēc lapsām, un pārliecināties, vai barabrālis ir drošībā.

Par laimi, visi suņi bija aizvesti medībās un Vilkam izdevās ieslapstīties midzenī nemanītam. Degunā iesitās vesela smaržu buķete: ziemeļbrieži, zivju suņi, bezastaini, lapsas, brūklenes, taču barabrāli visā šajā jūklī atrast nebija grūti.

Slaikais Bezastainis gulēja, saritinājies savā ziemeļbrieža ādā, cieši blakus baramāsai. Viņš miegā rauca pieri un spārdījās; Vilks juta, ka draugam ir pamatīgas nepatikšanas. Slaikais Bezastainis kaut ko centās izlemt. Viņš bija izbijies. Un nezināja, ko iesākt. Neko vairāk Vilks nesaprata.

Taču šimbrīžam izskatījās, ka barabrālis, tāpat kā pārējie bezastaini, ir drošībā, tāpēc Vilks pievērsās interesantajām smaržām, kuras valdīja midzenī. Zivju suņu taukuma smarža bija ļoti pievilcīga: Vilks gabalu nokoda, un tas apšļakstīja viņu ar slapjumu. Pēc tam viņš uzgāja ādas bumbu, kas karājās pie griestiem, un pabikstīja to ar ķepu. Lodē kaut kas burzguļoja. Paskatījies iekšā, Vilks pārsteigts ieraudzīja, ka viņam pretim veras maziņš bezastainu kucēns. Vilks nolaizīja tam degunu, un mazulis priecīgs iespiedzās.

Pēc tam Vilks devās apostīt zivju suņu gaļu, kas migas vidū karājās pie zara. Apkārt miegā šņākuļoja bezastaini. Izstiepis kaklu, Vilks maigi saņēma gaļu zobos un nocēla to no vadža. Viņš jau grasījās pazust, kad pamanīja, ka viņu vēro spožu acu pāris.

No visiem bezastainiem Kraukļu bara vadoni Vilks cienīja visvairāk. Tikai šis bezastainis modās augšā tik bieži un tam bija tik caurs miegs kā īstam vilkam. Arī tagad tas bija pamodies.

Vilks nokāra ausis un paluncināja asti, cerēdams, ka bara vadonis nav pamanījis gaļu viņa zobos.

Taču tas to bija pamanījis. Viņš nerūca. Tas nebija vajadzīgs. Viņš vienkārši sakrustoja priekšķepas uz krūtīm un uzlūkoja Vilku. Vilks visu saprata, nolika gaļu zemē un izlavījās no migas.

Ticis atkal ārā tumsā, viņš sameklēja sev vietu Spožajāmīkstajā-aukstumā un saritinājās. Tagad Vilks bija pārliecināts, ka Slaikais Bezastainis vismaz uz kādu brīdi būs drošībā, jo viņu apsargāja Kraukļu bara vadonis.

Meža klajumu apspīdēja ugunskura gaisma, un gaiss bija reibinoši stiprs no malkas dūmiem un ceptas gaļas smaržas. Tauki čurkstēja uz oglēm.

Pirmais krietnais ugunskurs pa ilgiem laikiem, Rena ieminējās.

Pēc Balto Lapsu trāna lampu blāvās gaismas bija lieliski apsildīties pie īsta Kraukļu ugunskura.

Lauces vidū liesmoja vesela priede, un uguns cēlās augstāk, nekā spētu uzlēkt pieaudzis vīrs, bet ogles bija pietiekami karstas, lai apsvilinātu uzacis, ja kāds iedrošinātos pielīst ugunskuram pārāk tuvu.

