Peivere Mišela

Tumšās Senatnes stāsti-5. Zvēresta lauzējs

Mišela Peivere

Zvēresta lauzējs

Tumšās Senatnes stāsti

Piektā grāmata

©

Autores priekšvārds

Toraka pasaule ir seštūkstoš gadus veca: toreiz, pēc leduslaikmeta, vēl nebija attīstīta zemkopība un visa ziemeļrietumu Eiropa bija viens vienīgs mežs.

Cilvēki Toraka pasaulē izskatījās tieši tādi paši kā tu vai es, taču viņu dzīvesveids bija gaužām atšķirīgs. Tie nepazina rakstību, metālus un riteņus, bet viņiem tos nemaz arī nevajadzēja. Cilvēki lieliski prata izdzīvot arī bez tā. Ļaudis zināja daudz par dzīvniekiem, kokiem, augiem un akmeņiem mežā. Ja viņiem kaut ko ievajadzējās, cilvēki apjauta, kur to atrast vai kā izgatavot.

Viņi dzīvoja nelielās ģintīs, un daudzas no tām bija lielas klejotājas: dažas, tādas kā Vilku ģints, palika vienā vietā tikai dažas dienas, bet citas, kā Kraukļi un Vītoli, uzkavējās savā nometnē pat veselu gadalaiku; turpretim Roņu ģints dzīvoja vienā vietā gadiem ilgi. To, cik tālu ģintis bija pārvietojušās kopš "Izraidītajā" aprakstītajiem notikumiem, tu vari uzzināt, ielūkojoties izlabotajā kartē.

Pirms sāku rakstīt "Zvēresta lauzēju", es apmeklēju vairākus vecus kokus, ar kādiem bagātīgi apveltīta Apvienotā Karaliste. Pavadīju krietnu laiku lielākajā pirmatnējā gāršā, kas saglabājusies Eiropā: Belovežas nacionālajā parkā Austrumpolijā. Tur novēroju sumbrus (Eiropas bizonu un liellopu hibrīdi), mežacūkas, tarpānus (savvaļas zirgu paveids), zibens saspertus kokus un tādu skaitu dzeņu sugu, kādu agrāk nebiju redzējusi. Belovežā, sevišķi tālajos klejojumos pa īpaši aizsargājamo nacionālā parka dalu, smēlos iedvesmu, lai aprakstītu dažādus Dziļā meža nostūrus un tā iemītniekus. Man arī bija iespēja izpētīt divus varenus bebru celtus dambjus un šo dzīvnieku mītnes, un tās mani iedvesmoja iztēloties Toraka patvērumu.

Lieki piebilst, ka turpināju draudzību ar Apvienotās Karalistes Vilku aizsardzības biedrību. Vērot, kā mazuļi izaug par jauniem dzīvniekiem un sazinās ar saviem uzticamajiem brīvprātīgajiem kopējiem, man bija pastāvīgs iedvesmas un iedrošinājuma avots.

Es vēlos pateikties ikvienam Apvienotās Karalistes Vilku aizsardzības biedrībā par iespēju iepazīties ar viņu brīnišķīgajiem vilkiem; Mežu biedrībai, kas man, vācot materiālus grāmatai, nodrošināja piekļūšanu dažiem no vecajiem kokiem; Londonas Tauera kraukļu kopējam misteram Derikam Koilam, kura plašās zināšanas un pieredze saskarsmē ar kraukļiem man bija nerimtīgas iedvesmas avots; draudzīgajiem un izpalīdzīgajiem cilvēkiem no Belovežas nacionālā parka vadības un Dabas vēstures un meža muzeja Belovežā; nacionālā parka gidiem un īpaši galvenajam gidam Mečislavam Piotrovskim, kuram es varu pateikties par iespēju apskatīt bebru mītnes.

Un beidzot, kā vienmēr, es vēlos pateikties savam aģentam Pīteram Koksam par nerimtīgo entuziasmu un atbalstu un manai patiesi apdāvinātajai un tajā pašā laikā brīnišķīgajai redaktorei un izdevējai Fionai Kenedijai par izdomu, uzticēšanos un sapratni.

Mišela Peivere, 2008

PIRMĀ NODALA

Dažkārt viss atgadās pēkšņi. Pārāk pēkšņi.

Tava smailīte lido pāri viļņiem kā jūras krauklis, tavs airis sviež sudrabotas mailītes pāri ūdenszālēm, un šķiet, ka viss ir kārtībā: nemierīgā Jūra, saule tavās acīs un aukstais vējš, kas pūš tev pakausī. Tad lielāka par vali no ūdens iznirst radze un tu dodies tai tieši virsū un vari nogrimt dibenā…

Lai no tās izvairītos, Toraks dziļi iegremdēja ūdenī airi. Smailīte sazvāļojās un gandrīz apgāzās, taču par mata tiesu paskrēja garām akmenim.

Caurcaurēm slapjš un rīstīdamies no sāļā ūdens, viņš centās atgūt līdzsvaru.

-   Vai viss kārtībā? uzsauca Beils, kas turējās nopakaļ.

-    Nepamanīju akmeni, Toraks, juzdamies muļķīgi, nomurmināja.

Beils plati pasmaidīja.

-   Mums nometnē ir pāris iesācēju. Gribi tiem pievienoties?

-   Labāk tu, To raks, apšļakstīdams Beilu ar aira mestajām šļakatām, atcirta. Līdz Stāvajai klintij es tikšu pirmais!

Puisis no Roņu ģints pārsteigts iebļāvās, un viņi sāka sacīksti: nosaluši, slapji, taču priecīgi. Augstu virs galvas Toraks pamanīja divus tumšus punktus. Viņš uzsvilpa, un Rips un Reka, ar spārnu galiem gandrīz skardami viļņus, drāzās pie viņa lejup, lai lidotu blakus. Toraks izvairījās no ledus gabala, un to pašu darīja arī kraukļi, uz kuru spožajām, melnajām spalvām saule meta purpursārtu un zaļganu atblāzmu. Viņi traucās uz priekšu. Toraks centās turēties līdzi. Muskuļi smeldza. Sāļais ūdens dedzināja vaigus. Viņš skaļi iesmējās. Tas bija gandrīz tikpat labi kā lidot.

Beils, kas bija divas vasaras vecāks un pazīstams kā labākais smaiļotājs salās, izrāvās priekšā un pazuda ēnā, kuru meta zemesrags, ko sauca par Stāvo klinti. Kad viņi izairējās no līča, Jūra kļuva niknāka un Toraka laivā, gandrīz to apgāzdami, iešļācās viļņi.

Atguvis līdzsvaru, Toraks saprata, ka laivas priekšgals sagriezies uz citu pusi. Saules gaismā Roņu līcis izskatījās brīnišķīgs, un uz mirkli viņš aizmirsa par sacensībām. Dienvidu pusē virs ūdenskrituma cēlās migla un virs klintīm riņķoja kaijas. Krastmalā virs Roņu sakumpušajiem mitekļiem virmoja dūmi un garie zārdi ar iesālītajām mencām vizuļoja kā salā. Viņš pamanīja Finkedīnu, kura tumši rudie mati spilgti izcēlās starp gaišmatainajiem Roņiem; tur bija arī Rena, kas vadīja loka šaušanas nodarbības apbrīnas pilnu bērnu bariņam. Toraks plati pasmaidīja. Roņi labāk prata apieties ar harpūnu nekā ar loku un bultām, un Rena nebija no tām pacietīgākajam skolotājām.

Beils uzsauca, ka jāpasteidzas, tāpēc Toraks sparīgi ķērās pie aira.

Tikuši garām Stāvajai klintij, viņi saprata, ka ir izbadējušies, tāpēc iegriezās mazā līcītī, kur sakūra ugunskuru no jūraszālēm un no ūdens izskalotiem sprunguļiem. Pirms maltītes Beils iemeta sauju kaltētu mencu seklumā Jūrasmātei un savam ģints aizbildnim, bet Toraks, kam aizbildņa nebija, iebāza aļņa asinsdesas gabalu kadiķa krūmā kā ziedojumu Mežam. Tas šķita mazliet dīvaini, jo Mežs atradās dienas airējuma attālumā uz austrumiem, taču vēl dīvaināk būtu, ja viņš to nedarītu.

Pēc tam Beils sadalīja žāvēto mencu atlikumu tās bija garšīgas, mīkstas, un pārsteidzoši, ka negaršoja pēc zivīm -, bet Toraks tikmēr no klintīm savāca gliemenes. Tās viņi apēda jēlas: pārplēsa čaulu un vienu pusi izmantoja, lai izskrāpētu maigo, barojošo, oranžo mīkstumu. Pēc tam Beils palīdzēja pieveikt aļņa desu. Tāpat kā pārējie ģints locekļi, viņš bija priecīgs par to, ka Meža un Jūras ģintīm vairs nebija nesaskaņu un tādējādi visi varēja uzelpot.

Joprojām izsalkuši, abi nolēma pagatavot sautējumu. Toraks piepildīja ar strauta ūdeni ādas katliņu, pakarināja to uz šķērskoka virs ugunskura un iebēra tajā uz oglēm nokaitētus oļus. Beils pievienoja sarkanās jūraszāles, kuras bija atradis piekrastē, un riekšu slieku, kas tika izkašņātas no zemes, bet Toraks piemeta vēl mazliet jūraskāpostu, jo vēlējās, lai kaut kas zaļš viņam atgādinātu par Mežu.

Puiši gaidīja, līdz maltīte būs gatava: Toraks berzēja nosalušos pirkstus, bet Beils, ievietodams jūraszāļu stiebrā gliemenes čaulu, kuru nostiprināja ar roņa cīpslu, kas tika salūkota šūšanas piederumu makā, pagatavoja karoti.

-    Lai laba zveja! no Jūras uzsauca kāda balss, kas abiem lika salēkties.

Smailītē sēdēja zvejnieks no Jūras Kraukļu ģints. Viņa tīkls, pīts no valzirga ādas, bija pilns ar siļķēm.

-   Lai laba zveja arī tev, Beils atbildēja uz sveicienu, kas bija tik pierasts Jūras ģintīm.

Izbraucis krastā, vīrs uzmeta skatienu spilgti melnajiem tetovējumiem uz Toraka vaigiem.

-   Kas ir šis tavs draugs no Meža? viņš jautāja Beilam. Vai šie tetovējumi neliecina par Vilku ģinti?

Toraks atvēra muti, lai atbildētu, taču Beils viņu apsteidza.

-    Tas ir mans radinieks. Finkedīna audžudēls. Viņš medī kopā ar Kraukļiem.

-   Un es neesmu no Vilku ģints, Toraks teica. Man nav ģints.

No viņa skatiena zvejnieks saprata to, ko bija vēlējies uzzināt. Viņa roka pieskārās ģints aizbildņa spalvām, kas bija piešūtas pie pleca.

-    Esmu par tevi dzirdējis. Tu esi tas izraidītais.

Toraks bez apdoma pieskārās pierei, kur galvas apsējs

slēpa kādreizējo izraidītā tetovējumu. Finkedīns to bija pārveidojis tādējādi, ka tas vairs neizskatījās pēc izraidītā tetovējuma, taču pat Kraukļu ģints vadonis nespēja izdzēst ļaužu atmiņas.

-    Ģintis viņu ir pieņēmušas atpakaļ, Beils sacīja.

-   Tā jau runā, zvejnieks bilda. Labi. Lai tad veicas zvejā!

Uzmetis Torakam aizdomu pilnu skatienu, viņš, sarunādamies tikai ar Beilu, aizīrās projām.

-    Neņem vērā, Beils pēc neilga klusuma brīža teica.

Toraks neatbildēja.

-   Lūk, Beils pasniedza viņam karoti. Savu tu atstāji nometnē. Un neskumsti! Viņš ir no Jūras Kraukļiem. Ko šie var zināt?

Toraks savieba lūpas.

-    Tikpat, cik Roņi, viņš teica.

Beils metās virsū, un viņi lauzās, smējās un vārtījās pa oļiem, līdz Torakam izdevās sagrābt pretinieka roku un piespiest to lūgt žēlastību.

Puiši klusēdami ēda un atlikumus meta Ripām un Rekai. Tad Toraks apgūlās pie ugunskura, lai sasildītos, bet Beils piemeta malku. Roņu puisis nepamanīja, kā no aizmugures lempīgā gaitā pielavās Rips. Abiem kraukļiem bija iepatikušās Beila garās, gaišās cirtas, kurās viņš bija iepinis zila slāņakmens krellītes un sīkas moivu asakas.

Rips spēcīgajā knābī satvēra vienu no asakām un laidās projām. Beils iebļāvās. Rips palaida vaļā laupījumu un ar pussakļautiem spārniem nosēdās zemē: nevainīgs krauklis, kas nepatiesi apsūdzēts. Beils iesmējās un pasvieda viņam pusi sliekas.

Toraks pasmaidīja. Bija labi atkal atrasties kopā ar Beilu. Viņš bija kā brālis vai arī tāds, kāds Toraka iztēlē varētu būt brālis. Abiem patika vienas un tās pašas lietas, abi priecājās par vieniem un tiem pašiem jokiem. Taču viņi bija atšķirīgi. Beilam bija gandrīz septiņpadsmit vasaru, un tātad drīz viņam būs jāatrod draudzene un jāuzceļ pašam sava mītne. Tā kā Roņi nekad nepārvietoja nometni, tas nozīmēja to, ka, atskaitot neilgos tirgošanās braucienus uz Mežu, viņš vadīs savas dienas šaurajā pludmalē pie Roņu līča.

Nekad nepārvietot nometni… Par to iedomājoties vien, Torakam aizrāvās elpa un viņš nodrebinājās. Bet tomēr šāda noteiktība! Visa tava dzīve ir līdzīga labi izmiecētai roņādai. Dažreiz viņš brīnījās, kā cilvēks tad var justies.

Beils apjauta izmaiņas Toraka garastāvoklī un apjautājās, vai draugs skumst pēc Meža.

Toraks paraustīja plecus.

-   Bet pēc Vilka? Beils jautāja.

-   Vienmēr.

Vilks bija pilnīgi noteikti atteicies kāpt laivā, tāpēc viņiem nācās to pamest vecajā vietā. "Drīz būšu atpakaļ," Toraks sacīja barabrālim vilku valodā. Taču viņš nebija pārliecināts, vai Vilks ir sapratis.

Domas par Vilku viņu darīja nemierīgu.

-   Kļūst vēls, Toraks sacīja. Mums jātiek uz Stāvās klints, līdz iestājas krēsla.

Tādēļ jau viņš kopā ar Finkedīnu un Renu bija ieradies. Uz ziemas beigām salās atkal sāka valdīt bažas, un aizdomās tika turēti dvēseļēdāji, kas meklēja uguns opāla pēdējo lausku, kura bija pazudusi kopš Roņu burvja nāves. Jau pusmēnesi Roņi sargāja apmetni. Šonakt bija Beila un Toraka kārta.

Berzdams ar smiltīm jēlādas katliņu, Beils izskatījās norūpējies. Viņš atvēra muti, it kā gribēdams kaut ko teikt, taču tad papurināja galvu un sarauca pieri.

Viņa dabā nebija kaut ko vilkt garumā, tātad sakāmais laikam bija svarīgs. Toraks virpināja pirkstos ūdenszāļu grīsti un gaidīja.

-    Kad gatavosieties doties atpakaļ uz Mežu, Beils, neskatīdamies viņam acīs, teica, es lūgšu Rēnai, lai viņa paliek šeit. Ar mani. Gribu zināt, ko tu par to domā.

Toraks kļuva gluži mēms.

-   Torak?

Puisis iemeta ugunī ūdenszāļu kumšķi un noraudzījās, kā to apņem purpursārtas liesmas. Viņš jutās tā, it kā pēkšņi būtu nonācis bezdibeņa malā.

-    Rena var darīt, ko grib, viņš beidzot teica.

-   Bet tu? Ko tu par to domā?

Toraks pielēca kājās. No niknuma viņam bija uzmetusies zosāda un krūtīs neganti dauzījās sirds. Viņš palūkojās lejup uz Beilu, kas bija glītāks, vecāks un turklāt ģints loceklis. Viņš zināja: ja paliks, tad viņi kausies un šoreiz tas būs pa īstam.

-   Es braucu, viņš sacīja.

-   Atpakaļ uz nometni? Beils jautāja māksloti mierīgā balsī.

-   Nē.

-   Uz kurieni tad?

-   Vienkārši projām.

-   Kā tad ar sargāšanu?

-   Sargā viens pats.

-   Torak, neesi…

-   Es teicu: sargā viens pats\

-   Labi. Labi, Beils sacīja, vērdamies liesmās.

Toraks spēji pagriezās un skrēja pie savas laivas. Viņš

devās uz ziemeļu piekrasti projām no Roņu līča. Dusmas bija pārgājušas, un iestājās auksts, neizprotams mulsums. Viņš ilgojās pēc Vilka. Taču Vilks atradās tālu.

Atradis kādu nelielu līcīti, viņš piestāja krastā. Smailīti Toraks pa lēzenu nogāzi uzvilka augstāk, kur auga skrajš mežiņš, jo viņam bija vajadzīga bērzu un pīlādžu smarža, pat ja tie salīdzinājumā ar Meža ciltsbrāļiem bija panīkuši un piesūkušies ar Jūras sāli. Nē, tajā vakarā viņš Roņu līcī atgriezties nedrīkstēja. Jāpaliek tepat.

Torakam nebija ne mantu saiņa, ne guļammaisa, taču kopš laikiem, kad bija ticis izraidīts, viņš vienmēr nēsāja līdzi visnepieciešamākās lietas: cirvi, nazi un posa maciņu. Nostiprinājis uz mežmalā atrastiem mietiem otrādi apvērstu smailīti, viņš pret tās sāniem saslēja zarus un pērnās ērgļpapardes: izveidojās patvērums. Pēc tam viņš no ūdensmalā izskalotiem sprunguļiem sakūra ugunskuru, ap kuru sakrāva akmeņus, lai ilgāk turētos siltums. Visapkārt bija pietiekami daudz sausu ērgļpaparžu un ūdenszāļu guļvietai, un ziemeļbrieža ādas kamzolī un stulpiņos viņš diez vai nosaltu. Vajadzēja būt labi diezgan.

Bija skaidra sulu mēneša nogales nakts Roņi gan šo laiku dēvēja par mencu nārsta mēnesi un bija dzirdams, kā seklumā pret akmeņiem noklaudz vientulīgs ledus gabals. Aiz ugunskura uz pīlādža zara, saspiedušies kopā un pabāzuši knābjus zem spārniem, snauda Rips un Reka.

Toraks gulēja un raudzījās liesmās. Pagājuši deviņi mēneši, kopš viņš bijis izraidītais, taču atrasties klajumā un neslēpt ugunskuru joprojām šķita savādi.

Vajadzētu irties atpakaļ.

Taču viņš nevarēja paskatīties acīs Beilam. Un Finkedīnam. Un Rēnai.

Viņš ciešāk ietinās kamzolī, un kaut kas iedūrās sānos. Tā bija Beila darinātā karote: viņš droši vien to Torakam bija aizbāzis aiz jostas, kad tas skrēja projām. Puisis pagrozīja to pirkstos. Tā bija taisīta pamatīgi spals cieši nosaitēts ar cīpslām

Toraks smagi nopūtās. No rīta jābrauc atpakaļ un jāatvainojas. Beils sapratīs. Šādos jautājumos viņš bija lādzīgs un nekad neīgņojās.

Toraks gulēja slikti. Sapņos viņš dzirdēja pūci un Renu, kas viņam stāstīja kaut ko nesaprotamu.

Brīdi pēc pusnakts viņš pamodās. Mēness nebija redzams, jo šajā laikā to bija apēdis debesu lācis, un mierīgajā Jūrā šūpojās vienīgi zvaigžņu atspulgs. Vajadzēja braukt uz Roņu līci uzrāpties Stāvajā klintī un atrast Beilu.

Juzdamies neatpūties un ļengans, Toraks nojauca mitekli un uzlēja ugunskuram ūdeni. Rips un Reka negribīgi izvingrināja spārnus un uzbužināja cekulus, lai parādītu savu nepatiku pret tik agru došanos ceļā, taču, kad Toraks ielaida seklumā smailīti un airējās projām, viņš izdzirdēja skaļus un noteiktus kraukļu spārnu švīkstus.

Austrumos kā spilgti sarkana rēta starp Jūru un debesīm parādījās saules mala, taču Roņu līcis joprojām grima tumsā; zvaigžņu gaismā vīdēja Stāvā klints. Kaijas bija devušās pie miera, roņādas teltīs valdīja klusums. To traucēja vienīgi ūdenskritums, Jūras viltīgie šļaksti un mencas, kas sprakšķēdamas žuva uz zārdiem.

Toraks izkāpa krastā līča ziemeļu malā. Zem viņa zābakiem gurkstēja gliemežvāki, un viņš ieelpoja sīvo aromātu, kas cēlās no apdzēstajiem ugunskuriem. No zārdiem uz viņu ar nedzīvām, sāli piesātinātām acīm noraudzījās mencas.

Reka badīgi ieķērcās tā bija pamanījusi maitu un abi kraukļi traucās uz akmeņiem Stāvās klints pakājē.

Vēl bija pārāk tumšs, lai Toraks spētu saskatīt, ko tie atraduši, taču kaut kāda iemesla dēļ viņam pār skaustu sāka tekāt skudriņas.

Lai kas tas bija, Rips un Reka tuvojās piesardzīgi, kā jau kraukļi to mēdz darīt, tie pielēca tuvāk, bet tad palidoja gabaliņu atpakaļ.

Toraks centās sev iestāstīt, ka tas var būt jebkas. Taču viņš jau drāzās un klupa pār trūdošo jūraszāļu kaudzēm. Nokļuvis tuvāk, zēns saoda salkano smaku, kuru nav iespējams sajaukt ne ar ko citu. Viņš saļima uz ceļiem. Nē. Nē.

Toraks būtu varējis kliegt skaļā balsī, un kraukļi, brīdinoši ieķērkdamies, jau lidoja projām. Nē.

Toraks pierāpās tuvāk. Pirksti sajuta mitrumu un kļuva sarkani. Viņš redzēja baltas kaulu šķēpeles un stīgrus, pelēkus dubļus. Viņš redzēja, kā caur gariem, gaišiem matiem, kas izrotāti ar zilu slānekli un moivu asakām, sūcas tumsa. Viņš redzēja pazīstamās acis, kas nedzīvas lūkojās debesīs.

Dažkārt viss atgadās pēkšņi. Pārāk pēkšņi.

OTRĀ NODALA

"Tas nav tiesa," Toraks nodomāja.

Viņš taču neskatījās uz šiem pirkstiem, kas savilkušies atgādināja putna ķetnas, uz šīm asinīm zem nagiem. Tas nevarēja būt.

Uz klints iekliedzās kaija, un Toraks pacēla galvu. Augstu Stāvajā klintī no kraujas nokarājās kadiķis. Viņš iedomājās, kā Beils, nometies uz ceļgaliem, pārāk tālu pasniedzas uz priekšu. Kā viņš izmisīgi cenšas sagrābt krūmu un kā tas padodas. Kā viņam pretim drāžas akmeņi.

"Ak, Beil! Kāpēc tu gāji tik tuvu malai?"

Auksts vējš ielīda Torakam aiz apkakles, un viņš nodrebēja. Beila dvēseles atradās tuvu, un tās bija ļoti niknas. Niknas uz Toraku. Ja tu būtu palicis kopā ar mani, es nebūtu miris.

Toraks aizvēra acis.

Nāves zīmes. Jā. Dvēselēm jāturas kopā, citādi Beils kļūs par dēmonu vai spoku. 17

"Vismaz to es varu tavā labā paveikt," To raks nodomāja.

Viņš ar neveikliem pirkstiem atraisīja savu ārstniecības līdzekļu somiņu un to izkratīja. No tās izbira zāļu rags, kas bija piederējis viņa mātei, un neliela karote, kas bija darināta no gliemenes. Toraks pamirkšķināja plakstus. Viņš pat nebija Beilam par to pateicies. Viņi paēda klusēdami. Pēc tam viņi sastrīdējās. "Nē," Toraks sevi norāja. "Beils nevēlējās ķildoties. Tu sāki kašķi. Pēdējais, ko tu viņam sacīji, tika pateikts dusmās. Nāves zīmes."

Zēns iebāza karoti atpakaļ somiņā. Iebēris plaukstā sarkano okeru, viņš centās tam uzspļaut, taču mute bija sausa. Toraks aizsteberēja līdz iedobei akmenī un samitrināja sarkanās zemes asinis ar Jūras ūdeni. Nākdams atpakaļ, viņš aptina ap rādītājpirkstu jūraszāles, lai nepieskartos līķim.

Beils gulēja uz muguras. Seja bija neskarta. Pret akmeņiem kā olas čaumala bija sašķīdis viņa galvaskauss. Toraks ar okeru neveikli uzvilka apļus uz viņa pieres, krūtīm un papēžiem. To pašu viņš kādreiz bija darījis savam tēvam. Visgrūtāk nācās uzvilkts zīmi uz tēta krūtīm, jo vietā, kur tēvs kādreiz bija izgriezis dvēseļēdāju tetovējumu, atradās rēta. Tāda pati rēta uz krūtīm bija arī Torakam, un, kad pienāks viņa laiks, arī uz tām kādam nenāksies viegli uzvilkt pareizu apli. Beila krūtis bija gludas. Neskartas.

Kad tas bija padarīts, Toraks notupās uz papēžiem. Viņš zināja, ka atrodas pārāk tuvu mirušajam, ka ir visbīstamākais laiks, kad dvēseles joprojām klejo tuvumā un var censties iegūt dzīvu ķermeni. Taču viņš palika, kur bijis.

Kāds gurkšķināja jūraszāles un sauca viņa vārdu.

Viņš pagriezās.

Rena ieraudzīja puiša seju un apstājās.

-    Paliec, kur esi! Toraka balss bija skarba, it kā tā nepiederētu viņam.

Rena metās pie Toraka. Viņa redzēja, kas tam guļ aiz muguras. Meitenes vaigi nobālēja.

-   Viņš nokrita, Toraks teica.

Rena purināja galvu, un viņas lūpas, pār kurām nenāca ne skaņa, veidoja vārdus: "Nē, nē!" Toraks redzēja, kā viņa noraugās uz tukšo skatienu, sašķaidītajām smadzenēm un asinīm zem Beila nagiem. Tas viss paliks viņas atmiņā uz mūžīgiem laikiem, un Toraks nevarēja darīt neko, lai draudzeni no tā pasargātu.

Asinis zem nagiem.

Šī atklāsme viņu apšļāca kā ledains vilnis. Tās nebija Beila asinis. Uz Klints kopā ar viņu atradies vēl kāds. Beils nenokrita. Viņš tika nogrūsts.

Rēnai aiz muguras parādījās Finkedīns. Viņa pirksti bija cieši satvēruši nūju un pleci sagumuši, taču seja kā vienmēr bija neizdibināma.

-    Rena, viņš klusi sacīja. Ej un atved Roņu ģints vadoni.

Finkedīnam nācās atkārtot vēlreiz, līdz viņa to saklausīja, taču Rena pretim neturējās. Meitene kā mēnessērdzīgā steberēja nometnes virzienā.

Finkedīns pagriezās pret Toraku.

-   Kā tas notika?

-    Es nezinu.

-    Kā tā? Vai tad tu nebiji ar viņu kopā?

Toraks sarāvās.

-   Nē, man… man vajadzēja būt. Taču es nebiju.

"Ja mēs būtu palikuši kopā, ar Beilu nekas neatgadītos. Tā ir mana vaina. Mana vaina," viņš nodomāja.

Viņu skatieni sastapās, un Finkedīna skadrajās, zilajās acīs Toraks redzēja sapratni un skumjas skumjas par viņu.

Pēc tam Kraukļu ģints vadonis pacēla galvu un nopētīja Stāvo klinti.

Rāpies augšā, viņš teica. Noskaidro, kas to izdarījis!

Kamēr Toraks rāpās augšup pa stāvo taku uz Klints virsotni, kadiķu galotnes apmirdzēja rīta saule. Beila zābaku nospiedumi nebija ne ar ko sajaucami tos viņš pazina tikpat labi, cik Rēnas vai Finkedīna, vai pats savējos -, turklāt tie uz takas bija vienīgie. Tātad, lai kas viņu ir nogalinājis, tas nebija nācis pa šo ceļu, kas veda uz Roņu nometni.

Lai kas viņu bija nogalinājis. Tas joprojām nebija aptverams. Vēl tikai vakar viņi kopā ūdensmalā ķidāja mencas. Rips un Reka lavījās tuvāk kūpošajām iekšām, un Beils laiku pa laikam šiem pasvieda pa lēverim. Beidzot pēdējā menca aiz astes karājās pie zārda un abi puiši varēja doties smaiļot. Asrifs Torakam bija aizdevis laivu, un pavadīt ceļā viņus bija atnācis Detlans ar mazo māsu; Detlans, kas balstījās uz ķeģiem, māja tik sparīgi, ka gandrīz nogāzās zemē.

Tas notika vēl tikai vakar.

Izeju uz Stāvās klints virsotni aizsedza pīlādžu un kadiķu mudžeklis, un tālāk pavērās liels, plakans izvirzījums pāri Jūrai. Senos laikos tā virsmā bija iecirstas sudrabotas līnijas, kas atveidoja medniekus un medījumu. Vidū pelēks granīta altāris zivs formā.

Toraks norija siekalas. Pirms divām vasarām Roņu burvis bija viņu piesējis pie šā altāra un gatavojās izgriezt viņam sirdi. Puisis joprojām spēja sajust, kā granīts spiež lāpstiņas, joprojām dzirdēja, kā skrapst tokorotu nagi.

No Klints pakājes atskanēja kliedziens it kā kādu radību tur plēstu uz pusēm. Toraks aizturēja elpu. Beila tēvs bija atradis savu dēlu.

"Nedomā par to! Domā par uzdevumu. Izdari to Beila dēļ!"

Stāvā klints mirguļoja rasā. Kails akmens, ja neskaita atsevišķus ķērpju un zaķkāpostu pudurus. Pēdu meklēšana būs grūta, taču, ja slepkava atstājis jebkādas pēdas, Toraks tās atradīs.

Zēns sāka no pašas izejas uz virsotni. Kaut kas nebija kārtībā, taču viņš nevarēja saprast kas. Pietaupījis šīs pārdomas vēlākam laikam, viņš virzījās uz priekšu. Tēvs mēdza teikt, ka, izsekojot medījumu, jāiejūtas tā ādā. Tagad šis padoms šķita briesmīgs. Torakam vajadzēja Beilu uz klints iedomāties dzīvu. Viņam vajadzēja iztēloties tā nezināmo slepkavu.

Tas bijis spēcīgs, ja reiz varējis pievārēt Beilu, taču tas arī bija viss, ko Toraks zināja. Viņam vajadzēja piespiest Stāvo klinti izstāstīt pārējo.

Nebija pagājis ilgs laiks, kad Toraks atrada pirmo zīmi. Viņš, blāvajā rīta gaismā ar acs kaktiņu kaut ko pamanījis, pieplaka pie zemes. Ļoti neskaidrs zābaka nospiedums. Un tur norāde par otru. Vecāks vīrs staigā uz papēžiem, bet jauneklis uz pirkstgaliem. Beils augšup pa taku bija gājis vieglā gaitā.

Toraks viņam sekoja soli pa solim. Viņš aizmirsa par Jūras balsi un sāļo vēju sejā. Viņš bija pilnīgi pārņemts ar meklējumiem.

Puisi atgrieza īstenībā sajūta, ka viņš tiek novērots. Viņš apstājās. Sirds sāka dauzīties. Ja nu Beila slepkava joprojām slēpjas pīlādžos?

Vilkdams laukā nazi, viņš spēji apcirtās.

-   Torak, tā esmu es! iesaucās Rena.

Ar troksni izelpojis, viņš nolaida nazi.

-   Nekad tā vairs nedari!

-   Es domāju: tu dzirdi, ka esmu tuvumā!

-    Ko tu šeit dari?

