Peivere Mišela

Tumšās senatnes stāsti-4. Izraidītais

Mišela Peivere

Izraidītais Tumšās Senatnes Stāsti Ceturtā grāmata

.

.

Autores priekšvārds

Toraks dzīvoja pasaulē pirms seštūkstoš gadiem: leduslaikmets bija beidzies un ziemeļrietumu Eiropā, kuru klāja vieni vienīgi meži, vēl nebija attīstījusies lauksaimniecība.

Cilvēki Toraka pasaulē izskatījās tieši tādi paši kā tu vai es, taču viņu dzīvesveids bija gaužām atšķirīgs. Viņiem nebija ne rakstības, ne metālu, ne riteņu, bet viņiem tos arī nemaz nevajadzēja. Ļaudis lieliski prata izdzīvot bez visa tā. Viņi pazina dzīvnieku paražas un zināja visu par kokiem un akmeņiem mežā. Ja cilvēkiem kaut ko ievajadzējās, viņi zināja, kur to atrast vai kā izgatavot.

Viņi dzīvoja mazās ģintīs un mēdza daudz pārvietoties: dažas no tām palika vienā vietā tikai nedaudzas dienas, bet citas, piemēram, Kraukļi un Vītoli, uzkavējās nometnēs vienuviet vairākus mēnešus vai pat veselu gadalaiku, tomēr bija arī ģintis, tādas kā Roņi, kas vienā noteiktā vietā bija apmetušās uz palikšanu. Tādējādi, kā redzams izlabotajā kartē, dažas ģintis kopš notikumiem, kas aprakstīti "Dvēseļēdājā", bija mainījušas dzīvesvietu.

Kad vācu materiālus "Izraidītajam", es daudz laika pavadīju pie Storsjona ezera Zviedrijas ziemeļos. Tur, staigājot pa pavasarīgo mežu, man paveicās dzirdēt aļņu aurus un uziet bebru veidotu klajumu un dambju sistēmu. Aļņu rezervātā es aci pret aci sastapos ar vairākiem aļņiem, ieskaitot dažus jaundzimušus telēnus un bēdīgu gadu vecu jaunuli, kuru nupat bija padzinuši viņa patiešām milzīgā māte.

Doma par grebumiem klintī pie dziedinošā avota radās pēc neaizmirstamu akmens laikmeta mākslas darbu apskates Glosā: tie tiek uzskatīti par Toraka laikabiedru darinājumiem un ir atrodami netālu no Storsjona ezera. Tur es varēju apskatīt arī lieliskus akmens laikmeta apģērba, mūzikas instrumentu, ieroču un ar aļņa ādu apvilktas laivas atdarinājumus.

Ar Apvienotās Karalistes Vilku aizsardzības biedrības palīdzību man izdevās satuvināties ar dažiem vilku mazuļiem: es baroju tos no pudelītes un ar viņiem rotaļājos, bet, kas vissvarīgākais, man radās iespēja novērot, kā tie spēlējas savā starpā un dažu mēnešu laikā no pūkainiem kamoliņiem pārsteidzoši ātri attīstās par vareniem vilkiem.

Lai gūtu izpratni par čūskām, es ar dažām sastapos Longletā, kur man radās iespēja apmīļot ļoti glītu plankumaino žurkčūsku un divus majestātiskus, ziņkārīgus un ārkārtīgi spēcīgus karaliskos pitonus. Pirms biju paņēmusi rokās čūsku un sajutusi uz sejas tās mēles pieskārienus, rāpulim cenšoties mani izpētīt, es nenojautu, cik čūskas var būt skaistas un apburošas.

Es vēlos pateikties visiem Apvienotās Karalistes Vilku aizsardzības biedrības darbiniekiem par to, ka viņi man ļāva sadraudzēties ar vilku mazuļiem un novērot to attīstību; Sjūnam Hegmarkam no Orvikenas, kas ar mani dalījās savās plašajās zināšanās par aļņu dzīvi, par to, ka viņš man ļāva iepazīties ar viņa izglābtajiem aļņiem un to mazuļiem; draudzīgajiem un neiedomājami atsaucīgajiem cilvēkiem no tūristu informācijas centriem Korkomā un Osterzundā, kuri man palīdzēja sasniegt Glosu un pēc tam aukstā, lietainā dienā nepiespiestā gaisotnē parādīja apkārtni; misteram Derikam Koilam, Londonas Tauera kraukļu kopējam, par to, ka viņš dalījās savās plašajās zināšanās un pieredzē par dažiem ārkārtīgi izciliem kraukļiem; Darenam Bīslijam un Kimam Takeram no Longletas, kas mani iepazīstināja ar vairākām apbrīnojami skaistām un apburošām čūskām.

Un beidzot es vēlos pateikties savam aģentam Pīteram Koksam par nebeidzamo entuziasmu un atbalstu un manai brīnišķīgajai redaktorei un izdevējai Fionai Kenedijai par attapību, uzticēšanos un sapratni.

Mišela Peivere Londona, 2007

PIRMĀ NODALA

Odze noslīdēja lejup pa krastmalu un nolieca gludeno galvu pie ūdens, bet Toraks apstājās dažus soļus nostāk, lai ļautu tai padzerties.

No smagajiem staltbrieža ragiem, kas bija tik ilgi nesti, viņam sāka smelgt rokas, tāpēc puisis tos nolika malā un sakņupa ērgļpapardēs, lai pavērotu. Čūskas ir gudras un zina daudz noslēpumu. Varbūt šī viņam palīdzēs?

Odze nesteidzīgi padzērās. Pacēlusi galvu, tā izšāva mēli un paostīja Toraka smaržu. Pēc tam tā graciozi aizvijās projām un pazuda papardēs.

Tā nebija viņam devusi nekādus norādījumus.

"Taču tev nekādi padomi nav vajadzīgi," Toraks sev bēdīgi sacīja. "Tu zini, kas darāms. Izstāsti viņiem. Kolīdz atgriezīsies nometnē. Saki: "Rena! Finkedīn! Pirms diviem mēnešiem kaut kas atgadījās. Tie mani pieveica un man uz krūtīm uztetovēja zīmi. Un tagad…""

Nē, tā nebūs labi. Viņš spēja iztēloties Rēnas seju. "Es esmu tavs labākais draugs un tu man meloji veselus divus mēnešus

Toraks saņēma rokās galvu.

Pēc brīža viņš izdzirdēja čaboņu un, pacēlis skatienu, upes pretējā krastā ieraudzīja ziemeļbriedi. Stāvēdams uz trim kājām, tas ar vienu nikni kasīja dīgstošos jaunos ragus. Sajutis to, ka Toraks negatavojas medīt, tas turpināja kasīties. Ragi asiņoja: ziemeļbriedim droši vien niezēja tik stipri, ka vienīgā izeja bija sagādāt sev sāpes.

"Man jārīkojas tāpat," Toraks nosprieda. "Jāizgriež tetovējums. Lai sāp. Tad neviens par to pat neuzzinās."

Taču sarežģījumi slēpās tajā apstāklī, ka pat tad, ja viņš piespiestu sevi to izdarīt, nekas jēdzīgs neizdotos. Lai atbrīvotos no tetovējuma, bija jāveic attiecīgi riti. To Toraks, izmantodams par piemēru uz meitenes plaukstu locītavām uztetovētos zigzagus, bija pa aplinku ceļiem uzzinājis no Rēnas.

-    Ja neizpildīsi attiecīgus ritus, Rena skaidroja, zīmes parādīsies no jauna.

-   Parādīsies no jaunai Toraks bija pārbijies.

-   Protams. Sākumā tu tās neredzēsi, jo tās ir ieēdušās dziļi miesā. Bet tās joprojām tur būs palikušas.

Un tā viss beidzās, jo Toraks, neteikdams, kāpēc viņam tas būtu vajadzīgs, nespēja Renu pierunāt atklāt maģiskās darbības.

Ziemeļbriedis pikti noskurinājās un ierikšoja Mežā, bet Toraks, pacēlis ragus, turpināja ceļu uz nometni. Tas bija labs atradums pietiekami liels, lai ikviens ģints loceklis dabūtu pa gabaliņam, no kura pagatavot makšķerāķus vai āmuru krama apstrādei. Finkedīns priecāsies. Toraks centās domāt par to.

Taču netīkamās domas viņu turpināja vajāt. Laikam jau viņš vēl aizvien nebija apjēdzis, cik smaga mēdz būt noslēpuma nasta. Viņš par to bija domājis bez mitas pat tad, kad medīja kopā ar Renu un Vilku.

Bija pats lašu nārsta mēneša sākums, un skarbs austrumu vējš uzvēdīja stipru zivju smārdu. Kamēr Toraks soļoja starp priedēm, zem viņa zābakiem kraukšķēja dzeņu nokaltās koku mizas. Pa kreisi, pamodusies no ilgā ziemas miega ledus skavās, čaloja Zaļupe, bet pa labi virs Lauztās kraujas pacēlās klints siena. Dažviet tā bija izrobīta, jo cilvēki, gādādami sev sarkanā slāņakmens amuletus, kas nes veiksmi medībās, bija klinti sacaurumojuši. Toraks izdzirdēja, kā pret akmeni atsitas akmens. Kāds tur atkal darbojās.

"Tur vajadzētu strādāt man," puisis prātoja. "Man vajadzētu pagatavot jaunu cirvi. Man daudz ko vajadzētu izdarīt."

-    Tā tas vairs nedrīkst turpināties, viņš sev teica skaļā balsī.

-   Tas tiesa, kāds piekrita. Nedrīkst vis.

Šie bija satupuši uz dzegas desmit soļus virs Toraka: četri puiši un divas meitenes, kas vērīgi skatījās lejup. Mežakuiļu ģints pārstāvjiem bija līdz pleciem apgriezti brūngani mati, kas bija īsi apcirpti uz pieres; uz krūtīm viņiem karājās mežakuiļu ilkņi, bet uz pleciem tie nēsāja biezus ādas apmetņus. Vītolu ģints meitenēm pie kamzoļiem bija piešūtas savērptas mizu sloksnes, bet uz pierēm viņām bija uztetovētas trīs melnas lapas, un izskatījās, ka viņas ir mūžam saraukušas uzacis. Visi bija vecāki par Toraku. Puišiem jau bija izaugusi šķidra bārdiņa, un zem meiteņu ģints piederības tetovējumiem varēja samanīt īsas, sarkanas svītriņas, kas liecināja par to, ka viņām ir bijusi pirmā asiņošana.

Tie bija drupinājuši slānekli: Toraks uz viņu briežādas apmetņiem manīja akmens putekļu kārtu. Tieši Torakam priekšā atradās no koku stumbriem pagatavotas kāpnes, kas bija pieslietas pie klints sienas, lai varētu uzrāpties uz dzegas. Taču slāneklis jauniešiem vairs nebija prātā.

Cerēdams, ka neizskatās nobijies, Toraks pameta skatienu pār plecu.

-   Ko jūs gribat? viņš jautāja.

Aki, Mežakuiļu vadoņa dēls, ar galvu pamāja uz ragiem Toraka rokās.

-   Tie pieder man. Liec zemē!

-    Nē, nepieder vis, Toraks iebilda. Es tos atradu.

Lai parādītu, ka viņam ir ieroči, puisis uz pleca sakārtoja loku un pieskārās zilā slāņakmens nazim, kas makstī karājās viņam pie gurna.

Aki nelikās to manām.

-   Tie pieder man, viņš atkārtoja.

-   Un tas nozīmē to, ka tu tos esi nozadzis, piebilda meitene no Vītolu ģints.

-   Ja ragi patiešām būtu tavi, Toraks uzrunāja Aki, tu būtu uz tiem uzskrāpējis piederības zīmi, un es tos nebūtu aizticis.

-   Es to izdarīju. Uz pamatnes. Tu to esi nokasījis.

-    Protams, ne, Toraks dusmīgi sacīja.

Tad viņš ievēroja to, ko vajadzēja ieraudzīt jau agrāk: uz viena raga pamatnes vīdēja mežakuiļa ilknim līdzīgs okera traips. Puisim svila ausis.

-    Es to nepamanīju, viņš liedzās. Un neesmu to nokasījis.

-   Tad liec tos zemē un lasies, sacīja zēns, vārdā Rauts, kas pret Toraku izturējās labvēlīgāk nekā pārējie. Nevis tā kā Aki, kuram prātā bija kaušanās.

Taču Torakam plūkties negribējās.

-   Labi, viņš moži teica. Es pieļāvu kļūdu. Nepamanīju zīmi. Tie pieder jums.

-    Kāpēc tu domā, ka tiksi cauri sveikā? Aki vaicāja.

Toraks nopūtās. Ar Aki viņš bija ticies jau agrāk. Lie-

lībnieks, kas iedomājās, ka ir vadonis, un to allaž vēlējās pierādīt ar dūrēm.

-   Vai tu iedomājies, ka esi īpašs? Aki smīkņāja. Tāpēc, ka tevi pieņēmis Finkedīns, tu proti sarunāties ar vilkiem un esi garagājējs?

It kā vēlēdamies pārliecināties, vai tas tur vēl ir, viņš izlaida pirkstus caur nožēlojamo apmatojumu uz zoda.

-    Patiesība ir tāda, ka tu vari dzīvot pie Kraukļiem vienīgi tāpēc, ka savu ģinti neesi redzējis pat pa gabalu, Aki turpināja. Un Finkedīns tev neuzticas, citādi jau sen būtu tevi padarījis par audžudēlu.

Toraks sakoda zobus.

Viņš skatījās apkārt, meklēdams glābšanās ceļu. Upē ūdens bija pārāk ledains, turklāt krastmalā šiem bija novietoti vienkoči. Tas nozīmēja, ka nav jēgas skriet augšup pret straumi gar krastu vai arī bēgt atpakaļ pa ceļu, pa kuru viņš bija nācis: viņš iestrēgtu žāklē, kur Zaļupē ietek Cirvjupe. Un arī palīdzību nebija no kā gaidīt. Rena atradās Kraukļu nometnē ziemeļos nepilnas dienas gājiena attālumā uz austrumiem, bet Vilks naktī bija devies medībās.

Toraks nolika zemē staltbrieža ragus.

-    Es teicu, ka jūs varat tos pievākt, viņš sacīja un devās projām pa taku.

-   Gļēvulis, Aki ņirgājās.

Toraks to neņēma vērā.

Viņam pa uzaci trāpīja akmens. Toraks pagriezās pret naidniekiem.

-   Kurš tad tagad ir gļēvulis? viņš jautāja. Tad nu gan ir liela drosme seši pret vienu.

Aki seja zem īsi uz pieres apcirptajiem matiem sadrūma.

-   Tad tiksim skaidrībā tikai divatā: tu un es.

Viņš nometa kamzoli, un kļuva redzamas muskuļotas, ar rudām pūkām klātas krūtis.

Toraks sastinga.

-   Kas par vainu? ieķiķinājās viena no Vītolu meitenēm. Nobijies?

-   Nē, Toraks atbildēja.

Taču patiesībā viņš bija gan nobijies. Puisis bija aizmirsis, ka Mežakuiļu ģintī pirms cīniņa ir pieņemts izmesties kailam līdz viduklim. Viņš nedrīkstēja to darīt, jo tad šie ieraudzītu tetovējumu.

-    Sagatavojies kauties! Aki nošņāca un rāpās lejup pa trepēm.

-   Nē, Toraks sacīja.

Torakam gar ausi nosvilpa vēl viens akmens. Viņš to paķēra un raidīja atpakaļ, un viena no Vītolu meitenēm iekliedzās un satvēra asiņojošo potīti.

Aki tobrīd jau gandrīz bija norāpies pa kāpnēm, un draugi viņam sekoja kā skudras pa iestaigātu medus taku.

Sagrābis vienu no staltbrieža ragiem, Toraks metās pie priedes un, aizāķējis žuburu aiz zara, iekārās kokā.

-   Šis mums ir rokā! Aki iebļāvās.

"Nē, nav vis," Toraks nodomāja. Viņš bija izvēlējies šo koku tāpēc, ka tas auga vistuvāk klints sienai, un tagad viņš bija pa zaru aizlīdis līdz dzegai, uz kuras pirms brīža bija stāvējuši pretinieki. Klints dzega bija klāta ar kvarca smiltīm un akmeņiem, uz tās gailēja maza uguntiņa, kuru turēja pie dzīvības pelnos iemestais priežu sveķu gabals. Vēl tur atradās aļņādu ķīpa. Augšpusē klints siena nebija tik krauja, un uz tās auga pietiekami daudz kadiķu krūmu, pie kuriem pieķerties.

Mezdams akmeņus un izvairīdamies no pretinieku raidījumiem, Toraks aizskrēja līdz trepēm un tās pagrūda. Tās nekustējās. Kāpnes bija ar jēlādas saitēm pieslokšņotas pie klints, un Torakam nebija laika tās pārgriezt. Viņš gribēja darīt vienīgo, kas atlika, lai aizbēgtu no sekotājiem. Toraks pakampa aļņādu kaudzi un gatavojās to nomest uz trepēm.

Atskanēja mežonīgs bļāviens un Toraks pārsteigts palaida ādas vaļā. Aki izrādījās ātrāks, nekā izskatījās, un bija jau gandrīz sasniedzis dzegu. Toraks nevilšus bija viņam uzmetis virsū izkusušos sveķus.

Rūkdams kā dubļos iestidzis mežakuilis, Aki noslīdēja lejup pa kāpnēm.

Toraks ieķērās kadiķos un rāpās uz kalna kori.

Viņš skrēja cauri Mežam ziemeļaustrumu virzienā, un kliedzieni aiz muguras kļuva aizvien klusāki. Torakam nepatika bēgt. Taču šoreiz labāk bija tikt nosauktam par gļēvuli, nevis pieļaut to, ka atklājas patiesība.

Pēc brīža nogāze kļuva lēzenāka un radās iespēja pa to noskriet lejā un atrast ceļu atpakaļ pie upes. Toraks turējās tālāk no cilvēku iemītajiem ceļiem un meklēja vilku takas, kuras viņš spēja atrast teju vai ar aizvērtām acīm. Ja sasniegtu braslu, varētu tikt pāri upei un atgriezties Kraukļu nometnē. Skaidrs, ka tur gaidītu nepatikšanas, taču Finkedīns būtu viņa pusē. Vītolu biežņā krastmalā Toraks aizelsies apstājās. Koki visapkārt vēl tikai modās no ilgā ziemas miega. Bites ar troksni atsitās pret to spurdzēm, un saules apspīdētā laukumiņā, asti apvijusi ap zaru, snauda vāvere. Upes seklumā plunčājās sīlis. Neviens cilvēks netuvojās. Mežs Toraku būtu par to brīdinājis.

No atvieglojuma slābans viņš atspiedās pret koka stumbru.

Toraka plauksta pasniedzās pie kamzoļa apkakles un pārslīdēja pāri tetovējumam uz krūtīm. Viņam galvā skanēja Odžu burves šņākšana: "Šī zīme būs kā harpūnas uzgalis, kas iedūries roņa miesā. Viena nepareiza kustība, un tā tevi pazudinās vienalga, kā tu turētos pretim. Kopš šā brīža tu esi viens no mums."

Nē, neesmu, Toraks nomurmināja. Neesmu!

Taču visās vētrainajās ziemas naktīs, kad mocīja bezmiegs, Toraks juta, kā tetovējums dedzina viņa ādu. Viņš pat baidījās iedomāties, kādu postu tas spētu nodarīt. Kādu ļaunumu tas viņam varētu sagādāt.

Kaut kur dienvidos iegaudojās Vilks. Tas bija noķēris zaķi un tagad pauda prieku Mežam, savam barabrālim un visiem pārējiem, kas spēja sadzirdēt.

Vilka balss uzlaboja Toraka garastāvokli. Vilks, šķiet, viņa tetovējumu neņēma vērā. Tāpat kā Mežs. Tas visu zināja, taču vēl aizvien nebija Toraku padzinis.

Sīlis, nopurinājis ūdens lāses, pacēlās spārnos, un Toraks mirkli ar skatienu sekoja tā lidojumam. Pēc tam viņš sevi piespieda atrauties no koka stumbra un sāka skriet. Toraks izlauzās no biezokņa un Aki viņam ar pieri iebelza pa krūtīm un nogāza no kājām.

Jauneklis no Mežakuiļu ģints bija kļuvis gandrīz nepazīstams. Viņa apsārtušās acis gailēja sejā, kas bija melna un lipīga no sveķiem; tā bija apķepusi ar priedes asinīm un kvēloja niknumā.

-   Tu padarīji mani par muļķi! viņš iekliedzās. Visu priekšā tu padarīji mani par muļķi!

Toraks, cenzdamies piecelties kājās, tenterēja atpakaļ.

-    Es tā negribēju! Es pat nezināju, ka tu rāpsies augšā!

-   Melis! Aki vicināja cirvi pie Toraka potītēm.

Toraks izlocījās un, aizvēlies sānis, iespēra pa Aki cirvja

kātu. Ierocis izkrita jauneklim no rokas. Viņš izvilka nazi. Arī Toraks izvilka savējo, un viņi sāka riņķot viens otram apkārt.

Kamēr Toraks centās atcerēties visus cīņas paņēmienus, kurus bija mācījis tēvs un Finkedīns, sirds viņam dauzījās pret ribām.

Aki bez brīdinājuma metās uz priekšu. Taču viņš par mirkli nokavējās. Toraks iespēra ienaidniekam pa vēderu un tad ar dūri iesita pa rīkli. Aki aizrijies tvēra pēc Toraka kamzoļa. Atraisījās auklas un Aki to ieraudzīja. Zīmi uz Toraka krūtīm.

Laiks apstājās.

Aki palaida vaļā pretinieka kamzoli un kāpās atpakaļ.

Toraks stāvēja kā zemē iemiets.

Aki novērsa skatienu no tetovējuma un ielūkojās Torakam sejā. Zem sveķiem bija manāmi neizteiksmīgi vaibsti, kas bija sastinguši no apjukuma.

Taču viņš ātri atjēdzās. Ar vienu pirkstu, mērķēdams tieši pretiniekam starp acīm, Aki norādīja uz Toraku. Viņš ar plaukstu izdarīja sānisku cirtienu gaisā, un tādu žestu Toraks nekad agrāk nebija redzējis.

Pēc tam Aki pagriezās un aizskrēja.

Nonācis pie sava vienkoča, viņš droši vien bija īries ātrāk par bēgošu lasi, jo tad, kad Toraks vēlā pēcpusdienā beidzot sasniedza Kraukļu nometni, puisis no Mežakuiļu ģints to jau bija apmeklējis. Iebrāzies klajumā, Toraks no Kraukļu klusēšanas visu noprata.

Vienīgās skaņas bija žūstošo zārdu čīkstēšana un upes čalas. Tulls un viņa draudzene Luta, pie kuriem dzīvoja Toraks, skatījās uz viņu kā uz svešinieku. Vienīgi viņu dēls Deirijs, septiņas vasaras vecs puisēns, kas bija Toraka uzticams biedrs, metās pretim, lai viņu sveiktu. Taču tēvs viņu aizvilka atpakaļ.

Ar izspūrušiem matiem no ziemeļbrieža ādu būdas iznira Rena, un viņas seja no satraukuma zvēroja.

-   Nu tad beidzot, Torak! Tā taču ir kļūda! Es visiem teicu, ka tā nav taisnība!

Viņai aiz muguras parādījās Aki, viņa tēvs, Mežakuiļu ģints vadonis, un Finkedīns. Kraukļu vadoņa seja bija drūma, un, šķērsodams lauci, viņš balstījās uz nūjas, taču balss viņam bija nosvērta kā vienmēr.

-    Es par tevi devu vārdu, Torak. Es viņiem teicu, ka tas nevar būt.

Finkedīnam visi tik ļoti uzticējās. Toraks sevi nevarēja ciest.

Mežakuiļu vadonis palūkojās Finkedīnā.

-   Vai tu gribi manu dēlu saukt par meli? viņš jautāja.

Vīrs bija līdzīgs Aki, tikai lielāks: tāda pati stūraina seja un sarkanas rokas.

-    Kāpēc par meli? Finkedīns atjautāja. Būs gadījusies kļūda.

Mežakuiļu ģints vadonis sāka nomierināties.

-    Es jau teicu, sacīja Finkedīns, ka puika nevar būt dvēseļēdājs. Un viņš to var pierādīt. Torak, novelc kamzoli!

-Ko? Rena vērsās pie tēvoča. Tu taču nedomā, ka…

Finkedīns viņu ar skatienu apklusināja. Un uzsauca Torakam:

-    Žigli noskaidrosim šo pārpratumu!

Puisis paskatījās sejās cilvēkiem, kas pulcējās apkārt. Šie ļaudis bija viņu pieņēmuši, kad aizgāja bojā tēvs. Viņš šeit dzīvoja jau gandrīz divas vasaras un ziemas. Tie viņam bija sākuši uzticēties. Tagad tam visam ir beigas.

Toraks lēnām nolika zemē bultu maku un loku. Tad atraisīja jostu. Ausīs zvanīja. Pirksti neklausīja, it kā tie piederētu kādam citam.

Toraks noskaitīja lūgsnu Mežam un pārvilka pār galvu kamzoli.

Rēnai pavērās mute, bet pār lūpām nenāca ne skaņa.

Finkedīns sažņaudza dūrē nūju.

-   Es taču jums teicu! iesaucās Aki. Trīszaru žebērklis, es jums teicu! Viņš ir dvēseļēdājs!

Kāpēc tu man nepateici? Finkedīns jautāja balsī, no kuras nobālētu pieaudzis vīrs.

-   Es gribēju, Toraks stomījās, taču…

-    Ko?

Puisis nokāra galvu.

Abi klajumā bija vieni. Mežakuiļu vadonis ar dēlu bija devušies savākt vienkopus savu ģinti, un uz tālīnām apmetnēm bija aizsūtīti ziņneši. Finkedīns, kas pirms Aki ierašanās kasīja ziemeļbrieža ādu, bija atkal ķēries pie darba: tā bija zīme arī citiem nesēdēt dīkā un atstāt Toraku viņa ziņā. Daži bija devušies medībās, bet citi augšup pret straumi ar žebērkļiem durt zivis. No Rēnas nebija ne miņas.

OTRĀ NODALA

Kraukļu nometne bija draudīgi klusa. Toraks redzēja briežādas kanoe, kas bija izvilkta krastā; uz kadiķa krūma žuva no zālēm siets zvejas tīkls. Visapkārt slējās bērzi ar spilgti zaļām jaunām lapām, un zeme bija klāta ar zilām vizbulītēm, dzeltenām strutenēm un sudrabainām zivju

zvīņām. Nekas neliecināja par to, ka tūdaļ pāri viņa galvai brāzīsies vētra.

Toraks vēroja, kā Finkedīns pārmet ādu pāri baļķim un to cieši nostiepj. Vēnas uz Kraukļu vadoņa apakšdelmiem bija pietūkušas, un viņa kustības, kas allaž mēdza būt nosvērtas, saspringtas.

-   Ja vien tu man būtu to pateicis! Mēs būtu atraduši izeju, Finkedīns teica.

-    Es domāju, ka tikšu no tā vaļā, pirms tu uzzināsi.

Toraks saprata, pēc kā tas izklausās: vieni meli tiek

slēpti ar citiem.

Finkedīns paņēma brieža ribu un ar īsiem, nikniem vilcieniem sāka skrāpēt taukus nost no ādas.

-   Tu ienesi šo ļaunuma zīmi manā ģintī, viņš sacīja.

-   Es taču negribēju! Finkedīn, tev man jātic! Es mēģināju cīnīties, taču viņu bija par daudz!

Kraukļu vadonis nometa skrāpi.

-   Bet tu ar šiem satikiesl Tu biji viņiem nonācis pārāk tuvu!

-   Man tas bija jādara! Šie bija sagūstījuši Vilku!

-    Ak, attaisnojumu var atrast vienmēr! Finkedīna niknā balss lika Torakam pakāpties atpakaļ. Tu esi tieši tāds pats kā tavs tēvs! Es viņu brīdināju, lai nepievienojas tiem, taču viņš neklausīja. Teica, ka viņi gribot darīt labu, un viņš tos sauca par dziedniekiem pat tad, kad tie bija pievērsušies ļaunumam.

Finkedīns uz brīdi apklusa, bet tad turpināja:

-    Galu galā viņš aizgāja bojā. Tāpat kā tava māte.

Toraks redzēja dziļās grumbas pie viņa lūpu kaktiņiem

un smeldzi niknajās, gaišzilajās acīs. Tā bija Toraka paša vaina. Viņš bija sāpinājis šo vīru, kuru vēlējās vienīgi mīlēt.

Kraukļu vadonis no jauna ķērās pie darba. Toraks spēja saost beigtā ziemeļbrieža smaržu un redzēja, kā pāri skrāpim veļas asiņaini tauki. Viņš iedomājās, kāda būtu sajūta, ja miesā iedurtos nazis, lai izgrieztu dvēseļēdāju tetovējumu.

-    Es to dabūšu laukā, viņš sacīja. Rena teica, ka esot kāds īpašs rituāls.

-    Tas tiek darīts vienīgi pilnmēness laikā. Tagad pie debesīm ir jauns mēness. Tu esi nokavējis.

Vēja brāzma atnesa lietus smaržu, un Toraks notrīsēja.

-    Finkedīn! Es neesmu dvēseļēdājs! Tu to zini!

Vīrs mitējās darboties.

-   Bet kā tu to pierādīsi?

Abu skatieni sastapās, un Finkedīna acīs bija saskatāmas bēdas, kas šķita vēl biedējošākas par viņa dusmām.

-   Vai tad tu nesaproti, Torak? Tam, ko domāju es, nav nozīmes. Tev nāksies pārliecināt visus. Tik tālu manas rokas nesniedzas. Vienīgi tava dzimtā ģints tagad par tevi var galvot.

Torakam pamira sirds. Viņš bija no Vilku ģints, taču tēvs viņu no radiniekiem turēja pa gabalu un savas ģints locekļus viņš nemaz nebija saticis. Tos bija redzējuši tikai nedaudzi cilvēki. Vilku ģints tika vareni apkaunota, kad to burvis Toraka tēvs pieslējās dvēseļēdājiem. Kopš tā laika visa ģints bija paslēpusies un kļuvusi tikpat izvairīga un nepieejama kā tās totēms.

Toraks aptaustīja noplukušo vilkādas skrandu, kas bija piešūta pie viņa kamzoļa. To viņam bija izgatavojis tētis, un tādēļ tā bija lolota. Tā bija arī vienīgā saikne ar ģinti.

-    Kā lai es viņus atrodu? puisis jautāja.

-   Neatradīsi, Finkedīns atbildēja. Neatradīsi, ja viņi nevēlēsies tikt atrasti.

-   Un ko tad, ja tā patiešām notiks? Ja viņi nevēlēsies par mani galvot?

-   Tad man nebūs izvēles iespēju. Man nāksies ievērot ģinšu likumu un tevi padzīt.

Vējš pieņēmās spēkā, un bērzi pacēla augšup zarus it kā Toraks jau būtu izraidītais un viņi baidītos tam pieskarties.

-   Vai saproti, ko nozīmē būt izraidītajam? Finkedīns vaicāja.

Toraks papurināja galvu.

-   Tas nozīmē to, ka tu būsi gandrīz jau miris. No tevis vairīsies ikviens. Tu tiksi vajāts kā medījums. Neviens tev nepalīdzēs. Pat es. Arī Rena ne. Mēs nedrīkstēsim ar tevi sarunāties un dot tev pārtiku. Ja mēs šo likumu pārkāptu, arī mēs tiktu izraidīti. Ja mēs tevi pamanītu Mežā, mums nāktos tevi nogalināt.

Toraku sāka kratīt drebuļi.

-    Bet es taču neko sliktu neesmu darījis! viņš taisnojās.

-   Tāds ir likums, Finkedīns skaidroja. Pirms daudzām ziemām, pēc lielā ugunsgrēka, kas izklīdināja dvēseļēdājus, ģinšu vecākie pieņēma šo likumu, lai tie vairs nemūžam neatgrieztos. Un lai tiem nepievienotos jauni spēki.

Uz ziemeļbrieža ādas nopilēja pirmās lietus lāses.

-   Ej uz savu mitekli! nepacēlis galvu, izrīkoja Kraukļu vadonis.

-    Bet, Finkedīn…

-   Ej! Sapulcēsies ģintis. Vecajie izlems.

Toraks norija siekalas.

-   Bet kā tad ar Tullu un Lutu, un Deiriju? Tā ir arī viņu mītne.

-   Viņi uzcels citu. Kopš šā brīža ne ar vienu vairs nesarunājies! Paliec teltī! Gaidi, ko izlems ģintis.

-   Cik ilgi būs jāgaida?

-   Tik ilgi, cik vajadzēs. Un zini… Nemēģini bēgt. No tā būs vienīgi sliktāk.

Toraks vēroja Finkedīnu.

-   Kā gan var būt vēl sliktāk?

-   Vienmēr var būt sliktāk, Kraukļu vadonis sacīja.

To Toraks saprata nākamajā dienā, kad beidzot viņu satikt iegriezās Rena. Līdz tam laikam no viņas nebija ne vēsts. Telts izeja bija vērsta projām no pārējām apmetnes mītnēm, tāpēc apkārtni puisis varēja redzēt tikai pa spraugām starp ādām vai arī tad, kad gāja vajadzībās. Pārējā laikā viņš sēdēja un vērās mazajā ugunskurā, kas gailēja pie ieejas, un klausījās, kā sapulcējās ģinšu pārstāvji.

Nākamajā dienā pēc notikušā viņa miteklī iegriezās Rena. Viņas seja bija bāla, zilimelnās tetovējumu līnijas uz vaigiem kļuvušas pelēcīgas.

-    Tev vajadzēja man pateikt, viņa sacīja ledainā balsī.

-    Zinu.

-   Tev vajadzēja man izstāstīt!

Rena iespēra pa ieejas šķērsi, un telts nodrebēja.

-   Man šķita, ka spēšu no tā atbrīvoties slepšus.

Sakņupuši pie ugunskura, Rena raudzījās gailošajās

oglēs.

-   Tu man meloji veselus divus mēnešus. Un nedomā stāstīt, ka klusēšana nav melošana, jo tāda tā ir!

-   Es zinu. Piedod!

Rena neatbildēja. Ziemas beigās viņai mutes kaktiņā bija uzmeties mazs vasarraibumiņš, un Toraks draudzeni toreiz kaitināja, jautādams, vai tā nav bērza sēkla un kāpēc viņa to nenoslauka. Patlaban izjokošana viņam nebija ne prātā. Puisis nekad nebija juties tik slikti.

-    Rena, viņš teica. Tev man jānotic. Es neesmu dvēseļēdājs.

-   Skaidrs, ka neesi.

Toraks ievilka elpu.

-   Tad jau tu… man piedosi?

Meitene pieskārās krevelei uz elkoņa. Pēc tam viņa ātri palocīja galvu.

Zēnu pārņēma atvieglojums.

-   Es pat necerēju.

Rena turpināja kasīt kreveli.

-   Mums visiem ir noslēpumi, Torak, viņa sacīja.

-    Bet ne jau tādi kā šis.

-   Nē, meitene atbildēja svešādā balsī. Tādi ne.

Pēc tam viņa pārsteidza Toraku, pajautādama, kurš no

dvēseļēdājiem ir uztetovējis zīmi.

-   Tā bija Sešru. Kāpēc tu jautā?

Rena noplēsa kreveli un pielika nagu pie radītā jēluma.

-    Kur bija pārējie?

Toraks norija siekalas.

-   Tiazi mani turēja. Sikspārņu burve vēroja apkārtni. Eostra… Viņš nodrebinājās, atcerēdamies Ūpju burves spokaino koka masku. Es viņu neredzēju. Taču tur bija ūpis, kas no ledus kalna mūs vēroja…

Pēkšņi Toraks bija atpakaļ Tālo Ziemeļu tumsībā un aukstumā. Viņš sajuta Ozolu burvja vareno tvērienu. Zēns redzēja, kā Sikspārņu burve, uzmetusi kūkumu, stāv sardzē, un atcerējās ūpja oranžo redzokļu skatienu. Tad Sešru, Odžu burve, aizsedza skatienam zvaigznes un Toraks ielūkojās viņai acīs, kas bija zilākas par debesīm pirms pusnakts. Viņš skatījās uz tās nevainojami veidoto mutīti, kas vēstīja Toraka likteni, bet sieviete bez mitas durstīja viņa krūtis ar kaula adatu un iezieda ādā nogalināto mednieku asinis. "Šī zīme būs kā harpūnas uzgalis, kas iedūries roņa miesā. Vienalga, kā tu turētos pretim…"

-   Torak? Rena ierunājās. Ko tu gatavojies uzsākt?

Viņš bija atgriezies teltī.

-    To, ko man vajadzēja izdarīt jau sākumā. Es gribu to izgriezt. Pastāsti man par ritiem.

-    Nē, viņa bez svārstīšanās atbildēja.

-   Rena, tev nāksies to darīt.

-    Nē! Viens tu nedrīksti pie tā ķerties, jo nepārzini burvestības.

-   Man jāmēģina.

-   Jā, un es tev palīdzēšu.

-   Nē, ja tu man palīdzēsi, tad arī kļūsi par izraidīto.

-   Man vienalga.

-   Nu labi.

Rena saknieba lūpas. Reizēm viņa spēja būt neticami stūrgalvīga.

Tāpat kā Toraks.

-   Rena, uzklausi mani! Pirms neilga laika viņi manis dēļ nolaupīja Vilku. Viņi to gandrīz nogalināja manis dēļ. Tāpēc es tagad viņu nesaucu, jo Vilks censtos man palīdzēt un nokļūtu briesmās. Ja manis dēļ arī tev atgadīsies kāds ļaunums…

Toraks apklusa.

-   Tev nāksies zvērēt, viņš teica. Tev nāksies zvērēt pie sava loka un trim dvēselēm, ka tad, ja tikšu izraidīts, tu vairs necentīsies man palīdzēt.

Klajumā atskanēja troksnis. Toraks redzēja, kā uz viņa telts pusi velkas Kraukļu burves salīkušais stāvs.

-    Rena! viņš steigšus nočukstēja. Izdari to manis dēl! Zvēri!

Meitene pacēla galvu, un viņas tumšajās acīs iegailējās divas mazītiņas uguntiņas.

-   Nē, viņa sacīja.

-   Ģinšu pārstāvji ir ieradušies, Seiuna noķērcās savā kraukļa balsī. Vecajie ir izlēmuši. Rena, pazūdi!

Meitene pacēla zodu.

-   Man jāpazūd?

Viņa izaicinoši paskatījās uz Toraku un teica:

-    Es zinu, ko saku.

Pēc tam meitene piecēlās un aizgāja. Kraukļu burve, sažņaugusi dūrē spieķi, lika Torakam savākt mantas un gaidīt pie telts ieejas. Viņas iegrimušās acis skatījās uz jaunekli bez žēlastības. Dzīve, kuru viņa bija pavadījusi, lūkodamās uz gariem, bija izraisījusi riebumu pret dzīvajiem.

-    Guļammaisu neņem, viņa nočērkstēja.

-    Kādēļ ne?

-   Tādēļ, ka izraidītajam jābūt gandrīz kā mirušam. Torakam kļuva nelabi. Līdz pat pēdējam brīdim viņš

bija cerējis, ka Finkedīns spēs palīdzēt.

Sākās lietus; tas plīkšķēja pa būdas ādas jumtu un lika dūmot ugunskuram. Toraks savāca atlikušās mantas un paskatījās apkārt. Ne jau vienu reizi vien viņš šo būdu bija nīdis. Toraks nekādi nespēja pierast pie Kraukļu dzīvesveida, kas paģērēja palikt vienā vietā trīs vai četrus mēnešus, nevis klejot, kā viņš bija radis, dzīvodams kopā ar tēvu. Tagad viņš nevarēja iedomāties, ka pamet šo mitekli uz visiem laikiem.

Ir laiks, Seiuna pavēlēja.

Toraks viņai sekoja uz klajuma viduci.

Ģinšu pārstāvji bija salasījušies ap lielu ugunskuru. Tas joprojām jautri sprēgāja, taču lietusmākoņi bija atnesuši dūmaku. Toraks bija priecīgs par lietu. Klātesošie tad domātu, ka viņš dreb no aukstuma, nevis no bailēm.

Pūlis pašķīrās, lai palaistu viņus abus ar burvi cauri, un Toraks pamanīja kvēlojošas sejas. Kraukļi. Vītoli. Odzes. Mežakuiļi. Taču nebija neviena cilvēka no Kalniem vai no Jūras ģintīm, Biezā meža vai no Ziemeļu ģintīm. Šī bija Skrajā meža ģinšu darīšana. Toraks nevarēja vien nobrīnīties, kas notiks tad, kad par atgadījumu uzzinās viņa asinsradinieki Roņu ģintī. Ko nodomās Beils?

Aki stāvēja visiem priekšā. Viņš bija atbrīvojies no sveķiem, taču āda no berzēšanas bija kļuvusi asinssarkana, un matus viņš bija paspējis nogriezt tik īsus kā mežakuiļa sarus. Aiz jostas viņam bija aizbāzti divi metamie cirvji un tāšu taure, bet uz sejas rotājās uzvarētāja smaids. Skaidrs, ka viņš negaidīs ne mii'kli, bet metīsies medīt izraidīto.

Lietus lāses pilēja no kokiem, kas lauces malā vēroja notiekošo, un čūkstēja uz uguns. Pa Rēnas vaigiem kā asaras ritēja valgme. Taču tās nebija asaras, jo Rena nekad neraudāja.

Finkedīns kopā ar citiem ģinšu vecākajiem gaidīja pie ugunskura. Seja viņam bija nesatricināma. Viņš skatījās Torakam garām.

Seiuna piesteberēja pie Finkedīna un uzrunāja klātesošos:

-   Es esmu vecākā starp Skrajā meža cilvēkiem, viņa paziņoja. Es vēršos pie visiem. Viņa brīdi paklusēja, bet tad turpināja: Puikam ir dvēseļēdāju tetovējums. Likums ir viens. Viņš jāizraida.

-   Ak! pūli pāršalca nopūta.

Torakam kļuva ļengani ceļgali.

-   Pagaidiet! no klajuma malas atskanēja kāda cilvēka balss.

Visas galvas pagriezās.

Toraks redzēja, kā gaismas lokā iesoļo gara auguma cilvēks. Lietus bija pielipinājis viņa garos matus pakausim, bet divas šķipsnas karājās virs deniņiem. Viņa acīm piemita savāda, zeltaina spozme, bet vīrieša seja ar augsto pieri šķita dīvaini pazīstama.

Tad Toraks pamanīja svešinieka ģints piederības tetovējumus, un viņam pār sprandu pārskrēja šermuļi. Divas punktotas līnijas uz vaigu kauliem. Mitra, pelēka kažokāda, kas piešūta virsjakas kreisajā pusē.

Arī Aki to bija pamanījis.

-    Nē! viņš iesaucās. To nedrīkst apturēt, jo vecajie jau ir teikuši savu vārdu!

Dūšīgais vīrs uzlūkoja Aki un puisis no Mežakuiļu ģints apklusa un aizstreipuļoja projām.

-   Kas tu esi? Toraks jautāja.

Garais pagriezās un paskatījās uz jaunekli.

-   Es esmu Mehīgans. Vilku ģints vadonis, tas atbildēja.

TREŠĀ NODALA

i

Tie iznira no pazarēm tik klusi kā vilku bars.

Sievietes, vīri un bērni tērpušies pelēcīgās ziemeļbriežu ādās, kas bija domātas tam, lai cilvēki nebūtu pamanāmi Mežā. Katram uz krūtīm karājās pa neapstrādāta dzintara amuletam, un, tāpat kā Mehīganam, viņu deniņi bija izskūti un iekrāsoti ar okeru. Kad tie parādījās uguns apspīdētajā laukumā, Toraks pamanīja, ka viņu acu baltumi ir dzeltenīgi. Kā vilkiem.

Izskatījās, ka vadonis pazīst Finkedīnu, jo iztālēm tas pamāja ar galvu, taču viņi nesasmaidījās un arī neuzlika plaukstas sev uz krūtīm par draudzības zīmi. Torakam abi vīri atgādināja vilku bara vadoņus, kas novērtē pretinieku.

Arī pārējie Vilku ģints pārstāvji vienīgi pa pusei paklanījās, izņemot sievieti, kas uzsmaidīja Finkedīnam un no šā smaida uz mirkli kļuva tāda kā jaunāka. Kraukļu vadonis atbildēdams uzlika plaukstu uz sirds un zemu paklanījās. Toraks atcerējās, ka pirms daudzām vasarām Finkedīns bija dzīvojis Vilku ģintī.

-   Mēs atradām akmeni ar jūsu ziņojumu, Mehīgans sacīja Kraukļu vadonim. Kādēļ jūs mūs saucat? Kas tā par sapulci?

-   Man bija nepieciešama jūsu klātbūtne, Finkedīns mierīgā balsī atbildēja.

Mehīgans izslējās visā augumā, un abi viens otru nomērīja ar skatienu. Pirmais novērsās Vilku ģints vadonis. Viņa dzeltenīgās acis pārslīdēja Toraka ģints piederības liecībai vilkādai un tad atgriezās pie Finkedīna.

-   Kas viņš ir? Mehīgans jautāja.

-   Vilku burvja dēls.

Vilki noelsās. Daži aizskāra amuletus, bet citi ar rokām gaisā Toraka virzienā vilka zīmes, it kā aizsargādamies pret ļaunumu.

-   Tas, par kuru tu runā, Mehīgans sacīja, ir visdižākais burvis, kāds mums jebkad ir bijis. Viņš vienatnē dažu sirdspukstu laikā spēja pārvērsties par vilku. Taču viņš kļuva par dvēseļēdāju.

Vīrietis pieskārās deniņiem.

-   Viņa dēļ mēs nēsājam kauna zīmi.

Toraks nenovaldījās.

-   Par ko jums būtu jākaunas? viņš iekliedzās. Mans tēvs sadauzīja uguns opālu! Viņš satrieca dvēseļēdājus! Vai ar to viņš savu vainu nav izpircis?

Mehīgans puisī neklausījās.

-   Es prasu vēlreiz, Finkedīn: kādēļ esi mūs aicinājis? viņš vaicāja.

Finkedīns ātri izstāstīja, kā Toraks bija nonācis pie Kraukļiem un kāpēc viņam tagad vajadzīgs dzimtās ģints uzticības galvojums. Lai pierādītu Toraka izcelsmi,

Finkedīns pacēla puiša mātes zāļu ragu un zilā slāņakmens nazi, kas kādreiz bija piederējis viņa tēvam.

Vilku ģints vadonis klusēdams klausījās, taču, kad Finkedīns parādīja mantas, viņš atsprāga atpakaļ.

-   Aizvāc tās! viņš iesaucās. Tās ir aptraipītas!

-   Nē, nav vis! Toraks iebilda. Tēvs man tās atdeva, kad gulēja uz miršanu!

-    Pietiek, Torak! Finkedīns brīdināja.

Priekšā iznāca sieviete, kas bija viņam uzsmaidījusi.

-   Mehīgan, viņa uzrunāja Vilku vadoni, mums nekādi pierādījumi nav vajadzīgi. Paskaties uz puiša seju! Viņš ir Vilku burvja dēls.

Viņas ģints locekļiem pārskrēja trīsas. Ar acs kaktiņu Toraks pamanīja, ka Rena paceļ roku kā uzvarētāja.

-   Jā gan, Mehīgans sacīja. Tomēr galvot par viņu es nedrīkstu.

Toraks sadrūma.

Pat Finkedīns izskatījās satriekts.

-   Tev tas būs jādara, viņš teica. Viņš ir tavs asinsradinieks.

Vilku ģints vadonis neatbildēja, un Finkedīns turpināja:

-    Mehīgan, es pazīstu šo zēnu. Viņš tika apzīmogots pret savu gribu, viņš nav dvēseļēdājs.

Mehīgans sarauca uzacis.

-    Tu mani pārprati. Es neteicu, ka nevaru par viņu galvot. Es sacīju, ka nedrīkstu to darīt. Šis puisis nudien ir Vilku ģints burvja dēls. Taču viņš nav no Vilku ģints.

Uz brīdi iestājās klusums.

-   Skaidrs, ka es esmu no Vilku ģints! Toraks iesaucās. Kad piedzimu, māte noteica manu piederību ģintij tāpat kā jebkuram bērnam. Un, kad man apritēja septiņi, tēvs man ietetovēja ģints tetovējumus!

-   Nē, Mehīgans sacīja.

Piegājis tuvāk Torakam, viņš pastiepa roku un ar rādītājpirkstu pataustīja puiša vaigu.

Toraks notrīsēja. Viņš saoda vadoņa iepelējušās, mitrās ziemeļbrieža ādas smārdu. Viņš sajuta aprepējušo pirkstu uz vecās rētas, kas stiepās pāri viņa kreisajam vaigam un ģints piederības tetovējumam.

-    Nē, tu neesi no Vilku ģints, nomurmināja Mehīgans, un viņa dzeltenīgās acis urbās Torakā. Tu nepiederi ne pie vienas ģints…

Iestājās apdullinošs klusums. Pēc tam visi sāka runāt reizē.

-    Ko tu stāsti? Toraks kliedza. Es esmu no Vilku ģints! Kopš tās nakts, kad piedzimu!

-   Tā ir tikai rēta, iebilda arī Finkedīns. Tā neko nenozīmē.

-    Kā var nepiederēt ne pie vienas ģints? iesaucās Rena. Tas nevar būt! Tas nav iespējams!

-   Mehīganam taisnība, ieķērcās Seiuna.

Visas galvas pagriezās pret viņu.

-   Rēta nav nelaimes gadījums, veča paziņoja. Puikas tēvs to izdarīja ar nolūku, lai parādītu, ka viņš nav īsts Vilks.

-   Nav tiesa! Toraks viņu pārtrauca. Starp citu, kā tu to vari zināt?

-   Viņš man izstāstīja, Kraukļu burve teica. Mēs tikāmies ģinšu sapulcē pie Jūras. Viņas krama cietais skatiens turēja Toraku savā varā. Tu to zini. Arī tu tur biji.

-  Tas nav tiesa, puisis nočukstēja, taču tajā pašā mirklī apjēdza, ka, iespējams, ir gan.

Viņš bija septiņas vasaras vecs, kad tētis aizgāja aprunāties ar kādu svešinieku un atstāja Toraku bezkaunīgu bērnu barā. Puišelis nekad nebija redzējis tik daudz cilvēku. Viņš bija nobijies, satraukts un vienlaikus lepns par saviem jaunajiem ģints piederības tetovējumiem, kaut gan tēvs tos diemžēl bija aizziedis ar lāceņu sulu un sacījis, ka tas vajadzīgs maskēšanās nolūkam tāpat vien, pa jokam.

Lietus bija mitējies, un no kokiem sērīgi pilēja lāses.

-    Nepiederēt ne pie vienas ģints… visi murmināja.

-    Kā tas var būt? Finkedīns nesaprata.

-   Atbildi varētu zināt vienīgi viņa māte, Seiuna atbildēja. Pirms nāves viņa paziņoja, ka šim nav ģints.

Pēkšņi veča ar nūju iecirta pa zemi.

-    Taču mums ar to nav nekāda sakara! Puikam nav ģints, kas par viņu galvotu. Saskaņā ar likumu viņš ir jāizraida.

-   Nē! iekliedzās Rena. Man vienalga, ka viņam nav ģints! Tā nedrīkst!

Viņa izskrēja klajuma viducī. Rēnas slapjie mati karājās uz pleciem kā mazas, sarkanas čūskiņas, un viņas seja bija nikna. Toraks nodomāja, ka viņa izskatās vecāka par savām trīspadsmit vasarām un ir skaista.

Seiuna atvēra muti, lai meiteni apklusinātu, taču Finkedīns pacēla plaukstu, lai ļautu viņai runāt.

-   Jūs visi pazīstat Toraku, pārlaidusi skatienu pūlim, Rena sāka runāt. Tu, Tull. Un arī tu, Luta, tu, Saielot, un tu, Etan… Citu pēc cita viņa pārskaitīja visus Kraukļus, ar kuriem Toraks bija ticies pēdējo divu gadu laikā. Jūs visi zināt, ko viņš mūsu labā ir darījis. Viņš pieveica lāci. Viņš atbrīvoja Mežu no sērgas. Pagājušajā ziemā Toraku varēja uzvarēt dēmoni, bet viņam pietika dūšas turēties tiem pretim.

Rena apklusa, lai dotu pārējiem laiku par to padomāt.

-   Jā, viņš rīkojās slikti. Viņš slēpa dvēseļēdāju tetovējumu, kaut gan vajadzēja par to mums pastāstīt. Taču viņš nav pelnījis padzīšanu! Kā gan jūs uz to varat noskatīties, malā stāvēdami? Kur paliek taisnība ?

Finkedīns ar plaukstu pārlaida pār tumši rudo bārdu. Dažu klātesošo acīs pavīdēja šaubas. Taču Seiuna nesvārstījās. Viņa vēlreiz ieblieza ar nūju pa zemi.

-    Ģinšu likumi ir jāpilda! Pārkāpējam jātiek izraidītam!

Viņa pagriezās pret Renu.

-    Un, ja kāds sadomās šim palīdzēt, padzīti tiks abi!

Rena, kas gatavojās dumpoties, pavērās Seiunā, bet

Toraks notvēra meitenes skatienu un papurināja galvu. Nevajag. Būs vēl sliktāk.

Vēlāk viņš izraidīšanas rituālu pat nespēja atcerēties, izņemot dažus fragmentus, kas šķita kā zibens uzplaiksnījumi vētrā.

Rena bija sažņaugusi dūres un uzrāvusi plecus.

Aki glāstīja cirvja kātu.

Luta, visiem piedāvādama upes mālu, ar kuru ieziest sejas par sēru zīmi, rija asaras.

-   Izraidītais ir gandrīz jau miris, Seiuna nemitējās atkārtot.

Cits pēc cita Kraukļi paņēma kādu no Toraka mantām un tās saplēsa, tad ar egļu skujām attīrīja rokas, bet zarus iemeta ugunskurā tieši tā, it kā viņš patiešām būtu miris.

Tulls paņēma Toraka žebērkli un apglabāja to zem koka.

Luta iemeta ugunskurā viņa guļammaisu.

Etāns sabradāja viņa bērza tāss vācelīti.

Saielots un Pois paņēma Toraka bultas un pārlauza tās uz pusēm.

Vēl citi Kraukļi savāca viņa dzeramtrauku, roņādas ziemas drēbes, no kurām Toraks bija izaudzis un kuras glabāja guļvietas ierīkošanai, un sadedzināja arī tās.

Beidzot Rena uz kvēlojošajām oglēm uzlika arī viņa dziedniecības augu somiņu. Viņa bija vienīgā, kas iedrošinājās Torakam ieskatīties acīs. Puisis zināja, ka draudzene atvainotos, ja vien drīkstētu.

Kamēr klajums piepildījās ar degošās zvērādas spīvo smaku, Seiuna lika Torakam nogulties uz muguras un uztetovēja viņam uz pieres izraidītā zīmi: nelielu melnu aplīti, kas atgādināja nāves zīmi.

Tad Toraks palika viens, un viņam piederēja vienīgi loks, trīs bultas, nazis, zāļu rags un posās maciņš. Visas mantas bija iezīmētas ar sarkano okeru. Kā mirušajam.

Finkedīns, kas nebija piedalījies ritos, piegāja pie Toraka. Kad Kraukļu vadonis vilka ārā no maksts nazi, viņa roka viegli ietrīsējās.

Toraks savaldījās.

Sāpēja vairāk, nekā viņš būtu spējis iedomāties. Neteicis ne vārda, vīrs no puiša kamzoļa nošņāpa ģints piederības zīmi un iemeta sapluinīto vilkādu ugunī.

Toraks, noskatīdamies, kā vilnas kumšķītis nomelnē un izkūp dūmos, iekoda apakšlūpā.

-    Līdz rītausmai izraidītajam jāpazūd, Finkedīns teica.

Viņa balss bija skarba, taču nodevīgais spīdums acīs liecināja, ko tas viņam bija maksājis.

-   Līdz tam laikam viņš drīkst brīvi pazust Mežā. Pēc tam ikvienam, kas izraidīto pamana, viņš jānogalina.

Vadonis uz mirkli apklusa, bet pēc tam ar plaukstu iesānis izdarīja cirtienu, kas nozīmēja padzīts. Tas nu ir padarīts, viņš sacīja.

Jauneklis cieši skatījās ugunskurā, kur ar spilgtu liesmu pazuda liecība par to, ka viņš ir bijis Toraks no Vilku ģints; tā izplēnēja pelnos un ar vēju tika aiznesta nebūtībā.

Viņam aiz muguras sakustējās pūlis. Puisis pagriezās un sabijies pamanīja, ka cilvēki pašķiras, lai kāds tiktu cauri. Viņš ieraudzīja, ka Mehīgans zemu palokās un uzliek plaukstu uz krūtīm, lai sveiktu atnācēju. Viņš redzēja, ka tāpat rīkojas arī pārējie Vilku ģints locekļi.

Un tad viņš saprata.

Laucē parādījās liels, pelēks vilks. Uz tā sudrabainā kažoka vizēja lietus lāses, un acis tam bija dzintardzeltenas kā saules atspulgs skaidrā ūdenī.

Suņi aizbēga. Cilvēki kāpās atpakaļ. Visi, izņemot Renu, kas Torakam izaicinoši pamāja ar galvu.

Kad Vilks pienāca tuvāk, Toraks nometās ceļos.

Kādreiz bija laiki, kad Vilks Torakam lēca virsū, nevaldāmā priekā smilkstēdams un ņurdēdams, laizīja puisim degunu un apveltīja viņu ar vilka skūpstiem. Tovakar tā nenotika. Tonakt Vilks bija vadītājs un viņa acīs atspoguļojās dīvainā pārliecība, kas tajās bija pamanāma vienīgi retumis.

Abi sabāza kopā degunus, un Toraks uz mirkli Vilku apņēma. "Barabrāli," viņš sacīja vilku valodā.

Puisis redzēja, kā sastingst Mehīgans.

-Jā, Toraks klusi teica Vilku ģints vadonim. Varbūt es neesmu no Vilku ģints, taču protu to, ko neprotat jūs. Es protu runāt ar vilkiem.

Zēns piecēlās, un abi kopā ar Vilku cauri pūlim devās uz klajuma malu. Pēc tam Toraks pagriezās, lai pēdējo reizi paskatītos uz cilvēkiem, kas viņu bija padzinuši.

Varbūt es esmu izraidītais, viņš tos uzrunāja, varbūt nepiederu ne pie vienas ģints, taču es neesmu dvēseļēdājs. Un es atradīšu veidu, kā to pierādīt.

Nakts bija drēgna un vēsa, un Toraks skrēja pa Mežu ar Vilku pie sāniem. Viņi neapstājās, lai atpūstos: bez guļammaisa Toraks būtu nosalis. Kustēties uz priekšu šķita labāk. Turklāt tādējādi varēja aizgainīt domas.

Vilks ar saspicētām ausīm un saboztu skaustu apstājās, un debesis bija kļuvušas drūmas.

"Uf!" viņš klusi ierējās. "Bīstami!"

Drīz to sadzirdēja arī Toraks. Tālumā skanēja bērzu tāss taures. Rēja suņi.

Viņš sažņaudza naža spalu.

Aki laiku nebija izniekojis velti.

Vilks izdzirdēja suņu rejas un noskurināja ausi. Tie vinu nenoķers!

Taču tie varēja panākt Slaiko Bezastaini.

Vilka barabrālis kā vienmēr skrēja uz pakaļkājām un tādēļ bija nožēlojami lēns: Vilkam nācās bieži apstāties un viņu gaidīt. Un tāpēc, ka draugs neko lāgā arī nespēja sadzirdēt un saost, viņš bez Vilka palīdzības no suņiem nekad neaizbēgtu.

Taču varbūt tas izdotos tādēļ, ka viņš bija gudrs. Dažkārt pat prātīgāks par jebkuru vilku. Barabrālis, pārpeldējis upi, bija nomazgājis savu smaržu. Pēc tam viņš tika pamodinājis spožo-zvēru-kas-karsti-kož un ieziedis ar pelniem seju, ķepas un virskažoku. Vilkam tas nepatika, jo viņam nācās šķaudīt, taču bija arī gluži labi saprotams, kādēļ tas ticis darīts.

Viņš vienīgi vēlējās, kaut Slaikais Bezastainis būtu ātrāks.

CETURTĀ NODALA

Vējam pūšot mugurā, abi pa vilku takām, kas tikušas iestaigātas, kad Mežs vēl bija jauns, lauzās caur krūmiem.

Suņu rejas kļuva klusākas, un Vilks pacēla asti, lai pavēstītu barabrālim, ka vajātāji ir krietni atpalikuši.

Viņi turpināja doties uz priekšu.

Zeme kļuva akmeņaina. Abi rāpās augšup pa nogāzi, uz kuras staltas priedes čukstēja viņiem uzmundrinājuma vārdus. Slaikais Bezastainis paslīdēja un aizlidināja pa gaisu oļus, kas trāpīja Vilkam pa degunu. Vilks noskurinājās, taču tad saprata, ka ir pārāk daudz atpalicis vajadzēja ašāk sekot bara vadonim Slaikajam Bezastainim.

Slaikais Bezastainis novilka ūdrādas virsķepas un turpināja rāpties ar basām kājām. Vilks bija bieži novērojis barabrāli šādi rīkojamies, taču viņam tas joprojām šķita satraucoši. Slaikajam Bezastainim bija tik dīvainas kājas! Priekšķepu pirksti bija gari un labi piemēroti kampšanai. Vilks ar apbrīnu mēdza nolūkoties, kā barabrālis tās izmanto, lai sagrābtu kadiķu krūmus un uzrāptos pa kraujām.