Daudz ļaužu no dažādām ģintīm bija ieradušies ciemos pie Kraukļiem Cirvjupes krastos, lai nosvinētu svētkus par godu Tālo Ziemeļu apceļotājiem, kuri bija pieveikuši ļaunos garus. Visi bija atnesuši līdzi ēdamo. Mežakuiļiem bija puse no meža zirga, kuru tie cepināja bedrē, miermīlīgi strīdēdamies, kas tam piemērotāks egļu vai priežu zari. Ūdri paņēmuši līdzi garšīgus, stīgrus plāceņus, kas bija cepti no dzērvenēm un niedru miltiem, tāpat sautējumu no kaltētām purva sēnēm un varžu kājiņām, kas garšoja dīvaini un par kuru, izņemot viņus pašus, neviens nebija sajūsmā. Vītoliem līdzi bija sālītu siļķu kaudzes un vairāki ādas maisi ar viņu slaveno, stipro pīlādžogu brūvējumu; un Kraukļi piedāvāja lielus sumbra zarnu desas luņķus, kas saturēja gardu asins, kaulu smadzeņu un saberztu riekstu pildījumu.

Kad pienāca nakts, ikviens bija kļuvis sārts un runīgs. Suņi sajūsmināti skraidīja apkārt, un koki, kuri bija palikuši nomodā, noliecās zemāk, sildīja zarus liesmās un ieklausījās sarunās. Toraks nebija izdzēris tik daudz kā pārējie, jo negribēja, ka dvēseles noklīst neceļos. Viņš bija jokojis, cik spējis, un stāstījis mednieku stāstus, taču puisis zināja, ka īpaši labi tas viņam nepadodas. Jau pirms došanās uz Tālajiem Ziemeļiem viņš šeit īsti neiederējās, un tagad bija vēl sliktāk. Cilvēki zēnu slepšus vēroja un sačukstējās.

-     Runā, ka viņš vairākas dienas esot pavadījis kopā ar dvēseļēdājiem, mātei ausī klusināti čaloja kāda meitene no Mežakuiļu ģints.

-     Kuš! sieviete nošņāca. Viņš izdzirdēs.

Toraks izlikās, ka neko nav manījis. Viņš sēdēja uz bluķa pie uguns un skatījās, kā Finkedīns šņāpj šķēles no zirga cepeša un liek tās bļodās; Rena, izķeksējusi no cibas vardes kāju, saviebās un slepšus izbaroja kārumu sunim, kas to vien gaidīja. Toraks jutās atstumts. Tie nezināja, ko viņš sevī slēpj, un viņam nebija jausmas, kā to pastāstīt.

Šķita, ka vienīgi Inuktiluks saprot, kas Toraku nomoka. Kad abi pēdējo reizi kopā stāvēja uz ledus Tālajos Ziemeļos, Balto Lapsu mednieks bija pagriezies pret viņu un sacījis:

-     Tev starp Kraukļiem ir labi draugi. Nesteidzies tos pamest, kad būsi atgriezies Mežā.

Toraks toreiz bija juties pārsteigts. Ko Inuktiluks zināja un ko bija uzminējis?

Apaļā seja bija savilkusies smaidā, kuru aptumšoja skumjas.

-     Man šķiet, tu esi līdzīgs melnajam leduslācim, kurš parādās vienreiz pa tūkstoš ziemām. Varbūt tu nekad neatradīsi mieru. Taču ceļā tu iemantosi draugus. Un daudzās zemēs zinās tavu vārdu.

Vīrs uzlika abas plaukstas uz krūtīm un paklanījās.

-    Lai veicas medībās, Torak! Un lai aizbildnis vienmēr ir kopā ar tevi!

Klajumā ēdiens bija atdarījis mutes dziesmām un stāstiem. Pēkšņi Toraks to vairs nespēja izturēt. Kad neviens neskatījās, viņš ieslīdēja savā būdā.

Nometies uz vītola mizu pīteņa, viņš raudzījās ugunskurā, kas liesmoja pie telts ieejas, un prātoja, ko darīt.

-     Kas par vainu? Rena jautāja tik negaidīti, ka viņš salēcās.

Meitene stāvēja otrpus ugunskura. Šķita, ka viņa ir tikpat iztrūkusies kā Toraks.