-   To pašu, ko tu! Rena bija dusmīga, jo Toraks viņu bija sabiedējis, taču dusmas ātri mitējās. Beils nenokrita. Aiz viņa nagiem…

Abi lūkojās viens uz otru. Toraks prātoja, vai arī viņš izskatās tikpat drūms un saspringts.

-    Kā tas notika? Rena jautāja. Man šķita, ka tu biji kopā ar viņu.

-   Nē.

Viņa ieskatījās Torakam acīs. Viņš novērsās.

-    Ej pa priekšu, meitene sacīja jau laipnākā balsī. Tu esi labāks pēddzinis.

Galvu noliecis, Toraks atsāka meklējumus, un Rena sekoja. Kad Toraks dzina pēdas, viņa runāja reti; viņa teica, ka tad viņš nonākot tādā kā transā, kuru negribot pārtraukt. Toraks par to tagad bija pateicīgs. Dažreiz Rena ar savām tumšajām acīm redzēja pārāk daudz, un par strīdu ar Beilu viņš nevarēja stāstīt. Viņam bija kauns.

Toraks nebija pavirzījies pārāk daudz uz priekšu, kad atrada jaunas zīmes. Ķērpju druskas, kuras no akmens bija noskrāpējušas skrejošas kājas; aiz altāra zaļā masā saberztu zaķkāpostu kumšķi. Aiz akmens aizķērusies ziemeļbrieža vilnas šķipsna. Torakam uzmetās zosāda. Beils valkāja roņādas. Ziemeļbrieža ādās bija tērpies viņa slepkava. Gluži kā mednieks, kas parādās no miglas, notikušais iztēlē sāka izveidot aprises. Liels, pamatīgs vīrs ziemeļbrieža ādas apģērbā.

Pēkšņi prātā iešāvās kāds vārds, taču Toraks to padzina. Nemini. Esi uzmanīgs. Atrodi liecības.

Zēns iedomājās, kā Beils pamet savu slēpni pīlādžos un metas klāt apveidam, kas sakņupis pie altāra. Slepkava pieceļas. Viņi riņķo viens ap otru un aizvien vairāk tuvojas klints malai.

Stāvās klints krauja šur tur bija ieplaisājusi, un vietā, kur vējš bija sapūtis augsni, pie dzīvības turējās kadiķis. Tas pa pusei bija izrauts no zemes, un no tā joprojām sūcās sveķi. Toraks iztēlojās, kā Beils, izmisīgi sagrābis krūmu, ar brīvo roku tveras dubļos. Par dzīvību viņš bija cīnījies grūti. Un slepkava bija viņam uzminis uz pirkstiem.

Toraka skatienu aizmigloja sarkans plīvurs. Nosvīda plaukstas. Kad noķers slepkavu, viņš…

-   Lai kas tas bijis, drebošā balsī sacīja Rena, viņš bijis neiedomājami spēcīgs, ja reiz pieveicis B…

Viņa iekoda pirkstu kauliņos. Nākamās piecas vasaras izrunāt Beila vārdu bija aizliegts, citādi varēja atgriezties viņa gars un traucēt dzīvos.

-    Paskaties, Toraks teica. Viņš pacēla mazu egļu sveķu gabaliņu. Un šeit. Viņš pameta malā zariņu, un skatienam pavērās plaukstas nospiedums.

Rena skaļi ievilka elpu.

Beila slepkava bija atspiedies uz vienas rokas un noraudzījies, kā krīt viņa upuris. Plaukstai bija tikai trīs pirksti.

Toraks aizvēra acis. Viņš atkal bija alās Tālajos Ziemeļos un stājās pretim dvēseļēdājam. Vilks nāca talkā un lēcienā uzbrucējam nokoda divus pirkstus.

-    Tātad tagad mēs to zinām, Rena sacīja ledainā balsī.

Viņi lūkojās viens otrā, un abi atcerējās nežēlīgās zaļās acis sejā, kas bija tik neizteiksmīga kā sakaltusi zeme. Toraks plaukstā saspieda egļu sveķus.

-   Tiazi, viņš teica.

TREŠA NODALA

Ozolu burvis pat nebija centies slēpt savas pēdas. Tas bija devies projām pa Stāvās klints kraujo ziemeļu nogāzi uz oļaino krastmalu, sadabūjis savu smailīti un aizīries projām.

Toraks un Rena sekoja pēdām līdz vietai, kur pie Jūras beidzās taka.

-    No turienes, kur es biju, Toraks teica, es būtu varējis viņu ieraudzīt..

-   Kāpēc tu biji apmeties tur? Rena jautāja.

-    Man… man vajadzēja pabūt vienam.

Viņa veltīja Torakam caururbjošu skatienu, taču neko nejautāja. Tas bija vēl sliktāk. Droši vien Rena domāja, ka viņš pieļāvis kādu briesmīgu kļūdu, tik briesmīgu, ka nespēj sevi piespiest par to pastāstīt.

-    Tagad viņš var būt jebkurā vietā, meitene teica, no jauna pagriezdamās pret viļņiem. Varbūt viņš aizbraucis uz Brūnaļģu salu vai arī uz kādu mazāku. Bet, iespējams, atpakaļ uz Mežu.

-   Un viņš ir gabalā, To raks sacīja. Iesim!

Lai nokļūtu Roņu nometnē, viņiem atkal nācās rāpties Stāvajā klintī. Altāris joprojām izskatījās mazliet svešāds. Un Rena pēkšņi saprata, kas par vainu.

-    Iekalumi, viņa teica. Altāra mala guļ uz aļņa galvas. Tas ir nepareizi.

-   Tas ir pārbīdīts!

Toraks šķita izbijies, jo nebija to ievērojis agrāk. Švīkas bija redzamas tik skaidri kā krauklis uz peldoša ledus gabala. Viņš iedomājās, kā Ozolu burvis stiprākais vīrs Mežā ar plecu atspiežas pret altāri un izkustina to no vietas, tad pabīda to atpakaļ, taču tā, ka tas neatgriežas vecajā vietā.

Pie altāra malas Toraks uzgāja to, ko bija meklējis Tiazi: mazu iedobumu Stāvās klints virsmā. Tas bija tukšs.

-   Viņš atradis to, ko meklējis, Toraks teica.

Neviens no viņiem skaļi nepauda savas bailes. Taču

starp pīlādžiem takas malā Toraks atrada pierādījumu: roņādas maciņa atliekas. Saplēstajā ādā joprojām bija tik tikko manāms kāda cieta priekšmeta iespiedums aptuveni dzeloņplūmes lielumā.

Torakam ausīs dunēja asinis. Rēnas balss līdz viņam atplūda kā no tālienes.

-   Viņš to ir atradis, Torak. Tiazi tagad pieder uguns opāls.

Nevienam nesakiet! Finkedīns pavēlēja. Ne to, ka viņš nogalināts, ne to, kas to izdarījis, ne to kāpēc. Toraks tūdaļ piekrita, taču Rena bija pārsteigta.

-   Pat ne vina tēvam?

-   Nevienam, Kraukļu ģints vadonis sacīja.

Viņi tupēja pie strauta līča dienvidu pusē un cits citam uz sejas ar mālu zieda sēru zīmes. Ūdenskrituma dārdi pārmāca balsis. Par to, ka viņus varētu sadzirdēt Roņu ģints sievietes, kas upes lejpusē gatavoja bēru mielastu, vai vīri, kas posa Beila smailīti nāves ceļojumam, nebija jābaidās. Roņi darbojās klusumā, lai nenokaitinātu mirušā jaunekļa dvēseles. Toraks nodomāja, ka tas viss līdzinās sapnim.

Viņi bija strādājuši visu dienu, un Toraks bija palīdzējis. Tagad sāka krēslot, un ikviens miteklis, ikviena smailīte un pat pēdējais mencu zārds bija pārvietots uz šo līča pusi tālāk no Stāvās klints. Ziemeļu malā bija palikusi vienīgi telts, kurā Beils bija mitinājies kopā ar tēvu. Tā tika aplieta ar roņu trānu un atdota liesmām. Toraks to redzēja: iestājoties tumsai, uz viņu nikni lūkojās sarkana acs.

-    Tas taču nav pareizi! Rena iebilda.

-   Tas ir nepieciešams. Tēvocis stingri skatījās viņai acīs. Padomā, Rena! Ja Beila tēvs to uzzinās, viņš gribēs atriebties.

-   Jā, un kas par to? viņa atcirta.

-   Viņš nebūs viens, Finkedīns paskaidroja. Palīgā dosies visa ģints.

-   Un tad? Rena jautāja.

-   Es pazīstu Tiazi, Finkedīns teica. Burvis neslēpsies salās, bet gan dosies atpakaļ uz Mežu, kur viņam vislielākais spēks. Viņš pa visīsāko ceļu dosies uz tirdzniecības vietu piekrastē…

-   Un, ja Tiazi uz pēdām būs Roņi, Toraks iejaucās, viņš tos sarīdīs pret citām ģintīm, bet pats aizbēgs.

Kraukļu ģints vadonis pamāja ar galvu.

-    Tāpēc mēs nevienam neko neteiksim. Jūras ģintis nekad nav bijušas pārāk labās attiecībās ar Meža ģintīm. Tiazi to izmantos. Tas ir viņa spēks, viņš perina jaunumu. Apsoliet man abi! Nevienam nesakiet!

-    Es apsolu, Toraks teica.

Viņš nevēlējās, lai Roņi vajātu Tiazi. Atriebība bija viņa un vienīgi viņa ziņā.

Arī Rena negribīgi deva vārdu.

-    Taču viņa tēvs to var atklāt pats, meitene teica. Viņš droši vien pamanījis to pašu, ko mēs. Asinis zem Beila nagiem.

-   Nē, Finkedīns sacīja. Es parūpējos par to, lai tas nenotiktu. Ar pelēkajām līnijām uz pieres un vaigiem Rēnas tēvocis izskatījās svešs un biedējošs. Iesim, viņš teica, pieceldamies kājās. Laiks pievienoties pārējiem.

Krastmalā Roņi aplī bija izvietojuši brūnaļģu lāpas mirguļojošas oranžas gaismas zem tumšzilām debesīm. Apļa vidū savā smailītē gulēja Beils. Torakam acīs koda taukaini, melni dūmi, un viņš saoda degoša roņu trāna smaku. Viņš juta, kā uz sejas sažūst sēru zīmes.

"Beila bēru riti," viņš nodomāja. "Tas nevar būt."

Vispirms pie laivas piegāja Beila tēvs, kas saudzīgi apsedza dēla ķermeni ar viņa guļammaisu. Dvēseļēdāju dēļ vīrietis bija zaudējis abus dēlus, un viņa seja bija tik savāda, it kā viņš atrastos kaut kur tālumā. "It kā viņš būtu Jūras dibenā," Toraks nodomāja.

Pēc tam ikviens ģints loceklis laivā ielika dāvanu nāves ceļojumam. Asrifs veltīja bļodu, Detlans makšķerāķu komplektu, bet viņa mazā māsiņa, kurai Beils ļoti patika, nespēja novaldīt asaras un ielika smailītē mazu akmens lampiņu. Citi dāvāja apģērbu, kaltētu vaļa gaļu, roņu tīklus, žebērkļus, virves. Finkedīns veltīja Beilam harpūnu, bet Rena trīs savas labākās bultas. Toraks atdeva amuletu, kas bija pagatavots no līdakas žokļa kaula, lai draugam veiktos zvejā.

Stāvēdams malā, viņš noraudzījās, kā vīri paceļ smailīti uz pleciem un aiznes to uz krastu. Tur viņi pie tās priekšgala un pakaļgala piesēja divus smagus akmeņus, un Beila tēvs pats savā laivā sāka vilkt dēlu Jūrā.

Pārējie kājoja atpakaļ, lai ieturētu klusu mielastu, taču Toraks palika krastmalā un noraudzījās, kā smailītes pārvēršas par punktiņiem. Kad viņi vairs nebūs redzami, Beila tēvs ar žebērkli pārdurs laivas ādu un nosūtīs savu dēlu Jūrasmātei. Zivis apēdīs Beila miesas, tāpat kā savulaik viņš bija ēdis Jūras iemītnieces, un, kad viņa miteklis pārvērtīsies par pelniem un vējš tos būs aiznesis, visas viņa pēdas izzudīs, kā viļņi norimst Jūrā.

"Taču viņš atgriezīsies," Toraks nodomāja. "Viņš šeit ir dzimis. Šeit bija viņa mājas. Jūrā viņš jutīsies vientuļš."

Puisi uzrunāja Finkedīns:

-   Torak! Nāc. Tev jāpiedalās mielastā.

-   Es nespēju, viņš nepagriezdamies teica.

-   Tev jānāk.

-   Es nevaru! Es došos pēc Tiazi.

-    Torak, ir nakts, sacīja Rena, kas stāvēja blakus tēvocim, turklāt nespīd mēness tu nekur nevari tikt. Brauksim projām agri no rīta.

-   Tev jāgodina tavs radinieks, Finkedīns teica, uzsvērdams katru vārdu.

Toraks pagriezās.

-   Mans radinieks? Tagad mēs viņu sauksim tā, vai ne? Mans radinieks. Jauneklis no Roņu ģints. Veselas piecas vasaras, līdz aizmirsīsim viņa vārdu.

-   Mēs to nekad neaizmirsīsim, Finkedīns sacīja. Taču tā ir labāk. Tu to zini.

-   Beils, Toraks ļoti skaidri sacīja. Viņa vārds bija Beils.

Rena noelsās.

Finkedīns skatījās Torakā ar samiegtām acīm.

-   Beils, Toraks atkārtoja. Beils. Beils. Beils!

Paslīdējis abiem garām, viņš noskrēja pa piekrasti labu

gabalu un apstājās vienīgi tad, kad bija sasniedzis kvēlojošās Beila mitekļa atliekas.

-   Beil! Toraks iesaucās, pagriezies pret Jūru.

Un, ja viņš tādējādi varēja izsaukt Beila atriebības kāro garu, tad lai. Tā bija viņa vaina, ka Beils guļ Jūras dibenā. Ja viņš nebūtu ķildojies, Beils nebūtu palicis viens uz Stāvās klints. Viņi kopā būtu stājušies pretim Ozolu burvim, un Beils joprojām būtu dzīvs.

Viņa vaina.

-   Torak!

Otrpus mītnes atliekām stāvēja Rena, viņas bālā seja mirgoja karstumā.

-    Pārtrauc viņu saukt vārdā! Tu izsauksi viņa garu!

-   Lai tas nāk! Toraks pakāpās atpakaļ. Tieši to es esmu pelnījis!

-    Tu viņu nenogalināji, Torak.

-   Taču tā ir mana vaina! Kā lai spēju to izturēt?

Uz to viņai atbildes nebija.

-   Finkedīnam ir taisnība! viņš sauca. Roņiem nevajag atriebt Beilu, tas jādara man\

-   Pārtrauc saukt vinu vārdā…

-    Atriebība ir manā ziņā! Toraks kliedza. Izvilcis nazi un izņēmis no kules zāļu ragu, viņš pacēla tos pret debesīm. Es zvēru tev, Beil! Es tev zvēru pie šā naža un šā raga un savām trim dvēselēm: es panākšu Ozolu burvi un viņu nogalināšu. Es tevi atriebšu!

CETURTĀ NODALA

Vilks stāv Spožajā-mīkstajā-aukstumā Kalna piekājē un veras augšup uz Tumšo Kažoku.

Tā atrodas daudzus lēcienus virs viņa un skatās lejup. Vilks saož draudzeni, viņš dzird, kā vējš bužina vilcenes skaisto, melno kažoku. Viņš paluncina asti un iesmilkstas.

Ari Tumšais Kažoks paluncina asti un iesmilkstas. Taču šis ir Pērkongrāvēja kalns. Vilks nedrīkst rikšot augšup, un viņa nedrīkst kāpt lejā.

Visu garo aukstumu Vilks bija pēc viņas ilgojies pat tad, kad medīja kopā ar Slaiko Bezastaini un baramāsu vai arī spēlēja rotaļu "Noķer lemingu!" īpaši tad, jo Tumšajam Kažokam šī spēle labi padevās. No visiem Kalna bara vilkiem Tumšā Kažoka viņam pietrūkst visvairāk. Viņi ir viena elpa, viens kauls. Vilks to jūt ar visu kažoku.

Tumšais kažoks uzliek purnu uz priekšķepām un ierejas. "Nāc! Medības ir labas, bars spēcīgs!"

Vilks nokar asti.

Viņas rējieni kļūst nepacietīgi.

"Nevaru," viņš atbild.

Tumšais kažoks palecas un lēkšo lejup no Kalna. Spožais-mīkstais-aukstums virmo ap ķepām, kad viņa tuvojas, un Vilka sirds mutuļo kopā ar to. Viņš priecīgs metas draudzenei pretim un skrien tik ātri, ka…

Vilks pamodās.

Viņš ir atgriezies no tagadnes, kurā bija nokļuvis sapņos, un atgriezies citā tagadnē: izrādās, ka viņš gulējis lielā ūdens malā. Viens pats. Viņš ilgojās pēc Tumšā Kažoka. Viņš ilgojās pēc Slaikā Bezastaina un baramāsas. Viņš pat mazliet ilgojās pēc kraukļiem. Kāpēc Slaikais Bezastainis viņu pameta un devās projām peldošajā ādā?

Vilkam šeit nepatika. Cieti zemes kukuržņi dūrās ķepu spilventiņos, un zivju putni uzbruka, ja viņš nokļuva pārāk tuvu to ligzdām. Kādu brīdi viņš tika pētījis bezastainu midzeņus pie lielā ūdens, kur tajā ietecēja ātrais ūdens, taču tagad Vilkam bija garlaicīgi.

Bezastaini nemedīja, tie vienīgi ķiukstēdami un gaudodami stāvēja barā un skatījās uz akmeņiem. Izskatījās viņi domā, ka daži akmeņi ir vērtīgāki par citiem, kaut gan Vilks saoda, ka tie visi smaržo vienādi; un, kad bezastaini deva cits citam akmeņus, tie strīdējās. Kad dāvanu kaulu vai savdabīgu zariņu pasniedz parasts vilks, viņš to dara tāpēc, ka viņam patīk cits vilks, nevis tāpēc, ka viņš ir dusmīgs.

Tuvojās tumsa, un bezastaini vīkšījās savam nebeidzamajam miegam. Vilks pieslējās kājās un devās izošņāt midzeņu apkārtni. Nicīgi izvairījies no suņiem, viņš apēda dažas zivis, kas karājās pie kokiem, un maigu zivjusuņa tauku pikuci. Pēc tam viņš netālu no midzeņiem atrada murķeli un apēda arī to. Kad atnāca gaisma, Vilks ietecēja

Mežā, sabradāja mazliet ērgļpaparžu, lai izveidotu ērtu guļvietu, un likās nosnausties.

Acumirklī viņu pamodināja kāda smaka. Vilka nagi saspringa. Uz skausta uzbužinājās spalva. Viņš pazina šo dvingu. Tā atgādināja par kaut ko sliktu. Tā lika iesmelgties Vilka astes galiņam. Smakas pēdas bija svaigas un veda uz augšu pret straumi gar ātro ūdeni. Viņš ierūcās, pielēca kājās un skrēja tai pakaļ.

-   Es jau jums teicu, mednieks no Jūras Ērgļu ģints sacīja, siedams stirnu buku ragu saišķi, ka krastmalā redzēju milzīgu vīru. Lūk, tā.

-    Kurp viņš devās? Toraks tincināja.

Viņš bija uzmācīgs. Rena, auklēdama plaukstās kausu ar uzkarsētu bērzu sulu, prātoja, cik ilgi Jūras Ērglis to vēl izturēs.

-   Es nezinu\ mednieks atcirta. Biju aizņemts; gribēju tirgoties!

-   Man šķiet, viņš aizbrauca augšup pa upi, teica viņa draudzene.

-   Augšup pa upi, Toraks atkārtoja.

-   Tas var nozīmēt visu ko, Rena sacīja.

Taču Toraks jau virzījās uz Kraukļu nometnes un briežādas smailīšu pusi.

Pagāja divas dienas kopš Beila bēru rituāliem, kad viņi pēc nogurdinošas iršanās bija sasnieguši tirdzniecības vietu krastmalā. Migla tina plīvurā nometnes, kas bija uzslietas piekrastē pie Aļņupes ietekas Jūrā. Vītoli, Jūras Ērgļi, Kraukļi, Odzes, Jūras Kraukļi un vīri no Brūnaļģu ģints visi bija ieradušies, lai mainītu briežu un aļņu ragus pret roņādām vai krama "jūras olām". Finkedīns bija devies atdot smailītes, kuras bija aizņēmies Vaļu ģintī, un uz priežu zariem tupēja kraukļi. No Vilka nebija ne miņas.

Rena skrēja, lai panāktu Toraku, kas ar vienu plecu pa priekšu lauzās caur pūli un izpelnījās aizkaitinātus skatienus, kurus neņēma vērā.

-   Torak, pagaidi! Paskatījusies apkārt, lai pārliecinātos, ka neviens neklausās, viņa sacīja klusākā balsī: Vai neesi padomājis par to, ka tās var būt lamatas? Dvēseļēdāji ir centušies tevi ievilināt slazdā jau agrāk.

-   Man vienalga, Toraks attrauca.

-    Bet padomā! Kaut kur tur ir Tiazi un Eostra: abi atlikušie dvēseļēdāji stiprākie no visiem.

-   Man vienalga. Viņš nogalināja manu radinieku. Un es nogalināšu viņu. Un necenties mani pierunāt pagulēt un doties ceļā no rīta.

-   Es jau nemaz negatavojos to darīt, viņa aizkaitināta sacīja. Gribēju teikt, ka jāsadabū kādi krājumi.

-  Nav laika. Viņš jau ir divu dienu gājuma mums priekšā.

-   Un būs vēl vairāk, Rena iedzēla, ja mums nepārtraukti nāksies apstāties, lai medītu!

Kad Rena sasniedza telti, kuru dalīja ar Seiunu, un ieraudzīja pazīstamās ziemeļbriežu ādas, viņa apstājās kā zemē iemieta. Mazāk nekā pirms mēneša viņa atstāja šo mitekli un skrēja uz smailīti, lai būtu kopā ar Finkedīnu un Toraku, lai atkal satiktu Beilu.

Meitene aizvēra acis. Viņa atcerējās, kā bija neticēdama skatījusies uz tā salauzīto ķermeni. Uz nedzīvajām, gaišzilajām acīm. Uz pelēko masu, kas klāja akmeņus. "Tās ir viņa domas," viņa bija sev sacījusi. "Viņa domas, kas iesūcas ķērpjos."

Viņa to redzēja nakti un dienu. Rena nezināja, vai tāpat jūtas ari Toraks; ja viņš vispār kādreiz runāja, tad vienīgi par to, kā atrast Tiazi. Izskatījās, ka bēdām viņa sirdī nav palikusi vieta.

Rēnai aiz apkakles līda migla, un viņa nodrebēja. Viņa bija nogurusi un stīva no atpakaļceļa, bēdu pārņemta un vientuļa. Meitene nebija domājusi, ka var justies tik vientuļa starp cilvēkiem, kurus mīlēja.

Šur tur tumsā parādījās un atkal izgaisa mednieki. Rena iztēlojās, kā Tiazi priecājas par uguns opālu. Vīrs, kuram sagādāja patiku citu cilvēku ciešanas. Kurš dzīvoja vienīgi tāpēc, lai valdītu.

Kraukļu burve bija sarāvusies zem appelējušas aļņādas. Pa ziemu viņa bija sažuvusi tiktāl, ka sāka Rēnai atgādināt tukšu ādas dzeramtrauku. Burve reti kad aizkliboja tālāk par mēslu kaudzi, un, kad Kraukļi pārvietoja nometni, viņi Seiunu nesa uz nestuvēm. Rena prātoja, kas tur pie dzīvības šo sačervelējušos sirdi un cik ilgi tā vēl nepārstās pukstēt. Seiunas elpa jau oda pēc Kraukļu kapulauka.

Cenzdamās burvi nepamodināt, Rena savāca savu mantību un salika pārtikas krājumus sumbra zarnu kulēs. Grauzdēti lazdu rieksti, kūpināta zirggaļa, retēja saknes milti, kaltētas brūklenes Vilkam.

Aļņāda sakustējās.

Rēnai pamira sirds.

Zem zvērādas parādījās plankumains pauris, un Renu cieši uzlūkoja Kraukļu burves krama cietais skatiens.

-    Tā, tā, Seiuna sacīja balsī, kas atgādināja nokaltušu zaru grabēšanu. Dodies projām. Droši vien zini, uz kurieni viņš aizgājis.

-   Nē, Rena sacīja. Seiuna allaž prata ar putna nagam līdzīgo pirkstu uzspiest uz vārīgas vietas.

-   Bet Mežs ir plašs… Tev vajadzēja pacensties uzzināt, uz kurieni viņš devies.

Viņai bija prātā burvestības. Rena ciešāk satvēra kules.

-    Nē, viņa nomurmināja.

-    Kāpēc?

-    Es nespēju.

-   Bet tu to proti.

-    Nē, neprotu. Pēkšņi meitene bija tuvu asarām. Man vajadzēja prast ielūkoties nākotnē, viņa sacīja nožēlas pilnā balsī, taču es nemācēju paredzēt viņa nāvi. Kāds labums būt par burvi, ja es nespēju to paredzēt?

-   Tu pārvaldi burvestības, Seiuna nočērkstēja, bet vēl neesi burve.

Rena pamirkšķināja plakstus.

-   Kad būsi burve, tad zināsi. Taču līdz tam to varbūt zinās tava mēle.

"Mīklas," Rena pikti nodomāja. "Kāpēc vienmēr mīklas?"

-   Jā, mīklas, Seiuna sacīja un iesēcās tā, ka šo skaņu gandrīz varēja uzskatīt par smiekliem. Mīklas, kas tev jāatmin! Viņa brīdi klusēja, lai atgūtu elpu, bet tad turpināja: Es zīlēju uz kauliem.

Telts ieejā parādījās Toraks un uzmeta Rēnai nepacietīgu skatienu.

Viņa tam pamāja ciest klusu.

-    Ko tu redzēji? viņa jautāja Seunai.

Burve aplaizīja smaganas ar mēli, kas bija pelēka kā pelējums.

-    Tumšsarkans koks. Mednieks ar pelnu pelēkiem matiem, kuram iekšā deg liesma. Dēmoni. Rakņājas zem apsvilušiem akmeņiem.

-   Vai redzēji, uz kurieni devies Tiazi? Toraks strupi noprasīja.

-   Jā gan… Es redzēju.

Blakus Torakam ar drūmu seju nostājās Finkedīns.

-   Viņš virzās uz Dziļo mežu.

-   Uz Dziļo mežu, Seiuna piebalsoja. Jā…

-   Tikko ieradās grupa ļaužu no Mežakuiļu ģints, Finkedīns teica. Tie braukuši lejup pa Platupi. Pie brasla tie redzējuši lielu vīru, kas vienkocī īries augšup pa Melnupi.

Toraks pamāja ar galvu.

-   Viņš ir no Ozolu ģints, tātad no Dziļā meža. Skaidrs, ka viņš dodas turp.

-   Mēs ņemsim divas smailītes, Finkedīns sacīja. Kamēr mēs irsimies augšup pa upi, es ģintij liku gaidīt šeit.

-   Mēs? Toraks skarbi jautāja.

-    Arī es braukšu kopā ar tevi, Finkedīns paskaidroja.

-     Es arī, sacīja Rena, taču viņi neņēma meiteni vērā.

-    Kāpēc? Toraks jautāja Finkedīnam.

Rēnai bija sāpīgi dzirdēt, ka Toraks negrib, lai viņi tam pievienotos. Viņš vēlējās tikt galā viens pats.

-    Es pazīstu Dziļo mežu, Finkedīns atbildēja. Tu ne.

-    Nē! Seiuna bija nikna. Finkedīn! Tu nedrīksti aizbraukt!

Viņi lūkojās burvē.

-    Kauli atklāja vēl kaut ko, un tas ir droši. Finkedīn, tu nesasniegsi Dziļo mežu!

Rēnai sažņaudzās sirds.

-    Tad… tad mēs brauksim bez viņa. Tikai Toraks un es.

Taču viņas tēvoča sejā bija izteiksme, no kuras Rena bijās, tā liecināja par to, ka strīdēties nav vērts.

-   Nē, Rena, viņš sacīja satriecoši mierīgā balsī. Jūs to bez manis nepaveiksiet.

-   Paveiksim gan, viņa tiepās. Finkedīns nopūtās.

-   Tu taču zini, ka kopš pagājušās vasaras starp Sumbru un Meža Zirgu ģintīm valda nesaskaņas. Viņi pie sevis nelaidīs svešiniekus. Taču mani viņi pazīst…

-    Nē! Rena iesaucās. Seiuna zina! Vina nekad nekļūdās.

Kraukļu burve papurināja galvu un čērkstoši nopūtās.

-   Ak, Finkedīn…

-   Torak, pasaki viņam! Rena lūdzās. Pasaki, ka mēs to varam paveikt bez viņa.

Bet Toraks paņēma kuli ar pārtikas krājumiem un vairījās viņai ielūkoties acīs.

-   Nāc, viņš nomurmināja. Mēs zaudējam laiku. Finkedīns izņēma Rēnai no rokām otru somu.

-    Iesim! viņš teica.

piektā nodala

Vilks skrēja pa smakas pēdām.

Viņam apkārt no ilgā miega modās Mežs, un medījums bija kārns, jo visu ziemu bija kašņājis nost Spožo-mīkstoaukstumu, lai tiktu pie barības. Vilks izbiedēja alni, kas skrubināja kalnu kļavas sulīgo mizu. Pulciņš ziemeļbriežu apjauta, ka Vilks tos nemedī, un, galvas pacēluši, noraudzījās, kā viņš aizsteidzas garām.

Vilks neieredzēja smaku, kas virmoja degungalā. Pirms daudzām gaismām un tumsām ļaunais bezastainis bija viņu iesprostojis šaurā akmens midzenī un apsaitējis viņa purnu, lai Vilks nevarētu pagaudot. Sliktais bezastainis viņu badināja un uzkāpa uz astes, un, kad Vilks sāpēs iekaucās, tas smējās. Pēc tam viņš uzbruka Vilka barabrālim. Vilks lēca sliktajam bezastainim virsū, sakampa žokļos vienu spalvaino priekšķepu un nokraukšķināja kaulus un garšīgo, sulīgo miesu.

Vilks pielika soli. Viņš nezināja, kāpēc meklē Sakosto, vilki nemedī pat sliktos bezastainus -, taču zināja, ka jāseko.

Smaka sabiezēja. Cauri vēja, bērzu un putnu balsīm Vilks dzirdēja, kā bezastainis ar nūju kulsta ūdeni. Viņš saoda, ka bezastainim nav suna.

Tad Vilks to ieraudzīja.

Sakostais slīdēja pa ūdeni ozola stumbrā. Vilks pamanīja iemirgojamies lielo akmens nagu, kas karājās tam pie sāniem. Viņš saoda egles asinis, ziemeļbriežu ādu un savādu, biedējošu Spožo-zvēru-kas-karsti-kož.

Vilku sagrāba bailes. Sakostais sēdēja bez baiļu un izbaudīja savu spēku. Viņš bija ļoti, ļoti stiprs. Viņam neuzdrīkstējās uzbrukt pat Spožais-zvērs-kas-karsti-kož. Vilks to zināja, jo bija redzējis, kā bezastainis iebāž priekšķepu Spožajam-zvēram tieši zobos un nesakostu to izvelk atkal laukā.

Daudzu skrējienu attālumā smalki un klusi iegaudojās putna kauls, ar kuru Slaikais Bezastainis un baramāsa mēdza saukt Vilku.

Viņš nezināja, ko darīt. Vilks ilgojās doties pie viņiem, taču tas nozīmētu griezties atpakaļ.

Putna kauls turpināja aicināt.

Sakostais turpināja slīdēt pret straumi pa ātro ūdeni.

Vilks nezināja, ko darīt.

Tu ļāvi viņam aizbēgt! Toraks kliedza, būdams tik nikns, ka aizmirsa runāt vilku valodā. Viņš tev bija tieši degungalā, bet tu ļāvi viņam aiziet!