Pēkšņi Slaikais Bezastainis pazuda.

Vilkam no satraukuma sabozās kažoks.

Tad viņš ieraudzīja, ka barabrālis ir atradis midzeni. Tas bija paslēpts zem kadiķiem un smaržoja pēc caunām un vanagiem. Vilks neapmierināts ierūcās. "Šeit ne!" Pagājušā lielā aukstuma laikā viņu tieši šādā midzenī sagūstīja sliktie bezastaini.

Slaikais Bezastainis stāvēja uz visām četrām un elsoja. Ja šim būtu aste, tā droši vien karātos viņam starp kājām. Kaut viņam nevajadzētu tik daudz atpūsties!

Tad Vilks atcerējās, ka toreiz, kad viņš bija kucēns, arī pašam nācās daudz atpūsties un Slaikais Bezastainis viņu nesa priekšķepās. Juzdamies noskumis, viņš paberzējās barabrālim gar sāniem un nolaizīja tam ausi. Slaikais Bezastainis drebēja. Vilks saoda sāpes un niknumu, kas jaucās kopā ar vientulību un bailēm.

Kādēļ gan viss tā bija noticis? Vilks to nesaprata. Pirms daudziem skrējieniem suņi bija saniknojušies par pazaudētajām pēdām. "Kur? Kur?" tie ķiukstēja. Vējš atnesa viņu dusmu smaku un to, kā oda bezastainis no bara, kas smaržoja pēc mežakuiļiem. Bet kādēļ tie medīja Slaiko Bezastaini? Un kādēļ viņš bija atstājis Kraukļu baru? Dažreiz jauns vilks atstāj baru, lai nodibinātu pats savējo, taču šoreiz tā neizskatījās. Tas likās nepareizi.

Kraukļu bara vadonis bija skarbi rājies bezastainu mēlē. Viņš bija izvilcis garo nagu un noplēsis vilkādas gabalu no Slaikā Bezastaina virskažoka: vilkādu, kas bija daļa no Slaikā Bezastaina kopš tiem laikiem, kad Vilks viņu pirmo reizi ieraudzīja. Vadonis šo briesmu darbu pastrādāja gan, taču Vilks bija jutis arī viņa kvēlojošās skumjas.

Vēl vairāk Vilku mulsināja baramāsa. Tā necentās atturēt vadoni un nenāca līdzi Slaikajam Bezastainim.

Ko gan tas varētu nozīmēt?

Lejā, ielejā, suņi centās uziet pēdas. Barabrālis tos vēl nedzirdēja, taču Vilkam uz skausta jau sabozās spalva.

"Kas ir?" Slaikais Bezastainis ar skatienu vaicāja.

Vilks ielūkojās mīļajā, bezspalvainajā sejā. Slaikais Bezastainis daudz tālāk aizcilpot vairs nespēs. Vilkam jāpārliecinās, ka suņi draugu neatradīs.

Klusītēm smilkstēdams, viņš ar degunu pabikstīja barabrālim zem zoda. "Piedod! Man jāiet. Neseko man!" Pēc tam viņš izlīda no midzeņa un aiznesās lejup pa nogāzi.

Viņš lidoja pāri klintīm un, airēdamies ar lielajām ķepām, pāršļakstinājās pāri upei. Izrāpies krastā, viņš nopurinājās un devās tālāk. Bija jauki skriet savā vaļā un negaidīt, līdz viņu panāks Slaikais Bezastainis, un no suņiem viņam nebija bail nemaz. Salīdzinājumā ar vilku suni ir kā kucēni.

Skriedams Vilks Mežā pamanīja satraucošas parādības. Pa upi ar paceltu galvu augšup pret straumi slīdēja odze. Ērgļpapardēs bija ieķērusies pūces spalva. Ozols čukstēja noslēpumus saviem varenajiem un vecajiem brāļiem. Tas viss Vilkam atgādināja par ļaunajiem bezastainiem, kas viņu turēja sasietu mazītiņajā akmens midzenī.

"Kur ir? Kur ir?" suņi ķiukstēja.

Vilks aizmirsa par sliktajiem bezastainiem un no aulēkšiem pārgāja uz rikšiem.

Viņš sasniedza ielejas dibenu, kur vēdīja smaržu pārbagātība.

Starp kokiem viņš pamanīja jauno tēviņu no mežakuiļu bara, kas priekšķepā bija sagrābis lielo nagu un oda pēc asinskāres. Otrā ķepā tas turēja sudrabainu ādas gabalu, kas smaržoja pēc zivju suņa un Slaikā Bezastaina. Vilks atcerējās, ka tā ir stērbele no Slaikā Bezastaina vecā virskažoka.

Kāda kuce paošņāja sudraboto ādu, lai atcerētos smaržu.

Tagad Vilks saprata. Āda suņiem palīdzēs atrast barabrāli. Tā jāatņem. Tad visi metīsies vajāt viņu, bet Slaiko Bezastaini liks mierā.

Vilkam no uzbudinājuma saspringa ķepas. Plecos un gurnos viņš sajuta spēka pieplūdumu un ļaunpriecīgi nodomāja, ka spēj lēkšot ātrāk par visņiprāko suni.

Uzmanīgi sperdams soļus, viņš līda uz priekšu.

PIEKTĀ NODALA

Trūdu un puvuma smakas dēļ Torakam bija grūti elpot. Šaurā, mazā aliņa atgādināja Kraukļu kapulauku.

Nedomā par to! Domā par to, kā palikt dzīvam!

Suņu trokšņošana bija mitējusies. Lai ko arī bija izdarījis Vilks, šķita, ka viņam ir sekmējies, taču Toraks vēlējās, kaut draugs atgrieztos. Viņš sevi pārliecināja par to, ka Vilks atgriezīsies, kad būs vajadzīgs.

Piespiedis sevi kustināt stīvās kājas, viņš izrāpās ārā un sāka virzīties augšup pa krauju. Klintis bija slidenas no lietus. Puisis neapāva kājas, un drīz tās kļuva nejūtīgas.

Viņš bija iecerējis mest līkumu ziemeļos no Kraukļu nometnes un tad griezties atpakaļ uz dienvidu ielejām, kur bija dzīvojis kopā ar tēvu. Taču Aki viņu bija iedzinis Zaļupes cilpā. Patlaban viņš atradās kaut kur uz Lauztās kraujas necik tālu no vietas, kur bija atradis staltbrieža ragus.

Sāni sāpēja, un uz pieres pulsēja jaunais tetovējums. Viņš atrada vītolu, noskaitīja īsu atvainošanos kokam un noplēsa lūku. To sakošļājis, viņš uzzieda masu dzeļošajam ievainojumam; pēc tam viņš nogrieza stērbeli no sava briežādas kamzoļa un aptina to ap pieri. Tai vajadzēja noturēt vietā dziedniecisko līdzekli un paslēpt izraidītā tetovējumu.

Pēkšņi Toraks atcerējās, ka tamlīdzīgus dziednieciskus pasākumus bija izmantojis naktī, kad aizgāja bojā tētis. Uz mirkli radās sajūta, ka viss, kas kopš tā laika bija atgadījies sastapšanās ar Vilku, Renu un Finkedīnu -, nemaz nav īstenība. Viņš no jauna viens pats bēguļoja kā kādreiz.

Priekšā parādījās biežņa, kas sastāvēja no ozoliem, dižskābaržiem un priedēm. Netālu iemirdzējās Cirvjupe. Pa to mēdza braukāt daudz laivu sevišķi lašu nārsta laikā.

No upes vajadzēja turēties tālāk.

Turēdamies aizsegā, Toraks sāka slapstīties cauri ugunspuķu un ērgļpaparžu paaugai, kas sniedzās viņam līdz viduklim. No izsalkuma reiba galva, taču nebija ne pārtikas, ne cirvja vienīgi trīs bultas. Jāsadabū kaut kas ēdams, pirms viņš kļūst pārāk nespēcīgs, lai skrietu. Kaut kā vajadzēja atrast zudušo ieleju, kurā viņš varētu izdzīvot vienatnē. Kaut kā bija jātiek vaļā no dvēseļēdāju zīmes un jāpārliecina ģintis pieņemt viņu atpakaļ…

Taču uzdevums bija pārāk iespaidīgs. Viņš nekad netiktu ar to galā.

Tad Toraks atminējās, ko pirms mēneša, kad viņi ievāca klūgas murda pīšanai, bija teicis Finkedīns. Tā bija tāda pati bēdīga diena kā šī, un Toraks skatījās uz vītola zariem pie kājām, brīnīdamies, kā tie reiz spētu pārvērsties par murdu.

Nedomā par to, Finkedīns pamācīja. Ņem vienu klūgu un nomizo to. Tu taču to spēj, vai ne?

-   Protams.

Viņš zināja, kā jāplēš lūki, pirms bija pietiekami vecs, lai turētu rokā nazi.

-   Tad rīkojies, Kraukļu vadonis teica. Soli pa solim. Ņem zaru un darbojies. Par murdu nedomā.

Tagad, kad lietus mērcēja viņa briežādas apģērbu, Toraks pamāja ar galvu. Soli pa solim. Pārtika. Būda. Jā. Pārējais jāatstāj uz rītdienu.

Viņš atrada apslēptu aļņu taku, kas gar ielejas malu vijās uz austrumiem. Lietus mitējās. Parādījās saule.

Soļodams puisis saprata kaut gan Kraukļi bija no viņa novērsušies, to nevarēja teikt par Mežu.

-   Ak, Mežs! viņš maigi teica. Es allaž esmu tevi godājis. Palīdzi man izdzīvot!

Mežs nopurināja no zariem lietus lāses un ieteica Torakam palūkoties apkārt.

Blakus takai auga pamatīgs bērzs ar jaunām, krokainām lapiņām. No koka ātri vien varētu iegūt atspirdzinošu dzērienu. Kāpēc gan viņš par to nebija iedomājies agrāk?

Palūdzis bērzam atļauju, Toraks pie stumbra pamatnes izurbināja seklu iedobi. No tās sāka sūkties sula. Puisis koka ievainojumā iebāza dobu plūškoka zaru, lai savāktu lāses, un ar sausserža lūku piesēja tam bērza tāss vāceli.

Kamēr tā pildījās, viņš atrada mietu un ar tā palīdzību izraka dažus savvaļas ķiplokus. Vienu no tiem ievietojis bērza zaru žāklē ģints aizbildnim, viņš pārējos apēda. Tie bija tik spīvi, ka jauneklim sāka asarot acis, taču kļuva arī mazliet siltāk.

Pēc tam Toraks atrada dažas saknītes, ļoti sīvas un glumas, taču purvainajā ielejā tas bija brīnišķīgs guvums:

Torakam tās šķita jaukas kā orhidejas. Saknes bija tik lipīgas, ka puisim šķita viņš ēd līmi, taču, ja nevarēja tikt pie gaļas, tās Mežā skaitījās visbarojošākais uzturs.

Bet bērza sula tikām jau tecēja vācelei pāri malām. Pateicies koka garam un apsaitējis ievainojumu, lai tas sadzītu, zēns iztukšoja trauku. Bērza sula bija auksta un reibinoši salda. Torakā ielija Meža spēks.

Pārtika ļāva justies mazliet labāk.

"Es to spēšu," viņš sev sacīja. "No kizila pagatavošu bultas un to galus norūdīšu ugunskurā. No ugunspuķēm nopīšu makšķerauklas un uz kazeņu ērkšķiem ķeršu zivis. Mežs man palīdzēs!"

Ap pusdienlaiku Toraks nokļuva ielejā, kur nācās rāpties pāri pērno lapu kaudzēm. Viņa apņēmība noplaka. Kājas tālāk vairs nenesa.

Bez cirvja uzcelt būdu nāktos grūti, taču no jauna talkā nāca Mežs. Toraks atrada vētras nolauztu dižskābardi, kas bija uzkritis uz laukakmens. No tā sanāca lielisks karkass. Atlika vienīgi sakraut no abām pusēm zarus un uzklāt tiem virsū pērnās lapas. Turklāt miteklis atradās labā vietā: blakus vītolu biežņai, kur vajadzības gadījumā varētu paslēpties.

Gaiss kļuva dzestrs, taču viņš neiedrošinājās kurināt ugunskuru, tāpēc, lai sasildītos, kamzolī, stulpiņos un zābakos sabāza zāli. Tā bija asa, un, kad pa miesu sāka rāpot vaboles un zirnekļi, Torakam kutēja, taču vairs nebija tik auksti.

Viņš kā āpsis ievilka būdā dažus klēpjus lapu un, ieelpodams koku patīkamo smaržu, saritinājās zem tām. Noskaitījis pateicības lūgsnu Mežam, Toraks aizvēra acis. Viņš bija pārguris.

Taču aizmigt nebija iespējams.

Atgriezās domas, no kurām viņš bija vairījies nakti un dienu. Tās bija kā dadzis vilka kažokā.

Izraidītais. Nepieder ne pie vienas ģints.

Kā viņš var nepiederēt ne pie vienas ģints?

Toraks iedomājās par ķiploku, kuru bija ielicis zaru žāklē ģints aizbildnim. Taču, ja nav ģints, nav arī aizbildņa. Nav aizbildņa. Šī doma lika aizrauties elpai. Kā kāds var izdzīvot bez aizbildņa?

Toraks aizskāra rētu, kas stiepās pāri ģints piederības tetovējumam. Viņš nespēja atcerēties, kur to ieguvis; rētas nav kaut kas tāds, par ko būtu jāuztraucas tās ir visiem. Viena viņam bija uz apakšdelma kopš tās nakts, kad uzbruka lācis, bet vēl viena palikusi uz liela no mežakuiļa ilkņa. Rēnai rēta bija uz plaukstas no tokorota kodiena un vēl viena uz pēdas, jo trīs gadu vecumā viņa uzkāpa uz krama šķēpeles. Finkedīns bija ieguvis milzums rētu negadījumos medībās un kaujoties jaunībā, bet liela, iegrimusi rēta viņam bija uz gurna no cīņas ar lāci.

Toraks sabozies ierakās dziļāk lapās. Nedomāt par Kraukļiem. Jādomā par tēti un par to, kādēļ tas viņam neko netika pastāstījis. Jādomā par māti un par to, kāpēc viņa izsludināja dēlu par tādu, kuram nav ģints.

Vītolus sašūpoja vēja brāzma, un tie ievaidējās. Tālumā Toraks dzirdēja noklīduša alnēna maurošanu. Vasaras sākumā Mežs līgojās no to žēlabainajiem kliedzieniem. Mātēm bija piedzimuši jauni mazuļi, un tās vairs nespēja parūpēties par iepriekšējā vasarā dzimušajiem, tādēļ tie tika padzīti ar nežēlīgiem spērieniem. Kādu mēnesi alnēni klimta apkārt un meklēja mierinājumu pie jebkura liela radījuma, kas gadījās tiem ceļā, līdz tika nomedīti vai iemācījās par sevi gādāt paši.

"Es gribu pie mammas!" alnēns bauroja.

Toraks aizspieda ausis.

Par māti bija zināms ļoti maz, taču domas par viņu puisi nekad neatstāja: tās viņam bija kā siltuma drusciņa visskarbākajos laikos. Viņš to neapšaubāmi bija mīlējis. Puisis ticēja, ka tā ir mīlējusi arī viņu. Taču pasludināt savu dēlu par tādu, kuram nav ģints…

Šķita, ka viņa Toraku ir pametusi kā aļņu māte.

"Kurp lai es tagad dodos?" viņš bažījās. "Kur es iede-

ros?"

Vēl viena vēja brāzma, un vītoli atbildēja: "Tu iederies šeit. Mežā."

Klausīdamies kokos, viņš aizmiga.

Toraks spēji pamodās.

Balsis. Augšā uz nogāzes.

Viņš ar dunošu sirdi palika nekustīgi guļam.

Ja šie cilvēki būtu mednieki, tie nesarunātos, viņš prātoja.

Cik klusi vien spēdams, Toraks izlīda no būdas, uzmeta plecā bultu maku un loku, nojauca būdu un, lai nomāktu savu smaržu, izkaisīja apkārt sapluinītas ķiploku lapas. Viņš ierāpās vītolu biežņā. Ēnas bija garas, taču pirmās zvaigznes vēl nebija redzamas. Tātad ilgi viņš nebija gulējis.

Balsis tuvojās, taču piecdesmit soļus no Toraka uz nogāzes apstājās. Cauri krūmiem viņš uz aļņu takas, kuru pats nesen bija izmantojis, saskatīja Odžu ģints medniekus. Suņu tur nebija. Lieliski. Un viņš taču no takas bija aizslaucījis visas pēdas. Skaidrs, ka bija.

Tur nesarunājās tikai Odžu ģints pārstāvji. Izskatījās, ka arī daži Kraukļi bija ar tiem sastapušies uz takas. Toraks redzēja Tullu, Saielotu un Finkedīnu. Viņš redzēja arī Renu. Glūnēt uz viņiem kā svešiniekam un nedrīkstēt iet tuvāk bija neizsakāmi sāpīgi.

Toraks vēroja, kā Odžu ģints mednieki, kas bija jaunāki, ar cieņu pagaida, lai pirmais sāk runāt Finkedīns, kas apbrīnoja viņu nomedīto stirnu buku, bet pēc tam Odzes mazliet palielījās. Viņš redzēja, kā divi Odžu ģints bērni kautrīgi lūkojas Renā, kas izlikās tos neredzam, bet ar saberztiem lazdu riekstiem pulēja loku.

Kļuva saklausāmas vīru balsis. Tie runāja par Aki.

-    Viņa nožēlojamie suņi gandrīz izjauca mums medības! žēlojās Odžu mednieks. Ja tas tā turpināsies…

-   Neturpināsies, Finkedīns sacīja. Aki Toraku nenoķers.

»

-   Taču šie suņi iztramda medījumu, turpināja gausties vīrs no Odžu ģints. Jo ātrāk izraidītais būs prom no mūsu medību laukiem, jo labāk.

-    Ak, patlaban viņš jau ir gabalā, Finkedīns teica, un viņa balss mierīgajā vakarā bija labi dzirdama. Nav jau tāds muļķis, lai blandītos šeit apkārt, līdz sākas ģinšu sapulce.

Ģinšu sapulce. Toraks bija gluži aizmirsis par lielo sanākšanu, kura notika reizi trīs vasarās un kurai drīz vien vajadzēja norisināties pie Baltupes grīvas tuvāk par divu dienu gājumu no vietas, kur viņš slēpās.

Mednieki atvadījās un šķīrās: Odzes devās uz savu nometni dienvidos, kas atradās Baltupes krastos, bet Kraukļi uz rietumiem.

"Neaizej!" Toraks domās lūdzās Finkedīnu. Kad puisis redzēja dūšīgo augumu kopā ar Renu pazūdam starp kokiem, viņš jutās pasaulē lieks. Toraks pagājās viņiem pakaļ un skatījās, līdz sāka sūrstēt acis.

Ilgi pēc tam, kad tie bija aizgājuši, viņš atgriezās vītolu biežņā, bet apkārt aizvien tumšāka kļuva nakts.

Iekrakšķējās sauss zariņš.

Toraks saspringa.

Vēl viens krakšķis. Skaļš. Kāds to darīja apzināti.

-   Tā esmu es, čukstēja Rena. Kur tu esi?

Jauneklis sastinga. Viņš nedrīkstēja atbildēt. Tādējādi

viņš pakļautu Renu briesmām.

-   Torak! šoreiz izklausījās, ka viņa ir vienlaikus gan dusmīga, gan nobijusies. Tu biji atstājis uz takas sakošļātu lūku. Man nācās aizvākt pierādījumu, pirms to bija pamanījuši citi!

Viņš neieredzēja savu klusēšanu.

-    Nu labi, Rena elsoja, varbūt pēc tā, ko pateikšu, tu pārdomāsi! Iečabējās pērnās lapas. Es atnesu tev to, kas nepieciešams, lai tiktu vaļā no dvēseļēdāju tetovējuma. Esmu šeit tāpēc, lai tev izstāstītu, kā to izdarīt, viņa mirkli paklusēja, bet tad turpināja: Ja tu nelīdīsi laukā tieši tagad, es iešu projām!

SESTĀ NODALA

Ko tu dari? Toraks čukstēja, ievilkdams Renu biežņā. Ja nu kāds tevi ierauga!

-   Neieraudzīs, viņa atbildēja pārliecinātā balsī, taču īstenībā jutās nedroša. Es atnesu tev mazliet pārtikas un guļammaisu, taču man neiešāvās prātā nospert cirvi, tāpēc tev nāksies…

-   Rena! Nē. Tu nedrīksti būt iejaukta manās nepatikšanās!

-    Es jau esmu tajās iejaukta. Apēd laša plāceni!

Kad puisis nekustējās, viņa piebilda:

-   Ja reiz tu to nevēlies, es metīšu zemē, lai atrod kāds zvērs.

Šie vārdi sasniedza mērķi, un Toraks plāceni izkampa viņai no rokas un iznīcināja ar niknu uzcītību. Sakņupuši viņam blakus pēc purva smaržojošajā tumsā, meitene prātoja, kad viņš pēdējo reizi bija ēdis.

-   Laša plāceņi man vēl ir krājumā, Rena teica. Un vēl asinsdesa un kaltēta sumbra mēle, un maisiņš ar

riekstiem. Ja būsi taupīgs, pusei mēneša vajadzētu pietikt.

Rena saprata, ka viņa runā par daudz. Taču Toraks izskatījās tik savāds. Pieres apsējs darīja viņu vecāku, un seja bija saspringta. Puisis nemitīgi skatījās apkārt, it kā no tumšajām pazarēm ik mirkli varētu izlēkt mednieks.

"Lūk," viņa nodomāja, "kā jūtas medījums."

Taču skaļi viņa pajautāja, kur ir Vilks, un Toraks pavēstīja, ka tas devies jaukt pēdas Aki. Viņš savukārt apvaicājās, kā Rēnai izdevies izmukt no Finkedīna, un meitene pastāstīja, kā samelojusi, ka jāatgriežas pārbaudīt dažus slazdus, tad savākusi iepriekš noslēptos pārtikas krājumus un meža balodi, kas bija jānes uz nometni kā pierādījums tam, ka viņa tiešām pārbaudījusi "lamatas". Rena neko neteica par smagumu krūtīs, kas radās, kad viņa mānīja Finkedīnu, un par sāpēm tēvoča acīs, kad viņš saprata, kas šai padomā.

-    Viņš noprata, ka es šeit slapstos, vai ne? Toraks jautāja. Finkedīns pieminēja ģinšu sapulci. Vai viņš gribēja mani brīdināt?

-    Šķiet gan. Droši vien.

Rena pasniedza Torakam vēl vienu laša plāceni un kompānijas pēc apēda pāris riekstu. Tad viņa sacīja:

-   Es cenšos saprast, kā tas viss varēja atgadīties. Šie staltbrieža ragi ar nokasītajām Aki zīmēm. Kāds to ir izdarījis ar nolūku. Kāds vēlējās, lai tevi padzen.

Toraks uzmeta viņai skatienu.

&gt;

-   Dvēseļēdāji.

Viņa pamāja ar galvu.

-   Tagad šiem jau vajadzētu būt atpakaļ no ziemeļiem. Un viņi zina to, ka tu esi garagājējs. Dvēseļēdāji vēlas iegūt tavu spēku.

-   Viņi vēlas iegūt arī uguns opāla pēdējo lausku.

-    Lai kur arī tā būtu.

Tumšzilajā naktī, slīdēdamas starp kokiem, sasaucās jaunās pūces un virs ērgļpapardēm, klusi švīkstinādami spārnus, zibēja sikspārņi.

Toraks ar plaukstas virspusi noslaucīja lūpas.

-   Rena, viņš sacīja. Piedod!

-    Ko?

-   Par visu, kas noticis. Par to, ka nepastāstīju tev par tetovējumu. Ja vien es būtu tev pastāstījis! Vienkārši… vienmēr šķita, ka nav īstais brīdis.

Rēnai aizžņaudzās rīkle.

-   Es zinu, ka tā mēdz gadīties. Tas nav viegli. Es domāju izstāstīt noslēpumus.

-   Jā. Piedod!

Viņi beidza ēst, Toraks uzsēja uz muguras guļammaisu un uzmeta plecā loku un bultu maku, bet Rena sakārtoja pārtikas somu un vītola zaros ģints aizbildnim ievietoja lašu plāceņa gabaliņu. Kolīdz viņa to bija izdarījusi, meitene vēlējās, kaut būtu to paveikusi mirkli vēlāk, lai neredzētu Toraks. Puisis sacīja, ka viņam vienalga, taču Rena redzēja, ka tā nav tiesa.

-   Dīvaini, viņš teica. Visu mūžu rīkojos tieši tāpat, taču neesmu ticis pie aizbildņa.

-   Tie tik un tā skaitās ziedojumi. Mežam.

-    Es ceru.

Toraks brīdi klusēja un tad jautāja:

-   Bet kā gan tas iespējams, Rena? Kā var būt, ka man nav ģints?

-   Es nezinu.

-    Man ir ģints dvēsele, jo es protu atšķirt labu no ļauna. Tad kā gan tas var būt?

Meitene papurināja galvu.

-   Seiuna teic, ka tāda kā tu, kuram nav ģints, nekad agrāk nav bijis.

Toraks izskatījās izbijies, un Rena uz sevi sirdījās. "Ak, ļoti prātīgi darīts, tas noteikti viņam uzlaboja omu."

-    Lai kā arī būtu, viņa steigšus turpināja, nedomāju, ka es gribētu piederēt pie Vilku ģints. Šīs dzeltenās acis… Viņa nodrebinājās. Es pajautāju viņu burvei, kā pie tādām var tikt, un tā atbildēja, ka viņa kaut ko pievienojot ūdenim. Reiz viņa esot kļūdījusies, un visai ģintij acis esot kļuvušas rozā.

Rena iekoda lūpā.

-   Es to izdomāju. Tas bija joks.

Toraks izmocīja smaidu. Rēnai bija no sirds viņa žēl.

-    Bet, ja es neesmu no Vilku ģints, puisis prātoja, kas tad es esmu?

Rena ievilka elpu.

-   Tu esi Vilka barabrālis. Tu esi mans draugs. Un tā tas būs vienmēr.

Toraks mirkšķināja plakstus. Viņš pārlaida plaukstu pāri sejai, pakāra plecā pārtikas somu un noklepojās.

-   Finkedīns brīnīsies, kur tu esi pazudusi. Tu teici, ka zinot, kā jāveic riti.

-   Jā, Rena sacīja.

Puisis viņas balsī saklausīja kaut ko aizdomīgu.

-   Vai esi pārliecināta?

-   Jā, viņa atkārtoja.

Patiesībā viņai vajadzēja savākt kopā no Seiunas saklausītās drumslas, tāpēc īsti pārliecināta Rena nebija. Taču Toraks to nedrīkstēja zināt.

Lai aprakstītu rituālu, daudz laika nevajadzēja, taču, kad Rena tika līdz tetovējuma izgriešanai, abiem sametās nelaba dūša.

-    Lūk, noraisīdama no jostas zāļu maciņu, kas bija pagatavots no gulbja kāju ādas, meitene sacīja drebošā balsī. Šo tev vajadzēs visvairāk.

Toraks paņēma maciņu un to vēroja.

-    Tev jānogaida līdz pilnmēnesim, Rena turpināja. Līdz tam laikam tev jāatrod kāda droša slēptuve.

-   Droša ?

-   Jā. Drošāka. Labāk izlemsim, kur satikties.

-   Kas tev padomā?

-  Jāizdomā, kur mums pilnmēnesī satikties. Lai veiktu ritus.

-   Ak nē! Nē.

Rēnai par vilšanos, Torakam atkal bija tas pats stūrgalvīgais skatiens: tāds pats kā Vilkam, kad tas atteicās kāpt smailītē.

-   Torak, viņa sacīja. Viens pats tu to nespēj. Par rituālu es tev izstāstīju vienīgi tāpēc, lai tu varētu sagatavoties, bet es būšu līdzās un palīdzēšu.

-   Nē. -Jā.

-   Bet tu taču ienīsti pesteļošanu.

-   Tam nav nozīmes! Vismaz es zinu, kā jārīkojas!

Toraks piecēlās.

-   Klausies, Rena! Patlaban nav tā kā citām reizēm, kad tu aizbēgi un Finkedīns kādu laiku piktojās, bet pēc tam tev piedeva. Šoreiz nepaklausība tevi var nogalināt.

-   Es zinu, ka tas ir bīstami, taču…

-   Nē. Tas, ka tu šonakt atnāci šurpu, ir neiedomājami drosmīgi, bet tev vairs nevajag… tu nedrīksti tā rīkoties!

Piecēlās arī Rena.

-    Tas nebūsi tu, kas izlems, ko man darīt. Viņa pagriezās, lai nokabinātu no zara loku. Un, ja gadījumā esi aizmirsis, tad visās tajās "citās reizēs", kā tev labpatīk tās saukt, es patiesībā… Torak? Torak!

Taču viņš jau bija aizgājis, izgaisdams naktī tik klusi kā spoks.

SEPTĪTĀ NODALA

i

Augstu tumšzilajās debesīs slīdēja pilns mēness, taču Toraks joprojām nebija gatavs. Baidīdamies no mirkļa, kad nāksies uzsākt rituālu, viņš ar pīlādža vicu ievākšanu bija vilcinājies, cik ilgi vien spējis.

Pusmēnesi viņš bija slapstījies un pārticis no Rēnas dotajiem krājumiem, dažiem zaķiem, vāverēm un putniem, kurus spēja noķert. Gādājot pārtiku, slēpjoties biezokņos un murminot zem deguna, lai tikai dzirdētu cilvēka balsi, aizritēja diena pēc dienas.

Aki un viņa suņi vairs tuvumā nerādījās. Ģintis bija aizņemtas pēdējo nārstojošo lašu zvejā, un Mežakuiļu vadonis savu dēlu nodarbināja pamatīgi.

"Atrodi vietu, kas izstaro spēku," Rena bija mācījusi toreiz, kad viņi tikās biežņā. "Dari to tur."

Toraks šādu vietu bija atradis taču diez vai tā bija tāda, kādu to iedomājās Rena. Viņš stāvēja uz kraujas dienvidu nogāzes pie straumes, kuru ģintis dēvēja par Dvīņupi: tur dārdošā cīņā satiekas Cirvjupe un Zaļupe, lai

izveidotu Baltupi. Vientulīga vieta, kur, tinusies mūžīgā miglā, par izdzīvošanu starp milzīgiem, izmētātiem akmeņiem cīnās bērzi un pīlādži.

Taču tā atradās bīstami tuvu cilvēkiem. No šejienes Baltupe brāzās uz Jūru, kur pie ietekas pat ne pusdienas gājuma attālumā uz rietumiem pulcējās ģintis. Toraks atradās sapulces vietai pārāk tuvu taču šāda bija iecere. Neviens viņu šeit nemeklēs. Un krāces noslāpēs viņa kliedzienus, ja sāpes kļūs neciešamas.

Atvairījis šo domu, Toraks nogrieza pīlādža vicu un vai simto reizi vēlējās, kaut viņam būtu cirvis.

Aiz muguras nolūza zars.

Viņš spēji pagriezās.

Starp kokiem parādījās ēna.

Toraks klupdams krizdams kāpās atpakaļ.

Ēna tuvojās tas izrādījās alnis, un puisis, izbīlī iebļaudamies, aiztenterēja sānis.

Atkal tu! viņš kliedza. Vācies! Es teicu, ka neesmu tava māte!

Alnis nolieca galvu un apošņāja Toraku, un viņš redzēja maigus, pūkainus punus vietās, kur vajadzēja izaugt jaunajiem ragiem. Alnis bija milzīgs, taču kustējās neveikli un nedroši, it kā atvainodamies par to, ka ir tik liels. Vietā, kur tam bija iespērusi māte, Toraks uz aļņa sāniem pamanīja ievainojumu un sajuta līdzjūtības uzplūdu.

Dzīvnieks nesaprata, kāpēc māte no viņa ir atteikusies. Tas pat nezināja, ka jābaidās no Vilka, kas lika viņu mierā vienīgi tāpēc, ka bija labi veicies medībās. Alnis Toraka ceļā bija gadījies jau divreiz, un viņam nācās to dzīt projām. Puisis nedrīkstēja dzīvnieku nogalināt, jo liemeņa apstrāde aizņemtu vairākas dienas; viņš nedrīkstēja ļaut alnim sev sekot, jo tad tas nekad neiemācītos baidīties no medniekiem. Izskatījās tas bija iedomājies, ka abi ir draugi.

-    Tis! Toraks, rokas vicinādams, uzsauca.

Alnis raudzījās uz viņu ar apjukušām, brūnām acīm.

-   Vācies! puisis ar dūri iesita tam pa purnu.

Dzīvnieks gāzelēdamies pagriezās un pazuda starp kokiem un Toraks atkal palika viens. Bailes atgriezās. Ilgāk novilcināt rituālu vairs nebija iespējams.

No domas, ka tetovējums jāizgriež, viņam kļuva nelabi. Taču apzināties, par ko viņš kļūs, ja to neizdarīs, bija vēl biedējošāk. Dažu pēdējo dienu laikā zīme bija sākusi dedzināt krūtis. Toraks juta, kā tā ieēdas miesā.

Vieta, kuru viņš bija izvēlējies, atradās divdesmit soļus virs ūdensmalas: liels, kuprains akmens bluķis pīlādžu ielenkumā. Akmeni apspīdēja blāva mēnesgaisma. Toraks vēlējās, kaut valdītu pilnīga tumsa, nevis šis draudīgais mijkrēslis, taču vasarā saule dodas pie miera tikai uz īsu brīdi.

Atstājis guļammaisu, bultu maku un loku klints pakājē, viņš rāpās augstāk. Zem zābakiem slīdēja sūnas, kas izplatīja trūdu smaku. Granīts, pie kura viņš tvērās, bija auksts. Kad Toraks sasniedza virsotni, pārmākdama visas skanas Mežā, viņam ausīs ielauzās krāču rēkoņa.

Rietumos kā sarkani punktiņi par viņa vientulību ņirgājās nometnes ugunskuri.

No medībām atgriezās Vilks, un deguns tam bija sarkans no asinīm. Bez grūtībām saslējies pakaļkājās, viņš, gatavs lēkt un pievienoties Torakam, uzlika priekšķepas uz klints.

"Nē!" Toraks iesaucās vilku valodā. "Paliec lejā!"

Vilks apsēdās un izbrīnīts raudzījās Torakā.

Puisis sevi piespieda viņu neņemt vērā. Vilks nesaprastu, ko viņš gatavojas darīt, un nebija iespējams viņam to pastāstīt.

Torakam pirmo reizi dzīvē nācās nodarboties ar burvestībām. Viņš gatavojās izaicināt spēkus, kurus burvji izmanto, lai redzētu nākotni, dziedinātu slimniekus un atrastu medījumu; šos spēkus viņš nesaprata un nespēja tos savaldīt.

-    Tādā veidā tu iekļūsi dziļāk, bija sacījusi Rena, cenzdamās izskaidrot to, kas viņai šķita tikpat dabisks kā Torakam pēdu dzīšana. Tas ir veids, kā pieskarties pašai Nanuakai. Taču tev nāksies būt uzmanīgam. Tas ir tāpat, kā bāzt kāju straujā upē. Ja nonāksi par dziļu, tu tiksi aiznests.

Nanuaka.

Toraks to juta sevī: raupjš spēks, kas pulsē visās dzīvās būtnēs medniekos, medījumos, akmeņos, kokos, upēs -, tas sasaista tās ar pašu Pasaules Garu.

Slaucīdams no sejas ūdens lāses, viņš noraisīja no jostas gulbja kāju ādas maciņu. Putna nagi bija asi, un āda zvīnaina. To atvēris, viņš izņēma Rēnas dotās lietas.

-    Ir pieci burvestību veidi, viņa tika stāstījusi. Padzīšana. Piesaukšana. Attīrīšana. Piesaistīšana. Atdalīšana. Šajā ritā tiks izmantota attīrīšana. Un atdalīšana. Viņa norija siekalas. Tev vajadzēs izmantot mantas, kas nāk no visām četrām ģinšu grupām: no Meža, Ledus, Kalnu un Jūras ļaudīm. Mežam noderēs tavas mātes zāļu rags. Ņem okeru un sajauc to ar taukiem derēs ikviena radījuma tauki, ja vien tas nav ūdensdzīvnieks; tad apvelc riņķi ap tetovējumu. Tas parādīs… parādīs, pa kurieni tev jāgriež. Viņa ievilka elpu. Ledum būs maciņš no gulbja kāju ādas. Tas piederēja Balto lapsu burvei, tādēļ tas ir uzkrājis gaišos spēkus.

-    Un Kalniem? Toraks jautāja, un viņam sametās auksti.

Rena somā sadabūja aproci, kas bija darināta no ugunspuķu auklā uzvērtām kaltētām pīlādžogām.

-   Es satiku dažus Pīlādžu ģints pārstāvjus, kas devās uz sapulci agri no rīta, lai ieņemtu labākās vietas. Šo es iemainīju pret bultu.

-   Vai viņi nepamanīs, ka tu to nevalkā?

-    Es par to padomāju un sadalīju aproci divās daļās.

Viņa pacēla roku un parādīja otru rotājumu. Pēc tam

Rena apsaitēja pīlādžogu virteni Torakam ap plaukstas locītavu. Viņa bija saraukusi uzacis, taču puisis lēsa, ka arī draudzene, tāpat kā viņš, jūtas labāk, jo nu abi savstarpēji kaut ko bija sadalījuši.

-   Kad būs pienācis laiks, Rena mācīja, tev, lai sevi attīrītu, jāpagatavo īpašs dzēriens. Savvaļas sinepes sakne, kas sasmalcināta kopā ar alkšņa mizām un plūškoka lapām un izmērcēta stiprā ūdenī. Svarīgi, lai tu izmantotu ūdeni no Cirvjupes, jo tā smeļas spēku no ledus upes Kalnos. Un atstāj šo dziru ievilkties mēnesgaismā, cik ilgi vien iespējams.

Iestājoties krēslai, Toraks bija dzērienu sajaucis traukā, kuru tika pagatavojis no vāveres ādas, un atstājis to uz akmens pirmajos mēness staros, bet pats aizgājis pēc pīlādža zariem.

-    Nedomāju, ka tajā varētu būt kāda sastāvdaļa, kas atbrīvotu tavas dvēseles, Rena bija teikusi, taču drošības pēc uzvelc uz sejas plaukstas zīmi un uzklāj sev virsū pīlādžu zarus. Protams, es būšu kopā ar tevi gadījumam, ja notiktu kaut kas neparedzēts.

-   Un kas tiks Jūrai?

-   Tava tēva nazis. Tas ir izgatavots no Jūras slānekļa. Un, Torak, uztrin to asu. Tad mazāk sāpēs.

Toraks ar šausmām vēroja, kā Rena sadabū mazu, no raga darinātu adatu vācelīti, saišķi ar cīpslu pavedieniem un tievu kaula makškerāki.

-   Kam tad āķis? viņš jautāja.

Rena novērsa skatienu.

-   Tu nedrīksti iegriezt pārāk dziļi, citādi pārgriezīsi muskuļus.

Toraks pielika pie krūtīm plaukstu.

-   Es tev parādīšu. Rena ar nazi novilka pa stulpiņa ceļgalu. Šis ir tetovējums. Tu… tu griez tam apkārt tādā kā vītola lapas formā. Pēc tam pa vidu… aizāķē ādu un pacel. Kad meitene aizāķēja briežādu uz sava ceļa, viņai uz pieres parādījās sviedru lāsītes. Tādējādi tu varēsi gr… griezt zem ādas un izcelt tetovējumu. Pēc tam saspied ievainojuma malas kopā un tās s… sašuj.

Kad Rena bija beigusi stāstīt, viņi abi trīcēja.

Toraks nometās ceļos, lai izdzertu rūgto zāļu dziru, un Dvīņupe viņa seju apšļakstīja ar ledainām lāsēm. Viņš attīrīja sevi ar pīlādžiem un uz vaiga uzvilka plaukstas zīmi. Puisim šķita, ka viņš kļūst slims.

Lejā pielēca kājās Vilks: purns pacelts, aste gaisā. Viņš kaut ko bija saodis.

"Kas tur ir?" Toraks vaicāja vilku valodā.

"Cits."

"Kāds cits?"

"Cits." Vilks meta lokus, tad paraudzījās augšup uz Toraku, un viņa acis mēnesgaismā izskatījās sudrabotas un dīvaini svešādas.

Lai ko arī Vilks bija gribējis pateikt, Toraks nedrīkstēja ļaut sevi novirzīt no mērķa. Ja viņš nesāks darboties tagad, tad nekad vairs nesaņems drosmi.

Puisis pār galvu novilka kamzoli. Ūdens lāses vēsināja viņa ādu. Klabēja zobi. Rokai trīcot, viņš ar okeru uzvilka līniju ap dvēseļēdāju trīsžuburu žebērkli.

Toraks izvilka nazi. Tēva nazi. Jūras slāņakmens šķita ledains, bet spals smags un silts.

Vilks zemā balsī ierūcās.

Toraks lika viņam palikt lejā un sagatavojās pirmajam dūrienam.

Saullēkts jau gandrīz bija klāt, un viņš, mežonīgi trīcēdams, gulēja guļammaisā klints ēnā. Sāpes bija nepanesamas. Tās bija tik stipras, ka aizrāvās elpa. Uz pasaules nebija nekā cita kā vien dedzinošas sāpes krūtīs.

Torakam izlauzās asaras. Viņš sakoda zobus. Arī tētis to spēja, puisis centās sevi mierināt. Tēvs izgrieza zīmi un tika ar sevi galā. Arī tev tas jāspēj.

Taču tētim bija draudzene, kas palīdzēja. Nevis tā kā tev. Tu esi viens.

Viņš ņurdēdams iespieda seju ziemeļbrieža ādā.

Kaut kas kutināja degunu. Tas bija viens no Rēnas garajiem, rudajiem matiem, kas bija palicis viņas guļammaisā. Toraks sažņaudza to dūrē. "Nē, tu neesi vientuļš," viņš sev sacīja.

Pēc brīža viņu pamodināja nagu skrapstoņa pret akmeņiem. Vaigu pabikstīja auksts deguns, un Vilks ierūkdamies apgūlās draugam blakus.

Neesi vientuļš, Toraks nočukstēja un iegremdēja pirkstus barabrāļa kažokā. "Nekad neatstāj mani," viņš sacīja vilku valodā.

Vilks viņu vēlreiz ar degunu pabikstīja un iedrošinoši nolaizīja.

Ieķēries Vilkam skaustā, Toraks ieslīga ļaunos murgos.

Viņš sapņoja, ka Rēnai uzbrūk alnis. Nevis tas jaunulis, kas gribēja ar Toraku draudzēties, bet gan pieaudzis bullis.

Puisis mēģināja pakustēties, taču miegs saistīja viņa locekļus un viņš spēja vienīgi nolūkoties, kā Rena atkāpjas aiz ozola celma un izmisīgi skatās apkārt pēc kāda koka, kur uzrāpties. Nekā: aiz muguras viņai upe, bet priekšā vītoliņi ceļgala augstumā.

Alnis iebaurojās tā, ka nodrebēja zeme, un nolieca galvu, lai uzbruktu. Viens milzīgās pakaļkājas spēriens izšķaidītu galvu mežakuilim vai pārlauztu mugurkaulu vilkam. Rēnai nebija izredžu izglābties.

Alnis metās viņai virsū, un Toraks juta, kā dreb zeme; viņš ieelpoja dzīvnieka niknumu, kas oda pēc muskusa. Pēkšņi Toraks sajuta pulsējošas sāpes vēderā tās šķita biedējoši pazīstamas…

…un nu jau tas bija viņa niknums, kas dzina vareno ķermeni uz priekšu, viņa ragi mētāja pa gaisu zarus, kamēr viņš brāzās virsū Rēnai.

"Tas nav sapnis," Toraks nodomāja. "Tā ir īstenība!"

A lnis izlauzās no biezokņa, un Rena metās slēpties aiz ozola stumbeņa. Dzīvnieks biedējoši veikli pagriezās uz vienas kājas. Rena izvairījās vēl un vēlreiz. Alnis aizlēkšoja projām un tad no jauna atgriezās nākamajam uzbrukumam.

Nosvīdusi un bez elpas Rena sarāvās aiz celma. Tuvumā nebija nekā, kur uzrāpties, šī nogāze pirms divām vasarām tika iztīrīta nometnes vajadzībām un, kaut gan upe atradās desmit soļu attālumā, viņa šo gabalu nepieveiktu. Starp citu, aļņi prot peldēt.

Ceļgalā iedūrās sakne, un, kamēr Rena knosījās aiz celma, viņa gandrīz ievēlās bedrē. Kaut kādi rakumi. Murminādama pateicības vārdus ģints aizbildnim, viņa pakampa ieročus un atmuguriski ielocījās dobumā. Alnis viņu tur nevarēja aizsniegt, jo ala tā ragiem bija par šauru. Un aļņi pa zemi nerokas. Vismaz normāli aļņi tā nedara.

ASTOTĀ NODALA

Taču šis nebūt nebija normāls.

Viņa nekādā veidā netika brīdināta. Pēc bezmiega nakts Rena apdullusi bija izrāpusies no būdas un devusies gar upi augšup pret straumi. Ja kāds ko jautātu, viņa teiktu, ka medī, taču patiesībā viņa raizējās par Toraku. Rena gribēja atrast jebkādas viņa pēdas, kaut gan, visdrīzāk, draugs sen jau bija aizgājis.

Tad no purvaina biezokņa iznira alnis.

Rena satrūkās, taču neizbijās. Alnis droši vien bija ganījies grīšļos vai meklējis ūdensrožu saknes. Viņa tam liks saprast, ka nemedī, un alnis aizies.

Pēc tam viss mainījās.

Tagad Rēnai sejā ietriecās smilšu šalts un viņa nopurinājās. Pavērusies pelēkajā debesu diskā virs galvas, Rena ar mednieces aci uz alas malām pamanīja dažus gan melnus, gan baltus matus. Viņa cerēja, ka āpsis, kura alā viņa bija iekārtojusies, dziļāk guļ aizmidzis. Viņa bija iesprostota starp traku alni un pārskaitušos āpsi. Nekā patīkama.

Ko darīt? Loks un bultas laimīgā kārtā bija palikuši neskarti, un cirvis joprojām viņai bija rokā. Rēnai vajadzēja vai nu gaidīt palīdzību, vai arī cīnīties.

Cīniņš beigtos ar viņas nāvi. Alnis bija tik liels, ka meitene varētu nepieliecoties tam izskriet zem vēdera, un ragi bija platāki par izplestām rokām; viens spēcīgs trieciens Renu uzšķērstu kā zivi. Un šie nagi… Reiz viņa bija redzējusi, kā aļņu govs tikai ar diviem spērieniem nogalina lāci: viens tika dots pa žokli, lai apdullinātu, un tad, izslējusies uz pakaļkājām, tā ar abu priekškāju nagiem sadragāja lācim galvaskausu.

Taču šī nebija govs, kas aizsargā savu teļu. Tas bija bullis, taču riesta laiks, kad buļļi kļūst nevaldāmi, bija beidzies pirms četriem mēnešiem.

Tad kāpēc gan tas bija uzbrucis? Slims? Ievainots? Neko no tā Rena nebija manījusi. Dēmoni? Nē. Tā neizskatījās.

Un tomēr kaut kas nebija kārtībā.

Rēnai sejā no jauna iebira zeme, un viņa izspļāva smiltis. Viņa ārkārtīgi piesardzīgi piecēlās un paskatījās pār alas malu.

Agrīnā rīta saule apspīdēja ērgļpapardes. Maigs vējiņš modināja vītolus. Upe čaloja uz Jūru. Kāds miers…

Tur. Blakus diždadžu pudurim vīdēja milzīgs, nošļaupts nags; spalvu kušķītis aiz tā tumšojās no sviedriem.

Rēnai ausīs dunēja asinis.

Alnis nolieca galvu, izbāza garo mēli un nolaizīja degunu, lai labāk saostu. Tā lielās ausis pagriezās uz viņas pusi.

Rena sastinga.

Tas viņu bija pamanījis. Viena acs, iepriekšējā riestā cietusi no sāncenša raga, tam bija pārvērtusies par aklu, sarkanu recekli. Otra bija pievērsta Rēnai.

Meitenei aizrāvās elpa. Ar aļņa skatienu viņā lūkojās kāds gars.

-    Tas nevar būt, Rena nočukstēja.

Dzīvnieks bradāja diždadžus.

"Tas ir alnis," viņa centās sev iestāstīt. "Ar Toraku tam nav nekāda sakara."

Un tomēr ar pārliecību, kas Renu reizumis piemeklēja un kuru Seiuna sauca par iekšējo redzi, viņa zināja, ka Toraka dvēseles ir alnī. Viņš bija pārmiesojies. Toraks bija

uzbrucis viņai.

&gt;

-    Tas nevar būt, Rena nočukstēja vēlreiz. Kādēļ gan viņš man uzbruktu?

Juzdamās apjukusi un nevarīga, viņa sažņaudza cirvja kātu. Izejas nebija. Lai kas arī notiktu turpmāk, vienam no abiem bija jāmirst.

Kamēr Slaikais Bezastainis, miegā raustīdamies un vaidēdams, tīstījās ziemeļbrieža ādā, Vilks stāvēja sardzē.

Citurienes smaka, kuru Vilks saoda tumsā, bija izgaisusi, taču viņš juta, ka tā nav devusies tālu. Tā bija jauna smaka, taču par kaut ko atgādināja. Par kaut ko ļoti sliktu.

Citkārt viņš būtu aizskrējis to izpētīt, taču Slaikais Bezastainis bija licis viņu nepamest. Tas Vilku krietni izbrīnīja. Viņš barabrāli mēdza atstāt nemitīgi. Lai medītu, lai aprītu maigos, iepuvušos liemeņus, kas Slaikajam Bezastainim neizskaidrojamā kārtā nepatika. Tam, cik ilgi Vilks klejoja, nebija nozīmes, jo viņš vienmēr atgriezās.

Vilkam nepatika neziņa. Taču viņš nespēja satvert zobos atbildi.

Tad viņš izdzirdēja gaudošanu.

Vilki. Daudzu skrējienu attālumā, un precīza to atrašanās vieta nebija nosakāma, jo tie gaudoja, purnus pavērsuši uz visām pusēm. Vilks viņus saprata. Bija iestājies laiks, kad gaisma ēda nost tumsu un kļuva garāka: laiks, kad vilkiem dzimst mazuļi. Šim baram bija mazuļi. Tas negribēja, lai citi atrod viņu midzeni. Bars, ar kuru Vilks kopā skrēja Augstajos kalnos, izmantoja šo pašu triku.

Pag! Viņš pielēca kājās. Šis bija Augsto kalnu bars! Vilks pazina vadoņa gaudošanu!

Kulstīdams asti, viņš nogaudoja atbildi: "Es esmu šeit! Šeit!" Prātā viņš redzēja, kā vilki stāv, saspiedušies cieši kopā, purnus pavērsuši uz augšu, acis samieguši priekā par savu gaudošanu. Vilku pārņēma vēlme doties pie sugasbrāļiem.

Bars apklusa.

Vilkam aste nokārās starp kājām.

Viņš vēlējās, kaut pamostos Slaikais Bezastainis. Taču tas turpināja miegā raustīties un vaidēt.

Pēc īsa brīža Vilks izdzirdēja neprātīgu ķiukstēšanu bezastainu mēlē. Tā bija baramāsa. Viņš nesaprata, ko tā saka, taču bija dzirdams, ka viņa ir nelaimē.

Vilks ar ķepu modināja Slaiko Bezastaini.

Barabrālis nekustējās.

Vilks iekampa viņa virskažokā, pēc tam parāva aiz garās vilnas, kas auga tam uz galvas. Kad nekas nebija līdzēts, Vilks ierēja viņam ausī. Tam vienmēr bija panākumi.

Taču šoreiz ne.

Vilkam uz skausta sabozās spalvas, jo viņš saprata, ka tā, kas šeit guļ, ietinusies ziemeļbrieža ādā, ir vienīgi Slaikā Bezastaina gaļa. Staigājošā elpa, kas parasti atradās iekšpusē, bija aizgājusi.

Vilks to zināja, jo tā bija gadījies jau agrāk. Staigājošā elpa barabrāļa ķermeni dažkārt mēdza atstāt. Tai bija tāds pats apveids un izmērs, un smarža kā Slaikajam Bezastainim, taču Vilks zināja, ka tai nevajag līst par tuvu.

Vilks meta lokus. Smarža viņam pastāstīja to, ka Slaikā Bezastaina staigājošā elpa ir aizgājusi meklēt baramāsu. Tas pats jādara arī Vilkam.

Viņš lidoja cauri Mežam. Viņš izbaidīja ķēvi un tās kumeļus un, pārsteigdams māti, gandrīz uzkāpa virsū aizmigušam sivēnam, taču, pirms mežacūka piecēlās, viņš jau bija gabalā. Līkumodams starp alkšņiem, kas auga pie ātrā ūdens, Vilks lēkšoja uz to pusi, kur gaudoja baramāsa. Viņš saoda svaigas asinis un niknu alni.

Baramāsas balss apklusa kauciena vidū.

Vilks pielika soli.

Pēkšņi vējš mainīja virzienu un atnesa līdz viņa degunam jaunu smaku tā bija Citurienes smaka.

Vilks spēji apstājās. Cituriene devās pie Slaikā Bezastaina neaizsargātā ķermeņa.

Vilks svārstījās.

Ko nu lai dara?

DEVITA nodala

i

Toraks modās ar mokām it kā censtos uznirt no ezera dzelmes. Naktī kaut kas bija atgadījies kaut kas briesmīgs taču viņš nespēja atcerēties, kas īsti.

Viņš gulēja guļammaisā, un sejā viņam spīdēja rīta saule. Mutē bija tāda garša, it kā viņš būtu ēdis pelnus, un ievainojums krūtīs mežonīgi sāpēja.

Pēkšņi viņš savā dūrē ieraudzīja sažņaugtu tumši rudu matu šķipsnu un uzpeldēja atmiņas. Ērgļpapardes pātago viņa ragus, dubļi šķīst zem kāju nagiem. Pazib krams,

aizlido rudu matu lēkškes. Pēc tam tukšums.

»

Ko viņš ir izdarījis ?

Izbiedēdams Vilku, viņš acumirklī bija laukā no guļammaisa.

"Baramāsa!" Toraks sacīja vilku valodā. "Vai ar viņu viss kārtībā?"

"Nezinu," skanēja atbilde. Vilks nolaizīja viņam seju.

"Un ar tevi?"

Toraks neatbildēja. Viņš nekad nebija pārmiesojies miegā. Un dzēriens, kuru viņš bija pagatavojis rituālam,

nevarēja būt vainīgs, jo Rena tika teikusi, ka tas neliks viņa dvēselēm klejot. Turklāt viņš uz vaiga bija uzvilcis plaukstas zīmi, kā Rena bija mācījusi. Toraks ar pirkstiem aptaustīja seju: okers no tās bija nozudis. Droši vien miegā viņš to bija noberzis.

Kā gan tas varēja notikt? Viņš paskatījās uz kreveļaino brūci. Zīme bija izgriezta, taču dvēseļēdāju spēks ir varens. Varbūt tie, kamēr viņš gulēja, bija piespieduši viņu uzbrukt cilvēkam, kuru Toraks mīlēja vairāk par visiem?

Viss rīta cēliens pagāja, līdz viņš sasniedza klajumu. Torakam bija neskaidra apjausma, kur tas varētu atrasties: iepriekšējos klejojumos viņš bija manījis gan āpša alu, gan ozola stumbeni; palīdzēja arī Vilks. Taču, kad viņi tur nokļuva, Toraks lauci nepazina. Ērgļpapardes un ugunspuķes bija saplacinātas, it kā tām pāri būtu brāzusies smaga krusa, un ozola celms bija sadauzīts šķēpelēs. Šur un tur uz koku zaļajām lapām bija manāmas sārtas lāses.

Pasaule sagriezās virpulī. Mutē viņam sakāpa žults. Toraks centās nomierināties, lai savāktu vienkopus notikušā druskas.

Savandītajos dubļos pie ozola celma viņš atrada Rēnas zābaku nospiedumu; pie vienas no ieejām āpša migā karājās ruds mats. Upmalā viņš smiltīs atrada nospiedumus, kur krastā tikušas izvilktas smailītes. Lērums vīriešu zābaku nospiedumu, kas bija tapuši dziļāki, kad tie atgriezās pie laivām. Tie bija nesuši kaut ko smagu.

Varbūt vīri bija ieradušies īstajā laikā, nogalinājuši alni un aiznesuši to sev līdzi?

Bet varbūt tā bija Rena, ko viņi nesa?

Prāts atteicām Torakam klausīt. Pēddziņa spējas bija viņu pametušas.

"Es to izdarīju," viņš nodomāja. "Manī ir kaut kas tāds, ko es nespēju savaldīt."

Vilks piebikstīja ar purnu viņam pie gurna, gribēdams zināt, kad viņi dosies projām. Toraks jautāja draugam, vai tas ir centies palīdzēt baramāsai, un Vilks atbildēja, ka gribējis, taču tad saodis "citu".

"Ko tu ar to gribi teikt?" Toraks jautāja, taču atbilde bija viņam nesaprotama. Vilki sazinās ne vien ņurdēdami, smilkstēdami un kaukdami, bet arī ar visa ķermeņa palīdzību: pieliekdami galvu, noskurinādami ausis vai asti, uzbužinādami vai pieglauzdami kažoku. Pat Toraks nesaprata visas šīs zīmes. Viņš spēja apjaust vienīgi to, ka Vilks ir saodis sliktu smaku, kas tuvojās barabrālim, un skrējis tam palīgā, taču tā bija pazudusi, pirms viņš paspējis ierasties.

Toraks raudzījās uz postažu, kas valdīja visapkārt. Vajadzētu atrast patvērumu, jo jebkurā mirklī varēja parādīties smailītes. Bet viņam bija vienalga. Viņš ies uz ģinšu sapulci un noskaidros, kas noticis ar Renu.

Kad Toraks sasniedza upes grīvu, kur pulcējās ģintis, tuvojās krēsla. Šajā vasaras laikā arī naktis nebija daudz tumšākas. Un tādēļ tas, ko viņš darīja, bija vēl bīstamāk.

Ja neņem vērā pieres apsēju, Toraks nebija centies maskēties viņš tikai ieziedās ar pelniem, lai maldinātu suņus. Zēns paļāvās vienīgi uz savām mednieka iemaņām palikt nemanāmam un uz apstākli, ka ar zināmām grūtībām bija izdevies pārliecināt Vilku nenākt līdzi.

Labu gabalu no apmetnes Toraks atrada kadiķu un priedīšu puduri, kur kazenājos paslēpa guļammaisu, cerēdams pēc tā atgriezties vēlāk, un sakņupa, lai izdomātu, ko darīt tālāk.

Pie Baltupes grīvas tumšzilā mijkrēslī gailēja oranži ugunskuri. To priekšā kā zīmējumi uz klints sienas pret debesīm snaikstījās melni apveidi. Tik daudz cilvēku! Uz mirkli Toraks atkal bija mazs zēns, kas, vēl astoto reizi nesasniedzis dzimšanas nakti, lepojās ar to, ka var doties tēvam līdzi uz ģinšu sapulci pie Jūras.

Kalnu zaķu ģints ļaudis savus ziemeļbriežu ādas mitekļus bija uzslējuši tālāk no piekrastes uz klintīm droši vien tāpēc, ka tās atgādināja viņiem par mājām. Pīlādžu ģints velēnu namiņu apaļie jumti tupēja pļavā, bet Lašu ģints savas vaļādas teltis bija novietojusi tieši krastmalā, un Jūras ērgļi, kuriem laikam viss bija vienalga, nekārtīgās žagaru būdas bija uzcēluši tur, kur atradās brīva vieta. Skrajā meža ģintis bija novietojušās tuvāk Mežam, taču Toraks nekādi nespēja saskatīt Kraukļu mitekļus ar to īpatnējām vaļējām ieejām.

-   Runā, ka Vilku ģints esot devusies uz dienvidiem, biedējoši tuvu ierunājās kāds vīrs.

-   Jo labāk, nosprauslājās cits. Es nekad viņu klātbūtnē nejūtos omulīgi.

Viens no viņiem paklupa pret sakni, un atskanēja klusināta lamāšanās.

-   Tomēr viņiem vajadzēja palikt, sacīja pirmais. Šī ir ģinšu sapulce, lūk, kas tas ir.

-   Kā ar Dziļā meža ģintīm? vaicāja viņa biedrs. Tiešām nav ne miņas?

-   Dzirdēju par nesaskaņām starp Sumbriem un Meža zirgiem…

Viņu balsis noklusa upes virzienā, un Toraks no jauna ievilka elpu.

Pagāja ilgāks laiks, līdz viņš iedrošinājās kustēties. Virzīdamies gar Meža malu, viņš nonāca pie priežu ieskautas ieplakas, kurā ļaužu pūlis pulcējās ap lielu ugunskuru. Žāvētu lašu un ceptas gaļas smarža jaucās kopā ar balsu murdoņu, stabuļu mūziku un bungu rīboņu.

Ugunskurs bija sakurināts no trim priežu stumbriem, kas dega visā garumā. Kraukļu ugunskurs. Toraks bija tos atradis.

Viņš ar sausu muti noslēpās tumšā īvju skupsnā.

Puisis redzēja, kā, griezdami biezas gaļas šķēles no spīdīgiem staltbrieža sāniem un likdami tās klātesošo bļodās, sarunājas Finkedīns un Lašu ģints vadonis.