-     Tu taču nedomā aiziet? viņa jautāja.

Puisis vilcinājās.

-     Pirms to darīšu, es tev pateikšu.

Rena pacēla koka gabalu un sabikstīja ugunskuru.

-     No kā tu baidies? viņa vaicāja.

-     Ko tu ar to gribi teikt?

-     Tev kaut kas ir padomā. Es to jūtu.

Toraks neatbildēja.

-     Nu labi, meitene sacīja un aizmeta koku. Es minēšu. Alā tev uz pieres bija asinis. Tu teici, ka tā esot kauna zīme. Vai… vai viņi lika tev piedalīties upurēšanā?

Tas bija trāpīgs minējums, kaut gan ne visai precīzs. Taču Toraks nolēma to apstiprināt.

-   Jā, viņš atbildēja. Pūce. Pirmais no deviņiem medniekiem. Es to nokāvu.

Rēnas seja nobālēja.

Torakam pamira sirds. Kā viņa justos, ja uzzinātu pārējo?

Taču meitene ātri atguvās un apspieda trīsas.

-    Galu galā arī es par bultu spārniņiem izmantoju pūces spalvas. Kaut gan īstenībā es pūces nemedīju, bet gaidu, līdz patrāpīsies kāda beigta vai kāds man atnesīs spalvas.

Viņa saprata, ka runā pārāk ātri, un saknieba lūpas.

-    Mēs varam to labot, Torak. Ir zināmi paņēmieni, kā tevi šķīstīt.

-     Rena…

-     Tev nav jābēg, viņa steigšus piebilda. Tas neko neatrisinās.

Kad draugs neatbildēja, Rena kļuva uzstājīga.

-    Vispirms vismaz parunā ar Finkedīnu. Zvēri, ka neaiziesi, pirms nebūsi runājis ar Finkedīnu!

Draudzenes seja bija tik atklāta un tik cerību pilna. Viņš apzvērēja.

Kad meitene bija aizgājusi, Toraks nolieca galvu uz ceļiem. Pēkšņi viņš atkal ir ziemeļos un rokas viņam sasietas aiz muguras. Sešru ar pirkstu glāsta viņa vaigu.

"Tu nekad netiksi no manis vaļā," viņa čukst zēnam ausī.

Pēc tam viņš sajūt uz pleca Tiazi spēcīgo roku, kas spiež viņu pie ledus, bet Sešru dursta Toraka krūtis ar kaula adatu, kas samitrināta smirdīgā, melnā krāsvielā: tā pagatavota no upurēto mednieku kauliem un dvēseļēdāju asinīm.

"Šī zīme," čukst burve, "būs kā harpūnas uzgalis roņa miesā. Viena nepareiza kustība, un tas aizvilks tevi atpakaļ vienalga, cik stipri tu turētos pretim…"

Parāvis vaļā kamzoļa apkakli, Toraks pielika pirkstu pie aprepējušās kreveles uz krūtīm. Viņš šaubījās, vai kādreiz spēs sevi piespiest to parādīt Kraukļiem Kraukļiem, kuri viņam uzticējās, šo zīmi uz savām krūtīm. Trīszaru žebērkli dvēseļu medībām.

Dvēseļēdāja zīmi.

četrdesmit pirmā nodaļa

Fikedīns pamodināja Toraku pirms ausmas un sauca viņu talkā pārbaudīt makšķerauklas. Kad puisis iznira no būdas, viņš atklāja, ka kopā ar savu tēvoci ir Rena. No abu sejām bija noprotams, ka viņa Kraukļu vadonim ir izstāstījusi par iepriekšējās nakts sarunu.

Kamēr viņi gāja cauri snaudošajam Mežam, netika bilsts ne vārds. Ielejā gulēja bieza migla. Upes krastos kā maiga, purpursarkana sarma pletās kaili alkšņu zari. Toraks pamanīja Vilku, kas pazibēja starp kokiem. Vienīgās skaņas plūda no Cirvjupes, kura trokšņaini mutuļoja zem ledus, kas joprojām klāja tās krastus.