Vilks iežmiedza asti kājstarpē un pašāvās aiz muguras Finkedīnam, kas, nometies uz ceļgaliem, kurināja ugunskuru.

-   Torak, pārtrauc! Rena iesaucās.

-   Bet viņš bija tik tuvu!

-    Es zinu, bet tā nav Vilka vaina. Es esmu vainīga!

Toraks pagriezās pret Renu.

-   Es pasaucu Vilku, viņa teica. Tā ir mana vaina, ka viņš ļāva Tiazi aiziet.

Viņa atlieca pirkstus, un Toraks ieraudzīja mazo rubeņa kaula stabulīti, kuru viņš draudzenei bija iedevis pirms divām vasarām.

-   Kāpēc? viņš prasīja.

-   Es par viņu uztraucos. Bet tev… izskatās, ka tev ir vienalga.

Puisis saniknojās vēl vairāk.

-    Protams, arī es par viņu raizējos! Kā lai es neuztrauktos par Vilku?

Vilks Finkedīnam aiz muguras pieglauda ausis un nedroši paluncināja asti.

Toraku pārņēma nožēla. Kas ar viņu bija noticis?

Vilks tik priecīgs bija iejoņojis nometnē un lepni pastāstījis, ka pametis Sakostā pēdas, kolīdz izdzirdējis Toraka saucienu. Viņš bija apmulsis, kad Toraks zaudēja savaldīšanos. Vilkam nebija ne jausmas, ko viņš izdarījis nepareizi.

Toraks noslīga ceļos un pa pusei ieņurdējās, pa pusei iesmilkstējās. Vilks metās viņam klāt. Toraks iegremdēja seju viņa skaustā. "Piedod!" Vilks nolaizīja viņam ausi. "Nekas."

-   Kas ar mani ir noticis? Toraks nomurmināja.

Finkedīns, kas šo jūtu uzplūdu neņēma vērā, lika viņam

atnest ūdeni. Rena vienīgi nikni nolūkojās.

Puisis paķēra dzeramtrauku un skrēja uz upmalu.

Visu vakara cēlienu un nākamo rītu viņi bija pavadījuši, airēdamies pret straumi pa Aļņupi un apstādamies atpūsties vien dažu īsu brīdi, un tagad ceļinieki atradās netālu no krācēm, kur kopā saplūst Platupe un Melnupe. Divreiz viņi bija satikuši medniekus, kas redzējuši lielu vīru iramies augšup pret straumi.

"Viņš izslīd no rokām," Toraks domāja. Atkritis uz bluķa, puisis nikni raudzījās uz upi.

Diena bija brāzmaina, un Mežs šķita esam ar sevi nemierā. Zēli bauroja pamests alnēns. Pretējā krastā pērnajos meldros ar priekšķepām viens otru iekaustīja divi zaķi.

Toraks saoda malkas dūmus un dzirdēja kārdinošu plāceņu čurkstēšanu. Viņš bija izsalcis, taču nespēja piebiedroties citiem. Viņš jutās no tiem šķirts, it kā atrastos aiz sienas: tā bija neredzama, taču nesalaužama kā ledus ziemas vidū. Viņu vajāja Seiunas pravietojums par audžutēvu. Ko tad, ja Rēnai taisnība un Tiazi izlicis slazdus? Ko tad, ja viņš, Toraks, ved Finkedīnu nāvē?

Un tomēr viņam nebija izvēles vajadzēja turpināt iesākto.

Pa krastmalu attecēja Vilks un kā dāvanu nometa Torakam pie kājām žagariņu.

Puisis to pacēla un pagrozīja pirkstos.

"Tu esi bēdīgs," Vilks sacīja, pakustinādams ausi. "Kāpēc?"

"Gaišmatainais, kas ož pēc zivjusuņa," Toraks teica vilku valodā. "Vairs neelpo. Viņu nogalināja Sakostais."

Vilks paberzēja sānus pret Toraka plecu, un zēns, viņam piespiedies, sajuta drauga pārliecinošo, mīksto siltumu.

"Tu medī Sakosto?" Vilks jautāja.

"Jā," Toraks atbildēja.

"Tāpēc, ka viņš ir slikts?"

"…tāpēc, ka viņš nogalināja manu barabrāli."

Vilks nolūkojās, kā pa upi aizslīd ūdensmērītājs.

"Kad Sakostais vairs neelpos, vai gaišmatainais elpos?"

"Nē," Toraks paskaidroja.

Vilks pielieca galvu un ar apmulsušām dzintardzeltenajām acīm lūkojās Torakā.

"Tad kāpēc viņu medīt?"

"Tāpēc, ka man jāatriebj Beils," zēns vēlējās pateikt. Taču viņš nezināja, kā to izskaidrot vilku valodā, un, pat ja zinātu, domāja, ka Vilks to nesaprastu. Droši vien vilki nemēdz atriebties.

Abi sēdēja blakus un vēroja, kā virs brūnganā ūdens šaudās knišļi. Toraks pamanīja foreles apveidu un ar skatienu pavadīja to dziļumā.

Zēns vienmēr bija zinājis, ka starp viņiem ir atšķirības, taču izskatījās, ka Vilks to neaptver. Tāpēc dažreiz Vilks bija vīlies, it sevišķi tad, kad Toraks neuzvedās kā īsts vilks. Domādams par to, Toraks kļuva skumīgs un jutās mazliet neveikli.

Paskatījies apkārt, viņš ieraudzīja, ka Vilks ir aizgājis un debesis aptumšojuši mākoņi. Upes pretējā krastā kāds stāvēja meldros un uz viņu skatījās.

Tas bija Beils.

No viņa kamzoļa bez skaņas tecēja ūdens. Pilošajos matos jūraszāļu kumšķi. Viņa seja bija zaļgani bāla, it kā atrastos zem ūdens, un acis tumšas kā brūces. Niknas. Apsūdzošas.

Toraks centās uzsaukt. Tas neizdevās. Mēle bija pielipusi pie aukslējām.

Beils pacēla roku, no kuras pilēja ūdens, un norādīja uz Toraku. Viņš kustināja lūpas. Pār tām nenāca ne skaņa, taču jēga bija skaidra. Tu esi vainīgs.

-   Torak!

Rēgs pagaisa. Toraks apcirtās.

-   Cik ilgi var tevi saukt? Rena, stāvēdama viņam aiz muguras, jautāja dusmīgā balsī.

Beils bija pazudis. Upes pretējā pusē vējā čabēja meldri.

-   Kas noticis? Rena gribēja zināt.

-   N… nekas, viņš izstomīja.

-   Nekas ? Tu esi pelnu pelēks.

Toraks papurināja galvu. Viņš nespēja sevi piespiest to izstāstīt Rēnai.

Meitene aizvainota mazliet paraustīja plecus.

-    Labi. Es tev pietaupīju plāceni. Viņa pasniedza Torakam gardumu, kas bija ievīstīts zirgskābenes lapā, lai ilgāk turētos silts. Vari to apēst pa ceļam.

Rena no smailītes vēroja, kā Vilks skraida starp kokiem: laiku pa laikam viņš pacēla purnu, lai uztvertu smaržas, bet citreiz ošņāja krūmus.

Pārāk bieži viņš atrada vietas, kur Ozolu burvis bija ieturējies vai atvilcis elpu. Izskatījās, ka Tiazi nesteidzas sasniegt Dziļo mežu, un šāda uzvedība Renu uztrauca, taču ceļabiedriem viņa neko neteica. Finkedīns bija norūpējies, bet Toraks…

Meitene vēlējās, kaut puisis būtu pagriezies un ar viņu aprunājies. Toraks sēdēja priekšā taisns un nelokāms un pētīja, vai krastā nepamanīs kādas liecības par Tiazi.

Rena dusmīgi iegremdēja ūdenī airi. Toraku neinteresēja nekas cits, kā vien atrast Ozolu burvi. Viņam nerūpēja pat tas, ka briesmās ir Finkedīns.

Beidzot viņi sasniedza krāces un izkāpa krastā, lai aiznestu tām garām laivas. Vilks jau mērķtiecīgi rikšoja uz priekšu gar Melnupes krastu.

-   Cik tālu līdz Dziļajam mežam? Toraks jautāja, kad viņi bija nolikuši zemē otro smailīti.

-   Dienas brauciens, Finkedīns atbildēja. Bet varbūt arī vairāk.

Toraks sakoda zobus.

-   Ja šis to sasniegs, mēs šo nekad neatradīsim.

-    Droši vien mēs viņu panāksim, Finkedīns teica. Tiazi vilcinās.

-   Es gribētu zināt kāpēc, Rena sacīja. Varbūt tās ir lamatas. Un, pat ja nav, viņš drīz vien uzzinās, ka mēs dzenamies pakaļ.

Finkedīns pamāja ar galvu, taču neatbildēja. Visu dienu viņš bija tāls un nerunīgs un ik pa brīdim samiedza acis, it kā Melnupe atdzīvinātu sāpīgas atmiņas.

Rēnai nepatika arī upe. Viņa nepazina to, jo Finkedīns nekad nebija vedis Kraukļus apmesties Melnupes krastos, un meitene prātoja, ka nosaukums izvēlēts trāpīgi. To noēnoja drūmi koki, un ūdens bija tik tumšs, ka nevarēja redzēt upes dibenu. Kad viņa pārliecās pār laivas malu, nāsīs iesitās trūdošu lapu smaka.

Kad smailītes atkal bija ūdenī, viņa uzstāja, ka sēdēs priekšā. Rēnai bija apnicis skatīties Torakam mugurā un prātot, par ko viņš domā. Bez šaubām, par to, kā atrast Tiazi. Bet ko gan viņš darītu, Rena brīnījās, ja tas izdotos? Ģinšu likums aizliedz cilvēku nogalināt bez brīdinājuma, tātad Torakam nāktos Ozolu burvi izaicināt uz cīņu. No šīs domas viņa satrūkās. Toraks bija spēcīgs un diezgan labi prata cīnīties, taču viņam vēl nemaz nebija piecpadsmit vasaru. Kā gan viņš tiktu galā ar stiprāko vīru Mežā?

-    Rena? viņš uzrunāja meiteni, likdams tai salēkties.

Viņa pagriezās.

-   Ja kāds guļ, tu vari pateikt, vai viņš sapņo? Es domāju paskatoties uz viņu.

Rena vēroja Toraku. Lūpas bija sakniebtas, un viņš vairījās no draudzenes pētošā skatiena.

-   Ja tu sapņo, tev zem plakstiem kustas acis, viņa teica. Tā saka Seiuna.

Puisis palocīja galvu.

-   Ja redzēsi mani sapņojam, vai pamodināsi?

-   Kāpēc? Torak, ko tu nosapņoji?

Viņš papurināja galvu. Toraks bija kā vilks: ja negribēja kaut ko darīt, piespiest viņu nebija iespējams.

Rena tomēr mēģināja.

-   Ko tu redzēji? Kāpēc tu man nevari pastāstīt?

Toraks atvēra muti, un uz mirkli viņai šķita, ka puisis sāks runāt. Tad Torakam iepletās acis, un, sagrābis Renu aiz kapuces, viņš meiteni norāva garšļaukus ar tādu sparu, ka viņa pret laivas malu apdauzīja deniņus.

-   Ak! viņa iebļāvās. Ko tu…

-   Finkedīn, gulsties! Toraks tajā pašā laikā iekliedzās.

Kamēr Rena centās izslieties, kaut kas nošņāca viņai

virs galvas. Viņa redzēja, kā Finkedīns izvelk nazi un cērt; viņa redzēja, kā Vilks iesmilkstas un palecas gaisā, it kā šim būtu iedzēlis sirsenis. Viņa redzēja, kā pārtrūkst un, nevienam nenodarīdama ļaunumu, ūdenī iekrīt aukla tik tieva kā tīmekļa pavediens.

Iestājās saspringts klusums. Rena pieslējās sēdus un berzēja deniņus. Toraks iestūrēja laivu upes vidū un noķēra auklas galu.

-   Tā bija nospriegota kā loka stiegra, viņš teica.

Neko vairāk Torakam nenācās sacīt. Smailītes bija trau-

kušās pret izturīgu cīpslu auklu, kas stiepās starp kokiem upes pretējos krastos. Galvas augstumā.

Rena aptaustīja sev kaklu. Ja Toraks viņu nebūtu nogāzis, aukla būtu viņai pārgriezusi rīkli.

-   Šis zina, ka šim tiek sekots, Finkedīns sacīja, pieīries blakus.

-    Bet varbūt viņš nezina, ka tas ir Toraks, Rena bilda.

-    Kāpēc tu tā saki? puisis gribēja zināt.

-   Ja zinātu, viņa teica, vai viņš vēlētos tevi nogalināt? Viņam vajadzīgs tavs spēks.

-   Varbūt, bet varbūt arī ne, sacīja Finkedīns. Tiazi ir augstprātīgs. Vairāk par visu viņš uzticas savam spēkam. Un viņam pieder uguns opāls. Varbūt Tiazi uzskata, ka viņam nav vajadzīgs garagājēja spēks. Un, ja tā ir, Kraukļu vadonis piebilda, tad viņam vienalga, ko nogalināt.

sestā nodala

cīpsla Vilkam bija savainojusi priekškāju. Tā mazliet asiņoja, bet viņam nesāpēja, taču Toraks uzstāja, ka pušums jāapstrādā ar pelašķu un kaulu smadzeņu ziedi, kuru viņš Rēnai lika pagatavot no ārstniecības līdzekļu kulītē sadabūtajām sastāvdaļām.

Viņš, vienalga, to nolaizīs, meitene sacīja, un Vilks tūlīt pat tieši to izdarīja.

Torakam bija vienalga. Vismaz viņš jutās drusku labāk, pat ja Vilkam no šādas ārstēšanas ne silts, ne auksts.

Viņš gandrīz nepamanīja cīpslu. Ko tad, ja viņš patiešām to būtu palaidis garām un viņa kļūdas dēļ būtu cietusi Rena vai Finkedīns? Torakam sagriezās vēderā jau no šādas domas vien. Atliek pieļaut vienu kļūdu, vienu vienīgu, un visu atlikušo dzīvi tu cietīsi no tās sekām.

Notupies ūdensmalā, Toraks samīcīja riekšu ziepjusaknes lapu zaļā masā un nomazgāja rokas.

Puisis pacēla skatienu un ieraudzīja, ka viņu vēro Finkedīns. Viņi bija divi vien. Vilks seklumā remdēja slāpes, bet Rena vēl bija laivā.

Finkedīns uz Toraka plaukstām iztukšoja dzeramtrauku.

-   Par mani neuztraucies, viņš teica.

-    Bet es uztraucos, Toraks sacīja. Seiuna runāja to, ko domāja.

Kraukļu vadonis paraustīja plecus.

-     Pareģojumi. Tu nedrīksti dzīvot, domādams par to, kas varētu atgadīties. Viņš paņēma dzeramtrauku. Iesim!

Viņi līdz vēlam vakaram sekoja Vilkam, kas skrēja gar Melnupes krastu, tad zem smailītēm izgulējās un pirms ausmas devās tālāk. Kad pienāca pusdienlaiks, Mežs sabiezēja. Krastos drūzmējās ar pilošām usnejām [1] noaugušas modras egles, un pat koki, kuri vēl nebija salapojuši, izskatījās piesardzīgi. Vējā čabēja pērnās ozolu lapas, un ošu pumpuri spīdēja kā mazi, melni pīķi.

Beidzot priekšā parādījās kalni, kas robežojās ar Dziļo mežu. Toraks tos bija sasniedzis pirms divām vasarām, taču toreiz viņš atradās vairāk uz ziemeļiem. Šeit tie bija stāvāki un akmeņaināki: stateniskas pelēku klinšu sienas, kas bija izrobītas un iešķeltas kā ar milzīgu cirvi. Tetera klaudzošie saucieni atbalsojās kā ripojošu akmeņu duna.

Kad gaisma sāka izplēnēt, Vilks ielēca upē un pārpeldēja tai pāri. Ticis ziemeļu krastā, viņš kārtīgi nopurinājās un devās tālāk. Pēkšņi viņš atgriezās pa savām pēdām un sāka ošņāt dubļus.

Ceļotāji piestāja malā, un Toraks izkāpa no laivas, lai izpētītu pēdu jūkli. Nav brīnums, ka Vilks bija apmulsis: pēdas bija gandrīz nesalasāmas, it kā nesen pa tām būtu vārtījusies mežacūka.

-   Šeit bijis ne tikai Tiazi, Toraks teica. Skat, kāds papēža nospiedums! Šis cilvēks nav tik dūšīgs, un smagums ir likts vairāk uz pēdas iekšpusi.

-   Gribi teikt, ka kāds ir ar viņu kopā? Rena jautāja.

Toraks grauza īkšķa nagu.

-    Tiazi pēdas ir tumšākas, turklāt pār otrām pēdām ir pārrāpojusi vabole, bet pār viņa ne. Lai kas tas būtu, tas šeit bijis jau pirms Tiazi.

Vilks kaut ko bija saodis. Pametuši smailītes, viņi devās tam pakaļ pa ieplaku, kuru bija izgrauzis strauts, kas ietecēja Melnupē.

Pēc divdesmit soļiem Toraks apstājās.

No dubļiem uz viņu raudzījās pēdas nospiedums. Bezkaunīgs un izsmējīgs. Es esmu šeit. Tiazi bija iespiedis zemē zīmi tā, lai to redzētu visi.

-   Ozolu burvis, Finkedīns teica.

Torakam nospiedums izstāstīja vēl kaut ko. Viens vienīgs zābaka nospiedums ir apveids, kas var izklāstīt visu stāstu, ja vien tu zini, kā to lasīt. Toraks zināja. Pirms aizbraukšanas no Roņu salas, viņš bija izpētījis Tiazi pēdas visos sīkumos.

Puisis uzzināja daudz. Viņš lika ieplakai atklāt tās noslēpumus.

-    Tiazi atstājis vienkoci seklumā, Toraks pēc brīža sacīja, un tad uzrāpies šeit augšā. Uz kreisā pleca viņš nesis kaut ko smagu varbūt savu cirvi. Pēc tam viņš pa savām pēdām aizgājis atpakaļ, iekāpis laivā un aizīries. Viņš saspieda kopā plaukstas. Ozolu burvis ir labi paēdis, atpūties un ātri dodas uz priekšu. Viņš par to priecājas.

-   Bet kāpēc viņš šeit piestājis? Rena, skatīdamās apkārt, jautāja.

-   Man tas nepatīk, Finkedīns teica. Atcerieties šo auklu. Iesim atpakaļ pie laivām!

-    Nē, Toraks iebilda. Es gribu zināt, ko viņš šeit darījis.

Finkedīns nopūtās.

-   Neaizej pārāk tālu uz priekšu.

Viņi piesardzīgi virzījās augšup pa nogāzi vispirms Toraks un Vilks, tad Rena, bet gājienu noslēdza Finkedīns.

Koki kļuva retāki, un Toraks rāpās starp lieliem, izsvaidītiem akmens bluķiem, taču Vilks vieglā solī cilpoja pa priekšu. Taka pagriezās pa labi. Koki beidzās.

Toraks atradās uz liela, tuksnesīga paugura, kura virsotni veidoja kaila klints. Simts soļu augstāk tā slējās melna, it kā izdegusi. Viņa priekšā uz nogāzes bija izveidojies jūklis no plūdu sanestiem kokiem, starp kuriem kā nolūzuši zobi rēgojās šķautņaini laukakmeņi. Lejā ap kalna piekāji meta loku Melnupe, kas izzuda skatienam starp divām augstām klintīm, kuras bīstamā slīpumā tiecās viena otrai pretim. Aiz šiem gigantiskajiem akmens žokļiem slējās vareni ozoli un Dziļā meža egļu robainās aprises.

Vilks saspicēja ausis. "Uf!" viņš klusi ierējās.

Toraks ar acīm sekoja viņa skatienam. Zem vītoliem, kas bija noliekušies pāri upei, viņš pamanīja zibam airi.

Vilks lēkšoja lejup pa nogāzi. Toraks metās pakaļ un gandrīz nogāzās, jo zem kājas izkustējās koka stumbrs.

-   Torak! Rena nočukstēja viņam aiz muguras.

-    Lēnāk! brīdināja Finkedīns.

Toraks viņus neņēma vērā. Tagad viņš nedrīkstēja ļaut medījumam izsprukt.

Pēkšņi tas bija viņa priekšā mazāk nekā piecdesmit soļu attālumā un ar platiem, spēcīgiem smēlieniem vadīja vienkoci uz Dziļo mežu.

Klupdams pār kritalām, Toraks izvilka bultu un pielāgoja to loka stiegrai. Viņš vairs nedzirdēja ceļabiedrus. Viņš dzirdēja vienīgi Tiazi aira šļakstus un redzēja vienīgi rūsganos matus, kas plandījās vējā. Viņš aizmirsa ģinšu likumu un visu pārējo, izņemot to, ka vajag atriebties.

Zem kājām izkustējās kāds bluķis. Kaut kas aizķērās Torakam aiz elkoņa. Viņš izlocījās. Aizmugurē atskanēja skaļš brīkšķis. Toraks paskatījās apkārt. Vienā stindzinošā acumirklī viņš pamanīja, ka aizķēris virvi, kas bija piesieta pie bluķa, kurš kalpoja par sprūdu un kura viens gals bija nosmailināts un nosmērēts ar dubļiem, lai slēptu svaigi cirsto koksni. Sāka kustēties stumbru kalns. "Tu, muļķi! Vēl vienas lamatas"

Koku stumbri gāzās Torakam virsū, un viņš, uzsaucis brīdinājumu pārējiem, lēca, lai noslēptos aiz tuvākā akmensbluķa, un ievēlās nelielā iedobē tā pakājē; stumbri aizbrāzās viņam pāri un, saceldami šļakatas, ieripoja upē. Sarāvies pie akmens, Toraks dzirdēja, kā kalnos atbalsojas smiekli. Viņš iztēlojās, kā Tiazi vienkocis aiztraucas starp varenajiem akmens žokļiem un pazūd Dziļajā mežā.

Pēkšņi visa kalna nogāze atkāpās nebūtībā un viņš dzirdēja Finkedīnu kliedzam: Rena! Rena!

SEPTĪTĀ NODALA

Torakam ausīs dunēja klusums. Putekļi ķērās rīklē.

-   Rena! viņš iesaucās.

Klusums.

-   Finkedīn! Vilk!

Klintīs atbalsojās viņa bailes.

Toraks gulēja iespiests zem jaunu kociņu saišķa, kas bija uzkritis uz akmensbluķa. Viņu pārņēma šausmas. Viņš bija slazdā. Toraks visiem spēkiem centās tikt laukā. Kociņi sakustējās. Viņš izrāpās ārā un alkatīgi kampa gaisu.

-   Rena! Toraks sauca. Finkedīn!

Kalna galā parādījās Vilks, kas, nagus skrapstinādams pret klinti, skrēja pie drauga. Torakam nekas nebija jāsaka. Viņi ātri saberzējās ar deguniem un sāka meklēt. Stumbri draudīgi zvārojās un čīkstēja. Kāds iešņukstējās.

-   Nē, nē, kaut tie nebūtu viņi! Pagāja mirklis, līdz Toraks apjēdza, ka tas ir viņš pats.

Atskanēja spārnu vēdas, un desmit soļus tālāk uz zara nolaidās Reka. Vilks riedams skrēja tai klāt. Toraks grīļodamies sekoja.

Caur zariem viņš pamanīja tumši rudu matu cekulu.

-    Rena?

Viņš lauza zarus un grūda nost no ceļa jaunos kociņus. Izbāzis caur tiem roku, Toraks satvēra viņu aiz piedurknes.

Meitene ievaidējās.

-   Vai ar tevi viss kārtībā?

Rena ieklepojās. Viņa nomurmināja kaut ko, kas izklausījās pēc "jā".

-    Lūk, kur sprauga, es to paplašināšu. Dod roku, es izvilkšu tevi ārā.

Tā kā tā bija Rena, viņa vispirms izbāza savu loku un tikai pēc tam izlocījās laukā pati. Meitene bija izvalbījusi acis, taču, ja neskaita skrāpējumus, viņai nekas nekaitēja.

-   Finkedīns, viņa teica.

-   Es nevaru vinu atrast.

Rena nobālēja.

-   Viņš izglāba man dzīvību. Pagrūda mani malā.

Vilks stāvēja pie salūzušas, nokaltušas egles uz nogāzes

zemāk par viņiem un caur priekšķepām skatījās lejup. Ausis viņš bija saspicējis. Vilks uzmeta dedzīgu skatienu barabrālim.

Egle bija nogāzusies uz liela dižskābarža galotnes, kuram šķērsām pāri bija pārkritušas vēl vairākas egles. Zem dižskābarža gulēja Finkedīns.

-   Finkedīn! Rena viņu uzrunāja drebošā balsī. Finkedln!

Kraukļu vadoņa acis palika aizvērtas.

Abi izmisīgi rāva nost zarus un stumbrus. Atskanēja čīkstoņa, un visa kaudze nodrebēja. Viņi nesarunājās, jo baidījās piesaukt nelaimi.

Saule gāja uz rietu; Toraks un Rena turpināja darboties. Beidzot viņiem izdevās piekļūt dižskābardim. Tas nebija izkustināms. Toraks iedzina zem tā kārti un grūda no visa spēka. Dižskābardis nedaudz pabīdījās.

-   Mums jāizvelk viņš ārā, Rena teica.

Par abiem viņi Finkedīnu atsvabināja. Viņš joprojām nekustējās. Rena pielika tēvocim pie lūpām plaukstas locītavu, lai pārbaudītu, vai viņš elpo. Toraks redzēja, kā viņa rij siekalas.

Pa pusei vilkdami, pa pusei stumdami, viņi Finkedīnu beidzot nogādāja uz cietas klints. Kalna austrumu pusē, kas bija vērsta pret Dziļo mežu, Toraks atrada pārkāri. Zem tās bija pietiekami daudz vietas, lai apmestos, kaut gan nebija iespējams izslieties visā augumā.

Rena, lauzīdama rokas, nometās ceļos blakus tēvocim. Rips un Reka plivināja spārnus un ķērca. Vilks paostīja Kraukļu vadoņa deniņus. Pēc tam viņš iesmilkstējās tik smalki, ka Toraks to tik tikko sadzirdēja. Vilks turpināja smilkstēt.

Finkedīnam noraustījās plaksti.

-    Kur ir Rena? viņš nočukstēja.

Uztverdams citu koku svaru, dižskābardis bija izglābis Finkedīnam dzīvību, taču saspiedis krūškurvja kreiso pusi.

Rena ķērās pie darba: novilka viņam virsjaku un pārgrieza kamzoļa auklas. Viņa darbojās tik uzmanīgi, cik spēja, taču sāpes bija tik stipras, ka Finkedīns gandrīz zaudēja samaņu.

-   Lauztas trīs ribas, viņa teica, kad bija aptaustījusi tēvoča muguru.

Finkedīns nopūtās. Viņš gulēja ar aizvērtām acīm, un āda viņam bija mikla un pelēka. Viņš elpoja sekli, un Toraks redzēja, ka katra ieelpa un izelpa vīram dūra sānos kā ar nazi.

-   Vai viņš izdzīvos? Toraks klusi jautāja.

Rena uz viņu nikni paskatījās.

-    Šķiet, viņam ir iekšēja asiņošana, puisis nočukstēja.

-    Nezinu. Ja asinis tek no mutes…

Finkedīna lūpas savilkās sājā smaidā.

-    Tad tās ir beigas. Seiunai bija taisnība. Es nesasniegšu Dziļo mežu.

-   Nerunā, Rena aizrādīja.

-   Runāšana sāp mazāk nekā elpošana, viņas tēvocis sacīja. Kur mēs esam?

Toraks izstāstīja.

Finkedīns ievaidējās.

-   Ak, tikai ne šeit! Tikai ne uz šā kalna!

-   Mēs tagad nevaram tevi pārvietot šonakt ne, Rena teica.

-   Šī ir slikta vieta, Finkedīns nomurmināja. Apsēsta. Ļauna.

-  Vairs nekādu runu! Rena aizrādīja, griezdama sloksnes no sava kamzoļa malas, lai pagatavotu apsējus.

Vilks gulēja viņai blakus, nolicis purnu uz ķepām. Rips un Reka staigāja šurpu turpu lempīgā kraukļu gaitā. Toraks skatījās, kā Finkedīns svaida galvu. Puisis nekad nebija juties tik bezspēcīgs.

Rena lika atnest malku ugunskuram, un Toraks aizskrēja. Viņam trīcēja rokas, un no tām nemitīgi krita laukā sprunguļi. "Ja šis dižskābardis būtu kritis kaut drusku citādi," viņš prātoja, "tas būtu Finkedīnam sašķaidījis krūšukaulu un mums tagad nāktos zīmēt nāves zīmes. Tā ir mana vaina. Es varēju iedzīt nāvē mūs visus."

No vietas, kur Toraks stāvēja, kalna nogāze ietiecās Melnupē. Gar tās krastu garām klinšu žokļiem uz Dziļo mežu aizvijās briežu taka. Viņš iedomājās, kā koku ēnā izgaist Ozolu burvis. Tas bija tik tuvu!

Kad Toraks atgriezās zem pārkares, Finkedīns bija ieslīdzis nemierīgā snaudā un Rena, savilkusi drūmu seju un nometusies uz ceļgaliem pie bērzu tāss posa saujas, neveiksmīgi centās izšķilt dzirkstis.

-   Nu tad turpini, viņa, nepaceldama skatienu, sacīja.

-    Ko tu ar to gribi teikt? Toraks vaicāja.

-    Dzenies viņam pakaļ. To jau tu vēlies.

Toraks lūkojās Renā.

-    Es tevi neatstāšu.

-    Bet tu taču to gribi.

Viņš sarāvās.

-    Lai nogādātu Finkedīnu atpakaļ pie ģints, būs vajadzīgas vairākas dienas, Rena, joprojām cenzdamās iekurt uguni, teica. Un pa šo laiku Tiazi aizkļūs vēl tālāk. Tu taču domā par to, vai ne?

-    Rena…

-    Tu negribēji, ka mēs tev sekojam! viņa iekarsa. Nu, tagad tev ir iespēja tikt no mums vaļā!

-    Rena!

Viņi skatījās viens otrā abi bāli un trīcoši.

-    Es tevi nepametīšu, Toraks teica. No rīta es pārnesīšu uz šejieni laivas. Pēc tam mēs izdomāsim, ko darīt.

Rena neganti šķila dzirkstis. Viņa tām uzpūta ar trīcošām lūpām.

Toraks nometās ceļos un pabaroja liesmiņu ar sīkiem žagariņiem, bet pēc tam ar sprunguļiem. Kad uguns kurējās pilnā sparā, viņš saņēma Rēnas plaukstu, un meitene saspieda Toraka pirkstus tik cieši, ka puisim iesāpējās.

-   Viņš mūs ir sakāvis, viņa teica.

-   Pagaidām, Toraks sacīja.

Nakts kļuva tumšāka, un pa debesīm slīdēja mēness sudrabs. Rena sacīja, ka jāizmanto tā atbalsts: mēness auga un varbūt tas varēja palīdzēt arī Finkedīnam. Torakam šķita, ka viņa visiem spēkiem cenšas sevi par to pārliecināt.

Kamēr Rena pieskatīja tēvoci, Toraks no smailītēm atnesa mantību un, atstādams spraugu dūmiem, ar zaru palīdzību grotu padarīja par vienkāršu mitekli. Netālu no upes viņš bija atradis maralsakņu puduri, un Rena tā saknes saberza par apliekamo, bet no lapām Toraks uz ātru roku pagatavotā bērzu tāss biķerī iejauca spēcinošu dziru. Pa abiem viņi Finkedīnam nosaitēja ribas. Apsējam vajadzēja būt stingram, lai lauztie kauli turētos kopā. Kad tas bija paveikts, visi trīs bija nosvīduši un bāli.

Pēc tam Rena ugunskuram piemeta kadiķa zarus un mazliet dūmu iegainīja mītnē, lai izdzītu slimības tārpus. Pateikdamies Mežam par to, ka tas atstājis dzīvu viņa audžutēvu, Toraks klintsbluķa plaisā iebāza kaltētas zirga gaļas sloksni. Tad viņi saprata, ka ir izbadējušies, un iebaudīja gaļu paši. Finkedīns neēda nemaz.