Gabaliņu tālāk pie mazāka ugunskura, kas izplatīja stipru kadiķu smaržu, viņš redzēja Seiunu un vēl divas burves. Viena no tām meta liesmās sauju kaulu un skatījās, kā tie krīt, bet otra vēroja, kā debesīs uzvijas dūmi. Seiuna šūpojās uz priekšu un atpakaļ un čukstēja buramvārdus.

Torakam virs galvas iečīkstējās zars ar niknām, modrām acīm lejup uz viņu lūkojās krauklis. Toraks lūdzās, lai tas vinu nenodod.

Aizbildnis izpleta spārnus un aizlidoja, aizšalkdams zemu virs burvju ugunskura. Seiuna pacēla galvu un sekoja tam ar skatienu. Pēc tam viņa pagriezās un paskatījās tieši uz Toraku.

"Viņa tevi nevar redzēt," puisis centās sevi pārliecināt. Ugunskura gaismā Kraukļu burves acis, kurās atspoguļojās slepenās zināšanas, šķita sarkanas. Kas zina, ko viņa spēj saskatīt?

Tikai tad, kad Toraks vairs nevarēja izturēt šo skatienu, Seiuna no jauna pievērsās savām burvestībām.

Ļengans no atvieglojuma Toraks sāka pētīt uguns apspīdētās sejas. Viņš redzēja, kā Mežakuiļu vadonis biksta ar pirkstu krūtīs Vaļu vadonim, lai uzsvērtu sava viedokļa nozīmību. Aki, kas sēdēja tuvumā, lūkojās uz tēvu ar dīvainu skatienu, kas bija pilns baiļu un apbrīnas.

Tad Toraks viņu pamanīja.

Rena ar sakrustotām kājām sēdēja pūļa priekšā un, pieri saraukusi, vērās liesmās. Meitene bija bāla, un viņas labais apakšdelms bija ievīstīts mīkstā briežādā, taču izskatījās, ka citādi viņai nav nekādas vainas.

Toraks uzelpoja tik brīvi, ka likās viņam uz krūtīm pārgriezta jēlādas saite.

Ar Renu viss ir kārtībā!

Pie viņa pietecēja suns par laimi, kāds no tiem, kurus viņš pazina. Puisis to aizgainīja.

Nākamreiz varētu arī nepaveikties. Vajadzētu pazust, pirms tie viņu ir atklājuši.

Viņš palika, kur bijis.

Iespējams, tāpēc ka atkal ieraudzīja Renu. Bet varbūt vainīga bija neprātīgā iedoma, ka tagad, kad dvēseļēdāju zīme ir izgriezta, viņš varētu vienkārši iesoļot gaismas lokā un ikviens viņu aicinātu atpakaļ.

Viņš palika.

Un tas visu izmainīja.

Pa debesjumu slīdēja mēness, un Toraks turpināja vērot.

Viņš redzēja vīriešus, sievietes un bērnus, kas gremdēja biķerus toveros ar raudzētu bērza sulu. Viņš noraudzījās, kā tie ienāk gaismas lokā pie ugunskura, lai stāstītu stāstus un dziedātu.

Kāds vīrs no Vītolu ģints dziedāja par lašu nārstu, un viņu pavadīja no brieža nagiem darināti grabuļi un pīles kaulu stabules.

Kraukļu ģints sieviete uz ugunskura apgaismotas ādas ar rokām rādīja zaglīgu ēnu lāci.

Tā tas turpinājās visu īso vasaras nakti. Toraks bija aizrāvies ar stāstiem: ar aizvēsturiskajām atmiņām, kuras ģintīs šādās naktīs tika stāstītas kopš pirmsākumiem.

Taču tad viņš pamanīja, ka Rena ir kļuvusi balta kā krīts.

Tagad ap ugunskuru dejoja divi maskās tērpti stāvi: ods ar garu, smailu koka snuķi un dusmīgs alnis. Ods pārģērbusies Odžu sieviete sīkdams zumēja apkārt un, par prieku bērneļiem un viņu vecākiem, visus bikstīja ar savu snuķi. Taču Rena redzēja vienīgi alni. Meitene skatījās, kā tas ar ragiem uzbrūk ēnām, un viņas lūpas bija kļuvušas par šauru, saspringtu līniju. Torakam bija skaidrs, ka viņa no jauna pārdzīvo uzbrukumu.

Par laimi, alnis attālinājās uz ugunskura pretējo pusi, un tagad tas bija ods, kas mērķēja uz Renu. Viņa to nikni padzina, taču tas vienmēr atgriezās no jauna, kā jau odi to mēdz darīt.

"Lieciet viņai mieru!" Toraks prātā aicināja.

Kolīdz ods gribēja sākt jaunu uzbrukumu, piecēlās kāds jauns cilvēks, kas ar vienu roku viegli satvēra tā snuķi, bet ar otru gatavojās tam iebliezt. Viņš to izdarīja tik rotaļīgi, ka Odžu sieviete iesaistījās spēlē un, aizvainoti sīkdama, aizslapstījās projām tā, ka visiem bija jāsmejas.

Rena uzmeta jauneklim pateicīgu skatienu, un tas, paraustījis plecus, no jauna apsēdās. Tad Toraks uz viņa rokām pamanīja viļņainus, zilus tetovējumus Roņu ģints zīmi. Viņš gandrīz iekliedzās.

Tas bija Beils. Viņa asinsradinieks.

Pa iepriekšējo vasaru Beils bija uzaudzējis muskuļus, un liesmas apspīdēja viņa dīgstošo bārdu, taču citādi viņš nebija mainījies. Tie paši gaišie, garie mati, kuros iepīti gliemežvāki un moivu asakas, tā pati gudrā seja. Tās pašas zilās acis, kurās, šķiet, atmirdzēja Jūras saule.

Pēdējo reizi, kad abi tikās, viņi bija prātojuši, ka vajadzētu kopā pamedīt, un Toraks pajokoja par Roni Mežā. Tagad to bija sāpīgi atcerēties.

Pēkšņi gaisu satricināja raga skaņas.

No kokiem izbiedēti pacēlās kraukļi.

Dejotāji, skatītāji visi pieklusa.

Atbalstījusies uz nūjas, ugunskura gaismas lokā izkliboja Seiuna.

-    Dvēseļēdājs! viņa kliedza. Mūsu vidū ir dvēseļēdājs!

Pāri pūlim aizvēlās bailes.

-    Es to izzīlēju uz kauliem, Kraukļu burve ķērca, iedama apkārt ugunskuram un pētīdama ļaužu sejas. Es to redzēju dūmos. Dvēseļēdājs ir starp mums topošais dvēseļēdājs!

Cilvēki ķēra ciet bērnus, tvērās pie amuletiem un sniedzās pēc ieročiem. Finkedīns noraudzījās, kā viņa burve meklē ļaundari, taču Kraukļu vadoņa vaibsti bija akmenscieti.

Kamēr Toraks centās paslēpties tumsā dziļāk zem īvēm, viņu satrieca atskārta par Seiunas izteicienu nozīmi. Topošais dvēseļēdājs…

Viņš bija nēsājis zīmi uz krūtīm pārāk ilgi. Tā bija ieēdusies viņā līdz kaulam, un viņš bija kļuvis par vienu no tiem. Viņš nekad neatgūs brīvību.

Rituāls nebija izdevies.

DESMITĀ NODALA

Pie ugunskura valdīja kņada. Suņi rēja, balsis murdēja kā sirseņu dūkšana. Lūpas savilkās bailēs, un acis satumsa.

Finkedīns aicināja nomierināties un satraukums mazinājās.

-   Mums jāiet un viņš jānoķer! Aki kliedza. Ja mēs tagad…

-    Ja jūs iesiet tagad, Kraukļu vadonis sacīja, jūs būsiet kā aklie. Atcerieties, ka tur nav tikai izraidītais. Kā ar Ozolu burvi? Ar Odžu burvi? Ar Ūpju burvi? Trīs dvēseļēdāji ar neiedomājamu spēku un viņi var atrasties jebkurā vietā. Vai esi pietiekami stiprs, lai viens pats pret tiem cīnītos, Aki? Vai kāds no jums jūtas tik varens?

Aki gribēja atbildēt, taču tēvs šim uzrūca, un viņš sarāvās, it kā izvairīdamies no sitiena.

Toraks bija redzējis pietiekami. Viņš bēga. Kāds gan muļķis viņš gan bija, domādams, ka tie viņu ņems atpakaļ. Tas nenotiks nekad.

Kamēr viņš skrēja, uz krūtīm atvērās brūce. Toraks sāpēs elsoja.

"Šī zīme," čukst Odžu burve, "būs kā harpūnas uzgalis roņa miesā. Viena nepareiza kustība, un tā aizvilks tevi atpakaļ vienalga, cik stipri tu turētos pretim…"

Pakampis guļammaisu, viņš, lai izkliedētu savu smaržu, izvēlējās citu ceļu un starp kokiem pamanīja Kraukļu mitekļus. Tie bija tukši.

Ar katru mirkli briesmas pieauga un tomēr viņš nespēja sevi piespiest skriet projām. Toraks atstāja Kraukļus uz visiem laikiem, tagad viņš to saprata, taču vēlējās būt tiem tuvumā vēl šo vienu pēdējo reizi. Viņam vajadzēja atvadīties.

Toraks atrada Kraukļu vadoņa mitekli un ielūkojās iekšā. Pret stenderi bija atsliets Finkedīna cirvis; turpat bija arī viņa loks un žebērklis. Taču no Rēnas mantām ne miņas, un tas bija dīvaini.

Viņa cirvis.

Tas bija skaists: pulēta nefrīta cērte, kas iestiprināta pamatīgā oškoka rokturī. Tas brīnišķīgi iekļāvās Toraka tvērienā. Satvēris cirvja kātu plaukstā, puisis sajuta Kraukļu vadoņa stiprumu, viņa gribasspēku. Savu cirvi Toraks bija pazaudējis Tālajos Ziemeļos; Finkedīns gatavojās viņam palīdzēt pagatavot jaunu. Finkedīns daudz ko gribēja Torakam iemācīt.

Viņa tvēriens kļuva ciešāks. Nozagt cilvēkam cirvi ir viens no lielākajiem grēkiem. Nozagt Finkedīnam…

Bet izraidītajam tas bija vajadzīgs.

Tikko spēdams noticēt, ka tas ir viņš, kas to dara, Toraks aizbāza cirvi aiz jostas un gāja meklēt mītni, kurā gulēja Rena. Palikt nometnē vēl ilgāk bija neprāts, taču viņš nevarēja aiziet, pirms nebija atradis draudzenes mitekli.

Toraks bija pārsteigts, atklādams, ka tagad viņa dzīvo kopā ar Seiunu: viņš to saprata pēc netīkama vecas sievietes smārda. Rena to droši vien nevarēja ciest.

Bija sāpīgi skatīties uz viņas mantību, kas gulēja stūrī nekārtīgā kaudzē. Rēnas mīļotais loks karājās pie sijas. Kad Toraks tam pieskārās, puisim šķita, ka viņš dzird draudzenes balsi zobgalīgu, bet laipnu. Kad abi pirmoreiz satikās un Kraukļi bija ienaidnieki, pret kuriem Torakam vajadzēja cīnīties par savu dzīvību, viņa tam pasniedza biķeri ar plūškoka ogu sulu. "Tas ir vienīgi taisnīgi," Rena toreiz teica.

Uz viņas vītola mizu pīteņa gulēja jauna dziedniecības augu somiņa, kādu Toraks agrāk nebija redzējis; droši vien draudzene to pagatavoja, kad bija atdevusi viņam savu veco. Viņš to apgrieza otrādi un starp kaltētām sēnēm un matu lēkšķēm pārsteigts pamanīja balto oli, uz kura pagājušajā vasarā bija uzvilcis savu ģints piederības zīmi. Viņa to visu laiku bija glabājusi.

Toraks satvēra oli plaukstā. Tas labāk par visu Rēnai pastāstīs, ka viņš nekad vairs neatgriezīsies.

Turēdamies biezokņos pie upes un zemu pieliecies, Toraks ātri skrēja pa krastu augšup pret straumi. Viņš nebija tālu ticis, kad izdzirdēja klusinātas, piesardzīgas skaņas kāds dzinās pakaļ.

Aki tas nevarēja būt šis saceltu lielāku troksni. Lai kas tie arī bija, vajātājiem tas labi izdevās, jo tie kustējās gandrīz nedzirdami un turējās ēnā.

Tie prata dzīties pakaļ, bet Toraks prata slēpties.

Upe bija dziļa un rami plūda starp pusnoslīkušiem alkšņiem. Toraks novilka zābakus un uzkāra tos sev kaklā.

Tad, turēdams bultu maku, loku un saritināto guļammaisu virs galvas, viņš iebrida ūdenī. Aukstums lika aizrauties elpai, taču puisis, zobus griezdams, brida tālāk, līdz ūdens sniedzās līdz zodam.

Turēdamies pretim straumei, viņš gaidīja. Toraks dzirdēja, kā ūdens čalo ap kokiem. Tad atskanēja zaglīgi soļi.

Krastā kāds klusi pasauca viņu vārdā.

Viņš saspringa.

-   Torak! Rena nočukstēja vēlreiz. Kur tu esi?

Viņš neatbildēja.

Tad atskanēja cita balss:

-   Asinsradiniek, tas esmu es!

Toraks sarāvās.

-   Mēs esam vieni, es zvēru! Beils aizsmacis čukstēja. Nāc ārā! Es tev nedarīšu pāri! Rena man visu izstāstīja. Es zinu, ka tu esi izraidītais, taču mūs vieno asinsradniecība! Es vēlos palīdzēt!

Toraks sakoda zobus. Rena vienreiz jau bija likusi uz spēles dzīvību, lai viņu glābtu, taču nekas labs no tā nebija sanācis. Toraks nedrīkstēja viņu un Beilu pakļaut vēl lielākām briesmām.

Kā visi mednieki Rena un Beils prata gaidīt. Tāpat kā Toraks.

Beidzot viņš izdzirdēja Beila nopūtu.

-    Iesim, viņš sacīja Rēnai.

-   Nē! meitene iebilda.

Toraks dzirdēja, kā, viņai nākot tuvāk, nošalc zari, un pēkšņi Rena jau bija ūdensmalā.

-   Torak! viņas balss bija bezrūpīgi skaļa. Es zinu, ka tu tur esi, un jūtu, ka tu klausies! Lūdzu. Lūdzu! Ļauj mums tev palīdzēt!

Neņemt vērā Beilu bija grūti, taču neatbildēt Rēnai bija viens no grūtākajiem uzdevumiem, ko Toraks jebkad tika paveicis. Vēlme iekliegties vai dot kādu ziņu, kuru saprastu vienīgi viņa, bija gandrīz nepārvarama. "Ej atpakaļ uz nometni!" viņš pie sevis lūdzās. "Es to vairs nespēju izturēt!"

Beils aplika viņai ap pleciem roku.

Nāc! Vai nu viņa šeit nav, vai arī mūsu draugs negrib tikt atrasts.

Rena dusmīgi nokratīja Beila roku. Taču, kad tas devās atpakaļ uz nometni, viņa sekoja.

Toraks pagaidīja, līdz bija pārliecināts, ka abi ir projām, un tad izrāpās uz sauszemes. Pārsalis un sastindzis viņš uzvilka zābakus. Rēta uz krūtīm bija atvērusies, un viņš juta, kā no tās sūcas siltums. Jauki. Lai asiņo.

Zēns trakā ātrumā skrēja pret straumi gar upes krastu, lai tikai nebūtu jādomā, taču beidzot tomēr nācās apstāties. Klajuma malā viņš atspiedās pret blīgznu. Drīz vajadzēja lēkt saulei. Kaut kur tālumā rēja suņi.

Toraks atklāja, ka joprojām ir sažņaudzis dūrē oli, kuru bija izbēris no Rēnas zāļu somas. Viņš vērās uz punktotajām līnijām, kas bija domātas kā viņa ģints piederības tetovējums, taču nu bija pārvērtušās par neko neizsakošiem plankumiem.

"Tas bija vecais Toraks," viņš nodomāja.

Zēns apjēdza, ka pēdējā pusmēneša laikā tā arī pa īstam nebija sapratis, ka ir izraidītais; viņš bija meklējis jebkuru iemeslu, lai paliktu Kraukļu tuvumā. Viņš bija kā tas jaunais alnis, kas blēja pēc mātes. Ja tas neiemācīsies izdzīvot vienatnē, viņu gaida nāve. Toraks negribēja pieļaut tādu pašu kļūdu.

Dūre žņaudzīja oli. Atstāj to! Pamet visu pagātnē!

Viņš iestiprināja oli blīgznas zaru žāklē un sāka skriet.

Migla pārklāja ar lāsēm ērgļpapardes un aizdeva blīgznas lapām sarmai līdzīgu mirdzumu. Toraka olis atdusējās drošībā koka brūnajās, gludajās rokās.

Norā ieradās stirnu buks un sāka ganīties. Savu dziesmu uzsāka sarkankrūtītis. Pamodās melnais strazds. Saullēkts izklīdināja miglu.

Buks spēji pacēla galvu un aizbēga. Griezīgi izkliegdami trauksmes saucienus, aizlidoja sarkankrūtītis un strazds.

Pāri blīgznai pārslīdēja ēna.

Mežs aizturēja elpu.

Pastiepās zaļa roka un atņēma kokam Toraka oli.

viņš ir tuvumā, Aki sacīja. Es to jūtu.

-    Es gan ne, cīnīdamās pret straumi, lai no viņa neatpaliktu, elsa Vītolu meitene. Vai tikai šis nav devies uz dienvidiem, nevis uz austrumiem? Viņš taču atnāca no dienvidiem.

-   Tāpēc jau pārējie aizgāja uz dienvidiem nogriezt viņam ceļu, Aki noņurdēja.

-   Mēs esam nonākuši pārāk tālu upes augštecē, nemierīgi sacīja Rauts. Vajadzētu doties atpakaļ.

-   Nē, Aki atcirta.

-    Tad vismaz atpūtīsimies, iebilda vēl kāds puisis. -Ja turpināšu airēt, man nokritīs rokas.

-   Man arī, meitene pukstēja. Mēs nupat pabraucām garām līcītim. Dosimies turp!

Atskanēja piekrītoša murmināšana, kurai Aki negribīgi padevās, un viņi izvilka vienkočus krastā.

VIENPAD5MITĀ NODALA

Apsēdies uz vītola zara, Toraks atvilka elpu. Pārliecinājies par to, ka krasts nav kraujš, viņš ieslīdēja ūdenī un brida pāri upei.

Vilks viņu tur jau gaidīja. Viņš ar interesi nolūkojās, kā Toraks sabāž zābakos zāli, lai sasildītu kājas; pēc tam abi pa krastmalu devās tālāk pret straumi.

Mednieki visu dienu viņiem bija sekojuši pa pēdām: uz austrumiem no Dvīņupes un uz Cirvjupes augšteces pusi. Kolīdz Toraks mēģināja pagriezties uz dienvidiem, otra mednieku grupa aizdzina viņu atpakaļ. Atlika vienīgi virzīties caur biezokņiem upes tuvumā, lai suņi nesaostu pēdas.

Torakam sala; viņš bija slapjš un iepriekšējo nakti nebija gulējis. Viņš sāka kļūt izklaidīgs. Pirms neilga brīža viņš tikko nepaklupa pār mežakuili, kas vāļājās peļķē. Kāpēc viņš nebija pamanījis tā pēdas? Tās būtu ievērojis pat piecas vasaras vecs bērns.

Aki dēļ Toraks bija atmetis visas domas par došanos uz dienvidiem. Viņa vienīgā cerība bija šķērsot Cirvjupi un nonākt kādā no ielejām, kas veda uz ziemeļiem. Tā bija skarba zeme ar trūcīgiem medību laukiem, un, izņemot dīvainus, vientuļus klejotājus, tikai nedaudzi cilvēki vēlējās tur nokļūt.

Upe kļuva niknāka, un tālumā Toraks sadzirdēja dārdam krāces. Kad rīta cēliens gāja uz beigām, Vilks saspringa. Tad arī Toraks saklausīja troksni: ūdeni šķēla airi un, cenzdamies neatpalikt no vienkočiem, elsoja suņi. Aki un viņa draugi bija atļāvušies tikai īsu atelpas mirkli.

Toraks devās iekšā ar vītoliem aizaugušā purvājā un šļakstinājās pa grīšļiem, cenzdamies izvairīties no gaišzaļajām sūnām, uz kurām pēdas saglabājas dienām ilgi. Vilkam veicās labāk: lielās ķepas, kas mazliet atgādināja pleznas, ļāva viegli skriet pa staigno virsmu.

Toraks vīlies redzēja, ka sekotāji neturpina ceļu pret straumi, bet, it kā uzminējuši viņa plānus, brauc upei pāri.

Vienkočos tas bija izdarāms viegli. Puisis skatījās, kā tie izrāpjas krastā un uzmet laivas uz pleciem. Šie bija iecerējuši aiznest tās garām krācēm un tur sagaidīt Toraku.

Viņam neatlika nekas cits, kā vien turpināt ceļu.

Upe bija kļuvusi straujāka tā brāzās pāri akmeņiem un ar šļakatām samērcēja Toraka apģērbu. Rāpdamies garām krācēm, viņš redzēja vajātājus pretējā krastā. Puisim atausa atmiņā, ka viņš tuvojas vietai, kur pretējā krastā sākas divas gravas, kas no Cirvjupes ielejas ved uz ziemeļiem. Aizpagājušajā rudenī viņi abi ar Renu bija atraduši nolūzušu ozolu un pa to tikuši pāri. Varbūt…

Ozolu bija aiznesuši pali.

Toraks uz mirkli apjuka. Viņam bija smaga galva. Dūkoņa ausīs traucēja domāt. Kaut kā taču droši vien varēja tikt pāri upei.

Varēja gan. Priekšā, kur upes gultne sašaurinājās, noslīkuši krūmi deva vietu akmens bluķiem un kritušiem kokiem. Desmit soļus virs upes bija iekārusies nogāzta priede. Tas nebija nekāds drošais tilts: miza bija gluma, uz visām pusēm stiepās zari, un, kad Toraks uzlika uz stumbra plaukstu, tas sašūpojās.

Taču viņš nosprieda, ka pāreja būs laba diezgan.

Kāda viņa saprāta daļa zināja, ka tas nav pareizi, taču dīvainā kārtā Toraks turpināja ceļu.

Vilks, lēkdams pāri zariem, bez grūtībām aiztecēja pa stumbru. Ticis otrā pusē, viņš pagriezās pret Toraku un luncināja asti. "Viegli."

"Nē, nav vis," puisis gribēja teikt. It sevišķi, ja jārāpjas četrrāpus slapjā un glumā briežādas apģērbā ar guļammaisu, loku un bultām uz muguras, turklāt bez tādiem nagiem kā Vilkam.

Viņš jau gandrīz bija ticis pāri, kad izdzirdēja balsis. Toraks paskatījās lejup un no pārsteiguma gandrīz nogāzās no priedes.

Zils ūdens un baltas putas virpuļoja ap sūnu zaļiem akmens bluķiem. Uz viena no tiem, tieši zem viņa, stāvēja Aki un Rauts.

Toraks aizturēja elpu. Ja šie paskatītos augšup…

-   Man pietiek, Rauts sacīja. Es dodos atpakaļ.

-   Es gan ne, Aki norūca.

Toraks centās līst uz priekšu, taču Rēnas dotā aproce aizķērās aiz zara. Viņš centās to noāķēt. Koks notrīsēja.

-   Pārējie jau ir projām, Rauts teica, un mums jārīkojas tāpat. Mēs esam ārpus saviem medību laukiem.

Toraks vēlreiz paraustīja aproci. Tā pārtrūka. Pīlādžogas nobira uz akmeņiem.

Par laimi, Aki bija pārāk saskaities, lai to pamanītu.

-   Ja tu tagad padosies, tev nāksies soļot kājām! Laivu es neatdošu!

-   Tiešām? Rauts iedzēla. Bet pēc tam miermīlīgāk sacīja:

-   Aki, tas nav pareizi! Kāpēc tu viņu tik ļoti neieredzi?

-   Tā nemaz nav, tas atcirta.

-   Kādēļ tad visa šī pakaļdzīšanās?

-    Es teicu, ka dabūšu viņu ciet! Es apsolīju tēvam. Citādi es nedrīkstu rādīties nometnē.

-   Tad dari to bez manas palīdzības. Sadalīsim pārtiku, un rīkojies, kā vēlies.

Slābans no atvieglojuma Toraks nolūkojās, kā tie pa krastu aiziet uz upes lejteces pusi.

Kolīdz viņš sāka kustēties, atskanēja Aki sauciens:

-   Es zinu, ka tu tepat kaut kur esi, dvēseļēdāj! Es tevi atradīšu, zvēru pie savām dvēselēm! Es tevi atradīšu un iznīcināšu!

Vilks viņu gaidīja upes otrā krastā, taču Toraks ar to tikko sasveicinājās. Tīstīdamies slapjajās drēbēs, viņš domāja par Aki draudiem. Kas par noteiktību!

Toraks uzmeta skatienu Vilkam. To apdraudēja katrs mirklis, kuru abi pavadīja kopā. Ģinšu likumi aizliedz nogalināt medniekus, taču to drīkst darīt pašaizsardzības nolūkos. Ko tad, ja nonāks līdz cīniņam un Vilks centīsies barabrāli aizstāvēt, bet Aki viņu nošaus?

Uz mirkli Toraku pārņēma pamatīgas bailes. Viņš nevar palikt bez Vilka.

"Ir tikai viena iespēja," viņš sev teica. "Un tas nebūs uz ilgu laiku."

"Jāšķiras," Toraks vilku valodā sacīja barabrālim.

Vilks apveltīja viņu ar izbrīnītu skatienu.

Toraks neprata paskaidrot, ka tas nav uz visiem laikiem, bet gan vienīgi, kamēr tuvumā ir Aki. Viņš saņēma dūšu, nocietināja sirdi un atkārtoja pavēli: "Jāšķiras!"

Vilks izskatījās apvainojies. Pēc tam viņš noskurinājās un pazuda ērgļpapardēs.

Toraks kādu laiku nebija nedz dzirdējis Aki un viņa suņus, nedz manījis Vilku.

Laiku pa laikam viņam iedūcās ausīs, un ievainojums uz krūtīm pulsēja. Toraks ar novēlošanos tam bija uzziedis sakošļātas vītola mizas, taču tas neparko negribēja dzīt. Sāpes pastāvīgi atgādināja par to, ka viņu nemedī vienīgi Aki. Dvēseļēdāji bija Toraka miesā ietriekuši neredzamu harpūnu un vilka viņu pie sevis.

Zeme kļuva akmeņaina. Vietā, kur viņš stāvēja, Cirvjupes krasts bija kraujš. Toraks jau pirms laba laika bija pagājis garām krācēm, taču ausīs joprojām dunēja.

Atspiedies pret bērzu, viņš kāri notiesāja pēdējo Rēnas doto asinsdesas līkumu. Ar ziedošanu Toraks sevi neapgrūtināja: pārtika bija vajadzīga viņam pašam.

Gribējās dzert, taču līdz upei bija tālu jārāpjas, tāpēc viņš iecirta robu bērza stumbrā un padzērās sulu. Atstājis koku asiņojam, viņš klupdams krizdams gāja tālāk. Toraks zināja, ka ir rīkojies slikti, taču nespēja sevi pārvarēt. Kaut kas bija nostājies starp viņu un Mežu. Viņš bija pārāk noguris, lai saņemtos.

Upe lejā tecēja ātra un dziļa. Vai vajadzētu palikt tās tuvumā vai arī meklēt aizsegu starp kokiem? Toraks izvēlējās turēties pie upes.

Tas bija nepareizs lēmums. Akmeņi bija apauguši ar sūnām un slideni; viņš ar būkšķi krita un noripoja lejā pa krauju.

Tur nu viņš gulēja izstiepies pie akmens pašā ūdensmalā. Koki tur bija reti, tāpēc, kamēr Toraks slējās kājās, bija labi pārlūkojama upes lejteces puse, un viņš aiz līkuma ieraudzīja parādāmies vienkoci. Aki triumfējoši iekliedzās.

Toraks izmisīgi skatījās apkārt. Laika uzrāpties atpakaļ stāvajā krastā vairs nebija. Uz augšteci ceļu aizšķērsoja akmens nogruvums. Viņš bija lamatās.

Un Aki piederēja ar bultām pilns bultu maks.

DIVPADSMITĀ NODALA

Toraks nometa savu mantību un ielēca upē.

Aukstums iebelza pa krūtīm, straume vilka nost zābakus un lipināja viņam ciet acis ar paša matiem. Puisis ar plunkšķi iznira starp vītola zariem. Pie viena viņš pieķērās. Tas nedeva gandrīz nekādu aizsegu. Toraks dziļi ievilka elpu un ienira.

Upe bija drūma, tā centās viņu aiznest pie Aki. Sastingušie pirksti palaida vaļā zaru, un, virpuļodams straumē, Toraks pamanīja peldošu baļķi, kuram viņš strauji tuvojās.

Puisis centās vēlreiz ienirt, taču nespēja tikt pietiekami dziļi un saņēma belzienu pa deniņiem. Kulstīdams ar kājām ūdeni, viņš parādījās virspusē un spilgtajā saules gaismā ieraudzīja žebērkli, kas bija notēmēts viņam pret krūtīm. Tas nebija baļķis, pret ko viņš atsitās, tā izrādījās Aki laiva.

Toraks izmisīgi izvairījās un panira zem laivas. Viņš uzpeldēja vienkoča otrā pusē. Aki jau gaidīja. Žebērklis pazibēja vēlreiz. Toraks no jauna panira zem laivas.

Viņa kājas bija pārakmeņojušās, un krūtis plīsa vai pušu. Apziņā uzpeldēja dobais plūškoka zars, kuru viņš bija izmantojis, lai tecinātu bērza sulu. Ja būtu to paglabājis, ja būtu zinājis…

Viņš iznira atkal bet šoreiz, kad Aki, pārliecies laivas malai, dūra, Toraks sagrāba žebērkļa kātu un rāva to no visa spēka. Aki iegaudojās un ievēlās ūdenī.

Saķērušies kopā, viņi centās viens otram atņemt žebērkli. Aki pabāza kātu Torakam zem zoda un piespieda viņu pie laivas. Toraks smakdams ar celi iespēra pretiniekam pa cirkšņiem. Aki ieaurojās un palaida žebērkli vaļā. Toraks metās ierocim pakaļ, taču straume to nesa projām.

Šis mēģinājums puisim gandrīz maksāja dzīvību. Kad Toraks pasniedzās pēc žebērkļa, Aki satvēra viņu aiz matiem un parāva zem ūdens. Toraks spārdīdamies mēģināja sagrābt pretinieka kamzoli vai stulpiņus vienalga ko. Taču glumā briežāda slīdēja laukā no pirkstiem un viņa mati palika ienaidnieka rokā. Toraka prāts aptumšojās un mute pavērās kliedzienam; upe aiznesa viņa izelpotos burbuļus. Pēdējā mirklī viņš izlocījās un ielaida zobus Aki gurnā.

Atskanēja apslāpēts kliedziens, un Aki palaida viņu vaļā. Toraks izšāvās virspusē, plātīdams muti kā uz sauszemes izmests lasis.

Piespiedis sevi no jauna ienirt, viņš uzpeldēja alkšņu pudurī augšup pret straumi no laivas. Aki atradās upes lejteces pusē pieķēries pie koka, viņš cīnījās pēc elpas, un viņa ērkulis virs ūdens virsmas bija tik tikko redzams. Vienkocis, iestrēdzis starp vītoliem, atradās starp pretiniekiem. Torakam tāpēc prātā iešāvās kāda doma.

Paslīdējis zem ūdenslīmeņa, Toraks ļāvās straumei un bez trokšņa parādījās virspusē pie laivas, taču joprojām upes augšteces pusē. Viņš dzirdēja, kā Aki otrpus vienkoča smagi elpo, bet nevarēja viņu redzēt. Izklausījās, ka Mežakuiļu jauneklis ir zaudējis spēkus, un Toraks vilcinājās. Bet tad nežēlība viņa sirdi pārvērta kramā.

Ar pleciem atspiedies pret vītolu, viņš ar abām kājām atspērās pret vienkoci. Tas saslējās kā meža zirgs. Viņš pagrūda vēlreiz, un laiva uzņēma ātrumu, bet pārējo paveica upe.

Mirklī, pirms vienkocis trāpīja Aki, Toraks satvēra zaru un pievilkās pie tā pietiekami augstu, lai visu redzētu. Viņš pamanīja, kā jauneklis paceļ galvu un bailēs iepleš acis. Toraks redzēja, kā smagā ozolkoka laiva uztriecas pretiniekam tieši virsū un aiznes to lejup uz krācēm. Aki neatlika laika pat iekliegties.

Toraks sadrūmis turējās pie zara. Klusi čaloja ūdens. Ja neskaita krāču trakošanu, upes lejteces pusē nekas nebija dzirdams.

Toraks pagriezās un pret straumi peldēja uz vietu, kur bija atstājis savu mantību. Viņš izrāpās krastā un bezspēkā nokrita zemē. Mutē bija upes ūdens dubļainā garša, bet nāsīs cirtās spīvā sūnu smarža. Ievainojums uz krūtīm sūrstēja.

Savācis savas lietas, viņš nopētīja ceļu, kuru augšup uz klintīm agrāk nebija pamanījis, un sāka rāpties. Granīts skrāpēja basās kājas, un viņš atcerējās, ka upe ir aiznesusi zābakus. Toraks paraustīja plecus.

Sasniedzis virsotni, viņš pa savām pēdām aizgāja atpakaļ uz vietu, no kuras bija redzamas krāces. Lai pārliecinātos.

Laiva bija ietriekusies akmens bluķī pirms krācēm. Starp akmeni un laivu Toraks pamanīja roku. Tā nekustējās. Iespējams, Aki bija bezsamaņā un slīka. Varbūt viņš jau bija beigts. Torakam tas nerūpēja.

Izvilcis nazi un nogriezis plūškoka zaru, viņš pagatavoja no tā elpojamo caurulīti. Puisis aizbāza to aiz jostas un, atstādams Aki likteņa varā, devās gar krastu uz upes augšteces pusi.

Ar Slaiko Bezastaini kaut kas vairs nebija labi.

Vilks to juta jau ilgāku laiku. Barabrālis vairs neieklausījās Vilkā un pat ne Mežā viņš sāka jokaini uzvesties.

Un kļuva arvien sliktāk. Sliktums viņu grauza no iekšpuses tāpat kā tas sliktums, kas lielajā aukstumā grauza Vilkam astes galiņu.

Vilks norūpējies sekoja barabrālim un viņu uzmanīja, bet turējās pa gabalu, jo Slaikais Bezastainis bija viņam licis aiziet.

Tagad, kad viņi gar ātrā ūdens krastu virzījās uz Kalniem, Vilks cilpoja līdzi. Līkumodams starp kokiem, Vilks saoda ūdra un bebra smaržu un tikko jūtamo īsto Citurienes smaku. Viņš nezināja, ko par to domāt, tāpēc sakošļāja kadiķa zariņu un sāka justies labāk.

Pēkšņi viņš saoda vilkus.

Šī smarža no viņa prāta padzina visu pārējo. Jā, svaigs vilku aromāts un vadoņa spēcīgi un saldi smaržojošās pēdas.

Sirds salēcās. Viņš pazina šo smaržu! Kalna bars!

Vilks mežonīgā priekā divreiz aprauti ierējās: "Kur jūs

esat?"

Vējš atnesa atbildes kaucienu un Vilks metās skriet tam pretim. Viņš atkal varēs būt pie vilkiem un palīdzēt barabrālim! Tas bija tieši tas, kas Slaikajam Bezastainim tagad nepieciešams: būt starp sugasbrāļiem būt starp vilkiem!

Viņš tos atrada ātri, jo vilki bija apstājušies pie maza ātrā ūdens nomazgāt asinis no purniem. Steigdamies pie bara, Vilks visu saprata vienā kampienā. Medības bijušas veiksmīgas: viņš saoda brieža asinis uz to kažokiem un redzēja, kā nokarājas viņu vēderi, kuros vilki nesa gaļu uz midzeni mazuļiem.

Vadoņu pāris bija tas pats, kas iepriekš, taču varēja pamanīt arī izmaiņas kā jau allaž vilku barā. Vecais vilks bija pagalam, bet tas, kuram patika atrakt peļu migas, kļuvis par klibu pusvilku, taču mazuļi, ar kuriem Vilks rotaļājās Kalnā, izauguši par tādiem pašiem jauniem vilkiem, kāds bija viņš pats, taču augumā tie pagaidām vēl bija mazāki.

To skaitā bija skaista vilcene ar tumšu kažoku, kurai ārkārtīgi labi padevās lemingu medības. Tā ieelpoja Vilka smaržu un sajūsmināta pakustināja asti, taču apsveicināties nenāca, jo tas, vai viņam tiks atļauts atgriezties barā, bija vadoņu ziņā.

Palēninājis skrējienu, Vilks pieklājīgi tuvojās vadonim, kā piedien jauneklim, kas vēlas sasveicināties ar vecajo. Pieglaudis ausis, viņš tam līda klāt uz vēdera un tādējādi atvainojās par ilgo prombūtni.

Vadonis lepni skatījās tālumā. Tad pārsteidzoši veikli sakampa zobos Vilka purnu, nogāza viņu uz muguras un rūkdams izslējās tam pāri.

Vilks ar asti sita pret zemi un smilkstēja.

Bars nolūkojās.

Vadonis palaida Vilku vaļā un, acis samiedzis, pacēla galvu. Vilks saprata mājienu un pateicībā par to, ka tiek aicināts atpakaļ, nolaizīja vadonim purnu un, padevīgi smilkstēdams, grozīja dibenu.

Tad galvenā vilcene pagrūda draugu sānis, lai saņemtu savu daļu apsveikumu, bet pēc tam sekoja trakulīga kodīšanās un sānu berzēšana, kurā iesaistījās ikviens.

Tumšais Kažoks ar ķepu rotaļīgi aizskāra Vilka plecu, taču viņu pagrūda malā tēviņš ar melnu ausi: tas bija jaunuļu barvedis. Melnā Auss centās Vilkam iekampt purnā, taču viņš izvairījās, sagrāba Melno Ausi aiz purna, nogāza to uz sāniem un, ar plaši izplestām kājām nostājies virs sāncenša, ņurdēja, līdz tas atvainodamies sāka ar asti dauzīt pret zemi. Vilks palaida šo vaļā un nolaizīja viņam purnu, lai parādītu, ka atvainošanās tiek pieņemta. "Nu! Tagad man barā ir augstāks stāvoklis nekā tev." Un tas bija izlemts.

Tajā pašā laikā Vilks ieelpoja mazuļu brīnišķo, saldeno smaržu, kas plūda no visu pieaugušo kažokiem. Viņa sirdi piepildīja kvēla mīlestība pret vilku kucēniem. Cik labi būtu nonākt midzenī un ar tiem satikties!

"Kāpēc tu aizgāji?" Tumšais Kažoks ar skatienu un astes kustību jautāja.

"Un kāpēc jūs pamētāt Kalnu?" Vilks uz jautājumu atbildēja ar jautājumu.

Pārējie pulcējās apkārt, un viņš saņēma tikpat daudz atbilžu, cik tur bija vilku. "Pērkons. Lielais, mīkstais aukstums. Mazuli. Vecais midzenis. Lielais slapjums. Slikta smaka. Tā vajadzēja…"

Pēkšņi galvenā vilcene pacēla purnu un paostīja gaisu. Tā pamāja ar ausi uz Vilka pusi. "Tagad tu medīsi kopā ar mums."

Vilks paluncināja asti. "Es atvedīšu savu barabrāli."

Vilcenei pār augumu pārskrēja saspringuma trīsas. "Tu esi no šā bara. Nevis no cita."

Vilks norūpējies nolieca galvu. "Tas ir mans barabrālis. Viņš ir… viņam nav astes. Un viņš skrien uz pakaļkājām. "

Vadonis nepatikā noskurinājās. "Tas nav vilks."

Vilks iesmilkstējās un nokāra ausis, lai parādītu cik vien pieklājīgi iespējams -, ka tas nav tiesa.

Vadoņu pāris saskatījās. Tumšais Kažoks izbrīnīti palūkojās Vilkā.

Vadonis devās projām, bet pa ceļam pagrieza atpakaļ sirmot sākušo galvu. "Vilkam nevar būt divu baru."

Vilks nokāra asti.

Debesis tumšojās, un no tām sāka krist slapjums.

Vilks stāvēja slapjumā un nolūkojās, kā Kalna bars ierikšo mežā.

TRISPADSMITĀ NODALA

Lija lietus, un Toraks bija pārsalis līdz kaulam, taču viņš bija pārāk nobijies, lai kurinātu ugunskuru. Būdu bija sadragājis akmens nogruvums. Viņš ar grūtībām bija no tā izbēdzis.

Pusmēnesi viņš bija dzīvojis Cirvjupes ielejā. Vismaz viņam šķita, ka pagājis pusmēnesis, jo puisis zaudēja laika skaitīšanas iemaņas, tāpat kā prasmi dzīt pēdas medījumam. Kad kopā ar Toraku bija Vilks, viņam klājās labāk, taču tad zēns no jauna sāka uztraukties par to, ka Vilks ir briesmās un aizsūtīja viņu projām, un viss kļuva vēl sliktāk.

Akmens nogruvumi spieda Toraku pamest ieleju. Bet varbūt tie bija slēpņļauži? Tie bija visur: kokos, klintīs, upēs. Varbūt tieši tagad šie viņu vēroja.

Uzmetis plecā loku, viņš devās projām.

Soli pa solim, Toraks murmināja. Lūk, izeja.

Viņš sarāvās. To bija mācījis Finkedīns. Taču Finkedīns bija viņu padzinis. Atmiņas par Kraukļu vadoni bija smeldzīgas.

Bija sāpīgi domāt arī par Renu. Viņai tagad ir Beils. Toraks to bija redzējis. Viņš Rēnai vairs nav vajadzīgs.

Pie Cirvjupes Toraks noliecās padzerties, un viņam pretim skatījās paša dvēsele. Puisis atsprāga no ūdens. Viņš izskatījās līdzīgs Klejotājam. Netīrs. Plānprātīgs. Vai tā tam būs jābeidzas?

Sarunādamies ar sevi un taustīdams brūci uz krūtīm, Toraks klupdams krizdams gāja gar upi uz augšteces pusi. Viņš bija izvilcis šuves, taču ievainojums joprojām nedzija.

Viņš gāja ilgi, līdz sasniedza Skrajā meža galējo robežu. Toraks stāvēja kalnu pakājē, un viņam kā ledaina elpa sejā brāzās auksts austrenis. Priekšā ceļu uz Augstajiem kalniem aizšķērsoja plaša iekšzemes jūra bezgalīgs miglains un vizošs klajums. Ezers, migla, lietus. Nebija iespējams pateikt, kur beidzas viens un sākas cits. Pasaule bija pārvērtusies par ūdeni.

"Cirvjezers," Toraks drūmi nodomāja. "Šis laikam būs Cirvjezers."

Gaisu pāršķēla dīvains, trīsošs kliedziens.

Toraks devās uz priekšu.

Kliedziens noklusa. Tas atbalsojās vienīgi puiša prātā.

"Cirvjezers ir savāds," reiz bija teikusi Rena. "Tāpat kā Ūdru ģints." Dažus no viņiem Toraks bija redzējis dzīrēs pagājušajā ziemā, taču viņš nezināja, kas tie par ļaudīm, ja neskaita to, ka no Ūdru ģints bija Klejotājs, kuru tie tika padzinuši.

Zemāk, purvainā un ar meldriem aizaugušā ielejā, no Ezera iztecēja Cirvjupe. Dienvidos dūmakā ņirbēja zaļganas gaismiņas. Tur droši vien atradās Ūdru nometne. Toraks atcerējās, ka bija dzirdējis tie vienmēr apmetas dienvidu krastmalā. Kādēļ tas viņam nebija zināms.

Tad jau labāk no dienvidu krastmalas izvairīties un virzīties uz ziemeļiem.

Parādījās Vilks, kas nokaunējies sasveicinājās, paberzēdams sānus gar Toraka cisku. Abi kāpa lejup.

Zeme kļuva purvaina. Viņi lēca no ciņa uz cini, un visapkārt šļācās sudrabotas ūdens šaltis. Niedres, kas no augšas bija izskatījušās ceļgala augstumā, tagad slējās garākas par visgarāko vīru.

Toraks tās neieredzēja. Viņš nevarēja ciest duļķaino ūdeni, kas apskaloja to stiebrus, un draudīgās lapas, kas bija asas kā nazis, tāpat kā niedru noliektās, brūnganās galvas, kas viņu viltīgi vēroja, kad abi ar Vilku devās tām garām.

Viņš uzlēca uz ciņa, kas izskatījās pēc kupraina, kurš gatavojas slieties kājās. Skatienam pavērās laipa, kas iesniedzās niedrājā. Tā bija pagatavota no mietiem, kurus turēja kopā no mizām pīta virve, un Toraks, saklausījis tikko dzirdamu sanēšanu, sajuta tās stiprumu.

Nekas nespētu viņu piespiest doties pa šo ceļu.

Atstājis niedrāju pa labi, Toraks brida uz ziemeļiem. Par laimi, Vilks bija atradis stingrāku pamatni zem kājām: aļņu taku, kas bija iestaigāta gar krastmalu. Taču drīz vien apkārtni pārklāja migla un Torakam sašļuka dūša.

Arī Vilks, kas tecēja pa priekšu, izskatījās nomākts. Viņu apņēma migla, un Toraks palika viens. Viņš neiedrošinājās gaudot. Bija baisi domāt par to, kas varētu atbildēt. Izstiepis rokas, viņš taustījās uz priekšu.

Pēkšņi ar bailēs izvalbītām acīm viņām virsū uzdrāzās Vilks. Tas aizsteidzās garām Torakam un aizlēkšoja uz to pusi, no kuras viņi bija nākuši. Tajā pašā mirklī Toraks klupa, un viņa pirksti iegrima lipīgā, stīgrā masā. Viņš noelsās un atsprāga atpakaļ. Kaut kas mikls pielipa pie sejas. Viņš to norāva nost. Migla sāka izklīst. Torakam nodrebēja sirds. Ceļš bija aizšķērsots: uz tā gulēja pretīgs gaļīgu un spīdīgu pavedienu mudžeklis. Puisis ieelpoja asins dvaku un ieraudzīja mušu kāpuru ņudzekli. Viņš bija paklupis pret iekšām.

Toraks smilkstēdams bēga un berzēja notraipīto seju. Ievēlies staignājā, viņš saļima uz ceļiem, un niedres notrīsēja smieklos.

Viņš bija nonācis atpakaļ pie mietu ceļa.

-    Nē, Toraks nočukstēja. Tikai ne uz turieni.

Viņš skrēja uz dienvidiem. Dūņainajai Cirvjupei tur varbūt bija vieglāk tikt pāri, un Torakam piebiedrojās Vilks, kura lielās ķepas dziļi grima dubļos.

Abi nebija tālu tikuši, kad izdzirdēja balsis un pamanīja lāpu ugunis, kas kustējās augšup lejup. Ūdru ģints mednieki.

Tur jau tie bija: mazi, lunkani cilvēciņi ar niknām, zaļganām sejām un žebērkļiem rokās airējās ātrās, dzeltenās niedru laivās.

-    Tur! kāds no viņiem iesaucās. Pie meldriem!

Pa kreisi atradās niedrājs. Pa labi no Toraka slējās ar sīkiem visteņu ceriem apaugusi nogāze, kur nebija iespējams noslēpties. Puisis norēja Vilkam komandu, ka atkal jāšķiras; tas paklausīja un iebrida niedrājā.

Kājas grima staignājā, un Toraks viebdamies sevi piespieda iebrist ūdenī līdz kaklam. Viņš cerēja, ka netiks atrasts.

Migla izklīda, un izrādījās, ka priekšā niedru vairs nav. Viņš bija sasniedzis atklātu ūdeni.

Toraks pamanīja peldošu skābarža zaru, kuru droši vien bija nolauzusi vētra. Viņš noslēpās aiz tā.

Kaut kas noslīdēja gar viņa pēdām. Toraks iekliedzās.

Taču vēl skaļāk iekliedzās Ūdri tie bija viņu saklausījuši. Cauri gaistošajai miglai tuvojās trīs niedru laivas ar augšup izliektiem galiem, kas izskatījās kā ūdensputni. Katrā sēdēja divi mednieki: vienam rokās airis, bet otram meldru lāpa un žebērklis ar nefrīta uzgaļiem.

Patveries aiz zara, Toraks glūnēja caur lapām.

Kaut kur aiz muguras atskanēja ļaunu vēstošais, draudīgais kliedziens, kādu viņš bija dzirdējis iepriekš.

Ūdru ģints ļaudis sastinga. Sieviete, kas sēdēja laivā, kura atradās starp abām pārējām, iegremdēja ūdenī airi, un laiva traucās uz priekšu, apstādamās nepilnus divus soļus no zara, aiz kura slēpās Toraks.

Lai paliktu nepamanīts, puisis neiedrošinājās pakustēties.

Kad laiva bija apstājusies, sievietes ceļabiedrs nopētīja niedrāju, nezinādams, ka medījums slēpjas viņam degungalā.

Tāpat kā draudzene, viņš valkāja zeltainu, pītu kamzoli bez piedurknēm. Vīrieša garie, brūnie mati brīvi krita tam pār pleciem, un ap pieri bija apsieta sudrabaina zivs ādas lente, bet ar otru zivs astei līdzīgā kušķī bija saņemta viņa bārda. Ausu ļipiņas tam bija caurdurtas ar kaula makšķerāķiem, kas atgādināja lēkājošas foreles, turklāt no viena nokarājās tumši brūns ūdra spalvu pušķītis. Vīrieša seja bija klāta ar zaļu mālu ap acīm un muti tā bija atstāta neskarta -, bet ģints piederības tetovējumi vijās uz kakla kā zilzaļi viļņi, tā ka viņa galva izskatījās kā svešāda pogaļa, kas slejas virs niedrēm.

Pogaļa ar acīm. Tās bija apžilbušas no ūdens ņirbas, un skatiens paslīdēja Torakam garām, taču pēc mirkļa vīrs palūkojās vēlreiz.

Tālumā iegaudojās vilks.

Ūdru vīrietis nošņācās, un viņa draudzene pieskārās ģints aizbildņa ādas gabalam.

Gaudošana turpinājās. Toraks zināja, ka tas ir Vilks, taču nespēja saprast, ko viņš grib pateikt. Puisis drauga balsī saklausīja vienīgi trauksmi.

Kaucieni satrauca Ūdrus. Sieviete aizstūrēja laivu tālāk no zara, un Toraks domās nosūtīja Vilkam klusus pateicības vārdus.

Aiz muguras atskanēja plunkšķis: viņš pagriezās un ieraudzīja lielu, pelēku putnu, kas viņu vēroja ar dzīvīgām, spilgti sarkanām acīm. Tas pacēlās spārnos un aizlidoja tieši virs Ūdru galvām.

Sieviete ar skatienu sekoja tā lidojumam un pamāja ar galvu, it kā putns būtu ko teicis. Pacēlusi roku, tā deva zīmi ciltsbrāļiem abās pārējās laivās, un Toraks redzēja, kā tie aiziras katrs uz savu pusi.

Ja Toraks atstātu slēptuvi aiz zara, viņš tiktu pamanīts. Ja paliktu, tie viņu ielenktu.

Ja vien…

Torakam joprojām bija plūškoka caurulīte. Tā nebija pat tik gara kā apakšdelms, turklāt viņš neatcerējās, ka būtu pārbaudījis, vai vidus ir tukšs visā garumā. Tagad to nācās noskaidrot.

Iebāzis vienu galu mutē, Toraks ienira.

Ūdens iekļuva nāsīs, un viņš sevi piespieda elpot caur muti, lūgdamies, lai Ūdri neizdzird.

Cerēdams tikt garām ielenkumam, viņš lēnām sāniski iepeldēja niedrājā.

Noturēties vajadzīgajā dziļumā izrādījās grūtāk, nekā viņš bija domājis. Mantas vilka uz leju, un, lai noturētu dobā zara galu virs ūdens, nācās ar kājām sparīgi kulstīt ūdeni un atgāzt galvu. Puisis raudzījās cauri niedru mežam, un viņam sāpēja sprands. Virs Toraka pletās Ezera virsma, kas spoža un nekustīga kā ledus bija izraibināta ar peldošu gružu skupsnām.

Viņš dzirdēja, kā barodamās skrubinās zivis, un pamanīja garām aizsteidzamies sārtu foreļu mazuļu baru. Palūkojies lejup, Toraks saprata, ka Ezers ir ļoti dziļš. Gaismas strēles slīdēja pāri akmens bluķiem un ar ūdenszālēm klātiem koku stumbriem. Viņa kājas iestiga dubļos, kas vērpās kā zaļi dūmi. Ar brīvo roku viņš aizskāra niedru mudžekli, kas ieliecās, bet pēc tam atkal iztaisnojās.

Tās nebija niedres, bet gan tīkls no lūkiem pagatavots zvejas tīkls, kas nokarājās no koka pludiņiem un kuru uz leju vilka akmeņi; tas bija tik prasmīgi nopīts, ka to nebija iespējams pārgriezt, un tik liels, ka Toraks neredzēja tam galu.

Ātri apgriezies uz otriem sāniem, viņš ieraudzīja vēl vienu tādu pašu tīklu. Ūdri viņu ielenca.

Toraks palaida vaļā plūškoka stiebru un ienira.

Virs ūdens atskanēja saucieni: tie bija viņu pamanījuši.

Baidīdamies no žebērkļa dūriena starp lāpstiņām, viņš centās panirt zem tīkliem.

Kad Toraks bija nonācis dziļāk, Ūdru sasaukšanās viņa uztverē kļuva par tālīnu dunu un acu priekšā uzplaiksnīja gaismas.

Pēkšņi tālumā atskanēja griezīgs kliedziens. Tas tuvojās Torakam ātrāk par domu, kļuva aizvien skaļāks un iedūrās viņa prātā kā lāsteka.

Garām aizpeldēja burbuļu virtene, kas lika sareibt galvai. Tad vēl un vēl viena. Pazibēja spuras, ūdenī atskanēja smiekli. Toraku pārņēma bailes. Kaut ko tādu viņš bija dzirdējis jau agrāk kad slīka pie Dārdošā ūdenskrituma. Pēc viņa bija ieradušies Ezera slēpņļauži.

Tie spietoja Torakam apkārt, un gar viņa acīm un muti taustījās pirksti, kuros nebija kaulu. "Tu esi mūsējais," slēpņļauži grudzināja, "puisi ar slīkstošajām dvēselēm! Dod mums savas elpas sidrabotos burbuļus, un mēs tevi aizvedīsim miegā!"

Torakam krūtis plīsa vai pušu. Skatienu aizmigloja tumsa. Locīdamies kā zutis, viņš atbrīvojās no guļammaisa, un slēpņļauži aizvilka to projām.

Nākamais pazuda loks, taču bultu maks bija aizķēries viņam aiz jostas. Toraks sadabūja nazi un to pārgrieza; viņš juta, kā kādas roķeles to novelk tumsībā. Viņš ar visiem spēkiem centās tikt atpakaļ pasaulē, kas vizēja ūdens virspusē.

Nevairīdamies no žebērkļiem un medniekiem, Toraks izsprāga virs ūdens.

Visapkārt bija niedres, klusums un miers. Tad Toraks pamanīja kupraino cini. Viņš bija nonācis atpakaļ pie laipas. Šaura kā roka tā aicināja viņu pilošā, zaļā tunelī.

Tālumā bija dzirdamas balsis. Klusinātas un bailīgas.

-   Arīns atrada loku, sacīja kāds vīrs. Nedaudz tālāk uz dienvidiem.

-   Slēpņļauži būs šo pievākuši, minēja sieviete.

-   Vai arī Ezers, piebilda vīrietis, kas bija vecāks par pirmo.

-   Klusu, viņi izdzirdēs! teica jaunākais. Pazūdam, citādi šie paņems arī mūs!

-   Ja dosimies projām tagad, sieviete iebilda, tad atgriezīsimies ar tukšām rokām. Izraidītā loks nebija tas, pēc kā mūs sūtīja Ananda.

-   Ja Ananda vēlas dziedinošo ūdeni, norūca vecākais vīrietis, lai meklē to pati. Es tagad neiešu tam avotam pat tuvumā.

Ūdru ģints ļaudis airējās projām, un viņu saruna kļuva gandrīz nesaklausāma.

-    …pagaidīsim šeit, ja gadījumā viņš sadomās iet uz dienvidiem…

Toraks ar mokām izvilkās uz sauszemes un skatījās uz laipu. Dienvidos bija Ūdri. Uz ziemeļiem šīs briesmīgās, smirdīgās iekšas. Viņam nebija izvēles.

No miglas iznira Vilks un nostājās viņam blakus. Tas neizskatījās nobijies, taču uzminēt viņa garastāvokli nebija viegli.

Toraks saprata: kopš padzīšanas viņš bija nācis tieši uz šo vietu. Uz austrumiem, tikai uz austrumiem, līdz bija ieradies šeit.

Ievainojums uz krūtīm pulsēja. Izklausījās, ka niedru šalkoņā viņš dzird Odžu burves Sešru balsi, "…kā harpūnas uzgalis, kas iedūries roņa miesā. Viena nepareiza kustība, un tu tiksi aizvilkts atpakaļ vienalga, cik stipri tu turētos pretim…"

Viņam vairs nebija spēka turēties pretim. Viņš paklupa pret Vilku un devās projām pa laipu.

Augstu Cirvjezera ziemeļu krastā, akmeņainā līcī, kas bija brīvs no miglas, burbuļoja strauts.

Tā krastā gailēja zaļganu uguntiņu aplis.

Un vidū gulēja olis, uz kura bija Vilku ģints zīme.

Uz oļa bija novietots sačervelējies Toraka ādas gabals ar dvēseļēdāju tetovējumu.

Ap oli un ādas lēveri vijās no zaļā māla izveidota čūska.

Māli lēnām žuva. Čūska nepielūdzami tuvināja savus gredzenus ādai un olim.

Virs tā izstiepās zaļa roka: vienreiz, otrreiz, trešoreiz.

Saplūstot ar liesmu šņākoņu, kā murgainā sapnī sāka murmināt kāda balss:

Kad niedres dreb, kad vētra ceļas, atceries mani!

Kad pērkons grand, kad vēji gaudo, atceries mani!

Es esmu niedre, es esmu vētra, pērkons un vējš.

Es tevi aicinu, es piesaistu tavas dvēseles savām.

Tu nekad nebūsi brīvs.

Tu piederi man.

ČETRPADSMITĀ NODALA

Laipa sašūpojās, un Toraks gandrīz iegāzās Ezerā. Viņš nometās uz visām četrām un ieķērās tajā ar abām rokām.

Aiz viņa, iecirtis nagus mietos, stāvēja Vilks. Viņam tas nebija pa prātam.

Puisim nebija vietas, kur apgriezties, tāpēc viņš pameta iedrošinošu skatienu pār plecu. Vilks pieglauda ausis un nelaimīgs paluncināja asti.

Laipa pārstāja šūpoties, un Toraks piecēlās. Mieti bija slideni, un niedres tik biezas, ka nemitīgi vajadzēja tās pašķirt sānis. Viņš vairījās no to garo, lipīgo pirkstu pieskārieniem.

No jauna savilkās migla. Tālāk laipa kļuva vēl šaurāka: tie bija ar galiem kopā sasieti baļķi, kas turējās pie stabiem, kuri bija iedzīti Ezera gultnē. Ceļš līkumoja tā, ka Torakam dūša saskrēja papēžos. Viņš vairs nesaprata, vai dodas iekšā Ezerā vai arī virzās gar piekrasti.

Laiku pa laikam viņa kājas apšļakstīja netīra, brūngana rāva. Bet jau pēc brīža Toraks atradās virs smirdīga

muklāja. Un niedres turpināja mainīt izskatu: no oša lapām līdzīgām purpursarkanām bultām tās pārvērtās par čīkstošiem stiebriem ar brūnām vālīšu galvām, kas to vien gaidīja, lai ieblieztu viņam pa pleciem. Tām nepatika, ka Toraks šeit klaiņo. Ja zēns ieveltos ūdenī, niedres viņu ievilktu dūņās, bet varbūt to paveiktu slēpņļauži.

Toraks bija redzējis, kā tas notiek. Reiz abi ar tēvu atrada līdz kaklam muklājā iestigušu staltbriedi. Tas no pārguruma bija pa pusei beigts, taču pārtraukt dzīvnieka ciešanas viņi nespēja. Brieža ļaunais liktenis atgādināja par slēpņļaužu aicinājumiem. Tēvs tika nometies ceļos un, murminādams lūgšanu, kas varētu palīdzēt dzīvniekam tālajā ceļā uz labākām ganībām, noglāstīja viņa vaigu. Toraku savā varā turēja staltbrieža miglainās, brūnās acis. Viņš toreiz prātoja, cik ilgs laiks paies, līdz tas nobeigsies.

Vilka brīdinošais rūciens atsauca Toraku tagadnē.

Priekšā vīdēja kāds sakņupis apveids.

Toraka roka sniedzās pie pleca, taču aizbildņa ādas gabala tur, protams, vairs nebija. Nebija nekā, kas viņu pasargātu no dēmona vai tokorota.

Pievirzījies tuvāk, viņš ieraudzīja, ka tas nav nekas cits kā pie laipas piesliets baļķis, kas slējās krūšu augstumā. Tas bija nokrāsots pretīgi pelēks un izraibināts ar zaļiem punktiem, kas veidoja neglītus asaku rakstus. Uz staba rēgojās maza, nepareizas formas galviņa: tā bija salipināta no zaļā māla, kurā bija iespiestas divas baltas gliemežvāku acis.