Viņi sasniedza līdzenu, purvainu senlejas daļu, kur upe paplašinājās un ieplūda vairākos dīķos. Pār šīm lāmām bija nostieptas pītas virves, no kurām ūdenī nokarājās makšķerauklas ar ēsmām.

Ķēriens bija labs, un drīz vien viņu rīcībā bija nelielas asaru un plaužu kaudzītes. Finkedīns pateicās zivju gariem un iebāza zivs galvu egles žāklē ģints aizbildnim. Pēc

tam viņi sakurināja ugunskuru zem žuburaina, veca ozola un uzsāka nogurdinošo ķidāšanu un zvīņu kasīšanu. Kad vairākums zivju bija notīrītas, viņi lomu aiz žaunām pakarināja ozolā tā, lai Vilks nevarētu tikt klāt. Sacēlās viegls vējiņš. Ozols bija pārāk cieši aizmidzis, lai to sajustu, taču krastmalas koki nopūtās, un alkšņi sāka grabināt mazos, melnos čiekuriņus, sarunādamies pat miegā.

Zebiekste baltā ziemas mētelī saslējās pakaļkājās un paostīja vēja atnestās smaržas. Vilks saspicēja ausis un šāvās tai pakaļ.

Finkedīns noskatījās, kā viņš aizskrien. Pēc tam Kraukļu vadonis pagriezās pret Toraku un teica:

-     Reiz es tev stāstīju par lielo ugunsgrēku, kas izklīdināja dvēseļēdājus.

Rena sastinga ar asari rokā.

Toraks saspringa.

-     Atceros, viņš piesardzīgi sacīja.

Finkedīns ar nazi, kas bija iestiprināts briežraga rokturī, nemitējās kasīt zivīm nost zvīņas.

-     To izraisīja tavs tēvs, viņš paziņoja.

Puisim izkalta mute.

-      Dvēseļēdāju spēka dvēsele, Finkedīns turpināja,

-     bija uguns opāls. Tavs tēvs to paņēma. Viņš sadauzīja to drumslās.

Rena nolika zivi.

-     Viņš sadauzīja uguns opālu?

-    Pēc tam Toraka tēvs sarīkoja lielo ugunsgrēku, Finkedīns stāstīja. Viņš mirkli klusēja, bet tad turpināja:

-     Viens dvēseļēdājs liesmās aizgāja bojā. Jo gribēja iegūt kaut vienu uguns opāla lausku.

-     Septītais dvēseļēdājs, Rena murmināja. Es jau tā domāju.

Toraks lūkojās sarkanajā ogļu blāzmā un domāja par tēvu. Par savu tēvu, kas bija sarīkojis lielo ugunsgrēku.

-     Tātad viņš tā vienkārši neaizbēga? zēns jautāja.

-      Ak, viņš bija viltīgs, Kraukļu vadonis atbildēja.

-     Tavs tēvs bija arī gudrs. Viņš visu izdarīja tā, lai izskatītos, ka arī viņš kopā ar draudzeni aizgājis bojā. Pēc tam abi pazuda Dziļajā mežā.

-     Dziļais mežs, Toraks noteica.

Iepriekšējā vasarā viņš bija sasniedzis tā robežas. Zēns atcerējās drūmās ēnas zem neizprotamajiem, vērīgajiem kokiem.

-      Viņiem būtu vajadzējis palikt tur, Toraks sacīja.

-     Tur tie būtu drošībā.

Finkedīns ar nazi sabikstīja ugunskuru. Mirgojošajā gaismā vīrieša vaibsti izskatījās kā granītā kalti.