Mēness norietēja, un Rēnas tēvoča nemiers pieauga.

-   Neļaujiet apdzist ugunij, Kraukļu vadonis murmināja. Rena! Apvelc spēka līnijas ap mitekli.

Meitene veltīja Torakam satrauktu skatienu. Ja viņa saprāts klaiņo, tā ir slikta zīme.

Toraks ievēroja, ka kraukļi nav devušies pie miera, bet piesardzīgi lēkā starp akmeņiem un Vilks guļ pie ieejas mītnē un pēta tumsu aiz ugunskura. Torakam radās nepatīkama sajūta, jo šķita ka dzīvnieki stāv sardzē.

Rena paņēma zāļu somiņu un gāja apvilkt līnijas.

-   Tālu neej! Finkedīns brīdināja.

Toraks iemeta ugunskurā vēl vienu zaru.

-   Tu teici, ka šī ir slikta vieta. Ko tas nozīmē?

Kraukļu vadonis skatījās liesmās.

-    Tagad šeit nekas vairs neaug. Kopš tā laika, kad… kad dēmoni tika iedzīti atpakaļ klintīs. Viņš brīdi klusēja un tad turpināja: Taču tie ir tuvu, Torak. Tie grib tikt laukā.

Toraks biķerī samitrināja riekšu sūnu un atvēsināja audžutēva pieri. Rena dusmotos par to, ka viņš ļauj Finkedīnam runāt, taču Torakam vajadzēja zināt.

-   Pastāsti! viņš lūdza.

Finkedīns sāka klepot, un Toraks aptvēra viņa plecus. Kad klepus mitējās, āda ap Kraukļu vadoņa acīm bija kļuvusi zilgana.

-    Pirms daudzām vasarām, viņš teica, uz šā kalna auga milzums koku. Plaisās starp klintīm bija iesakņojušies bērzi un pīlādži. Tie nelaida dēmonus ārā. Viņš gribēja iekārtoties ērtāk un no sāpēm saviebās. Dvēseļu naktī. Ļoti sen. Cilvēki atnāca, lai izlaistu tos laukā.

Atgriezās Rena un nometās ceļos viņam blakus.

-   Bet dēmoni taču nevar tikt laukā, vai ne? Es jūtu tos zem klintīm ļoti tuvu.

-    Kāds vīrs tos savaldīja, Finkedīns stāstīja. Viņš uz kalna sakūra uguni. Iedzina dēmonus atpakaļ klintīs. Taču uguns aizbēga. Kraukļu vadonis aplaizīja lūpas. Briesmīgi… Tā var ielēkt kokā ātrāk par lūsi, un, kad tas notiek kad tā iemetas zaros liesmas šaujas uz visām pusēm. Jūs neticēsiet, cik ātri. Nodega visa ieleja.

Toraks sāka baiļoties.

-   Vai kāds cieta?

Finkedīns pamāja ar galvu.

-   Cilvēki bija iesprostoti. Tie guva briesmīgus apdegumus. Viens nomira.

Viņš saviebās, it kā saostu pārogļojušās miesas smaku.

Toraks lūkojās tumsā.

-    Kas īsti šī ir par vietu? viņš čukstus jautāja.

-   Vai tad tu nezini? Finkedīns brīnījās.

Torakam uz rokām saslējās mati.

-   Vai šeit…

-   Jā. Šeit tavs tēvs sadauzīja uguns opālu. Šeit viņš satrieca dvēseļēdāju varu.

Kaut kur naktī iebrēcās lapsa. Tālumā dobji vaimanāja pūce. Toraks un Rena saskatījās. Tas bija ūpis.

Rena sacīja:

-   Kad vilku spēka līnijas, es jutu klātbūtni. Tie nebija vienīgi dēmoni. Vēl kaut kas cits arī. Apmaldījies. Meklējumos.

-   Šeit spokojas, Finkedīns teica. Tas, kurš aizgāja bojā.

Rēnas tumšajās acīs atspoguļojās liesmas.

-   Septītais dvēseļēdājs, viņa teica.

Kraukļu vadonis neatbildēja.

Ogle ugunskurā pārvērtās par dzirksteļu spietu. Toraks salēcās.

-   Vai tu tonakt biji šeit? viņš jautāja.

-   Nē. Finkedīna vaibstus pārvērta sāpes. Toraks pieļāva, ka tās necēlās no lauztajām ribām. Pēc lielā ugunsgrēka, Finkedīns turpināja, tava māte un tēvs uzmeklēja mani. Viņi lūdza, lai palīdzu tiem glābties.

Rena uzlika tēvocim uz pleca plaukstu.

-    Tev jāatpūšas. Pietiek runāt.

-    Nē! Man jāizstāsta! Viņš runāja biedējoši pārliecināti, un Toraks nespēja novērsties no kvēlojošajām zilajām acīm. Es biju nikns. Gribēju viņam atriebties par to… par to, ka viņš man atņēma tavu māti. Es viņus atraidīju.

Toraks dzirdēja, kā pret akmeni skrapst kraukļu nagi. Viņš skatījās audžutēva sejā un vēlējās, kaut tā nebūtu taisnība, taču zināja, ka tas ir tiesa.

-    Nākamajā dienā, Finkedīns teica, es kļuvu pieļāvīgāks. Gāju viņiem pakaļ. Taču viņi jau bija projām. Aizbēguši uz Dziļo mežu. Kraukļu vadonis aizvēra acis. Es viņus nekad vairs nesastapu. Ja es būtu palīdzējis, viņa droši vien būtu palikusi dzīva.

Toraks pieskārās viņa rokai.

-    Tu nevarēji zināt, kas atgadīsies.

Finkedīns rūgti pasmaidīja.

-    To jau mēs sev cenšamies iestāstīt. Bet ko tas līdz?

Vilks ierūkdamies pielēca kājās un aizsteidzās pēc medījuma, kuru varēja samanīt tikai viņš. No ugunskura izripoja ogle. Toraks ar kāju iebikstīja to atpakaļ. Pēkšņi gaisma šķita trausls vairogs pret tumsu.

-   Rūpējieties par to, lai ugunskurs degtu spoži, Finkedīns pamācīja. Un palieciet nomodā. Dēmoni. Spoki. Tie zina, ka mēs esam šeit.

Izredzētā vēro, kā guļ neticīgie, un alkst tos pārmācīt un palaist uguni brīvībā.

Meitene, kas pamodināja uguni, to darīja nepareizi un bez cieņas. Viņa ir neticīgā. Viņa neseko Patiesajam Ceļam.

Zēns iesvieda uguni zaru un tam iespēra. Ari viņš ir novērsies no Ceļa.

To uzzinās Saimnieks. Saimnieks godā uguni, un uguns godā viņu. Saimnieks neticīgos sodīs.

Uguns ir svēta. Tā jāgodā, jo tā ir tīrība un patiesība. Izredzētā mīl uguni par tās briesmīgo spozmi un alkām uz Mežu, par tās šausmīgajiem glāstiem. Izredzētā ilgojas no jauna būt kopā ar uguni.

Vējš maina virzienu, un Izredzētā dodas zemoties uguns elpai, iebaudīt tās svēto rūgtumu. Izredzētās plauksta pasmeļ pelnus. Pelni ir kodīgi un smagi. Tie ir spēks un patiesība.

Ievainotais cilvēks vaid sapņos, kas pilni ar sāpēm. Ari zēna miegs ir trausls, taču meitene guļ kā mirusi. Tos sargā vilks un kraukļi līdz uguns izdziest nepieskatlta. Un apkaunota.

Niknums uzliesmo Izredzētās krūtis.

Neticīgie ir ļaunums.

Tie jāsoda.

ASTOTĀ NODALA

Toraks pamodās pirms rītausmas. Ugunskurs bija gandrīz izplēnējis. Pārējie vēl bija aizmiguši. Rena, izstiepusi vienu roku, gulēja uz sāniem. Finkedīns bija saviebies, it kā viņam sāpētu pat miegā. Abi izskatījās satriecoši neaizsargāti.

Toraks klusītēm izlocījās no guļammaisa un izlīda no mītnes.

Zemāk kalna nogāzē uz pakaļkājām pieslējās āmrija, saoda Toraku un aizlēkšoja projām. Tas nozīmēja, ka Vilks devies medībās. Ja viņš būtu tuvumā, āmrija turētos pa gabalu. Torakam uzmācās bažas par to, kas vēl viņiem varētu būt pielavījies.

Lejā Melnupes ieleja tinās miglā. Mežā skanēja putnu dziesmas, un kraukļi bija aizlidojuši.

Uz kalna nekas nebija redzams, izņemot kailo klinti. Toraks uzrāpās tās virsotnē. Nekā. Vienīgi uz kraujas rietumu pusē vecs koka stumbenis, kas joprojām ar saknēm turējās dēmonu apsēstajās plaisās. Toraks iedomājās par

tēvu, kas bija izraisījis notikumus, kuri viņu atveda uz šo vietu. Zēns pārsteigts atklāja, ka tik tikko spēj atcerēties tēta seju.

Kad debesis kļuva gaišākas, viņš rasā pamanīja pēdas, kuras bija atstājušas zābakos ieautas kājas. Izvilcis nazi, viņš sekoja pēdām, kas aizveda uz pārkāri virs viņu mītnes. Pašā malā To raks atrada mazu kaudzīti smalku, pelēku pelnu. Viņš sarauca pieri. Kāds tos rūpīgi bija izbēris kā ziedojumu. Kāds, kas naktī bija viņus vērojis.

Miglā pie upes Toraks pamanīja kustību. Viņam notrīsēja sirds.

Kāds stāvēja krastmalā un viņu vēroja. Seja bija nesaskatāma, mati gari un gaiši. Pacēlās roka. Pirksts norādīja uz Toraku. Viņš tika apsūdzēts.

Toraks pieskārās ārstniecības augu somiņai, kas karājās viņam uz gurna, un sataustīja tajā ragu. Izvilcis no maksts nazi, viņš devās lejup no kalna. Puisis baidījās sastapties aci pret aci ar Beila spoku. Bet varbūt tas ar viņu runās? Varbūt viņš varēs tam lūgt piedošanu?

Putni bija apklusuši. Abās takas malās miglā peldēja balti sunburkški.

Torakam tuvojās soļi.

No miglas iznira cilvēks ar mežonīgām acīm un uzmeimuroja viņam virsū.

-   Palīdzi! tas noelsās, sagrābdams Toraku aiz virsjakas un mezdams skatienu pār plecu.

Grīļodamies no viņa svara, Toraks ieelpoja asiņu un baiļu smaku.

-   Palīdzi! vīrs lūdzās. Tie… tie…

-    Kas? Toraks jautāja.

-    Dziļajā mežā! Kad viņš pavēcināja savas rokas stumbeni, Torakam sejā trāpīja asins lāses. Viņi nocirta man plaukstu!

-   Tu esi traks, ja gatavojies doties uz turieni, vīrs nosprauslājās, kad Rena beidza apsaitēt viņa stumbeni.

Viņš bija pārstājis trīcēt, taču, kolīdz nosprakšķēja ogles, sarāvās.

Viņa vārds esot Gaups, un viņš esot no Lašu ģints. Ar dubļiem notašķītā vīrieša virsjaka un stulpiņi bija pagatavoti no zivs ādas un apdarināti ar vāverādu, un uz viņa vaigiem bija redzami izliekti ģints piederības tetovējumi. Kaklā viņam karājās no sviedriem nomelnējusi lašādas lente, un gaišajos matos Gaups bija iepinis sīkas asaciņas, kas Torakam atgādināja par Beilu.

-   Un tu saki, ka to izdarīja Dziļā meža iemītnieki? Finkedīns jautāja.

Viņš sēdēja, ar muguru atspiedies pret klinti, un ar mokām elpoja caur sakostiem zobiem.

-   Viņi zvērēja: ja ieraudzīšot mani vēlreiz, tad nocirtīšot galvu.

-   Šie parūpējušies par to, lai tu izdzīvotu, Rena sacīja. Tie piededzinājuši ievainojumu ar karstu akmeni, lai tu nenoasiņotu.

-   Vai man viņiem par to būtu jāpateicas? Gaups jautāja.

-    Kā būtu, ja tu pateiktos Rēnai par tava stumbeņa apkopšanu? Toraks jautāja.

Gaups uz puisi pikti paskatījās. Viņš pat nebija pateicies Torakam par to, ka tas viņu atveda uz nometni un pabaroja un padzirdīja. Un Torakam nepalika nepamanīti pelni uz viņa zābaka papēža.

Taču skaļi Toraks jautāja:

-   Kad biji Dziļajā mežā, vai neredzēji vīru vienkocī? Lielu, ļoti stipru vīru.

-   Kāda man gar to daļa? Gaups atcirta. Es meklēju savu bērnu! Četras vasaras vecu meiteni, kuru šie aizveduši!

Toraks uzmeta skatienu Rēnai. Viņa domāja par to pašu. Dvēseļēdāji zog bērnus, lai iemitinātu tajos dēmonus. Lai izveidotu tokorotus.

Finkedīns pagrozījās. Toraks manīja, kā joņo Kraukļu vadoņa domas.

-   Nocirst plaukstu, viņš teica. Tas ir sods, kas bija izplatīts grūtajos laikos pēc Lielā viļņa. Ģintis to sen jau ir aizliegušas. Kas tev to nodarīja?

-   Vīri no Sumbru ģints.

-Ko? Finkedīns negribēja ticēt savām ausīm.

-   Sākumā es domāju, ka viņi grib man palīdzēt. Viņi mani pabaroja. Ļāva atpūsties pie ugunskura. Pēc tam viņi teica, ka es esot uz vienu roku ar Meža Zirgiem. Apsūdzēja mani par to, ka es esot nozadzis bērnu viņiem.

"Vēl kāds nozagts bērns," Toraks nodomāja. Tiazi traukšanās uz Dziļo mežu sāka izskatīties pēc kaut kā cita.

-    Viņi sacīja, ka to esot sākuši Meža Zirgi, Gaups turpināja. Meža Zirgi iesprauduši lāstamietu un paziņojuši, ka apgabals starp Melnupi un Vējupi pieder viņiem. Sumbri mietu sadedzināja. Pēc tam saslima un nomira Meža Zirgu burvis, un jaunais burvis mirušā miesā atrada šautriņu. Tagad ģintis ir nostājušās cita pret citu. Visiem jāvalkā pieres apsēji: Sumbriem un Lūšiem tie ir zaļi, bet Meža Zirgiem un Sikspārņiem brūni.

Viņš ar aizdomām pašķielēja uz Toraka briežādas apsēju.

-   Kad tu biji pie Sumbriem, Toraks tincināja, vai neredzēji starp viņiem milzīga auguma vīru?

-    Kāpēc tu neliecies mierā? Gaups nevarēja saprast. Viņš neveikli rāpās uz izejas pusi. Esmu izniekojis pietiekami daudz laika. Man jāatved mana ģints. Mēs viņus piespiedīsim atdot meiteni!

-   Gaup, pagaidi! Finkedlns pavēlēja. Mēs brauksim kopā. Tu un es.

Rena un Toraks uz viņu paskatījās. Tāpat kā Gaups.

-    Mēs atradīsim tavu ģinti, Kraukļu vadonis sacīja, un atradīsim manējo. Mēs atgūsim tavu meitu bez turpmākas asinsizliešanas.

-   Kādā veidā? Gaups vēlējās zināt. Viņi neklausīs, vini nav tādi kā mēs.

-   Gaup! Finkedīns sacīja stingrā balsī. Mēs rīkosimies tieši tā, kā es teicu.

Gaupam saguma pleci. Pēkšņi viņš bija vienīgi ievainots cilvēks, kuram vajadzīgs kāds, kas izlemtu viņa vietā.

Pēc tam viss notika ātri. Toraks atnesa vienu no smailītēm un kopā ar Renu palīdzēja Finkedīnam nokļūt līdz upmalai. Rena tēvoci iekārtoja laivā pēc iespējas ērti un iedeva viņam līdzi vītola lūkus, kurus pakošļāt pret drudzi, un lazdu riekstus, lai viņš nezaudētu spēku. Toraks redzēja, ka viņa ir noraizējusies līdz nelabumam.

-    Kā tu to spēsi? meitene jautāja Finkedīnam, kad Gaups viņus nevarēja dzirdēt.

-   Mēs laidīsimies lejup pa upi, viņš atbildēja. Straume mūs aiznesīs.

-   Un ja nu Gaups savārgst un vairs nespēj paairēt?

-    Ar viņu viss būs kārtībā, sacīja Toraks. Tu esi labāka dziedniece, nekā spēj iedomāties.

-    Tu tā saki vienīgi tāpēc, ka gribi, lai Finkedīns aizbrauc, Rena atcirta. Tāpēc, ka tad tev nekas netraucēs medīt Tiazi.

Toraks neatbildēja. Viņai bija taisnība.

Rena uzmeta viņam skatienu un soļoja uz laivu.

-   Es braukšu kopā ar jums, viņa teica Finkedīnam.

-    Nē, audžutēvs sacīja. Torakam tu esi vajadzīga vairāk.

Puisis bija pārsteigts.

-   Tu ļauj viņai palikt ar mani? Pēc tam kad es nepamanīju lamatas un jūs manis dēļ gandrīz aizgājāt bojā?

-   Tu pieļāvi kļūdu, Finkedīns teica. Turpmāk esi piesardzīgāks.

-   Bet tu taču tik tikko vari paiet! Rena iesaucās. Ja nu kaut kas atgadās! Ja nu… Viņa nespēja sevi piespiest turpināt.

-   Rena, Kraukļu vadonis sacīja. Vai tad tu neredzi, ka uz spēles tagad likts kaut kas vairāk nekā es, tu vai Toraks? Tiazi neslēpjas Dziļajā mežā vienkārši tāpat viņam kaut kas ir padomā. Toraka sūtība ir to pārtraukt. Viņam būs vajadzīga tava palīdzība.

Viņš runāja tonī, kas necieta iebildumus, un Rena nestrīdējās. Nespēdama noskatīties, kā tēvocis aizbrauc, viņa drīz vien aizskrēja.

-   Ko tu darīsi? Toraks jautāja audžutēvam, kad viņa bija prom.

-   Centīšos novērst karu, Finkedīns atbildēja.

Karš. Toraks nemaz īsti nezināja, kas tas ir.

-   Tu domā, ka ir jau tik slikti?

-    Vai tad ne? Dziļā meža ģintis pēc sērgas un dēmoniskā lāča plosīšanās vairs neuzticas Skrajā meža ģintīm. Ja Lašu ģints dosies uz Dziļo mežu, tā būs kā dzirkstele, kas aizdedzina posu. Finkedīnu pārņēma sāpju lēkme, un viņš satvēra smailītes malu. Uzklausi mani, Torak! Atrodi Staltbriežu ģinti. Viņi tev palīdzēs tavas mātes dēļ. Ja nevari atrast viņus, sameklē Sumbru burvi. Viņa ģints ir rīkojusies mežonīgi, taču esmu pārliecināts, ka tas nav darīts ar viņa ziņu. Es viņu pazīstu. Sumbru burvis ir labs cilvēks.

Atgriezās Gaups, kas dega nepacietībā doties ceļā, un Toraks palīdzēja viņam ierausties laivā.

-  Atrodi savas mātes ģinti, Finkedīns atkārtoja. Līdz tam laikam slēpies. Ja vari, rāpies kokos; Dziļajā mežā cilvēki ir kā brieži tie reti skatās augšup. Un nedari pāri melnajiem meža zirgiem. Melnie ir svēti. Tiem aizliegts pat pieskarties.

Pēc tam viņš izdarīja kaut ko tādu, ko nebija darījis nekad agrāk. Finkedīns satvēra Toraka roku.

Puisis nespēja parunāt. Tāpat bija rīkojies tētis, kad gulēja uz miršanu.

-   Torak… Zēnu durstīja zilās acis. Tu vēlies atriebties. Taču neļauj atriebībai pārņemt garu.

Gaups ar airi atstūmās no krasta, piespiezdams Toraku palaist vaļā audžutēva roku.

-   Atriebība dedzina, Finkedīns teica, kad upe nesa viņu projām. Tā izdedzina tavu sirdi. Tā padara sāpes vēl stiprākas. Neļauj tam atgadīties ar sevi.

Rena bija skrējusi augšup pa nogāzi uz apmetnes pusi. Viņa nespēja noskatīties, kā Melnupe aiznes tēvoci.

Pēc tam viņa pārdomāja un skrēja atkal lejup. Viņa nokavēja. Finkedīns jau bija gabalā.

Rena apjukusi atgriezās miteklī. Viņa uzmeta plecos guļammaisu, loku un bultu maku un nobradāja ugunskuru. Meitene centās sev iedvest, ka Gaups Finkedīnu bez sarežģījumiem nogādās atpakaļ pie ģints. Taču patiesībā viss kas varēja gadīties. Finkedīns varēja nomirt no drudža, vai arī viņam varēja sākties iekšēja asiņošana. Gaups varēja viņu pamest. Tad Rena tēvoci nekad vairs neredzētu.

Kad viņa sasniedza upi, Toraka tur vairs nebija droši vien viņš bija aizgājis pēc otras smailītes. Rena nespēja nostāvēt mierā, tāpēc ar troksni nometa guļammaisu un sāka klumburot pa taku, kas veda uz Dziļo mežu.

Meitene apstājās netālu no lielajām, robainajām klintīm. Migla bija izklīdusi, un tās mirguļoja saulē. Pa kreisi no viņas alkšņi un bērzi uz nogāzes čukstēja noslēpumus. Pa labi viltīgi līkumoja Melnupe. Divdesmit soļus tālāk uz priekšu slējās Dziļā meža egles, kas gainīja viņu atpakaļ. Tās bija garākas nekā to Skrajā meža māsas, un zem egļu sūnainajām rokām nepārtraukti kustējās ēnas.

Toraks jau vienreiz bija sasniedzis Dziļā meža robežu, taču Rena tam tik tuvu nekad nebija nokļuvusi. Tas bija biedējošs.

Dziļajā mežā viss bija citādi. Koki tajā bija modrāki, ģintis aizdomu pilnas; runāja, ka Dziļajā mežā patvērušās būtnes, kas visur citur sen vairs nebija sastopamas. Un vasarā tur pa ielejām kā garš vīrs ar brieža ragiem uz pieres klejoja Pasaules Gars.

Nezin no kurienes, sabiedēdami Renu, metās lejā Reka un Rips. Pēc mirkļa tie, brīdinoši ķērkdami, pazuda debesīs.

Rena nespēja saskatīt neko sliktu, taču visādam gadījumam nogāja no takas un apstājās aiz kadiķa krūma.

Dziļā meža malā zem eglēm saplūda ēnas, kas kļuva par cilvēku. Pēc tam par vēl vienu. Un vēl vienu.

Rena aizturēja elpu.

Mednieki parādījās bez skaņas. To pītais apģērbs bija izraibināts ar zaļiem un brūniem lāsumiem, ka izskatījās kā lapas Meža paaugā; Rēnai bija grūti atšķirt, kur beidzas cilvēki un kur sākas koki. Katram medniekam ap pieri bija zaļš apsējs viņa nespēja atcerēties, kurām ģintīm tāds bija paredzēts, un ikviens bija pārklājis galvu ar smalku, zaļu tīklu. Šiem medniekiem nebija sejas. Tie neizskatījās pēc cilvēkiem.

Viens no viņiem pacēla roku, un viņa zaļi krāsotie pirksti pārējiem rādīja sarežģītu signālu, kas Rēnai nebija saprotams. Visi devās augšup pa nogāzi pa kreisi no viņas.

Kāds mednieks pagāja garām dažu soļu attālumā no vietas, kur bija sarāvusies Rena. Viņa redzēja plāno slānekļa cirvi un garo, zaļo loku. Viņa saoda tauku un pelnu smārdu un pamanīja zem tīkla gailam acis. Vietā, kur vajadzēja atrasties mutei, tīkls viļņojās.

No Dziļā meža iznira vēl viens mednieks ar aizklātu seju tas nesa pīķi. Apstājies piecus soļus no Rēnas, tas trieca ieroci zemē ar tādu spēku, ka tā nodrebēja.

Galvas augstumā pie pīķa bija piesiets lapu saišķis, un Rena pazina indīgo nakteni. No tā nokarājās kāds tumšs priekšmets plaukstas lielumā.

Mednieks papurināja pīķi, lai pārliecinātos, vai tas ir kārtīgi iesprausts, un iegāja atpakaļ Dziļajā mežā.

Rēnai kļuva nelabi.

Priekšmets, kas karājās pie šķēpa, bija plauksta. Tā bija Gaupa delna.

Lāstamieta nozīme bija nepārprotama. Ceļš slēgts.

Rena nespēja novērst skatienu no plaukstas. Viņa iztēlojās sevi Gaupa vietā. Dzīvot un nekad vairs neizmantot loku…

Pa labi kaut kas sakustējās.

Viņai salēcās sirds.

Pa taku uz viņas pusi nāca Toraks.

DEVITA NODALA

Renai pa sāniem plūda sviedri.

Toraks nāca pa taku un meklēja viņu. Medniekus uz nogāzes viņš nebija pamanījis, jo tos skatienam aizsedza koki, un šā paša iemesla dēļ mednieki nebija redzējuši viņu. Taču, ja Toraks sasniegtu saules apmirdzēto klajumiņu, kas bija izveidojies ap kritušu bērzu piecpadsmit soļus tālāk, viņš tiktu pamanīts.

Mednieki izklīda pa nogāzi klusi kā mākoņi un saplūda ar ņirbošām ēnām un saules izraibinātām lapām. Rena neuzdrošinājās ne uzsaukt, ne atdarināt erickiņa brīdinājuma saucienu. Nepieceldamās viņa nevarēja arī iemest Torakam ar akmeni.

Pēkšņi viņš apstājās. Toraks bija pamanījis lāstamietu.

Viņš steigšus nogāja no takas un turpināja iet, tuvodamies klajumam.

Rēnai nebija izvēles. Viņai vajadzēja Toraku brīdināt par spīti briesmām. Viņa iesvilpās kā erickiņš.

Toraks pazuda krūmos.

Rena drīzāk juta, nevis redzēja, kā mednieki pagriežas pret viņu. To vērīgie skatieni sakoncentrējās uz viņas slēpni kā labi nomērķēti šķēpi. Kā tie varēja zināt, ka tas nebija putns? Svilpienu Rena beidza ar pacēlumu, kādu abi izmantoja, lai varētu signālu atšķirt, taču neviens cits to nekad nebija pamanījis. Acīmredzot tie bija neticami vērīgi. Un aizdomu pilni.

Mednieki sāka virzīties lejup pa nogāzi uz Rēnas pusi.

Viņas prāts šaudījās izbīlī. Ķermenis tiecās bēgt, taču Rena zināja, ka viņas vienīgā cerība izglābties ir nekustēties. "Paliec rāma, skaiti lūgsnu ģints aizbildnim, nogaidi, līdz viņi ir gandrīz klāt, un tad bēdz kā zaķis un lec upē!"

Viri izretojās, lai viņu ielenktu. Rena bija gatava bēgt.

Uz nogāzes medniekiem aiz muguras atskanēja vēl viens erickina sauciens.

Neizteiksmīgās galvas pagriezās.

Vēl viens svilpiens. Tas noteikti bija Toraks. Rena pazina pacēlumu sauciena beigās. Kaut kādā veidā viņš bija iemanījies nokļūt medniekiem aiz muguras.

Elpu aizturējusi, meitene vēroja, kā tie dodas skaņas virzienā.

Atskanēja vēl viens sauciens, un šoreiz tas nāca no meldrāja pie upes. Kā tas iespējams? Toraks nevarēja tik ātri pārvietoties!

Pēkšņi Rēnai virs galvas pazibēja ēna, un netālu no lāstamieta alksnī, svilpodama kā erickiņš, ielaidās Reka.

Mednieki apstājās. Krāsotie pirksti ņirbēja nedzirdamā saziņā. Vīri sāka soļot lejup uz koku, kurā tupēja krauklis. Nepamanījuši Renu, tie pagāja garām kadiķim trīs soļu attālumā. Doma par viņu nežēlīgo nolūku meiteni dedzināja kā svelme.

Reka izpildīja vēl vienu pirmšķirīgu erickiņa sauciena atdarinājumu un, kad vīri bija pienākuši tuvāk, spalgi ieķērkdamās, pacēlās spārnos.

Svešādie mednieki klusēdami nolūkojās, kā tā aizlido. Pēc tam viņi pa taku izgaisa Dziļajā mežā.

-   Vai ar tevi viss kārtībā? Toraks jautāja, satverdams Rēnas plecu.

Viņa palocīja galvu. Rena trīcēja un centās sakost zobus, lai tie neklabētu.

-    Mums no šejienes jāpazūd, Toraks nomurmināja.

Viņi atrada patvērumu alkšņu biežņā.

-   Šie atradīs mūsu pēdas, Rena teica, kad bija spējīga sevi piespiest runāt. Viņi uzzinās, ka mēs esam šeit.

Toraks papurināja galvu.

-   Viņi domās, ka mēs esam aizbraukuši kopā ar Finkedīnu.

Puisis izstāstīja, ka atstājis atlikušo smailīti upes lejpusē, jo uzskatījis: braukt ar to uz Dziļo mežu būtu pārāk uzkrītoši; viņš bija noslēpis arī mantas un aizmēzis pēdas.

-    Kā tu zināji, ka viņi nāks šurpu? Rena jautāja.

-   Es nezināju. Pirms izdzirdēju tavu saucienu, es pat nezināju, ka viņi tur ir. Bet slēpt pēdas es iemanījos, kad biju izraidītais. Nāc! Esmu izsalcis. Šī ir mūsu pēdējā iespēja tikt pie silta ēdiena.

Rena nebija iedomājusies par to, ka tad, kad viņi nonāks Dziļajā mežā, nāksies iztikt bez uguns. Juzdamās bērnišķīga un neattapīga, viņa devās ievākt pārtiku.

Krājumus vajadzēja pietaupīt priekšdienām vismaz to viņa saprata.

Kad Rena atgriezās, Toraks bija atmodinājis uguni. Viņš bija sakūris ugunskuru pie klints sienas, kas bija vērsta uz Dziļajam mežam pretējo pusi, un izmantojis vienīgi sausu dižskābarža malku bez mizas, tāpēc tā dega gandrīz bez dūmiem.

Rena lēsa, ka draugs to iemācījies, kad bija izraidīts. Tas lika justies tā, it kā viņa Toraku īsti labi nepazītu.

Ēdiens Renu mazliet spēcināja. Viņa bija pagatavojusi sautējumu no virzas, zvērenēm un kazenāju jaunajiem dzinumiem, kuriem piemeta klāt gaļīgas pavasara sēnes, meža baložu olas un uz oglēm apceptus gliemežus. Gliemeži bija īpaši gardi, jo bija barojušies ar savvaļas ķiplokiem.

Kamēr viņi ieturējās, Rips un Reka veica rīta peldi upes seklumā, kur pērās ar spārniem un apšļakstīja Vilku, kas, atgriezies no medībām, gulēja krastmalā un izlikās kraukļus neievērojam.

Rena iedeva Rekai nolobītu olu un nočukstēja pateicības vārdus. Tad viņa jautāja Torakam:

-   Kas bija šie cilvēki?

-   Šķiet, Sumbri. Tiem bija zaļi pieres apsēji, un vienam raga amulets.

Toraks vaicāja par pīķi uz takas, un Rena paskaidroja, ka tas ir lāstamiets.

-   Ja, nezinādams īstās burvestības, tam paiesi garām, tu saslimsi un nomirsi. Lāstu nevar redzēt, taču tas ir mietā. Tas pievelk drudža dēmonus, kā liesmas pievelk naktstauriņus.

Toraks pārdomāja dzirdēto.

-   Vai tu vari mūs aizvest tam garām?

Rēnai vēderā savilkās kamols.

-   Varbūt. Īstenībā viņa par to šaubījās. Dziļajā mežā dzīvoja vislabākie burvji. Rena ar tiem nevarēja sacensties. Bet šie nepaļausies tikai uz lāstamietiem, viņa piebilda. Viņi stāvēs sardzē arī paši.