Torakam no ņirbošajiem punktiem sāka reibt galva, taču viņš nespēja no tiem novērst skatienu. Šā veidojuma pārdabiskais spēks piepildīja viņa prātu kā tālīna pērkona duna.

To sajuta arī Vilks, kas no jauna saspicēja ausis. Pat niedres liecās atpakaļ, baidīdamās pieskarties stabam.

Toraks atcerējās, ka viņam joprojām ir Rēnas gulbju kāju ādas maciņš, kurā atradās viņa mātes zāļu rags un meitenes matu šķipsna. Kā būtu rīkojusies viņa?

Plaukstas zīme. Iespējams, tā palīdzētu.

Okers zāļu ragā bija sakaltis, un viņam to nācās samitrināt ar siekalām nekas nevarētu Toraku piespiest izmantot Ezera ūdeni. Paņēmis sarkano pastu plaukstā, viņš uz vaiga uzvilka zīmi. Tādu pašu viņš centās uzzīmēt Vilkam uz pieres, lai šis to nevarētu nolaizīt nost, taču izdevās vienīgi izplūdis traips. Kad puisis bija beidzis darboties, zumēšana viņa galvā pastiprinājās. Kādam nepatika tas, ka viņš lietoja okeru.

Elpu aizturējis, viņš lavījās uz priekšu. Vilks ar saboztu skaustu sekoja. Kad viņi bija tikuši stabam garām, sakustējās niedres un sanēšana kļuva vēl stiprāka.

Toraks sasniedza ceļa līkumu un aiz tā vilkvālīšu ielenkumā stāvēja trīs stabi, kas ar baltām acīm skatījās no zaļām māla sejām, kurām nebija mutes.

Kaut kas aizslīdēja viņam gar vaigu. Toraks to aiztrauca, un baļķis, uz kura viņš stāvēja, nelāgi sašūpojās. Viņš par vēlu bija pamanījis, ka viens tā gals ir atsaitēts un brīvi peld ūdenī. Puisis sagrīļojās, tad atguva līdzsvaru un tvērās pie Vilka, kas iekaucās un gandrīz iegāzās Ezerā.

Abi trīcēdami stāvēja blakus, bet viņiem apkārt čabēja niedres.

Ko jūs gribat? Toraks iesaucās.

Niedrājs pieklusa. Tas bija vēl sliktāk. Labāk nevajadzēja kliegt.

Jauneklis gatavojās doties tālāk un viņam aizrāvās elpa.

Stabi bija pazuduši.

Arī ūdensaugi bija pārvērtušies. Vilkvālītes, kas ietvēra stabus, bija pazudušas, un to vietā auga purpursarkanas niedres.

Toraks notrīsēja un saprata, ko tas nozīmē. Pārvietojās nevis stabi, bet gan taka. Kamēr viņš centās noturēt līdzsvaru, kāds bija pārkārtojis baļķus.

Pirmo reizi, kopš Toraks bija iegājis niedrājā, viņam radās doma griezties atpakaļ. Taču šādi rīkoties nebija iespējams, un tas Toraku biedēja visvairāk. Viņam vairs nepiederēja paša domas. Galvā bija iespiedusies migla. Šeit, šajā izplūdušajā pasaulē, kas nebija ne zeme, ne ūdens, viņš pamazām zaudēja savu būtību.

Vilks ar degunu piebikstīja Torakam pie gurna un satraukts iesmilkstējās. Puisis paskatījās lejup uz barabrāli un sarauca uzacis. Vilks kaut ko centās pateikt, taču Toraks nesaprata. Viņš, Toraks, kurš bija mācījies vilku valodu kopš zīdaiņa vecuma, viņš nesaprata.

Toraks tenterēja uz priekšu, un Vilks soļoja viņam pakaļ.

Viņi nebija tālu tikuši, kad taka sazarojās. Abi ceļi bija iezīmēti ar stabiem; tam, kas atradās pa kreisi, nebija dīvainās galvas; uz staba, kas stāvēja pa labi, bija uztupināta zaļā māla galva, taču acis tai bija izrautas un to vietā rēgojās akli dobumi. Ap pieri tai bija apsieta odzes nomesta āda. Bet pie tās ar kaula adatu piesprausta mazītiņa, sačokurojusies sirsniņa.

Sešru, Odžu burve.

Toraks noslaucīja no sejas ledainus sviedrus.

Aiz muguras viņš pamanīja kustību, un kāds pazuda niedrājā. Tur pašā biezoknī. Pazibēja baltas acis.

Kas tur ir? puisis iesaucās.

Acis pamirkšķināja, bet tad parādījās takas otrā pusē: zili baltas, spīdošas kā liesma.

Kas tur ir? Toraks nočukstēja.

Acis glūnēja viņam visapkārt. Dūkoņa pieņēmās līdz gaudošanai, kas plēsa pušu ausis.

Toraks šņukstēdams metās uz tuvāko taku, kas bija iezīmēta ar čūskas ādu. Baļķis nodrebēja, sagriezās un iegāza viņu ūdenī. Virs galvas sakļāvās drūmais Ezers.

Viņš grima un centās pie kaut kā pieķerties pie niedrēm vai baļķa vienalga. Tas neizdevās, un viņš vairs nespēja atšķirt augšu no apakšas.

Atskanēja šļaksts, un visapkārt uzvirmoja burbuļi, jo, cenzdamies glābt draugu, viņam līdzi bija ielēcis Vilks. Toraks izmisīgi peldēja uz turieni, kur ūdeni kulstīja ķepas, taču Vilks bija pazudis.

"Vilk!" viņš domās iesaucās. Taču barabrālis bija projām.

Toraks kā bez prāta pērās caur glumo niedrāju.

Pēkšņi niedru vairs nebija, ūdens kļuva stindzinoši auksts un viņš peldēja virs bezdibenīgas tumsas.

PIECPADSMITA NODALA

Toraks atjēdzās no tā, ka viņam pār seju pārslīdēja kaut kas gļotains. Viņš salēcās un pamanīja, kā paaugā nozūd zvlņaina aste.

Viņš bija gulējis uz pussatrūdējušu priežu skuju kaudzes klusā mežmalā. Zemāk līdz pat nežēlīgajiem Cirvjezera ūdeņiem sniedzās ar ogļu melniem oļiem nosēta pludmale.

Kā gan viņš tur bija nokļuvis? To Toraks nespēja atcerēties.

Pāri akmens bluķiem gaudoja austrenis, kas uzdzina drebuļus. Apģērbs bija smilšains un netīrs, un ausīs viņam dunēja. Zēns bija izsalcis un ilgojās pēc Vilka, taču gaudot neuzdrošinājās. Viņš pat nebija pārliecināts, vai to spētu.

Migla bija izklīdusi, taču sauli aizsedza pelnu pelēka dūmaka. Krastmalas dienvidu malu sargāja niedres. Tālāk tumšs un biedējošs skatienam pletās Ezers.

Toraks piecēlās. Priežu skujas gulēja gar piekrasti platos vālos, it kā tās būtu izskalojuši vareni pali. Pat koki, kā ar satraukumu novēroja Toraks, liecās projām no Ezera.

Viņš ieskrēja Mežā.

Putni klusēja, un koki viņu drūmi vēroja. Puisis atrada dubļainu strautu un padzērās; viņš pamanīja dažas sačervelējušās pērnās brūklenes un tās aprija. Dubļos viņš ieraudzīja pēdas: pa vidu tām stiepās astes atstāta svēdra. Šis radījums šķita pazīstams, taču viņš to nespēja atsaukt atmiņā. Tas bija biedējoši. Kādreiz Toraks bija pazinis ikvienu zīmi, kuru atstāja Meža iemītnieki.

Viņš nevarēja saprast, kā varētu izdzīvot. Nebija ne guļammaisa, ne loka, ne bultu, ne pārtikas. Vienīgi cirvis, nazis, pustukšs zāļu rags un maks ar samirkušu posu. Un viņš bija aizmirsis, kā jāmedī.

Ceļš sāka iet kalnup, un Toraks sasniedza mazu, vēju appūstu ezeriņu, kur saule žilbināja acis un varžu kurkstēšana sāpināja sirdi. Viņš devās atpakaļ Mežā, taču koki lika klupt pār saknēm un skrāpēja viņam seju. Pret Toraku bija sazvērējies pat Mežs.

Koki beidzās. Viņš bija nonācis atpakaļ pie niedrāja. Toraks klupdams krizdams gar Meža malu virzījās uz ziemeļiem, līdz nonāca vietā, kur niedru audze sašaurinājās līdz bultas šāviena attālumam.

Aiz tās pacēlās klints granīta siena. Tā izskatījās dīvaini pievilcīga. Plaisās tvērās pīlādži un kadiķi, bet papardes un orhidejas trīsēja no ūdenskrituma izšķiestajām lāsēm. Virs klints laidelējās bezdelīgas un riņķoja kraukļi, un Toraks redzēja, ka akmenī ir iecirsti un izkrāsoti zaļi zivju, aļņu un cilvēku veidoli. Viņš lēsa, ka ūdens izplūst no Ūdru dziednieciskā avota. Ja vien to spētu sasniegt!

Niedres čabēja un gainīja Toraku atpakaļ.

Saule sāka laisties uz rietu, taka pagriezās uz dienvidiem, un puisis atkal atradās pie Ezera un slampāja pa priežu skujām klāto ogļmelno pludmali.

Viņš apstājās. Šī vieta šķita pazīstama. Viņš atkal bija atpakaļ vecajā vietā.

Torakam uzmācās briesmīga doma.

Lai to pārbaudītu, viņš atgriezās Mežā un soli pa solim izstaigāja jau noieto ceļu, līdz sasniedza niedrāju; tikai šoreiz viņš pagriezās uz ziemeļiem, nevis uz dienvidiem. Kad Toraks beidzot sasniedza krastmalu, sāka krēslot. Tā pati vieta. Tās pašas pēdas. Viņa pēdas.

Sala. Ezers viņu bija uzvilinājis uz salas, kur pat Ūdri baidījās spert kāju. Viņš bija noķerts lamatās: uz austrumiem glābšanās ceļu noslēdza Ezers, bet uz rietumiem niedrājs.

Vējš sašūpoja kokus. Toraks tos vēroja. Kā gan tos sauca?

Priedes, viņš šaubīdamies pie sevis noteica. Bērzi.

Kadiķi?

"Ieklausies, ko tev stāsta Mežs," mēdza pamācīt tēvs. Taču Mežs ar Toraku vairs nerunāja.

Savācis posu un sausus zarus, viņš aizklīda uz krastmalu un ievietoja tos starp laukakmeņiem, lai Ūdri nevarētu pamanīt liesmas. Sākumā šķiltavas negribēja šķilt dzirkstis, taču beidzot viņam izdevās iekurt uguni. Toraks murminādams noliecās pāri ugunskuram.

Uz Ezera atbalsojās vientulīgs kliedziens. Tas bija putns ar sarkanajām acīm, kas niedrājā viņu bija nodevis.

Tam pievienojās vēl citas balsis. Tie nebija putni. Tie bija vilki.

Pielēcis kājās, Toraks izvilka nazi. Vilku dziesma viņam allaž bija patikusi. Taču tagad uzmācās bailes.

Baram pievienojās vēl kāds vilks. Toraks šo gaudošanu pazina. Tas bija Vilks viņa Vilks, tomēr viņš nesaprata, ko tas grib pasacīt. Pazīstamā balss bija kļuvusi tik nesaprotama kā lūša kliedziens.

Vilk! Toraks sauca. Atgriezies!

Taču Vilks nenāca.

Viņš Toraku bija pametis.

Puisis iespieda sānos dūres. Lai tad tā arī būtu!

Vilks lēkšoja pa Mežu. Kur ir Slaikais Bezastainis?

Vienubrīd abi kopā cīnījās pret lielo slapjumu, bet tad jau viņš bija pazudis! Vilks centās gaudot, taču slapjums spiedās rīklē un viņš izbijās. Viņš aizmirsa par Slaiko Bezastaini, aizmirsa par visu uz pasaules un pērās ar ķepām līdz beidzot sasniedza sauszemi.

Tagad viņš skraidīja šurpu turpu un ošņāja smaržas. Vilks saoda ērgļpapardes, bebrus, ūdrus un brūklenes; viņš dzirdēja, kā uz peldošajām niedrēm pārvietojas bezastaini un kā pa Ezeru snaikstās slēpņļauži. Vilku mocīja uztraukums. Varbūt Slaikais Bezastainis vairs neelpo?

Mežā atskanēja kliedziens: izmisīgs bezastaina bļāviens.

Vilks apstājās un, pacēlis purnu, uz visām pusēm pagrozīja ausis. Viņš uztvēra smaržu. Slaikais Bezastainis!

Vilks sekoja smaržai pa pēdām. Izlocījās starp kokiem, lēca pāri papardēm un beidzot pie maza spožā-zvēra-kaskarsti-kož, sakņupušu starp laukakmeņiem lielā slapjuma malā, ieraudzīja savu barabrāli.

Vilks izsprāga no Meža, un Slaikais Bezastainis pagriezās un viņu uzlūkoja.

Vilks pārlēca pāri melnajiem akmeņiem un metās pie barabrāļa, lai uzliktu viņam ķepas uz krūtīm un nolaizītu purnu.

Slaikais Bezastainis aizgrūda viņu prom. Tad viņš pret Vilku pavēcināja savu lielo nagu.

Vilks atlēca atpakaļ.

Slaikais Bezastainis, bļaudams bezastainu valodā, vēlreiz metās uz priekšu.

Vilks viņa kliedzienos saklausīja bailes un redzēja tās skaistajās, sudrabainajās acīs. Kā tas iespējams? Slaikais Bezastainis taču nevar būt no viņa nobijies!

Vilks apjucis apsēdās. Viņš juta, kā krūtīs briest smilksts.

Pēkšņi Slaikais Bezastainis no spožā-zvēra pagrāba koku un metās Vilkam virsū metās viņam virsū ar spožozvēru! Vilks palēca sānis, taču spožais-zvērs trāpīja pa purnu un viņš iekaucās.

Slaikais Bezastainis atņirdza zobus rūcienā un uzbruka vēlreiz. Vilks nezināja bezastainu valodu, taču saprata, ko nozīmē šie kliedzieni. Vācies projām! Tu vairs neesi mans barabrālis! Lasies projām!

Kļuvis vai traks no sāpēm un bailēm, Vilks metās skriet.

Aiztriecis Vilku, Toraks trīcēdams stāvēja Ezera krastā. Viņš bija pārguris, taču gulēt neiedrošinājās. Ja liktos uz auss, tie viņam atnāktu pakaļ. Vilki. Ūdru ģints mednieki. Slēpņļauži. Dvēseļēdāji. Visi, pilnīgi visi bija pret Toraku.

Žņaudzīdams dūrēs cirvi un nazi, viņš lūkojās liesmās un šūpojās uz priekšu un atpakaļ. Toraks bija izsalcis. Vajadzēja izlikt slazdus dzīvniekiem un izmest makšķerauklas, taču viņš bija aizmirsis, kā tas darāms.

Viņš sāka klanīties.

Tuvojās sarkanas acis. Toraks iekliedzās un pamodās. Acis bija īstas. Nevis sarkanas, bet gan dzeltenas. Vilku acis.

Pakampis degošu zaru, Toraks metās ēnām virsū ar spožu dzirksteļu spietu.

Vilki atsprāga atpakaļ. To skatieni bija tukši un biedējoši. Viņi neizdvesa ne skaņu.

Starp tiem bija Vilks. Vilks, kurš kādreiz bija Toraka barabrālis, taču tika viņu pametis.

Ar noliektu galvu, kulstīdams asti, tas draudīgi virzījās tuvāk.

Torakam salēcās sirds. Vilks bija ieradies par viņu paņirgāties. Redzi? Man ir jauns bars! Tu man vairs neesi vajadzīgs!

-    Ej projām, puisis nočukstēja.

Vilkam noraustījās ausis. Mitējās kustēties aste.

-   Atkāpies! Toraks noņurdēja.

Viņš savēcināja zaru pret Vilku, kas palēca sānis.

Pārējie vilki nomācošā klusumā vēroja notiekošo. Tad cits pēc cita tie ietecēja Mežā.

Vilks palika pēdējais. Viņš pameta skatienu atpakaļ uz Toraku. Tad arī viņš izgaisa miglā.

Pēc Vilka aiziešanas iestājās pilnīgs klusums.

Nicīgi ķērkdams, Torakam virs galvas aizlaidās liels, melns putns. Puisis centās atcerēties, kas tas ir. Krauklis. Kraukļu ģints… Rena. Tā kādreiz bija viņa draudzene. Vai tad ne? Viņš nespēja atcerēties meitenes seju.

Toraks aptaustīja sulojošo ievainojumu uz krūtīm. Droši vien kaut kāda iemesla dēļ viņam to vajadzēja sev nodarīt…

Dvēseļēdāji. Viņam bija jāpierāda tas, ka viņš nav viens no tiem. Lai ģintis ņemtu viņu atpakaļ.

Šķita, ka tas viss noticis ļoti sen.

Saule nolaidās aiz kokiem, un, kamēr Toraks sēdēja pie dziestošā ugunskura, krastmalu pārņēma ēnas. Dūkoņa viņa galvā pieņēmās spēkā. Toraks juta, kā visapkārt ložņā slēpņļauži: tie vēroja un gaidīja. Viņš drudžaini piemeta ugunskurā malku.

Zilajās debesīs uzlēca nespodrs mēness, un Torakam sāka likties, ka iestājusies saulgriežu nakts. Viņa dzimšanas nakts.

Četrpadsmit, viņš nomurmināja. Tu esi četrpadsmit vasaras vecs. Daudz laimes dzimšanas naktī, Torak!

Viņš sāka smieties.

Un nevarēja vien beigt.

SEŠPADSMITĀ NODALA

Finkedīns ar žebērkli iedūra ugunskurā, un tā briežraga uzgaļus ietina dzirksteļu spiets.

Kraukļu ģints ļaudis uzgavilēja, un lepnie, laimīgie koki atzinīgi nočabināja lapas. Bija saulgriežu nakts nakts, kad mednieki saules rituma virzienā gāja ap ugunskuru un kāra koku zaros kaula un ogu krelles, tādējādi godinot Mežu.

Visi, izņemot Renu.

Ja viņa piedalītos svētkos, izskatītos tā, it kā viņa nodotu Toraku. Šī nakts bija viņa dzimšanas nakts. Kā gan viņa spētu sēdēt un iebaudīt laša aknu sautējumu un liesmu nobrūninātu mežakuiļa cepeti?

Kopš ģinšu sapulces bija pagājis jau gandrīz mēnesis un turpat divi, kopš tika izraidīts Toraks. Rena nepārstāja pēc viņa ilgoties. Bēdas gulēja uz sirds kā akmens.

Kas būs, ja ar viņu kaut kas atgadīsies? viņa torīt jautāja Finkedīnam. Ja nu viņš pakrīt un lauž kāju, un vairs nespēj medīt?

-   Toraks ir izturīgs, tēvocis atbildēja. Viņš jau agrak ir izdzīvojis vienatnē un spēs to arī tagad.

-   Cik ilgi?

Uz šo jautājumu Finkedīnam atbildes nebija.

Kopš ģinšu sapulces Kraukļi bija pavirzījušies uz austrumiem Cirvjupes augšteces virzienā, un, ja vien radās izdevība, Rena slepšus pārmeklēja Mežu, cerēdama atrast Toraka pēdas. Veltīgi. Dažreiz meitene naktīs pamodās un prātoja, kas būtu, ja viņš nekad neatgrieztos.

Viņai nebija ne jausmas par to, vai Toraks ir paveicis rituālu, taču Rena juta, ka kaut kas ir nogājis biedējoši greizi. Zīmes nevēstīja neko labu. Ja vien viņa zinātu, ko tās pauž…

Rena aptaustīja rētu uz apakšdelma vietā, kur bija ietriecies aļņa rags. Ievainojums bija sadzijis, taču atmiņas par notikušo joprojām bija dzīvas. Ja mednieki nebūtu izdzirdējuši viņas kliedzienus, tad…

Neilgi pēc lielās ģinšu sapulces pazuda Aki. Viņa draugi neatrada neko citu kā vien laivas atliekas. Rēnai uzmācās briesmīga sajūta, ka tam ir kāds sakars ar Toraku.

Un izskatījās, ka nevienam par to nav daļas. Šķita visi izliekas, ka tāda Toraka nemaz pasaulē nav bijis.

Ugunskura pretējā pusē Beils no kazeņu dzinumiem vija vainagus, kurus karināt zaros. Viņš bija ar roņādas sloksni saņēmis matus zirgastē un izskatījās ļoti glīts. Rena uz viņu bija apvainojusies. Kad pārējie Roņu ģints locekļi devās atpakaļ uz salām, Beils palika pie Kraukļiem, taču tā vietā, lai censtos atrast Toraku, viņš savā mīļotajā smailītē brauca uz piekrasti medīt. Rena bija vīlusies. Viņa no Beila bija gaidījusi vairāk.

-   Lai Pasaules Gars staigā zem taviem zariem! Finkedīns sacīja Mežam. Esi stiprs, un lai no tavām sēklām izaug daudz jaunu kociņu!

Pēkšņi Rena to vairs nespēja izturēt. Pielēkusi kājās, viņa izskrēja no apmetnes.

Kraukļu burve tupēja upmalā kā krupis. Viņa bija atstājusi svētkus, lai zilētu uz kauliem. Tagad viņa bezkaislīgi sagaidīja Renu.

-    Nu? Beidzot meklē manu palīdzību?

-    Nē, meitene sacīja. Es nekad neesmu no tevis gaidījusi palīdzību.

-    Tomēr tu to meklē.

Rena sakoda zobus. Aizgājusi līdz ērgļpaparžu audzei, viņa saplēsa diždadža lapu.

-   Es redzēju zīmes. Taču nezinu, ko tās nozīmē. Iemāci man tās saprast!

-    Nē, Seiuna iebilda. Tu vēl neesi tam gatava.

Rena novērtēja burvi un teica:

-    Tu taču esi tā, kas mani vienmēr spieda mācīties pesteļošanu!

-   Ja tu tagad censtos izprast zīmes, tu varētu nodarīt

lielu ļaunumu.

&gt;

-    Kā tā? Rena gribēja zināt.

Kraukļu burve ar spieķi uzzīmēja dubļos apli un novietoja tajā trīs pelēkbaltus oļus.

-    Tev piemīt spēja sasaistīt zīmes, lai izdarītu secinājumu. Līdz pat šim laikam tavā vietā to paveica sapņi. Lai to spētu paveikt ar gribas palīdzību nomodā, tev nāksies pilnībā atvērt prātu.

Rena izslēja zodu.

-    Es to varu.

-    Muļķa skuķis! Seiuna ar nūju uzplāja pa zemi. Vai tad tu neko neesi mācījusies? Pirmā asiņošana tev ir sagādājusi biedējošu spēka pieplūdumu, taču tas ir neapstrādāts un nepārbaudīts! Ja tagad tu atvērsi prātu, tas var beigties liktenīgi gan tev, gan citiem!

Kādu brīdi abas viena uz otru nikni blenza vecene un meitene, kuras vienoja tikai nepielūdzamā saistība ar burvestībām.

Pirmā skatienu novērsa Rena.

-   Kāpēc tu viņam nepateici agrāk, ka viņš nepieder ne pie vienas ģints?

-    Nebija īstais laiks.

-   Kā gan tu to varēji no viņa slēpt?

-   Arī tu šo to no viņa slēpi.

Rena sarāvās.

-   Viņam ir sūtība, Kraukļu burve paziņoja. Šī ir daļa no tās. Tāpat kā tikt izraidītam.

Rena gribēja uzzināt ko vairāk, taču uz takas parādījās Beils. Rena viņu sūtīja projām. Puisis neklausīja.

-   Ja runa ir par Toraku, viņš sacīja Seiunai, tad man ir tiesības dzirdēt. Es esmu viņa radinieks.

-   Tad kāpēc tu atbilstoši nerīkojies un nemēģini viņam palīdzēt? Rena jautāja.

-   Un kāpēc to nedari tu? Beils atcirta.

-   Neviens nedrīkst palīdzēt izraidītajam, Seiuna viņiem atgādināja.

-   Un nepalīdzēs arī ķildošanās, teica Finkedīns, kas parādījās Beilam aiz muguras.

Seiuna norādīja uz Renu.

-   Viņa teic, ka redzot zīmes.

Rena savaldījās. Viņa nebija gatava par to runāt ar Finkedīnu, vēl mazāk ar Beilu.

-   Kādas zīmes? Kraukļu vadonis jautāja, apsēzdamies krastmalā un ar žestu aicinādams Beilu darīt to pašu.

Rena plucināja caurumu uz stulpiņa ceļgala.

-    Viņš nozaga tavu cirvi. Viņš ielūkojās manā zāļu somā un paņēma oli, kuru atstāja pagājušajā vasarā. Viņš iemiesojās alnī, un viņš… viņš man uzbruka.

-   Es nekad neticēšu tam, ka to spētu izdarīt Toraks, Beils sacīja.

-   Es taču to neizdomāju! Rena atcirta.

-   Olis, Seiuna iejaucās. Kāpēc tu man par to nepastāstīji?

-   Kāpēc man par to būtu tev jāstāsta? Rena noburkšķēja.

-   Tad izstāsti tagad! Kraukļu burve mudināja.

Meitene norija siekalas.

-   Viņš uz tā bija uzzīmējis savu zīmi. Ar alkšņa sulu.

-   Savu zīmi? Seiuna nesaprata. Savu ģints piederības tetovējumu?

-   Tieši tādu, kāds viņam ir zem rētas uz vaiga.

-   Ak… Kraukļu burve nopūtās.

Rena jutās mazliet neveikli.

-    Es… es to noglabāju drošībā. Taču ģinšu sapulces laikā viņš to paņēma.

"Un es zinu, kāpēc," meitene skumji nodomāja. "Viņš to paņēma, lai man pavēstītu, ka nekad vairs neatgriezīsies."

-   Ak, Seiuna pacēla vienu no pelēkbaltajiem oļiem un grozīja to pirkstos. Tagad viss kļūst skaidrs.

-   Kas? Rena vaicāja.

Kraukļu burve pieliecās tuvāk, un Rena uz večas bezzobainajām smaganām pamanīja putainas siekalas.

-    Izraidītais, Kraukļu burve sacīja, ir kļuvis par upuri dvēseļu slimībai.

Uz brīdi iestājās klusums. Tad Rena un Beils sāka runāt vienlaikus.

-   Kas tā tāda? Beils jautāja.

-   Vai tas ir dvēseļēdāju tetovējuma dēļ? gribēja zināt Rena. Vai viņš saslima tāpēc, ka gribēja to izgriezt, bet nekas nesanāca?

-   Tetovējumi? Seiuna nospļāvās. Nē! Dvēseles, tāpat kā miesa, saslimst arī bez tetovējumiem! Tās kļūst par upuri dēmoniem. Burvestības.

Viņa izkratīja no zāļu somas trīs mazus, raibus kauliņus un novietoja tos uz melnās zemes. Seiuna ar mezglaino rādītājpirkstu pieskārās pirmajam.

-   Ja saslimst tava paša dvēsele, tu aizmirsti, kas esi. Tu kļūsti līdzīgs spokam.

Viņa pieskārās otrajam.

-   Ja kaite uzbrūk ģints dvēselei, tu zaudē spēju atšķirt labu no ļauna. Tu kļūsti par dēmonu.

Burves putna nagam līdzīgais, cietais nags apstājās pie pēdējā kauliņa.

-    Ja tiek savaņģota tava pasaules dvēsele, tu zaudē saikni ar citām dzīvām radībām ar medniekiem, medījumu, Mežu. Tu esi pagalam. Pagriezusi plaukstu, viņa nometa akmeni, un tas uzkrita virsū kaulam, kas simbolizēja cilvēka pasaules dvēseli; kauls palēcās, it kā būtu dzīvs. Ja Toraka olis ar viņa zīmi ir nonācis sliktās rokās… Seiuna bilda.

Rena aizvēra acis.

Beils sacīja:

-   Es tam neticu. Toraks nav slims, viņš ir pārskaities. Es arī tāds būtu, ja tiktu padzīts par kaut ko, pie kā neesmu vainīgs.

Seiuna sabozās kā nikns krauklis, bet Finkedīns teica:

-    Man šķiet, Seiunai ir taisnība Toraka dvēseles ir slimas. Bet kas viņam to nodarījis? Kurš no trim?

-    Tu domā dvēseļēdājus? Rena vaicāja.

-   Cīņā uz ledus izdzīvoja trīs, Finkedīns sacīja. Tiazi. Eostra. Sešru. Ģinšu sapulcē es runāju ar visiem Meža ģinšu pārstāvjiem un arī ar pārējiem, jo meklēju pavedienu, uz kurieni viņš varētu būt devies. Viņš brīdi paklusēja un tad turpināja: Un tomēr, šķiet, ka tas, kādā veidā tika atklāts Toraka tetovējums, un veids, kā viņš iemiesojās alnī, par kaut ko liecina: to visu izdomājis viens vienīgs nelietīgs prāts.

Seiuna pamāja ar galvu.

-   Viens prāts, bet kurš? Es esmu dienām gavējusi un zīlējusi uz kauliem. Ozolu burvis un Upju burve, šķiet, ir tālumā. Vienīgā, kas apsēdusi Mežu un kas velk pie sevis Toraku, ir Sešru, Odžu burve.

Finkedīns palocīja galvu.

Rena sažņaudza dūres tik cieši, ka nagi iespiedās delnās.

Beils bija izbrīnīts.

-    Bet viņa… viņa ir tikai sieviete, jauneklis teica. Kādu gan ļaunumu tā spēj sagādāt?

-    Patiesībā vairāk, nekā tu spēj iedomāties, sacīja Finkedīns.

Seiuna pagriezās pret Renu.

-   Tu biji pēdējā, kas viņu redzēja. Pastāsti puisim, kas viņa ir!

Rena nespēja parunāt. Viņa atkal bija akmens mežā, plandošajā lāpu gaismā, kur smirdēja pēc asinsizliešanas, un vēroja, kā Odžu burve, apvilkusi masku, no kuras karājās mati kā čūskas, skatīdamās caur miroņa acīm, kas bija darinātas no dzīvnieku plēvēm, šņākdama un virpuļodama meklē durvis uz Citpasauli…

-    Rena! Finkedīns viņu maigi uzrunāja.

Meitene ievilka elpu.

-   Viņa… viņa ir gluma kā čūska. Viņa liek tev redzēt lietas, kuru nemaz nav. Viņa tevi spiež darīt to, ko tu negribi.

-   Nesaprotu, Beils teica. Es ģinšu sapulcē runājos ar dažiem cilvēkiem no Odžu ģints, un tie man pastāstīja, ka viņiem nekad neesot bijis burves, kas kļuvusi par dvēseļēdāju. Kā tad šī Sešru var būt…

-  Viņa met ādu kā čūska un pārvēršas par citu cilvēku, Finkedīns paskaidroja.

Beils bija satriekts.

-   Viņa ir mainījusi vārdu? To taču neviens nedarītu, tā ir droša nāve!

-    Lūk, ko nozīmē būt par dvēseļēdāju, Rena teica. Tie ziedo sevi visu. Tie dzīvo vienīgi, lai iegūtu spēku.

Beils raudzījās Renā tā, it kā redzētu viņu pirmo reizi.

Finkedīns pacēla kaulus un lēnām tos pārlika no plaukstas plaukstā.

-   Tātad tagad mēs to zinām. Toraka dvēseles ir slimas Odžu burves gādības dēļ, viņš teica.

-   Odžu burve nekad nav bijusi gādīga, sacīja Seiuna.

Nākamajā rītā Rena, agri pamodusies, gāja apciemot Finkedīnu.

Viņa to atrada pie sēkļiem, kur strauts ietecēja Cirvjupē, makšķerējam līdakas. Kad Kraukļu vadonis pamanīja Renu, viņš izvilka auklu. Āķi izrādījās tukši.

-   Nu, kas ir, Rena? viņš jautāja.

Finkedīna seja bija nopietna. Viņš nojauta, kādēļ tā ieradusies.

-    Negribu tev melot, viņa atbildēja. Es nevēlos aizlavīties. Taču man jāatrod draugs…

-   Nē, nerunā tā, Finkedīns brīdināja. Nesaki man kaut ko tādu, ko tu nevarētu stāstīt jebkuras citas ģints vadonim.

Viņa iekoda lūpā.

-   Viņš kaut kur klīst. Viens. Viņa dvēseles ir slimas.

-   Es zinu.

-    Tad kāpēc tu nenāc kopā ar mani?

-   Es nedrīkstu tikt redzēts pārkāpjam ģinšu likumu, Finkedīns ieskatījās meitenei acīs. Un arī tev to nekādā ziņā nevajadzētu darīt. Ko tad, ja viņš jau ir tās varā? Garagājējs dvēseļēdājas rokās. Es nespēju iedomāties neko bīstamāku.

-   Viņš ir mans draugs. Man jāmēģina. Tu taču saproti, vai ne?

Kraukļu vadonis neatbildēja.

-    Finkedīn! Tu saproti?

Pēkšņi viņš izskatījās noguris.

-   Tu vairs neesi bērns, Rena. Tu esi pietiekami liela, lai izlemtu pati.

"Nē, neesmu," viņa vēlējās atbildēt. "Man nepieciešama tava palīdzība! Saki, ko man darīt!"

&amp;

Tonakt Rena sēdēja pie maza, dūmojoša ugunskura Cirvjupes krastā, juzdamās vientuļa un nobijusies.

Pārkāpt ģinšu likumu tomēr bija vēl sliktāk, nekā viņa sākumā bija domājusi. Šādi rīkodamās, viņa atsvešinātos no savas ģints un no Finkedīna.

Sarāvusies čokuriņā tuvāk pie liesmām, Rena iepūta rubeņa kaula svilpītē, taču atbildes nebija. Toraks un Vilks atradās tālu.

Viņa juta, kā noplok drosme, kā noslēpumi, līdzīgi skabargām, urbjas caur viņas miesu. Rena nevēlējās nodarboties ar burvestībām, viņa tās nevarēja ciest, taču bija nojauta: lai palīdzētu Torakam, viņai nāksies to darīt. Jo kaut kur Mežā klīda Sešru.

Naids pārplūdināja Rēnas sirdi, jo viņa dvēseļēdājas plānu izprata tikpat labi, it kā to būtu izdomājusi pati. Sešru lenca Toraku tāpat, kā savus upurus medī viņas ģints aizbildne. Odze ielaiž indes zobus medījumā un tad seko tam Mežā, līdz tas palēnām novārgst. Odze ir pacietīga. Tā gaida, līdz upuris krīt. Tikai tad tas ir ēdams.

Renu pamodināja ūdens čūkstēšana uz oglēm.

Blakus, līdzsvarodams uz pleca pilošu smailīti, stāvēja Beils.

Pikta par to, ka Roņu puisis pārsteidzis viņu snaužam, Rena pieslējās sēdus.

-   Es jau domāju, ka esi devies atpakaļ uz savu salu, viņa dusmīgi teica.

Beils to neņēma vērā.

-    Tev bija taisnība. Toraka dvēseles ir slimas. Bet ir vēl ļaunāk, nekā mēs domājām.

SEPTIŅPADSMITĀ NODALA

-Aki bija tik tikko dzīvs, Beils stāstīja. Viņš kaut kā bija izķepurojies no ūdens un pakritis biezoknī. Pāris dienu vēlāk viņu atrada Vilku ģints.

-   Pāris dienu? Rena brīnījās. Viņš bija pazudis gandrīz mēnesi.

-   Nē. Mežakuiļu ģints vienīgi neparūpējās par to, lai mums atsūtītu ziņu.

-   Tas šiem ir raksturīgi, Rena riebumā teica. Bet ko gan Vilku ģints darīja tik tālu austrumos?

Beils izskatījās drūms.

-   Viņi vajāja Toraku. Lai "aizmēztu negodu vienreiz par visām reizēm".

Rena purināja galvu.

-   Vai tie pateica, kurp ved viņa pēdas?

-    Uz austrumiem. Šie viņu pazaudējuši Cirvjezera niedrājā.

Meitenei kļuva auksti.

-   Cirvjezers? Kādēļ?

Beils izlikās jautājumu nedzirdam un sacīja:

-   Vai tad tu nesaproti, ko tas nozīmē? Toraks ir atstājis Aki mirstam!

-   Varbūt viņš nezināja, ka Aki tur ir?

-   Ak nē, viņš zināja. Aki teic, ka redzējis, kā Toraks uz viņu nolūkojas no kraujas virsotnes. Pēc tam viņš pagriezies un aizgājis. Beils paberzēja seju. Es zinu, ka Aki viņu vajāja, taču atstāt kādu mirstam… Tas neizskatās pēc Toraka!

Rena vērās ugunskurā. Beilam bija taisnība. Bet kāpēc viņš devies uz Cirvjezeru? Tam bija kāds iemesls, taču Rena nespēja to aptvert. Meitene zināja vienīgi to, ka Cirvjezers ir tā vieta, kuru vina vēlas redzēt vismazāk. Tā aus-

7 &gt;

trumu malā bija gājis bojā viņas tēvs. Rena bija sev nosolījusies uz turieni nekad vairs nedoties.

Beils nolika zemē laivu un novilka kamzoli, kas bija darināts no zivju pūšļiem.

-   Tu taču arī centies viņu atrast, vai ne?

Rena neatbildēja.

-    Kāpēc tu to dari tikai tagad? Kur tu biji agrāk? Beils vēlējās zināt.

-   Es mēģināju.

Viņa izstāstīja jauneklim par saviem meklējumiem Mežā.

-    Es arī viņu meklēju, viņš, pārsteigdams Renu, sacīja.

-   Tu? Man šķita, ka tu medī kopā ar Jūras ērgļiem.

Beils apvainojās.

-   Medīt tagad, kad ir padzīts Toraks?

Rena mirkli domāja. Tad viņa teica:

-   Vai tu apzinies, ka mēs pārkāpjam ģinšu likumu? Ja tu kādam pastāstīsi…

-    Skaidrs, ka apzinos! Taču tas attiecas ari uz tevi.

Abi viens otru nopētīja. Tad Beils sacīja:

-   Es noķēru zivi. Vai drīkstu to izcept uz tava ugunskura?

Rena paraustīja plecus.

Tas izrādījās vērā ņemams plaudis, un Beils arī Rēnai piedāvāja gabalu, no kura viņa sākumā atteicās, taču, ieelpojusi ceptās zivs smaržu, pārdomāja. Savukārt Rena puisim iedeva mazliet kaltētas brieža gaļas un parādīja, kā tā ieziežama ar kadiķogām un savvaļas zirņu pastu.

Ēzdami abi atturīgi sarunājās. Beils pastāstīja, kā, apstrādājot smailīti ar roņu trāna un jūraszāļu kvēpu maisījumu, tika sagatavojis laivu saldūdens "grūtajiem pārbaudījumiem", bet Rena parādīja viņam loka roņādas maksti, kuru viņa kā dāvanu bija saņēmusi Tālajos Ziemeļos. Taču viņa nepieminēja to, ka uzminējusi Sešru nodomus. Beils bija Toraka radinieks, taču viņa puisi nepazina pietiekami labi, un, ja nonāktu līdz gribasspēku cīņai starp Renu un Odžu burvi, viņš, iespējams, maisītos pa kājām.

Taču Beils bija spēcīgs, un viņam piederēja smailīte.

Rena sēdēja prātodama, bet Beils piecēlās, paņēma savu saini un uzcēla plecā laivu.

Meitene pajautāja, kurp viņš gatavojas doties.

-    Uz Cirvjezeru. Tu ej atpakaļ pie savējiem. Es atradīšu Toraku.

-   Ko?

-    Tu nesēdīsies manā smailītē.

-    Prātā nenāk, viņa mānījās.

-   Un, ja iesi pa sauszemi, tad tālu netiksi. Pamanījis Rēnas sejas izteiksmi, Beils nopūtās. Manā dzimtajā malā sievietes paliek krastā. Medī un zvejo vīri.

Rena nosprauslājās.

-   Mežā tā nenotiek.

-   Varbūt ari. Taču es esmu no Roņu ģints un šādas ir mūsu paražas. Ej atpakaļ uz nometni, Rena! Tu nebrauksi man līdzi.

Nespēdama noticēt notiekošajam, viņa nolūkojās, kā Beils dodas uz upes pusi.

-   Pat ja tu sasniegtu Cirvjezeru, Rena sauca viņam pakaļ, ko tu tur darītu? Tu neko nezini ne par Ezeru, ne par Ūdriem!

-   Es izmantošu savas iespējas, Beils atbildēja.

-    Jauki! Taču es tev teikšu, lūk, ko. Tu nesatrieksi dvēseļēdājus, prasmīgi rīkodamies ar airi!

-   To mēs vēl redzēsim!

Patiešām redzēsim, Rena burkšķēja, lauzdamās caur kazeņu krūmiem.

Sajā Cirvjupes iecirknī gar krastu nebija nevienas takas, vismaz nevienas tādas, kuru Rena spētu uziet, un viņa bija sakarsusi, saskrāpējusies un pārskaitusies. Un nebija nekāda mierinājuma no tā, ka viņa spēja iztēloties, kā Beils bezrūpīgi iras pret straumi.

Augšpus krācēm viņa atpūtās un tad izlauzās caur piemirkušu alkšņu audzi. Upe šeit veidoja atvarus, kuros daudzu ģinšu pārstāvji nāca ķert zivis. Rena ievēroja, ka dažos no tiem kāds ir iemetis makšķerauklas un ielicis murdus. Viņa prātoja, kam tie varētu piederēt, kad ūdensmalā pamanīja pazibam gaišu matu kodaļu.

Beils viņu neredzēja. Viņš bija nometies ceļos pie apgāztās smailītes un lika ielāpu uz neliela caurumiņa tās apvalkā.

-   Vai kādas nepatikšanas? Rena jautāja.

-   Aizķērās aiz makšķerāķa, Beils, galvu nepagriezis, atbildēja.

-   Tavu nelaimi, Rena bezjūtīgi sacīja.

-   Tas nav pareizi! puisis iekarsa. Zvejas rīki atstāti tā, ka ikviens var uzbraukt virsū! Vajadzēja izlikt kādas zīmes!

-    Ir jau arī izliktas. Šīs vītolu mizas strēmeles, kas piesietas pie zariem. Meža ģintis tādas izkarina kā brīdinājumu par to, ka tiek zvejots.

Beils sakoda zobus.

-   Nu tad labu veiksmi! Rena sacīja ar mīlīgu smaidu sejā. Ceru, ka tas tevi pārāk neaizkavēs.

Jauneklis viņai uzmeta liesmojošu skatienu.

Dodamās projām no atvariem, Rena joprojām smīkņāja.

Taču viņas prieki neturpinājās ilgi. Upes pretējā krastā meitene ieraudzīja gravu, kur aizpagājušajā rudenī abi ar Toraku bija pirmo reizi saskrējušies ar Klejotāju. Vilks tolaik vēl bija kucēns. Kad šis nobrāza ķepu spilventiņus, Toraks viņu nesa rokās.

Renu pārplūdināja sāpīgas ilgas pēc abiem draugiem.

Priedes deva vietu vareniem ozoliem, un Mežs kļuva vērīgs. Rena vēlējās, kaut garām savā smailītē būtu paslīdējis Beils. Skaidrs, ka cauruma aizlāpīšana ilgu laiku nevarēja prasīt. Nedaudz tālāk no ērgļpapardēm zaglīgi paskatījās divi staltbriežu teļi, kas uz tievajām kājelēm grīļīgā gaitā tuvojās meitenei. Tie izbijās un aizbēga tikai tad, kad tos gandrīz varēja aizsniegt ar roku.

Rena pieskārās pie kamzolim piešūtajām kraukļa spalvām. Kad Meža radības pretēji savam paradumam šādi piesaista uzmanību, tas bieži vien ir brīdinājums. Ko gan tas varētu nozīmēt?

Bija jau vēla pēcpusdiena, kad viņa uzrāpās kalna korē, kuru ģintis dēvēja par Cūkmuguru, un apstājās, skatīdamās uz Cirvjezeru.

Pievakares saule padarīja ūdeni žilbinoši zeltainu. Rena redzēja Ezerā izsvaidītās salas, kas bija plakanas kā lapas, un tieši zem sevis varenu niedrāju, kas sargāja rietumu krastu. Tālu dienvidos kā melni punkti bija saskatāma Ūdru nometne, bet uz austrumiem nežēlīgās ledus upes baltā gultne.

Pēdējo reizi, apjukusi un nesaprazdama, kādēļ neatgriežas tētis, Rena šeit stāvēja, kad viņai bija astoņas vasaras. Ūdri atrada viņa līķi, un Finkedīns kopā ar Seiunu devās glābt viņa izklīdušās dvēseles. Finkedīns uzstāja, ka jāiet arī Rēnai. Viņi bija stāvējuši uz Cūkmuguras kalna un vērojuši šo plašo iekšzemes jūru.

-   Kādēļ viņš turp devās? Rena jautāja tēvocim. Uz ledus upes taču nav nekāda medījuma.

-   Viņš nemedīja, murmināja Finkedīns.

-    Bet kādēļ tad?

-    To es pastāstīšu, kad tu paaugsies.

Viņš saņēma Rēnas plaukstu siltā, stingrā tvērienā, un viņa tam cieši pieglaudās.

Nu viņa atkal stāvēja uz Cūkmuguras kalna kores, taču blakus nebija Finkedīna, kuram pieķerties pie rokas.

Kad meitene bija nokāpusi lejā, viņa sāka apzināties sava uzdevuma bezcerību. Rēnai nebija ne jausmas, uz kurieni Toraks aizgājis; viņa nemanīja nevienu, kam pajautāt. Gar krastmalu nebija nevienas takas Ūdriem tādu nevajadzēja, jo tie allaž pārvietojās pa ūdeni, un, pat ja viņa sasniegtu nometni pa cietzemi, ko tad?

Viņa jau bija sākusi meklēt ceļu uz dienvidiem, kad izdzirdēja niedrēs kaut ko kustamies.

-   Beil? Rena nedroši jautāja.

Atbildes nebija. Dzirdama vienīgi niedru čaboņa un šalkoņa, it kā kāds lauztos uz viņas pusi.

Viņa atmuguriski klupdama kāpās atpakaļ pa ciņaino zemi.

-    Beil, Rena čukstēja. Ja tas esi tu, tad parādies. Tas nav smieklīgi.

Uzvirmoja vējš, kas, ietīdams viņu smirdoņā, lika meitenei norīstīties.

Niedres nodrebēja, pašķīrās, un no tām uz viņas pusi izslīdēja laiva. No tās skatījās zaļš, appelējis, no niedrēm pagatavots vīrs.

Rena atsprāga atpakaļ un kaut kam uzdūrās.

-   Kas tas tāds? viņai aiz muguras jautāja Beils.

-   Kas tas bija? viņš vaicāja vēlreiz, kad abi bija atkāpušies drošā attālumā un nonākuši pie līča niedrāja dienvidu malā.

-   Man šķiet, to uzmeistarojuši Ūdri, Rena atbildēja, lai pielabinātos Ezeram. Viņi ieliek laivā pārtiku un palaiž to savā vaļā. Tas viņiem skaitās svētums. Labāk nebūtu to redzējuši.

Beils iekoda lūpā.

-   Priecājos, ka tevi satiku, viņš teica. Šī vieta. Es nesaprotu, kas te notiek.

Rena paraustīja plecus.

-   Nu, man vajadzīga laiva, tādēļ arī es priecājos par to, ka tu mani atradi. Tas neizklausījās tik draudzīgi, kā Rena bija gribējusi, tāpēc viņa steigšus turpināja: Pirms kaut ko uzsākam, mums jāgodina Ezers. Ūdri prasa tam atļauju it visos pasākumos.

Beils pamāja ar galvu.

-   Ko mēs darīsim?

Rena, juzdamās mazliet pašpārliecināta, pie niedrēm ziedojumam atstāja dažus lašu plāceņus. Tad viņa uztriepa uz pieres un loka kādu mazumiņu pastas, kuru sajauca no okera un Ezera ūdens, tādējādi izlūgdamās Cirvjezeram atļauju staigāt mierā. Beils ļāva mazliet uztriept uz pieres arī sev un pēc neilgas pārliecināšanas arī uz laivas. Pēc tam viņi ieturējās ar kaltētu brieža gaļu un Beils no vītola vicām uztaisīja murdu, kuru iegremdēja ūdenī.

Saule slīdēja zemāk, un pierima vējš. Ezers kļuva gluds kā pulēts bazalts.

-   Odžu burve vajā Toraku tāpēc, ka viņš ir garagājējs, vai ne? Beils klusi jautāja.

-   Jā, Rena atbildēja.

Viņa vēlējās, kaut jauneklis nebūtu pieminējis Sešru.

-   Un viņa vēlas iegūt arī uguns opālu?

-   Jā, viņa atbildēja vēlreiz. Pieklusinājusi balsi, Rena piebilda: Tā ir pēdējā lauska, kas no tā palikusi pāri. Viena kopā ar Sikspārņu burvi aizgāja nebūtībā melnajā ledū. Otru kopā ar Roņu burvi paņēma Jūra.

-   Ar Roņu burvi? Beils bija gaužām pārsteigts. Viņam piederēja uguns opāla lauska?

-   Kā citādi viņš būtu varējis radīt tokorotus?

Puisis sarauca uzacis. Rena prātoja, ka viņš atceras

nelāgos laikus uz savas salas, kad Roņu burvis bija uzsūtījis sērgu. Beila mazais brālītis bija viens no tās upuriem.

Pāri Ezeram atbalsojās vientulīgs, saraustīts kliedziens.

Beils pielēca kājās.

-   Kas tas bija?

-    Nirējputns, Rena atbildēja. Tie Ezerā ir labākie peldētāji. Ūdri nes ziedojumus ari tiem. Viņa bridi klusēja, bet tad turpināja: Finkedīns teic, ka Ūdri esot līdzīgi viņu ģints aizbildnim. Tie ūdensmalā vienmēr atstāj mazas kaudzītes pussakošļātu zivju.

Kaut kur virs ūdens izšāvās forele, un viņi salēcās.

Beils noskurinājās un aizgāja pārbaudīt murdu.

Rena, gremdēdamās domās, palika krastmalā.

-   Rena! Beils iesaucās pārvērstā balsī.

-    Ko?

-   Labāk nāc un paskaties!

ASTOŅPADSMITĀ NODALA

Murdā spārdījās un plātīja muti liels plaudis. Labs loms ja vien tam nebūtu divas galvas. Otra bija bez mutes un kroplīga: tā bija uzblīdusi kā augonis un cīnījās pret savu dvīni ar briesmīgu spēku.

-    Kas tad tas? Beils ar sašķobītu seju brīnījās.

-   Nogalini to! Rena sacīja.

-   Nē! pavēlēja kāda balss viņiem aiz muguras. Laid to atpakaļ ūdenī. Nepieskaries tai!

Viņi pagriezās un sastapās ar skarbām sejām un asiem žebērkļiem.

Beils aizvirzījās Rēnai priekšā, taču viņa pagāja sānis. Uzlikusi uz krūtīm plaukstas, meitene vērsās pie sievietes, kas, spriežot pēc ūdrādas aproces, bija vadone.

-    Es esmu no Kraukļu ģints, Rena stādījās priekšā,

-   bet mans draugs ir Ronis. Mēs vēlam jums labu.

-   Klusēt! sieviete pavēlēja. Viņa vērsās pie pārējiem:

-   Atdodiet šo mošķi Ezeram. Svešiniekus mēs vedīsim uz nometni.

-   Bet, Ananda, kāpēc? iebilda kāds virs. Šādos laikos…

-   Šādos laikos, Jolun, vadone viņu pārtrauca, mēs šos nedrīkstam laist vaļā: būs vēl sliktāk.

Vīrietis, vārdā Joluns, saknieba lūpas un apklusa, bet divi citi vīri salauza murdu un izlaida brīvībā monstru.

Pēc tam viss noritēja ātri. Rena un Beils tika sagrābti un steigšus iegrūsti niedru laivā kopā ar Jolunu un vēl kādu vīru. Kad jaunieši mēģināja pretoties, pie viņu mugurām tika piespiesti naži. Abi varēja vienīgi nolūkoties, kā viņu mantas tiek iesviestas laivā, kas bija piesieta pie citas, un aizvilktas.

Viņi devās uz dienvidiem. Rena juta, kā Beils viņai blakus trīc no niknuma. Meitene veltīja biedram ciešu skatienu un papurināja galvu. Pretošanās bija bezjēdzīga. Ūdriem bija milzums nefrīta žebērkļu un bultu ar nirējputnu knābju uzgaļiem. Mēģināt bēgt būtu pašnāvība. Vienīgais iemesls, kāpēc viņi netika sasieti, bija tas, ka nebija vajadzības.

Rena nopētīja Jolunu, kas, apsēdies laivas priekšgalā, iemērca ūdenī airi. Viņa kamzolis pie apkakles un apakšmalas bija sakrokots tā, ka atgādināja niedru biezokni. Acis viņam bija apvilktas ar okeru, lai imitētu nirējputna sarkanos redzokļus. Vīrs nemitīgi meta pār plecu piktus skatienus, taču zem viņa naidīguma Rena jauta vēl arī kaut ko citu.

Beils pieliecās un iečukstēja viņai ausī:

-   Viņu laiva ir smaga un lēna. Ja sasniegtu manu smailīti, mēs spētu aizbēgt.

-   Uz kurieni? meitene atčukstēja. Viņi pazīst Ezeru, bet mēs ne. Starp citu, man šķiet, ka viņi ir vairāk izbijušies nekā dusmīgi.

-    Tas dara šos vēl bīstamākus.

Beilam bija taisnība.

Niedru laivai varbūt nebija tāds ātrums kā smailītei, taču Ūdri bez bažām nomaldīties līkumoja starp salām, kas bija izmētātas Ezerā, un vienmērīgi virzījās uz priekšu. Kad iestājās gaišā vasaras nakts, kļuva redzama viņu nometne.

Rena, gluži tāpat kā Beils, kaut ko tādu redzēja pirmo reizi. Meitene noelsās tāpat kā viņš.

-   Kāpēc viņi tā dzīvo? Beils nomurmināja.

-   Lai būtu tuvāk Ezeram, Joluns paskaidroja. Ezers mums ir kā māte un tēvs. No tā nāk visa dzīvība. Un tajā visam dzīvajam jāatgriežas. Viņa īgnums bija jūtams atkal. Mēs neceram, ka svešinieki ir spējīgi to saprast.

-    Es neesmu svešiniece, Rena iebilda. Esmu no Skrajā meža tāpat kā tu.

-   Tu neesi no Ūdru ģints! vīrietis atcirta. Pietiek pļāpāt.

Ūdru nometne slējās virs Cirvjezera un tinās zaļganos dūmos, un to ar sauszemi savienoja viena vienīga šaura taciņa.

-   Tā celta uz koka balstiem! Beils izbrīnīts sacīja.

Ezerā bija iestatīts vesels mežs baļķu, un uz tiem gulēja

koka platformas, kas turēja daudzus zemus niedru kupolus. Viņiem pretim vēdīja rūgts dūmu aromāts, piesātināts ar stipru zivju smārdu. Uz paliktņiem gruzdēja pagales; vīrieši un sievietes ar platām acīm zaļi nokrāsotajās sejās vēroja atbraucējus.

Rena bija apjukusi. Ūdri bija pazīstami ar dzīvespriecīgu un rotaļīgu raksturu, kas bija gluži tāds pats kā viņu ģints aizbildnim. Kaut kas bija mainījies.

Un visiem sejas bija noziestas ar zaļo mālu. Rena līdz šim to nekad nebija redzējusi, taču zināja, ka Ūdriem tas ir svētums, kuru tie iegūst kādā slepenā vietā Ezera ziemeļu piekrastē un jauc kopā ar zivju eļļu. Bet parasti tas tika izmantots, lai aizsargātu slimos un mirstošos. Meitene brīnījās, kāpēc to tagad ievajadzējies visai ģintij.

Joluna biedrs piesēja laivu pie viena no tuvākajiem pāļiem, un virs viņiem atvērās lūka. Tika nolaistas virvju kāpnes, un Joluns pavēlēja rāpties augšā.

Viņi ienira kodīgā dūmakā. Rena ieraudzīja, ka tās, ko viņa bija noturējusi par pagalēm, patiesībā bija mušmiru kaudzītes, kas acīmredzot tika dedzinātas, lai atbaidītu odus. Ūdri joprojām vēroja svešiniekus.

Rena un Beils tika grūšus aizgrūsti uz lielāko mitekli piedūmotu būdu, kuru apgaismoja meldru sveces. Iekšpusē viņi ieelpoja pūstošu zivju smaku. Ūdrus tā, šķiet, neuztrauca, un arī Beils vienīgi tik tikko manāmi sarauca degunu. Lai neizskatītos nepieklājīga, Rena izlikās dvingu nemanām.

Kad visi bija ierāpušies būdā, Ananda lika atnest pārtiku. Pamanījusi Rēnas pārsteigumu, viņa sacīja:

-   Mums ir teiciens: "Svešinieks ir mans viesis, līdz nav pierādījis, ka ir mans ienaidnieks."

Joluns nosprauslājās tā, it kā pierādījumu viņam jau būtu gana.

-   Mēs neesam ienaidnieki, Beils paziņoja.

-   Tā tu tikai saki, teica Ananda. Ēd!

Kamēr kāds zēns un jauna sieviete atnesa zivs formā cieši sapītas grīšļu bļodas ar niedru putekšņu putru un grozu ar ceptām niedru saknēm, kas ārpusē bija nedaudz apsvilušas, bet iekšpusē miltainas, valdīja klusums.

Rena pazina jauno sievieti: tā bija no Kraukļu ģints un iepriekšējā vasarā tika draudzējusies ar vienu no Ūdriem.

-   Dairati?

Sieviete vairījās uz Renu paskatīties.

-   Ēd, Dairati uzaicināja un uzlēja Rēnas putrai pelēkus taukus. Tie izskatījās līdzīgi biezam medum, taču no puvušās zivs smakas Rēnai acīs saskrēja asaras.

-   Stagaru eļļa, Dairati paskaidroja. Ēd!

-    Ēd! Joluns pavēlēja. Vai arī tu noniecini mūsu pārtiku?

Visi viņu vēroja.

Rena pabikstīja smirdīgo masu un juta, kā vēderā kaut kas ceļas uz augšu.

Beils nāca viņai talkā.

»

-   Meitene nav pieradusi pie laivām, droši vien viņai nav labi ap dūšu.

Pārlicis Rēnas porciju savā bļodā, viņš izrādīja lielisku ēstgribu, un Ūdri nomierinājās.

-   Kā tu to spēji Rena čukstēja.

-   Man garšo, Beils, paraustījis plecus, noburkšķēja. Mēs līdzīgu ēdienu gatavojam salās, tikai no mencām.

-    Jūs droši vien brīnāties, kāpēc mēs nepiedāvājam zivis? jautāja Ananda. Pat šī eļļa glabājas no pērnā pavasara. Viņa nopētīja gūstekņu sejas. Kāds ir padarījis Ezeru slimu.

Ūdri sāka šūpoties un gausties, un daudzi aizskāra ūdra spalvu kušķīšus, kas karājās tiem pie auss.

-    Nesen, Ananda turpināja, saslima kāds bērns, un burvis mūs sūtīja pēc svētā māla. Mēs uzzinājām, ka ir aplaupīts dziedinošais avots. Svešinieks bija paņēmis to, kam pieskarties drīkst vienīgi Ūdrs. Un tad sākās nelaimes. Viņa paraustīja plecus. Cilvēki ieslīga nāvei līdzīgā miegā un, murgos kliegdami, pamodās no dēmonu kodieniem. Pēc tam beidzās lomi.

Joluns purināja galvu.

-   Agrāk reizēm zivju bija tāda pārpilnība, ka zvejnieks varēja izkāpt no laivas un pa to mugurām aiziet līdz pašam krastam. Taču šopavasar pa kādai zivtiņai. Un kas gan būtu noticis? Lāsts.

-   Katru pavasari, Ananda skaidroja, ledus upe no austrumiem sūta Cirvjezeram daudz ūdeņu. Tas ir lielas svētības laiks, kad ūdens paceļas tik augstu, ka tā balss zem mitekļiem ieaijā mūs miegā. Taču šopavasar notika citādi. Ezera līmenis kļūst aizvien zemāks un zemāks.

-   Nelaimes vienmēr nāk no rietumiem! Joluns iesaucās, pievērsis ar sarkano okeru apvilktās acis ceļiniekiem.

-    Mēs dzirdējām stāstu par izraidīto, kas dodoties uz Ezeru. Pēc tam mēs viņu ieraudzījām. Viņš nozaga svēto mālu, viņš atnesa postu! Un tagad šie svešinieki ir ieradušies, lai viss būtu vēl sliktāk!

Izdzirdējuši pieminam Toraku, Rena un Beils sastinga. Viņi neiedrošinājās skatīties Ūdriem acīs.

Vadone to tūdaļ pamanīja.

-   Jūs pazīstat izraidīto. Kas jūs esat?

-   Es esmu Beils no Roņu ģints, Beils lepni teica.

-   Un es esmu Rena no Kraukļu ģints. Esmu Finkedīna brāļameita. Dairati mani pazīst.

Dairati sakrustoja rokas uz krūtīm un neteica ne vārda.

Rena visiem parādīja delma sargu.

-    Vai redzat? Tas ir taisīts no nefrīta. Finkedīns to pagatavoja pa Ūdru modei viņš to iemācījās, kad dzīvoja jūsu ģintī.

Kāds vecs vīrs pārstāja ēst un pavērsa asarojošās acis pret Renu.