-     Viņiem patiesi būtu bijis labāk palikt pie tavas mātes radiem. Aiziešana nozīmēja bojāeju, Finkedīns paraudzījās Torakā. Bet viņus nodeva. Tavs tēvabrālis uzzināja, ka abi joprojām ir dzīvi. Kopš tā brīža viņi tika vajāti. Un tava māte, Kraukļu vadonis skaļi ievilka elpu, negribēja palikt pie tuviniekiem, lai viņus neapdraudētu. Tā viņi aizgāja. Finkedīns no jauna apmaisīja ogles.

-     Nākamajā vasarā piedzimi tu.

-     Un viņa nomira, Toraks sacīja.

Kraukļu vadonis neatbildēja. Viņš raudzījās pagātnē, un zilās acis no skumjām spīdēja.

Toraks pagrieza galvu un lūkojās bērzos, kas bija izslējuši kailos zarus pret saltajām debesīm.

Atgriezās Vilks, un viņa mutē šūpojās zaķa priekškāja. Vilks iebrida seklumā, pameta zaķa kāju augstu gaisā un iespaidīgā lēcienā to noķēra zobos.

-    Uguns opāls, Rena ieminējās. Tu teici, ka tas tika sadauzīts gabalos.

Finkedīns piemeta ugunskurā malku.

-    Pasaki man, Rena. Kad tu turēji to plaukstā, cik liels tas bija?

Toraks nepatikā noskurinājās. Kāda gan tam vairs nozīme?

-    Tāds kā pīles ola, meitene atbildēja. Viņai aizrāvās elpa. Tā bija tikai lauska!

Kraukļu vadonis pamāja ar galvu.

-     Tas, no kura nākusi šī lauska, bija gandrīz divtik liels kā tava dūre.

Iestājās klusums. Vilks gulēja krastmalā un klusītēm tiesāja zaķa kāju. Pat alkšņi bija apklusuši. Toraks ierunājās:

-     Tātad akmens, kas iekrita aizā kopā ar Sikspārņu burvi, bija tikai viena uguns opāla daļa. Tātad to varētu būt vairāk?

-    To ir vairāk, Finkedīns atbildēja. Padomā, Torak! Ir vēl vismaz viena, par kuru mēs zinām. Aizjūras dvēseļēdājam tā bija vajadzīga, lai izveidotu dēmonisko lāci, kurš pieveica tavu tēvu.

Toraks centās visu aptvert.

-     Cik lausku ir pavisam? viņš jautāja.

-     Es nezinu, Finkedīns atbildēja.

-     Trīs, klusā balsī sacīja Rena. Tur bija trīs.

Viņi raudzījās meitenē.

-    Trīs sarkanas acis tumsā. Es redzēju tās sapnī. Vienu paņēma Jūra. Otru Sikspārņu burve. Un vēl vienu… viņa apklusa. Kur palikusi trešā?

Finkedīns izpleta rokas. Mēs nezinām.

Toraks pacēla skatienu un paraudzījās grubuļainajos zaros virs galvas. Augstu kokā tik augstu, ka līdz šim viņš tos nebija pamanījis, puisis ieraudzīja āmuļus. Viņš saprata, ka ozols nemaz neguļ. Tur augšā bija tā mazā, zaļā sirds, kas nekad negāja pie miera. Zēns prātoja, kādus noslēpumus tā varētu pavēstīt. Vai par viņu tā kaut ko zināja? Vai redzēja zīmi uz viņa krūtīm?

Iebāzis roku azotē, Toraks aptaustīja kreveli. Šī zīme jau pati par sevi apdraud tos, kuri atrodas viņam apkārt, tāpat kā Rēnas zibens šautru tetovējumi meiteni sargā. Un kaut kur Mežā vai Tālajos Ziemeļos, vai pat aiz Jūras trīs atlikušie dvēseļēdāji perina plānus, kā atrast pēdējo uguns opāla lausku; kā atrast viņu, Toraku, garagājēju…

-     Rena, sacīja Finkedīns, likdams Torakam satrūkties. Atgriezies nometnē un pastāsti Seiunai par uguns opālu.

-     Bet es gribu palikt šeit, meitene iebilda.