Toraks neatbildēja. Bieži vien, kad puisis kaut ko gatavojās teikt, viņš ar īkšķi braucīja rētu uz apakšdelma. Tagad viņš tieši to darīja.

-   Rena…

-   Nesaki to! viņa Toraku pārtrauca.

-   Ko?

-   To, ka viņš nebija mans radinieks, ka man nav jāiet kopā ar tevi, jo tas ir pārāk bīstami, ka es varu iet bojā.

Torakam atkārās žoklis.

-   Tas ir pārāk bīstami. Un nejau tikai viņu dēļ jābaidās ir arī no manis. Paskat, kas atgadījās ar Finkedīnu!

Nākamreiz vina vietā vari būt tu.

Rena sāka iebilst, taču Toraks viņu centās pārliecināt.

-    Ir vēl kas. Naktī mūs kāds ir novērojis. Es atradu pēdas un pelnu kaudzīti.

-    Pelnus? Viņa centās slēpt savas bažas. Vai tu domā, ka tas bija Gaups?

-    Sākumā es tā domāju. Taču tagad neesmu par to pārliecināts.

Rena saprata, ko viņš mēģina panākt.

-    Tu centies tikt no manis vaļā. Kāpēc tev vienmēr tā jādara? Domā, ka izdosies? Domā, ka es teikšu: labs ir, šādā gadījumā es dodos atpakaļ pie savas ģints?

-   Tev to vajadzētu darīt. Nudien.

-   Nedarīšu vis!

Toraks uz viņu dusmīgi paraudzījās. Rīta gaismā viņa seja izskatījās vecāka. Cietsirdīga.

-    Rena! Es tevi brīdinu. Es darīšu visu, kas manos spēkos, lai dabūtu ciet Tiazi.

-   Jauki, viņa bilda. Tad ķersimies pie darba. Mums vajadzēs nomaskēties. Mēs esam Sumbru apdzīvotajā upes pusē, tāpēc mums jāmēģina izskatīties līdzīgiem viņiem.

Toraks mazliet palocīja galvu.

-   Pareizi, viņš teica.

Tagad, Rena sacīja, es izdarīšu tā, ka pat Sumbram tevi būs grūti pamanīt.

Viņa sāka ļoti lietpratīgi un mundri darboties, taču Toraks nebija piemuļķojams. Rena bija tikpat nobijusies kā viņš pats.

Pa ziemu Finkedīns viņiem bija iemācījis dažus trikus par slēpšanos. Lai tos liktu lietā, pagāja visa pēcpusdiena. Izrādījās, ka Rena šajā ziņā ir apbrīnojami talantīga, un Torakam tas atņēma drosmi. Laikam viņai ir burves dotības lietām likt izskatīties citādām, nekā tās ir patiesībā.

Vispirms viņa no ķērpjiem un upes māla, kuru ieguva zem ūdens līmeņa, lai nepaliktu pēdas, pagatavoja zaļganbrūnu krāsvielu. To viņa sajauca ar pelnu un tauku pastu, lai nomāktu viņu smaržu un padarītu krāsu ūdensizturīgu. Pēc tam Rena izraustīja sava ģints aizbildņa spalvas un aizbāza tās aiz kamzoļa; viņi izraibināja viens otra seju, kaklu, rokas un apģērbu ar pagatavoto ziedi, kuru šur tur iekrāsoja ar ogli, lai izveidotos tumšāki traipi.

Ģinšu saietos viņi bija redzējuši, ka Sumbri ieziež matus uz pakauša ar dzelteno mālu, lai tie līdzinātos koka mizai, tāpēc Toraks un Rena aizbāza savus matus aiz kamzoļiem un izdarīja to pašu. Nebija laika pīt tīklus sejas aizsegam, tāpēc viņi vienkārši nokrāsoja zaļu Toraka galvas apsēju un tādu pašu pagatavoja Rēnai. Tad viņi ieklāja bultu makos sūnas, lai negrabētu bultas, un vienojās par jaunu brīdinājuma signālu. Noslēgumā Toraks abiem nogrieza suņburkšķu elpojamās caurules gadījumam, ja nāktos slēpties zem ūdens.

Kad tas bija paveikts, Torakam piesardzīgi tuvojās Vilks, apdomīgi viņu paostīja un pārsteigts atsprāga atpakaļ.

"Tas esmu es," puisis sacīja vilku valodā.

Vilks pieglauda ausis un ieņurdējās.

"Tas esmu es. Nāc šurpu!"

Vilks uzmanīgi virzījās tuvāk.

Runādams gan vilku, gan cilvēku valodā, Toraks pūta viņam uz purna siltu elpu. Lai Vilku pārliecinātu, pagāja zināms laiks.

-    Viņš tevi nepazīst, Rena sacīja saspringtā balsī.

Toraks centās pasmaidīt, taču vaigi zem sakaltušās

ziedes neklausīja.

-   Vai es izskatos citāds?

-    Tu izskaties biedējošs.

Toraks ieskatījās Rēnai acīs.

-    Tu arī, viņš teica.

Rēnas gludenā, zaļā seja pārsteidzoši atgādināja viņas māti. Meitene pat bija sākusi citādi kustēties. Viņas augums un rokas šķita pildītas ar dīvainu spēku. Toraks iedomājās, ka, pieskardamies viņai, varētu apdedzināt pirkstus.

-     Kā tev šķiet, vai tam visam ir kāda jēga? Rena jautāja.

Toraks nokremšļojās.

-    Līdz neuzskriesim viņiem virsū varbūt. Labākā aizsardzība būtu…

-    Netikt noķertiem.

Viņa uzzibsnīja puisim ar saviem asajiem zobiem, un atkal bija Rena.

Iestājās krēsla, un virs koku galotnēm pacēlās pusmēness. Starp žilbinoši baltām guntiņām lidinājās naktstauriņi. Toraks dzirdēja, kā augstu eglē izsalkuši čiepst dzeņu mazuļi.

-   Jāķeras pie burvestībām, Rena paziņoja. Gaupa auklā piesietā nocirstā plauksta blāvajā mēnes-

gaismā lēnām griezās. Uz tās vajadzēja mudžēt skudrām un mušām, taču neviena kukaiņa nebija. Lāsts bija tik spēcīgs, ka radības muka pa gabalu.

Toraks ar Vilku stāvēja sardzē, bet Rena, turēdamās ēnā un staigādama pa zirgskābeņu lapām, lai neatstātu pēdas, tuvojās lāstamietam. Viņa bija sažņaugusi plaukstā vērmeļu un pīlādža zariņu saišķi un, tupēdama blakus pīķim, murmināja buramvārdus un pēra to ar saišķi.

Upe sāka plūst rāmāk. Koki pieklusa, lai ieklausītos. Toraks juta, kā lāsts smagi karājas gaisā. Viņš bažījās, ka Rena ir pārāk tuvu, ka tas var iesūkties viņas ādā. Pēkšņi meitene noelsās un pārtrauca darboties.

-    Es nespēju, viņa teica.

-   Nē, tu to spēj! Toraks mudināja.

-   Man nav pietiekami daudz spēka. Viņš gaidīja.

Rena turpināja. Beidzot viņa izdvesa saraustītu nopūtu, piecēlās un iemeta saišķi upē.

-    Izdevās? Toraks jautāja.

-   Nezinu. Drīz mums būs iespēja to noskaidrot. Aizslaucīdami pēdas, viņi attālinājās. Torakam šķita,

ka no tumsas izdalās spriedze.

Vilks pietecēja pie lāstamieta un, skatīdamies augšup uz asiņaino plaukstu, apsēdās. Pēkšņi viņš sagrāba to zobos, sapluinīja, lai pārliecinātos, vai tā nav dzīva, un aizrikšoja to savā nodabā apēst. Drīz Toraks un Rena paaugā izdzirdēja kņadu un aizkaitinātu rūkšanu; pēc mirkļa spārnos pacēlās Rips un Reka, kuriem knābjos bija pa pirkstam.

Toraks atlieca dūrē sažņaugtos pirkstus.

-   Man šķiet, tev izdevās, viņš teica.

-   Varbūt.

Viņi devās savākt savu mantību.

-    Dosimies ceļā, kad norietēs mēness, Toraks sacīja.

Rena neatbildēja, taču puisis zināja, par ko viņa domā.

Viņi joprojām nebija izprātojuši, kā tikt garām Sumbru ģints sargiem.

Virs galvas dzeņu mazuļi nenoguruši prasīja ēst. Toraks redzēja, ka to vecāki rīkojušies gudri un izkaluši dobumu zem piepes, kas kalpoja par jumtu un sargāja no lietus, turklāt izvēlējušies dobu koku ar daudziem caurumiem, pa kuriem vajadzības gadījumā aizbēgt no caunas. Viņš atcerējās Finkedīna pamācības par slēpšanos. Pirmais likums ir mācīties no citām radībām.

Parādījās dzenis ar vakariņām bērniem, pamanīja Toraku un, aizsteidzies uz citu koku gabaliņu tālāk, nometās uz zara un skaļi iesaucās: "Kik-kik-kik! Ne jau tas koks ir īstais, bet šis!"

-   Man šķiet, Toraks teica, es izdomāju.

Mēness bija norietejis, un vējš norimis. Koki neelpoja. Tie gaidīja.

Toraks nometās ceļos blakus Vilkam un vilku valodā paskaidroja, ka viņiem jāslēpjas no visiem, taču viņi joprojām medī Sakosto. Viņš nebija pārliecināts, vai ir pietiekami skaidri izteicies.

Piecēlies kājās, puisis ar galvu pamāja Rēnai. Pamāja arī viņa.

Turēdamies pa gabalu no takas, viņi sāka virzīties uz upes augšteces pusi. Pagāja garām lāstamietam. Pēc tam nonāca vienā līmenī ar abām lielajām, robotajām klintīm.

Kokā uzbrāzās vāvere. Zibinādams balto ļipu, aizbēga stirnu buks.

"Tas ir labi," Toraks nodomāja. "Varbūt Sumbri nav nemaz tik tuvu."

Varbūt.

Rena gāja viņam līdzās klusa kā ēna. Vilka ķepas nesacēla ne mazāko troksni.

Egles viņus gaidīja, un no to zariem bira tumši sūnu kunkuļi.

Toraks apstājās. Viņš domāja par Ozolu burvi. Viņš domāja par Beilu. Viņš ievilka elpu un iegāja Dziļajā mežā.

desmitā nodala

Vilkam uz skausta uzbužinajās spalva. Toraks paskatījās uz Renu, lai pārliecinātos, vai arī viņa to ir pamanījusi. Viņa bija pamanījusi.

"Sakostais," Vilks pavēstīja.

"Tuvu?" Toraks jautāja.

"Daudzu skrējienu attālumā."

Toraks pieliecās tuvāk Rēnai.

-   Vilks saodis Tiazi pēdas, viņš čukstēja, taču burvis ir tālu.

-    Un no Sumbriem joprojām nav ne miņas?

Puisis papurināja galvu.

Rena bija nesaprašanā. Tāpat kā Toraks. Viņi veselu mūžību bija spraukušies starp ēnainiem kokiem uz upes augšteces pusi, taču turējās labu gabalu no krasta. No Sumbriem joprojām nebija ne vēsts. Taču koki… Saknes ķērās Torakam kājās. Zari skrāpēja seju. Dziļajā mežā bija siltāk. Gaiss smaržoja svaigāk un dzīvīgāk. Virs galvas laidelējās sikspārņi, un paaugā kaut kas slēpās un čabinājās.

No katra zara, krituša koka un akmens bira sūnas it kā Mežam būtu uzplūdis un pēc tam no tā aizplūdis zaļš paisums, Toraks nodomāja. Un cauri tam visam jautās visuresoša modru koku klātbūtne.

Vilks pagriezās un skrēja pie oša. Pieslējies uz pakaļkājām, viņš abas priekšķepas uzlika uz stumbra un apostīja kādu nokarenu zaru. "Jocīgi," viņš, noskurinādams ūsas, darīja zināmu Torakam.

Puisis pieskārās zaram. Pirksti kļuva glumi un dīvaini smaržoja pēc zemes.

Rena norādīja uz zaru. Kas tas ir?

Toraks papurināja galvu, noslaucīja plaukstu stulpiņos un vēlējās, kaut nebūtu neko aizticis. Dziļā meža ģintis bija pazīstamas ar prasmi izmantot indes.

Viņi sasniedza audzi, kurā sačukstējās alkšņi. Kad viņi tajā iegāja, koki apklusa, it kā negribētu, ka kāds tos noklausās.

Vilks apstājās un ošņāja gaisu.

"Sakostais. Pāri ūdenim."

Toraks vēl centās aptvert jauno ziņu, kad Vilks pielieca galvu.

"Midzenis."

Aiz alkšņiem Toraks pamanīja tumsā snaikstāmies ēnas. Bija redzami arī apjomīgi apveidi, kas varēja būt būdas.

-    Nometne! Rena iečukstēja viņam ausī.

-    Un Vilks teica, ka Tiazi ir pāri upei Meža Zirgu teritorijā.

-   Mums jāiet atpakaļ, meitene skubināja, un jātiek pāri upei lejteces pusē.

Tas varēja apmulsināt Vilku, kas pazaudētu Tiazi pēdas, taču viņiem nebija citas izvēles. Viņi devās pa to pašu ceļu atpakaļ. Vismaz centās, jo Toraku neatstāja sajūta, ka viņi ir apmaldījušies. Upes burzguļošana šķita klusāka, turklāt viņš saoda sīvo, ne ar ko nesajaucamo savvaļas ķiploku smaržu, kuras nebija turpceļā.

Toraks saspringti lūkojās tumsā. Zvaigžņu gaismā blāvoja uz zara uzdūrusies zirgskābenes lapa. Viņa vaigu noglāstīja vēsa dvesma, it kā virs galvas būtu aizlidojusi pūce vai sikspārnis.

Šī lapa.

Puisis apstājās tik spēji, ka Rena ieskrēja viņam mugurā.

-    Kas ir?

-    Neesmu pārliecināts. Nekusties!

Lapa nevarēja uzdurties uz zariņa tāpat vien. Tas kā adata bija pārdūris lapas plātni pa labi no vidusdzīslas. Tai vajadzēja būt kādai brīdinājuma zīmei.

Pa labi no vidusdzīslas.

Toraks palūkojās pa labi, bet redzēja vienīgi tumšu zaru mudžekli.

Tur!

Priekšā labajā pusē bija atliekts jauns kociņš un prasmīgi nostiprināts ar sakrustotiem mietiem. Tā galotnei bija pierīkots ļauns pīķis. No sakrustotajām nūjām krūšu augstumā pāri Toraka ceļam stiepās gandrīz nepamanāma aukla. Vēl viens solis, un viņš būtu uzskrējis lamatām: atbrīvojis jauno kociņu un saņēmis sānos pīķi.

Toraks nolaizīja lūpas. Maskēšanās dēļ tās garšoja pēc māla. Viņš parādīja slazdu Rēnai. Meitene pieskārās plecam, kur nesen bija atradušās ģints aizbildņa spalvas.

Apiedami lamatas, kas bija viltīgi ierīkotas starp kadiķiem, lai tajās ieskrietu upuris, abi lauzās caur durstīgajiem krūmiem. Kad viņi bija tikuši laukā no biežņas, Rena nošņācās:

-    Pa šo ceļu mēs nenācām.

-    Es zinu. Un tā bija tīrā veiksme, ka es pamanīju slazdu.

Viņam nenācās piebilst: "Cik daudz tādu mūs vēl gaida?"

Vilks pagrieza galvu pret upi, un viņi ar acīm sekoja tā skatienam. Vai tā bija ēna, kas tur kustējās?

Pēc mirkļa zvaigžņu gaismā iemirdzējās šķēpa uzgalis.

Kādus divdesmit soļus tālāk gar upes krastu pret straumi gāja Sumbru ģints mednieks.

Toraks un Rena lēnām, lai nepievērstu uzmanību ar straujām kustībām, ienira ērgļpapardēs. Toraka domas joņoja. Upes augšteces pusē atradās Sumbru nometne. Lejup pa straumi atpakaļceļš uz Skrajo mežu un varbūt ne viens vien nāvējošs slazds. Krastā sardzē stāvēja vismaz viens Sumbru ģints mednieks.

Rena puiša pārdomas ietērpa vārdos.

-    Mums nāksies tieši tagad izmēģināt tavu plānu.

-   Vai tu varēsi šaut?

-    Domāju, ka varēšu. Ja uzrāpsimies kokā.

Toraks palocīja galvu.

Rena atrada raženu liepu, kurai ap stumbru vijās dīvains mizas sabiezinājums, un tāpēc izskatījās, ka tajā viegli uzrāpties.

-   Zibens sasperta, viņa murmināja, bet izdzīvojusi. Varbūt tā mums nesīs veiksmi.

"Veiksme mums būs vajadzīga," Toraks nodomāja. Viņa plāns bija vienkāršs, un, ja tas izdotos, māneklis aizvilinātu Sumbrus vairāk uz ziemeļiem tālāk no Melnupes -, ļaujot viņiem tikt pāri.

Ja izdotos. Toraks strauji zaudēja pārliecību.

Sakrampējis pirkstus, viņš palīdzēja Rēnai tikt kokā. Pēc tam viņš nometās ceļos un lika Vilkam palikt tuvumā un atgriezties ar gaismu un uzmanīties no lamatām.

Vilka elpa sildīja seju un ūsas kutināja plakstus. "Esi piesardzīgs, barabrāli," viņš pauda Torakam.

Vilks bija tik paļāvīgs. Un Toraks viņu veda lielās briesmās.

Pēkšņas dziņas pārņemts, Toraks ārstniecības līdzekļu kulē sadabūja zāļu ragu, izkratīja mazliet okera un uztriepa to Vilkam uz pieres, kur šis to nevarēja nolaizīt. "Esi piesardzīgs, barabrāli," puisis teica. Uzlicis plaukstu uz liepas raupjās mizas, viņš lūdza Mežu pasargāt Vilku.

Zibens radītais uzblīdums bija resnāks par Toraka plaukstas locītavu, un puisis pa to uzrāpās kā pa virvi. Toraks manīja, ka koks jūt viņu klātbūtni. Zēns lūdza, lai tas viņus nenodod. Lejā kvēloja Vilka sudrabainās acis. Tad tas pazuda tumsā.

Iekārtojušies trīs lielu zaru žāklē, Toraks un Rena atstāja guļammaisus neatritinātus un siltuma saglabāšanu uzticēja savam ziemeļbriežu ādas apģērbam.

Gaidīsim šeit līdz rītam, Toraks čukstēja. Tad mums būs lielāka iespēja palikt nepamanītiem.

Un mazāka iespēja aizbēgt, ja viņi tiks pamanīti, taču neviens no abiem to nepieminēja.

Rena norādīja uz garu egli ziemeļos no Sumbru nometnes. Starp tās augšējiem zariem spīdēja zvaigznes, šie zari varētu uztvert uzlecošās saules starus. No bultu maka viņa izņēma vienu no sagatavotajām bultām.

Kad Rena mērķēja, viņas seja saspringa no koncentrēšanās. "Maskēšanās dara vinu svešādu it kā Rena

pamazām kļūtu par Dziļā meža iemītnieci," Toraks nodomāja.

Loks nočīkstēja. Viņa to nolaida. Nakts bija pārāk klusa. Sumbri varēja izdzirdēt strinkšķi.

Beidzot kokus sašūpoja vēja brāzma. Rena nomērķēja un izšāva. Bulta trāpīja eglē, un tās nasta palika brīvi karājamies pie bultas piesietajā auklā. Rena uzlika uz stiegras nākamo bultu un iešāva vēl vienā kokā vairāk uz austrumiem, pēc tam vēl un vēl vienā, ik reizi nogaidīdama, kad uzpūtīs vējš un pārmāks skaņu.

Tagad viņiem vajadzēja gaidīt līdz saullēktam un cerēt, ka plāns izdosies.

Jo cita plāna nebija.

Tumsā iemirguļojās ugunskurs.

Rena sagrāba Toraka roku. Sumbru nometne izrādījās daudz tuvāk, nekā viņi bija domājuši.

Sēdēdami augstu liepā, abi redzēja garus, klusus apveidus, kas kustējās mērķtiecīgi kā skudras. Daži bija salasījušies ap koku apmetnes viducī un zieda kaut ko tumšu uz apakšējiem zariem. Divi citi, nometušies uz ceļiem, kūra vēl vienu ugunskuru.

Toraks bija izbrīnījies. Kāpēc tā jāniekojas, ja var paņemt degošu zaru no pirmā ugunskura? Turklāt viņi neizmantoja šķiltavas. Viens vīrs starp plaukstām grieza puļķi un spieda to pie koka gabala, kas ar kāju tika turēts pie zemes, bet puļķi taisni noturēt palīdzēja šķērsis, kura galu šis bija satvēris zobos. Viņam bija panākumi. Uzvirmoja dūmi. Otrs piebaroja liesmiņu ar usnejām, bet pēc tam ar smalkiem iekuriņiem. Kad ugunskurs bija iededzies, abi nometās ceļos un ar pieri pieskārās zemei.

No Meža iznira vēl vairāki Sumbri. Toraks skaitīja: pieci, seši, desmit. Katrs vīrs un tie visi bija vīrieši nesa cirvi, loku, divus nažus un vairogu šauru koka ķīli rokas garumā, kas ar smailo galu tika iesprausts zemē, pirms mednieks novilka savu tīkla kapuci un atklāja aprepējušu galvu un dīvaini izvagotu, grumbainu seju.

Toraks pārklājās ar aukstiem sviedriem. Gaupam taisnība. Šie ļaudis bija citādi.

Tomēr arī viņi pāri ugunskuriem bija pārlikuši iesmus, un drīz vien Toraks ieelpoja maigo un pazīstamo cepta rubeņa smaržu, kas nezin kāpēc neiederējās nometnes klusumā.

-   Kāpēc viņi nesarunājas? puisis čukstus jautāja Rēnai.

-   Man šķiet viņi tādējādi cer kļūt līdzīgāki kokiem, meitene dvesa. To Dziļā meža ļaudis vēlas visvairāk: līdzināties kokiem.

-   Es redzu, ka tur lejā ir vairāk vairogu nekā vīru.

Viņa pamāja ar galvu un pacēla trīs pirkstus. Trīs mednieki joprojām bija kaut kur tepat Mežā. Uzrāpdamies liepā, Toraks un Rena bija rīkojušies pareizi.

Viņi gulēja uz maiņām. Toraka sapņos sijāja smalks lietutiņš, un Mežs bija kļuvis par tumšu, šalcošu jūru, virs kuras naktsputni laidelējās kā zivis. Tālumā ūjināja ūpis.

Rena purināja viņa plecu.

-    Drīz būs rīts.

Toraks mirkšķināja plakstus un masēja krampī sarauto lielu. Diena solījās būt vētraina; pūta sauss dienvidu vējš. Žubītes un ķauķi jau dziedāja pilnā sparā, bet meža baloži vēl tikai sāka.

-   Ceru, ka Rips un Reka vēl guļ, Rena nomurmināja. Kraukļu sveicieni mums tagad ir vajadzīgi vismazāk.

Toraks centās pasmaidīt. Viņš gandrīz nespēja noticēt, ka iecere izdosies. Un, pat ja paveiktos, viņiem būtu ļoti maz laika pārpeldēt pāri Melnupei, lai nonāktu Meža Zirgu teritorijā. Bet Tiazi nepārtraukti attālinājās.

Nometnē izplatījās pelēcīga gaisma, un Toraks ap dižskābardi, kas auga apmetnes vidū, spēja saskatīt sakumpušus mitekļus.

Puisis pētīja koku. Tas nevarēja būt. Zemākie zari bija sarkani. Tas nebija rīta saules dēļ; paši zari miza, sānzari un lapas bija viscaur notriepti ar okeru. "Kāpēc," viņš prātoja, "kādam viss zars būtu jānokrāso sarkans?"

Ilgi brīnīties nebija laika. Saule kāpa augstāk. Drīz šiem jāsāk kustēties.

Ziemeļu pusē varenajā eglē kaut kas ievizuļojās. Un arī tur tālāk uz austrumiem. Rena uzzibsnīja viņam smaidu. Tiktāl plāns bija izdevies. Krama plēksnes, kuras viņi bija piesējuši bultām, vējā mirgoja un šķindēja.

Sumbri tās bija pamanījuši. Vīri rādīja uz tām ar pirkstiem un skrēja pēc ieročiem un vairogiem.

Toraks un Rena žigli norāpās no koka. Parādījās Vilks ar rasā izmirkušu kažoku. Viņi skrēja uz upi.

Pāri Melnupei liecās vītoli, kas nelaida projām nakti. No Sumbriem nebija ne miņas. Toraks lūdzās, kaut tos visus būtu piesaistījuši mānekļi. Novilkuši zābakus un piesējuši tos pie saritinātajiem guļammaisiem, viņi nokāpa lejup līdz krastam un piesardzīgi virzījās caur meldriem, lai neizbiedētu ūdensputnus, kas varētu viņus nodot. Pie krasta seklumā peldēja lapoti, jauni kociņi, kurus no upes augšteces bija atnesuši plūdi.

Labs aizsegs, Rena nomurmināja.

Toraks atļāvās saspringti pasmaidīt. Varbūt tomēr izdosies.

Sasparojušies pret aukstumu, viņi iebrida ūdenī. Toraka kāja iegrima stindzinošā pērno lapu zampā, un viņš redzēja, kā nepatikā saviebjas Rēnas lūpas. Viņš aizsegam pagrāba vienu no kociņiem. Rena rīkojās tāpat. Abi peldēja pakaļ Vilkam, kas jau bija ticis upei līdz pusei.

Melnupe nebija tik miegaina, kā izskatījās. Lai pretotos tās viltīgajām zemūdens straumēm, nācās krietni pacīnīties.

Pēkšņi Vilks pagriezās un, ausis pieglaudis trauksmes signālā, peldēja atpakaļ viņiem pretim.

Kas tad tas? Rena izdvesa.

Torakam sagriezās vēderā. Šie bluķi upes vidū: tie peldēja pret straumi. Un dažiem no tiem bija acis.

Viens pacēla galvu. Toraks redzēja niknu, zaļu, ar lapām notetovētu seju. Brūnu galvas apsēju. Garus, ar zirga astriem saņemtus matus.

Meža Zirgu patruļa. Tā devās viņiem tieši virsū.

VIENPADSMITĀ NODALA

""" Peldi zem ūdens atpakaļ uz krastu! Toraks uzsauca Rēnai un ienira.

Viņš nespēja pie jostas sataustīt elpojamo caurulīti. Elpu nācās aizturēt pārāk ilgi. Puisis vienīgi cerēja, ka Rena ir viņu sadzirdējusi.

Bija gan. Rena iznira neilgi pēc Toraka tajā pašā meldru pudurī, un abi, sakoduši zobus, lai tie neklabētu, tupēja ūdenī un gaidīja.

Meža Zirgi nebija viņus pamanījuši. Zaļie cilvēki, peldēdami uz vēdera un turēdami ar ogli nomelninātos zobos nažus, ar rokām klusi īrās uz priekšu.

Vilks izkāpa krastā netālu no Toraka un skaļi noskurinājās.

Ar lapām aptetovētie vīri pašķielēja sānis un peldēja tālāk. Gar vientuļu vilku viņiem nebija daļas.

Meldri bija labs aizsegs, kas ļāva Torakam un Rēnai izrāpties krastā un noteikt atrašanās vietu. Toraks bija

satriekts. Nodevīgā Melnupe bija viņus atnesusi tuvāk Sumbru apmetnei, nevis aizgādājusi tālāk.

Izmircis un trīcošs viņš domāja, ko darīt. Sumbri jebkurā mirklī varēja saprast, ka ir piemuļķoti un, izvērsušies ķēdē, virzīties uz upi medīt nezināmos iebrucējus. Viņš un Rena būtu slazdā starp Sumbriem un Meža Zirgiem.

Ja vien viņš spētu abas ģintis novirzīt sānis!

-   Ej uz lejteces pusi, Toraks pačukstēja Rēnai. Gaidi mani aiz nākamā līkuma, satiksimies tur.

Viņa iepleta acis.

-    Kur tu iesi?

-   Nav laika skaidrot! Uzmanies no lamatām!

Piekodinājis Vilkam palikt kopā ar baramāsu, Toraks

virzījās uz Sumbru nometnes pusi. Nonācis tik tuvu, cik iespējams, viņš pieplaka pie zemes un no bultu maka izvilka divas bultas. Pēc tam puisis sadabūja zāļu ragu un žigli iezieda tās ar okeru. Torakam nebija ne jausmas, ko šie sarkanie dižskābarža zari nozīmē Sumbriem, taču tos varēja viegli pamanīt un nekam citam nebija nozīmes.

Joprojām pieplacis zemei, viņš uzlika uz loka stiegras bultu un gaidīja.

Toraks ieraudzīja, ka krastā izkāpj vīrs no Meža Zirgu ģints: tas ar gudru ziņu turēja muguru taisnu, lai ūdens notecētu bez skaņas, nevis plakšķētu uz lapām.

Toraks nomērķēja. Viņš nebija tik labs strēlnieks kā Rena, taču tas arī nebija vajadzīgs. Bulta ar būkšķi trāpīja akmeņozolā labu gabalu tālāk.

Tetovētā seja pagriezās pret to.

Toraks ar acs kaktiņu pamanīja, ka uz upi dodas kāds no Sumbriem. Puisim iekņudējās pakrūtē. Tie bija ātrāki, nekā viņš bija domājis. Toraks iešāva citā kokā nākamo bultu.

Negaidīdams iznākumu, puisis bēga; viņš zemu pieliecās un skrēja uz vietu, kur gaidīja Rena. Triks izdotos, ja abas ģintis pamanītu šīs noslēpumainās bultas un tad…

Viņam aiz muguras atskanēja kliedzieni un šķēpu žvadzēšana. Toraks juta neganta prieka uzplūdu. Sumbri cīnījās pret Meža Zirgiem, ļaudami viņam un Rēnai šķērsot upi un dzīties pakaļ Tiazi.

Biezā egļu audzē vīdēja Rēnas neskaidrais apveids, un puisis satvēra viņas roku. Kad meitene pustumsā veda Toraku uz slēptuvi, kuru bija atradusi, uz milzīga doba ozola atliekām -, zēns juta, ka viņas plauksta ir karsta kā pelni.

Viņš elsodams atslīga pret koku, palaida vaļā viņas pirkstus un saraustīti iesmējās.

-    Es biju pielīdis pārāk tuvu!

Atbildes nebija. Viņš dobajā ozolā atradās viens.

Divdesmit soļus tālāk no vītolu pudura parādījās Vilks, kuram sekoja Rena caurcaurēm slapja un dusmīga.

-    Kur, viņa čukstēja, Gara vārdā, tu biji?

divpadsmitā nodala

-Kas tas bija? Toraks noelsās.

-    Kas bija? Rena nesaprata.

Toraka prombūtne meiteni bija ne pa jokam satraukuši, taču viņa visiem spēkiem centās to neizrādīt.

-    Kāds mani turēja aiz rokas. Es domāju, ka tā esi

tu.

-   Nē, tā nebiju es.

Viņš sagrāba Rēnas plaukstu.

-   Tava roka ir auksta, bet tā otra bija karsta.

-    Protams, auksta, jo es esmu slapja! Kur tu biji? Sumbru nometnē bija dzirdama bļaustīšanās un sāpju

kliedzieni.

-   Pastāstīšu vēlāk, Toraks sacīja. Jātiek pāri, kamēr tas ir iespējams.

Rena bija tā nosalusi, ka ūdens Melnupē šķita gandrīz vai silts. Uz muguras piesietā piemirkusi mantība vilka dibenā, un straume bija spēcīga. Kad Rena bija tikusi līdz upes vidum, tā parāva viņu zem ūdens. Sprauslādama un

spļaudama lapas, viņa iznira virspusē. Toraks un Vilks peldēja pa priekšu un to nemanīja.

Dienvidu krastā gaidīja nepievilcīgs vītolu jūklis, un, tam tuvojoties, Rēnai sašļuka dūša. Viņa iztēlojās medniekus ar lapu tetovējumiem uz sejas, tie nomērķē pret viņu bultas. Rena nodomāja: "Laukā no katliņa un tieši uz iesma."