-    Es atceros, viņš teica. Dusmīgs, jauns cilvēks, taču viņš godāja Ezeru.

-   Pat ja meitene ir tā, par ko uzdodas, sacīja Joluns,

-   kā ar jaunekli? Ronis uz Ezera? Tas nudien nav pareizi.

-   Viņš ir prasmīgs laivinieks, Rena steigšus iejaucās. Un paskatieties, kādas niedres viņam uztetovētas uz rokām!

Beila tetovējumos patiesībā bija attēlotas jūraszāles, taču puisim radās sajūta, ka labāk vajadzētu klusēt.

-    Nekam no tā visa nav nozīmes! Joluns iesaucās. Jūs visi redzējāt, kā šie uzvedās, kad es pieminēju izraidīto!

Vadone pētīja Beila seju.

-   Vai jūs pazīstat izraidīto? viņa jautāja.

Beils izslēja zodu.

-   Jā, bet tas nav noziegums.

-    Palīdzēt viņam ir noziegums, Joluns noņurdēja.

Beils saspringa.

-   Redzat? Joluns iekliedzās. Šie ar to sadarbojas un tāpēc arī ir uzskatāmi par izraidītajiem! Ananda, mums viņi jānogalina, citādi nelaimes kļūs vēl ļaunākas!

-   Nē, Rena iebilda. Mums ar jūsu postu nav nekāda sakara. Bet… bet vai jūs zināt, kas to izraisa?

-   Kā tu to vari zināt? Kas tu tāda esi? Ananda pieliecās tuvāk. Viņai bija dīvainas, pelēkzaļas acis, un izskatījās, ka tajās mīt Ezera gaisma.

Rēnas sirds sāka auļot. Ja viņa melotu, vadone to pamanītu. Ja Rena atklātu viņu ierašanās mērķi…

-   Ļaunums, par kuru jūs runājāt, Rena sacīja, rūpīgi izvērtēdama vārdus, iznīkušās zivis, plēsīgie dēmoni tie izplatīsies arī Mežā, ja netiks apturēti. Viņa mirkli klusēja, bet tad turpināja: Pie Ezera dzīvo dvēseļēdāja. Tādēļ tas viss notiek. Tādēļ mēs esam ieradušies.

Būdā iestājās klusums. Vienīgās skaņas bija lāpu sprakšķēšana un ūdens šļakstēšana lejā.

-   Viņa melo, sacīja Joluns. Dvēseļēdāja? Kur ir pierādījumi?

Vadone nenovērsa no Rēnas skatienu.

-   Meitene runā patiesību, Ananda beidzot teica. Taču ne visu. Viņa noraidoši papurināja galvu. Burvis atklās pārējo.

DEVIŅPADSMITĀ NODALA

-Neko nesaki, Rena iečukstēja Beilam ausī, kad Joluns viņus dzina uz priekšu pa dūmos tītu taku.

Puisis pielieca viņai tuvāk galvu.

-     Tu taču dzirdēji, ko teica Ananda. Viņu burvis noskaidros patiesību. Kā lai mēs no tā izvairāmies?

-   Nedomā par Toraku, Rena atbildēja. Mēģini iztēloties savas visspēcīgākās izjūtas. Dusmas. Naidu. Bēdas.

Beils sarauca uzacis.

-   Tās visas ir sliktas, viņš teica.

Dūmi izklīda, un viņi ieraudzīja, ka atrodas uz apaļas platformas, kas kalpoja par pamatni mazai, sarkanai būdiņai. Durvju apmale tai bija izrotāta ar milzīgas līdakas zobiem. Virs mitekļa karājās spīdīgā alkšņa kokā meistarīgi izgrebts ūdrs.

Joluns abus nospieda uz ceļiem, un Ananda ar mājienu aicināja līst iekšā. Jauzdami kaut ko nelabu, viņi ierāpās būdā.

Rena saoda valgu niedru smaku; lejā burzguļoja un viļņojās Ezers. Caur spraugām grīdā tā nerimtīgā ņirba atstarojās uz sienām. Viņa dzirdēja, kā Beils strauji ievelk elpu. Mirkli vēlāk viņa saprata, kāpēc.

Tumsā ar sakrustotām kājām sēdēja divi bērni. To galvas bija noliektas un mati klājās uz grīdas. Abiem mugurā bija no sudrabainām zivju ādām darināti kamzoļi bez piedurknēm, kas bija izšūti ar zaļi krāsotu ādu, kura izskatījās pēc viļņojošām niedrēm.

"Dvīņi," Rena nosprieda. Piezagās bailes. Vispirms divi staltbriežu teļu dvīņi, tad divgalvainā zivs. Un tagad šie. Ko gan tas nozīmēja?

Ananda un Joluns nospieda viņu un Beilu vēl zemāk, bet pēc tam arī paši ar pierēm pieskārās grīdai.

-   Burvi, viņi uzrunāja bērnus.

Dvīņi vienlaikus pacēla galvas.

Viņu mati bija zeltaini zaļi kā ar miltrasu klātas niedres un ādai piemita spīdīgs blāvums gluži kā nesen noslīkušam cilvēkam. Zēna acīs vizēja Ezera atspulgs, bet meitenei tās bija blāvas un neredzīgas.

-   Viņa redz garu pasauli, Joluns godbijīgi teica.

-    Kā tas iespējams? Beils brīnījās. Viņiem nevar būt vairāk par desmit vasarām.

Zēns pavēra muti, un kļuva redzami asi, zaļi zobi.

-   Vecumam nav nozīmes, viņš sacīja smalkā, griezīgā balsī. Mēs esam pārdzimis gars. Mēs esam burvis.

Rena juta, kā pār muguru pārskrien šermuļi.

-     Mēs šeit bijām pirmsākumos, zēns teica. Mēs redzējām, kā Lielie plūdi noskalo zemes virsu. Mēs redzējām, kā radās Ezers.

Aklā meitene ievaidējās. Zēna seja saviebās kā sāpēs.

-  Bet tagad ļaunums apkauno Ezeru! Naktīs atnāk šausmas!

Ierunājās Ananda:

-   Burvi, šie svešinieki atzīst, ka pazīstot izraidīto, kas paņēma svēto mālu.

-   Izraidītais to nepaņēma, zēns sacīja. Tas viņa dēļ tika paņemts.

-   Bet, burvi! Joluns iejaucās. Tas taču ir viens un tas pats.

-    Nē, zēns teica.

-   Tad pasaki mums, Ananda jautāja, kāpēc viņi ir atnākuši? Ko lai mēs ar viņiem iesākam?

Neredzīgā meitene uzlika plaukstu uz dvīņubrāļa ceļa, un tas pamāja ar galvu, it kā viņa būtu ko teikusi.

-   Mēs piespiedīsim viņus to izstāstīt, viņš šķībi pasmaidīja. Mēs kopā ar gariem jāsim uz nirējputna un niedres balss. Mēs uzzināsim patiesību.

Viņš vērsās pie Joluna:

-   Izsauc tumsu!

Joluns atsaitēja saritināto pīto paklājiņu, kas karājās virs ieejas.

Rena jutās kā noķerta lamatās. Ja šie pārdabiskie bērni atklātu to, ka viņi ar Beilu gribējuši palīdzēt Torakam, ja burvis tiešām spēj lasīt domas…

Viņa tumsā manīja, kā zēns paņem no laša ādas darinātu dozi. No zivs mutes viņš izvilka niedres stiebru un ar īkšķa nagu to iešķēla. Viņš pielika niedri pie lūpām, uzmanīgi caur iešķēlumu tajā iepūta, un telpa piepildījās ar nirējputna kliedziena saraustītajām skaņām.

Meitene sadabūja garu, no grīšļiem vītu virvi un sāka to tīt sev ap pirkstiem. Rena redzēja, kā parādās apveidi: zvejas tīkls, laiva, mazs atvadu paaugstinājums mirušajiem. Viņas prāts sāka aizmigloties.

Rena noskurinājās, lai atjēgtos.

-    Lēni, klusi, zēns čukstēja. Tas tuvojas.

Vispirms viņi būdā izdzirdēja švīkstēšanu un urdzēšanu. Pēc tam viņi to sajuta: ap kājām mutuļoja ūdens.

Rena nodrebēja. Beils bailīgi sarāvās.

-   Nekustieties! zēns brīdināja.

Tad Rena sajuta ap sevi vijamies aukstas, glumas ūdenszāles. Viņa paskatījās lejup. Būda bija sausa. Un tomēr viņa tās juta: ūdenszāles apņēma viņas kājas, vidukli, rokas. Rena centās atbrīvoties. Taču nespēja pakustēties.

Viņa vienīgi varēja nolūkoties, kā aklā meitene izstiepj abas rokas uz Beila pusi. Puisis centās atvirzīties, taču neredzamās ūdenszāles turēja viņu cieši.

Meitenes pirkstgali bija balti un sakrokojušies, it kā viņa tos būtu ilgi turējusi ūdenī. Tie kā grunduļi slīdēja pāri Beila sejai, apsekoja viņa zodu, viņa kakla muskuļus.

Neredzīgā meitene atvēra muti, un viņas balss skanēja kā viļņu šalkas, tiem atplūstot no oļainas pludmales.

-    Tavam brālim tagad ir labāk, viņa murmināja. Nāve remdēja viņa sāpes.

Beils noelsās.

Baltie pirksti pieskārās viņa sprandam, un meitene tos ievaidēdamās atrāva atpakaļ.

-   Ak! Netērē laiku velti!

Viņa palaida jaunekli vaļā, un Beils, smagi elpodams, nolieca galvu.

Meitene pavērsās pret Renu, un tā saspringa. Aizvērusi acis, Rena juta uz sejas trīsošus pirkstus maigus un vēsus kā vardes pieskārienus. Viņa centās novērst domas no Toraka, taču smalkie pirkstiņi iekļuva viņas prātā un izvilka draugu dienas gaismā: viņš bija viss, par ko Rena spēja domāt.

Toraks nebija tāds, kādu Rena to bija redzējusi pēdējā tikšanās reizē, kad viņš sarāvies tupēja vītolu biežņā: Rēnas prātā bija pavasara diena, un viņi abi medīja. Toraks bija nometies uz viena ceļa un pētīja apgrauztu lazdas zariņu. Tumšie mati krita viņam acīs, un seja bija saspringta kā vienmēr, kad viņš dzina pēdas medījumam. Toraks pamanīja, ka Rena viņu vēro, un veltīja draudzenei vienu no saviem retajiem vilka smaidiem.

Neredzīgā meitene sniedzās pēc atmiņām.

Rena visiem spēkiem mēģināja tās paslēpt dziļāk.

-   Ak, aklā meitene sacīja. Šī ir stipra!

Viņas pirksti taustījās gar Rēnas plaukstu locītavām un aizkavējās pie zigzagveidīgajiem tetovējumiem.

-    Viņai iekšā trako cīņa, meitene čukstēja. Viņai jāuzmanās, citādi tā viņu saplosīs.

Toraka tēls atkal uzpeldēja Rēnas iztēlē, taču šoreiz viņš stāvēja melnā krastmalā un viņa seja bija tik mežonīga, ka Rena tikai ar grūtībām draugu pazina.

Aukstie pirksti no jauna iesniedzās viņas prātā.

Ar milzīgu piepūli Rena aizdzina Toraka tēlu un pavērsa domas uz Odžu burvi. Viņa uzpūta elpu naida dzirkstij, kas snauda viņas sirdī, un tā aizdegās ar karstu, spilgtu liesmu. Rena centās domāt par to.

Aklais bērns nopūtās.

Rena nodrebēja un atvēra acis.

Ananda klusā balsī jautāja:

-    Kā ar izraidīto? Vai šie ir tā sabiedrotie.

-   Nē, neredzīgā meitene nomurmināja. Taču tie ir ar viņu saistīti. Viņš ar asinsradniecību, viņa ar sirdi.

Ananda sarauca uzacis.

-   Tas nav grēks, viņa teica. Mums viņi jāsūta atpakaļ uz Mežu.

-   Nē! dvīņi iesaucās abi reizē. Viņi ir vajadzīgi Ezeram! Jaunekļa spēks un meitenes vara! Viņi ir vajadzīgi, lai pieveiktu šausmas, kas atnāk naktī.

Meitene pavērsa blāvās acis pret Renu.

-   Tu pazīsti šīs baismas. Tavā varā ir tās pieveikt, taču tu baidies. Kāpēc? Kāpēc tu baidies no sava spēka?

Joluns vēroja Renu.

-   Vai arī tu esi burve? viņš jautāja.

Viņa papurināja galvu.

-   Stāsti! Stāsti! dvīņi mudināja.

Rena trešo reizi juta, kā meitene pārbauda viņas domas, iekļūdama vēl dziļāk un meklēdama visstingrāk glabātos noslēpumus.

"Nē!" viņa prātā iesaucās. Viņa turējās pretim, taču

ūdenszāles sažņaudzās cieši. »

Rena no jauna izmisīgi centās iedvest dzīvību sīkajai naida uguntiņai sirdī. Tā uzliesmoja un liesmas pārņēma mitekli…

Aklā meitene iekliedzās.

Zēns kāpās atpakaļ.

Rena juta, kā ūdenszāles pārtrūkst un aizslīd projām.

Zēns noguris apsēdās.

-   Viņi var būt brīvi, viņš sacīja. Iedodiet viņiem Ezeram piemērotu apģērbu un pārtiku un sūtiet viņus uz austrumiem.

Joluns pielēca kājās.

-   Nē! Tas nevar būt!

-   Klau, burvi! Ananda iesaucās. Vai esi pārliecināts?

-   Mēs redzam viņus dodamies uz austrumiem, zēns elsoja. Uz ledus upi. Meitene izmantos savu varu. Jauneklis palīdzēs. Viņi atradīs, ko meklējuši.

-   Nē! Joluns iebilda.

-   Ļaujiet viņiem iet! zēns pavēlēja. Ja tie darīs ļaunu, viņus paņems Ezers un jūs viņu kaulus atradīsiet skalojamies Pazudušās mantības līcī.

Joluns izskatījās draudīgs, bet Ananda apjukusi.

Rena trīcēdama rāpās uz būdas izeju. Pēkšņi aklā meitene satvēra viņas plaukstas. Rena centās izrauties, taču kaulainie pirksti bija stipri.

-    Uzmanies no aukstās, sarkanās uguns, meitene dvesa. Uzmanies no Ezera, kas nogalina!

Rena izlocījās no tvēriena un izsteberēja no būdas.

DIVDESMITĀ NODALA

-Kādēļ viņi mūs palaida vaļā? Beils jautāja. Tas ir pārāk vienkārši, man tas nepatīk.

Rena neatbildēja. Sastapšanās ar dvīņiem bija viņai atņēmusi spēkus, un meitene bažījās, vai tie ir spējuši ieskatīties viņas prātā.

Rena un Beils nokļuva atpakaļ galvenajā mītnē, kur viņus tika atstājusi Ananda. Iekšā ieskatījās Joluns, kas pamāja ar galvu Beilam.

-   Ārā, viņš norūca. Es došu tev pārtikas krājumus un Ezeram piemērotas drēbes.

Rena gribēja sekot, taču vīrs viņu apturēja.

-   Tu ne! Pie tevis atnāks sieviete!

Drīz vien Rena atklāja to, ka Joluns nav vienīgais, kas bez bažām nevar noraudzīties, kā viņi tiek atbrīvoti. Kad Dairati atnesa viņai drēbes, tā, neskatīdamās Rēnai acīs, nometa tās uz pīteņa.

-   Briežādas tev vairs nebūs vajadzīgas, viņa drūmi teica. Samirkušas tās ir pārāk smagas, bet izžuvušas pārāk nelokanas. Uzvelc šīs!

Viņa norādīja uz stulpiņu pāri, kas bija pagatavoti no mīkstas aļņādas un sniedzās līdz lieliem, un kamzoli bez piedurknēm, kas bija prasmīgi novīts no grīšļiem.

-    Tev pašai nāksies piešūt ģints aizbildņa spalvas, sieviete piebilda.

Rena neomulīgā klusumā pārvilka drēbes un no vecā apģērba nogrieza kraukļa spalvas, lai tās vēlāk piešūtu pie jaunā kamzoļa. Kad viņa mēģināja pateikties Dairati, tā devās uz durvīm.

-   Dairati! Rena viņu uzrunāja. Ko sliktu es esmu izdarījusi?

Jaunā sieviete saknieba lūpas.

-   It kā tu nezinātu, viņa teica. Varbūt tu vari piemuļķot mūsu burvi, taču mani gan ne.

-   Ko tu ar to gribi teikt?

Dairati pagriezās pret Renu un ar roku parādīja zīmi.

-    Turies tālāk! Es viņiem pastāstīju, kas tu esi! Es pastāstīju, kā mēs tev aiz muguras sačukstējāmies. Tu ar savām melnajām, melnajām acīm un sapņiem, kas piepildās. Tu nes nelaimi. To zina visi. Ikvienam ir skaidrs, ka nonākt tavā tuvumā nozīmē sagādāt sev nepatikšanas.

Rēnai kļuva nelabi.

-   Tā nav tiesa.

-   Tu labi zini, ka ir gan! Tavs brālis. Tavs tēvs. Toraks. Kādam vajadzētu brīdināt šo Roņu puisi, pirms nav par vēlu!

Un tad, atstādama Renu vienu, viņa bija aizgājusi.

Meitene bija satriekta. Ko tad, ja Dairati taisnība?

"Ak, nekā tamlīdzīga!" Rena centās sev iestāstīt. "Dairati ir vienīgi ar žulti pilna meiča, kurai tu nekad neesi patikusi."

Taču nelaime bija tā, ka patiesībā viņa īsti nepatika nevienam. Cilvēki viņu piecieta tāpēc, ka Rena bija

Finkedīna asinsradiniece un tie baidījās no viņas burves spējām.

Renu pārņēma skumjas, un viņa ilgojās pēc Toraka. Pēc vienīgā drauga, kas viņai jebkad bijis.

Uz takas viņa atrada Beilu, kas tagad valkāja aļņādas stulpiņus un kamzoli no sudrabotām zivs ādām.

Ielūkojies Rēnai sejā, viņš jautāja:

-   Vai tu jūties labi?

-   Nē, viņa atcirta.

Puisis sarauca uzacis, taču neko neteica.

Anandas un klusējošu Ūdru skatienu pavadīti, abi devās uz lūku un pa virvju kāpnēm norāpās līdz smailītei.

-   Visa mūsu mantība ir sakravāta, Beils sacīja, atraisīdams laivu un atgrūzdamies no pāļa. Brauksim ātri projām, pirms šie nav pārdomājuši.

Ezers bija bagāts ar zemūdens straumēm, un smailīte vareni zvārojās. Rena ne vienu reizi vien gandrīz ievēlās ūdenī.

Tai nepatīk saldūdens, Beils sacīja, vēlēdamies attaisnot iemīļotās laivas neglīto uzvedību. Tā ir mana vaina. Smailīte šeit ir iegrimusi daudz dziļāk, nekā tas mēdz notikt Jūrā. Es tā neesmu pieradis.

Sarāvusies viņam aiz muguras, Rena, par spīti bebrādas apmetnim, kuru viņa atrada vienā no saiņiem, drīz vien bija caurcaurēm slapja. Viņa jutās kā apgrūtinājums. Beils bija spēcīgāks, turklāt viņš bija daudz labāks smaiļotājs, un, kad Rena centās palīdzēt, tas beidzās ar to, ka viņa ar savu irkli traucēja Beilam airēt.

Lai justos kaut kādā veidā noderīga, Rena laiku pa laikam sadabūja rubeņa kaula svilpīti un centās sasaukt Vilku. Taču atbildes nebija, un tas viņas garastāvokli pasliktināja vēl vairāk.

Kad meitene iedomājās par to, kas gaida priekšā, viņu pārņēma bailes. "Viņa izmantos savu varu," bija sacījis Ūdru burvis. Taču Rena to nekādā gadījumā nevēlējās darīt. Tuvojoties naktij, viņi klusā līcītī uzslēja nometni. Pārtika, kuru viņi tika paņēmuši līdzi no Meža, bija beigusies, taču Ūdri bija ceļiniekiem iedevuši lašu ādas kules pilnas ar grauzdētiem niedru putekšņiem, tāpēc viņi varēja izvārīt šķidru un negaršīgu putru.

Beils izskatījās norūpējies. Kad abi bija paēduši, viņš jautāja:

-   Kas Ūdru burvei bija prātā, kad viņa sacīja, tu baidoties no sava spēka.

Rena centās sasparoties.

-   Viņa domāja burvestības, vai ne? jauneklis noprasīja.

Kad meitene neatbildēja, viņš sacīja: Ja mēs nespēsim Toraku atrast, tā varbūt būs vienīgā izeja. Tev piemīt spējas. Kādēļ tās neizmantot?

-    Tev viegli tā runāt, Rena nomurmināja.

-    Toraka dēļ. Tev tas jādara Torak dēļ.

Viņa klusēja.

-    No kā tu baidies?

-    Es nebaidos.

Pēc tam viņi vairs nesarunājās. Beils uz krastmalā izskalotiem kokiem novietoja otrādi apgriezto smailīti, apklāja to ar priežu zariem un, ielīdis pagaidu miteklī, ievīstījās bebrādas apmetnī, un pagrieza Rēnai muguru. Viņa vēl ilgi nespēja aizmigt.

Visu nākamo dienu viņi airējās uz austrumiem, taču no Toraka nebija ne vēsts. Renu neatstāja sajūta, ka viņi tuvojas nevis Torakam, bet gan kaut gan citam. Viņas bailes pieņēmās spēkā.

Kad saule sāka laisties zemāk, viņi sastapās ar spēcīgu austreni un Beilam nācās krietni papūlēties, lai tiktu uz priekšu. Kad viņi bija apbraukuši kādu salu, Rena sajuta vēsumu sejā, un tur jau tas bija: ledus upes nežēlīgais spīdums.

Bailes sažņaudza viņas pakrūti. Kaut kur tur galu bija dabūjis tēvs.

Beils pagrieza seju pret Renu.

-   Tas izskatās nepareizi. Kāpēc viņam būtu jānāk uz šejieni? Šeit taču nav medījuma šeit nav nekā!

-   Ūdru burvis teica, ka tas, ko mēs meklējam, atrodas austrumos.

Taču Rena labi zināja to, ka burvju pravietojumiem, kas lielākoties mēdz būt grūti izskaidrojami, var būt daudz dažādu tulkojumu.

Kad viņi bija nonākuši tuvāk ledus upei, vēsums pārtapa par stindzinošu vēja brāzmu un ledus sāka izskatīties zils. Rena staipīja kaklu pret mirdzošajām klintīm, kas slējās virs galvas. Viņa dzirdēja urdzam izkusušā ledus ūdeni, taču nevarēja to saskatīt. Ūdenskritumi klintīs nekur nebija manāmi vienīgi šī žilbinošā zilgme.

-   Mēs esam par tuvu, Beils teica. Labāk griezīsimies atpakaļ un ierīkosim nometni pie līča, kuram pabraucām garām. Tālāk uz austrumiem mēs vairs nevaram tikt.

Tonakt Rena sapnī redzēja Toraku.

Viņš bija sakņupis pludmalē pie melnām smiltīm, drēbes bija skrandainas, un seja bija mežonīga un tukša, kad viņš ar degošu pagali metās virsū… metās virsā Vilkaml

Rena ieelsojās un pamodās.

Beils bija aizgājis.

Izlīdusi no patvēruma, meitene ieraudzīja, ka viņš vēro divas niedru laivas, kas peld projām no līča.

-   Es redzēju sapni, Rena teica. Ar Toraku ir sliktāk, nekā mēs domājam, viņš ilgi vairs neizturēs.

Beils drūmi pamāja ar galvu.

-    Slikti ir tas, ka viņš ir kaut kur tālu.

-   Kā tu to zini?

Jauneklis norādīja uz laivām.

-   Viņi šeit piecas dienas meklējuši zivis, un tas nozīmē to, ka šie nezina, kas mēs esam. Viņi bija izpalīdzīgi. Pastāstīja to, ko citi no mums slēpa. Kāds niedrājā ir atradis Toraka loku.

-   Niedrājā? Rena bija pārsteigta.

-   Netālu no Slēpņļaužu salas. Ūdru burvis mūs ir aizsūtījis pa nepareizu ceļu. Viņš sažņaudza dūres. Ak, Rena, mēs bijām tik tuvu! Ja vien būtu zinājuši, mēs Toraku jau būtu atraduši!

-   Aizsūtīt mūs uz otru pusi! Kādēļ?

-    Kāda tam vairs nozīme? Mēs esam no viņa tālāk nekā jebkad. Un, ja var ticēt tev, viņam nav atlicis vairs daudz laika.

Rena domāja ātri.

-   Cik ilgā laikā mēs tur varam nokļūt?

-    Krauklis varbūt aizlidotu vienā dienā. Braucot ar smailīti starp visām šīm salām? Pa divām dienām varbūt pa trim.

-    Dosimies ceļā!

-   Vēl ne.

Beils norādīja uz austrumiem. Virs ledus upes savilkās sarkanpelēki mākoņi. Pasaules Gars bija nemierīgs.

-    Tomēr mums jāpacenšas! Rena izmisusi iesaucās.

-   Ja es pazītu Ezeru, tad varētu mēģināt. Taču tagad, kad tuvojas vētra… Nē. Noslīkuši mēs Torakam neesam vajadzīgi.

Meitene aizskrēja uz ūdensmalu. Viņa saprata, ka viss ir ticis viltīgi nokārtots tā, lai viņa nonāktu šeit. Droši vien Ūdru burvis bija viņus aizsūtījis uz austrumiem, lai piespiestu Renu paveikt to, ko viņa bija apņēmusies nekad nedarīt.

Pagriezusi ledus upei muguru, viņa vēroja rietumu pusi. Dzintardzeltenajā Ezerā vīdēja nepievilcīgas, melnas salas. Kaut kur aiz tām no dvēseļu slimības gāja bojā Toraks.

-    Šādā gadījumā man nav izvēles. Rena ieskatījās Beilam acīs. Mums jāsūta viņam palīdzība no šejienes.

-    Ko tu ar to vēlies sacīt?

Rena dziļi ievilka elpu.

-   Man vajadzēs nodarboties ar burvestībām.

-   Rena, tas ir neprāts! Beils auroja, cenzdamies vētrā noturēt smailīti virs ūdens. Mums jāatgriežas krastā!

-   Vēl ne! Rena kliedza. Mums jātiek garām tai pēdējai salai! Man vajadzīgs neaizsegts skats uz rietumiem, citādi palīdzība viņu nesasniegs!

-    Bet laivā smeļas ūdens!

-   Ja tev rūp Toraks, turpini airēt\parDebesis kļuva melnas, vējš, sakuldams Ezeru niknās, baltās putās, gaudoja viņai ausīs, raustīja drēbes un lipināja pie sejas matus. Smailītes priekšgals brīžam izslējās virs viļņiem un tad atkal iegrima, un tikai Beila prasme paglāba viņus no nogrimšanas. Ar ceļgaliem atspiedusies pret šķērskoku un ar vienu roku sagrābusi laivas malu, bet otru iebāzusi zāļu dozē, Rena kaut kā iemanījās noturēt līdzsvaru. Priekšdarbus viņa bija paveikusi jau krastā. Atlika vienīgi noslēdzošais rituāls.

Vilkdama laukā no maciņa vajadzīgo lietu, viņa izjuta ļaunu apmierinājumu. Pie Odžu burves, iespējams, atradās olis ar Toraka ģints zīmēm, taču viņai, Rēnai, piederēja kaut kas vismaz tikpat iedarbīgs.

-   Kas tas ir? Beils sauca caur brāzmām.

-  Viņa mati! Rena atkliedza. Pagājušajā ziemā Torakam nācās maskēties un es tos nogriezu un paglabāju!

Piesvempusies kājās, viņa pacēla roku, un Toraka garās, tumšās cirtas plīvoja vējā.

Beils pieturēja Renu aiz siksnas.

-   Saku pēdējo reizi: mums jāatgriežas krastā! Tā tur ir krusa! Ja tā sacaurumos laivu, mēs būsim pagalam!

-   Vēl ne!

Atmetusi galvu, Rena vētrā izkliedza buramvārdus: viņa aicināja visu Kraukļu aizbildņa spēku, kas lido virs ledājiem un kalniem, Meža un Jūras; viņa to aicināja un sūtīja uzmeklēt Toraku, un vējš pakampa vārdus no viņas lūpām un aiznesa tos pāri Ezeram uz rietumiem.

Taču uzrunas vidū, atbalstījusi kājas pret grīļīgās laivas karkasu un pieturēdamās Beilam pie pleca, lai neapgāztos, Rena juta, ka viņai pretim stājas varens spēks.

Es zinu tavus nolūkus… Tev neizdosies.

Rēnai saļodzījās ceļgali, un viņa gandrīz saļima.

Tev neizdosies.

Viņa centās to padzīt no prāta, taču tas bija pārāk stiprs. Stiprāks par Ūdru burvi, stiprāks pat par Seiunu tas bija dvēseļēdāju biedējošais spēks, un to nespēja pieveikt kādas nepieredzējušas meitenes nemākulīgās burvestības.

Pasaules Gars atvēra mākoņus, un sākās krusa, kas kapāja viņu sejas ar ledus bultām.

Beils centās apgriezt smailīti.

-    Klintis! Priekšā ir klintis! viņš kliedza.

Rena pacēla sažņaugto dūri pēdējo reizi.

-   Lido! viņa iekliedzās. Lido un palīdzi zēnam ar slimajām dvēselēm!

Vējš izrāva Toraka matus viņai no pirkstiem un izkaisīja tos Ezerā, bet Rena novēlās atmuguriski, jo smailīte briesmīgi nodrebēja un izslējās virs ūdens.

-   Mēs ietriecāmies klintī! Beils iebļāvās. Ķeries pie laivas! Nelaid to uaļāl

Vētra ar krusu, paņemdama līdzi Rēnas burvestības, aizdimdināja uz rietumiem. Tā brāzās pāri Ezeram un, liekdama niedres, uzbruka Slēpņļaužu salai.

Melnajā pludmalē locījās priedes, un zem tām drebēja Toraka nožēlojamais patvērums. Uz tā bira priežu čiekuri un zari. Tad no koka nokrita kaut kas smags un nobūkšķēja pret jumtu…

…un Toraks pamodās.

DIVDESMIT PIRMĀ NODALA

Toraks bija sarāvies čokurā uz durstīgas priežu skuju guļvietas un klausījās, kā Pasaules Gars šausta kokus.

Viņš bija nobijies no krusas un no tā, kas nokrita uz jumta. Viņš bija nobijies no visa: no Ezera, no slēpņļaužiem, taču visvairāk no vilkiem. Tie viņu gaidīja Mežā. Viens liels un pelēks slapstījās tepat gar akmeņiem un gaidīja izdevību uzbrukt.

Vilku dēļ Toraks neuzdrošinājās ieiet Mežā. Tā vietā viņš vilka dzīvību ar apvītušām ogām un nomelnējušām sēnēm; ja laimējās, viņš šad tad noķēra pa kādam glumam, lēkājošam radījumam.

Pasaulei vairs nebija nozīmes. Debesis uz viņu brēca; mazi, sarkani, tramīgi kustonīši viņu no kokiem apmētāja ar čiekuriem. Garām šāvās zaļas gaismas šautras, un glumi, brūni radījumi, kas ņudzēja ūdenī, viņu gānīja. Kamēr Toraks gulēja, ieradās briesmonis un sagrauza būdu, kuras atliekas zēns pēc tam, kad bija pamodies, ieraudzīja šūpojamies ūdenī.

Kaut kas atkal uzkrita uz jumta. Turklāt šoreiz tas griezīgi iekliedzās.

Toraks cieši aizmiedza acis.

Beidzot vējš izdzenāja krusas mākoņus. Trīcēdams bailēs, Toraks sagrāba cirvi un izrāpās ārā.

Krusa bija sašķaidījusi paaugu un notraukusi kokiem zarus; tā klāja pludmali kā cieti, puscaurspīdīgi oļi, kas kraukšķēja zem Toraka basajām kājām. Salauzītu ērgļpaparžu audzē kāds kustējās.

Nē. Tur bija divi. Divi lieli, melni putni.

Ciešāk satvēris cirvi, Toraks lavījās tuvāk.

Lielākais putns griezīgi ieķērcās un savēcināja spārnus, bet mazākais pabāza galvu zem spārna uz izlikās, ka viņa tur nav.

Augstu kokā Toraks pamanīja ligzdas atliekas. Putni droši vien no tās bija izvēlušies, uzkrituši viņa būdai un pēc tam noslēpušies ērgļpapardēs.

Toraks paspēra soli tuvāk spārnotie sāka neprātīgi plivināt spārnus un spalgi čiepstēt.

Puisis pamirkšķināja plakstus. Tie no viņa baidījās.

Toraks novēroja, ka putnu vaigi ir krokaini un sārti, un, kaut gan viņu spārnu pletums bija gandrīz tikpat iespaidīgs kā uz sāniem izstieptas cilvēka rokas, šī plivināšana nedeva rezultātus.

Jūs neprotat lidot! zēns skaļā balsī priecājās.

Pēc šiem vārdiem putni sastinga. Tie saspiedās kopā un, no šausmām trīcēdami, skatījās augšup uz Toraku.

Puisim iekņudējās vēderā. Tik daudz gaļas! Un, tā kā tie neprata lidot, tā bija viegli iegūstama.

Diemžēl Toraks neko nespēja uzsākt. Putni viņam kaut ko atgādināja. Vai varbūt kādu? Viņš nespēja atcerēties ko.

Debesis pāršķēla nikna ķērkšana, un Toraks nometās četrrāpus.

Augstu virs galvas riņķoja vēl viens putns tikai tas gan prata lidot. Piezemējies uz ligzdas atliekām, tas nikni lūrēja lejup uz Toraku. Tā cekuls bija uzbužinājies tā, ka izskatījās pēc ausīm, un spārni bija plati izplesti.

Putns nikni noplēsa zariņu un meta ar to Torakam. Pēc tam tas notrauca dažus čiekurus.

-   Krā!

-   Liec man mieru! Toraks uzsauca.

Sadūšojies viņš pacēla čiekurus un meta tos atpakaļ putnam.

Tas pacēlās spārnos un aizlidoja.

Pārliecinājies, ka tas nedomā atgriezties, Toraks lika mazuļus mierā un devās uz krastmalu meklēt ēdamo. Ja viņš tos nevarēja apēst, no tiem nebija nekāda labuma.

Puisis atrada tārpainu sēni tā garšoja visai labi, izņemot gabaliņus, kas mudžēja no kāpuriem, kurus Toraks bija aizmirsis nokratīt. Pēc tam viņš noķēra divus glumus, lēkājošus kustoņus, kurus ar akmeni nosita. Vienu viņš tūdaļ apēda jēlu, bet otru piesēja pie jostas priekšdienām.

Atgriezies pie būdas, Toraks putnu mazuļus atrada tur, kur bija tos atstājis. Pamanījuši viņam pie jostas karājamies zaļo radījumu, tie sāka plivināt spārnus un lūdzoši pīkstēt.

-   Nē! puisis attrauca. Tas ir mans!

Pīkstēšana pārtapa par dusmīgu ķērkšanu. Putni nelikās mierā.

Varbūt tie apklustu, ja Toraks tiem pagatavotu mītni?

Iebāzis zaru žāklē sauju priežu skuju, viņš uz tām uztupināja lielāko putnu.

Tas ar knābi satvēra Toraka piedurkni un vilka.

-    Laid vaļā! puisis iebilda.

Spēcīgais knābis bija garāks par Toraka vidējo pirkstu, un putns bez grūtībām noplēsa piedurkni. Sagrābis briežādu draudīgajos nagos, tas ņēmās to plosīt un skatījās uz Toraku, it kā vēlēdamies sacīt: "Es tā nedarītu, ja tu mani būtu pabarojis, kā es lūdzu."

Mazākais putns ērgļpapardēs smējās.

Zēns to pacēla un ielika jaunajā ligzdā. Tas pateicās, pagriezdams pēcpusi un apšķiezdams Toraku ar baltiem mēsliem.

-    Klau! Beidz! viņš iebļāvās.

-    Klau, steidz! putns mēdījās.

Toraks pamirkšķināja plakstus. Putni taču nerunā.

Bet varbūt runā?

Ja tie prot runāt, varbūt nevajadzēja tos mērdēt badā?

Pārmeklējis paaugu, Toraks atrada dažus zirnekļus un nospieda tos plaukstā. Putni tos aprija un, ja vien Toraks būtu ļāvis, būtu turpinājuši mieloties ar viņa pirkstiem.

Viņš izbaroja tiem zaļā radījuma vienu kāju. Un otru. Tad Toraks izlēma, ka šiem pietiek. Lielākais putns uz viņu nosodoši paskatījās, pabāza galvu zem astes spalvām un devās pie miera. Pēc tam to pašu izdarīja mazākais.

Arī Toraks vēlējās gulēt, taču vispirms viņš nogrieza gaļas strēmeli no zaļā, lēkājošā radījuma un uzlika to uz jumta. Puisim nebija jausmas, kāpēc viņš tā rīkojas, taču tas šķita svarīgi.

Viņš žāvādamies apēda mazā kustoņa pārpalikumus, ielīda būdā un ierakās skujās.

Tieši pirms aizmigšanas viņš skaļā balsī teica:

-    Varde. Glumais, zaļais, lēkājošais radījums ir varde.

Jaunie, melnie putni valdīja pār viņa dzīvi.

Tie bija trokšņaini un izbadējušies, un, ja Toraks tos laikā nepabaroja, tie cēla traci. Taču putniem bija modras acis un ausis, un tie baidījās no briesmoņa, kas atnāca naktīs, un no sarkanajiem kustoņiem, kas dzīvoja kokos.

Pēc dažām dienām Toraks nosprieda, ka putni ir pietiekami lieli, lai atstātu ligzdu. Tie lēkāja un grīļodamies gāja viņam nopakaļ, un Toraks rādīja tiem dažādas lietas, kuru nosaukumus pakāpeniski sāka atcerēties.

Šis ir priedes čiekurs. Ēšanai tas ir diezgan nederīgs. Un šīs ir brūklenes ak! ļoti gardas. Un šī ir ugunspuķe. To gareniski pārplēšot un savijot šķiedras, var nopīt virvi. Saprotat?

Putni viņu vēroja ar ciešu, melnu skatienu un visu bikstīja ar knābjiem, lai noskaidrotu, vai neatradīs kaut ko ēdamu.

Parasti tas viņiem izdevās. Tie ēda ogas, sienāžus, vardes un Toraka drēbes, ja viņš to ļāva. Un, kaut gan viņi ar lielajiem knābjiem gluži labi varēja sagādāt sev pārtiku paši, labprātāk tie tomēr zaga.

Tas šiem padevās gluži labi. Kad Toraks uz kazeņu krūma ērkšķa noķēra pirmo sīko zivtiņu, viņš bija tik lepns, ka metās to parādīt putniem. Nākamajā dienā viņš ieraudzīja, kā lielākais putns ar knābi pārbauda makšķerauklu, bet mazākais stāv malā un cerību pilns nolūkojas.

Lai šos aizbaidītu, Toraks blakus makšķerauklai novietoja nazi, taču, kaut gan putni lika mierā makšķerēšanas rīkus, tie raustīja cīpslas, ar kurām bija apsaitēts naža rokturis. Zēns nomainīja nazi pret cirvi, un tas izrādījās iedarbīgāks.

Nākamajā dienā, kad viņš izrāpās no būdas, lielākais putns no ligzdas noķērca sveicienu un atlidoja pie Toraka.

Tu lido? puisis bija izbrīnījies.

Pārsteigts pats par saviem sasniegumiem, putns drebēdams nolaidās pie zēna kājām. Pēc tam tas izpleta spārnus un uzlaidās koka galotnē, kur zaudēja drosmi un sāka žēli lūgties, lai to izpestī. Galu galā Toraks to novilināja lejā ar sasmalcinātu vardi un pāris zivju acīm, bet putns apsēdās zemē un smējās par savu māsu, kas ligzdā joprojām nikni plivināja spārnus. Taču ap pusdienlaiku arī viņa veica pirmo lidojumu.

Pēc tam tie sāka ātri apgūt lidotprasmi, un drīz vien, putniem riņķojot un kūleņojot Torakam virs galvas, debesīs skanēja to aizsmakušie ķērcieni. Spalvas tiem bija spīdīgi melnas ar skaistu varavīkšņaini violetu un zaļganu lāsojumu, un, kad tie lidoja, spārnu vēdas skaļi švīkstēja kā niedres vējā. Šīs skaņas darīja Toraku skumju, it kā viņš pats kādreiz būtu pratis lidot, bet zaudējis šīs spējas.

Kādā rītā putni pacēlās debesīs un vairs neatgriezās.

Toraks centās sev iestāstīt, ka tam nav nozīmes. Viņš izlika slazdus tā bija viena no iemaņām, kuru viņš nule bija atguvis, un apēda kādu ogu, iepriekš parūpējies par to, lai dažas paliktu uz laukakmens kā ziedojums.

Taču zēns ilgojās pēc kraukļiem. Tie viņam bija iepatikušies. Un tie atgādināja par kaut ko patīkamu, tikai viņš nespēja atcerēties ko.

Kad iestājās krēsla, Toraks pārbaudīja slazdus, kurus bija izlicis iepriekšējā naktī. Viņam bija veicies: lamatās spirinājās ūdensputns. Viņš sakūra ugunskuru un to izcepa, taču ēstgribas nebija.

Pēkšņi zēns izdzirdēja pazīstamo ķērkšanu un pēc tam spēcīgas, ritmiskas spārnu vēdas: tie laidās lejā un ar būkšķi piezemējās Torakam katrs uz sava pleca.

Viņš iekliedzās putnu nagi bija asi un nocēla tos nost. Taču viņš priecājās par to, ka tie ir atgriezušies.

Tonakt visiem trim bija dzīres. Kraukļi kurus Toraks nosauca par Ripu un Reku saēdās tik daudz, ka kļuva par smagiem, lai paceltos spārnos, un puisim tos nācās nēšus nogādāt ligzdā.

Kad putni bija aizmiguši, Toraks apsēdās pie Ezera un nolūkojās, kā virs galvas lidinās svīres, kā līdzīgi zaļam zibenim aizšaujas dzenis un sarkana vāvere, ar vienu kāju karājoties zarā, cenšas aizsniegt negatavu riekstu. Kad uzlēca mēness, no Meža gāzelēdamies iznāca bebrs, kas uzmeta Torakam bažīgu skatienu un ņēmās grauzt jaunu vītolu. Koks nolūza, bebrs nokopa tam zarus un, vilkdams stumbru sev līdzi, aizpeldēja Ezerā.

Pirmo reizi kopš ilgiem laikiem Toraks jutās gandrīz apmierināts. Šķita, ka arī ievainojums uz krūtīm sāk dzīt, un puisi vairs nemocīja bailes. Viņš saprata, ka atmiņā vēl joprojām ir daudz robu, taču pasaule vairs nelikās tik tukša. Ezers apklusa, un Mežs sagatavojās īsajai vasaras naktij.

Toraks juta, ka kāds viņu vēro, un paskatījās pār plecu.

Viņa skatiens sastapās ar dzintardzeltenām acīm, kas spīdēja starp kokiem.

Toraks pielēca kājās.

Sakustējās pelēka ēna, kas pazuda Mežā.

DIVDESMIT OTRA NODALA

Vilkam nedrīkst būt divu baru.

Vilks pilnībā izbaudīja šo rūgto patiesību. Viņš nespēja ne ēst, ne gulēt, ne kopā ar citiem priecīgi izgaudoties. Kopš briesmīgā mirkļa, kad Slaikais Bezastainis bija iekodis viņam purnā ar spožo-zvēru, Vilku visur pavadīja ciešanas.

Un tagad, kad viņš mēroja ceļu cauri Mežam, tām pievienojās arī greizsirdība. Ko gan Slaikais Bezastainis dara kopā ar šiem kraukļiem? Vilki un kraukļi dažreiz kopā rotaļājas un palīdz cits citam medībās, taču viņi nav barabrāli.

Kad Vilks sasniedza apmešanās vietu, pārējie bara locekļi jau bija atgriezušies no medībām, mazuļi bija pabaroti un ielīduši midzenī gulēt. Vilks vispirms aizskrēja saostīties ar vadoņu pāri, bet pēc tam arī ar citiem; tad visi izklīda pa guļvietām nosnausties. Baltķepa, kas bija palikusi midzenī pie mazuļiem, aizskrēja pārbaudīt, vai Mežā nav lūšu un lāču, un Vilks palika sardzē pie kucēniem.

Slaikais Bezastainis viņu vairs negribēja par barabrāli. Tas Vilkam vairs negaudoja un nenāca uz Mežu viņu meklēt.

Un tad vēl šie kraukli.

No midzeņa izbrāzās mazuļi un, ķiukstēdami kā neprātīgi, aizkūleņoja Vilkam pāri skumjas uz brīdi attālinājās. Pielēcis kājās, viņš tiem veltīja skanīgu sveicienu, un kucēni Vilku sāka bikstīt ar strupajiem purniņiem, bet viņš, atvemdams ziemeļbrieža gaļu, kuru tiem bija atnesis vēderā, kulstīja asti. Mazuļi auga ātri, un baram drīz vien no midzeņa vajadzēs pārcelties uz kādu vietu daudzu skrējienu attālumā, kur tie mācītos medīt.

Kamēr Vilks par to prātoja, atgriezās skumjas. Aiziešana no midzeņa viņu vēl vairāk attālinātu no Slaikā Bezastaina.

Viņš nogūlās zemē un uzlika purnu uz priekšķepām.

Tā kā Vilks bija palicis par sargu mazuļiem, viņš vienu ausi bija pagriezis pret tiem un drīz vien pārliecinājās par to, ka kucēni viņu lenc kā medījumu.

Rūcējs, kas bija gudrākais, ar ķepu nevainīgi bikstīja kociņu, taču pamazītēm nemitīgi virzījās tuvāk; Kampēja, mazākā, bet ņiprākā, bija uz vēdera pieplakusi zemei un līda Vilkam tuvāk no aizmugures; un visbiklākais, Racējs, to vien gaidīja, lai mestos virsū, kad pārējie būs novērsuši Vilka uzmanību.

Pēkšņi Kampēja uzbruka un ielaida mazos, asos zobeļus Vilkam sānos. Rūcējs lēca klāt viņa purnam, bet Racējs metās virsū astei. Vilks padevīgi gulēja uz sāniem, un kucēni rāpās viņam virsū. Jaunuļi kodīja Vilkam ausis, tāpēc viņš tās centās pasargāt ar ķepām, un vilcēni pievērsās tām. Vilks to atļāva tāpēc, ka tie bija mazuļi.

Racējs izstājās no spēles un uzgāja jaunu spēļmantiņu briežu teļa priekškāju ar visu nagu. Kampēja devās virsū un ņurdēja: "Tā ir mana, es esmu galvenā!" bet, kamēr viņa uzmācās Racējam, starp abiem ieslīdēja Rūcējs un ar guvumu zobos aizbēga.

Vilks vēroja, kā Rūcējs cenšas satvert zobos teļa kāju, un pēkšņi atkal bija kucēns: viņi abi ar Slaiko Bezastaini bija atgriezušies no savām pirmajām kopīgajām medībām, un Vilks grauza stirnas nagu, kuru tam bija iedevis barabrālis. Bēdas viņu sagrāba aiz rīkles. Sāpes bija tik stipras, ka Vilks iesmilkstējās.

Pamodās Tumšais Kažoks un piesardzīgi, lai neaizskartu spožā-zvēra sakosto pusi, nolaizīja viņam purnu. Vilks par to bija pateicīgs, taču sāpes neatkāpās.

Atgriezās Baltķepa, kas pārņēma mazuļu uzmanīšanu, un Vilks devās projām, lai mēģinātu aizmigt. Taču viņu turpināja knābāt doma par kraukļiem un no gulēšanas nekas nesanāca.

Vilks pielēca kājās. Tas nebija labi. Vajadzēja pārliecināties vēlreiz.

Slaikā Bezastaina midzenis bija sasniedzams ātri. Vilks ieslīdēja ērgļpapardēs un uz vēdera līda tuvāk.

Drīz vien no migas izlīda Slaikais Bezastainis viņš staipījās un sarunājās pats ar sevi. Viņa balss bija kļuvusi zemāka un rupjāka, taču smarža nebija mainījusies.

Bija sāpīgi atrasties tik tuvu un nespēt sasveicināties. Vilkam briesmīgi gribējās luncināt asti. Viņš vēlējās sajust, kā neasie nagi kasa viņam sānus.

Vilks prātoja, vai nevajadzētu pavisam klusi iesmilkstēties, taču tad šī doma viņu pameta.

Uz zemes nosēdās kraukļi, un Slaikais Bezastainis tos bezastainu valodā sveicināja.

Vilks sastinga.

Slaikais bezastainis notupās un glāstīja kraukļu spārnus. Viņš saudzīgi saņēma priekšķepā lielākā putna knābi un to maigi papurināja; krauklis iegrudzinājās.

Vilka sirdi zobos sagrāba greizsirdība. Slaikais Bezastainis mēdza aiz purna satvert viņu, un tad abi vārtījās pa zemi, viens otram rotaļīgi koda un ņurdēja.

Tad Slaikais Bezastainis gar lielā ūdens malu aizgāja medīt un kraukļi, riņķodami gaisā, viņu pavadīja tieši tāpat kā savulaik Vilks tecēja viņam blakus laimīgs un lepns par to, ka var būt Slaikā Bezastaina barabrālis.

Tomēr Vilks joprojām uzkavējās papardēs. Saodis, ka visi patiešām ir gabalā, viņš ieskrēja midzenī un mocīja sevi, ieelpodams mīļoto smaržu, kas tagad viņu tik ļoti sāpināja.

Pēkšņi viņš izdzirdēja spārnu vēdas, bet pēc tam nepatīkamu ķērkšanu. Kad Vilks līda laukā no midzeņa, viņam pa degunu trāpīja priedes čiekurs. Kraukļi bija atgriezušies. Tie sēdēja uz zara un par Vilku smējāsl

Vilks lēca tiem virsū, un putni pacēlās gaisā, bet pēc tam nolaidās zemāk, taču tieši tik daudz, lai Vilks nevarētu tos aizsniegt: tie viņu kaitināja.

Vilks nogaidīja, līdz kraukļi veic vēl vienu loku, viņš palēcās, sakampa astes spalvas un saplosīja tās driskās. Kraukļi, nikni ķērkdami, pacēlās debesīs. Mežonīgi vēcinādami spārnus, tie riņķodami nāca lejā kā viesulis. Vilks, locīdamies un klabinādams zobus, lēkāja kā negudrs, līdz piespieda tos meklēt patvērumu kokā, kur tie, ķērkdami un apmētādami Vilku ar sprunguļiem, apsēdās uz zara. "Šis ir mūsu midzenis! Lasies projām!"

Vilks rūca un trīcēja no deguna līdz astes galam. Uzbrukt vēlreiz kraukļi vairs neiedrošinājās.

Ar niknumā saboztu spalvu Vilks nokoda vītola zaru un saplosīja to driskās. Pēc tam viņš pagriezās un ieskrēja Mežā. Locekļi smeldza no asinskāres, un spalva uz skausta bija sacēlusies gaisā.

Tā. Tad tā tam vajadzēja beigties.

"Nekad neatstāj mani," Slaikais Bezastainis tika lūdzies. Pēc tam viņš bija Vilku padzinis ar spožo-zvēru-kaskarsti-kož un atradis sev jaunu baru kraukļus.

Labi, lai tā būtu! Arī Vilkam tagad ir cits bars.

DIVDESMIT TREŠA NODALA

Kad Toraks atgriezās pie mītnes, viņš tūdaļ saprata, ka kaut kas nav kārtībā.

Kraukļi sēdēja savā priedē un izskatījās tramīgi un apvainojušies, turklāt lielākajam astē trūka spalvu.

Kas noticis? viņš jautāja, taču putni bija pārāk nomākti, lai laistos zemē.

Būdā viņš atklāja, ka priežu skuju cisās ir izveidojušies dīvaini iedobumi apmēram dūres lielumā. Toraks juta, ka tam kaut ko vajadzētu nozīmēt, taču neko nesaprata. Viņa prāts joprojām atveseļojās, pēddziņa iemaņas atgriezās lēni, turklāt pēdējās dienās viņu mocīja drudzis un klepus, un arī tas nenāca par labu.

Ārpusē puisis atrada sapluinītu zaru. Saplosītu kraukļa spalvu kušķi. Ķepu nospiedumus.

Saraucis uzacis, Toraks notupās, lai tos izpētītu.

Saule noslīdēja aiz kokiem, un Ezers kļuva tumšpelēks kā vilks. Kā vilks…

Zēns lēnām pieslējās kājās.

-   Vilks, viņš skaļi sacīja.

Pirmo reizi kopš ilgiem laikiem puisis spēja sakarīgi domāt. Iztēlē viņš redzēja, kā Vilks visu šo laiku, kopš abi bija šķīrušies un Toraks sadraudzējies ar kraukļiem, ierodas viņu pieskatīt. Viņš redzēja, kā Vilks metas virsū kraukļiem un izrauj tiem spalvas, kā viņš izgāž niknumu un sāpes uz koka zaru.

Toraka prātu pārņēma apskaidrība. Vilks viņu nebija pametis. Viņš bija pametis Vilku. Vilku uzticamo barabrāli, kas medīja Torakam līdzās un sargāja viņu no briesmām. Un kā viņš to tika atmaksājis? Viņš dzina Vilku projām ar degošām pagalēm; viņš aizvietoja to ar kraukļiem.

Vainas apziņa bija gandrīz nepanesama.

-   Man viņš jāatrod! Toraks iekliedzās. Man tas jāvērš par labu!

Viņš nebija gājis uz Mežu, kopš sajuka prātā, un tas šķita biedējoši tumšs un kluss. Toraks baiļojās, ka Mežs, tāpat kā Vilks, uz viņu ļaunojas par to, ka viņš to pametis.

Taču kokus, kuri dzīvo ilgāk par cilvēkiem, ir grūti saniknot. Mežs aicināja Toraku atpakaļ. Tas deva viņam sulīgas zemenes, kas atveldzēja slimo rīkli, un, kad odi kļuva pārāk uzmācīgi, arī pelašķu lapas, ar kurām ieberzēt ādu. Par posās materiālu tas piedāvāja sausas piepes, bet vislabākais bija tas, ka Mežs Torakam parādīja Vilka pēdas: uz kazenājiem uzķērušos vilnu, no koku stumbriem noskrāpētas sūnas.

Ceļš veda kalnup garām mazajam ezeriņam, kuru Toraks bija ievērojis jau agrāk un kurā tagad vakara saulē kvēloja zeltainas ūdensrozes.

Vietu midzenim vilki bija izvēlējušies ar apdomu: nogāzē uz rietumiem no ezeriņa, kur to sargāja modras priedes. Migas ieeja atradās blakus sarkanam akmens bluķim, kas bija gandrīz tikpat liels kā Toraks, un zeme tam blakus bija klāta ar kaulu šķēpelēm, un to bija noblīvējušas neskaitāmas ķepas.

Taču vilku tur nebija. Nebija pat mazuļu, kaut gan Toraks redzēja milzums mazu ķepiņu nospiedumu. Tad viņš saprata, kas par vainu. Vilcēni droši vien midzenī guļ, bet bars devies medībās un nebūs atpakaļ līdz rītausmai. Torakam priekšā bija ilga gaidīšana.

Kad zēns ieelpoja spēcīgo, saldeno vilku smaržu, viņu pārņēma ilgas un sirdēsti. Vilki Toraku bija izglābuši, kad viņš bija zīdainis, taču nu jau ilgāku laiku viņš no tiem baidījās kā no badīgiem briesmoņiem.

Aiz akmens ar pārsteidzošu pēkšņumu parādījās liels vilks. Tuvodamies tas atņirdza zobus.

Tik tikko uzdrošinādamies elpot, Toraks kāpās atpakaļ. Bars kādu bija atstājis sargāt mazuļus. Par to vajadzēja padomāt laikus.

Vilcēnu sargs devās Torakam virsū.

Puisis novērsa skatienu un žēli iesmilkstējās: "Piedod! Neuzbrūc!"

Sargs ierēcās: "Lasies!"

Toraks lēnām virzījās uz Ūdensrožu ezera tālāko malu. Viņam gribēja uzbrukt vilks! Jā, viņš ne tuvu vēl nebija izveseļojies.

Kamēr zēns gaidīja, iestājās īsā vasaras nakts. Niedrēs kurkstēja vardes. Virs ūdens galvu izbāza ūdrs, kas palūkojās Torakā, bet pēc tam, mazliet sašūpodams peldošās ūdensrožu lapas, atkal ienira.

Toraks iesnaudās.

Viņa sapņus iztraucēja dīvaina gaudošana, un puisis spēji pamodās. Toraks bija sakarsis un apdullis, un rīkle sāpēja tā, ka bija grūti norīt siekalas.

Nakts bija neparasti klusa.

Pārāk klusa.

Nesapratis, kas viņu pamodinājis, Toraks, neņemdams vērā to, ka vēl nebija rīts un bars vēl nevarēja būt atgriezies, nolēma pārbaudīt midzeni.

Apkārtne izskatījās tikpat vientulīga kā iepriekš, taču, paturēdams prātā mazuļu sargu, puisis midzenim tuvojās piesardzīgi. Viņš tumsā saskatīja bērzu, kuram vienā pusē bija pamatīgi saskrāpēta miza. Ievainojums bija par augstu, lai to būtu nodarījis bebrs, un par zemu, lai vainotu lāci.

Toraks juta, ka viņam starp lāpstiņām dursta kā ar adatiņām. Viņš pazina šo sajūtu; tā ir zināma visiem cilvēkiem, kas dzīvo Mežā. Tāda rodas, ja tiec novērots.

Izvilcis nazi, zēns virzījās uz priekšu tik klusi, cik vien to atļāva smagā elpa.

Akmens bluķa pakājē kaut kas gulēja.

Vilcēnu sargs. Sāni tam bija saplosīti, un rīkle pārvērtusies par asiņainu masu. Lai aizstāvētu vilku mazuļus, tas bija zaudējis izmisīgā cīņā.

Toraks nometās ceļos un uzlika roku uz baltās ķepas.

Ej mierā, viņš novēlēja. Atrodi Pirmo Koku un medī mūžīgi zem tā zariem.

Zemē apkārt beigtajam vilkam viņš atrada pēdas; tās bija apaļākas nekā vilkiem, un to malas bija izplūdušas no kuplu spalvu nospiedumiem.

Lūsis.

Toraks, sliedamies kājās, skatījās apkārt.

Nekas nebija redzams. Droši vien viņš to bija aizbaidījis.

Taču šķita dīvaini, ka lūsis uzbrūk pieaugušam vilkam. Parasti tas ķer zaķus un vāveres, un pat vilku mazuļus, ja vien tie gadās pa ķērienam. Lūsis droši vien bija nācis pēc vilcēniem, taču sargs meties tos aizstāvēt.

Smilksti midzeņa dzīlēs lika domāt, ka tas savu uzdevumu ir veicis godam. Iebāzis nazi makstī, Toraks rāpās iekšā.

Ala bija tieši tik plata, lai viņš spētu virzīties uz priekšu. Ieelpodams zemes un vilku smaržu, Toraks atgriezās laikos, kad tēvs viņu kā zīdaini ielika vilku migā. Barabrāļi ņaudēdami rāpās viņam pāri, un māte sildīja ar savu augumu un pirms zīdīšanas bikstīja ar degunu. Viņš ērti iekārtojās pie tās mīkstajiem sāniem, un piens bija sātīgs un silts.

Toraks bija pieveicis eju un nonācis paplašinājumā, kur pasaulē nākuši vilcēni. Kad acis aprada ar tumsu, viņš redzēja, ka miga ir gandrīz tik plaša kā Kraukļu miteklis, vienīgi kājās tajā varēja piecelties tikai vilks. Zēns pamanīja spīdam acis. No viņa vairījās pūkainu vilcēnu bariņš.

Lai iedrošinātu kucēnus, Toraks iesmilkstējās, taču tie bija pārbijušies. Viņš bija svešinieks, un vilcēni nule bija zaudējuši tēvoci.

Toraks atmuguriski izrāpās no midzeņa… un ieraudzīja, kā no beigtā vilka atsprāgst liela ēna.

Pazūdi! viņš, rokas vēcinādams, uzkliedza.

Kliedziens beidzās ar klepus lēkmi, kas Toraku salieca līkumā.

Lūsis uzlēca kokā un, kulstīdams asti, palika sēžam.

Toraks izvilka nazi un ieņēma vietu akmens pakājē blakus mirušajam vilkam. Viņš bija apņēmies sargāt mazuļus, līdz atgriežas bars.

Tomēr šķita dīvaini, ka viņa ierašanās nav aizbaidījusi lūsi. Tie reti uzbrūk cilvēkiem un parasti medī jaunus vai slimus dzīvniekus.

Torakam sākās vēl viena klepus lēkme. Kad tā beidzās, viņš bija caurcaurēm nosvīdis. Zēna elpa izklausījās pēc sausu lapu čabēšanas.

Tad viņš saprata. Lūsis zināja, ka viņš ir slims. Tas neveselību saklausīja Toraka balsī un saoda uz viņa ādas.

Tāpat kā vilku mazuļi, viņš bija parasts medījums.

Lūsis bez trokšņa nolēca no zara un sāka lavīties tuvāk.

Toraks mēģināja gaudot, lai sasauktu Vilku, taču spēja vienīgi gārgt.

Nakts bija silta, un nogalinātā mazuļu sarga smaka puisim ķērās rīklē. Līķis gulēja tik tuvu, ka viņš to varēja aizsniegt ar roku.