-     Ej! Man jāaprunājas ar Toraku aci pret aci.

Rena nopūtās un piecēlās.

Pēkšņi puisim šķita, ka ir milzīgi svarīgi ar draudzeni aprunāties, pirms tā nav aizgājusi.

-     Rena, pavilcis draudzeni sānis, viņš iesāka klusā balsī tā, lai Finkedīns nedzirdētu, es gribu tev kaut ko izstāstīt.

-     Ko? viņa sapīkusi jautāja.

-     Ir šis tas, ko es tev vēl neesmu pateicis. Taču es to izdarīšu.

Par brīnumu Rena nesāka nepacietīgi bolīt acis. Viņa niekojās ap loka maksts siksnu un drūmi raudzījās Torakā.

-      Nu labi, meitene nomurmināja. Visiem ir savi noslēpumi. Pat man.

Viņa atplauka smaidā.

-     Vai tas nozīmē, ka tu paliec?

-     Es nezinu.

-     Tev vajadzētu palikt. Paliec pie mums!

-     Es šeit neiederos. Rena nosprauslājās.

-      To es zinu! Taču tu neiederies arī nekur citur, vai ne?

Viņa smaidīdama parādīja Torakam savus asos zobiņus, uzmeta plecā loku un aizsoļoja cauri kokiem.

Kad Rena bija aizgājusi, abi palikušie kādu brīdi klusēja. Kraukļu vadonis uzdūra uz iesma lielu breksi un novietoja to cepties uz oglēm, bet Toraks nomāktā garastāvoklī sēdēja līdzās.

-     Ēd, Finkedīns beidzot ierunājās.

-     Neesmu izsalcis.

-     Ēd!

Toraks sāka ēst un atklāja, ka ir izbadējies. Viņš notiesāja lielāko daļu plauža, pirms saprata, ka Finkedīnam atlicis daudz mazāk.

Kopš Finkedīns izpestīja Toraku un Renu no ledāju gūsta, šī bija pirmā reize, kad abi palika divatā.

Puisis piedurknē noslaucīja muti un jautāja:

-     Vai tu dusmojies uz mani?

Kraukļu vadonis sniegā noslaucīja nazi.

-     Kāpēc man jābūt dusmīgam?

-     Tāpēc, ka devos meklēt Vilku bez tavas atļaujas.

-     Tev nav vajadzīga mana atļauja. Tu esi gandrīz jau vīra gados, viņš brīdi klusēja un tad sausi piebilda: Vajadzētu arī sākt uzvesties kā vīram.

To bija sāpīgi dzirdēt.

-      Ko tad man vajadzēja darīt? Ļaut, lai dvēseļēdāji upurē Vilku? Ļaut, lai tie pārplūdina Mežu ar mošķiem?

-     Tev vajadzēja atgriezties un vērsties pie manis pēc palīdzības.

Toraks atvēra muti, lai iebilstu, taču Finkedīns viņu ar skatienu apklusināja.

-    Tu paliki dzīvs tikai tādēļ, ka tev paveicās, Torak. Un arī tāpēc, ka tā vēlējās Pasaules Gars. Bet ikviena veiksme mēdz būt īslaicīga. Un Pasaules Gars var piešķirt savu labvēlību kādam citam. Tev jāpaliek ģintī.

Toraks stūrgalvīgi klusēja.

-     Saki man, jautāja Kraukļu vadonis, kādas pēdas tu redzi sev apkārt?

Puisis paskatījās sarunas biedrā.

-     Ko?

-     Tu mani dzirdēji.

Toraks samulsis stāstīja. Dziļi sniegā iespiedušās sumbra nagu pēdas. Daži staltbrieža noplēsti stērbeļaini zariņi. Tikko redzams pēdu puduris pie sasalušu mēslu kaudzītes, kur, kompāniju meklēdamas, bija pulcējušās irbes.

Finkedīns palocīja galvu.