Ja arī abi pārējie bija nobijušies, tad to neizrādīja. Vilks izrāpās krastā, sparīgi noskurinājās un sāka meklēt Tiazi pēdas. Toraks klusi brida uz vītolu pusi. Skatīdamās, kā viņš pēta biežņu, Rena notrīsēja. Maskēšanās Toraku bija padarījusi par Dziļā meža iemītnieku: tumsnējs svešinieks ar aukstām, sudrabotām acīm.

Toraks uzmeta viņai skatienu, pamāja ar galvu nāc droši! un izkāpa krastā. Kad Rena centās atbrīvot kāju no ūdenszāļu vīkšķa, zēns paliecās uz upes pusi un izvilka meiteni no ūdens.

Šeit neviena nav, viņš teica. Laikam visi ir tajā pusē un uzbrūk nometnei.

Viņi uz ātru roku noslaucījās ar zāli un, lai būtu siltāk, sabāza to zābakos un aiz kamzoļiem. Toraks sagrieza kosas un noberza no abu pieres apsējiem zaļo krāsu, bet Rena pa to laiku aprūpēja savu nabaga izmirkušo loku.

Vilks atrada pēdas un devās prom no upes uz dienvidiem, kur purvainā mežā brūnganās lāmās auga alkšņi. Rena domāja par slazdiem, lāstamietiem un neredzamiem medniekiem un noskaitīja lūgsnu ģints aizbildnim.

Tā bija netīkama zeme. Viņiem nācās lēkāt no viena alkšņu pudura uz citu un žonglēt uz kritušu koku stumbriem, kas bija klāti ar slapjām sūnām. Ūdens mudžēja no kurkuļiem. Rena, kas tajā ievēlās, izrāpās laukā, klāta ar gļotām.

Meitene centās sevi pārliecināt par to, ka šis mežs ir gluži līdzīgs tam, kurā viņa bija uzaugusi. Viņa redzēja egli, kuras saplaisājušajā stumbrā dzeņi bija nostiprinājuši čiekurus, lai varētu no tiem izlobīt sēklas. Skrajā meža dzeņi darīja tieši tāpat. Blakus āpša alai viņa pamanīja lapu kaudzi: āpši pēc ziemas bija tīrījuši mitekli un izvilkuši laukā veco guļvietu. "Viss pazīstams," viņa sev teica.

Taču nekas no tā nesanāca. Koki čukstēja, ka viņa šeit neiederas. Dzeņi te bija melni.

Toraks bija kaut ko atradis.

Zem oša zeme bija sakasīta un izveidota dubļaina vārtīšanās vieta. Tās platums bija pieci soļi, un tā bija krietni lielāka nekā tās, kuras sev gatavoja sumbri. Vilks kaismīgi ošņājās. Toraks pagrūda nost viņa purnu, lai izpētītu milzīga, apaļa naga nospiedumu.

-   Vai tas būtu kāds neparasti milzīgs sumbrs? puisis brīnījās.

Rena palocīja galvu.

-    Finkedīns teica, ka šeit var sastapt radījumus, kas izdzīvojuši pēc Lielā aukstuma. Man šķiet, tos sauc par bizoniem.

Puisis sarauca pieri.

-    Tātad tie ir medījums?

-    Laikam gan. Taču reizēm tie uzbrūk.

Tālumā ūjināja pūce.

Rēnai aizrāvās elpa. Viņai acu priekšā uzpeldēja Ūpju burves koka maska.

Toraks domāja par to pašu.

-    Vai varētu būt, ka šie sadarbojas? viņš klusā balsī jautāja. Tiazi un Eostra?

Rena par to brīdi domāja.

-   Diez vai. Ozolu burvis ir savtīgs. Viņš gribēs uguns opālu paturēt sev. Starp citu, Seiuna man teica viņa neesot pārliecināta, bet domājot, ka Eostra tagad atrodoties Kalnos.

-    Tomēr viņas ūpis ir Dziļajā mežā, Toraks sacīja.

Rena klusēja. Meitene nolūkojās, kā puisis pieceļas un

skatās apkārt. Toraka izskats liecināja par to, ka Eostras klātbūtne Dziļajā mežā viņu neapturēs. Viņam vajadzēja atrast Tiazi.

-   Torak, kas notika Sumbru nometnē? Rena jautāja. Ko tu tur darīji?

Viņš īsos vārdos izstāstīja, kā tika sarīdījis ģintis. Tas bija gudri darīts, taču Toraka cietsirdība Renu pārsteidza.

-   Bet… varbūt tur tika nogalināti cilvēki, viņa teica.

-    Tas, vienalga, būtu noticis.

-   Iespējams. Bet varbūt Meža Zirgi vienīgi devās izlūkos tu to nevari zināt.

-   Es tevi brīdināju. Es teicu, ka darīšu visu, lai noķertu Tiazi.

-   Izraisīt kauju? Sūtīt nāvē cilvēkus?

Vilks domīgs skatījās te uz vienu, te uz otru.

Toraks neņēma viņu vērā.

-    Pagājušajā pavasarī, Toraks sacīja, visi medīja mani. Šoreiz es esmu mednieks. Es zvērēju, Rena. Ak jā. Es esmu cietsirdīgs. Un, ja tu to nespēj pārdzīvot, nenāc man līdzi!

Viņi klusēdami turpināja ceļu. Rena bija nolēmusi, ka pirmā sarunu neuzsāks.

Nepārtraukti nācās iet pret kalnu, un tumšās egles deva vietu dižskābaržiem. Viņi brida pa nātrēm, kas sniedzās līdz jostasvietai, un rāpās pāri satrunējušiem stumbriem, kas bija klāti ar mušmirēm. Rena ievēroja, ka koki bija raženāki nekā Skrajajā mežā, tāpēc tajos grūtāk uzrāpties; skudras netaisīja pūžņus stumbru dienvidu pusē, bet gan tiem visapkārt, tāpēc bija vieglāk apmaldīties.

No cilvēkiem ne vēsts.

Un tomēr…

Viņai aiz muguras sašūpojās zars, it kā kāds tur censtos paslēpties.

Rena uzlika roku uz naža spala.

Zars vairs nekustējās. "Ja tie būtu Meža Zirgi," viņa nodomāja, "mēs to tagad jau zinātu."

Toraks bija aizgājis uz priekšu un nometies ceļos, lai aprunātos ar Vilku. Rena viņus panāca.

-   Es kaut ko redzēju, viņa aizelsusies teica.

-   Un Vilks kaut ko saoda, Toraks sacīja. Viņš saka: tas ožot pēc spožā zvēra.

-   Tas nozīmē uguni?

-   Tas nozīmē arī pelnus. Tas, kas saņēma manu roku… šķita karsts.

Viņu skatieni sastapās.

-   Lai kas tas bija, Toraks teica, tas sekojis mums pāri upei.

Kad sāka satumst, viņi nolēma zem īves ierīkot apmetni. Abi bija sasnieguši ieleju, kur bebri aizdambējuši strautu un izveidojuši šauru ezeriņu. Tā vidū Rena redzēja

bebru mitekli: pamatīgu kaudzi zaru, no kuriem daži vietām bija dzelteni, tur bebri bija nograuzuši mizu. Viņa prātoja, ka mītne joprojām ir apdzīvota, jo ūdensmalā bija saglabājušies daži vītoli. Finkedīns bija stāstījis, ka pirms došanās projām bebriem patīk apēst visus vītolus.

Domāt par Finkedīnu bija sāpīgi. Rena centās iztēloties, ka viņš laimīgi nokļuvis atpakaļ pie Kraukļiem, kas šajā gadalaikā nodarbojās ar lašu zveju, jo zivīm bija nārsts, taču prātā nāca, kā audžutēvs ar pelēku seju sakņupis sēž smailītē. Varbūt slimības tārpi jau tikuši līdz viņa kaulu smadzenēm. Un Rēnas, kas tos varētu padzīt, nebija tuvumā.

Toraks kopā ar Vilku bija aizgājis izlūkot apkārtni, tāpēc, lai izmestu no prāta Finkedīnu, Rena atstāja savu mantību zem īves zariem un devās meklēt pārtiku. Vismaz augi šeit bija pazīstami. Viņa salasīja riekšām sulīgu akmeņlauzīšu un sūru skābeņu un, tā kā viņi nedrīkstēja kurināt ugunskuru, izraka vārpatu un retēju sakneņus, kurus varēja ēst svaigā veidā.

Plivinādami spārnus un badīgi ķērkdami, no debesīm parādījās Rips un Reka, un Rena pasvieda kraukļiem pāris sakneņu. Pa ziemu meitene tos bija iemācījusi ierasties uz viņas saucienu, taču tie joprojām nemetās viņai uz pleciem kā Torakam.

Juzdamās mazliet labāk, viņa devās piepildīt dzeramtraukus. Ezeriņa virsmu klāja dzelteni putekšņi, un tam pāri liecās koki, kas lūkojās ūdenī uz savām pašu dvēselēm [2] . Rena dziļi iegremdēja traukus, lai tās neiesmeltu. Agrāk viņa nekam tādam nebija pievērsusi uzmanību, taču šeit…

Kamēr pildījās dzeramtrauki, Rena vēroja, kā norimst vilnīši, un vēlējās, kaut atgrieztos Toraks un atkal būtu viņš pats lai viņš spēlētu vilkšanos ar Vilku un lai ķircinātu Renu par vasarraibumu mutes kaktiņā. Meitenei pirmo reizi iešāvās prātā, ka viņas vectēvs no mātes puses bija no Ozolu ģints, un tas nozīmēja, ka viņi bija asinsradinieki ar Tiazi. Rena vēlējās, kaut nebūtu to atcerējusies.

Dzeramtrauki bija pilni. Celdama tos laukā no ūdens, viņa redzēja savas pašas dvēseles atspulgu: svešāda Sumbru meičas seja, kas notriepta ar māliem.

Tai blakus parādījās kāds apveids.

Vienā murgainā acumirklī Rena pamanīja sažņaugtas dūres un garu, gaišu matu ērkuli.

Viņa iekliegdamās apcirtās.

Nekā. Vienīgi vītoli, kas ļoti tuvu šūpojās vējā.

Rena izvilka nazi.

Nokrakšķēja zars. Pret mizu skrapstēja nagi. Viņa iedomājās, ka veikli kā zirnekļi lejā no kokiem steidzas tokoroti. Meitene pameta ūdenstraukus un skrēja atpakaļ uz apmetni.

Toraks vēl nebija atgriezies, taču īves augstākajos zaros, bažīgi ķērkdami, tupēja kraukļi. Kāds bija neganti uzbrucis viņas mantām. Bultu maks saplēsts, sūnas, kuras viņa tajā bija sabāzusi, izmētātas pa zemi, turklāt vairākums bultu bija salauztas. Par laimi, loku Rena bija pakārusi īves zarā un ļaundaris to nebija pamanījis, taču guļammaiss bija iemīdīts putekļos, posa maciņš saraustīts gabalos un šķiltavas sadauzītas pret akmeni. Ļaunprātība un niknums pulsēja gaisā kā sērga. Un visam pāri klājās svaigi, pelēki pelni.

Izvilkusi cirvi, Rena ar muguru atspiedās pret īvi.

-    Es no tevis nebaidos! viņa uzsauca ēnām.

Balss bija spalga un skanēja nepārliecinoši.

Pēc neilga brīža atgriezās Toraks ar Vilku. Vilks dusmīgs metās ostīt Rēnas mantas. Torakam pavērās mute.

-   Es kādu redzēju pie ezera, Rena viņam teica. Un pēc tam, lūk, šis.

-    Ko tu redzēji?

-   Tam bija gaiši mati. Un tas izskatījās nikns.

Puisis sarāvās.

-   Vai tu zini, kas tas varētu būt? viņa jautāja.

-   Nē, es… nē. Toraks sāka meklēt pēdas, taču bija jau gandrīz pavisam tumšs un viņš nenieka neatrada. Vai nu tas zina, kā slēpt pēdas, puisis teica, vai arī tas tās nemaz neatstāj.

-   Ko tu ar to gribi sacīt? Torak, kas tas ir?

Puisis iekoda lūpā. Pēc tam viņš piecēlās.

-    Lai kas tas būtu, uz zemes mēs negulēsim.

īvei nepatika, ka kāds tajā rāpjas. Tā viņus smacēja putekšņu mākoņos un centās izvairīties no tvērieniem, nomezdama mizu. Mēģinādami kāpējus nopurināt, divreiz noliecās zari. Kad beidzot izdevās iekārtoties žāklē, viņi bija saskrāpējušies un pārguruši.

-   Ceļas vējš, Toraks teica. Labāk būtu piesaitēties pie stumbra.

Rena izkarināja žāvēties savu slapjo un smilšaino guļammaisu un paskatījās lejup tumsā. Meitene redzēja tur mierīgi pastaigājamies Vilku.

Vina teica:

-   Cerēsim, ka Vilks un kraukļi mūs brīdinās par briesmām.

Sabozies un neapmierināts Vilks cilpoja ap īvi. Viņš nevarēja ciest, ka bezastaini rāpjas kokos. Kāpēc viņi tā darīja?

Normāli vilki nerāpjas kokos. Un parastiem vilkiem patīk tumsa, jo tas ir labākais laiks, kad skraidīt apkārt un spēlēties. Viņi nesaritinās un neguļ veselu mūžību.

Vilkam te nekas nepatika. Mežs šķita citāds. Koki bija pārāk modri, un visas smaržas bija sajaukušās kopā. Daži koki smaržoja pēc zemes, bet bezastaini, kas te dzīvoja, smaržoja pēc kokiem. Viņi bija dusmīgi un nobijušies, un, kaut gan katram baram bija gluži lieli medību lauki, viņi plēsās; Vilks nevarēja saprast kāpēc. Taču sliktākais, ka Slaikais Bezastainis un baramāsa bija nomainījuši virskažokus un pat smaržas, tā ka Vilks viņus tik tikko spēja pazīt.

Viņa miegu traucēja dēmonu skrāpēšanās un ūpju saucieni, un dažreiz, kad Vilks pamodās, viņš saoda sīvo smaku, kas nāca no bezastaina, kurš oda pēc Spožā zvēra. Šis bezastainis Vilkam darīja raizes, jo dīvainajam bezastainim bija sašķobījies prāts, tāpēc viņš nezināja, ko gribēja.

Kamēr Vilks tekāja īves pakājē, viņam nāsīs sitās plānprātīgā bezastaina smaka, taču varēja just, ka šis pats ir gabalā. Varbūt arī šis bija uzlīdis kokā? Gadījumā, ja dīvainis sadomātu nākt atpakaļ, Vilks nolēma palikt tuvumā.

Augšā bija pa pusei pavērusies Spožā-baltā-acs, kas miegaina pieskatīja savus daudzos mazos kucēnus. Vilks pielavījās zebiekstei, taču tā aizbēga. Viņš noķēra naktstauriņu, taču tas lika viņam nošķaudīties, un viņš to izspļāva. Bet bezastaini joprojām gulēja.

Pēkšņi Vilks saspicēja ausis. Tālāk ielejā ķērca kraukļi. Tie bija atraduši briežu bulli, kas neelpoja, un sauca Vilku uzplēst tam vēderu, lai šie varētu pamieloties.

Vilks prātoja, ko darīt. Viņam vajadzēja palikt sargāt bezastainus.

Taču viņš bija izsalcis.

TRĪSPADSMITĀ NODALA

Kad nakts kļuva tumšāka, parādījās citi Dziļā meža iemītnieki.

No īves dobumiem izspurdza sikspārņi. Toraka zara galā apmetās pelēka pūce un šūpodamās aplūkoja puisi ar mēnesgaismas pilnām acīm. Toraks skatījās pretim, līdz tā aizlidoja.

Nakts bija brāzmaina, un koki palika nomodā.

Tāpat kā Toraks.

Kāds radījums vai neradījums bija uzklupis Rēnas mantām? Vai tas bija Beila atriebīgais gars vai arī kaut kas cits? Mednieks ar pelnu pelēkiem matiem, kuram iekšā deg liesma. Seiunas pravietojums varēja nozīmēt visu ko.

Nospriegodams virvi, ar kuru bija piesaitējies pie koka, Toraks pagriezās, lai paskatītos, vai Rena viņpus stumbra ir nomodā. Viņa bija saritinājusies kā vāvere un tūlīt pat aizmigusi.

Toraks nespēja nosēdēt mierā. Kaut kur šajās noslēpumainajās ielejās slēpās Tiazi, un viņa pēdas sāka izgaist. Drīz tās vairs nespēs uziet pat Vilks.

Lejā iebrakšķējās zari: tiem cauri lauzās kaut kas liels. Toraks neko nevarēja saskatīt, taču, kad radījums pienāca tuvāk, viņš izdzirdēja čāpstināšanu un īgnu elsošanu. Kā staigājošs akmensbluķis lejā pārvietojās tumšs apveids. Puisis ievēroja varenus, sakumpušus plecus un milzīgu galvu ar īsiem ragu pusmēnešiem.

Bizons.

Viņš nolūkojās, kā dzīvnieks atspiežas pret īves stumbru un labpatikā pakasās tā, ka nodreb viss koks. Pēc tam, apmierināts noelsies, tas vieglā gaitā devās projām.

Neilgi pēc tam Toraks izdzirdēja zirgu astu pazīstamo švīkstoņu. Kad bars bija zem īves, viņš pamanīja grīļīgu kumeļu, kas, palīdis mātei zem vēdera, sūca pupu; jauna ķēve bikstīja ar purnu krēpēs vecākai, kuras rētām klātais stāvs liecināja par to, ka tā pārdzīvojusi daudz medību. Toraks juta, ka viņu pārņem godbijība. Atšķirībā no pelēkbrūnajiem Skrajā meža zirgiem šie bija melni kā nakts bez mēness.

Rena miegā iemurminājās, un bara vadone pameta uz augšu galvu. Svētais ganāmpulks izgaisa tumsā kā sapnis.

Kad zirgi bija projām, Mežs šķita vientulīgs. Toraks vēlējās, kaut atgrieztos Vilks un kraukļi.

Vējš pieņēmās spēkā, un koki čīkstēja un vaidēja. Viņš prātoja, ko tie saka. Ja Toraks saprastu koku valodu, tie viņam pastāstītu, kur atrast Tiazi.

Doma iekrita viņa prātā kā olis mežezerā. "Kļūsti par vienu no tiem. Pārmiesojies."

Toraks prātoja, vai drīkst to darīt. Koki ir visnoslēpumainākās būtnes. Tie vajadzīgi ugunij un dod visam dzīvību, tomēr paši pārtiek vienīgi no saules gaismas. Tie vienīgie no visām radībām zaudēto locekļu vietā spēj ataudzēt jaunus. Daži nekad neguļ, bet citi visbargākajās ziemās snauž kaili. Tie ir liecinieki mednieku un medījuma nemierīgajai dzīvei, taču savas domas vienmēr tur pie sevis.

Toraks atrāva vaļā ārstniecības līdzekļu maisiņu un sameklēja gabalu melnās saknes, kuru slēpa pat no Rēnas. To viņam bija iedevusi Seiuna. "Visādam gadījumam," burve bija teikusi.

Viņš ātri to sakošļāja. Mutē ieplūda sīvums. Sakne bija iedarbīga. Pirms Toraks paspēja to norīt, vēderā iedūra asas sāpes. Viņu pārņēma krampju viļņi, un viņš saliecās uz pusēm tā, ka virve iegriezās saules pinumā. Toraks nobijās. Vajadzēja taču pamodināt Renu. Bet jēlāda turēja ciet. Viņš nevarēja Renu aizsniegt.

Krampji atkārtojās; tie bija kā nežēlīgs paisums, kas iesūca Toraka dvēseles. Puisis atvēra muti, lai uzsauktu Rēnai…

…un viņa balss bija mizas čīkstēšana un lapotnes šalkoņa. Viņa zaru pirksti pazina mēnesgaismas vēsumu un vēja kaucošos glāstus, lapseņu skrubināšanos un guļošā zēna un meitenes svaru. Dziļi zemē viņa saknes pazina kurmjus, kas raka alas, un maigos, aklos tārpus, un viss bija labi, jo viņš bija koks, kas līksmoja par mežonīgo nakti.

Tā Toraka gara daļa, kas plūda kopā ar koka sulu, lūdza pateikt, kur atrast Tiazi. īve nopūtās un pacēla viņu naktī.

Bezpalīdzīgs kā vēja brāzmas nesta dzirkstele Toraks kopā ar šalcošu balsu jūru tika nests cauri Mežam no īves uz akmeņozolu, no dīgsta uz atvasi, uz varenu ozolu un tālāk, nekā var aizauļot vilks vai aizlidot krauklis. Viņu sagrāba bailes. "Pārāk tālu," viņš nodomāja. "Tu nekad netiksi atpakaļ!"

Kad Toraks beidzot apstājās, viņa pirksti pazina ledainos vējus, kas nāca no Augstajiem kalniem. Viņš bija nonācis kādas citas īves zeltainajā sulā, taču šī bija neiedomājami veca tik veca kā pats Mežs. Viņa zari aizskāra zvaigznes, bet saknes ietiecās akmenī un nelaida dēmonus laukā no Citpasaules. Viņa locekļi deva patvērumu pūcei un caunai, vāverei un sikspārnim. Radībām, kas kavējās viņa vainagā, viņš bija pasaule, taču Lielajai īvei šo būtņu mūžs bija tik īss kā lapas notrīsēšana vējā, un tā turpināja dzīvot ilgi pēc tam, kad tās bija aizgājušas.

Nonācis paplašinātas apziņas stāvoklī, Toraks juta, kā viņa mizu dursta tokorotu nagi. Viņš dzirdēja, kā dēmoni brēc pēc ugunīgā akmens, kas atradās tik tuvu, ka to gandrīz varēja aizsniegt. Liesmas kaltēja viņa zarus. Viņš juta, kā, skaitīdams buramvārdus, riņķo Ozolu burvis.

Ozolu burvis pacēla rokas pret debesīm. "Es esmu patiesība un Ceļš. Es esmu Uguns saimnieks. Es esmu Meža valdnieks!"

Vējš pieņēmās spēkā, un Lielās īves balss kļuva skaļāka. Toraks slīka balsu jūrā visu Meža koku saucieni pieņēmās spēkā un kļuva par iznīcinošiem auriem, kas plēsa Toraku uz pusēm…

Torak! Rena čukstēja. Torak! Mosties!

Viņš pagrieza galvu, un Rena saprata, ka Toraks viņu nepazīst. Viņa acis bija tukšas un neko neredzošas bez dvēselēm.

Bez dvēselēm. Viņš bija pārmiesojies.

Rena bija pamodusies, kad Toraks atbrīvojās no virves, un tagad, nometies ceļos uz sava zara, līgojās un kaut ko murmināja. Meitene baiļojās, ka viņš iekāps tukšumā un lauzīs sprandu.

Viņa aizrāpās uz stumbra pretējo pusi. Toraks bija nesasniedzams. Rena palika uz vietas, jo baidījās viņu izbiedēt.

Beidzot viņš ierunājās dobjā un svešādā balsī:

Es esmu Lielā īve, Toraks teica vēja brāzmām. Es esmu vecāks par Mežu. Mans pirmsākums meklējams starp Pirmā Koka saknēm. Kad zemē iesūcās Lielā aukstuma pēdējais sniegs, es biju dīgsts; kad atnāca Vilnis, es biju jauns kociņš. Es nekad neesmu gulējis. Taču es zinu, kas ir naids…

Rena nezināja, ko uzsākt. Viņas burvestības nebija tik stipras, lai atsauktu īstenībā Toraka dvēseles. Skaitīdama lūgsnu ģints aizbildnim, viņa izstiepa roku.

Toraks uz zara piecēlās un sāka staigāt.

Puisis pamodās no sāpēm: auss ļipiņu raustīja krauk-

lis.

Viņš bija apdullis. Sejā pūta vējš, galvā sarunājās koki.

-    Torak! no tālienes atplūda Rēnas balss. Torak, paskaties uz mani! Skaties tikai uz mani! Nekusties!

Torakam uz pleca nolaidās krauklis, un viņš sagrīļojās. Apakšā sazvāļojās zeme. Tā nebija zeme. Zars. Viņš stāvēja zara galā un ar rokām tvēra tukšu gaisu.

-   Skaties uz mani! Rena pavēlēja.

Viņa bija sarāvusies pie koka stumbra, ar vienu roku sagrābusi virvi, kas to aptvēra, bet otru izstiepusi pret Toraku.

-   Neskaties lejup!

Viņš paskatījās. Reibums. Tālu lejā pie īves saknēm, kas bija izlocījušās kā čūskas, kaut kas bija sakņupis. Viņš redzēja pelnu pelēkus matus un uz augšu pavērstu seju. Toraks sagrīļojās.

Rēnas balss atsauca viņu īstenībā. Torak! Nāc… pie… manis… Meitenes tumšās acis viņu vilka tuvāk. Viņš nometās uz ceļiem un rāpoja pie Rēnas.

-   Tu neko neatceries? Rena jautāja.

Toraks purināja galvu. Viņš izskatījās drebelīgs un slimīgs sliktākā stāvoklī Rena viņu nekad nebija redzējusi. Viņa bija krietni papūlējusies, lai dabūtu puisi lejā no koka.

-   Ne to, kā atsaitēji virvi, ne to, kā uzrāpies uz zara? Nekā?

-   Nekā, viņš nomurmināja.

Beidzot Rēnai izdevās atvērt dzeramtrauku.

-   Lūk! Tu jutīsies labāk.

Toraks neatbildēja. Viņš sēdēja, atspiedies pret īvi, un skatījās tās lapotnē.

Vējš bija mitējies, un tuvojās ausma. Zemākajos koka zaros bija apmeties Rips ar Reku, kas miegā atbrīvojās no pārpilnā vēdera satura, jo Rena kā pateicību tiem bija piešķīrusi zirga gaļu. Meitene šaubījās, vai Toraks tos vispār ir pamanījis. Puiša acīs vīdēja dīvaina mirgojoša gaisma, un, kad Rena piegāja tuvāk, viņa pamanīja, ka tās vairs nav tīri gaišpelēkas. Kaut kur dzīlēs bija manāmi sīki, zaļgani lāsumiņi.

-    Es viņu redzēju, Toraks teica. Es redzēju Tiazi.

Viņš ir netālu no Kalniem. Skaita buramvārdus. Viņš

> »

domā, ka spēj valdīt pār Mežu.

Toraks nometās rāpus un izvēmās.

Kad tas bija galā, viņš atkal atspiedās pret koku.

-   Man šķita, ka nekad vairs netikšu atpakaļ, puisis teica.

-    Ko tu ar to vēlies sacīt?

Viņš aizvēra acis.

-    Kad tu iemiesojies krauklī vai lācī, vai alnī -, tu paliec šajā radījumā. Taču koki tie nedzīvo atsevišķi. Tiem domāšana, runāšana un pārmiesošanās ir viens un tas pats. No koka uz koku, no oša uz akmeņozolu un dižskābardi viss viens. Ātrāk un tālāk, nekā tu spēj iedomāties. Viņš saspieda deniņus. Tik daudz balsul

Rena spēja vienīgi bezpalīdzīgi nolūkoties. Visvairāk viņa uztraucās par to, ka šoreiz, kad Toraks pārmiesojās, no vietas bija izkustējies viņa ķermenis. Nekad agrāk tā nebija gadījies.

Viņa zināja, ka dažreiz, ja miegā noklīst paša dvēsele, cilvēki mēdz kļūt mēnessērdzīgi. Ķermenis klejo un meklē pazudušo dvēseli, taču parasti abi kopā atgriežas, pirms pametuši mītni. Taču viņai nebija ne jausmas, kas bija atgadījies ar Toraku.

-   Kāpēc tu to darīji? Kāpēc tagad vajadzēja pārmiesoties?

Puisis atvēra acis.

-   Lai atrastu Tiazi. Viņš brīdi vilcinājās. Es viņu redzēju, Rena. Dažreiz tā ir gaiša matu kodaļa, kas nozib man gar acīm. Citreiz viņš stāv man blakus. Caurcaurēm slapjš. Un viņš vaino mani.

Meitenes augumu pārņēma aukstums. No Toraka sejas bija noprotams, ka viņš runā par Beilu.

Meitene atcerējās bēru ritus, kad Toraks stāvēja krastā un sauca pret debesīm Beila vārdu. It kā būtu gribējis, lai gars viņu vajā.

-   Kā gan viņš var vainot tevi? Rena jautāja.

Puisis ar pakausi iebelza pa īvi pietiekami spēcīgi,

lai būtu sāpīgi.

-   Mēs saķildojāmies. Es toreiz aizbraucu.

Ak, Torak!

-    Par ko… par ko jūs ķīvējāties?

Viņš vairījās no Rēnas skatiena.

-   Beils gribēja lūgt, lai tu paliec kopā ar viņu.

Meitene juta, kā viņai svilst seja.

-   Viņš negribēja strīdēties, Toraks turpināja. Tas biju es. Es. Es viņu atstāju vienu sardzē. Tāpēc viņš tika nogalināts.

Viņiem apkārt modās putni. Rena vēroja, kā uz leknajiem un vijīgajiem ērgļpaparžu dzinumiem mirdz rasa. Starp vizbulītēm dūca kamene.

"Visas šīs ciešanas," viņa nodomāja. "Beils pagalam. Viņa ģints sēro. Finkedīns ievainots. Toraks mokās vainas apziņā. Un viss Tiazi dēļ." Līdz šim viņa nebija sapratusi, ka dvēseļēdāju ļaunums izplatās kā plaisas uz aizsaluša ezera ledus.

-   Torak, meitene beidzot teica, tā nav tava vaina. Slepkava ir Tiazi. Nevis tu.

Torakam uz ceļgala nolaidās bite, un viņš vēroja, kā tā nesteidzīgi rāpo.

-   Kāpēc tad viņš man spokojas? Man jāizdara tas, ko esmu zvērējis, Rena. Citādi viņš paliks kopā ar mani uz mūžiem.

Meitene apdomājās.

-    Varbūt tev ir taisnība. Taču arī es palikšu kopā ar tevi. Un Vilks. Un Rips ar Reku. Viņa brīdi klusēja un tad turpināja: Tikai no šā brīža vairs nesaki, ka man jāatgriežas pie ģints.

Toraks savieba lūpas. Pēc tam nosprauslājās. Paņēmis biti plaukstā, viņš to uzlika uz dadža lapas.

Klāt bija rītausma, un jaunieši sēdēja plecu pie pleca un vēroja, kā saule sāk apspīdēt Meža kokus.

Pēc brīža Toraks jautāja:

-   Ja viņš būtu tevi lūdzis palikt kopā ar viņu, vai tu būtu atbildējusi "jā"?

Rena uz viņu palūkojās.

-    Kā tu drīksti tā jautāt? viņa aizkaitināta vaicāja.

Puisis bija apmulsis.

-    Piedod, es… Vai tas nozīmē "nē"?

Rena atvēra muti, lai atbildētu, taču tieši tobrīd atgriezās Vilks, kuram purns bija notriepts ar asinīm. Veltījis abiem sveicienu, kas smirdēja pēc maitas, viņš nolaizīja Torakam zodu, un abi apmainījās ar vienu no daudznozīmīgajiem skatieniem.

Rena apjautājās, ko teicis Vilks.

-    Spožais zvērs, Toraks atbildēja. Un neesmu pārliecināts kaut kas sašķobījies. Domas? Prāts? Sašķobījies prāts?

-   Plānprātīgs! abi kopā iesaucās.

Viņiem nebija laika prātot, ko tas nozīmē.

Vilks dīvaini un satraukti iesmilkstējās un pazuda paaugā. Toraks sagrāba Rēnas roku un vilka meiteni sev pakaļ. Starp kokiem parādījās pieci klusi mednieki. Pa to laiku, kas Rēnai bija vajadzīgs, lai izvilktu nazi, abi bija ielenkti. Mednieki bija tērpušies vienkāršās briežādās, un tiem nebija ieroču. Nezināmu iemeslu dēļ tie viņiem nebija vajadzīgi. Rena pamanīja, ka tiem nav arī galvas apsēju. Kurā pusē viņi karoja?