Tas bija pārāk tuvu. To vajadzēja aizvilkt tālāk, lai lūsis varētu netraucēti ieturēties. Lai tas ņem beigtos un liek mierā dzīvos.

Taču, kamēr Toraks ar to nodarbotos, lūsis varētu uzbrukt mazuļiem. Zēns iztēlojās, kā, ostīdamas savus nedzīvos ķermeņus, apkārt klīst mazās dvēselītes. Viņš ciešāk satvēra naža spalu.

Aiz muguras atskanēja troksnis. Toraks spēji pagriezās. Bija redzams vienīgi lielais akmens. Taču lūši lieliski prot rāpties kokos: tie lec virsū medījumam no augšas.

DIVDESMIT CETURTĀ NODALA

Ja vien viņam pie rokas būtu cirvis! Kādēļ gan viņš to bija atstājis būdā? Palikt bez pārtikas, cirvja un posa…

Bez posa.

Uguns zvēru būtu aizbaidījusi. Bija taču iespējams paņemt līdzi mazliet sauso piepju. Vecais Toraks tas, kurš vēl nebija sajucis prātā, šādu kļūdu nekad nepieļautu.

Puisi sagrāba vēl viena klepus lēkme. Kad tā pārgāja, viņam sāpēja ribas un acu priekšā lēkāja melni punkti.

Lūsis slēpās ēnā, kur nebija Torakam sasniedzams. Zēns redzēja tā bezkaislīgās, sudrabotās acis un saoda netīkamo kaka smaku.

Tad Toraks ieraudzīja kaut ko tādu, no kā viņam iekņudējās pakrūtē. No migas ieejas tieši priekšā lūsim parādījās divi strupi purniņi.

Toraks brīdinoši ierējās: "Uf!" Briesmas!

Vilcēni atkāpās atpakaļ alā.

Lūsis pamanīja šo kustību un pagrieza galvu.

Šeit! Šeit! zēns kliedza, lai novērstu tā uzmanību.

Viņš bļaustījās, mētāja akmeņus un virzījās tālāk no midzeņa.

Lūsis atņirdza zobus un viņam uzšņāca. Taču pēkšņi tas pagriezās un sāka rēkt uz melnu zibens šautru, kas šāvās lejup no debesīm. Rips apdullinoši skaļi ieķērcās un pacēlās augstāk, bet Reka metās uzbrukumā. Abi, riņķodami un snaikstīdami knābjus, apstāja laupītāju. Lūsis lēkāja un centās tos notvert, bet kraukļi, ķērkdami aizsmakušā balsī, patvērās uz priedes zara.

Lūsis, asti kulstīdams, aizslīdēja atpakaļ pie beigtā vilka.

Toraks stāvēja ar ļenganām kājām un trīcēja bailēs. Brūce atkal bija atvērusies, un no tās viņam pār krūtīm plūda siltums.

Vilku mazuļi nebija manāmi, taču viņš zināja, ka drīz tie no jauna līdīs laukā.

Un, kad tas notiks, no lūša vairs nebūs glābiņa.

Vilks lēkšoja cauri Mežam. Viņš pazina šos ķērcienus! Ko gan pie midzeņa dara kraukļi?

Vējš iegriezās no citas puses un atnesa lūša, vilka miesas un Slaikā Bezastaina smaržu. Vilks pielika soli, un viņam sekoja bars.

Vilcenes bija ātrākas un sasniedza migu pirms viņa. Vilks redzēja, kā vadone uzbrūk lūsim un ietriec to Mežā, bet Tumšais Kažoks un pārējās metas to vajāt.

Vilks spēji apstājās. Viņš redzēja, ka blakus midzenim bez elpas guļ Baltķepa. Viņš redzēja Slaiko Bezastaini, kas priekšķepā žņaudzīja lielo nagu. Vilks pēkšņi saprata, kas atgadījies. Viņā cīnījās dusmas un bēdas.

Kokā ķērca kraukļi, taču Vilks tos neņēma vērā. Noras malā viņš pamanīja izplūdušu vilka apveidu. Viņš veltīja tam iedrošinošu skatienu, un tas, kas bija palicis pāri no Baltķepas, staigājošā elpa vēl mirkli pakavējās, bet tad, pārliecinājies par to, ka kucēni ir drošībā, ietecēja Mežā.

Melnā Auss, Zaglīgais un vadonis ar saboztiem skaustiem vēroja Slaiko Bezastaini.

Vilku pārņēma trīsas no vēlmes viņam tuvoties, taču izlemt, vai Slaikais Bezastainis ir bara draugs vai ienaidnieks, bija vadoņa ziņā.

Bara vadonis aizgāja un apskatīja to, kas bija palicis pāri no Baltķepas, un tad smagā gaitā tuvojās Slaikajam Bezastainim.

Tas, novērsis skatienu, mierīgi stāvēja kā jau pieklājas svešiniekam. Vilks satraukts pamanīja, ka viņš zvārojas.

Vadonis, kuram joprojām bija sabozts skauts, Slaiko Bezastaini apostīja.

Midzeņa ieejā smilkstēdami parādījās mazuļi, taču laukā tie nenāca. Vilcēni vēroja, kas notiks.

Bara vadoņa spalva uz skausta izlīdzinājās, un viņš paberzēja sānus gar Slaikā Bezastaina kāju. Pēc tam viņš aizskrēja sasveicināties ar kucēniem.

Zaglīgais un Melnā Auss pašāvās garām Slaikajam Bezastainim, lai darītu to pašu, un barabrālis, kurš, kā Vilks priecīgs ievēroja, nelikās zinis par kraukļiem, noslīga zemē.

Vilks, ausis pieglaudis, luncināja asti.

"Barabrāl," Slaikais Bezastainis izdvesa.

Vilks iesmilkstējās un metās viņam klāt.

DIVDESMIT PIEKTĀ NODALA

Būdams drošībā kopā ar baru, Toraks pirmo reizi divu mēnešu laikā labi izgulējās.

Viņš, saritinājies noras malā netālu no vilku midzeņa, pamodās pēcpusdienā. Ievainojums uz krūtīm joprojām smeldza, toties klepus bija gandrīz mitējies, un Toraks jutās daudz labāk.

Bara vadonis sāka gaudot, un pārējie vilki tam pievienojās. Zēns aizvēra acis, un vilku dziesma plūda viņam cauri. Viņš tajā saklausīja bēdas par zaudēto barabrāli un prieku par mazuļiem; arī pateicību draugam, kas tos bija izglābis. Viņš atdeva sevi priekam par sastapšanos ar Vilku.

"Man žēl," Toraks teica vilku valodā taču tā bija vienīgi neliela daļa no viņa izjūtām.

"Es zinu," Vilks norūca.

Lūk, tā tas notika!

Gaudošana beidzās, un jauna mātīte skaista, melna vilcene ar acīm kā zaļiem dzintariem pietecēja pie Toraka

ar iepuvušu zivs galvu zobos un nolika to viņam priekšā kā velti. Zēns pateicās, un abi sabāza kopā degunus. Tad viņa un Vilks aizskrēja draiskoties ar kucēniem.

Pārliecinājies par to, ka Vilks ir aizrāvies ar vilkšanās spēli, Toraks iebāza zivs galvu bērza zaru žāklē Ripām un Rekai. Barabrāļa priekšā puisis ar kraukļiem negribēja draudzēties, un tāpēc tie sēdēja priedē un pukojās. Barība uzlaboja putniem garastāvokli, un drīz vien tie jau ķildojās par dāvanu.

Pēcpusdiena bija padevusies karsta, un beigtais vilks smirdēja, tādēļ Toraks to aizvilka uz Mežu. Lai to savā nodabā knābā kraukļi; lai to ēd lūsis, ja sadomā atgriezties pēc medījuma.

Tad Toraks devās meklēt kaut ko ēdamu pats sev. Nogriezis lazdas žebērkli, viņš sakūra ugunskuru un liesmās norūdīja tā zaru galus, bet pēc tam gāja izmēģināt

laimi ūdensrožu ezeriņā.

&gt;

Drīz vien viņam izdevās nodurt līdaku. Ziņkārīgu vilku bariņa novērots, zēns to izcepa un apēda visu, izņemot asti, kuru piesēja pie niedrēm kā ziedojumu. Pēc tam viņš uzkoda dažas saujas kraukšķīgu ūdenskrešu un dažas agrīnas lācenes, kas izkusa uz mēles kā medus.

Vienreiz pa ilgiem laikiem juzdamies kārtīgi paēdis, puisis apsēdās zem alkšņa, lai savestu kārtībā apģērbu. Bez adatas un pavediena tas nenācās viegli. Viņš vienkārši līdz ceļgaliem saīsināja stulpiņus, un, tā kā kamzolis jau bija saplīsis lēveros, viņš no tā atteicās un staigāja līdz viduklim kails, bet skrandas izmantoja, lai pagatavotu jaunu pieres apsēju.

Kad tas bija paveikts, viņš atspiedās ar muguru pret koka stumbru un nedarīja vairs neko.

Ezera malai, ar knābi bužinādama vēdera spalvas, tuvojās mežapīle. Turpat netālu, izslējuši dibenus virs ūdens, dūņās barību meklēja pāris krīkļu. Ūdrs mācīja savus mazuļus peldēt, un tie sparīgi airējās ar ķepiņām, kaut arī bija tik pūkaini, ka noslīkt nemaz nebija iespējams.

Kraukļi šļakstinājās seklumā, bet vilku mazuļi spēlēja spēli "Nomedī lāceni". Vilks un trīs citi jauni vilki Ezera purvainā pietekā nesekmīgi centās noķert zivis.

Toraks no laimes trīsēja. Vilki, kraukļi, ūdri, koki, klintis, ezers: viņš ar tiem visiem dzīvoja mierā un saticībā. Uz mirkli pārņēma sajūta, ka viņa pasaules dvēsele tiecas pretī visu dzīvo būtņu pasaules dvēselēm kā zeltaini zirnekļa pavedieni, kas lido vējā. Vilka dzintardzeltenās acis sastapās ar Toraka skatienu, un zēns zināja, ka arī barabrālis jūt to pašu, viss vienkārši bija kārtībā.

Ezeriņa pretējā pusē, it kā tās kāds pašķirtu ar neredzamu roku, sakustējās niedres, un bara vadonis pagrieza galvu, lai paskatītos. Toraks laiski prātoja, ko tas tur būs pamanījis.

Vilku bara vadonis bija liels vilks pelēkā slāņakmens krāsā ar sudrabotu spīdumu uz krūtīm. Toraks apbrīnoja to, kā tas prata nostiprināt savu stāvokli barā: viņš sevi nekad neapgrūtināja ar citu vilku iebiedēšanu un vienmēr rūpējās par pārējiem. "Gluži kā Finkedīns," zēns nodomāja un sajuta smeldzīgas ilgas.

Jaunie vilki trokšņaini draiskojās seklumā. Vilks pielēkšoja pie Toraka un, asti kulstīdams, nolika purnu uz priekšķepām. Nāc, spēlēsimies!

Puisis noraisīja jostu un nazi, novilka stulpiņus un ielēca ūdenī.

Pēc karstās pēcpusdienas ūdens šķita spirdzinoši vēss. Toraks peldēja cauri saulstaru žebērklīšiem un ņirbošām, zaļām ūdenszālēm. Garām pazibēja sudrabaina rauda un zilimelns līnis. Uz lēpju lapas kā pērle vizēja burbulis, un viņš to saspieda starp pirkstiem.

Garām aizplunkšķinājās Vilka ķepas, un Toraks saķēra šo aiz astes. Vilks pārsteigumā ievaukšķējās, zēns iznira saules apmirdzētu šļakatu gūzmā, un abi sāka lauzties: Vilks pa jokam rūca, un Toraks skaļi smējās.

Viņš bija laimīgs. Tā varētu dzīvot mūžam.

Vilks sparīgi un vijīgi palēcās un ar plunkšķi uzgāzās virsū Slaikajam Bezastainim. Barabrālis paslīdēja zem ūdens, bet pēc tam atkal, smiedams savus ķiukstošos smieklus, parādījās virspusē.

Tas pamudināja vadoņa draudzeni sākt gaudot, un Vilks tai piebiedrojās. Sliktums, kas bija sēdējis Slaikajā Bezastaini, bija patriekts, kraukļiem ierādīta viņu vieta, un viņš, Vilks, varēja būt kopā ar Slaiko Bezastaini un ar baru.

Gaudošana beidzās. Slaikais Bezastainis izbrida no ūdens un nometās zemē žāvēties, bet Vilks uztecēja augšup pa nogāzi, lai paošņātu gaisu.

Viņš saoda daudz jauku smaržu, taču tām diemžēl jaucās klāt Citurienes smaka. Tā slīdēja virs lielā ūdens daudz tuvāk nekā parasti. Tā sabiezēja.

To sajuta arī kraukļi, kas pacēlās debesīs.

Vilks nolūkojās, kā tie aizlido, taču izlēma palikt, kur bijis. Ja būs gaidāmas nepatikšanas, tie baru par tām brīdinās. Tam jau kraukļi domāti.

Vērodams, kā Rips un Reka aizlido uz austrumiem, Toraks atcerējās, ka viņam šis tas darāms: jāuzceļ mītne un jāizliek dažas lamatas.

Vilks zināja, ka barabrālis dosies uz Mežu, pirms tas bija kaut ko uzsācis. Par zīmi, ka viņš ir sapratis, Vilks paluncināja asti un aizrikšoja spēlēties ar mazuļiem.

Toraks uzvilka stulpiņus un gāja uz strautu, kura malā darbojās bebri. Viņš dzirdēja troksni, kāds rodas, kad bebrs ar asti uzbliež pa ūdeni. Uzmanību! Svešinieks! Taču bebri tā pa īstam nenobijās, jo saprata, ka šis tikai paņems kokus, kas viņiem pašiem nebija vajadzīgi.

Zēns izvēlējās trīs jaunus kociņus, kurus bebri bija nograuzuši, taču nespējuši aizvilkt, jo tie pusceļā bija iestiguši dūņās. Atgriezies laucē, viņš uzbūvēja nojumi, kuras sānus aizpildīja ar koku zariem un ērgļpapardēm. Pēc tam viņš cauri Mežam aizgāja uz melno pludmali, kur izjauca veco būdu un aizslaucīja visas savas pēdas.

Ievainojums uz krūtīm bija sāpīgs un karsts, tāpēc Toraks tam uzlika sakošļātu vītola mizu, kuru piesēja ar sava briežādas kamzoļa stērbeli. Pieveicis visus darbus, zēns no noguruma trīcēja. Bija padarīts pārāk daudz. Laikam jau viņš bija vārgāks, nekā tika domājis. Toraks saritinājās mežmalā un aizmiga.

Zēns sapņoja par Renu. Viņš juta tās klātbūtni, taču nevarēja draudzeni saskatīt. Taču viņš dzirdēja Rēnas balsi tik skaidri, it kā meitene stāvētu viņam aiz muguras.

-   Labāk pieskati ievainojumu, Torak, viņa pamācīja savā neparastajā, klusajā balsī, citādi tas sastrutos.

-   Es uzliku tam dažas vītola lapas, viņš teica.

-    Bet sāp vienalga, vai ne? Atceries dziedinošo avotu ziemeļu krastā? Tūlīt pat aizej turp un nomazgā tajā brūci.

-   Tikai tad, ja tu nāksi līdzi, Toraks sacīja, izmisīgi vēlēdamies, lai Rena paliktu kopā ar viņu.

-   Varbūt, meitene bilda, un Toraks saprata, ka viņa smaida. Rēnas tēls sāka izgaist.

-   Atgriezies! zēns sauca. Rena, neaizej! Es ilgojos pēc tevis!

-    Vai tiešām? viņa izklausījās izbrīnīta. Nu, man jau arī tevis pietrūkst.

Toraks negribēja, ka viņa aiziet. Viņš neprātīgi vēlējās palikt sapnī.

Kunkstēdams no sirdssāpēm, viņš pamodās.

Sauli aizklāja mākoņi, un pludmale bija tuksnesīga. Aizvilcies lejup pie Ezera, viņš vēroja savas paša dvēseles atspulgu ūdenī. Viņš redzēja izraidītā zīmi uz pieres; uz krūtīm dvēseļēdāju tetovējuma vietā vīdēja plēsta brūce.

Visu pēcpusdienu viņš uz salas bija juties laimīgs. Kraukļi, bebri, ūdri, vilki tie visi viņu pieņēma. Taču Toraks ilgojās pēc Rēnas un pēc Finkedīna.

Viņš prātoja, vai tos vēl kādreiz ieraudzīs.

N ākamaja rītā pec vētras Rena vēroja mazo, akmeņaino saliņu, uz kuras viņus bija izmetis Ezers, un prātoja, kā, Gara vārdā, lai tiek no turienes projām.

Pirms dienas, gulēdama sarāvusies uz klintīm, viņa priecājās vienīgi par to, ka ir palikusi dzīva. Tagad Rena nobijusies skatījās apkārt.

Uz saliņas auga lērums koku, tāpēc viņi vismaz varēja sakurināt ugunskuru un uzcelt būdu, taču meitene bija apgājusi salai apkārt īsākā laika sprīdī, nekā bija nepieciešams, lai nodīrātu vāveri. Un vāveres, bez šaubām, bija tas, no kā viņiem vajadzēja pārtikt, jo nekam lielākam uz šā zemes pleķa nebija vietas, bet citas salas atradās pārāk tālu, lai līdz tām aizpeldētu.

Rena noskatījās, kā Beils, lēkdams pāri akmeņiem, kurus klāja priežu skujas, dodas uz ūdensmalu. Kopš viņi bija pamodušies, puisis nebija pateicis gandrīz ne vārda.

DIVDESMIT SESTĀ NODALA

Mums joprojām ir cirvji un naži, viņa bilda. Un arī mans loks un bultu maks.

-    Tas labi, Beils, galvu nepagriezdams, attrauca. Bet visu pārējo mēs esam zaudējuši. Pārtiku. Bebrādas apmetņus. Abus airus.

Viņš nespēja sevi piespiest pieminēt smailīti, kas gulēja starp abiem jauniešiem. Tās ķīlis, darināts no vaļa kaula, bija saglabājies vesels, taču kreisajā pusē laivas karkasa ribas bija sadragātas un roņādas apvalks bija saplēsts lupatu lēveros.

-   Šķiet, ka to salabot mēs nespēsim, Rena teica.

-   Nāksies, puisis atcirta.

-    Šeit ir koki. Mēs varētu pagatavot vienkoci.

Beils pagriezās pret Renu.

-   Vai zini, cik laika tas prasīs? Izdobt koku. Vai esi kādreiz taisījusi vienkoci?

Nē, to viņa nebija darījusi. Kraukļi savas kanoe taisīja no briežādām un vītoliem, kurus sasēja kopā ar egļu saknēm.

-    Es arī ne, jauneklis norūca. Es esmu no Roņu ģints, un mēs izmantojam to, ko dod Māte Jūra. Tāpēc, ja vien tev nav padomā no niedru kūļiem sasiet postu, mēs labosim manu laivu.

Rena neiebilda. Beils viņu nevainoja par ķezu, kurā abi bija iekūlušies, kaut gan viņam bija tiesības to darīt, jo tā bija Rēnas vaina.

Taču sliktākais bija tas, ka viņa nezināja, vai burvestības ir izdevušās. Rena vienīgi juta, ka ir vārgāka nekā jebkad dzīvē. Viņa nebija ņēmusi vērā nevienu brīdinājumu un stājās pretim daudz stiprākai gribai un kas no tā bija sanācis? Tik daudz labuma, cik sagādā zvirbulis, ietriecoties klintī.

Priežu zaros čukstēja vējš, un meitenei šķita, ka viņa saklausa klusu un ļaunu ķiķināšanu. Droši vien par Renu ņirgājās Sešru.

Beils nometās ceļos blakus smailītei un glāstīja tās sānu, it kā tā būtu vecs suns, kuram vajadzīgs uzmundrinājums.

-    Beil, piedod! Rena atvainojās.

Viņš paraustīja plecus.

-   Mēs to darījām Toraka dēļ. Tas bija tā vērts.

"Cerams," meitene nodomāja.

Jauneklis piecēlās un iztaisnoja plecus.

-   Tiešām. Sākšu labot laivu.

Rena pamāja ar galvu.

-   Bet es uzcelšu būdu. Un atradīšu kaut ko ēdamu.

Lai salabotu smailīti, viņiem bija nepieciešamas četras

garas dienas.

Beilam vajadzēja nocirst osi, no kura izgatavot jaunas karkasa ribas. Ar cirvi tās notēst vajadzīgajā biezumā nebija iespējams, tādēļ viņam nācās uzmeistarot ēveli, bet, tā kā krams nebija pieejams, vajadzēja izmantot granīta gabalu, kuru Beils ilgstoši skaldīja un kapināja ar akmeni. Kad laivas ribas beidzot bija gatavas, tās vajadzēja tvaicēt un izliekt tā, lai tās derētu apvalkam, bet pēc tam nogludināt visas asās malas, kas varētu saplēst roņādu.

Lai salāpītu smailītes apvalku, viņi šķīrās no visiem ādas priekšmetiem, bez kuriem bija iespējams iztikt: no Beila kamzoļa, kas bija darināts no zivs ādām, no Rēnas lašādas posa dozes un, meitenei par lielu nepatiku, pat no viņas loka roņādas maksts. Ar to tik tikko pietika, tāpēc Beils gribēja papildināt viņu krājumus, noķerot murdā kādu zivi, taču loms izskatījās pārāk biedējošs, lai viņi to uzdrošinātos izmantot.

Par laimi, Beils nebija pazaudējis remontam nepieciešamos rīkus kaula adatas un roņa zarnu pavedienu -, taču cietās ādas lāpīšana veicās neciešami lēni.

-    Nē, nē, vajag šūt divās kārtās, Beils bāra Renu, un nesadursti ārpusi, citādi laivā sūksies ūdens.

Viņam pašam veicās daudz labāk, tāpēc meitene lāpīšanu atstāja Beila ziņā. Puisis izmantoja kaula uzpirksteni, taču, kad darbs bija galā, viņa pirksti, vienalga, bija jēli.

Kamēr viņš strādāja pie laivas, Rena ar grīšļu vītnēm sasēja niedru kūļus, kurus piesaitēja līku vītolu zaru rāmim, un izveidoja būdu. Pēc tam kad Rena kļūdījās un izraka skalbes, kas garšoja pretīgi, viņa pārtikai savāca diždadžus, gliemenes un ūdensrožu saknes.

Viņa arī saveda kārtībā bultas un nošāva zeltacu pīli. Tā deva tik ļoti vajadzīgo gaļu, bet ādu Rena izmantoja, lai pagatavotu jaunu posa maku, un spalvas noderēja bultu spārniņiem. Viņa nočiepa arī dažas piles tauku, ar kuriem iezieda loku, taču juta par to sirdsapziņas pārmetumus, jo katra lāse bija vajadzīga Beilam, lai padarītu laivu ūdensnecaurlaidīgu.

Šim nolūkam viņi bērza tāss cibā uzsildīja no priežu sveķiem, kokoglēm un pīles taukiem sajauktu pastu, kuru uzzieda smailītes apvalkam. Rēnai sveķu smarža patika, taču Beils rauca degunu.

-   Ja vien mums būtu roņu trāns, viņš purpināja.

-   Nu, kārtībā, Rena priecājās, kad darbs bija galā.

Par Toraku sapņojusi viņa nebija kopš vētras, taču

atmiņas par draugu meiteni neatstāja ne mirkli.

-   Rīt dosimies ceļā, Beils paziņoja.

Rēnai pamira sirds.

-   Zaudēsim vēl vienu dienu?

-    Mums jāļauj laivai kārtīgi nožūt, citādi noiesim dibenā.

-   Bet…

-   Rena! Es zinu, ko runāju. Mēs dosimies ceļā no rīta.

Viņa smagi nopūtās.

-   Tik daudz laika zaudēts. Ar Toraku viss kas var būt atgadījies.

-   Es zinu, Beils sacīja. Es zinu.

Lai padzītu vilšanās sajūtu, Rena aizgāja medīt.

Iespējams, palīdzēja ziedojumi, kurus viņa veltīja Ezeram, bet varbūt vajadzēja pateikties kraukļu pārim, kas lidinājās virs galvas, taču Rēnai veicās. Viņa nošāva vēl vienu pīli šoreiz tā bija mercene. Rena to izcepa tā, kā pirms daudziem gadiem bija mācījis tēvs: apvārtīja dubļos un ierušināja kvēlojošās oglēs, bet pēc laika salauza sakaltušo apvalku un tika pie sulīgas gaļas.

Kad abi bija paēduši, Beils apsēdās uz skujām un iezieda airi ar kāda auga sulu, bet Rena uzlika mercenes iekšas uz otra aira un iegremdēja tās Ezerā kā ziedojumu. Vakars bija silts, un niedrēs kurkstēja vardes.

Rietumos iegaudojās vilki.

Beils pacēla galvu.

-   Jau atkal, viņš teica.

Laiku pa laikam viņi tos jau bija dzirdējuši, taču, kaut gan Rena domāja, ka viņa ir saklausījusi arī Vilku, viņa nedzirdēja Toraka balsi. Meiteni pārņēma bažas. Kā gan Toraks var iztikt bez Vilka?

Kraukļi bija atgriezušies tie augstu gaisā grozīja galvas un skatījās lejup uz Renu. Viņa prātoja, vai tā varētu būtu viena no retajām labajām zīmēm.

-   Tu esi ļoti klusa, Beils ierunājās.

Meitene pagriezās, lai atbildētu, un sastinga.

-   Kas ir? Beils jautāja.

-   Pirmajā rītā pēc vētras tu no šiem priežu zariem, uz kuriem tagad sēdi, aizgāji līdz ūdensmalai.

-   Un kas tad ir?

-   Tā nebija tālu. Lai tiktu līdz ūdenim, tev vajadzēja paspert kādus trīs soļus. Pamēģini tagad!

Beils izbrīnīts darīja, kā viņa lūdza. Pēc tam viņš mēģinājumu atkārtoja, lai pārliecinātos vēlreiz. Puisis skatījās Renā.

-   Pieci soļi. Ezers. Tas izžūst. Tieši tā, kā stāstīja Ūdri. Viņa seja kļuva drūma. Sešru.

Rena pamāja ar galvu.

-   Viņa kļūst aizvien spēcīgāka.

DIVDESMIT SEPTĪTĀ NODALA

Brīdinādams Toraku, lai tas neiet tālāk, Vilks ierējās: "Uf!" Taču Toraks tobrīd vairs nevarēja griezties atpakaļ un Vilks nevarēja sekot.

Puisis veltīja viņam uzmundrinošu skatienu un, lēkdams no ciņa uz cini, turpināja lauzties caur niedrēm. Saule slīdēja aizvien zemāk, taču, par laimi, dziedinošo ezeru bija iespējams sasniegt līdz krēslai.

Līdz rītam gaidīt viņš nedrīkstēja. Ievainojums uz krūtīm dega kā ugunī, un no tā bija sākušas sūkties dzeltenas strutas. Dvēseļēdāji atgādināja par savu spēku no jauna.

"Uf!" Vilks mežmalā ierējās vēlreiz.

"Ej atpakaļ!" zēns uzsauca vilku valodā. Viņš caur niedrēm redzēja, kā Vilks met lokus un smilkst.

Klints siena bija tieši tāda, kādu viņš to atcerējās: stāva, ar ūdenskritumu, kas tina miglā papardes, tomēr vilinoša. Tā bija klāta ar parocīgiem krūmiem un ērtiem kāju atbalstiem, tāpēc tajā bija pārsteidzoši viegli rāpties,

taču drīz vien Toraka apģērbs bija caurcaurēm piesūcies ar ūdenskrituma radīto miglu.

"Uf!"

Pametis skatienu lejup, zēns izbijies ieraudzīja, ka Vilks viņam tomēr seko. Taču klints tam bija par stāvu. Dzīvnieks lēca ar nagiem noskrāpēja granītu un iekaucies nogāzās atpakaļ. Vēl sliktāk šķita tas, ka uz klints dzegas bija apsēdušies Rips un Reka, kas par viņu smējās.

"Ej atpakaļ!" Toraks atkārtoja. "Es būšu pie midzeņa gaismā." Citiem vārdiem viņš nespēja to pateikt, jo vilku valodā nav nākotnes.

Kad zēns paskatījās nākamo reizi, Vilks bija aizgājis.

Sākdams pagurt, Toraks rāpās augstāk. Viņš pavirzījās garām būtnēm, kuras, iecirstas klintī, bija ievērojis jau agrāk. Zēns bija tām tik tuvu, ka spēja atšķirt pat atsevišķas detaļas aļņa nošļaupto degunu, čūskas šķelto mēli -, taču saoda to valgo, mālaino smaržu un visiem spēkiem centās tām nepieskarties.

Beidzot viņš tika līdz virsotnei. »

Tā nebija smaile, bet gan klinšains dobums vietā, no kuras bija atdalījies un noripojis lejā klintsbluķis.

Toraka priekšā gulēja dīķis ar gaismas pielietu, zaļu ūdeni tik spilgti zaļu kā dižskābarža lapas, kurām cauri spīd saule. Tam apkārt zaļajā mālā tajā pašā, kuru Toraks bija redzējis uz Ūdru sejām, auga purpursarkanas orhidejas un melnas vistenes. Pie akmens bluķiem, kas apņēma avotu, pulcējās tādi paši akmenī kalti sargi, kādi bija redzami uz klints sienas. Akmens aļņi ar izslietām galvām un ragiem, akmens ūdensputni lido akmens debesīs vai metas virsū akmens līdakām, kas sastingušas mūžīgā peldējumā.

Pašu avotu Toraks nevarēja redzēt, taču dzirdēja to atbalsojamies klintīs un juta tā spēku. Tas nelikās ne labs, ne ļauns: avots bija pastāvējis jau ilgi pirms labā un ļaunā.

Puisim bija skaidrs, ka viņš nezina pareizos ritus, un viņš juta pret sevi vērstus slēpņļaužu skatienus. Noliecies pār ūdenskrātuvi, Toraks tai piedāvāja velti, kuru bija atnesis līdzi: tas bija diždadža lapās ietīts medņa spārns, kuru viņš paslēpa zem akmens gadījumam, ja atgrieztos Rips un Reka.

Tad Toraks nometās uz ceļiem, pasmēla plaukstās ūdeni un apslacīja krūtis, vienlaikus lūgdamies, lai avots viņu izdziedina. Ūdens bija ledains. Tas patīkami atsvaidzināja degošo miesu.

Viņš piesardzīgi padzērās. Ūdens garšoja pēc māla. Tāpat kā vistenes, kas ziedēja ar dīvainiem, pelēcīgiem ziediem.

Zēns prātoja par to, ka vajadzētu kādu nieku zaļā māla uzziest uz krūtīm, taču pārdomāja. Tas bija redzēts uz sejas vienīgi Ūdriem un dīvainajiem tēliem starp niedrēm. Māls piederēja Ezeram. Toraks bija no Meža. Tā rīkoties šķita nepareizi.

Skaļi ieķērkdamies, blakus nolaidās Rips, un Toraks salēcās. Ar tādu pašu ķērcienu un uztraukumā saboztām spalvām blakus nometās Reka. Pēdējos rietošās saules staros ūdens pilieni uz putnu spārniem vizēja sarkani kā asins lāses.

Kas noticis? Toraks jautāja. Vai vēlaties mazliet ogu?

Viņam par pārsteigumu, kraukļi no tām atteicās un, nikni knābādami visteņu krūmus, uz visām pusēm mētāja to zariņus. Zēns putnus aizdzina, pirms tie bija paspējuši sastrādāt lielākus nedarbus.

Pasaulē, kas atradās klints pakājē, iebaurojās alnis un savu vakara dziesmu uzsāka vilki.

Toraks nožāvājās. Krūtis vairs nesāpēja, un viņam sāka mākties virsū nepārvarams bezspēks. Zēns saritinājās papardēs un aizvēra acis.

Torakam virs galvas tumšzilās debesīs sudrabotu gaismu lēja mēness un zvaigznes. Viņš jutās apreibis un noguris ļoti, ļoti noguris.

Zēns dzirdēja, kā ugunskurā sprakšķ un sīc ogles, kā avots burzguļo dziesmu, kurai nav gala. Tai pievienojās balss, kas čukstēja vārdus, kurus viņš nesaprata. Izklausījās, ka tā varētu būt Rena.

Tā bija Rena.

Viņa sēdēja ar muguru pret Toraku, noliekusies pie ugunskura. Viņš tumsā saskatīja baltas rokas un garus, brīvi plandošus matus.

Lai pārliecinātos, ka tas nav sapnis, zēns nedroši pastiepa roku un satvēra viņas plaukstu.

Jā, tā bija īstenība. Viņas kauli bija mazi un trausli.

-    Es zināju, ka tu mani atradīsi, viņš teica.

Taču šie vārdi nespēja paust visu, ko Toraks juta.

Viņas āda bija silta un gluda, un puisis negribēja laist

vaļā viņas roku.

Gluda.

Bez zigzagveidīgajiem tetovējumiem.

-   Es arī zināju, ka tevi atradīšu, sacīja Sešru, Odžu burve.

DIVDESMIT ASTOTĀ NODALA

Odžu burve šķībi un izsmējīgi vīpsnāja.

-    Tu nu gan esi krietni paaudzies, kopš pēdējo reizi tikāmies! vina teica.

Viņas mati bija kā tumsas apmetnis, un šķita, ka odžu tetovējumi uz viņas augstās, baltās pieres pulsē; skaistās lūpas bija melnas.

Toraks centās pakustēties, bet nespēja. Viņš nebija sasiets, taču locekļi atsacījās paklausīt. Zēns sacīja:

-   Vistenes. Tu tās esi saindējusi. Burves acis spīdēja.

-   Es nevēlos tev nodarīt pāri.

-    Kāpēc man vajadzētu tev ticēt?

-   Tāpēc, ka pa šo laiku es to jau būtu paspējusi izdarīt. Es varēju tev izgriezt sirdi un to apēst. Tevi šeit augšā nepaglābtu pat draugi vilki. Viņa noliecās un iečukstēja puisim ausī: Tu man esi vajadzīgs dzīvs!

Toraka sirds dauzījās tik stipri, ka Sešru to droši vien varēja saklausīt.

-   Kāpēc? viņš jautāja.

Taču burve tikai smējās un aplaizīja lūpas ar mazo, spico, melno mēlīti.

Kad sieviete pagriezās, lai sabikstītu ugunskuru, mīkstais briežādas apmetnis slīdēja gar viņas augumu kā ūdens. Tas bija savilkts krokās ar čūskas ādu un, pie katras kustības mirguļodams, glāstīja viņas kailās rokas un lielus. Toraks nespēja no burves novērst ne acu. Viņa prātā mutuļoja bailes un riebums šī sieviete bija ļaunuma iemiesojums, tā bija palīdzējusi nogalināt Toraka tēvu -, taču viņš nespēja no tās novērst skatienu.

Zēns nolūkojās, kā tā pasniedzas un noņem vāku no groza, kurā kaut kas iečabējās. Viņš nolūkojās, kā burve no augiem nopin vainagu un uzliek to sev galvā, kā viņa sev uz rokām uzzīmē garas, viļņotas līnijas zaļas čūskas, kas atdzīvojās uz viņas bālās ādas. Toraks kā apmāts vēroja burvi, bet tā smaidīja zinošu smaidu un izbaudīja savu varu.

Sešru ar žuburotu zaru no ugunskura iecēla ādas katlā nokaitētu akmeni, un gaisā uzvijās tvaiks.

-   Kas tas? puisis jautāja.

Viņa saverkšķīja lūpas.

-    Karsts ūdens. Es taču biju dziedniece, vai atceries?

Samitrinājusi briežādas gabalu, viņa nomazgāja Torakam krūtis un pēc tam uzklāja tām ārstniecisku ziedi. Sajūta bija laba. Sāpes mitējās.

-    Ievainojums pārstās pūžņot, Sešru paskaidroja. Man vairs nav nepieciešams, lai tas tevi vilktu pie manis. Taču agrāk, kad es tevi aicināju, tas man kalpoja labi.

"Es tevi aicinu." Balss, kuru Toraks bija dzirdējis sapnī, nepiederēja Rēnai, bet gan Sešru.

-   Ko tu ar to gribi teikt? viņš jautāja caur sakostiem zobiem.

Piecēlusies kājās, burve piegāja pie klints malas un palūkojās lejup.

-    Visi šie sīkie radījumi, viņa murmināja. Vilki, mazie, bailīgie Ūdru ģints cilvēciņi. Tie tagad pieder man. Viņiem jāpakļaujas citādi es nosusināšu Ezeru.

Toraks atcerējās priežu skujas melnajā pludmalē. Ezers atkāpās no krastiem. Puisis mēģināja pakustēties, taču spēja vienīgi pagriezt galvu.

Odžu burve pieskārās zaļajam mālam uz savas rokas.

-    Šim šim piemīt spēks! Kad es to uzziežu, cilvēki, kurus satieku, redz vienīgi zaļu sievieti, kas ir slima un nobijusies tāpat kā viņi. Pat tavs vilks mani nespēj saost.

Kad viņa pieminēja Vilku, lejā atskanēja gaudošana. "Nāc lejā!"

Sešru pasmaidīja.

-    Tagad viņš mani jau pazīst! Es nometu masku. Šis zina, kas viņu pieveicis.

Toraks ievēroja, ka burves vainags ir vīts no naktenēm, kurām uz viena dzinuma vienlaikus mēdz būt gan purpursarkani ziedi, gan zaļas, gan sārtas nogatavojušās ogas: tas ir visiedarbīgākais augs, kuram visas daļas ir tikpat nāvējošas, cik pati Odžu burve. Viņa bija pārlieku spēcīga. Uz mirkli Toraku pārņēma izmisums.

Viņš izdzirdēja spārnu vēdas. Sešru aiz muguras uz akmens bluķa piezemējās Rips un Reka.

-   Ak, bet tu esi stiprs, burve izklaidīgi teica.

• Nometusies blakus Torakam uz ceļgaliem, viņa tam atraisīja pieres apsēju un saudzīgi atglauda matus.

-   Iemiesoties leduslācī! Sešru glāstīja Torakam deniņus. Tu esi arī drosmīgs. Izgriezt dvēseļēdāju zīmi! Kas tev iemācīja ritus? Tas droši vien bija kāds varens burvis.

Sešru centās pieglaimoties. Tas viņai neizdevās. Un tomēr viņas pieskārieni bija maigi. Toraks mēģināja sakopot domas.

-   Tu nozagi Aki ragus, viņš sacīja. Tu saindēji dzērienu, kad es veicu rituālu. Tu liki man iemiesoties alnī.

Burve smaidīja savu skaisto, tracinošo smaidu.

-   Tik stiprs. Un pieveikt dvēseļu slimību!

Toraka domas kļuva juceklīgas, jo Sešru pirksti ietiecās viņa prātā.

-   Tālie Z… Ziemeļi, puisis stomījās. Kā tev izdevās no turienes atgriezties? Kur ir Ozolu burvis… kur Ūpju burve?

Sešru smējās.

-   Ak, mēs esam tik līdzīgi tu un es! Abi izraidīti, abi neiedomājami spēcīgi. Tāpēc ģintis mūs vajā. Vājie allaž baidīsies no varenajiem.

Rips un Reka aizlidoja. Toraks to gandrīz nepamanīja.

-   Tik līdzīgi, Sešru dvesa. Kāpēc pretoties? Kāpēc nesamierināties?

-    Nē, zēns ar grūtībām nočukstēja. Mēs neesam līdzīgi. Tu esi nogalinājusi cilvēkus. Tu esi pārkāpusi ģinšu likumus.

-   Bet tie ir tikai ģinšu likumi, burve iebilda. Pasaules Gara likumu zina vienīgi dvēseļēdāji. Tāpēc jau viņš man atdeva garagājēju. Viņa brīdi klusēja, bet tad turpināja: Kādēļ es uzreiz nesapratu, kas tu esi? Kā tev izdevās to no manis noslēpt? Kaut kur jābūt rodamai atbildei.

Viņa vijīgi pasniedzās pēc Toraka mantām.

Sešru pieskārienu maģija bija izgaisusi. Viņš nespēja noskatīties, kā tā rakņājas pa viņa saimniecību.

-   Tava tēva nazis, burve, riebumā saviebusies, sacīja.

-    Nodevēja nazis. Slāneklis, briežrags, cīpslas. Šeit nekā nav. Nu tad aplūkosim cirvi. Šķiet, tas nav tavs.

Satvērusi Toraka roku, viņa to salīdzināja ar cirvi. Cik gan gudra viņa bija! Ja cirvis būtu taisīts Torakam, tas nebūtu lielāks par attālumu no viņa plaukstas pamatnes līdz vidējā pirksta galam. Taču tas bija nedaudz garāks.

-   Uz roktura ir Kraukļu zīme, burve prātoja, taču pats cirvis ir izgatavots no nefrīta… Runā, ka Finkedīns kādu laiku esot dzīvojis pie varžēdājiem.

Patiesību Sešru izlasīja Toraka sejā.

-   Tātad tas pieder viņam! Tu nozagi Finkedīnam cirvi! Tu esi pārkāpis ģinšu likumu!

Pēc tam viņa paņēma ārstniecības augu dozi un izvilka no tās zāļu ragu. Sieviete saknieba lūpas.

-    Tas piederēja tavai mātei. Viņa to nolika malā.

-    Nekā saistoša. Patiesība ir meklējama citur.

Puisis atcerējās, ka dozē glabājās arī Rēnas matu šķipsna, un atvieglojumā notrīsēja. Sešru to nebija atradusi. Viņa nebija visspēcīga. Arī viņa pieļāva kļūdas.

Burve pamanīja izmaiņas Toraka garastāvoklī, un viņas vaibsti kļuva aukstāki par vēja appūstu ledu.

-   Neiedomājies, ka spēsi no manis kaut ko noslēpt. Toraka acis sastapās ar viņas skatienu, taču viņš to izturēja.

Zibenīgi kā čūska, kas metas uzbrukumā, viņa nolieca pie Toraka seju.

-   Neizaicini mani! Vismaz kamēr man ir šis!

• Burve turēja pirkstos kaut kādu mazu nieciņu zaļā māla ietvarā.

Torakam kļuva nelabi. Olis, kuru viņš bija izgatavojis Rēnai.

-   Vai saproti, kādu varu tas man dod? Sešru šņāca.

-    Ar tā palīdzību es kaitēju tavām dvēselēm! Tev vairs nav savas gribas. Tu piederi man!

Viņa sažņaudza oli dūrē un Torakam pamira sirds. Burve iztaisnoja pirkstus un viņš atkal spēja elpot. Sešru iesmējās, un viņas elpā zēns saoda maitas smaku, kuru izplatīja sakne, kas darīja melnu burves muti. Kā gan viņš pirms brīža spēja domāt, ka sieviete ir skaista? Viņas gars bija tukšs, un sirds vietā tai bija vienīgi ēna, līdzīga tumšam plankumam uz zemes vietā, kur gulējis līķis.

Viņa nocēla grozam vāku, un pāri tā malai pārslīdēja odze. Tā bez trokšņa ielīda Sešru klēpī. Pāri sudrabotajai mugurai visā garumā stiepās zigzags, un čūskas sarkanās acis, kurām nebija plakstiņu, vērās saimniecē.

Sešru to pacēla, un mūdzis, ar melno mēli cenzdamies aizsniegt viņas lūpas, apvijās burvei ap roku.

-    Uzvedies ļoti rātni, viņa pamācīja Toraku. Viņu kodieni ir visnelāgākie no visiem, ar kuriem tu vari sastapties Mežā. Tie var būt nāvējoši…

No groza izlīda vēl viena odze, melna kā nakts, kad pie debesīm nespīd mēness, un Sešru parādīja tai oli. Kad čūska to aptaustīja ar šķelto mēli, Toraks ieelsojās. Viņš bija šo mēli sajutis pieskārāmies ādai.

-   Tu pats to gribēji, garagājēj, Odžu burve čukstēja.

-    Tu pats sevi atdevi manā varā. Tu atstāji šo akmeni manā ceļā.

-   Nē, puisis izdvesa.

Sešru skatiens durstīja viņa dvēseles.

-   Tad kāpēc gan tu to izgatavoji?

-   Tā… tā bija dāvana, Toraks stomījās.

-    Kam?

-   Meitenei…

-   Kādēļ tu to paņēmi atpakaļ?

-   Lai pavēstītu, ka esmu aizgājis.

Viņš centās padzīt no prāta Rēnas tēlu, taču Odžu burve bija ātrāka.

-   Viņas vārds ir Rena, tā teica. Kas viņa ir? Zēns ar milzu pūlēm novērsa skatienu no viņas acīm

un uzlūkoja nefrīta cirvi. Sešru acumirklī saprata.

-   Finkedīns! Viņa ir Finkedīna meita.

-   Viņa brāļameita…

Uz brīdi iestājās klusums. Odžu burve pagrieza Torakam muguru un sēdēja, skatīdamās uz Ezeru, bet čūskas viņas klēpī lieca savus gludenos līkumus viena ap otru.

-   Viņa brāļameita… Sešru neskanīgi atkārtoja Toraka vārdus. Nu, protams. Viņam taču jāparūpējas par brāļa bērnu.

Zēns nespēja klausīties, kā burve izrunā Rēnas vārdu. "Taču Rena ir tālu," viņš sev teica. "Rena ir drošībā."

-   Nē, Sešru no jauna pagriezās ar seju pret Toraku.

-    Viņa ir šeit uz Ezera. Es viņu redzēju laivā kopā ar kādu garu, gaišmatainu jaunekli. Taču tagad šie tev vairs nespēj palīdzēt.

Vai Sešru saka patiesību? Vai arī tie ir kārtējie meli?

-   Kāpēc es tev esmu vajadzīgs dzīvs? Toraks vaicāja.

-    Ko tu gribi?

-   Tu zini, ko es gribu.

-   Manu spēku. Tu gribi kļūt par garagājēju.

-    Tas jau pieder man. Es varu tevi piespiest pārmiesoties, kad vien vēlos. Man vajadzīgs kaut kas vairāk. Es gribu uguns opālu.

Dzirdēt, ka šo vārdu piemin Sešru… Viņas balss Toraka prātā atdzīvināja atmiņas. Viņš redzēja uguns opāla pulsējošo, sarkano sirdi.

-   Tas… tas pazuda ledājos, zēns nočukstēja.

-    Nemelo, Sešru teica. Es esmu burve, vai tev šķiet, ka es varētu nezināt? Kad tavs tēvs to sadauzīja, no tā palika pāri trīs lauskas trīsi Viena palika pie Roņu burvja, bet otru paņēma melnais ledus. Jābūt vēl vienai. Pirms nāves tēvs tev par to noteikti pastāstīja.

-    Nē.

-   Pastāstīja gan. Gulēdams uz miršanu, viņš tev izstāstīja, kur paslēpta opāla lauska…

-    Nē…

-   Raustīdamies agonijā un noasiņodams, ar dēmoniskā lāča pārplēstu vēderu…

-   Nē! Toraks ieaurojās.

Norāvusi no galvas nakteņu vainagu, burve to iemeta ugunī. Viņu ietina zili, kodīgi un reibinoši dūmi.

Toraks bezspēcīgi noraudzījās, kā Sešru atver maciņu, kas karājās viņai uz krūtīm, un iegremdē tajā pirkstu. Zēns mēģināja izvairīties, taču burve satvēra viņa zodu un uzzieda uz puiša lūpām melnus, smakojošus dubļus. Vienā rokā satvērusi melno odzi, bet otrā sudrabaino, viņa tuvināja tās savai mutei un čukstēja buramvārdus. Pēc tam viņa abas čūskas uzlika Torakam uz krūtīm.

Viņš neuzdrošinājās elpot. Puisis juta, kā viņam pāri slīd aukstie, mīkstie vēderi, kā viņa miesu kutina sīkās čūsku zvīņas. Viņš juta to mēles uz savas ādas. Sešru vēroja viņa bailes ar to bezkaislīgo skatienu, ar kādu čūska uzlūko upuri.

-    Tavs ķermenis nespēj kustēties, taču dvēseles spēj. Tās dosies turp, kur es likšu. Tavas dvēseles darīs visu, ko es gribēšu.

Melnie dubļi Toraka mutē bija rūgti. Acu priekšā uzliesmoja gaisma gaismas loki, no kuriem viņam kļuva slikti.

Viņš redzēja Odžu burves tumšos matus, kas kā čūskas apņēma viņas balto seju. Toraks juta, kā dvēseles atraujas no vina būtības. Viņš iekliedzās…

…un viņa melnā, šķeltā mēle jau piesardzīgi taustīja gaisu.

Pēdējais, ko viņš dzirdēja, pirms kļuva par čūsku, bija Odžu burves pavēle uzmeklēt Renu.

DIVDESMIT DEVĪTĀ NODALA

Čūska noslīdēja lejup pa klints sienu ātrāk par domu.

Tā saoda sienāžu un paparžu smaržu. Tā juta, kā tekalē skudras un cirslīši. Gaiss, lapas, ūdens, medījums, gaisma čūska neko neņēma vērā. Saimniece to bija sūtījusi pēc bagātīgāka medījuma.

Klintis bija uzkrājušas rietošās saules karstumu, kuru, slīdēdama tām pāri, sevī uzņēma odze. Tā bez trokšņa izlocījās starp akmeņiem, ienira ūdenī un atvēsinājās Ezerā.

Čūska manīja šīs pārmaiņas, taču tas arī viss. Tā nejuta ne prieku, ne satraukumu, ne vēlēšanos, ne bailes. Šādas jūtas piemita medījumam, kuru odze pieveica un kurš, sadrebinot zemi, nogāzās kā siltas gaļas blāķis, čūskai tās nebija pazīstamas.

Tāpēc rāpuļa dvēseles bija ļoti stipras pilnas apņēmības un jūtu nenomāktas. Toraks nebūtu ticējis, ka tik šmaugā ķermenī var slēpties tāds spēks. Puiša dvēseles bija saindētas; viņš nevarēja čūsku novirzīt no mērķa.

Kad tā kā nāvējoša bulta steidzās pāri Ezeram, viņš tās mazajā, aukstajā galviņā spēja vienīgi drebēt.

Viņš juta, kā ķermeņa izliekumiem pāri slīd ūdenszāļu vēsums un ūdens. Acis, kurām nebija plakstiņu, redzēja zivju šaudīšanos un lēkāšanu. Pēc brīža viņš jau bija karstumā krastā un ar mēli saoda priežu sveķu spēcīgo aromātu. Smiltis bija raupjas un lipa pie viņa zvīņām. Pacēlis savu čūskas galvu, viņš saoda kraukļu smaržu.

Niknais putns šāvās lejup, gaiss slāpēja tā ķērcienus, taču, kad krauklis pieskārās zemei, tie atskanēja griezīgi un skaļi. Čūska iespruka alā un gatavojās aizstāvēties.

Toraks dzirdēja, kā krauklis lēkā alas priekšā. Tas viņu saoda, taču nespēja aizsniegt. Putns neapmierināts knābāja sakni, kura pasargāja čūsku. Kad tas aizlidoja, nodrebēja zeme.

Kad briesmas bija garām, odze rāpās laukā. Tā uzlīda sūnainā paugurā un paslīdēja zem ērgļpapardēm, kas bija garākas par kokiem. Beidzot tā saoda nosvīdušu vīrieti, bet viņam aiz muguras vēdīja patīkamāka sievietes smarža.

Toraka dvēseles centās atbrīvoties, novirzīt čūsku no mērķa, taču tā nepielūdzami slīdēja tālāk. Un, kad tā palīda zem lapām un akmeņiem, viņš sajuta karstuma viļņus, kas nāca no aizmigušas miesas.

"Kod, kod!" čūskas prātā skanēja saimnieces balss.

Daļa, kas bija Toraks, no jauna centās mūdzi apturēt, taču muskuļi neklausīja.

"Kod, kod!"

Odze apvijās ap kailu potīti un slīdēja augšup pa baltu lielu; pāri mīkstai aļņādai un pāri raupjam zāļu pinumam tā sasniedza siltas kraukļa spalvas, kas cilājās miegā. Toraka čūskas galva atsprāga no tetovējumiem uz plaukstas locītavas tie bija tik līdzīgi viņa paša zīmēm -, un tālāk viņa šķeltā mēle sataustīja neaizsargātu miesu.

"Nē!" viņš iesaucās aukstajā čūskas prātā. "Nē! Tā ir Rena!

Rāpulis atpleta muti, un no tā aukslējam izlīda zobi, kas mērķēja lejup, tie bija indes pilni un gatavi uzbrukt.

Kod, kod!"

Toraks pamodās.

Virs galvas riņķoja mākoņi, un viņš nogrima nelabuma jūrā. Pēc brīža viņš saprata, ka dzird avota čalas. Blakus nekustēdamās sēdēja Odžu burve, un viņas seja bija balta

kā kauls. Čūskas bija pazudušas.

-   Kārtībā? Sešru jautāja.

Viņš pamāja ar galvu.

Burve izpūta aizturēto elpu. Piecēlusies kājās, viņa raudzījās pāri Ezeram. Pēc tam tā pagriezās, un Toraks redzēja, ka sieviete skatās viņam cauri uz spēku, kuru nu varēja iegūt.

-    Līdz šim brīdim, burve teica, pat es neapzinājos garagājēja spēku. Viņa piegāja pie Toraka, nometās ceļos, un, kad Sešru nolieca galvu, garie mati glāstīja zēna krūtis. Grūti pat iedomāties, ko es spētu iesākt ar šādu varu. Es uzzināšu vistumšākos noslēpumus. Visi, pilnīgi visi, pakļausies manai gribai!

Toraks aizvēra acis. No tā kļuva vēl sliktāk. Viņš centās apsēsties, bet, kaut gan dzīvība locekļos bija atgriezusies, viņš jutās vārgs kā jaunpiedzimis putnēns.

Sešru atglauda no puiša pieres piesvīdušos matus.

-   Tā ir Pasaules Gara griba! Tāpēc viņš man atsūtīja šādu velti! Ar garagājēju un uguns opālu es valdīšu pār visiem! No manis baidīsies un man pakļausies ikviena radība un visi dēmoni!

Toraku pieveica nelabums. Viņš neveikli pieslējās uz

elkoņa un sāka rīstīties.

»

Sešru ar ledainu roku piespieda viņu pie savām krūtīm.

-   Liela vara ir iegūstama ar ciešanām, es zinu. Taču tagad tu saproti. Tu piederi man.

Puisis spēku izsīkumā atspiedās pret burvi.

-   Atzīsti, viņa čukstēja, un viņas elpa bija karsta un dvakojoša. Atzīsti, ka tu piederi man!

Toraks pacēla skatienu un nodomāja, ka Sešru ir ļoti skaista. Skaists bija pat viņas melnais smaids. Viņš sacīja:

-    Es piederu tev.

TRĪSDESMITĀ NODALA

Sapnis par odzi Renu bija satriecis.

-    Ko tas varētu nozīmēt? Beils jautāja, kamēr viņi krāva smailītē mantas.

-   īsti nezinu. Taču tas bija krāsains, tāpēc tai vajadzētu būt patiesībai. Man šķiet…

-   Ko?

-   Man šķiet, tas nozīmē, ka tagad Toraks ir pie viņas.

Beils sastinga ar airi rokā.

-   Tu taču teici, ka burvestības ir izdevušās.

-   Es teicu, ka domāju: tās ir izdevušās. Par to nekad nevari būt pārliecināts.

Jauneklis apsvēra dzirdēto.

-   Es tev uzticos, viņš sacīja. Un Torakam arī.

Rena neatbildēja. Par īsto odzi, kuru viņa bija pamanījusi, kad sāka mosties, meitene Beilam nestāstīja. Kas gan notiktu, ja kraukļi to nebūtu padzinuši?

Jā, Sešru bija prasmīga! Viņa Toraku bija atšķīrusi gan no ģintīm, gan draugiem un pat no Vilka un tagad puisis bija viņas nagos uz šā Ezera, kuru burve uzskatīja par savējo. Kaut kur tā par viņiem visiem smējās.

Rīts uzausa silts, un viņi ar ceļavēju devās uz priekšu atzīstamā ātrumā. Izrādījās, ka saliņa atrodas krietni tālāk uz rietumiem, nekā viņi bija domājuši, un tikai ap pusdienlaiku kļuva redzama Slēpņļaužu sala.

Kad viņi bija nonākuši piekrastē, Rena ziedoja, prasīdama atļauju izkāpt krastā; pēc tam viņi piestāja melnā pludmalē, aiz kuras slējās vērīgs Mežs. Nesen bija lijis, un no kokiem cēlās mitra dūmaka. Gar ūdensmalu kā sarkanīga lente aizvijās priežu skuju klājiens, kas smakoja pēc trūdiem, tas Rēnai atgādināja par čūsku.

-   No Toraka nav ne vēsts, Beils paziņoja, kad bija pārmeklējis pludmali tuvāk pie Meža. Taču es uzgāju citas pēdas.

Kad tās ieraudzīja arī Rena, viņai straujāk iepukstējās sirds.

-   Vilks!

Meitene iepūta rubeņa kaula svilpītē, taču atbildi nesaņēma. Viņas nemiers pieauga.

Kolīdz abi iegāja Mežā, pierima vējš un viņus apņēma karstums. Ausīs sīca odu miriādes. Skaļi čirkstēja sienāži, taču nebija dzirdamas putnu dziesmas vienīgi erickiņa ietrallināšanās.

Brizdami pa atsperīgiem brūkleņu ceriem, ceļinieki soļoja gar strautu pret straumi. Viņi pagāja garām skudru pūžņiem, kas slējās cilvēka augumā, un ar kūpošām sūnām klātiem kumpiem laukakmeņiem. Pametusi skatienu pār plecu, Rena starp kokiem pamanīja vizuļojam Ezeru; pēc tam priedes sakļāvās un tas vairs nebija redzams. Meiteni neatstāja uzmācīga sajūta, ka tuvumā ir slēpņļauži. Viņa redzēja, kā Beils pieskaras savam roņa kaula amuletam.

Viņi nonāca laucē, kurā dūmaku nelaida iekšā zari. Starp apgrauztiem koku stumbeņiem un skaidu kaudzēm pletās brūnas peļķes.

-   Bebri, abi reizē sacīja.

Beils ar mutes kaktiņu pasmaidīja, un Rēnas satraukums mazinājās. Ja jau slēpņļauži uz savas salas pacieta bebrus, tad varbūt Toraks… Atkal šis erickiņš. Rena sastinga.

-   Torak! viņa klusītēm pasauca. Vai tas esi tu? Beils sarauca uzacis, un Rena paskaidroja, ka tas ir

signāls, kuru viņi šad tad mēdza izmantot.

Meitene pasauca vēlreiz. Mežs saspringa. Viņas sirds dauzījās kā negudra.

-   Varbūt tas ir mūsu ieroču dēļ? Beils klusā balsī ieminējās. Viņam jāuzmanās.

Rena paskatījās Beilā.

-   Ne jau no mums!

-   Rena! Viņš ilgi ir bijis izraidītais. Noliksim tos malā un iesim dziļāk Mežā. Ja tas ir Toraks, viņš klajumā nerādīsies.

Atbalstījuši ieročus pret koka stumbeni, viņi atstāja klajumu un gāja dziļāk Mežā.

-   Torak! Rena dvesa, un viņā nolūkojās priedes.

-   Mēs esam ieradušies tev palīdzēt, Beils čukstēja. Viņi nebija tālu tikuši, kad, apmetuši līkumu ap akmens

bluķi, atrada savus ieročus kārtīgi noliktus uz brūkleņu ceriem izņemot Rēnas loku, kas karājās bērza zarā.

-   Neļauj tam samirkt, Toraks sacīja.

Sasveicināties nebija laika.

Toraks pameta ar galvu par zīmi, lai draugi viņam seko, un pazuda starp kokiem.

-    Mums jātiek dziļāk Mežā, viņš teica, citādi šī mūs pamanīs.

-   Viņa ir šeit? Rena un Beils vienlaikus iesaucās.

-    Sēž uz klints ziemeļos, Toraks murmināja. Tas ir viņas midzenis. Man šķiet, vina baidās nākt uz salas vidieni vilku dēļ.

Rēnai uzmetās zosāda.

-    Tu patiešām viņu redzēji?

-    Viņa mani tur ievilināja. Domāja, ka es viņai palīdzēšu. Es… es aizbēgu.

-    Kādā veidā? Beils gribēja zināt.

Toraka seja sadrūma.

-    Pat Odžu burvei kādreiz jāguļ.

-   Taču ne ilgi, Rena sacīja.

Toraks neatbildēja. Viņš bija saspringts un nopietns un nemitīgi skatījās atpakaļ, gribēdams pārliecināties par to, ka netiek vajāts. Zem acīm viņam bija zili loki, kas stāstīja par bezmiega naktīm un trūcīgu uzturu. Rēnai iesmeldzās sirds par to, ka viņš vairs nevalkāja pīlādžogu aproci.

Meitene nespēja pateikt, vai Toraks priecājas viņu redzēt. Viņa nezināja, kas puisim prātā. Rena centās apspiest briesmīgo sajūtu, ka viņš ir kļuvis par svešinieku.

Un viņš izskatījās tik ļoti pārvērties! Kad Toraks devās projām, viņš bija kalsns, bet nu bija izstiepies tikpat garš kā Beils un uz viņa rokām kā virves bija izspiedušās vēnas. Vietā, kur uz krūtīm atradās dvēseļēdāju tetovējums, vīdēja krevele, un arī uz pleciem bija daži dīvaini skrāpējumi; un, kaut gan Toraks joprojām valkāja pieres apsēju, tas vienīgi atgādināja par to, ka zem tā slēpjas izraidītā zīme, un par nelaimēm, kuras viņš vienatnē bija pārcietis. Bez viņas.