-    Tēvs tevi ir labi mācījis. Viņš lika tev apgūt pēddziņa mākslu, jo tā liek ieklausīties: sadzirdēt to, ko stāsta Mežs. Bet, kad viņš pats bija jauns, viņš neklausīja nevienam. Viņš vienmēr bija pārliecināts par savu taisnību. Pēdu dzīšana un prasme saklausīt ir dāvanas no tavas mātes.

Finkedīns brīdi paklusēja un tad turpināja:

-    Iespējams, mācīdams tev dzīt pēdas, tēvs gribēja tevi pasargāt no kļūdām, kādas pats savulaik tika pieļāvis.

Toraks apsvēra dzirdēto.

-     Ja tagad aiziesi, Kraukļu vadonis turpināja, tu vari izrādīties viens pret trim burvjiem un neiedomājamu spēku. Tev nebūs izredžu.

Upes krastā Vilks bija piebeidzis zaķa kāju un tagad stāvēja un luncināja asti paša dvēseles atspulgam ūdenī.

Finkedīns uz viņu paskatījās.

-    Jauns vilks, viņš teica, mēdz būt pārdrošs. Tas iedomājas, ka viens pats spēj dabūt gar zemi alni, bet aizmirst, ka pietiek viena spēriena, lai viņš nekad vairs nepieceltos. Un tomēr ja tam pietiek prāta pagaidīt, tad mūžā viņu gaida uzvaras pār daudziem aļņiem.

Vīrs pagriezās pret Toraku.

-     Es tevi nespiežu palikt. Es lūdzu.

Toraks norija siekalas. Nekad agrāk Finkedīns viņam neko nebija lūdzis.

Pieliecies uz priekšu, Kraukļu vadonis sacīja neierasti maigā balsī:

-     Tevi kaut kas nomāc. Pastāsti man, kas tas ir!

Toraks gribēja to izdarīt. Taču nespēja. Beidzot viņš

nomurmināja:

-     To nazi, kuru tu man uztaisīji, es pazaudēju. Piedod!

Finkedīns puiša sejā izlasīja, ka tas nav tiesa, un nopūtās.

-     Es pataisīšu tev citu, viņš apsolīja un ar nūjas palīdzību pieslējās kājās. Pieskati lomu! Es eju uz kalnu pārbaudīt slazdus. Un, Torak… lai kas arī tas būtu, tev labāk palikt šeit kopā ar cilvēkiem… ar saviem draugiem.

Kad Finkedīns bija aizgājis, zēns palika pie ugunskura. Viņš juta, kā dvēseļēdāju tetovējums svilina kamzoli. "Tu nekad netiksi no manis vaļā…"

Upes seklumā Vilks bija atradis citu medījumu: sapluinītu stirnu buka liemeni, kas bija iekļuvis straumē upes augštecē un tagad lēnām peldēja lejup. Vilks lēca virsū guvumam, bet tas zem viņa svara nogrima un paņēma Vilku līdzi. Viņš uzpeldēja, izrāpās krastā, nopurinājās un mēģināja vēlreiz. Buks no jauna nogrima. Pēc trešā mēģinājuma Vilks notupās un klusi iesmilkstējās. Uz stirnu buka līķa nolaidās krauklis un pasmējās par Vilku.

"Varbūt Odžu burvei bija taisnība," Toraks prātoja. "Varbūt es nekad netikšu no viņas vaļā."

Viņš iztaisnoja muguru. "Bet viņa nekad netiks vaļā no manis."

"Jūs zināt, kas es esmu," zēns klusi teica dvēseļēdājiem, "bet arī es jūs pazīstu. Es zinu, pret ko es cīnos. Un es neesmu viens. Es varu pastāstīt Kraukļiem, kas noticis. Un es pastāstīšu. Ne šodien, bet tuvākajā laikā. Es varu tiem uzticēties. Finkedīns zinās, ko darīt."