-   Jūs nāksiet mums līdzi, sacīja klusa balss, kas bija radusi pie pakļaušanās. Jūsu meklējumi ir galā.

ČETRPADSMITĀ NODALA

Sievietei kaklā bija krelles no dižskābarža augļiem un tāda sejas izteiksme, it kā viņa domātu domas, kuras neviens cits nespēj saprast.

Rena lēsa, ka tā ir burve vai ģints vadone, bet varbūt gan viens, gan otrs. Viņas garie, brūnie mati bija izlaisti izklaidus, izņemot cirtu pie deniņiem, kas bija saķepināta ar okeru; pie viņas jostas karājās briežraga ciba. Ģints piederības tetovējums uz sievietes pieres bija mazs, melns izliekts brieža rags.

-   Jūs esat Staltbrieži, Rena teica.

-    Un tu esi no Kraukļiem, sieviete sacīja, bez grūtībām saskatīdama to, kas slēpās aiz meitenes maskas. Un tu, viņa teica, pagriezusies pret Toraku, esi garagājējs.

Puisis noelsās.

-   Kā jūs to zināt?

-    Mēs jutām, kā klimst apkārt tavas dvēseles. Tu to vari noslēpt no citiem, taču no Staltbriežiem ne.

-   Viņš to nemaz neslēpj, Rena iejaucās.

-   Tad kāds to dara viņa vietā, sieviete atbildēja.

Rena vēlējās pajautāt, ko viņa ar to domājusi, taču To-

raks pasteidzās pirmais un kaismīgi sacīja:

-    Mana māte bija no Staltbriežu ģints. Vai jūs viņu pazināt?

-   Protams.

Puisis ievilka elpu tik skaļi, ka tā gandrīz izklausījās pēc elsošanas.

-   Kāda viņa bija?

-    Tagad par to nerunāsim, sieviete teica. Mēs jūs vedīsim uz savu nometni.

Kāds vīrs, kura mati bija paslēpti zem sarkanīgas mizas apsēja, gribēja iebilst.

-   Duraina, šie ir svešinieki! Viņi nedrīkst redzēt mūsu nometni, īpaši jau meitene!

-    Es neesmu svešinieks, Toraks iebilda. Es esmu jūsu asinsradinieks.

-   Kas jums ir pret mani? Rena jautāja.

-   Mēs iesim uz nometni, Duraina atkārtoja. Pēc tam viņa vērsās pie Toraka un Rēnas: Varat paturēt savus ieročus, taču jums tos nevajadzēs. Kamēr esat kopā ar Staltbriežiem, varat justies gluži droši.

Rena juta, ka tā ir taisnība, galu galā tos atrast bija ieteicis Finkedīns -, taču meitenei nepatika Duraina. Tās kalsnā seja bija tik neizteiksmīga kā akmens. Un sieviete pat nebija pajautājusi, kā viņus sauc.

Duraina viņus veda uz austrumiem pa briežu taku, kas līkumoja caur biežņu. Rena pamanīja, ka divreiz viņiem blakus parādījās Vilks. Viņa prātoja, ko tas domā par to, ka viņi novirzījušies no Tiazi pēdām, taču, kad meitene par to ieminējās Torakam, puisis viņas iebildumus aizmēza.

-    Duraina apsolīja palīdzēt.

-   Viņa teica, ka mūsu meklējumi ir galā. Tas varbūt nav viens un tas pats.

-   Tie ir mani asinsradinieki. Viņiem jāpalīdz.

Lauzties caur biežņu nācās grūti, un glīts, jauns mednieks piedāvāja panest Rēnas guļammaisu. Viņa atteicās, taču pēc mirkļa nožēloja. Mednieks to uzminēja un paņēma neslavu.

Rena norādīja uz vīru ar mizas apsēju ap pieri, kas soļoja pa priekšu.

-   Kāpēc es šim nepatīku?

Jauneklis nopūtās.

-   Reiz mēs bijām pieņēmuši audzināšanā Kraukli. Tas palīdzēja dvēseļēdājam radīt dēmonisku lāci.

Rena saņēma sevi rokās.

-   Tas bija mans brālis. Dvēseļēdājs piekrāpa arī viņu.

Cilvēks, kurš valkāja mizas apsēju, uz viņu nikni atskatījās.

-   Tā tikai tu saki. Lācis saplosīja manu draudzeni. Tāpēc man nepatīk Kraukļi.

Kad viņš bija tik tālu, ka nevarēja dzirdēt, jaunais mednieks atvainojās.

-   Viņš joprojām pēc tās skumst.

-   Vai tāpēc viņš apsaitējis galvu? Rena jautāja.

-    Jā, mēs savus mirušos novietojam viņu izvēlētajā kokā un tad apsaitējam galvu ar tā mizu, lai atcerētos.

-    Taču jūs nevalkājat nekādus citus pieres apsējus. Kurā pusē jūs īsti karojat?

Mednieks pielika soli.

-   Nevienā. Mēs nekad nekarojam.

Rena sarauca uzacis.

-   Ko par to domā citas ģintis?

Tās mūs noniecina, taču atstāj mierā.

"Tikai pagaidām," Rena nodomāja. Viņa paskatījās uz Toraku, taču tas neko nebija saklausījis. Ar gaidpilnu seju zēns dedzīgi centās uztvert ikvienu sīkumu, kas attiecās uz viņa mātes ģinti. Rena sajuta uzplūstam bažas. Viņa cerēja, ka šie dīvainie, nepieejamie cilvēki Toraku nepievils.

Viņi gāja gandrīz visu dienu, un Rena beidzot saprata, ka vairs nezina, kur atrodas. Beidzot viņi sasniedza ezeru ar mežainu saliņu vidū. Meitene bija dzirdējusi, ka tas ir Melnezers, par kuru viņa neko nezināja.

Staltbriežu nometne bija ierīkota pie ezera un tik labi noslēpta, ka viņa tai būtu pagājusi garām, ja vien nedegtu ugunskurs. Izrādījās, ka kadiķu kaudze ir lielākais miteklis, kādu viņa jebkad redzējusi: meitene saskaitīja septiņas ieejas, kuras klāja zaļā krāsā notrieptas ziemeļbriežu ādas strēmeles. Pieskrēja pāris suņu pirmie, kurus Rena sastapa Dziļajā mežā; tie saoda Vilku un aizbēga. Pa durvju ailām palūkojās bērni un nozuda atpakaļ.

Valdīja dīvains klusums, taču pirmo reizi pa vairākām dienām Rena jutās drošībā. Neviens viņai šeit nevarēja kaitēt: ne tokoroti, ne mednieki no Meža Zirgu ģints, ne ļaundaris ar pelnu pelēkajiem matiem. Izslavētās Staltbriežu burvju spējas turēja tos pa gabalu. Tomēr viss, ko Rena no burvestībām spēja saskatīt, bija dažas mazas cibiņas, kas bija piesietas pie kokiem.

Jaunais mednieks aizveda Toraku uz ezeru mazgāties, bet Rēnai kāda sieviete deva zīmi iet uz nomaļu līcīti. Pēc neilgas pārliecināšanas viņa izģērbās, un sieviete ar cietu, pelēku dubļu pikuci ņēmās berzt nost viņas maskēšanās paliekas, bet Rena stāvēja trīcēdama. Bija patīkami atkal justies savā ādā, taču miesa niezēja. Viņa pajautāja, kas tie par dubļiem.

Sieviete par šādu neziņu bija pārsteigta.

-   Pelni. Mēs sadedzinām brūnās ērgļpapardes, tad pelnus sajaucam ar ūdeni un izkaltējam.

"Pelni," Rena nodomāja. "Vienmēr tikai pelni."

-   Tos Dziļajā mežā lieto visi, sieviete klāstīja. Tie ir kā ziepjusakne, tikai labāki.

Kāda cita sieviete atnesa apģērbu: stulpiņus un kamzoli, kas bija šūdināts no briežādas un apdarināts ar zaķādu, glītus aļņādas zābaciņus un piekļāvīgu apmetni ar kapuci, kas Rēnai sākumā šķita pagatavots no mizām, bet izrādījās pīts no nātru stiebriem. Viss derēja kā uzliets, taču Renu uztrauca tas, ka bija sadedzināts viņas vecais apģērbs ar visām aizbildņa spalvām.

-   Mūsējais taču ir krietni labāks, sieviete iebilda.

"Labāks apģērbs, labāks mazgāšanās līdzeklis viss

labāks," Rena īgni nodomāja. "Varbūt mums jāatsakās no visa un jālīdzinās viņiem?"

Lai uzlabotu garastāvokli, Rena izlikās, ka dodas uz atkritumu kaudzi un, palikusi viena, uzrotīja stulpiņu, sadabūja no bebra zoba darinātu nazi, kuru bija saņēmusi kā dāvanu no Ūdru ģints, un piesēja to ar loka rezerves stiegru pie liela. Visādam gadījumam.

Kad viņa atgriezās, Toraks, arī ieģērbts jaunā tērpā, sēdēja pie ugunskura un skrubināja no sejas atlikušo krāsvielu. No jauna izskatīties pēc sevis bija jauki, taču Staltbrieži bija pievākuši puiša pieres apsēju un viņš nepārtraukti aiztika izraidītā tetovējuma vietu.

Visa ģints bija salasījusies ap ugunskuru, un Toraks pavirzījās sānis, lai blakus varētu apsēsties Rena.

-   Beidz pukoties, viņš nočukstēja, viņi mums palīdz. Un pasmaržo šo ēdmaņu!

Rena nosprauslājās.

-   Laikam jau tā ir daudz labāka par mūsējo.

Taču viņai nācās atzīt, ka smaržo labi. Tieši virs kvēlošajām oglēm karājās pīts grozs. Tas bija pilns ar aromātisku kapātas sumbra gaļas, sēņu un ērgļpaparžu dzinumu sautējumu, kas bija gatavs, kad grozs gandrīz bija izsvilis caurs. Tur bija arī maigi plācenīši, saberzti lazdu rieksti un priežu putekšņi, kuriem klājās pāri biezs slānis medus; to visu varēja noskalot lejā ar kūpošu egļu skuju tēju.

Jauki bija pēc ilgiem laikiem atkal pagozēties pie ugunskura, taču, ja neņem vērā īsu lūgsnu Mežam, Staltbrieži ieturējās klusēdami. Rena ar sirdssāpēm atcerējās Kraukļu trokšņainās vakariņas, kad visi dalījās medniekstāstos.

Kolīdz viņi beidza ēst, Duraina sāka izprašņāt Toraku. Pārsteidzoši, ka sieviete neizrādīja interesi par viņu ierašanās iemeslu; viņa vienīgi gribēja zināt, ko Toraks jutis, kad iemiesojās kokā.

Toraks centās paskaidrot.

-    Es… es biju īve. Pēc tam es pārvērtos par visiem kokiem. Tik daudz balsu… Es to nevarēju izturēt.

-   Ak! visa ģints nopūtās.

Pat Duraina izrādīja mazumiņu iejūtības.

-   Tu dzirdēji Meža Balsi. Ar tevi runāja visi koki pat tie, kas tagad jau miruši. Cilvēks to nepanes. Ja tu to būtu dzirdējis ilgāk par acumirkli, tavas dvēseles izšķirtos. Un tomēr kā es tevi apskaužu…

Toraks nokremšļojās.

-   Mana māte… Tu teici, ka jūs viņu pazināt. Pastāsti man par viņu!

Duraina viņa lugumu noraidīja ar rokas mājienu.

-   Vina izlēma aiziet. Es neko tev nevaru teikt.

»

-   Neko? Toraks bija pārsteigts.

Rena dusmojās viņa vietā.

-   Jūs taču mēģinājāt viņu atrast, vai ne?

Duraina viņu apveltīja ar vēsu smaidu.

-    Bet viņa kopā ar Toraka tēvu cīnījās pret dvēseļēdājiem. Viņiem bija vajadzīga jūsu palīdzība, Rena turpināja.

-    Staltbrieži nekad necīnās, Duraina sacīja. Viņas acis bija dzīvīgas un brūnas kā dižskābarža augļi, un tās durstīja Rēnas dvēseles. Redzu, ka tev ir šāda tāda sajēga par burvestībām. Dziļajā mežā tās tev nebūs vajadzīgas. Tu neesi burve.

Viņai bija taisnība. Tagad satriekta bija Rena.

Viņai blakus sarosījās Toraks.

-   Jūs par Renu neko nezināt. Pagājušajā vasarā viņas redzējumi mūs brīdināja par plūdiem. Viņa izglāba veselas ģintis.

-   Nūja, Duraina teica.

Toraks iz slēja zodu.

-   Mēs izniekojam laiku. Tu sacīji, ka mūsu meklējumi ir beigušies. Vai zini, kur ir Ozolu burvis?

-   Dziļajā mežā Ozolu burvja nav, Duraina paziņoja.

-    Tu maldies, Toraks sacīja. Mēs viņam sekojām pa pēdām. Tās ved uz dienvidiem.

-  Ja Dziļajā mežā būtu uzradies dvēseļēdājs, Staltbrieži to zinātu.

-     Bet agrāk jūs nezinājāt nenieka, Rena iedzēla. Kroplais klejotājs pie jums nodzīvoja veselu vasaru, un jums neradās nekādas aizdomas.

Citi sāka neapmierināti murmināt, un Duraina saknieba lūpas.

-   Jūsu meklējumi ir beigušies. Šonakt mēs lūgsimies. Rīt mēs jūs aizvedīsim atpakaļ uz Skrajo mežu.

-    Nē! Rena un Toraks vienā balsī iesaucās.

-    Jūs nezināt, kur esat iekūlusies, Duraina teica. Dziļajā mežā plosās karš!

-   Bet jūs taču nekad necīnāties, Rena iebilda. Kāda tad jums gar to daļa?

-   Mums visiem gar to ir daļa, Duraina sacīja. Kara dēļ nenāk Pasaules Gars, un tāpēc Mežs iet postā. Skaidrs, ka arī Skrajajā mežā jūs par to zināt.

-   Nē, mēs esam pārāk tumsonīgi, Rena sacīja. Kāpēc jūs mūs nepamācāt?

Duraina uzmeta viņai dusmīgu skatienu.

-    Ziemā Pasaules Gars staigā apkārt kā sieviete ar vītolu vicu matiem. Vasarā tas klejo pa dziļiem mežiem kā vīrs ar brieža ragiem pierē. Tik daudz tu zini?

Rena ar milzu piepūli savaldījās.

-    Pavasara saulgriežu laikā Dižozols Svētajā birztalā salapo. Bet šopavasar tas nenotika. Pumpurus bija apēduši dēmoni. Jo nebija atnācis Gars. Duraina mirkli klusēja un tad turpināja: Mēs esam izmēģinājuši visu.

-    Krāsot kokiem sarkanus zarus, Toraks teica.

Duraina pamāja ar galvu.

-    Katra ģints Garu lūdzas savā veidā. Sumbri krāso sarkanus zarus. Lūši un Sikspārņi upurē. Meža Zirgi arī krāso zarus, un viņu jaunais burvis steidzas uz Svēto birzi, lai sameklētu zīmi.

Rena juta, kā Toraks sastingst.

Viņai sāka dauzīties sirds.

-    Pēc kā viņš izskatās? meitene jautāja.

-    Neviens viņa seju neredz. Viņš nepārtraukti valkā koka masku, lai izskatītos pēc koka.

-    Kur atrodas Svētā birzs? Toraks jautāja.

-    Zirgu ielejā, Duraina atbildēja.

-   Kur tā ir? Rena gribēja zināt.

-    Svešiniekiem mēs to nedrīkstam paust.

-    Kam pieder apgabals, kurā atrodas birzs? Toraks vaicāja. Sumbriem vai Meža Zirgiem?

-    Svētā birztala ir Meža sirds, Duraina teica. Tā nepieder nevienam. Turp var doties visi, bet tikai vislielākās nepieciešamības gadījumā. Vismaz tā tas bija, pirms to aizliedza Meža Zirgu burvis.

Rena dziļi ievilka elpu.

-   Ko tad, ja mēs teiktu, ka Meža Zirgu burvis ir maskējies Tiazi?

Duraina uz viņu palūkojās ar nožēlas pilnu skatienu, bet citi skumji smaidīja.

-    Bet, ja mums ir taisnība, Toraks sacīja, jums vajadzētu nākt talkā. Jums jāpalīdz man, jūsu asinsradiniekam, pieveikt dvēseļēdāju.

-    Staltbrieži nekad necīnās, Duraina atkārtoja.

-   Jūs taču nevarat sēdēt, rokas klēpī salikuši! Rena iesaucās.

-    Mēs lūgsimies, lai beigtos karš, Duraina atcirta. Mēs lūgsimies, lai ierodas Pasaules Gars.

-    Vai tā ir tava atbilde? Toraks vaicāja. Lūgties?

Duraina piecēlās.

-    Es parādīšu, kāpēc mēs nekad necīnāmies, viņa teica, bērdama vārdus kā oļus.

Pagrābusi Renu un Toraku aiz rokas, viņa abus izvilka no apmetnes.

Viņi virzījās kalnup un drīz vien sasniedza nelielu klajumu, kurā vakara saule apspīdēja dzeltenu kaķpēdiņu kupenas. Putnu dziesmas nebija dzirdamas. Lauce bija pārdabiski klusa. Tās vidū Rena ieraudzīja izbalējušu kaulu mudžekli: tie bija divu staltbriežu buļļu skeleti.

Bija ļoti viegli uzminēt, kas atgadījies. Pagājušā rudens riests, un buļļi cīnās govju dēļ. Rena redzēja, kā saduras lielās galvas, kā savijas ragi. Un cīņa, lai atbrīvotos viens no otra. Tas nebija izdevies. Viņi bija slazdā.

Šī ir zīme, kuru atsūtījis Pasaules Gars, Duraina teica. Skatieties, kas atgadījies ar mūsu ģints aizbildņiem! Tie cīnījās. Tie nespēja atbrīvoties. Tie novārga līdz nāvei. Lūk, kas notiek, ja kāds grib kauties. Tāpēc Staltbrieži nekad to nedarīs!

PIECPADSMITĀ NODALA

Kad Duraina abus veda atpakaļ uz nometni, Toraks atpalika, un Rena sāka iet kopsolī ar viņu.

-   Kā jūties? meitene jautāja.

-   Ir labi.

Viņa pieskārās Toraka plaukstai.

-    Es zinu, ka tu no viņiem biji cerējis sagaidīt kaut ko vairāk.

Toraks samocīti paraustīja plecus. Tāpēc, ka tā bija Rena, viņš laida gar ausīm to, ka tā viņu žēloja, taču, lai draudzene nepateiktu vēl ko vairāk, puisis sacīja:

-   Man šķiet necīnīdamies viņi nerīkojas pareizi.

-   Man arī tā šķiet.

-    Kā var necīnīties pret dvēseļēdājiem? Ja neviens to nedarīs, šie pārņems Mežu.

-    Tomēr, kas mēs tādi esam, Rena, atdarinādama Durainas augstprātīgo toni, sacīja, lai izprašņātu Staltbriežus par viņu paradumiem?

Toraks plati pasmaidīja.

-    īpaši jau tu neaptēstā meiča no Kraukļu ģints.

Rena iebikstīja ar elkoni Torakam ribās, un viņš iekliedzās, izpelnīdamies nosodošu skatienu no Durainas.

Kad viņi tuvojās apmetnei, Toraks klusā balsī sacīja:

-     Bet viņi mums ir pastāstījuši kaut ko nozīmīgu.

Rena pamāja ar galvu.

-    Mums jāatrod Svētā birzs.

Tuvojās krēsla, un vairākums Staltbriežu bija iegājuši lielajā miteklī. Duraina gaidīja ārā.

-   Mēs lūgsimies līdz ausmai, viņa paziņoja. Un jūs lūgsieties kopā ar mums.

Rena centās izskatīties paklausīga, un Toraks palocījās, kaut gan viņam nebija nodoma lūgties. Puisis nevēlējās, ka viņu arī turpmāk novērš no mērķa.

Šauras taciņas galā parādījās kāda sieviete, pamanīja Durainu un sarāvās, it kā meklētu patvērumu.

Duraina smagi nopūtās.

-    Kur tu biji?

-    Es… es aiznesu ziedojumu zirgiem, sieviete stomījās.

-   Vispirms tev par to vajadzēja paziņot man.

-   Jā, burve, sieviete pazemīgi teica.

Toraks notvēra Rēnas skatienu. Zirgi.

Lai dotu iespēju Torakam aprunāties ar sievieti, Rena Durainai jautāja, kā Staltbrieži nonāk transā. Tā uz viņu paskatījās un ieveda mītnē.

-    Mums jāiet iekšā, sieviete vārgā balsī sacīja.

Viņai bija plēkšņaina āda, kas Torakam atgādināja kaltētu ziemeļbrieža gaļu, turklāt viņa blisināja acis, it kā baidīdamās saņemt sitienu. Viņas no mizām pītais galvas apsējs bija netīrs, un to nebūtu par sliktu nomainīt.

Lai uzsāktu sarunu, Toraks jautāja, ko viņa apraud.

-   Savu… savu bērnu, tā nomurmināja. Mums vajadzētu iet iekšā.

-   Un tu ziedoji zirgiem? Zirgu ielejā?

-  Jā, pie Vējupes. Viņa pamāja ar roku atpakaļ un tad aizspieda ar plaukstu muti. Mums vajadzētu iet iekšā\

Tik tikko valdīdams pār sevi, Toraks atstāja cirvi un loku, kur tos varēja atrast, un sekoja. Tas nemaz nebija tik grūti.

Iekšpusē valdīja krēsla kā Mežā vasaras saulgriežu naktī. Pie spārēm žāvējās tūkstošiem nātru stiebru; tie skāra puiša seju kā gari, zaļi mati. Vīrieši un sievietes sēdēja pretējās pusēs, bet Duraina, kura plaukstās auklēja pāris grabuļu, kas bija darināti no briežu nagiem, viducī. Ugunskura nebija. Vienīgi no klātesošo elpām garoja mitrs siltums.

Toraks saskatīja Renu, kas viņam veltīja sazvērniecisku smaidu. Viņš jutās vainīgs, jo negatavojās draudzeni ņemt līdzi. Viņš nevarēja pateikt, kāpēc; Toraks zināja tikai to, ka tad, kad sastapsies ar Tiazi, viņai tas nav jāredz.

Aizsoļojis uz vīriešu galu, puisis atrada vietu kādas ieejas priekšā.

Ieradās pēdējais Staltbriedis, kas Durainas priekšā novietoja paplāti ar kausu. Viņa to pacēla un izdzēra.

-   Lietus lāses no ragainā ģints aizbildņa pēdām, viņa dīca. Iedzer Meža gudrību!

Viņa pasniedza kausu nākamajam.

No paplātes viņa paņēma plāceņa gabalu.

-    Visu redzošās priedes miza. Apēd Meža gudrību!

Kad pienāca Toraka kārta, zēns paslēpa plāceni piedurknē un tikai izlikās, ka ieņem malku no kausa. Viņš slepšus pastiepa roku un sajuta vēsu gaisu, kas virmoja zem ādas strēmelēm, kuras karājās pie ieejas.

Durainas skatiens pārslīdēja pūlim.

Toraks sastinga.

Viņa ar noteiktām kustībām ritmiski sāka kratīt grabuli. '

-   Ak, Mežs! burve skandēja. Tu redzi visu. Tu zini visu. Ne bezdelīga nolaižas, ne sikspārnis bez tavas ziņas ievelk elpu. Uzklausi mūs!

-   Uzklausi mūs! pārējie piebalsoja.

-   Pārtrauc nesaskaņas starp ģintīm! Atved Garu, kuram galva kā briežu bullim, atpakaļ uz savām svētajām ielejām!

Monotonā lūgsna un grabuļu grabināšana nerimās, un Duraina nemitējās uzlūkot savu cilti. Pienāca un pagāja pusnakts. Toraks jau gandrīz bija zaudējis cerības, kad, nepārtraukti skandinādama lūgsnu, viņa pārvilka pār seju kapuci tāpat kā visi pārējie.

Kamēr Staltbrieži, skaitīdami pātarus, nonāca aizvien dziļākā transā, Toraks virzījās tuvāk izejai. Vīrieši, kas sēdēja blakus, bija ieslīguši savā no nātru stiebriem vītajā tumsībā. Tie nepamanīja, kā viņš aizbēg.

Paķēris ieročus, Toraks devās projām pa taku.

Toraks nebija tālu ticis, kad atlidoja Rips ar Reku, kas sveicinādami ieķērcās: "Kur tu biji?"

Kā pelēka ēna parādījās Vilks un sāka skriet viņam līdzās. "Sakostais. Nav tālu."

Rietēja pusmēness, nebija tālu rītausma. Toraks pielika soli. Pakaļdzīšanās uzjundīja asinis. Viņš jutās ātrs un neuzvarams mednieks, kas tuvojas medījumam. Tam bija jānotiek.

Zēns aizbēg. Tam bija jānotiek.

Trīs dienas un trīs naktis Izredzētā ir vērojusi neticīgos, kā vēlēja Saimnieks. Meitene iztukšo lāstamieta spēku tik viegli, it kā izlietu ūdeni no dzeramtrauka. Zēns no debesīm ataicina kraukļus un runā ar lielu, pelēku vilku un viņa gars pārmiesojas.

Zēns tic, ka viņš ir viltīgs un spēs izsekot Saimnieku līdz svētajai birzij. Neviens nespēj izsekot Saimnieku. Saimnieks sauc, un citi pakļaujas. Pat uguns pakļaujas Saimniekam.

Saimnieka griba ir jāpilda.

SEŠPADSMITĀ NODALA

Saule jau bija uzlēkusi, un ne Staltbrieži, ne Rena viņam nesekoja. Toraks gandrīz vai vēlējās, lai tie viņu panāktu. Drīz vien nekas viņu vairs nešķirs no atriebības.

Kad iestājās diena, viņš pa taku bija nonācis līdz Vējupei, taču šis ātrais, brūnganais strauts nebūt nelīdzinājās tai varenajai upei, par kādu tā bija kļuvusi Skrajajā mežā.

Vilks rikšoja blakus ar nolaistu asti un pieliektu galvu. Pat kraukļi vairs nemetās virsū tauriņiem. Medību trīsas bija guvušas virsroku pār bažām.

Ieleja sašaurinājās, un upe kļuva par trauksmainu straumi. Visu dienu bija pūtis sauss dienvidvējš, taču tagad tas bija pierimis līdz čukstiem. Torakam notirpa skausts. Viņi tuvojās Augsto kalnu piekājei.

Vilks apostīja zemes pikuci, kuru bija uzjundījusi zirga kāja. Toraks pieliecās, lai apskatītu garu, melnu astru. Viņam virs galvas spoži zaļas mirdzēja dižskābaržu un

bērzu jaunās lapiņas. Dzeloņplūmju ziedi laistījās kā sniegs. Gaiss bija pilns egļu smaržas un dzīvs no putnu dziesmām: žubītes, ķauķi, strazdi, paceplīši. Pat veronikas uz takas bija pārdabiski zilas kā sapnī. Viņš bija sasniedzis Zirgu ieleju.

Vilks pacēla galvu. "Vai turpināsim?"

"Man jāturpina," Toraks viņam atbildēja. "Tev ne. Bīstami."

"Ja tev jāturpina, tad arī man."

Plandošu ēnu apņemti, viņi turpināja ceļu.

Toraks ievēroja, ka taku bija minuši daudzi nagi un ķepas, taču neviens zābaks. Medījums no viņa nebaidījās, un puisis iedomājās, ka Zirgu ielejā cilvēkiem aizliegts medīt. Pa zaru, meklēdama skudras, atmuguriski rāpās dzilna. Tā bija tik tuvu, ka Toraks pamanīja garo, pelēko mēli. Pērnās nātres košļāja stirnu buks. Viņš būtu varējis aizskart tā raupjo, brūno kažoku. Puisis uzdūrās meža cūkai, kas centās uziet saknītes; tā, šņukuru nepacēlusi, noskatījās, kā Toraks paiet garām.

Ieplaka sašaurinājās par aizu, un bērzi deva vietu apsūnojušām eglēm. Vēsma norima. Putni apklusa. To raka soļu troksnis kļuva skaļš. Viņš aizskāra plecu, pie kura parasti mēdza būt ģints aizbildņa ādas gabals. Zem sirds sažņaudzās baiļu kamols.

Kopš Beila nāves Toraka vienīgais mērķis bija atrast Tiazi. Puisis nebija domājis par to, kas notiks pēc tam. Viņš to zināja. Viņam vajadzēja nogalināt stiprāko cilvēku Mežā.

Viņam vajadzēja nogalināt cilvēku.

Varbūt tāpēc viņš bija pametis Renu: tāpēc, ka negribēja, lai viņa to redzētu. Taču viņam Rēnas pietrūka.

Aiz muguras atskanēja spārnu vēdas, un Toraks, cerēdams, ka tas ir Rips ar Reku, pagriezās. Tas izrādījās zvirbuļu vanags, kas nolaidās uz celma un plucināja krūtis bezgalvainam strazdam.

"Varbūt," puisis iedomājās, "kraukļi ir aizlidojuši tāpēc, ka tie zina, ko es gatavojos darīt?"

Taču kopā ar viņu joprojām bija Vilks. Tas palūkojās Torakā, un viņa dzintardzeltenās acis bija pilnas ar tīru, noteiktu ceļveža gaismu. "Neej."

"Man jāiet," Toraks atbildēja.

"Tas ir slikti."

"Es zinu. Man jāiet."

Saule slīdēja zemāk, un koki sakļāvās. Upe pazuda, taču Toraks dzirdēja, kā tā šalc pazemē. Beidzot tā nebija dzirdama arī tur.

Viņam blakus aizripoja akmens. Kad tas apstājās, klusums uzbangoja tā, it kā būtu dzīvs.

Taka pagriezās, un viņa priekšā biedējoši tuvu pacēlās Kalni. Aizas sienas ieliecās un aizsedza gaistošo gaismu. Priekšā visgarākie akmeņozoli, kādus Toraks bija redzējis, viņu brīdināja doties atpakaļ. Aiz tiem, kā viņš zināja, slēpās svētā birztala Meža sirds.

Dažas vietas glabā atbalsis; citām piemīt pašām savs gars. Šīs vietas dvēseli Toraks juta kā klusu zumēšanu savos locekļos. No maisiņa viņš izņēma mātes zāļu ragu. Viņš iekratīja saujā okeru un mazliet uzzieda uz vaigiem un pieres. Šķita, ka rags vibrē, tāpat kā viņa kaulu smadzenes.

Vilks ar degunu pieskārās Toraka plaukstai. Ausis tas bija pieglaudis. Viņš vairs nebija ceļvedis. Viņš bija izbijies Toraka barabrālis.

Puisis nometās ceļos, maigi uzpūta viņam uz purna elpu un sajuta dzīvnieka ūsu kutināšanu un tā saldo, tīro smaržu. Tālāk viņš Vilku nedrīkstēja laist. Tas bija pārāk bīstami. Viņam tas bija jāpaveic vienam. Neieredzēdams apjukumu, kādu izraisīja viņa paziņojums, Toraks pavēlēja Vilkam pazust.

Tas neklausīja.

Toraks atkārtoja pavēli.

Vilks sāka mest lokus. "Tev nevajag medīt Sakosto!"

"Ej!" zēns uzstāja.

Vilks ar ķepu pieskārās viņa ceļgalam. "Briesmas!" Uf!

Toraks nocietināja sirdi. "Ej!"

Vilks nemierpilns iesmilkstējās un ieskrēja Mežā.

"Tad tagad tu esi palicis viens," Toraks nodomāja. Puisis juta, kā no zemes sūcas nakts vēsums. Viņš piecēlās un devās tumsā starp kokiem.

Vilks skrēja augšup pa nogāzi, un viņu plosīja bažas un bailes. Sī bija briesmīga vieta. Akmeņozoli čukstēja brīdinājumus, kurus viņš nesaprata. Tie bija ļoti veci, un tie negribēja, ka viņš tur atrodas.