' Viņi atrada nokritušu priedi un, kamēr Beils no pārtikas kules dalīja kaltētu pīles gaļu, noslēpās aiz tās. Toraks ēda kāri kā vilks. Par divu pēdējo mēnešu notikumiem viņš gari nerunāja, vienīgi dažos vārdos pastāstīja, ka Vilks ir pievienojies baram. Beils pavēstīja, kā viņi bija sastapušies ar Ūdru ģinti un sadauzījuši laivu, taču, Rēnai par atvieglojumu, jauneklis nepieminēja viņas vingrināšanos burvestībās. Un visu laiku Toraks vairāk runājās ar savu radinieku un izvairījās paskatīties uz Renu.

Iestājās klusums, un viņa saņēma drosmi.

-   Vai tiki vaļā no dvēseļēdāju tetovējuma?

Viņš pamāja ar galvu.

-   Es izpildīju rituālu, taču neesmu pārliecināts, vai tas izdevās. Pēc tam es saslimu. Kļuvu gluži neprātīgs.

-    Dvēseļu slimība, Beils teica.

-    Ak tā? Toraks nomurmināja. Tagad esmu jau izveseļojies.

-    Kādā veidā? Rena vaicāja.

-    Nezinu. Vienkārši izveseļojos.

Atskanēja spārnu vēdas, un uz Toraka pleca nolaidās krauklis. Puisis sarāvās un nocēla to nost.

-   Es taču teicu, lai tu tā nedari, viņš bāra putnu.

Rena un Beils apmainījās ar pārsteigtiem skatieniem.

Kadiķu krūmā piezemējās vēl viens krauklis. Toraks katram putnam iedeva pa gaļas strēmelei, un tie aizlaidās uz tuvāko koku, no kura ar aizdomām vēroja jaunatnācējus.

Rena bija pārsteigta. Kraukļi ir ārkārtīgi piesardzīgi putni, taču kopā ar Toraku tie uzvedās gaužām bezrūpīgi-

-   No kurienes tad šie uzradušies? Beils jautāja.

-   Plosījās vētra ar krusu, Toraks paskaidroja. Tie bija izkrituši no ligzdas, un es… man nācās par viņiem parūpēties. Dīvaini, taču pēc tam man kļuva labāk.

Beils pamanīja Rēnas skatienu un pasmaidīja.

Taču meitene viņam pretim neuzsmaidīja. Viņa nevēlējās būt veiksmīga burve. Turklāt viņa mazliet apskauda kraukļu panākumus.

-    Lielāko es nosaucu par Ripu, Toraks stāstīja. Mazākā ir Reka. Pieskatiet savas mantas, jo tiem patīk zagt; un, ko viņi nevar nozagt, to sapluina driskās. Un, ja tuvumā ir Vilks, tad nepievērsiet tiem uzmanību. Viņš kļūst greizsirdīgs.

Rena kraukļu priekšā pašapzinīgi paklanījās.

-    Krietni pastrādāts, mazie rūķīši, paldies jums!

Reka savicināja spārnus un ieķērcās: "Krietni pastrādāts, krietni pastrādāts," bet Rips pacēla asti un notašķīja papardes ar mēsliem.

Toraks pārsteigts paskatījās uz Renu, taču viņa neko nepaskaidroja. Lai viņš domā, ka kraukļi uzradušies gluži nejauši.

Beils piecēlās un paziņoja, ka dosies noslēpt smailīti; Rena pēkšņi palika divatā ar Toraku, un neveiklība kļuva vēl nomācošāka.

Zēns sarauca uzacis.

-    Rena…

-   Ko?

-   Tas alnis. Tas, kas tev uzbruka…

-    Es zinu, viņa steigšus sacīja.

-   Tiešām? Grumba uz puiša pieres padziļinājās. Es tik ļoti uztraucos. Tādēļ es atgriezos nometnē lai pārliecinātos, vai tev nekas nekaiš.

-    Es zinu, Torak…

-   Viņa mani piespieda! puisis iekarsa. Viņa man lika darīt briesmu lietas! Uzbrukt tev, pēc tam Aki…

• Aki? Rena nosprauslājās. Ar viņu viss ir kārtībā.

Toraks viņu vēroja.

-   Tiešām?

-   Lauzta roka, bet nu jau laikam būs sadzijusi.

-   Tātad viņš ir dzivs\par-   Patiesību sakot, es vēlētos, kaut viņam būtu klājies drusku sliktāk. Kad Beils devās tevi meklēt, Aki esot centies pierunāt savu ģinti dzīties tev pakaļ.

Toraks neklausījās. Viņš bija piespiedis abas rokas pie deniņiem un izskatījās jaunāks un ievainojamāks.

Rena teica:

-    Laikam jau tu tomēr neesi mainījies tik ļoti, kā es biju iedomājusies.

-   Es?

Viņš pieskārās savam vaigam, lai darītu zināmu, ka ir pamanījis tetovējumu uz Rēnas vaiga, kas liecināja par pirmo asiņošanu.

-   Tu izskaties vecāka, viņš sacīja.

Meitene bija apmulsusi.

-   Man riebjas dzīvot kopā ar Seiunu, Rena stāstīja. Viņa miegā griež zobus. Kad to izdzirdēju pirmo reizi, man šķita, ka kāds asina nazi. Un tas turpinās visu nakti.

Toraks savieba lūpas.

-   Vai viņa arī smird?

-   Kā trīs dienas veca maita.

Puisis plati pasmaidīja. Un pēkšņi viņš vairs nebija svešinieks.

Atgriezās Beils, kas izskatījās satraukts.

-    Man vajadzēja noslēpt laivu jau agrāk, iespējams, viņa to jau ir pamanījusi.

-   Lai ko tu arī darītu, Toraks sacīja, viņa drīz vien uzzinās to, ka tu esi šeit. Viņa zina visu.

Rēnai kļuva auksti.

-   Bet ko viņa grib? Beils jautāja.

-     Viņa vēlas pakļaut Ezeru, Toraks paskaidroja. Viņa grib, lai es palīdzu atrast pēdējo uguns opāla lausku. Vina vēlas valdīt.

-    Kā viņa cer tevi piespiest palīdzēt? Rena vaicāja, juzdama, ka sāk trūkt elpas.

Toraks vilcinājās.

-   Vai atceries oli, kuru es tev atstāju? Tas ir pie viņas.

Meitene aizvēra acis. No tā viņa bija baidījusies.

-    Bet… es tomēr aizbēgu, Toraks bez pārliecības sacīja. Un es pieveicu dvēseļu slimību. Un, kad šī lika man iemiesoties odzē, es nepakļāvos.

"Pakļāvies gan," Rena pie sevis nodomāja. "Kraukļi mani pamodināja īstajā laikā." Taču skaļi viņa sacīja:

-   Viņa tevi piespiedīs to darīt no jauna, Torak. Vai arī izdomās kaut ko citu. Viņa ir kā čūska. Sastapdama savā ceļā šķērsli, tā lien tam apkārt.

Toraks piecēlās.

-   Tādā gadījumā mums jāatrod uguns opāls pirms viņas. Iesim! Pie vilkiem mēs jutīsimies drošāk.

Notikumi sekoja cits citam pārāk strauji, un Toraks visu nespēja aptvert.

Vispirms bēgšana no Sešru: laušanās caur niedrēm uz Mežu. Bailes jebkurā brīdī sajust lielā iecērtamies odzes indes zobus; bailes sastapties ar šīm visu redzošajām, visvarenajām acīm.

Un nu pēkšņi Rena un Beils.

Torakam vajadzēja priecāties, taču viņš bija pārāk apjucis. Rena bija tik ļoti pārvērtusies! Viņas lūpu kaktiņos kā bērzu sēklas joprojām rotājās vasarraibumi, taču sarkanā ģints piederības tetovējumu līnija darīja meiteni vecāku un svešādāku. Tas bija skarbs atgādinājums par to, ka dzīve ģintīs turpinājās bez Toraka, par to, ka cilvēki bez viņa varēja gluži labi iztikt.

Redzēt Renu kopā ar Beilu bija satraucoši. Toraks bija ievērojis, cik raiti šie abi kopsolī kājo pa Mežu. Viņš redzēja, kā Beils pabīda malā zaru, kas nolīcis ceļā Rēnas lokam, un juta sirdi sažņaudzamies greizsirdībā. Roņu puisis bija ieņēmis viņa vietu.

Taču izskatījās, ka Rena to neievēro. Viņa gribēja zināt visu, ko Sešru bija teikusi un darījusi, kad Toraks bija kopā ar burvi pie avota, un viņa klausījās ar to saspringto uzmanību, kas viņu pārņēma medību laikā.

-   Viņa izdomās, kā tevi piesaistīt, Rena sacīja. Ja vien mēs zinātu, ko viņa perina!

Beils nolūkojās, kā uz priedes zara nosēstas Rips.

-   Toraks varētu iemiesoties krauklī un to noskaidrot, jauneklis ierosināja.

-   Esmu par to domājis, Toraks teica, taču es nevaru. Tālajos Ziemeļos es apsolīju vējam, ka nekad vairs nelidošu.

-    Kā gan viņa smietos, ja to zinātu, Rena rūgti sacīja.

Kad viņi sasniedza ūdensrožu ezeriņu, sāka jau krēslot. Norā pie midzeņa valdīja klusums.

Toraks divreiz aprauti ierējās. "Es esmu šeit!"

-    Viņi ir aizgājuši, puisis neticīgi sacīja. Bars ir devies projām.

Rena stāvēja, iespiedusi dūres sānos, un skatījās apkārt.

-    Uz kurieni viņi būtu varējuši mazuļus aizvest?

Toraks mirkli apdomājās.

-   Kad tie ir paaugušies, bars tos nogādā jaunā vietā un māca medīt, viņš nopūtās. Jā, droši vien tas tā ir.

-   Vai tas ir tālu? Beils jautāja saspringtā balsī.

-   Varbūt viņi skrējuši visu dienu, bet, iespējams, jaunais midzenis ir vēl tālāk.

-   Tātad vilku uz šīs salas vairs nav, Rena lēsa.

-   Jā, Toraks bija ar viņu vienisprātis. Taču Vilks pie manis noteikti atgriezīsies vai arī mēs viens otru atradīsim sagaudojoties…

-    Torak! Beils viņu pārtrauca. Vai tad tu nesaproti, ko tas nozīmē? Ja vilki ir pametuši salu, tas nozīmē, ka…

-   Jā, sarunā iejaucās Odžu burve. Tieši to tas no zīmē.

TRĪSDESMIT PIRMĀ NODALA

Tā ar sakrustotām kājām sēdēja uz akmens bluķa virs midzeņa un vēroja viņus ar izsmējīgu, šķību smīnu.

-   Vilku nav, viņa pavēstīja Torakam. Es šos aizsūtīju projām.

-    Neklausies viņā, Rena ieteica.

-    Kādēļ? Ko gan ļaunu es varu nodarīt? Odžu burve jautāja, nenovērsdama skatienu no Toraka. Jūs esat trīs, bet es tikai viena, turklāt man nav ieroču.

Viņas balss bija glāsmaina kā ūdens, kas plūst pāri akmenim, un puisim radās sajūta, ka Sešru sarunājas tikai ar viņu: it kā šajā tveicīgajā, smacīgajā mijkrēslī atrastos vienīgi viņi divi vien.

-   Nav ieroču, viņa atkārtoja. Man nav pat naža.

Toraks juta, kā viņam starp lāpstiņām tek sviedri. Viņš

uzmeta skatienu draugiem. Beils stāvēja kā sasiets, aizmirsis par cirvi, kuru turēja rokā. Rena tvēra pēc loka un bultas, taču netēmēja.

-    Nav pat naža, Odžu burve atkārtoja vēlreiz, likdama Torakam no jauna pievērsties viņai.

Uz Sešru krūtīm ritmiski cilājās dziedniecības augu kulīte. Dziestošajā gaismā viņas acis bija melnas un nekustīgas kā čūskai.

-   Tu mani piemānīji, viņa teica Torakam. Tu mani piekrāpi un aizbēgi. Man šķita, ka tu esi drosmīgāks.

Toraks svārstījās.

-    Tu nevari mani piespiest sev sekot, viņš izmocīja.

-   Protams, varu.

Burve pieskārās kulītei. Tu zini, ka varu. Man pieder tavs akmens, kas ietverts zaļā māla čūskas gredzenos. Tu nespēj man pretoties!

-   Neklausies viņā! Rena noņurdēja vēlreiz.

-   Tad šī ir Rena, Sešru sacīja un, atliekusies atpakaļ un atbalstījusies uz plaukstām, ar patiku meiteni novērtēja. Kas par mazu lapsiņu! Tu viņam palīdzēji turēties man pretim, vai ne? Tev droši vien maķenīt ir ķēriens uz burvestībām, viņa mirkli paklusēja, bet tad turpināja: Skaidrs, ka ir! Un mēs abas zinām, kāpēc.

Rena ar trīcošām rokām ievietoja loka stiegru bultas gropē.

Toraks satvēra viņas apakšdelmu.

-    Rena, nē!

-   Tu nedrīksti, viņa nav apbruņota! iesaucās Beils.

Sešru iesmējās, un kļuva redzams viņas baltais kakls.

-   Ak, viņa taču nešaus! Viņa nespēj. Vai ne, Rena?

Drebēdama no matu galiņiem līdz papēžiem, meitene

nolaida loku.

-   Es zināju, ka viņa nespēs, Odžu burve nicīgi sacīja. Viņa pavērsa skatienu pret Beilu. Nogalināt neapbruņotu sievieti… kurš gan to spētu? Vai tu?

Viņas skaistums notvēra jaunekli kā tīklā, un cirvis izslīdēja viņam no rokas.

-   Tā jau domāju, Sešru teica. Tā rīkotos tikai vārgulis, taču tu neesi vājš. Tu esi Roņu ģints mednieks. Tu esi spēcīgs.

Beils sasparojās un, it kā vēlēdamies izvēdināt plaušas, dziļi ievilka elpu. Taču viņa rokas palika ļengani karājamies gar sāniem.

Odžu burve novērsa no jaunekļa skatienu, un Toraks no jauna sajuta tā spēku. Tas bija tāpat kā skatīties saulē.

-    Neskaties uz viņu, Rena pamācīja. Neklausies viņā!

Toraks sažņaudza naža spalu tā, ka kļuva balti pirkstu kauliņi. Šis nazis bija piederējis viņa tēvam. Tēvam pietika spēka pretoties dvēseļēdājiem. Tā pietiks arī Torakam.

-   Es neiešu tev līdzi, viņš beidzot paziņoja, un nepalīdzēšu meklēt uguns opālu.

-   Nē, tu to darīsi, Sešru sacīja, un viņas lūpas pavērās nedzirdamos smieklos. Kad uzzināsi patiesību, palīdzēsi!

-    Nē.

-    Redzi, viņa turpināja, it kā Toraks neko nebūtu teicis, es varu tevi piespiest atstāt draugus atšķirt tevi no tava mazā, drošā ganāmpulka tikpat viegli kā uzsist knipi.

-    Nē, puisis nočukstēja.

-   Viņa melo, Rena sacīja dīvainā, lūdzošā balsī. Lūk, ko viņa dara, Torak, viņa melo! Viņa mūs cenšas pārliecināt par to, ko nav darījusi. Netici nekam, ko viņa saka!

-    Kaut ko jau tu spēj, Sešru vērsās pie Rēnas ar indīgu pieskaņu balsī. Mēs abas to zinām, vai ne, Rena? Tomēr jāteic, esmu pārsteigta par to, ka tu viņam neesi pastāstījusi. Ja viņš ir tavs draugs un tu rūpējies par viņu tāpat, kā viņš gādā par tevi, un viņš gādā, patiešām gādā… Nepastāstīt šādas lietas! Tāda kļūda! Bet, viņa viltīgi piebilda, tu jau zini, ka tā bija kļūda. Vai ne, Rena?

Toraks redzēja, ka meitenes seja ir kļuvusi balta kā krīts.

-    Rena! viņš uzrunāja draudzeni. Kas noticis? Viņas acis bija melnas kā akači un sejas izteiksme -

neizdibināma.

-   Es gribēju tev pateikt, Rena sacīja neskanīgā balsī. Taču nespēju… Nekad neatradās piemērots brīdis.

Toraka sirdij sāka pielavīties vēsums.

-   Ko pateikt?

-   Vai tad tu vēl neesi uzminējis? Sešru jautāja, paliekusies uz priekšu un skatīdamās uz Toraku ar nekustīgām acīm kā čūska, kas lenc laupījumu.

-   Ko uzminējis? puisis nesaprata. Rena, ko tas nozīmē?

Sešru smaidīja savu līķa smaidu.

-   Pastāsti viņam, Rena. Pastāsti!

Meitene atvēra muti, taču pār lūpām nenāca ne skaņa.

-   Ko lai viņa stāsta? Toraks iekliedzās. Odžu burve aplaizīja melnās lūpas un nošņāca:

-    Viņa ir mana meita!

TRĪSDESMIT OTRĀ NODALA

R ena vēlējās, kaut Toraks ko pateiktu vienalga ko -, taču puisis tikai stāvēja un viņā skatījās. Un tāpēc viss bija vēl sliktāk.

-   Es gribēju tev pastāstīt, meitene taisnojās. Taču nekad neradās piemērots brīdis.

Izskatījās, ka Toraks būtu saņēmis spērienu pakrūtē. Rēnai šķita, ka draugs viņu nepazīst.

Viņa sacīja:

-   Sākumā es tev to nevarēju atklāt. Tu nekad negribētu ar mani draudzēties.

-   Divas vasaras, Toraks klusi teica. Tu to no manis slēpi veselas divas vasaras.

Rēnai kļuva salti: tas bija visaptverošs iekšējs aukstums ļaunāks par drebuļiem.

-   Es cerēju varbūt tu pats uzminēsi. Kad biji iemiesojies alnī. Un odzē. Man šķita, ka tu dusmosies.

-   Nē. Tu to biji pārāk labi noslēpusi.

Rena notrīsēja.

-    Tu… tu no manis arī šo to slēpi, viņa stomījās. Tu nepastāstīji par dvēseļēdāju tetovējumu. Taču es to tik ļoti nepārdzīvoju. Es sapratu.

-    Es par to klusēju divus mēnešus. Nevis divas vasaras. Toraks pagāja pāris soļu tālāk, tad pagriezās un ielūkojās meitenei sejā. Viņa seja bija bāla. Lūpas bija kļuvušas pelēcīgas. Kad pirmoreiz tevi satiku, viņš teica nogurušā balsī, es jutu, ka kaut kas ar tevi nav kārtībā. Es tev neuzticējos. Viņš mirkli klusēja, bet tad turpināja: Izrādās, ka man bija taisnība.

-   Kā tu tā drīksti runāt? Rena iekarsa. Skaidrs, ka tu vari uz mani paļauties!

Toraks neticīgi papurināja galvu.

-   Veselas divas vasaras. Es biju tavs draugs, bet tu man meloji katru mīļu dienu.

-    Tu joprojām esi mans draugs! viņa iesaucās. Es vēl aizvien esmu tā pati Rena! Tā pati meitene!

Starp viņiem iesoļoja Beils.

-   Torak! Rena nekad nav gribējusi tevi sāpināt.

-    Ko tu vari zināt? puisis atcirta. Neiejaucies, šī nav tava darīšana!

-    Torak, lūdzu! Rena iesaucās. Es zinu, ka man vajadzēja tev pastāstīt…

-    Liec man mieru! Puiša seja raustījās. Es vairs nekad negribu tevi redzēt! Pazūdi!

Viņa pagriezās un aizskrēja.

-   Rena, atgriezies! Beils iekliedzās. Nē! Torak! Neaizej arī tu! Rena! Mums jāturas kopā! Tieši to jau viņa vēlas!

Rena lauzās caur ērgļpapardēm bez sajēgas, kurp viņa dodas. Skriedama viņa pamanīja, ka Odžu burves uz akmens vairs nav. Tā viņus bija izkliedējusi tieši tā, kā tika solījusi, tik viegli kā uzsitot knipi.

Toraka vienīgā vēlēšanās bija palikt vienam. Viņš dzirdēja, kā aiz muguras zem Beila kājām lūst zari, taču Roņu jauneklis tumšajā Mežā nespēja viņam turēties līdzi un drīz vien atpalika.

Beidzot Toraks sasniedza krastmalu un viņam nācās apstāties. Niedres slējās biedējoši klusas un atgādināja pīķu biezokni. Viņš tās gandrīz nemanīja. Nakts bija karsta un rāma, un Torakam lija sviedri, taču viņš trīcēja no aukstuma.

Prātā uzpeldēja pagātnes ainas. Rēnas ķēriens uz pesteļošanu. Viņas nevēlēšanās ar to nodarboties. Atteikšanās paskaidrot, kāpēc viņai nepatīk burvestības.

Abas ar Odžu burvi pat bija līdzīgas! Tā pati bālā āda un smalkie, glītie vaibsti. Kāpēc gan viņš to nebija ievērojis agrāk?

Taču visvairāk sāpēja tas, ka Rena to tik ilgi bija slēpusi. Ka viņa bija spējīga uz šādām blēdībām. Tas viņu padarīja par citu cilvēku par tādu, kuru Toraks nepazina. Un tas bija vissliktākais, jo nozīmēja to, ka viņš ir zaudējis draudzeni. Toraks atkal bija palicis viens kā toreiz, kad aizgāja bojā tēvs.

"Nē," viņš nodomāja, "tu neesi viens. Tu nekad nebūsi vientuļš, kamēr vien tev ir Vilks."

Vilks nekad nemeloja. Viņš to neprata.

Atgāzis galvu, zēns sāka gaudot. "Nāc pie manis, barabrāli! Tu man esi vajadzīgs!" Neņemdams vērā Odžu burvi, viņš aizvēra acis un kaucienos ielika visas savas sāpes un vientulību.

No sākuma nekas nebija dzirdams. Pēc tam atskanēja tikko dzirdama atbilde.

Vismaz Torakam šķita, ka gaudo Vilks, taču skaņas plūda no tālienes un bija nesaprotamas. Varbūt tas bija kāds cits vilks. Iespējams, ar barabrāli tam nebija nekāda sakara.

Zēns dīki staigāja gar Ezera krastu.

Pēc laika viņš atjēdzās sēžam salas dienvidu malā un skatāmies pāri ūdens klajam. Toraks neaptvēra, kā tur nokļuvis. Viņš zināja vienīgi to, ka ir ļoti, ļoti noguris.

Tālu dienvidos bija saskatāmas Ūdru apmetnes ugunis; tuvāk rietumu pusē viņš pamanīja mirgojam vēl citus ugunskurus. Puisis apjucis prātoja, ko tie varētu nozīmēt. Varbūt ģintis dzinās viņam pakaļ? Toraks nespēja sevi piespiest par to uztraukties.

Pa Ezeru pie viņa slīdēja kāda ēna. Toraks nespēja sakopot spēkus, lai slēptos. Vienā rokā satvēris cirvi, viņš piecēlās.

Lai kas bija nepazīstamais, tas pārvietojās prasmīgi un virzījās uz Toraka pusi piesardzīgi un klusi kā līdaka.

-    Torak! Kāp iekšā! no tumsas atskanēja Beila klusinātā balss.

Toraks nekustējās.

-    Torak! Nāc! Odžu burve var atrasties it visur! Un, spriežot pēc šiem ugunskuriem, tevi vajā puse no visām ģintīm!

Toraks joprojām nekustējās, un Beils nopūtās.

-    Es zinu, ka tev ir grūti, taču mums nav laika! Mēs dosimies uz ziemeļu piekrasti, kur viņi neiedrošināsies parādīties. Pēc tam mēs sameklēsim Renu.

-    Nē, Toraks tiepās. Dari, kā tev tīk. Man jāatrod Vilks.

• Vilks tevi pats atradīs, taču Rena kaut kur klīst viena, un šī… šī briesmone var uzglūnēt jebkurā vietā!

-   Man vienalga.

-   Nav vis. Ja ar Renu kaut kas atgadīsies, tu sev nekad to nepiedosi tāpat kā es. Bet tagad rausies iekšā!

Vilks soļoja pa kalna kori, un virs galvas viņam spīdēja lielā-baltā-acs.

Kamēr vēl bija gaišs, viņš sev teica, ka viss ir kārtībā: mazuļi bija nogādāti jaunajā vietā, un Vilks varēja skriet atpakaļ, lai atvestu pie bara Slaiko Bezastaini. Bet tad viņš tālumā izdzirdēja barabrāļa izmisīgo gaudošanu.

To bija saklausījuši arī citi vilki, taču, viņam par vilšanos, tie tik tikko pakustējās. Vilcēni, noskrējušies līdz pārgurumam, gulēja cits citam virsū, bet pieaugušie, ceļojuma nogurdināti, bija izstiepušies visā garumā un miegā smilkstēja. Slaikais Bezastainis bija viņu draugs, nevis barabrālis kā Vilks.

Tas Vilkam darīja raizes. Viņš gribēja, lai visi ir kopā, kā tas bija uz salas.

Aiztecējis pie Tumšā Kažoka, viņš to apošņāja un nolaizīja tai purnu. Vilcene pacēla galvu un pakulstīja asti, bet tad no jauna novēlās uz sāniem. Drīz vien viņas ķepas miegā sāka raustīties.

Sajutis Vilka satraukumu, pamodās bara vadonis.

Vilks pieglauda ausis un paluncināja asti, tādējādi atvainodamies par to, ka dodas projām. Pēc tam viņš aizlēkšoja lejup pa nogāzi.

Atrasties kustībā bija tīkami. Viņš steidzās atpakaļ uz veco midzeni, lai atrastu Slaiko Bezastaini. Pēc tam viņš to pavadīs pie bara un viss atkal būs kārtībā.

No pelēko puķu pieskārieniem viņa kažokam un no snaudošo koku saldenās elpas Vilks uz brīdi aizmirsās, taču tā viņa daļa, kas allaž palika modra, pamanīja, ka tumsa smaržo asāk un skaņas ir griezīgākas nekā parasti. Vilkam sabozās spalva un iekņudējās ķepu spilventiņi. Pērkongrāvējs bija nemierīgs. Tuvojās vētra.

Sasniedzis līdzenāku pamatu zem kājām, Vilks palēnināja soli. Viņš saoda suņus. Daži bija pazīstami, bet vairākums ne. Turēdamies aizvēja pusē, Vilks aizlavījās garām bezastainu lielajiem midzeņiem, kas drūzmējās pie lielā ūdens kā sumbru bars. Cik daudz bezastainu! Tur bija tādi, kas smaržoja pēc mežakuiļiem, kraukļiem un pat pēc vilkiem, taču Vilkam nebija laika apstāties, lai izpētītu tuvāk.

Ticis garām midzeņiem, viņš pielika soli un līkumoja starp niedrēm pa senām takām, kas bija zināmas vienīgi vilkiem un slēpņļaužiem. Lēkšodams viņš dažus no tiem bija manījis: tie bija klusi un nedroši. Vilks neņēma tos vērā, un tie vinu neaiztika.

Beidzot viņš sasniedza noru pie vecā midzeņa, un pēkšņi viss bija slikti, slikti, slikti. Lauce smirdēja pēc Cūskasmēles!

Vilks saoda, ka tur ir bijis Slaikais Bezastainis un, viņam par pārsteigumu, arī baramāsa, un tēviņš ar gaišo spalvu uz galvas, kas bija viņu draugs. Taču viņi bija ķīvējušies! Vilks saoda niknumu, sāpes un gaužas skumjas. Viņš saoda arī Cūskasmēles biedējošo prieku.

Vēja brāzma pamodināja bērzus, un Vilks tālumā sadzirdēja gaudošanu. Tur vilki priecājās par to, ka atraduši drošu patvērumu mazuļiem.

• Vilks pacēla purnu, lai pavēstītu, ka atgriežas, taču pēkšņi pārdomāja.

Viņš apjēdza skaudro patiesību. Tā sāpināja vairāk nekā asi zobi, kas plosa sānus. Vilkam nevar būt divu baru.

Tagad viņš saprata to, ka Slaikais Bezastainis nevar pievienoties baram, jo viņš tam nebija domāts. Viņš bija domāts, lai cīnītos pret sliktajiem bezastainiem, tāpat kā Vilka uzdevums bija medīt dēmonus.

Vilka sirdī zobus iecirta sāpes. Viņam nebija lemts skriet kopā ar baru un mācīt kucēnus spēlēt spēli "Noķer lemingu". Slaikais Bezastainis Vilku bija izglābis, kad tas bija maziņš, un vēlāk viņš tika pieveicis lielo aukstumu un paglābis Vilku no ļaunajiem bezastainiem. Slaikais Bezastainis bija viņa barabrālis. Vilkam nevar būt divu baru.

Kāds ieknāba Vilkam astē.

"Atjēdzies!" ķērca kraukļi.

Vilks slinki kampa pretim un putnus padzina.

Kraukļi apsēdās uz klints, bet pēc tam nolaidās lejā un turpināja Vilkam pielavīties. Tagad, kad putni bija viņu atraduši, tie nedomāja likties mierā.

Kraukļiem bija taisnība.

Norijis bēdas, Vilks skraidīja šurpu turpu un centās

atšķetināt samudžinātās smaržas. Drīz vien viņš atrada

» &gt;

Slaikā Bezastaina aromātu un sekoja tam uz Mežu.

Viņš nebija tālu skrējis, kad nonāca pie lielā ūdens. Vilks saoda zivju suņus un priežu asinis, un bezastaini ar gaišo spalvu uz galvas. Viņš apsēdās krastā un sāka smilkstēt. Slaikais Bezastainis kopā ar draugu bija aizbraucis peldošajā ādā. Šīs ādas nebija dzīvas reiz Vilks vienu bija pagaršojis -, tomēr tās peldēja ātrāk par zivīm. Panākt Slaiko Bezastaini bija bezcerīgi. Viņš bija tālu projām.

Vilks no jauna pārbaudīja apkārtni. Šoreiz viņš saoda baramāsu. Jā. Tagad viņš zināja, kas darāms!

Ja viņš atradīs baramāsu, tad ilgi nebūs jāmeklē arī Slaikais Bezastainis. Tie vienmēr turējās kopā.

TRĪSDESMIT TREŠĀ NODALA

R ēnai bija vienalga, uz kurieni skriet. Viņu bezkaislīgi vēroja tumšas priedes, bet kadiķi ķērās drēbēs, cenzdamies gausināt gaitu. Viņa turpināja skriet.

Prātā atbalsojās Toraka balss: "Pazudi es vairs nekad negribu tevi redzēt!" Viņa seja… Toraks izskatījās ierāvies sevī kā vilks, kas laiza ievainojumus.

To bija nodarījusi viņa. Tā bija Rēnas vaina.

Meitene sadzirdēja ūdenskrituma dārdus un atjēdzās pie šauras niedru joslas, aiz kuras slējās vizoša klints siena.

Viņa sažņaudza dūres. Kaut kur tur augšā tupēja sieviete, kas bija izpostījusi gan tēva, gan viņas dzīvi, kas bija uzkrāvusi uz Rēnas pleciem nevēlamus spēkus un nolaupījusi viņai vienīgo draugu pasaulē.

Lēkdama no ciņa uz cini, meitene tuvojās klints pakājei, kur, staipīdama kaklu, apstājās. Viņa varētu uzrāpties augšā un ieskatīties Odžu burvei acīs, bet varbūt tā to vien gaidīja. Iespējams, tā bija izlikusi kādas lamatas un vēlējās Renu noķert, vienalga dzīvu vai mirušu.

Viņa iekliedzās, pagriezās un bēga.

Meitene uzgāja taku, kas veda uz Ezera ziemeļu krastu. Viņa nebija tālu tikusi, kad sajuta sev pievērstu skatienu un spēji pagriezās.

-    Beil? viņa čukstēja. Torak?

Klusums. Neviens viņai nesekoja. Viņa atradās vecajā vietā, kur bija nonākusi, pirms satika Toraku. Viena bez draugiem.

Beidzot vina sasniedza mazu līcīti, kas vasaras naktī mirgoja tumši zils. Vēja un lietus izbalinātas, krastā gulēja no ūdens izskalotu baltu koku kaudzes. Līci sargāja trīs stabi. Tiem bija kroplīgas māla galvas, un to baltās acis vērās pāri Ezeram. Sargu spēks radīja tikko dzirdamu, augstu skaņu, un meitene pieskārās ģints aizbildņa spalvām. Viņa nepamanīta aizlavījās stabiem garām.

Līča austrumu malā, kuru no stabiem aizsedza priedes, viņa atrada seklumā piesietu mazu briežādas laiviņu. Varbūt tā piederēja Odžu burvei? Rēnai bija vienalga.

Viņa žigli atraisīja laivu un ielēca iekšā. Smailīte sašūpojās, bet Rena iemērca ūdenī airi un devās projām. Viņai nebija padoma, uz kurieni braukt, vienkārši vajadzēja kaut ko darīt.

Kaut kas lika meitenei paskatīties atpakaļ.

Krastā, viņu vērodama, stāvēja Odžu burve.

Renu pārņēma bailes. It kā noķerta neredzamā tīklā, viņa apgrieza laivu, un abas pāri ņirbošajam ūdens klajam ieskatījās viena otrai sejā.

-   Ko tu gribi? meitene jautāja, nevarēdama ciest savu drebošo balsi.

-   Neko tādu, ko tu varētu man dot, Odžu burve atbildēja, un viņas seja mēnesgaismā izskatījās nedzīva.

-   Kāpēc tad tu šeit stāvi? Rena vaicāja. Vai tu jau neesi sagādājusi gana ļaunuma?

Burve pavēra melnās lūpas.

-   Tu man liec vilties, meitiņ. Es no tevis cerēju sagaidīt mazāk kaislības un vairāk savaldības.

-    Es viņam nodarīju pāri. Es sāpināju savu labāko draugu.

Sešru nicīgi atmeta galvu.

-   Cik žēl, ka tev ir tēva sirds! Tomēr… burve sašķobīja lūpas un norādīja uz nozagto laivu, tev piemīt tavas mātes drosme.

-   Manī no tevis nav nekāRena nospļāvās.

-   Ak, mēs abas zinām, ka tas nav tiesa. Tev ir dotības uz burvestībām. Tu prati palīdzēt garagājējam man pretoties. Varbūt man ar tevi vajadzētu lepoties?

Rēnas krūtis žņaudza naids.

-    Zēns pieder man, meita. Odžu burve brīdināja.

-    Viņš ir mans atalgojums par garajām ziemām, kuras pavadīju gaidot.

-    Toraks pieder vienīgi pats sev.

-    Nestrīdies ar mani! Cīnīties pret manu spēku var izrādīties liktenīgi.

-   Varbūt arī. Taču tu neesi neuzvarama. Seiuna ir par tevi vājāka, bet reiz viņa tevi tomēr pieveica.

Rēnas vārdi sasniedza mērķi. Viņa redzēja, kā sažņaudzas burves baltās dūres.

-    Ne jau ar maģijas palīdzību, Sešru klusi teica.

-   Viņa izrādījās prasta zagle. Seiuna tevi man nozaga.

-   Viņa mani izglāba, Rena atcirta. Es biju zīdainis, un tu mani gribēji upurēt!

-   Vai to tev stāstīja viņa? Sešru izslējās kā čūska, kas gatavojas uzbrukt. Vai es tevi nēsāju deviņus mēnešus, lai nogalinātu? Nē, tev bija lemts diženāks liktenis. Burve savieba melnās lūpas. Tev vajadzēja kļūt par manu vislabāko veidojumu par manu tokorotu!

Rena vairs nedzirdēja ne varžu kurkstēšanu, ne Ezera šļakstus.

-   Es būtu to paveikusi, Odžu burve turpināja. Uguns opāls būtu pievilinājis visdižāko dēmonu pašu pirmavotu -, un es to ieslodzītu savā jaundzimušajā bērnā! Savā miesā, savā meistardarbā!

Uz mirkli viņa novērsās no Rēnas un vēroja neiedomājamas slavas vīziju. Tad burve atguvās un apveltīja meitu ar nicinošu skatienu.

-   Taču vecā grabaža tevi "izglāba". Un te nu tu sēdi nogurusi un bezspēcīga, šaubīdamās, vai pietiks drosmes mani nogalināt.

-    Es varētu gan, Rena izgrūda caur zobiem. Es varētu tevi nošaut šajā pašā brīdī.

Sešru iesmējās.

-    Nekad nedraudi, ja nespēj savus draudus īstenot, meitiņ! Pret mani tu cīnīties nespēj. Tu nevari mani pieveikt un nevari nogalināt! Atceries to!

Izstiepusi roku pret laivu, viņa pagrieza uz leju plaukstu. Rena sarāvās, it kā būtu saņēmusi sitienu, un gandrīz zaudēja līdzsvaru.

Kad viņa atguvās, Odžu burve bija izgaisusi.

Vilks skrēja gar lielā ūdens malu, un viņam degunā koda Cūskasmēles smaka. Taču ļaunā bezastaine sēdēja nesasniedzama uz klints, tāpēc viņš turpināja lēkšot, sekodams baramāsas smaržai.

Vilks aizskrēja garām līcim, pie kura pulcējās slēpņļauži, lai no Ezera dzīlēm izzvejotu dažādu mantību. Viņš izlēkšoja cauri vērīgu priežu audzei. Skriedams Vilks saoda lielā, baltā aukstuma smaržu. Viņš juta tā nemieru. Augšā bija sarosījies Pērkongrāvējs.

Pēc daudziem skrējieniem Vilks atrada baramāsu. Tā tupēja sarāvusies čokurā blakus lielajam ūdenim netālu no peldošās ādas, kas oda pēc Cūskasmēles, taču, Vilkam par pārsteigumu, izskatījās, ka viņai viss vienalga. Baramāsa bija satvērusi priekšķepās galvu un trīcēja, un gaudoja, kā bezastaini mēdz darīt, kad tie ir ļoti, ļoti skumji.

Vilks piesardzīgi viņai tuvojās. Viņš apsēdās un nolaizīja tai celi.

Baramāsa pacēla galvu un pamirkšķināja plakstus. Tad viņa bezastainu mēlē pateica kaut ko bēdīgu, ar priekšķepām apkampa Vilka kaklu un paslēpa seju viņa skaustā. Vilkam tas diez ko nepatika, taču viņš nepretojās, jo redzēja, ka baramāsa var saļimt zemē.

Drīz vien viņas gaudošana pārvērtās par šņukstiem, bet pēc tam par elsām. Vilkam par atvieglojumu, baramāsa palaida viņu vaļā. Atspiedušies viens pret otru, abi sēdēja un skatījās pāri ūdenim. Kad Vilks mēģināja nolaizīt viņas kāju pirkstus, tā saudzīgi pabīdīja viņu nost, un viņš saprata, ka baramāsa jūtas labāk.

Pacēlis purnu, Vilks paošņāja gaisu, taču no Slaikā Bezastaina nebija ne smakas. Vilks bija norūpējies. Viņa plāns atrast barabrāli nebija izdevies.

Rena tā nebija raudājusi kopš tēva nāves. Viņa jutās tukša un trausla kā olas čaumala.

• Vilks bija krietni palīdzējis. Tas bija pazudis tikpat pēkšņi kā parādījies, taču Rēnas apģērbs un āda joprojām izplatīja spēcīgu un saldu vilka smaržu, un tas bija ārkārtīgi nomierinoši. Kamēr tuvumā skraidīja Vilks, Rēnai bija vismaz viens sabiedrotais.

Nomazgājusi Ezerā seju, meitene sāka prātot, ko darīt tālāk.

Toraks vairs negribēja būt ar viņu draugos, taču, iespējams, viņa joprojām varēja izdomāt, kādā veidā tam palīdzēt.

Tāpēc domā! Rena sev skaļi teica. Ko vēlas Odžu burve?

Tai bija vajadzīgs Toraks un uguns opāls. Un burve bija pārliecināta, ka viņai viss jau ir rokā, taču pie Toraka ieradās kraukļi.

Tas Rēnai ļāva justies labāk. Galu galā burvestības bija izdevušās. Viņa bija tā, kas aizsūtīja kraukļus.

Rena sāka soļot pa akmeņaino pludmali. Nakts bija smacīga, un aplis ap mēnesi liecināja par to, ka Pasaules Gars ir nemierīgs. Bija gaidāma vētra. Taču, ja neņēma vērā divus nirējputnus, kas aizlidoja, ar spārnu galiem pieskardamies ūdenim, Ezers joprojām bija rāms. Rena domīgi ar skatienu pavadīja putnus.

Pēkšņi tie pagriezās un devās tieši virsū Rēnai.

Viņa pārsteigta strauji pieliecās.

Tie aizšāvās viņai virs galvas tik zemu, ka meitene dzirdēja nošvīkstam spārnus un varēja saskatīt spožās, sarkanās acis. Griezīgi iekliegušies, putni mainīja virzienu un pazuda niedrēs.

Rena stāvēja oļainajā krastmalā kā zemē iemieta. Viņa bija pārliecināta par to, ka tā ir vēl viena zīme. Divi jauni briedēni. Divgalvaina zivs. Ūdru ģints dvīņi. Divi putni. Visi pa pāriem. Jau ilgāku laiku gari viņai kaut ko vēlējās pateikt. Ja vien viņa spētu piekļūt būtībai…

Rena lēnām saslējās.

Lai izprastu zīmes, viņai bija pilnībā jāatver prāts. Vienalga, ko tas maksātu.

Mēness jau bija norietējis, bet Rena joprojām sēdēja un trina baltu oli pret melnu, kā tika mācījusi Seiuna. Visu nakti viņa bija šūpojusies uz priekšu un atpakaļ un berzusi oļus, nonākdama aizvien dziļākā transā.

Kadiķu dūmi reibināja galvu, un alkšņa sula koda acīs, neļaudama tās atvērt. Tā bija rituāla sastāvdaļa. Rēnai vajadzēja norobežoties no ārpasaules, lai atvērtos iekšējā acs. Lai rastu atbildi, vajadzēja apturēt domas.

Muskuļi sāpēja. Akmeņu čirkstēšana piepildīja prātu un aizveda Renu tumsībā.

Ezera un Kalnu gari, viņa čukstēja, Meža un Ledāju gari, es lūdzu jums padomu. Jūs esat man sūtījuši zīmes, un es pateicos par tām. Tagad ļaujiet man saprast to nozīmi!

Pēkšņi Rena juta, kā viņas apziņā ielaužas stipra griba. Viņa pārsteigumā gandrīz atvēra acis.

Sešru.

Zobus griezdama, Rena turpināja trīt oļus un centās noslēpties aiz skaņas čaulas.

"Es tevi redzu…" Odžu burves domas iespiedās meitenes prātā. "Es zinu tavu spēju robežas…"

Olis Rēnas rokā kļuva smags kā laukakmens, viņa ar pūlēm spēja to noturēt. Viņa centās neklausīties Sešru un turpināt iesākto.

•"Es esmu niedre un vētra, pērkons un vējš… Tu nevari uzvarēt…"

Rēnai sāpēja locekļi un reiba galva. Meitene juta, kā viņu pārņem burves griba: tā bija stiprāka par viesuli, kas nogāž varenākos ozolus.

Akmeņu čirkstēšana kļuva skaļāka. Tā pārtapa par bišu sanēšanu tūkstošiem bišu dūkoņu -, un Rena peldēja šajā skaņā un nira Ezera dzīlēs. Viņa grima aizvien dziļāk, bet pasaulē, kas palika virs ūdens, noklusa niknā gaudošana.

Nonākusi Ezera dibenā, Rena sajuta tā neiedomājamo vecumu un ciešanas.

Pēc brīža viņa šūpojās virs dziedinošā avota un vēroja, kā Odžu burves nagi skrāpē svēto mālu.

Vēl pēc brīža Rena lidinājās virs ūdens pie ledus upes ietekas Ezerā un staipīja kaklu pret saulē mirdzošo ledus sienu: tā bija naidīga, nesatricināma un nežēlīgi zila. Tik zila…

Meitene iekliegdamās pamodās.

Viņa ar krampjos savilktiem muskuļiem pieslējās kājās un aizsteberēja uz ūdensmalu.

Es esmu pārpratuši, viņa nočukstēja. Tā nav Sešru. Tas ir Ezers, kas nogalina!

TRĪSDESMIT CETURTĀ NODALA

Kad Toraks un Beils iestūrēja līcī Ezera ziemeļu malā, mēness bija jau norietējis.

Viņus raidīja projām trīs drūmi stabi, un vienīgi cerība atrast Rēnas pēdas lika viņiem izkāpt krastā taču vienīgi pēc tam, kad Beils bija ziedojis kaltētās pīles gaļas strēmeli.

Nakts laikā pārmeklēt salu izrādījās par grūtu pat Torakam, un vienīgais, ko viņi atrada, bija viens Rēnas pēdas nospiedums netālu no niedrāja, bet otrs Ezera ziemeļu galā. Līča austrumu malā viņam veicās labāk.

Rēnas pēdas Toraks būtu pazinis it visur, taču viņa nebija gājusi viena. Līdzās stiepās vēl citi līdzīgi nospiedumi: slaidi un ar stipri izliektu pēdas velvi vienīgi tie bija lielāki. Sešru.

Toraks ar plaukstu paberzēja seju. Rena naktī viena šajā spokainajā vietā bija sastapusies aci pret aci ar Odžu burvi.

— Kas ar viņu noticis? Beils klusā balsī jautāja. Vai Sešru…

-    Nezinu, Toraks strupi atteica. Ļauj man padomāt!

Abi visu nakti gandrīz nesarunājās; viņi pārmija vienīgi aprautas frāzes, lai vienotos, kur meklēt tālāk, un Toraks juta, ka Beils notikušajā vaino viņu. Zēns sevi piespieda domāt par pēdām.

Odžu burves ceļš veda atpakaļ Mežā, bet pēc tam pēdas pazuda. Taču cerības viesa tas, ka pludmales daļa, kas atradās tālāk no Ezera, bija nosēta ar ķepu nospiedumiem. Pēc tiem varēja spriest, ka Vilks bija skraidījis, ošņādams smaržas.

-   Ar viņu kopā ir Vilks, Beils teica. Tai vajadzētu būt labai zīmei.

-   Varbūt, Toraks noburkšķēja.

Viņš pētīja krastmalu. Ak, Vilk, kur gan tu esi?

Baidīdamies pievilināt Sešru, viņš neuzdrošinājās gaudot. Burves klātbūtne bija jūtama visapkārt gluži kā dūmu smarža ap izdzisušu ugunskuru.

-   Ja Rena bija šeit, Beils prātoja, uz kurieni viņa būtu aizgājusi?

Toraks, noliecis galvu, sekoja viņas pēdām, kas veda no Meža uz līča austrumu malu, kur tās beidzās. Puisis pārbaudīja vēlreiz. Tas pats iznākums. Pēdas beidzās pie Ezera.

Cenzdamies nedomāt par ļaunāko, viņš turpināja meklējumus.

Seklumā kaut kas bija vilkts pa dūņām. Blakus viņš uzgāja jaunu alksni, kuram šaurā joslā bija saskrambāta miza.

-    Laiva. Viņa atradusi pie šā koka piesietu laivu.

Beils smagi nopūtās.

-    Tas nozīmē, ka viņa var būt it visur. Jauneklim saguma pleci. Mums jāatpūšas. Turpināsim no rīta, kad būs gaišs. Citādi mēs pieļausim kļūdas.

"Es sāku kļūdīties jau pirms kāda laika," Toraks nodomāja.

Lai izvairītos no sardzē stāvošajiem stabiem, viņi apbrauca ap priežu puduri, iegrieza smailīti nākamajā līcī un uznesa to labu gabalu augšup pa mežainu nogāzi, kas slējās aiz krastmalas. Beils sadalīja atlikušo pīli, un viņi neomulīgā klusumā paēda.

Rītausma vairs nebija tālu, taču Mežs aizvien vēl bija dīvaini kluss. Nebija dzirdamas ne vardes, ne sienāži. "Un arī putni ne," Toraks nemierīgi nodomāja. Vienīgi Rips un Reka, kas sagādāja nepatikšanas, knābādami puiša mantas.

No vietas, kur viņš sēdēja, Toraks rietumu krastā redzēja mirguļojam ugunskurus. Viņš prātoja, ka pie kāda no tiem vajadzētu būt arī Kraukļu ģintij. Finkedīns droši vien meklēja Renu.

-   Torak, Beils pārtrauca viņa domas.

-   Ko? puisis atsaucās.

-   Es saprotu, ka Rēnai tev to vajadzēja pastāstīt agrāk.

Toraks sakoda zobus. Kad Beils pieminēja Renu, tas bija tā, it kā viņš Torakam plēstu nost kreveli no miesas.

-    Taču tas, ka viņas māte ir… Es gribēju teikt tam nevajadzētu izjaukt jūsu draudzību.

-   Visu izjauc tas, Toraks sacīja, ka viņa man to nepateica.

Taču īstenībā viņš tam sāka arvien vairāk un vairāk neticēt.

&lt; Nēsāt sevī šādu noslēpumu, Beils papurināja galvu. Kas par nastu!

Toraks pacēla akmeni un meta ar to pa koka stumbru. Viņš netrāpīja. Kraukļi pacēla galvas un veltīja puisim pārmetošus skatienus.

-    Tomēr, Beils bez žēlastības turpināja, viņa ir stipra. Drosmīga arī.

Toraks pagriezās pret ceļabiedru.

-     Nu labi. Pateici, ko gribēji, bet tagad liec man mieru!

Savācis savas mantas, viņš aizgāja dažus soļus nostāk, nometās zemē un pagrieza Beilam muguru.

Būdams iejūtīgs, Roņu puisis apklusa.

Toraks vairs nedusmojās, un, kaut gan bija pārguris, viņš zināja, ka neaizmigs. Lai visu padarītu vēl sliktāku, Rips un Reka uzvedās gluži neciešami. Reka plivināja spārnus un tēloja izsalkušu putnēnu, bet Rips knābāja Toraka naža spalu.

-   Beidziet! puisis uzsauca. Skaidrs, ka no tā nebija nekāda labuma.

Viņš pasvieda Ripām gaļas strēmeli. Krauklis to izlikās neredzam un turpināja uzbrukt nazim.

-   Pārtrauc, Toraks aizsmacis nočukstēja.

-    Kas noticis? Beils klusi uzsauca.

Toraks neatbildēja.

Rips uz viņu skatījās nevis prasīja ēst, bet tikai skatījās. Putna acis bija melnas kā pirmsākumi, un viņa kraukļa dvēseles tiecās pie Toraka.

Zēns novērsa skatienu no Ripa un palūkojās uz naža spalu, bet pēc tam atkal uz kraukli. Viņš pagrieza galvu un paraudzījās Beilā. Puisis mēģināja runāt, taču pār lūpām nenāca ne skaņa.

Roņu jauneklis pamanīja viņa sejas izteiksmi un piegāja tuvāk.

Joprojām neko neteikdams, Toraks izvilka nazi no maksts un sāka drudžaini darboties gar cīpslām, ar kurām bija nosaitēts rokturis. Tās bija savilktas cieši pirms tētis tika nogalināts, viņš vasarā tās tika pārsaitējis un pat kraukļa knābis tām nenieka nespēja padarīt.

Neprasīdams nekādus paskaidrojumus, Beils pasniedza Torakam savu nazi.

-   Griez pušu, viņš teica.

Kad cīpsla bija pārgriezta, to nenācās grūti noraisīt. Kamēr Toraks noplēsa pēdējo slāni, viņa sirds dauzījās kā negudra.

Koki pieklusa.

Ezers aizturēja elpu.

Kad Toraks pamanīja lietu, kas tik daudz vasaru bija gulējusi paslēpta tēva naža spalā, viņam pa sāniem sāka līt sviedri. Viņš nazi sasvēra uz vienu pusi, un no roktura, kurā tētis bija izgrebis dobumu, kaut kas ieripoja Torakam plaukstā. Zēns lūkojās uz mazo nieciņu, kas nebija lielāks par sarkankrūtīša olu, bet kuram piemita spēks, kas spēja pakļaut Citpasaules dēmonus; virs ledus upes klintīm parādījās saule, un dziļi uguns opāla aukstajā sirdī uzliesmoja spilgta gaisma.

Beils skaļi ievilka elpu.

-   Visu šo laiku…

Toraks neatbildēja. Viņam atkal bija divpadsmit vasaru, un viņš bija nometies uz ceļiem blakus tēvam.

-   Torak, es mirstu, tētis dvesa. Ap saullēktu es būšu pagalam.

Tēva kalsno, iedegušo seju bija pārvērtušas sāpes. Zēns redzēja mazītiņus, tumšsarkanus asinsvadus un apbrīnojami melnas acu zīlītes.

-   Samaini nažus, tēvs pavēlēja.

Toraks bija pārsteigts.

-    Tikai ne tavu nazi! Tas tev būs vajadzīgs!

-    Tev tas noderēs vairāk.

Toraks ar nažiem negribēja mainīties. Tās tad arī būtu beigas. Taču tēvs viņā lūkojās tik cieši, ka iebilst nebija iespējams…

-   Ak, tēt! zēns nočukstēja.

Uguns opāls gulēja viņa plaukstā dedzinoši auksts. Toraks lūkojās tā ugunīgajā, pulsējošajā sirdī.

Akmeni pārklāja Beila brūnā plauksta, un burvība izgaisa.

-   Torak! Noslēp to!

Puisis mirkšķināja acis.

-   Viņa to pamanīs! Beils nošņāca. Noslēp to!

Atjēdzies no pārsteiguma, Toraks ielika uguns opālu

atpakaļ vietā un apsaitēja naža rokturi ar savu pieres apsēju. Tikai tad, kad tas bija pienācīgi noglabāts, viņi iedrošinājās uzelpot.

Beidzot Beils jautāja:

-    Kā gan mēs to iznīcināsim?

Toraks sarauca uzacis. Kā gan viņš varēja domāt par šāda skaistuma iznīcināšanu?

-   Torak! Kā gan?

Beilam, protams, bija taisnība.

-   Tas jāapglabā, Toraks teica aizlūzušā balsī. Bet tikai zemē vai akmenī. Un… viņš apklusa.

-    Ko? Beils vaicāja.

-    Tam blakus jāapglabā dzīvība. Citādi tas nenomierināsies.

Viņi baidījās ieskatīties viens otram acīs.

Toraks domāja par Renu kā viņa Tālajos Ziemeļos bija gatava ziedot dzīvību, lai tiktu iznīcināts uguns opāls. Viņš prātoja par to, vai pats spētu rīkoties tik drosmīgi.

Toraks atcerējās neskaitāmās reizes, kad Rena, lai palīdzētu viņam, bija gatava likt dzīvību uz spēles.

Pēkšņi Reka skaļi ieķērcās, un abi kraukļi, sparīgi vēcinādami spārnus, pacēlās gaisā.

Toraks pielēca kājās.

-   Klau! Beils nočukstēja. Tur pie ezera kāds ir!

Toraks, sasprindzinājis dzirdi, saklausīja klusus šļakstus. Izklausījās, ka kāds klupdams krizdams rāptos laukā no Ezera pēc tam kļuva dzirdami lempīgi soļi.

Sažņauguši rokās nažus, viņi lavījās starp kokiem.

Divdesmit soļus tālāk ēnainā alkšņu pudurī kaut kas kustējās.

Nepazīstamais grīļīgi izslējās visā augumā, un Beils sagrāba Toraka roku. Svešinieka locekļus un slapjos matus klāja ūdenszāles.

Beils ar bālām lūpām pagriezās pret Toraku

-   Kas tas ir?

Toraks ievēroja būtnes bālās rokas, kas bezspēcīgi nokarājās tai gar sāniem. Uz plaukstas locītavas viņš pamanīja pīlādžogu aproci. Puisis piecēlās.

-   Tā ir Rena, viņš teica.

TRĪSDESMIT PIEKTĀ NODALA

Rena redzēja, kā tie, saukdami viņas vārdu, skrien uz krastmalu. Meitenei saļodzījās ceļgali, un viņa sabruka. Beils satvēra Renu aiz pleciem. Toraks paņēma loku un bultu maku.

-   Tas tuvojas! viņa elsoja.

Renu sagrāba klepus lēkme, un viņa izvēma Ezera rāvaino ūdeni.

-    Kur tu biji? Beils prašņāja.

Viņa centās atbildēt, taču klepus nemitējās. Nebija laika aprakstīt briesmīgo mirkli, kad viņai parādījās tuvojošās nelaimes vīzija, stāstīt par neprātīgajiem centieniem brīdināt ģintis un par to, kā laiva darīja visu griezās, šūpojās un beidzot pārmeta Renu pār bortu -, lai viņas plāni neizdotos. Un tagad Beils, neko nezinādams par gaidāmo postu, bija nometies viņai blakus uz ceļiem, bet Toraks tikmēr ar zāles kumšķi slaucīja viņas loku un vairījās ieskatīties Rēnai acīs.

-    Tagad tu esi drošībā, Beils mierināja.

-   Neviens nevar justies drošs! Viņa satvēra jaunekļa roku. Klausieties! Tuvojas plūdi!

Abi puiši skatījās uz Renu.

-    Ledus upe, viņa dvesa. Visu pavasari tā krāja izkusušā ledus ūdeni! Tāpēc ledus siena bija tik zila, tāpēc Ezers sāka izžūt! Rena no jauna sāka klepot. Tāpēc es nepārstāju redzēt dvīņus. Divi ezeri, vai saprotat? Šis un vēl viens aiz ledus sienas. Sešru nozaga svēto mālu un padarīja Ezeru slimu. Tuvojas vētra, un Pasaules Gars gatavojas sadragāt ledu! Plūdi iznīcinās mūs visus!

Rena pagriezās pret Toraku.

-   Lai ko tu par mani domātu, tev man jātic! Tev jābrīdina Ūdri! Aizved tos uz kalniem, vai arī viņiem nav izredžu palikt dzīviem!

Joprojām neskatīdamies viņai acīs, puisis nolika zemē loku.

-   Šeit nav tikai Ūdri.

-    Ko tu ar to gribi teikt?

-    Rietumkrastā deg ugunskuri, Beils paskaidroja. Droši vien Mežakuiļu ģints dzenas pakaļ Torakam. Varbūt arī citas.

Meitene iekoda pirkstu kauliņos.

-   Kraukļi. Finkedīns būs devies meklēt mani. Viņi visi noslīks!

Toraks vērsās pie Beila:

-    Mēs ņemsim smailīti. Tā mēs pie viņiem nokļūsim visdrīzāk.

Jauneklis pamāja ar galvu.

-    Taču, lai ātrāk tiktu uz priekšu, mēs nebrauksim visi; turklāt Rēnai tas nav pa spēkam.

-    Ir gan! meitene iesaucās.

-   Nav vis, Beils teica. Tad viņš sacīja Torakam: Šī nogāze nav pārāk krauja, es viņu uzvēdīšu augšā, kur mēs būsim drošībā. Bet tu ņem laivu. Brīdini ģintis.

-   Lai es sēstos tavā laivā? Tu nekad neesi ļāvis nevienam…

-   Torak, Beils viņu pārtrauca. Šī tev ir iespēja pierādīt, ka tu neesi dvēseļēdājs!

-   Ja vien tie vispirms nepagūs viņu nošaut, Rena piebilda.

Toraks vinu nenēma vērā.

Pēc neilga brīža Beila laiva šūpojās ūdenī un Toraks bija gatavs braukt, taču pēkšņi viņš izlēca no smailītes un aizskrēja atpakaļ pie Rēnas. Zēns noraisīja nazi kopā ar maksti un iespieda to meitenei rokās.

-   Paglabā to, viņš nomurmināja.

-   Bet tas ir tavs, tev tas noderēs!

-   Nav laika skaidrot, Beils tev izstāstīs. Pametis skatienu pār plecu, Toraks piebilda: Sešru grib iegūt savā varā gan mani, gan uguns opālu, taču abus viņa nedrīkst dabūt!

&amp;

Kamēr Toraks smailītē traucās pāri ūdeņiem, Pasaules Gars dienas gaismu pārvērta par krēslu. Ierūcās pērkons. Gaiss brīdinoši sprakšķēja. Jebkurā mirklī varēja sākties plūdi.

Toraks iztēlojās, kā Meža un Ezera iemītnieki cenšas paglābties. Aļņi, brieži un zirgi meklē patvērumu kalnu korēs; bebri un ūdri, cik spēka, drāžas augšup pa nogāzēm; vāveres un caunas glābjas stiprākajos ozolos. Pat zivis slēpjas Ezera dibenā.

Bet vilki? Droši vien tie bija nelaimi jau nojautuši un tāpēc pametuši salu. Toraks cerēja, ka tie būs mazuļus uzveduši pietiekami augstu un kopā ar viņiem ir Vilks.

Austrumu pusē mutuļoja negaisa mākoņu vāli. Drīz vien zibens satrieks ledus sienu un izlaidīs brīvībā trakojošu ūdens gūzmu. Toraks ar gara acīm redzēja, kā plūdi aprij Ezeru: noposta salas, aizskalo Ūdru apmetni un visu citu savā ceļā.

Vējš pieņēmās spēkā, bet viņš turpināja airēt. Kad puisis sasniedza rietumu piekrasti un piestāja krastā tikai nedaudz uz dienvidiem no Cirvjupes iztekas, viņa spēki gandrīz bija galā. No laivām un cilvēkiem nebija ne vēsts. Vējā gandrīz līdz zemei locījās vienīgi niedres.

Atstājis smailīti krastā, Toraks paugura pakājē ieslīdēja biežņā. Koki vaidēja un gainīja viņu atpakaļ. Puisis zināja vienīgi to, ka nogāze var būt kā nosēta ar medniekiem, kas viņu neizlaiž no acīm, bet viņam bija vienīgi cirvis. Pret bultām un pīķiem no tā bija maz jēgas.