Vējš notrauca sniega riekšu no koka zariem, un tajā pašā mirklī no mākoņiem iznira saule, kura krītošās pārslas padarīja par sīkiem varavīksnes pavedieniem.

Vilks lēkšoja gar krastu un nesa sev līdzi svaigu, vēsu upes smaržu. Abi sabāza kopā degunus. Toraks, vājuma mirkļa vadīts, pavilka zemāk kamzoļa apkaklīti un parādīja Vilkam dvēseļēdāju tetovējumu. Tas paostīja zīmi un nolaizīja to, bet pēc tam devās apskatīt ap ugunskuru izmētātās zivju zvīņas.

"Viņam vienalga," puisis pārsteigts nodomāja.

Meklēdams glābiņu, viņš palūkojās apkārt. Pavasara vēstneši bija visur. Vītoliem auga pūkainas spurdzes.

Saule apspīdēja jaunos dižskābaržu dzinumus un centās izkausēt sniegu blakus to vecākiem.

Toraks atcerējās ziedojumu, kuru tika devis, kad pazuda Vilks. Viņš bija lūdzies Mežu, lai tas Vilku pieskata. Mežs bija viņu uzklausījis. Varbūt arī tagad tas skatās uz viņu?

Ap pusdienlaiku atgriezās Finkedīns, kas nesa trīs medņus un zaķi. Viņš neskatījās uz Toraku, taču, kad Kraukļu vadonis piegāja pie ozola un centās atritināt makšķerauklas, puisis viņa acīs manīja spriedzi.

Toraks piecēlās un sāka palīdzēt.

-     Gribēju sacīt… viņš minstinājās.

Finkedīna zilās acis iemirdzējās. Viņš savilka lūpas smaidā.

-     Labi, viņš teica. Tas ir labi.

Kraukļu vadonis uzlika plaukstu Torakam uz pleca, sapurināja zēnu, un abi kopā devās atpakaļ uz nometni.

[1] narvalis (arī jūras vienradzis) vaļveidīgo kārtas zīdītājs; tēviņiem augšējā žokļa kreisajā pusē ir milzīgs ilknis; dzīvo Ziemeļu Ledus okeāna jūrās. (Šeit un turpmāk tulkotāja piezīmes.)

[2] pakledus, paks daudzgadīgs peldošs juras ledus, kas veido izturīgus ledus laukus (3-5 m biezumā) polārajos ūdensbaseinos.

Content

Peivere Mišela Tumšās senatnes stāsti-3. Dvēseļēdājs

Autores priekšvārds

ŠIS TAS PAR VILKU

pirmā nodala

otrā nodala

TREŠA NODALA

ceturtā nodala

PIEKTĀ NODALA

SESTĀ NODALA

septītā nodala

ASTOTĀ NODALA

DEVITA NODALA

DESMITĀ NODALA

VIENPADSMITĀ NODALA

divpadsmitā nodala

TRĪSPADSMITĀ NODALA

ČETRPADSMITA NODALA

PIECPADSMITĀ NODALA

Sešpadsmitā nodaļa

SEPTIŅPADSMITĀ NODAĻA

ASTOŅPADSMITĀ NODALA

DEVIŅPADSMITĀ NODALA

DIVDESMITĀ NODALA

Divdesmit pirmā nodala

DIVDESMIT OTRĀ NODALA

divdesmit treša nodala

DIVDESMIT CETURTĀ NODALA

DIVDESMIT PIEKTĀ NODALA

DIVDESMIT SESTĀ NODALA

divdesmit septītā nodala

divdesmit astotā nodala

divdesmit devita nodala

trīsdesmitā nodala

trīsdesmit pirmā nodala

trīsdesmit otra nodala

trīsdesmit trešā nodala

trīsdesmit ceturta nodala

trīsdesmit piektā nodala

trīsdesmit sestā nodala

trīsdesmit septītā nodala

trīsdesmit astotā nodala

TrīSdesmit devita nodala

Četrdesmitā nodala

četrdesmit pirmā nodaļa