Zēns bija nomocījies, un drīz vien viņam nācās apstāties, lai atvilktu elpu. Viņš prātoja, uz kuru pusi doties, kad kaut kas izlēca no kadiķu krūmiem un notrieca Toraku no kājām.

Beidzot Vilks bija Slaiko Bezastaini atradis!

Acumirklī skumjas par to, ka Slaikais Bezastainais pametis baru, bija padzītas, un viņš pārklāja barabrāļa seju ar slapjām bučām.

"Es nespēju tevi pamest!" Vilks darīja zināmu Slaikajam Bezastainim. "Esmu atgriezies un nekad tevi nepametīšu tieši tā, kā tu vēlējies!"

Taču Slaikā Bezastaina sveicieni bija sasteigti un pavirši, un Vilks apjauta viņa garastāvokli. Barabrālim bija pielipusi Cūskasmēles smaka. Vilks saoda lielas bažas un briesmas. "Kā es varu palīdzēt ?" viņš jautāja.

"Atrodi Kraukļus," Slaikais Bezastainis atbildēja.

Tas Vilku sadusmoja. "Kādēļ?"

"Nē," barabrālis paskaidroja. "Ne jau putnus. Bezastainus, kas ož pēc kraukļiem. Atrodi bara vadoni!"

Tagad Vilks saprata. Lai to pavēstītu Slaikajam Bezastainim, viņš pabikstīja to ar degunu un aizlēkšoja starp kokiem.

Līdz lielajam bezastainu midzenim nebija tālu jāskrien, un drīz vien Vilks jau sēdēja ērgļpapardēs tā malā. Viņš piesardzīgi virzījās uz priekšu, lai sameklētu vadoni.

Midzenis bija piesūcies ar niknumu, un Vilks mežakuiļu, vilku un kraukļu baros saklausīja dusmīgu ņurdēšanu. Pēc tam viņš izdzirdēja kraukļu vadoņa kluso, stingro balsi. Šis bezastainis nekad skaļi neķiukstēja. Šim tas nebija vajadzīgs. Pārējie viņu cienīja.

Piesardzīgi likdams ķepas, Vilks līda tuvāk.

Suņi kļuva nemierīgi, taču pa ceļam Vilks bija izvārtījies sumbra mēslu čupā, tādējādi viņš tuvojās nesaosts. Nonācis tik tuvu, cik iespējams, viņš pieplaka zemei un sāka gaidīt.

Drīz vien viņa skatienu pamanīja kraukļu vadonis.

Ak, viņš bija saprātīgs! Viņš kā īsts vilks uzmeta Vilkam skatienu, bet tūlīt novērsās, lai citi nepamanītu. Pēc brīža bara vadonis klusītēm, lai neradītu aizdomas, pameta midzeni.

Kad Vilks saprata, ka tas seko, viņš devās atpakaļ pie Slaikā Bezastaina.

Kad Toraks pamanīja cauri ugunspuķēm soļojam Finkedīnu, viņam ne prātā nenāca slēpties. Zēns piecēlās kājās un stāvēja izslējies visā augumā. Kraukļu vadonis pamanīja Toraku, un viņa seja atdzīvojās. Torakam sāka kūleņot sirds. Viņš pēc Finkedīna ilgojās vairāk, nekā bija domājis.

-    Torak! Finkedīns satvēra puiša plecu. Viņš palūkojās Torakam aiz muguras. Nāc! Mēs atrodamies pārāk tuvu nometnei, un, tevi meklēdams, apkārt ložņā Aki.

Viņi iegāja ar vēja nolauztiem zariem piesvaidītā biežņā, bet Vilks tecēja viņiem pakaļ. Kraukļu vadoņa modrās acis pakavējās pie Toraka sejas un pamanīja arī rētu uz puiša krūtīm.

-   Kur ir Rena? viņš vēlējās zināt.

-    Drošībā ziemeļu piekrastē kopā ar Beilu. Finkedīn, tev mani jāuzklausa!

Toraks īsos vārdos izstāstīja Kraukļu vadonim par gaidāmajiem plūdiem. Finkedīns, neuzdodams jautājumus un viņu nepārtraukdams, klausījās.

-   Tev jāaizved ģintis uz augstāku vietu, Toraks sacīja. Tūlīt pat! Plūdi var sākties jebkurā mirklī!

Kraukļu vadoņa seja bija neizdibināma kā vienmēr, taču pēc mirdzošajām acīm Toraks noprata, ka viņa domas auļo.

-   Visi sēž nometnē, viņš teica, un strīdas par to, kā labāk noķert tevi. Tas atvieglos uzdevumu šos izkustināt no vietas.

-   Manā rīcībā ir smailīte, Toraks sacīja. Es atradīšu Ūdru apmetni un viņus brīdināšu.

•Nē. Viņi tevi nošaus, pirms būsi paspējis kaut ko pateikt.

-   Bet kādam taču tas jādara!

-    Es par to parūpēšos.

-    Un kas būs ar ģintīm?

-   Es aizvedīšu tās uz Cūkmuguras kalnu. Viņš pameta ar galvu uz augstieni, kas slējās aiz muguras. Un arī tu rāpies augšā, cik ātri vien spēj. Centies sasniegt dienvidu nogāzi, tur būs mazāk cilvēku.

Toraks pamāja ar galvu. Taču, kad viņš jau gāja projām, Finkedīns puisi pieturēja aiz rokas.

-    Kur ir Odžu burve? viņš jautāja.

-    īsti nezinu. Man šķiet, uz ziemeļu klints.

Finkedīns izskatījās drūms.

-   Šī ar tevi vēl nav nokārtojusi rēķinus. Es viņu pazīstu, Torak. Nekad nenovērtē viņu par zemu. Neaizmirsti, ka viņa var būt tuvāk, nekā tu domā!

Toraks nebija pastāstījis par uguns opālu; tā vietā, kad Kraukļu vadonis pagriezās, lai aizietu, viņš sacīja:

-    Finkedīn! Tu esi šeit briesmās manis dēļ. Piedod!

Pār vīrieša seju pārlaidās ēna.

Es tevi padzinu. Tev nevajadzētu atvainoties. Viņš aizskāra Toraka roku. Uzrāpies tik augstu, cik vari. Ej!

Vilks skrēja pa priekšu, bet Torakam, cīnoties augšup kalnā, ausīs gaudoja vējš. Mežā valdīja tumsa kā naktī, un koki stenēja un vaidēja.

Puisis bija ticis līdz pusceļam, kad viņam nācās apstāties. Smagi elsodams un dziļi saliecies, viņš atspiedās pret priedi un lika Vilkam ceļu turpināt vienam.

Vilks vilcinājās.

Uzliesmoja zibens. Tieši virs galvas nogranda pērkons. Uz lapām plīkšķēja lietus lāses, un drīz vien sāka gāzt kā ar spaiņiem.

Toraks redzēja, ka Rips un Reka ir patvērušies ozolā. Jā. Jārāpjas kokā. Nekam citam vairs nebija laika. Varbūt Mežs viņu paglābs.

"Ej!" viņš vēlreiz uzsauca Vilkam, un tas, sapratis, ko Toraks gatavojas darīt, pagriezās un aizsteidzās uz drošāku vietu.

Tālumā caur pērkona dārdiem bija dzirdama zema rūkoņa duna, kādu Toraks bija dzirdējis Tālajos Ziemeļos. Tā radās no lūstoša ledus.

Toraks steberēja uz ozola pusi viņš paklupa un ar seju iegāzās dubļos. Zibens apgaismoja pēdas nospiedumu blakus viņa rokai. Aiz muguras nolūza zars. Puisis pavēlās sānis, un saknē, uz kuras bija atradusies Toraka galva, ietriecās Aki cirvis.

-     Beidzot noķēru! jauneklis no Mežakuiļu ģints auroja.

Ar veselo roku viņš satvēra cirvi, kas bija iestrēdzis saknē.

-   Aki, vai tu esi traks? Toraks sauca vējā. Tuvojas plūdi! Mums jātiek augšā kokos!

-    Es apsolīju tevi notvert un savu solījumu esmu turējis! Aki kliedza.

Visapkārt zibsnīja zibens un dārdēja pērkons. Pāri Ezeram rēkdama tuvojās ledus upe.

Piesvempies kājās, Toraks saprata tikai to, ka Aki nevada naids, bet gan bailes izrādīties par neveiksminieku tēva priekšā, un tāpēc censties viņam kaut ko ieskaidrot bija bezjēdzīgi. Atstājis pretinieku ņemamies ar cirvi, Toraks aizskrēja līdz tuvākajam ozolam un pievilkās pie zemākā zara. Izmisums puisim piešķīra spēku, un drīz vien viņš atradās jau desmit soļus virs zemes.

-   Aki! Toraks sauca. Liec mieru cirvim un rāpies augšā!

Ledus upe nodunēja vēlreiz un pēkšņi Aki palaida vaļā cirvja kātu un metās pie ozola. Taču viņš bija smagāks par Toraku un nespēja aizsniegt tuvāko zaru.

-    Ņem manu roku! Toraks noliecās, cik zemu vien spēja.

Taču ar to bija par maz. Un Aki nespēja aptvert koka stumbru.

Toraks caur lietusgāzi saskatīja, ka Mežakuiļu jaunekļa labā roka ir piesaitēta viņam uz krūtīm: tā bija roka, kuru Toraks bija viņam salauzis, kad abi cīnījās pie krācēm.

Viņš nosprauslājās, nolēca no koka un salika rokas kā kāpsli.

-   Ātri! Rāpies!

Aki bija pārsteigts. Tad viņš uzlika kāju uz puiša plaukstām un Toraks ar pēdējiem spēkiem palīdzēja viņam tikt kokā.

No jauna atskanēja rēkoņa, un Toraks saprata, ka tas vairs nav ledus, bet gan ūdens. Labu gabalu tālāk viņš to redzēja: tā bija milzīga ūdens siena, kas, noslaucīdama salas un ar saknēm izraudama kokus, brāzās pāri Ezeram uz viņa pusi.

Aki kliedza un liecās lejup, lai pasniegtu viņam roku, taču šoreiz tas bija Toraks, kas nespēja to satvert. Zars bija nesasniedzams.

Pēdējā mirklī, pirms visu pārklāja ūdens, zēns pamanīja tuvojamies Vilku. Toraks klumburēja viņam pretim un apķērās barabrālim ap kaklu…

…un vilnis aiznesa viņus abus.

-r

I oraks atjēdzās guļus uz muguras, un viņa seju patagoja lietus.

Virs viņa bērza zarā karājās beigta zivs. Vētra bija beigusies. Plūdi viņu bija aiznesuši uz akmeņainu nogāzi, kur mētājās salauzti kociņi. No Vilka nebija ne miņas. Toraks lūdzās, kaut barabrālis būtu atradis drošu patvērumu.

Zēns pieslējās uz elkoņa. Viņš bija sadauzījies vienos zilumos, taču citādi neskarts.

Viņš bija arī ielenkts.

Aiz pīķu meža, kas bija vērsts pret viņu, Toraks redzēja Mežakuiļus, Vilkus un Kraukļus varbūt kādus astoņdesmit spēcīgus vīrus. Dažus viņš pazina tur stāvēja Tulls, Rauts, Mehīgans -, taču viņi skatījās uz Toraku kā uz svešinieku. Tie bija netīri, nobijušies un gatavi nogalināt.

Blakus puiša gurnam dubļos ieurbās bulta. Toraks piecēlās. Viņš bija viens un neapbruņots. Plūdi bija aiznesuši pat cirvi.

TRĪSDESMIT SESTĀ NODALA

•Tad viņš vīriem aiz muguras uz nogāzes pamanīja Vilku, kas gatavojās doties Torakam palīgā.

"Paliec, kur esi!" zēns ierējās. "Viņu ir par daudz!"

Vilks nekustējās.

Atskanēja satraukta murmināšana. Viņiem nepatika tas, ka Toraks runā vilku valodā.

Torakam pa deniņiem trāpīja akmens. Puisis noturējās kājās. Ja viņš tagad nokristu, tās būtu beigas.

-    Nekādu akmeņu! atskanēja pazīstama balss, un pīķi pašķīrās, lai palaistu cauri Finkedīnu.

Smagi balstīdamies uz nūjas, viņš piegāja pie Toraka, tad, aizsegdams puisi ar savu ķermeni, pagriezās pret pūli.

-   Ej malā, Finkedīn! iesaucās Mežakuiļu ģints vadonis. Es atradu izraidīto! Man pienākas gods viņu nogalināt!

Vīrs pagriezās pret dēlu, un Aki nodrebēja, taču nenobijās paust savu viedokli:

-   Viņš varēja glābties pats, taču tā vietā Toraks palīdzēja man! Tēvs, tu nedrīksti viņu nogalināt, tas nebūs pareizi!

-    Nebūs pareizi? Mežakuiļu vadonis ar dūri iebelza Aki tā, ka tas tika aizsviests labu gabalu tālāk. Viņš ir izraidītais! Tāds ir likums!

-   Kā tu drīksti tā runāt? lauzdamies caur pūli, kliedza Beils. Toraks izglāba jūs visus!

-   Viņš brīdināja jūs par plūdiem, Rena elsoja viņam aiz muguras. Meitene bija noskrandusi un nikna. Ja nebūtu Toraka, jūs būtu noslīkuši visi līdz pēdējam vīram!

-   Neklausieties šajā skuķī! iekliedzās kāds vīrs vienīgais Ūdru ģints pārstāvis, kuru Toraks spēja pamanīt pūlī. Tā ir vienīgi viņa vaina! Izraidītais sadusmoja Ezeru, viņš izraisīja plūdus!

-    Nē, Jolun, Finkedīns iebilda. Tas nebija Toraks. Tā bija Odžu burve.

-    Odžu burve, Mežakuiļu vadonis smīkņāja. Tā tu gan saki, bet kur viņa ir? Šeit mēs redzam dvēseļēdāju!

Viņš piebikstīja Torakam ar pīķi.

-    Viņš nav dvēseļēdājs, Finkedīns teica. Viņš ir izgriezis zīmi, jūs visi varat apskatīt rētu.

Taču Mežakuiļu vadoņa pusē bija pūļa atbalsts, un tas piešķīra viņam drosmi.

-     Viņš ir izraidītais! Likums paredz, ka izraidītajam jāmirst!

-   Tādā gadījumā šis likums ir jāmaina! Kraukļu vadonis atcirta.

-    Kāpēc? Vai tāpēc, ka tu tā vēlies?

-   Tāpēc, ka tā būs pareizi.

-   Viņš ir dvēseļēdājs un izraidītais…

-   Viņš ir mans audžudēls! Finkedīns ieaurojās.

No kokiem gaisā pacēlās kraukļi. Cilvēki kāpās atpakaļ.

Mežakuiļu ģints vadonis nervozi aplaizīja lūpas.

-    Kopš kuriem laikiem?

-   Kopš šā brīža, Kraukļu vadonis apliecināja.

-    Finkedīn! iesaucās Rena. Ker!

Meitene pasvieda tēvocim Toraka nazi, un viņš to noķēra un pārvilka ar asmeni pāri apakšdelmam, uz kura parādījās asins lāses. Satvēris Toraka plaukstas locītavu, viņš to pašu izdarīja zēnam, un, kamēr Finkedīns runāja rituāla vārdus, abi stāvēja, sadevušies rokās. Pēc tam Kraukļu vadonis pagriezās pret pūli un viņa zilās acis liesmoja.

• Ja viņš joprojām ir izraidītais, tad tāds būšu arī es! Nogaliniet viņu un jums nāksies nogalināt arī mani!

Mežakuiļu vadonis satvēra pīķi, taču palika uz vietas.

Neviens nekustējās.

Taču Toraks nojauta, ka pat Kraukļu vadonis vairs ilgi nespēs viņus novaldīt. Vīru drūmajās sejās bija redzama nežēlīga apņēmība; tie nikni žņaudzīja rokās cirvjus un pīķus. Viņi tikko bija pārdzīvojuši postošu nelaimi un vēlējās kādu tajā vainot. Ja Finkedīns vai Beils, vai Rena stātos tiem ceļā, viņi aizietu bojā.

Paņēmis no Kraukļu vadoņa savu nazi, Toraks klusi sacīja:

-   Es negribu aptraipīt rokas ar tavām asinīm.

Mežakuiļu vadonis puisi kaitināja:

-    Slēpies aiz audžutēva muguras?

-   Finkedīn, Toraks steidzināja, man pašam jāstājas viņiem pretim.

Kraukļu vadonis negribīgi pakāpās sānis.

-    Kur tagad ir tava drosme, izraidītais? Mežakuiļu vadonis ņirgājās.

-   Tā ir savā vietā, Toraks atbildēja.

Beidzot atrasties aci pret aci ar vajātājiem bija dīvains atvieglojums.

-    Vairs nekādas slēpšanās, man tas apriebies! viņš iesaucās un, plaši izpletis rokas, nogāja garām pīķiem. Es esmu šeit! Ja gribat, varat mani nogalināt! Kuram kāda daļa gar to, ka neesmu īstais mērķis? Kam daļas, ka dvēseļēdāji to vien vēlas? Gan Ozolu burvis, gan Ūpju burve, gan arī Odžu burve joprojām ir kaut kur tuvumā! Nogaliniet mani, un jūs neko neatrisināsiet!

-   Tas ir triks. Mežakuiļu vadonis nospļāvās. Neklausieties. Viņš ir dvēseļēdājs!

-   Es biju dvēseļēdājs, Toraks skaļi teica. Viņi mani par tādu padarīja pret paša gribu. Puisis ar dūri uzsita pa rētu. Es izgriezu viņu zīmi ar šo!

Vicinādams nazi, viņš uzmeta skatienu Rēnai, un meitenes lūpas pavērās, jo viņa saprata, ko Toraks gatavojas darīt.

-    Tēvs iedeva man šo nazi, kad gulēja uz miršanu, zēns turpināja, un, lūk, kā esmu iecerējis to izmantot: pierādīt jums reizi par visām reizēm, ka neesmu dvēseļēdājs!

Kamēr Toraks raisīja vaļā pieres apsēju, kuru bija aptinis ap naža spalu, viņam ausīs zvanīja. Ļaudams briežādai nokrist zemē un sašķiebis naža rokturi uz vienu pusi, viņš ļāva saujā ieripot baismīgajai nastai. Uzliesmoja uguns opāla aukstā, sarkanā gaisma.

Mežakuiļu vadonis noelsās.

Finkedīns ciešāk satvēra nūju.

Ikvienu seju pārvērta pārsteigums un godbijīgas bailes.

-   Uguns opāls. Toraks pacēla akmeni tā, lai visi to redzētu. Dvēseļēdāju spēka sirds. Pēdējā lauska no tā, kuru mans tēvs sadauzīja gabalos. Mans tēvs, viņš cieši paskatījās Mehīganā, kas izaicināja dvēseļēdājus un satrieca viņu spēku! Un tagad uguns opāls ir mans\parKāds ierunājās klusā balsī:

-   Atdod to man!

Toraks pagriezās.

Divdesmit soļus aiz pīķu ielenkuma kalna galā stāvēja Odžu burve. Seja un locekļi tai bija klāti ar Ūdru svēto mālu, un viņa rimti lūkojās lejup necilvēcīga un neuzvarama.

Pūlim pārskrēja trīsas.

-   Dvēseļēdāja… Odžu burve…

-   Nenāciet klāt! Sešru brīdināja, pavērsusi pret pūli rādītājpirkstu. To, kas centīsies mani apdraudēt, gaida nāve.

Dvēseļēdāju spēks un bailes, kuras iedvesa Odžu burve, bija tādas, ka neviens pat nepakustējās.

-   Atdod to man! viņa sacīja Torakam, un šie vārdi bija kā glāsti, kas domāti viņam vienīgajam.

Zēns centās novērst skatienu no nevainojamās, zaļās sejas.

Ar acs kaktiņu viņš pamanīja kādu kustību. Gabaliņu aiz Odžu burves muguras, viņu vērodams, stāvēja Vilks. Toraks klusītēm gainīja viņu prom. Odžu burve bija stiprāka par Vilku.

-   Atdod to man! Sešru atkārtoja.

Nespēdams pretoties, puisis skatījās viņai acīs. Viņš aizmirsa par pīķiem, aizmirsa par Beilu, Renu, Finkedīnu un Vilku. Uz šīs izpostītās nogāzes atradās vienīgi Odžu burve un uguns opāls, kas karsts un smags dedzināja viņa plaukstu.

-   Labi, viņš beidzot sacīja. Es tev to atdošu.

Visi noelsās.

Toraks pieliecās un nolika uguns opālu uz akmens bluķa starp sevi un Odžu burvi.

-   Ņem, viņš teica. Tas ir tavs.

Sešru melnās lūpas pavērās uzvarošā smaidā.

Joprojām noliecies, Toraks satvēra granīta gabalu. Viņš ar to plaši atvēzējās, un Odžu burves acis iepletās šausmās. Tā izvilka nazi un metās Torakam virsū, bet viņš iekliedzās:

-    Nem to! Paņem uguns opālu!

Viņš redzēja, kā Rena uz loka stiegras uzliek bultu un notēmē uz māti; Beils izrāva ieroci viņai no rokām un nomērķēja pats. Kamēr Toraks ar granītu sadauzīja uguns opālu drumslās, viņš redzēja, kā Sešru ar bultu krūtīs, mežonīgi iekliegdamās, nogāžas zemē.

No viena kalna līdz otram iestājās klusums.

Toraks paskatījās uz Beilu, un granīta gabals izkrita viņam no rokas. Roņu puisis stāvēja un elsoja ar Rēnas loku rokā.

Uguns opāla drumslas, joprojām dzīvas, mirguļoja dubļos.

Locīdamās kā uz pusēm pārcirsta čūska, Odžu burve pēc tām pasniedzās.

Rena izlauzās caur pūli. Sagrābusi uguns opāla lauskas kopā ar dubļiem saujā, viņa ielika tās Sešru plaukstā un cieši saspieda viņas pirkstus dūrē, kuru steigšus apsaitēja ar Toraka nomesto pieres apsēju.

-    Lūk, meitene dvesa. Tu dabūji to, ko vēlējies! Uguns opāls nomirs kopā ar tevi!

Sešru lūkojās uz sārto gaismu, kas blāzmoja viņai starp pirkstiem un atņirdza zobus.

-    Tās… vēl nav beigas, viņa nošņāca.

No mutes viņai plūda asinis. Acis kļuva blāvas. Kad burves dvēseles atstāja ķermeni, sarkanā gaisma viņas plaukstā uzplaiksnīja un nodzisa.

Finkedīns ar drūmu seju pacēla savu spieķi.

-     Dvēseļēdāja ir mirusi, viņš paziņoja. Mēs visi esam liecinieki: izraidītais tiek attaisnots!

Pēc neilgas vilcināšanās Mehīgans par piekrišanu paklanījās.

Viņa piemēram sekoja Mežakuiļu vadonis.

Pēc tam visu Ūdru vārdā Joluns.

Pēc tam visi pārējie.

Rena bija nometusies uz ceļgaliem blakus Odžu burvei un nolūkojās, kā lietus dubļainās tērcēs aizskalo viņas asinis.

"Viņa tup bīstami tuvu līķim," Toraks nodomāja. "Odžu burves dvēseles nevar būt tālu."

Puisis žigli pakampa Rēnas zāļu ragu un iebēra plaukstā mazliet sarkano zemes asiņu, tad, pārliecinājies par to, ka meitene joprojām valkā pirkstu sargus, iemērca viņas rādītājpirkstu okerā un palīdzēja uz mātes pieres, krūtīm un papēžiem uzzīmēt nāves zīmes. Pēc tam viņš Renu maigi aizvilka tālāk no mirušās.

Pūlis pašķīrās, lai kādu palaistu cauri.

Vilks ar saboztu skaustu un atņirgtiem zobiem tuvojās Odžu burves līķim un padzina kaut ko citiem neredzamu.

Lietus turpināja līt, un Toraks nolūkojās, kā viņa barabrālis palecas, gaisā noklabina zobus un, aiztrenkdams Odžu burves dvēseles tālāk no dzīvajiem, ieskrien Mežā.

Bars dodas projām bez viņa, un Vilks zina, ka tā tam ir jābūt, tomēr viņam ir skumji.

Pieaugušie vilki rātni tek vadoņa pēdās, bet mazuļi cits citu grūsta un cenšas paskrāpēt interesantu sūnu laukumiņus.

Racējs un Kampējs ievēro, ka Vilks neseko, un griežas atpakaļ, lai viņu paskubinātu. "Nāc! Neatpaliec!" Vilks bēdīgi luncina asti.

Vadoņa draudzene savāc mazuļus, un tie, izbrīnīti skatīdamies atpakaļ, aiztek viņai līdzi.

Pēdējā aiziet Tumšais Kažoks. Tā pamet domīgu skatienu pār plecu un prom ir.

Vilks sarāvās un pamodās. Gulēdams dubļos, viņš juta bēdu slogu. Bars bija aizgājis.

Bija dzirdams, kā aiz kokiem sāk rosīties bezastaini. Vilks mēroja ceļu gar nogāzi, lai saostu smaržas.

TRĪSDESMIT SEPTĪTĀ NODALA

• Kopš aurodams atnāca lielais ūdens, viss bija mainījies. Pērkongrāvējs bija nomierinājies, un lielais ūdens atkal atradās savā vietā, turklāt tas bija paaudzies, bet, visdīvainākais, koku zaros karājās zivis. Slēpņļauži uzvedās rāmi, jo bija atguvuši savu salu, un bezastaini vairs nemedīja Slaiko Bezastaini, bet gan aicināja viņu atpakaļ. Vilks nesaprata kāpēc.

Slaikais Bezastainis arī bija pārvērties. Pēdējo gaismu un tumsu laikā viņa smarža bija mainījusies un rupjāki kļuvuši kaucieni. Tam nu gan Vilks zināja iemeslu. Pretēji vilku kucēniem bezastainu mazuļi aug ārkārtīgi ilgi, taču galu galā arī tie izaug lieli. Slaikais Bezastainis bija gandrīz pieaudzis.

Tieši tobrīd viņš kopā ar citiem bezastainiem gulēja savā bezgala ilgajā miegā. Vilks vēlējās, kaut barabrālis pamostos un liktu manīt, ka Vilks viņam ir vajadzīgs.

Taču viņš nemodās.

Laiks doties atpakaļ, Finkedīns teica, un Rena, kas bija apmetusies uz akmens pie dziedinošā avota, pamāja ar galvu, taču palika sēžam.

Netālu bariņš Ūdru, mazgādami seju, atdeva Ezeram svēto mālu. Beils, iegrimis domās, stāvēja uz klints malas, bet Toraks papardēs meklēja savu apzīmēto oli.

Rena labprāt būtu palīdzējusi, taču nespēja saņemt drosmi. Kopš nāca gaismā patiesība par viņas māti, Toraks ar meiteni tā arī nebija runājis. Rena nebija pārliecināta, vai abi joprojām ir draugi vai arī viss ir mainījies.

Ūdri savās niedru laivās bija ieradušies rītausmā. Izrādījās, ka brīdināt viņus par plūdiem nav bijis nepieciešams, jo viņu burvis pats tika izlasījis zīmes un aizvedis

ļaudis drošā vietā. Un Joluns tika sūtīts uz Meža ģinšu nometni brīdināt pārējos.

Ūdri nebija pārsteigti arī tad, kad Finkedīns tiem pastāstīja par Odžu burvi. Viņi šo ziņu uztvēra tikpat bezkaislīgi kā plūdus, kas bija nopostījuši viņu mitekļus, un mierīgi sagatavojās bēru rituāliem.

Nogādājuši līķi tālīnā līcī Ezera ziemeļu piekrastē, viņi to nomazgāja, uzlika uz atvadu paaugstinājuma un pārklāja ar kadiķu zariem, lai tas neaizbēgtu. Pēc tam visi devās uz avotu, lai attīrītos. Viņi smalkjūtīgi uzstāja, ka Rēnai jāturas drusku nomaļus, jo meitene bija uz nedzīvā ķermeņa zīmējusi nāves zīmes un tādēļ turpmākās trīs dienas skaitījās aptraipījusies. Viņa neiebilda. Tas drīzāk bija atvieglojums. Vismaz Rena par to sevi centās pārliecināt.

-    Nekādu pēdu, likdams viņai salēkties, sacīja Toraks.

Puisis stāvēja uz akmens bluķa Rēnai aiz muguras. Viņa seja nebija redzama žilbinošās saules dēļ.

-    Tev neizdevās atrast oli? Rena jautāja.

Toraks papurināja galvu.

-    Ko lai es par to domāju?

Rena ievēroja, ka viņš sacīja "es", nevis "mēs", un prātoja, ko tas varētu nozīmēt. Taču skaļi viņa pateica:

-   Mēs to pajautāsim Seiunai. Viņa zinās atbildi.

Kraukļu burve bija palikusi jaunajā nometnē Cūkmu-

guras kalnā, un, kaut gan Rena to negribēja atzīt, apziņa, ka viņa ir tuvumā, radīja drošības izjūtu. Ja nāktos izmantot burvestības, Seiuna to nokārtotu.

Toraks lūkojās pāri Ezeram.

-   Es atradu vienīgi viņas čūsku grozu. Tas bija tukšs, viņš mirkli paklusēja, bet tad turpināja: Šīs čūskas man nešķita ļaunas. Varbūt tām iepatiksies brīvība.

Rena noplūca papardi un sāka to plucināt.

"Kādēļ es to nespēju pateikt?" viņa prātoja. "Torak, piedod, ka es tev nepastāstīju. Tas taču neko nemaina, vai ne? Tā taču ir?"

Taču Toraks nomurmināja kaut ko par palīdzēšanu Beilam labot laivu un prom bija, un Rena īsto mirkli atkal bija nokavējusi.

Viņai blakus apsēdās Finkedīns.

Rena sacīja:

-   Viņš zina par Sešru. Es gribēju teikt par mani.

-   Jā, Toraks man stāstīja.

-   Tiešām? Ko viņš teica?

&gt;

-    Tikai to, ka viņš zina.

Rena saplēsa papardi driskās un aizmeta.

Finkedīns jautāja, kurš vēl par to zina, un Rena atbildēja, ka vienīgi Beils. Finkedīns sacīja, ka, pēc viņa domām, daži no vecākajiem Kraukļiem Odžu burvi, par spīti zaļajam mālam, ir pazinuši un, kad tracis noklusīs, Rēnai vajadzētu viņiem visu izstāstīt, un meitene viņam piekrita.

Kraukļu vadonis vaicāja:

-   Vai tev viņas žēl?

-   Nē… Es nezinu. Rena sarauca uzacis. Es tik ilgi viņu neieredzēju, un tagad viņa ir pagalam. Dīvaini, bet es jūtos vēl sliktāk.

Finkedīns pamāja ar galvu.

Viņš izskatījās noguris. Rena redzēja sirmos pavedienus, kas caurauda tēvoča tumši rudo bārdu, un grumbas ap acīm. Pēkšņās bailēs meitene saprata, ka viņš noveco. Gadījās, ka nomira vēl jaunāki cilvēki. Taču viņš bija Finkedīns, viņš nedrīkstēja mirt.

-    Kāpēc viss nevar palikt pa vecam? Rena gaudās.

Finkedīns ar skatienu pavadīja ūdensmērītāju, kas, tik tikko pieskardamies virsmai, aizslīdēja pa ūdeni.

-   Tāpēc, ka tā iekārtots. Viss nepārtraukti mainās. Lielākoties tu to pat nemani. Viņš pagriezās pret meiteni. Tev jāatceras, Rena, ka ne visas pārmaiņas ir sliktas.

Viņa ievilka elpu un iešņukstējās.

-   Toraks bija izraidītais, Finkedīns turpināja. Tagad viņš vairs tāds nav. Tās ir labas pārmaiņas. Taču paies laiks, līdz puisis pie tā pieradīs. Kraukļu vadonis atbalstījās pret nūju un piecēlās. Tagad iesim atpakaļ. Tu esi pārguruši.

-    Nē, neesmu, Rena meloja.

Finkedīns nosprauslājās.

-    Kad tu pēdējo reizi esi kārtīgi paēdusi?

Tonakt ļaudis sarīkoja dzīres par godu tam, ka bija izdzīvojuši plūdos.

Neizskaidrojamā kārtā Ezerā bija atgriezušās zivis, un, kaut gan Ūdri, baidīdamies aizbaidīt laimi, neuzdrošinājās par to skaļi runāt, kad tie šaudījās apkārt, vadīdami sagatavošanās darbus, viņu kustībās bija manāms vieglums.

Torakam un Beilam, tāpat kā visiem citiem, vajadzēja palīdzēt, taču Rēnai, kas skaitījās aptraipījusies, tas nebija ļauts. Cenzdamās neizskatīties lieka, viņa klīda pa nometni un beidzot nolēma sameklēt Vilku. Tas neizdevās, taču viņa dzirdēja gaudošanu. Tā izklausījās bēdīga. Rena prātoja, ka Vilks ilgojas pēc sava bara, un, lai viņu iepriecinātu, nolēma pietaupīt cienastu. • Pirms sākās dzīres, viss labākais tika salikts niedru laivā un kā ziedojums nogādāts Ezeram; pēc tam visi apsēdās ieturēties. Nakts bija vēsa un mierīga, un cilvēki pulcējās ap lielu ugunskuru: Ūdri, Mežakuiļi, Vilki un Kraukļi. Visi, izņemot Renu, kurai nometnes malā tika sakurts pašai savs mazs ugunskurs.

Ēdiens bija labāks, nekā meitene bija cerējusi, un Finkedīnam izrādījās taisnība viņa bija izbadējusies. Bija pieejama sautēta aļņa gaļa un uz alkšņa malkas kūpināti plauži, grauzdētas foreļu žaunas un ar saldu, lipīgu niedru sīrupu pārlieti niedru putekšņu plāceņi, kā arī visbiezākā un smaržīgākā stagaru eļļa, kuru Ūdri bija paņēmuši līdzi no savas nometnes. No šā cienasta Rena atturējās, bet Toraks, kas to vēl nekad nebija baudījis, pēc pirmā kumosa darīja visu, lai nesaviebtos.

Viņš sēdēja goda vietā kopā ar ģinšu vadoņiem un, atrazdamies uzmanības centrā, izskatījās apmulsis. Rena skatījās, kā puisis nedroši tausta izraidītā tetovējumu uz pieres, taču Renu viņš neredzēja vai arī vairījās uz viņu paskatīties. Meitene nolēma to neņemt vērā.

Netālu no Toraka sēdēja Beils. Viņš notvēra Rēnas skatienu un gribēja pasmaidīt, taču savaldījās. Vadoņi jaunekļa rīcību vēl nebija apsprieduši, tāpēc, visticamāk, Beils nezināja, kā Rena jūtas. Viņa tam uzsmaidīja, un izskatījās, ka puisi pārņem atvieglojums.

Kad visi bija paēduši, Ūdri savāca asakas, kas bija pārāk mazas, lai tiktu izmantotas saimniecībā, un aiznesa tās uz Ezeru, kur tām vajadzēja pārdzimt par jaunām zivīm. Pēc tam kājās piecēlās abi Ūdru burvji un sāka dziedāt.

Viņu dziesma lija uzmanīgo klausītāju pūlī kā tīra ūdens tērce. Rena iztēlojās pirmsākumu tumsību, kad visa pasaule sastāvēja no ūdens. Tad līdz dibenam ienira nirējputns un knābī uznesa virspusē dubļu piku tā radās zeme.

Pēc tam viņi uzsāka jaunu dziesmu. Šoreiz Rena iztēlē redzēja čūsku, kas bija nozagusi svēto mālu un padarījusi slimu Ezeru. Tas meklēja palīdzību pie Pasaules Gara, kas atbrīvoja ledājos ieslēgtos ūdeņus un aizskaloja projām ļaunumu. No zemes virsas varēja tikt aizmēzti arī Meža cilvēki, ja vien tos nebūtu brīdinājis kāds klejotājs, kas nepiederēja ne pie vienas ģints. Jauneklis no Roņu ģints nogalināja odzi, un atgriezās miers.

Kad dziesma bija galā, ikviens palocījās Toraka priekšā, un puisis nosarka. Mežakuiļu vadoņa paklanīšanās bija negribīga, taču Aki to darīja no visas sirds. Sacelšanās pret tēvu viņam bija piešķīrusi ticību sev, un viņš izskatījās apmierināts. Mehīgans un Vilku ģints ļaudis palocījās viszemāk.

Tuvojās rītausma. Rena lēsa, ka svētkiem drīz vajadzētu beigties. Ēdamais bija devis viņai drosmi. Viņa vienkārši pieies Torakam klāt un pateiks, kas sakāms.

Taču Ūdru vadonis sāka apdāvināt klātesošos, un viņai atkal nācās gaidīt.

Beils dabūja amuletu, kas bija pagatavots no nirējputna naga, lai viņš, tāpat kā šis visprasmīgākais ūdensdzīvnieks, spētu allaž noturēties virspusē.

Torakam tika aļņa ādā ietverta no līdakas apakšžokļa veidota aproce, lai viņš būtu tikpat veiksmīgs mednieks kā līdaka. Arī viņa nazis bija salabots: dobumā, kur tika gulējis uguns opāls, bija ievietots rūpīgi noslīpēts nefrīts.

Kad Rena jau sāka justies aizmirsta, pie viņas pienāca Joluns un kaut ko nolika pie meitenes kājām. Vīrs paklanījās un pateicās par piedalīšanos viņa dzimtā Ezera glābšanā. Dāvana izrādījās no bebra priekšzoba pagatavots nazītis, kura rokturis bija izgrebts zivs astes veidā.

• Uzlēca saule, un ļaudis beidzot devās pie miera. Pēkšņi Rēnai tuvojās Toraks.

Viņa pielēca kājās un nometa zemē karoti un bļodu, par kuru bija aizmirsusi, ka tā joprojām ir viņai klēpī.

Toraks palīdzēja pacelt mantību un neveikli pamāja ar galvu.

-    Rena…

-    Ko? viņa jautāja skarbāk, nekā būtu gribējusi.

-  Ak, Torak! sacīja Finkedīns, kas bija pienācis nemanīts.

Pirmo reizi dzīvē Rena nepriecājās ieraudzīt tēvoci.

-   Nāc man līdzi! Kraukļu vadonis teica nesatricināmā balsī.

Toraks atvēra muti, taču tūlīt pat to aizvēra.

-   Uz kurieni mēs iesim? Rena apjautājās.

Finkedīns ar žestu viņu apsēdināja vietā.

-   Nē, Rena, viņš iejūtīgi teica. Man vajadzīgs tikai Toraks. Ar tevi tam nav nekāda sakara.

Puisis uzmeta Rēnai daudznozīmīgu skatienu. Pēc tam viņš sekoja Kraukļu vadonim uz Mežu.

TRĪSDESMIT ASTOTĀ NODALA

T oraks, sekodams finkedīnam, centās apspiest nepacietību.

Tagad, vairs nebūdams izraidītais, viņš cerēja, ka atkal varēs būt kopā ar Renu un Vilku, taču, iespējams, viņš kļūdījās. Kopš plūdiem Vilks nebija rādījies nometnes tuvumā, un, kas attiecās uz Renu, nepateiktie vārdi starp viņiem radīja lielu neveiklību.

Un tagad Finkedīns viņu veda pa aļņu taku un pat nepaskaidroja uz kurieni. Kraukļu vadonis, atspiezdamies pret nūju, gāja ātri, un uz viena pleca viņam karājās jēlādas kule.

Viņi nebija tālu tikuši, kad Finkedīns apstājās. Nolicis nešļavu zem lazdas, viņš lika Torakam apgulties.

Puisis bija neizpratnē.

Man jāizlabo tavs tetovējums, Finkedīns paskaidroja. Tu nevari visu atlikušo dzīvi pavadīt ar izraidītā zīmi pierē.

Toraks par to tika prātojis jau agrāk, taču tagad viņš bija nobijies.

-   Vai tu gatavojies to izgriezt?

-    Nē, Finkedīns atbildēja. Apgulies!

Toraks nogūlās uz muguras un nolūkojās, kā Kraukļu vadonis no kules izņem kaula adatu, mazu briežraga tetovējamo āmurīti, galodiņu un briežādas aizsaini. Kad viņš to attina, izrādījās, ka tur ir okera gabali, baltais ģipsis un zaļais šūnakmens.

-    Es aizsūtīju Beilu atrast zilo mālu, viņš sacīja, it kā Toraks no tā visa kaut ko saprastu. Bet tagad guli mierīgs.

Ievietojis adatu āmurā, Finkedīns starp īkšķi un rādītājpirkstu izstiepa Toraka pieres ādu un, laiku pa laikam noslaucīdams zēnam asinis, sāka ātri durstīt, lai izveidotu glītu tetovējumu.

Sākumā tas bija ļoti sāpīgi. Pēc tam vienkārši sāpīgi. Lai aizmirstu sāpes, Toraks pievērsās lazdai. Rieksti joprojām bija zaļi, taču vāvere jau sparīgi ievāca barības krājumus un šad tad pārtrauca savu nodarbošanos, lai pavērotu svešiniekus.

Pēc brīža Toraks paraudzījās uz Finkedīnu.

Uz savu audžutēvu.

Viņš jutās pagodināts un iepriecināts, taču arī apjucis.

-    Es kaut ko nesaprotu, viņš teica.

Finkedīns neatbildēja.

-   Kad mēs pirmoreiz satikāmies, kad tu saprati, kas bijis mans tēvs, tu sadusmojies. Kopš tā laika man dažreiz šķitis, ka es tev patīku. Bet dažreiz arī ne.

Uzlicis okeru uz galodas, Finkedīns to ar granīta gabalu sasmalcināja.

-    Es zinu, ka tu biji nikns uz manu tēvu, Toraks piesardzīgi turpināja, taču mana māte… vai arī viņu tu neieredzēji?

Finkedīns turpināja berzt sarkanās zemes asinis.

-   Nē, viņš atbildēja. Es viņu mīlēju.

Mežā atbalsojās putnu dziesmas. Vīgriezēs sanēja bites.

-    Taču viņa mani mīlēja kā brāli, Kraukļu vadonis turpināja. Tavu tēvu viņa mīlēja tā, kā sieviete mēdz mīlēt vīrieti.

Toraks norija siekalas.

-   Vai tādēļ… tādēļ tu vinu ienīdi?

Finkedīns nopūtās.

-   Pieaugot cilvēks dažreiz saslimst ar dvēseļu slimību, Torak. Paša dvēsele grib būt stiprāka un pavēl ģints dvēselei, ko tai būs darīt. Jāatrod līdzsvars, tāpat kā taisot labu nazi. Man kāds laiciņš tam bija vajadzīgs. Iegremdējis briežādas stūri okerā, viņš ieberza sarkano krāsvielu Toraka pierē. Es pārstāju būt greizsirdīgs uz tavu tēvu pirms daudzām vasarām. Taču es viņu nebeidzu vainot tavas mātes nāvē. Joprojām.

-   Kāpēc?

-   Viņš pieslējās dvēseļēdājiem. Kad piedzimi tu, tavai mātei nācās slēpties tālu no viņas ģints. Ja viņš to nebūtu pakļāvis briesmām, viņa joprojām droši vien būtu dzīva.

-   Tētis tā negribēja.

-   Neprasi no manis viņam piedošanu, Finkedīns brīdināja. Tavas mātes dēļ es tevi pieņēmu. Tavas mātes un tevis dēļ. Es tevi esmu padarījis par savu audžudēlu. Neko vairāk no manis neprasi.

Noslaucījis galodu ar sūnu vīkšķi, viņš sadauzīja šūnakmeni.

Toraks pētīja tā vīra vaibstus, kuru bija iemīlējis.

-   Vai tu nekad vairs neesi saticis nevienu draudzeni?

Finkedīns savilka lūpas murskulī.

-    Protams, esmu. Vilku ģintī bija kāda meitene. Taču pēc laika viņa teica, ka mums jāšķiras tādēļ, ka es joprojām nevarot aizmirst tavu māti. Viņai bija taisnība.

Iestājās klusums. Tad Toraks jautāja:

-   Kāda bija mana māte?

Finkedlna vaibsti kļuva skarbi.

»

-   Tēvs droši vien tev par viņu stāstīja.

-    Nē. Tas darīja viņu skumju.

Kraukļu vadonis ilgi klusēja. Beidzot viņš sacīja:

-   Viņa pazina Mežu kā neviens cits. Viņa to mīlēja. Un Mežs mīlēja viņu. Finkedīns ar mirdzošām acīm uzlūkoja Toraku. Tu esi viņai ļoti līdzīgs.

Puisis to nebija gaidījis. Līdz pat šim laikam māte viņam šķita nereāla būtne: Staltbriežu sievietes ēna, kas atstājusi viņam zāļu ragu un paziņojusi, ka viņš nepieder ne pie vienas ģints.

Finkedīns ar tukšu skatienu lūkojās uz lazdu. Pēc tam viņš iztaisnoja plecus un novērtēja savu darbu.

-  Starp citu, tu spēji izdzīvot kā izraidītais vienīgi mātes dēļ. Atceries visus, kas tev palīdzēja. Bebrus, kraukļus, vilkus. Un pašu Mežu. Varbūt tie tevī saskatīja viņas garu.

-   Bet kāpēc viņa mani padarīja par nepiederīgo? Kādēļ? Finkedīns nopūtās.

-   Nezinu, Torak. Taču viņa tevi ļoti mīlēja.

-    Kā tu to zini? Tu nezināji pat to, ka viņai ir dēls!

-    Es viņu labi pazinu, Kraukļu vadonis klusi teica.

-   Viņa tevi mīlēja. Tātad viņa to darījusi tevis labā.

Toraks nespēja saprast, kā var nākt par labu atstumtā un vientuļnieka dzīve.

-   Varbūt, Finkedīns piebilda, atbilde ir meklējama viņas dzimtajā vietā? Vietā, kur piedzimi tu?

-    Biezajā mežā?

Kokus sašūpoja vējš, un tie piekrizdami palocījās.

-    Kad man jādodas turp? Toraks jautāja.

-   Vēl ne, berzdams ģipsi, atbildēja Kraukļu vadonis.

-   Starp Biezā meža ģintīm valda nesaskaņas, un svešinieki

tur nav gaidīti viesi. Būtu muļķīgi doties turp, ja ik brīdi var uzglūnēt Tiazi un Eostra.

No ērgļpapardēm iznāca Beils. Viņš pasniedza Finkedīnam mazu kausiņu ar zilo mālu, un seja viņam bija drūma.

-    Dzirdēju, kā jūs runājāt par dvēseļēdājiem. Nedomāju, ka jūs tos atradīsiet Biezajā mežā. Man šķiet tie devušies uz salām.

Toraks pieslējās sēdus.

-Ko?

-   Pirms kāda laika Rena man kaut ko izstāstīja. Viņa teica, ka Roņu burvim esot piederējis uguns opāla gabals, kuru tas paņēmis līdzi Jūras dzīlēs. Beils papurināja galvu. Es tā nedomāju. Pesteļošanai vajadzīgās mantas viņš vienmēr glabāja roņādas maisiņā. Kad burvis noslīka, tā pie viņa nebija. Vēlāk, kad mēs nodedzinājām viņa būdu, akmens neatradās arī tur.

-    Tad jau var būt visādi, Toraks sacīja satrauktā balsī.

-   Pirms salās ieradies tu, Beils teica, kad viņš bija tikai mūsu burvis, mēs retumis uz Klints manījām sārtu blāzmu. Mēs nesapratām, no kā tā rodas. Tagad es to zinu.

-   Uguns opāls, Toraks piebilda.

-   Pirms devos šurpu uz Mežu, Beils turpināja, uz salas valdīja dīvaina spriedze. It kā kāds kaut ko meklētu.

Toraks atcerējās Odžu burves pēdējos vārdus. Pēc tam viņš pamanīja, ka Finkedīns nebūt neizskatās pārsteigts.

-   Padomā par to, Torak, viņš sacīja, paņemdams zilo mālu. Ja lauska tava tēva nazī bija pēdējā, kāpēc tad tai dzinās pakaļ vienīgi Odžu burve? Kādēļ kopā ar viņu nav arī Tiazi un Eostra?

-   Tad jau mēs neko neesam panākuši! Toraks iesaucās. Viss jāsāk no sākuma!

-    Tā gluži nav, Finkedīns iebilda. Soli pa solim. Atceries?

Toraks gribēja kaut ko teikt, taču Kraukļu vadonis jau vāca kopā mantas.

-   Laiks doties atpakaļ, viņš stingri teica. Un, Torak, tagad mēs Rēnai par uguns opālu neko nestāstīsim. Viņai tāpat pietiek, par ko domāt.

Kad trijotne sasniedza apmetni, Rena viņus jau gaidīja. Meitene paskatījās uz Toraka pieri un pamāja ar galvu.

-   Nūja. Es saprotu. Viņa vērsās pie Finkedīna: Taču baltās joslas nav gluži baltas, vai ne?

Kraukļu vadonis paraustīja plecus.

-   Viņš ir iededzis pārāk brūns. Taču tas pāries.

-   Ko tas nozīmē? Toraks nesaprata. Ko tu esi izdarījis?

Finkedīns satvēra puiša roku un pacēla to gaisā, bet pēc tam uzrunāja visus, kas viņiem tuvojās.

-    Jūs visi esat liecinieki, vīrs sacīja skanīgā balsī. Šis ir mans audžudēls, kas reiz bija izraidītais, bet tagad tāds vairs nav. Viņam nebija ģints, taču kopš šā brīža šo zīmju dēļ viņš pieder pie visām ģintīm!

Cilvēki smaidīja, atskanēja piekrītoša murmināšana, un Toraks saprata, ka tam, ko Finkedīns bija izdarījis ar viņa pieri, ir panākumi.

Beils paskaidroja:

-    Viņš izraidītā zīmi ir sadalījis četrās daļās: katrai no četrām ģinšu grupām viņš ir veltījis citu krāsu. Baltā nozīmē Ledus ģintis, sarkanā Kalnu iemītniekus, zaļā Mežu, bet zilā Jūru. Izskatās iespaidīgi. Jauneklis plati pasmaidīja. Tiešām. Nu ir krietni labāk.

Toraks joprojām prātoja, ko tas varētu nozīmēt, kad no kaut kurienes parādījās Rips un Reka. Reka ar ķērkšanu tracināja nometnes suņus, bet Rips, kas kaut ko turēja knābī, nometa zemē nesamo, kas gandrīz uzkrita virsū Beilam. Pēc mirkļa abi kraukļi, kūleņodami gaisā viens pāri otram un aizsmakušās balsīs ķērkdami, bija jau projām.

Beils pacēla to, ko bija nometis krauklis, un sarauca uzacis.

Lūk! Viņš pasniedza to Torakam.

Tas izrādījās ar ģints piederības liecībām apzīmētais olis. Uz tā joprojām bija manāmi Toraka pieskārieni, taču katrs kriksītis zaļo mālu, kas to ietvēra kā čūska, bija rūpīgi noknābāts nost.

Toraks kopā ar Beilu iestūrēja niedru laivu Ezerā, un, kad viņi bija sasnieguši dziļāku vietu, Toraks iemeta oli ūdenī un nolūkojās, kā tas pazūd tumšzaļajā dzelmē.

Joluns bija iepriecināts.

-    Ezers to paglabās uz mūžīgiem laikiem.

Tāpat domāja arī Toraks. Sākumā viņš no Ezera bija baidījies, taču ar laiku atausa apziņa, ka tas nav nedz labs, nedz slikts vienīgi ļoti, ļoti vecs.

Kad viņi no jauna bija sasnieguši cietzemi, Beils un Joluns aizgāja aprunāties par laivām un Torakam beidzot radās izdevība uzmeklēt Renu.

Viņa sēdēja krastmalā un eļļoja loku. Toraks apsēdās meitenei blakus, taču viņa nepacēla skatienu.

Pēc brīža Rena ierunājās:

-    Tas ir tik ļoti samircis, ceru, ka nesavērpsies.

Toraks uz viņu paskatījās.

-   Ja to nebūtu izdarījis Beils, vai tu pati to spētu?

Meitene turpināja ieziest koku, kas jau tāpat bija spīdīgs.

-  Jā, viņa izgrūda caur zobiem. Kura cilvēka dzīvību tad tu gribēji ziedot, kad sadauzīji uguns opālu?

-    Nezinu, Toraks atzinās. Tāpat kā nezinu, kādēļ tēvs man to atstāja. Šķiet, viņš domāja, ka kādā jaukā dienā man to ievajadzēsies.

-   Bet kādēļ to tik ilgi vajadzēja glabāt? Viņš varēja to iznīcināt uzreiz!

Arī Toraks bija par to domājis. Viņš iztēlojās uguns opāla neiedomājamo skaistumu. Varbūt tētis vienkārši nespēja sevi piespiest to izdarīt?

Viņš pagriezās pret Renu.

-    Tava māte. Vai vienmēr esi par to zinājusi?

Pa meitenes kaklu augšup sāka kāpt sārtums.

-    Nē, pēc tēva nāves man to izstāstīja Finkedīns.

-    Tad… tad tev bija jau kādi septiņi vai astoņi gadi. -Jā.

-    Droši vien tas nebija viegli.

Rena, cenzdamās noslēpt skumjas, uz viņu paskatījās.

Toraks pagrāba smiltis un kaisīja tās no saujas saujā.

-   Kā tas atgadījās? viņš jautāja. Es vēlējos jautāt kā viņai izdevās…

Rena sašķobīja lūpas un tad, raudzīdamās uz smiltīm starp basajām kājām, izspļāva visu skumjo stāstu kā indi.

-    Kad tā pameta manu tēvu, lai piebiedrotos dvēseļēdājiem, viņa nomainīja vārdu. Cilvēki nodomāja, ka viņa ir mirusi. Bet mans tēvs gan ne. Finkedīns mēģināja viņu pierunāt šo sievieti aizmirst. Viņš to nespēja. Tad tā slepšus pie viņa atgriezās. Neviens par to nezināja. Viņai bija vajadzīgs vēl viens bērns zīdainis. Mans brālis… šādiem mērķiem bija par vecu. Un Sešru tika pie vēl viena bērna. Pēc tam viņa tēti no jauna pameta. Viņa salauza tam sirdi. Bet viņai bija vienalga. Sešru mani iznēsāja slepšus. Es nezinu, kā tas atgadījās, taču Seiuna mani viņai atņēma. Es biju ļoti maza. Man pat nebija vārda.

-    Kāpēc Seiuna tevi pieņēma? Toraks jautāja. Ne jau žēlastības dēļ.

Rena skumji pasmaidīja.

-   Protams, ne. Viņai vajadzēja, lai Odžu burve beigtu mani izmantot… meitene ievilka elpu. Lai kā arī būtu, Seiuna visiem stāstīja, ka tētis Biezajā mežā ir sadraudzējies ar sievieti, kas pēc tam nomirusi; viņa teica, ka šī sieviete ir mana māte. Visi viņai noticēja. Rena sažņaudza dūres. Seiuna mani izglāba. Dažreiz man riebjas to atcerēties. Man jābūt viņai pateicīgai par visu.

Toraks klusēja. Pēc brīža viņš jautāja:

-    Kāpēc Odžu burvei ievajadzējās zīdaini?

Rena vilcinājās.

-   Vai drīkstu to pastāstīt vēlāk? viņa vaicāja.

Bārstīdams smiltis no saujas saujā, Toraks pamāja ar

galvu.

-   Kas vēl to zināja?

-   Vienīgi Finkedīns un Seiuna. Viņš teica, ka tas būšot mans noslēpums, līdz es pati to vēlēšoties kādam atklāt. Nolikusi zemē loku, viņa ieskatījās Torakam acīs. Es gribēju tev pateikt, zvēru! Es jūtos ļoti slikti tāpēc, ka to neizdarīju!

-   Es zinu, Toraks teica. Es arī atvainojos par visām muļķībām, ko sarunāju. Es tā negribēju. Tu taču saproti, vai ne?

Rēnas seja atdzīvojās. Viņa ar elkoņiem atspiedās pret ceļgaliem un paslēpa seju plaukstās. Viņa neizdvesa ne skaņu, taču Toraks redzēja, ka meitenes pleci ir saspringti.

Viņš lempīgi apskāva draudzeni. Kādu mirkli viņa centās atvirzīties, taču pēc tam atslābinājās un ar muguru atspiedās pret Toraku. Rena puisim šķita maziņa, silta un stipra.

-   Es neraudu, viņa murmināja.

-   Es zinu.

Pēc mirkļa viņa izslējās un, ar plaukstas virspusi noslaucījusi degunu, izlocījās no Toraka apskāviena.

-    Tev paveicies, viņa šņukstēja. Tu nekad neesi pazinis savu māti.

-   Jā. Taču es atceros savu pamāti vilcēni.

Sekoja vēl viens šņuksts.

-   Kāda viņa bija?

-    Viņai bija mīksts kažoks un mēle kā silta smilts. Dažreiz viņas elpa oda pēc iepuvušas gaļas.

Rena iesmējās.

Sēdēdami plecu pie pleca, viņi vērās pāri Ezeram. Toraks dzirdēja, kā ienirdama noplunkšķinās ūdensžurka un kā ar asti pa ūdeni tālumā uzsit bebrs. Apveltīdams viņus ar uzmanību, iznira ūdrs un, atstādams aiz sevis burbuļu taku, atkal pazuda zem ūdens.

Nolūkodamies šajās norisēs, Toraks juta, ka uzlabojas garastāvoklis. Ja vien tuvumā būtu Vilks, viņš varētu būt mierā ar visu.

Kā atbilde no Meža atskanēja žēlabains kauciens.

Toraks pagriezās un aprauti ierējās: "Es esmu šeit!"

-   Nabaga Vilks, Rena sacīja.

-   Jā, viņš ilgojas pēc bara.

-   Man šķiet, viņš ilgojas arī pēc tevis.

-   Nāc nu! puisis pavilka viņu aiz rokas. Iesim un šo iepriecināsim!

Vilku nenācās meklēt: viņš pats pievienojās pārītim, kas stāvēja priežu pudurī netālu no nometnes.

Tuvodamies Torakam, viņš izklaidīgi luncināja asti. Vilks bija pieglaudis ausis, un mirdzums no viņa acīm bija zudis.

Sakņupis blakus barabrālim, Toraks pakasīja viņam sānus.

Vilks nogūlās un nolika purnu uz ķepām. "Es ilgojos pēc bara," viņš teica.

"Es zinu," Toraks vilku valodā atbildēja. Viņš domāja par Vilka pieķeršanos mazuļiem un tumšspalvainajai vilcenei. Vilks tos bija pametis viņa dēļ.

"Es esmu tavs bars," Toraks sacīja.

Vilks ar asti pabūkšķināja pa zemi. Pēc tam viņš piecēlās un nolaizīja Torakam degunu.

Zēns to pašu izdarīja Vilkam un maigi iepūta viņam skaustā. "Es nekad tevi nepametīšu."

Vilks kulstīja asti, un viņa acis spīdēja.

Paziņojusi, ka kaut kas jāatnes no apmetnes, Rena aizskrēja. Drīz vien viņa bija atpakaļ ar lielu alkšņa koka bļodu, uz kuras bija izgrebti ūdri. Toraks palīdzēja to novietot ērgļpapardēs. Tā nelabi oda. Bļoda bija pilna ar kazragu eļļu, kurā peldēja dīvaini, melni veidojumi.

-   Joluns uzstāja, ka man tā jāpaņem, Rena paskaidroja. Viņš teica, ka vilki esot īpaši, jo protot skaļi dziedāt. Lūk, viņa vērsās pie Vilka. Ceru, ka tev garšos!

Kad abi bija aizgājuši gabaliņu tālāk, lai atbrīvotu Vilkam telpu, tas piegāja pie trauka, lai to apostītu. Tad viņš sāka lakt. Vilkam garšoja. Pēc neilga laika viņš no bļodas malām nolaizīja pēdējos eļļas pilienus.

-    Kas bija tie melnie gabaliņi? Toraks jautāja.

-    Kaltētas brūklenes, Rena atbildēja.

Toraks uz mirkli aizmirsa par dvēseļēdājiem un iesmējās.

Content

Peivere Mišela Tumšās senatnes stāsti-4. Izraidītais

Mišela Peivere Izraidītais Tumšās Senatnes Stāsti Ceturtā grāmata

Autores priekšvārds

PIRMĀ NODALA

OTRĀ NODALA

TREŠĀ NODALA

CETURTĀ NODALA

PIEKTĀ NODALA

SESTĀ NODALA

SEPTĪTĀ NODALA

ASTOTĀ NODALA

DEVITA nodala

DESMITĀ NODALA

VIENPAD5MITĀ NODALA

DIVPADSMITĀ NODALA

TRISPADSMITĀ NODALA

ČETRPADSMITĀ NODALA

PIECPADSMITA NODALA

SEŠPADSMITĀ NODALA

SEPTIŅPADSMITĀ NODALA

ASTOŅPADSMITĀ NODALA

DEVIŅPADSMITĀ NODALA

DIVDESMITĀ NODALA

DIVDESMIT PIRMĀ NODALA

DIVDESMIT OTRA NODALA

DIVDESMIT TREŠA NODALA

DIVDESMIT CETURTĀ NODALA

DIVDESMIT PIEKTĀ NODALA

DIVDESMIT SESTĀ NODALA

DIVDESMIT SEPTĪTĀ NODALA

DIVDESMIT ASTOTĀ NODALA

DIVDESMIT DEVĪTĀ NODALA

TRĪSDESMITĀ NODALA

TRĪSDESMIT PIRMĀ NODALA

TRĪSDESMIT OTRĀ NODALA

TRĪSDESMIT TREŠĀ NODALA

TRĪSDESMIT CETURTĀ NODALA

TRĪSDESMIT PIEKTĀ NODALA

TRĪSDESMIT SESTĀ NODALA

TRĪSDESMIT SEPTĪTĀ NODALA

TRĪSDESMIT ASTOTĀ NODALA