Vilks sasniedza kalna kori virs čukstošajiem kokiem un spēji apstājās. Vēja brāzma līdz viņa degunam atnesa smaržu jūkli. Vilks saoda Spožo-zvēru-kas-karsti-kož un Sakosto, un dēmona smaku. Viņš saoda barabrāļa bailes un viņa asinskāri. Tā nebija kāre medīt, tas bija kaut kas dziļāks, niknāks. Tas nebija vilks. Vilks to nesaprata, taču baidījās. Un Vilks baidījās par Slaiko Bezastaini, jo ar visu kažoku zināja: ja tas uzbruks Sakostajam, tad tiks nogalināts.

Sakostais bija stiprāks par lāci. Pat Spožais zvērs tam baidījās ķerties klāt. Ko var izdarīt viens vilks?

Vilks apbēdināts ņurdēja un tekāja augšup lejup pa nogāzi. Zemē viņš saklausīja vieglu drebēšanu. Vilks pagrozīja ausis. Uzskrējis līdz kalna korei, viņš uzlēca uz guļoša koka stumbra. Viņš saoda stipru liela medījuma smaržu: tas bija līdzīgs sumbram, taču nebija sumbrs.

Vilks saoda, ka tie, kas nebija sumbri, barojās nākamajā ielejā. Iepriekšējā tumsā viņš bija apguvis, ka tie ir milzīgi un bikli radījumi, tomēr, ja kāds tos aiztika, tie varēja kļūt gluži neaprēķināmi.

Vilks aizskrēja tos sameklēt.

Akmeņozoli smaržoja pēc putekļiem un zirnekļa tīkliem. To modrība Toraku smacēja kā dūmi.

Beidzot akmeņozoli izretojās un starp to taisnajiem, melnajiem stumbriem viņš ieraudzīja gailam sarkanu ugunskura blāzmu. Toraks izvilka nazi. Viņš gāja tuvāk un dzirdēja, kā sprakšķ liesmas. Puisis saoda apdegušas miesas smaku.

Toraks sasniedza pēdējo koku un noslēpās aiz tā. Akmeņozola miza šķita tikpat vēsa kā slāņakmens nazis viņa plaukstā.

Svētā birzs bija zilas mēnesgaismas pilna, un to noēnoja robotā Kalnu ēna. Uz akmeņainās zemes kvēloja aplī sagrābtas ogles. Aiz tām, tinušies dūmos, stāvēja divi milzīgi koki, kas augšējos zarus bija savijuši kā rokas.

Dižozols tiecās debesīs kā nebeidzamā cīninā. Tā varenais stumbrs bija izvagots kā ledus upe, un blāvajā gaismā Toraks redzēja grubuļainas mizas sejas, kas nikni raudzījās uz viņu. Uz ozola zaru pirkstiem nebija lapu: tā pumpurus bija nograuzuši dēmoni. Taču no dažiem zariem nokarājās mazi, bezveidīgi augumi. Toraks tos lāgā nevarēja saskatīt. Viņš baidījās uzzināt, kas tie varētu būt.

Lielā īve bija neaptverami veca. Toraks to zināja, jo bija atradies tās tumši zaļajās dvēselēs. Tās mezglainie locekļi bija klāti ar sudrabu kā no ūdens izskalotam kokam, un tajos pulsēja zeltaini gremzdi. Koka mūžam nomodā esošie zari bija pārdzīvojuši ugunsgrēkus un plūdus, zibeņus un sausumu. Tā saknes bija cietākas par akmeni un turēja kopā Kalnus. Lielā īve ne no kā nebaidījās pat ne no dēmoniem.

No kaut kurienes atlidoja vēja brāzma, kas izklīdināja dūmus un iedvesa dzīvību ugunskurā. Toraks redzēja, ka tā vidū bija iedurts miets, pie kura karājās ļengans, nomelnējis ķermenis.

Torakam kļuva nelabi. Tagad viņš saprata, kas karājās pie Dižozola. Ķermeņi. Pārāk mazi, lai būtu cilvēki, pārāk pārogļojušies, lai būtu pazīstami.

Nogalināt mednieku! Viņš atcerējās, kādas briesmīgas upurēšanas dvēseļēdāji veica Tālo Ziemeļu alās. Viņš atcerējās, ko Finkedīns bija stāstījis par sliktajiem laikiem senatnē, kad ģintis nogalinājušas medniekus, ieskaitot cilvēkus.

"Šis," viņš nodomāja, "ir ļaunums." Tas bija jūtams gaisā: sasmakusi, nomācoša slimības dvinga, kas bendēja nost Meža sirdi.

Viņa plauksta uz naža spala bija kļuvusi slidena no sviedriem. Atpakaļceļa nebija. Viņam jāpamet slēpnis akmeņozolos un jāatrod Tiazi.

Toraks gribēja spert pirmo soli, kad viens no klintsbluķiem aiz uzgunskura piecēlās, izstaipīja rokas un kļuva par cilvēku.

septiņpadsmitā nodala

Burvis izauga no pašām svētbirzs saknēm. Tas valkāja garu zirgādas apmetni un draudīgu masku, kas bija izrotāta ar pinkainām zirgu astēm. Iekrāsotās acu vietas gailēja spilgti sarkanas, un ap mutes plaisu karājās melnas putna spalvas, kas pie katra elpas vilciena notrīsēja.

"Gara elpa," Rena reiz Torakam bija stāstījusi. "Maska ir gara seja. Kad tu uzliec masku, tad kļūsti par šo garu. Spalvas liecina par to, ka gars dzīvo."

Pēc maskas un apmetņa varēja spriest, ka tas ir Meža Zirgu burvis, taču uz krūtīm tam karājās ozolzīļu un āmuļu virtene, kas liecināja par piederību viņa īstajai ģintij, un pie šīm krellēm bija piesieta maza, smaga kulīte. Uguns opāls.

Toraks, aizlīdis aiz akmeņozola, neveikli izvilka nazi. Pret šādu spēku tas bija nederīgs. Viņš sadabūja loku un bultu makā taustījās pēc bultas. Sirds dauzījās tā, ka sāpēja krūtis. Puisis jutās kā pele, kas gatavojas uzbrukt sumbram.

Stāvēdams ugunskura priekšā, burvis sāka elsot, griezīgi izelpodams gaisu. Viņš piegāja tuvāk ugunskuram. Burvis tajā iekāpa Toraks caur karstuma virmu skatījās, kā tas ar basām kājām bradā kvēlojošās ogles. "Tas nav iespējams," viņš nodomāja.

Elsodams arvien straujāk, burvis no mieta pagrāba liemeni un izkāpa no ugunskura.

Torakam sareiba galva. Ja pat uguns tam nekait… Viņš nespēja. Viņš nevarēja to izdarīt.

Puisis nolūkojās, kā burvis paceļ nokritušu egli tik viegli, it kā tā būtu zariņš, un atbalsta to pret Dižozola stumbru. Egle bija izrobīta kā trepes. Burvis pa tām uzrāpās un pakarināja liemeni pie zara. Nokāpis lejā, tas starp Ozola saknēm sameklēja maisu un izvilka no tā vanagu.

Toraku pārņēma nelabums. Vanags bija dzīvs. Kamēr burvis to aiz vienas kājas sēja pie mieta, tas neganti plivināja spārnus.

Burvis no jauna sāka griezīgi elsot. Un šoreiz, kad viņš pacēla mietu un apmetnis atklāja viņa apakšdelmus, Toraks ieraudzīja plaukstu ar trim pirkstiem un Ozolu ģints piederības tetovējumu. Āda bija klāta ar neglītām krevelēm. Toraks iedomājās, kā Beils, cīnīdamies par dzīvību, skrāpē uzbrucēju. Viņa dvēseles kļuva nežēlīgas. Bija pienācis laiks īstenot zvērestu.

Noslaucījis rokas stulpiņos, Toraks uzlika uz stiegras bultu. Viņam vajadzēja iznākt koka priekšā un parādīties atklātībā. Viņam vajadzēja Tiazi izaicināt un dot tam iespēju paņemt ieročus. Un tad…

Nešļavu, kas plivināja spārnus, dvēseļēdājs aiznesa līdz ugunskuram, iesprauda tajā mietu un gāja projām.

Toraks to nespēja izturēt. Viņš nomērķēja un izšāva. Bulta ieurbās vanagam krūtīs, un tas saļima pie mieta bez dzīvības.

Burvis lēnām nonema masku un nolika to zemē. Tas pagriezās, un Toraks beidzot ieraudzīja viņa seju. Rūsganas krēpes un pinkaina bārda. Vieplis tik bargs kā saulē izkaltusi zeme. Nežēlīgas, zaļas acis.

-    Nu tā, garagājēj! Esi paklausījis manam aicinājumam.

Toraks iznāca koka priekšā.

-    Paņem ieročus, Tiazi! Tu noslepkavoji manu radinieku. Tagad es nogalināšu tevi.

ASTOŅPADSMITĀ NODALA

Toraku no Tiazi šķīra desmit soļi mutuļojošu dūmu.

-    Šoreiz tu no manis neaizbēgsi, puisis sacīja un uzlika uz loka stiegras vēl vienu bultu.

Ozolu burvis pacēla zodu un iesmējās.

-    Es no tevis neaizbēgšu? Tu esi šeit tāpēc, ka es tā gribēju!

Nometis no pleciem apmetni, viņš ar vienu roku draudīgi savēcināja pātagu, bet otrā pasvārstīja cirvi. Pletne bija izliekusies kā odze. Cirvis bija lielākais, kādu Toraks jebkad bija redzējis.

-   Brīnījos, kurš man no salām uzdrošinās sekot, Tiazi teica, apļodams plaukstas locītavu un ar pātagu izveicīgi šķeldams gaisu, tāpēc aizsūtīju savu mīlulīti to noskaidrot. Kopš tu ienāci manā Mežā, es zināju par katru tavu soli, par katru tavu elpas vilcienu. Tagad tas ir beidzies.

-    Nebūs tik viegli, Toraks sacīja un sāniski virzījās gar ugunskuru. Es tevi varēju nobeigt jau Tālajos Ziemeļos. Atceries?

Noplīkšķēja pātaga, kas izrāva Torakam no rokas loku.

-   Es esmu spēcīgāks par tevi! Tiazi uzsauca un iemeta loku liesmās. Skaties! Pat uguns man pakļaujas!

Dūmi aizmigloja puisim skatienu. Kad tie bija izklīduši, Tiazi no viņa stāvēja ne tālāk par diviem soļiem.

-   Un, tā kā Pasaules Gars tevi nodevis manās rokās, burvis turpināja, es pievienošu tavu spēku savam.

Vilkdams laukā aiz jostas aizbāzto cirvi, Toraks no jauna atkāpās aiz ugunskura.

-    Kā Pasaules Gars var būt tavā pusē? Tāpēc, ka tu nogalini medniekus? Tas Garam ļoti patīk?

-   Kad mednieks tiek ziedots ugunij, viņš saņem viscildenāko nāvi. Šāds ir Ceļš.

Pātaga noplīkšķēja atkal. Toraks izvairījās, un jēlāda trāpīja pa akmeni.

-   Tas nav ģinšu paradums, viņš elsoja, un šis nav tavs Mežs.

-   Es esmu Saimnieks, Tiazi dārdināja. Es pats paņēmu sev Dziļo mežu.

Burvim uz lūpām bija putas, un zaļās acis mirdzēja.

Toraks uz viņu skatījās, un viss kļuva skaidrs.

-    Karš starp ģintīm. Tu to izraisīji. Tu viņus sarīdīji.

Rudajā bārdā pavīdēja dzelteni zobi.

-    Tu saspraudi lāstamietus, Toraks teica un, gandrīz zaudēdams pamatu zem kājām, kāpās atpakaļ. Tu noslepkavoji Meža Zirgu burvi un nelietībā apvainoji Sumbrus. Tu liki viņiem cīnīties!

»

-   Viņi gribēja cīnīties. Viņiem vajadzēja cīnīties!

Pātaga trāpīja Torakam pa plaukstas locītavu, un viņš

iekliegdamies palaida vaļā cirvi. Puisis mēģināja to pacelt, taču Tiazi bija ātrāks paķēra ieroci un iemeta to ugunskurā.

-   Ģintis ir vājas, burvis nosprauslājās. Tās ir aizmirsušas par Patieso Ceļu, taču es tās apvienošu. Tāpēc Pasaules Gars šo zemi piešķīra man: lai izravētu atšķirības, lai ģintis atgrieztos uz Ceļa! Vairs nekādu ģinšu aizbildņu un burvju! Viens Ceļš. Viens Mežs. Viens vadonis!

Notrausis no uzacīm sviedrus, Toraks izvilka no maksts nazi.

No jauna uzplaiksnīja Tiazi dzeltenīgais smaids.

-   Man nav iespējams nodarīt ļaunumu! Burvis norādīja uz āmuļiem, kas karājās viņam uz krūtīm. No ļaunuma mani aizsargā ozola sirds, kas ir nemirstīga! Es esmu neievainojams!

Nazis Torakam rokā drebēja.

-    Bet nāc vien, Ozolu burvis kaitināja, izmēģini savu laimi. Paskatīsimies, vai spēsi mani pieveikt. Vai arī es pieveikšu tevi tikpat viegli kā tavu tēvu un māti…

Skatienu aizklāja sarkanīga migla. Toraks redzēja Tiazi caur asiņainu dūmaku.

-    .. tāpat kā pievārēju tavu radinieku, Ozolu burvis dižojās. Tāpat kā es šo nometu no Stāvās klints un izšķaidīju viņa smadzenes uz akmeņiem…

Toraks ieaurojās un metās Tiazi virsū.

Vilks lavījās klāt tiem, kas nebija sumbri, no vēja puses, kā parasti nekad nebūtu darījis. Taču šoreiz viņš gribēja tikt saosts.

Govs uztvēra viņa smaržu un apcirtās. Vilks pielieca galvu, lai tai paziņotu, ka viņš medī. Govs satraukta nosprauslājās un ar nagu pakasīja zemi. Vilks turpināja medīt. Tā uzbruka. Vilks veikli izvairījās un aizskrēja patracināt bulli. Tas pagriezās. Vilks palēca tālāk no tā ragiem, noskurināja ūsas un aizlēkšoja. Viņam tas patika.

Tagad bija satraukts viss bars. Dzīvnieki pārstāja košļāt ugunspuķes un sāka doties augšup pa nogāzi. Vilks pielavījās pulciņam jaunu govju, kas elsa un rādīja acu baltumus. Viņš izvēlējās malējo un iekampa tai kažokā. Govs iemaurojās, pacēla asti un aizbēga. Pārējie dzīvnieki tai pārbijušies sekoja.

Tie tuvojās kalna korei, un Vilks tiem sekoja, skraidīdams šurpu turpu tā, lai tie domātu, ka tos medī daudzi izsalkuši vilki. Kad tie lauzās uz nākamo ieleju, kur bija Slaikais Bezastainis ar Sakosto, ripoja akmeņi un brīkšķēja zari.

Zeme dārdēja, kad Vilks tos dzenāja, un viņa sirds strauji pukstēja. Redz, ko var paveikt viens vilks!

DEVIŅPADSMITĀ NODALA

Sākumā Toraks nodomāja, ka sācies akmeņu nogruvums.

Zeme drebēja tā, it kā gāztos kalni. Viņš sastinga ar nazi rokā. Dārdoņa pieauga līdz auriem. Bizoni iebrāzās birzī. Toraks metās prom, lai glābtu dzīvību.

Viņš sasniedza akmeņozolus un pievilkās pie zemākā zara, bet birztalu pa to laiku aprija viļņojoša nagu un ragu straume.

Bizoni plūda tai cauri kā varena upe, un Toraks piespiedās pie drebošā koka. Viņam cauri brāzās troksnis. Šķita, ka tas nekad nebeigsies.

Tomēr tas mitējās. Klusums, kas iestājās pēc tam, bija apdullinošs. Gaisā karājās bizonu muskusa smarža un dūmu un putekļu līķauts. No tā slējās Dižozols un Lielā īve: to zari neskarti traucās naksnīgajās debesīs.

Kad putekļi noplaka, Toraks ieraudzīja dzirkstis no sabradātā ugunskura, kas, izsvaidītas zemē, spīguļoja kā

zvaigznes. Viņš nolēca no koka un pārmeklēja birzi. Tiazi nekur nebija atrodams.

Puisis vīlies klunkuroja apkārt tumsā un pārmeklēja akmeņainās nogāzes. Nekā. Dzīvnieku nagi, kas bija samaluši visu savā ceļā, neatstāja nekādas cerības atrast jebkādas pēdas. Tiazi bija izgaisis kā dūmi.

Nē! Toraks iekliedzās.

Atbalss noklusa. Kā nežēlīgi smiekli kaut kur nobira oļi.

Viņš paklupa pret akmens bluķi. Iespēja atriebties bija palaista garām.

No tumsas izlēkšoja Vilks un priecīgs lēca virsū Torakam. Tā kažoks no sajūsmas bija uzbužinājies un pilns ar dadžiem. Zēns nesaprata, kāpēc.

"Daudz medījuma," Toraks norūpējies darīja zināmu Vilkam. "Varēja sabradāt. Labi, ka tevis šeit nebija."

Puisim par pārsteigumu, Vilks pieglauda ausis, kautrīgi nožāvājās un apgūlās uz sāniem, tādējādi gribēdams atvainoties.

Toraks jautāja, vai tuvumā ir Sakostais.

"Prom," bija viss, ko Vilks atbildēja.

Toraks pārbrauca ar plaukstu pār seju. Viņš neko nebija panācis. Tagad viss, ko puisis varēja darīt, bija mērot nogurdinošo ceļu atpakaļ uz Staltbriežu nometni un censties tos pārliecināt, ka Meža Zirgu burvis patiešām ir Tiazi. Un sākt visu atkal no sākuma…

Viņam uzmācās milzīgs nogurums. Viņš ilgojās pēc Rēnas. Draudzene būs nikna, jo viņš to bija atstājis; taču, lai ko viņa teiktu, tas nevarēja būt tik slikti kā vārdi, kas Torakam bija sakāmi sev.

Kad rietēja mēness, viņš bija sasniedzis Zirgu ielejas malu un tālāk nespēja iet. Zēns atrada nokritušu koku dažus soļus no Vējupes krasta un ar zaru un sapelējušu ērgļpaparžu palīdzību pārvērta to par neērtu patvērumu. Guļammaisu viņš tika atstājis pie Staltbriežiem, taču bija tik pārguris, ka tas viņam nerūpēja; guļvietai nācās savilkt iekšā pavairāk ērgļpaparžu. Sakošļājis kaltētas zirggaļas šķēli un pēdējo kumosu iebāzis bērza zaru žāklē Mežam, viņš ciešāk ietinās nātru šķiedru apmetnī un aizmiga.

Šoreiz Toraks saprot, ka sapņo. Viņš guļ būdā, un debesīs virpuļo zvaigznes. Viņš ir klāts ar aukstiem baiļu sviedriem, taču nespēj pakustēties. Zvaigznes aptumšo ēna, un kāds pārliecas viņam pāri. Toraka sejai pārslīd slapji mati. Viņš dzird, kā klusi iečīkstas sapelējusī roņāda. Viņa augums saraujas no ledainas elpas.

"Jūras dibenā ir vientuļi… Manu miesu skrubina zivis. Jūrasmāte valsta manus kaulus. Auksti. Tik auksti."

Toraks cenšas runāt. Taču lūpas nekustas.

"Kāpēc tu uz Stāvās klints nebiji kopā ar mani? Tevi gaidīdams, es jutos vientuļš. Vēl vientuļāks es esmu tagad. Un tik auksti…"

Toraks spēji pamodās.

Vēl nebija pienācis rīts. Viņš nebija gulējis pārāk ilgi. Vilks bija projām, taču Rips un Reka lēkāja būdas priekšā un ķērca: "Mosties, mosties!"

Toraks ar pirkstu kauliņiem izberzēja acis.

Piedod, radinieki Es palaidu garām savu iespēju. Taču es viņu atkal atradīšu, es zvēru! Es tevi atriebšu.

Kraukļi Slaiko Bezastaini pieskatīs, un Vilks tālu neies. Taču šo gaudošanu viņš nevarēja atstāt bez ievērības.

Viņš to bija dzirdējis miegā. Tumšais Kažoks bija atgriezusies no Kalniem, tā centās Vilku atrast! Tad viņš pamodās un viņu pārņēma vilšanās. Viņa bija citā īstenībā, nevis šajā.

Taču Vilks no jauna izdzirdēja gaudošanu. Ļoti klusu un tālu, taču tā bija viņa. Viņas kaucienus Vilks pazītu jebkur.

Elsodams no kvēlas vēlēšanās, viņš lēkšoja cauri Mežam. Kad atnāca gaisma, viņš ielēca mazā ātrajā ūdenī un pārpeldēja pāri kādam lielākam. Slaikajam Bezastainim būs labi ar kraukļiem. Un Vilks drīz vien atgriezīsies.

Kraukļi, uzbužinājuši cekulus, lidinājās no koka uz koku un ķērca dusmīgus brīdinājuma saucienus.

"No kā šie mani brīdina?" Toraks brīnījās.

Kad viņš atstāja Vējupes krastu un pagriezās uz ziemeļiem, lai dotos uz Staltbriežu nometni, bija klāt rītausma. Pūta brāzmains vējš, un koki vaidēja. Pieņēmās spēkā ļaunas priekšnojautas: krūtis sažņaudzās un kļuva grūti elpot.

Arī citas radības jutās tāpat. Gaisā laidelējās putni: sīļi, žagatas un vārnas. Tik tikko novirzīdamies no ceļa, lai neuzskrietu virsū Torakam, it kā izvairīdamies no lielāka ļaunuma, garām aizrikšoja staltbriedis. Zēns domāja par Renu un pielika soli.

Priekšā aiz pīlādža parādījās kāds stāvs, un viņš pazina Staltbriežu sievieti, kurai bija ar lūkiem nosaitēta galva. Tā izbijās, bet pēc tam pārvarēja kautrību un skrēja Torakam pretim.

-   Beidzot! viņa iesaucās un kautrīgi pasmaidīja. Mēs tevi visur meklējām!

-    Kas vainas? puisis skarbi jautāja. Vai kaut kas atgadījies ar Renu?

-   Viņa ir drošībā kopā ar pārējiem; mēs raizējāmies par tevi. Mēs nezinājām, uz kurieni tu esi devies.

Abi soļoja pa taku: sieviete iepakaļ Torakam, kas steidzās pa priekšu. Viņš saklausīja tālīnus pērkona dārdus. Uz lapām noplakšķēja pirmās lietus lāses, un viņš uzvilka kapuci. Kāds sagrāba Toraku aiz potītes un uzrāva viņu augstu gaisā.

Zeme apakšā šūpojās tā, ka kļuva nelabi. Kad apdullums mitējās, viņš apjēdza, ka aiz vienas kājas karājas jaunā pīlādzī, kas pirms dažiem mirkļiem bija noliecies līdz zemei.

"Tu, muļļa," Toraks pie sevis nočukstēja. "Visparastākā cilpa, un tu iekāpi tieši tajā!"

Naža makstī vairs nebija. Iekritis balandu pudurī, tas bija neaizsniedzams. Puisis nikni uzsauca sievietei, lai nāk un pārgriež virvi.

Tā steidzās pa taku.

-   Tu esi noķerts cilpā, viņa teica.

-    Tas ir acīm redzams! Toraks atcirta. Pārgriez striķi!

Sievišķa rokas nevarīgi karājās gar sāniem.

Vai viņai vispār bija prāts? Dusmās sēkdams, Toraks ieķērās valgā, kas bija cieši savilcies ap viņa kreiso potīti. Puisis ierūcās un atslīga atpakaļ.

-   Pārgriez virvi!

-   Nē, sieviete teica.

Virve čīkstēja. Pa lapām bungoja lietus lāses.

Tikai tad viņš saprata, ka tas nav lietus. Tās bija pelnu pārslas, kas virpuļoja kā netīrs sniegs. Un atspulgs debesīs nebija tajā pusē, kur vajadzēja parādīties saulei. Tas atradās nevis austrumos, bet gan rietumos.

-    Ugunsgrēks, viņš sacīja. Mežā izcēlies ugunsgrēks.

-   Jā, sieviete teica pārvērstā balsī.

Karādamies ar kājām gaisā, Toraks redzēja, kā tā atsaitē lūkus, kas klāja viņas galvu, un papurina garus, pelnu pelēkus matus.

-   Uguns ir izbēgusi, viņa teica. Tā ēd Mežu. Izredzētā to atbrīvoja.

DIVDESMITĀ NODALA

Toraks karājās pie koka kā zivs, kas uzķērusies uz āķa, bet debesis pa to laiku pārņēma spilgti oranža blāzma, kurai nebija nekā kopēja ar saullēktu.

-   Tu nedrīksti mani šeit atstāt sadegam! viņš kliedza.

-    Tu esi neticīgais, sieviete sacīja. Tu esi lemts ugunij.

-   Kāpēc? Ko es esmu izdarījis? Saliecies uz pusēm, turēdamies pie virves un vilkdamies augšup, viņš pieķērās pie tuvākā zara. Tas nolūza. Savainodams kāju, Toraks atkrita atpakaļ. Ko es esmu izdarījis?

Sieviete bija notupusies un viņu vēroja. Viņas seja bija klāta ar čulgām, un no tās lobījās āda; viņas acīs, kurām trūka plakstiņu, Toraks aiz plānprātības saskatīja viltību.

-    Izredzētā šo uzmana, tā šņāca. Viņa redz, kā tas uguni uzmodina ar akmeni, kā tas to apkauno. Viņa zina.

-   Ko tu gribi?

Sieviete aplaizīja sasprēgājušās lūpas, un Toraks to kaktiņos pamanīja pelnu plēksnes.

-    Kalpot Saimniekam un ar viņa palīdzību no jauna iepazīt uguni. Tik tīri sarkanu, kas visu pārējo dara pelēku…

-   Bet Saimnieks taču vēlas valdīt Mežā, puisis elsoja. Viņš negrib, lai tu to iznīcini!

Viņa pasmaidīja.

-   Saimnieks liek uzmanīt neticīgo, bet Izredzētā izdarīs kaut ko vairāk. Viņa to atdos ugunij.

-   Pagaidi! Toraks izmisīgi iesaucās, baidīdamies, ka tā var aiziet. Vai… vai Saimnieks tevi padarīja par Izredzēto?

Viņas vaibsti iegailējās kā ogles.

-   Tā bija uguns, sieviete nočukstēja. Skaidrā, dzidrā dienā viņu no debesīm uzmeklēja zibens. Ne pērkona, ne brīdinājuma. Tikai šī apžilbinošā gaisma, spožāka par sauli pašā sirdī. Sieviete pieliecās tuvāk, un Toraks saoda kodīgu elpu. Un tajā mirklī viņa ieraudzīja visu. Kaulus viņas miesā, dzīslas lapās, uguni, kas snauž katrā kokā. Viņa redz patiesību. Viss ir degošs.

Uguns rūkoņa kļuva skaļāka. Caur kokiem plūda dūmi.

-   Bet tu taču paliki dzīva! puisis sauca. Zibens ļāva tev dzīvot! Tev jāļauj dzīvot arī man! Pārgriez virvi!

Viņa bija aizrāvusies ar stāstīšanu un Torakā neklausījās.

-    Uguns viņu padarīja par savējo. Tā pārvērta viņas matus par pelniem. Tā sadedzināja bērnu viņas klēpī. Tā viņu pārvērta… Sievietes degošie pirksti noglāstīja puiša vaigu, un viņas smaids bija mīlīgs un nežēlīgs. Tā pārvērtīs arī tevi.

Toraks atcerējās Tiazi pārogļojušos upurus, kas karājās kokā.

-    Tu nedrīksti mani šeit atstāt sadegam! viņš lūdzās.

-    Klausies, kā tā pieņemas spēkā! Sieviete pacēla rokas un sveica uguni. Jo vairāk tā apēd, jo lielāks ir tās izsalkums! Tev tiek parādīts gods. Uguns tevi padarīs par savējo.

Un tad jau viņa bija aizgājusi.

-   Neatstāj mani! Toraks kliedza. Neatstāj mani! viņš lūdzās.

Degošas mizas gabals piezemējās blakus viņa galvai. Visapkārt zem uguns svilinošās elpas locījās koki. Debesis bija pieņēmušas asinssarkana dzintara krāsu. Viņš redzēja, kā no rietumiem tuvojas ugunsgrēks. Toraks atcerējās, ko bija teicis Finkedīns. Tā var ielēkt kokā ātrāk par lāsi, un, kad tas notiek kad tā iemetas zaros -, liesmas šaujas uz visām pusēm. Jūs neticēsiet, cik ātri…

Spožais zvērs aurodams skrēja cauri Mežam ātrāk, nekā Vilks spēja iedomāties. Tas apēda visu: kokus, medniekus, medījumu. Kur palicis Slaikais Bezastainis?

Vilkam nevajadzēja viņu pamest. Tumšo Kažoku viņš nebija atradis, un tagad viņš nevarēja atrast barabrāli.

Vilks izmisīgi lēkšoja cauri Spožā zvēra kodīgajai elpai. Pretim dimdināja pārbijušos dzīvnieku bars, un viņš tik tikko spēja izvairīties no sabradāšanas. Vilks pārplunkšķinājās pāri mazam ātrajam ūdenim. Viņš joza pa ieplaku un virs galvas, milzīgs kā kalns, rēca Spožais zvērs. Vilka kažoks gruzdēja un acīs koda dūmi. Viņš nedrīkstēja doties tālāk un meklēt barabrāli tieši Spožā zvēra žokļos. Tas ēda visu, tas notiesātu arī Vilku.

Viņš apcirtās un skrēja pa ieplaku atpakaļ, un Spožais zvērs dzinās viņam pakaļ. Tas izlaida mirdzošus nagus. Vilks lēca sānis, lai no tiem izvairītos. Spožais zvērs uzlēca kokā un to apēda. Ievaidējās nākamais jaunais kociņš Vilks paspēja tam paskriet garām, pirms tas saļima, un Spožā zvēra kucēni uzlidoja gaisā, lai mestos virsū citiem kokiem.

Karsti akmeņi koda Vilkam ķepu spilventiņos; viņš skrēja, kā nebija skrējis nekad agrāk, un Spožais zvērs joņoja pakaļ. Tas lidoja, tas lēkāja no koka uz koku, tas pacēlās gaisā virs ūdens. Tas ēda nost Mežu. Neviens nevarēja glābties.

No piepūles sprauslādams, Toraks pievilkās pie virves un mēģināja vēlreiz pieķerties pie pīlādža. Pirksti aizskāra mizu, taču satvert zaru puisis nespēja. Viņš atkal atkrita atpakaļ.

Toraks mēģināja vēlreiz. Šoreiz viņš zaru satvēra. Viņš pie tā cieši pieķērās. Tam vajadzēja izdoties. Ja ne, gals klāt.

Nopurinājis zābaku no brīvās kājas, Toraks ar basu pēdu atspērās pret pīlādža stumbru un, pa pusei spārdīdamies, pa pusei pievilkdamies, tika līdz zara žāklei. Viņš elsodams gulēja, un zars dūrās viņam vēderā. Beidzot viņš spēja izslieties.

Atpūsties nebija laika. Puisis locījās un gorījās, līdz ar labās kājas palīdzību pieplaka pie zara. Virve, kas turēja kreiso kāju, bija pie stumbra piesieta augstāk, un kāja lempīgi nokarājās.

Kamēr Toraks raustīja cilpu ap potīti, degoši koku mizas gabali būkšķēja apkārt kā ugunīga krusa, taču viņa svars virvi ap zābaku bija savilcis neganti stipri un tā nepadevās. Viņš drudžaini darbojās ap mezglu. Labais liels, uz kura viņš bija atspiedies, trīcēja.

Cilpa kļuva mazliet vaļīgāka. Toraks turpināja ap to rosīties. Tā padevās vēl mazliet. To vien viņam vajadzēja. Grozīdams un raustīdams Toraks izvilka kāju no zābaka, izlocījās no cilpas un nolēca zemē.

Pēc izmisīgas ložņāšanas pa paaugu, viņš atrada nazi un piesvempās kājās. Asaras lija aumaļām, un ādu durstīja karstums. Dūmi dienu bija pārvērtuši par nakti.

Garām aizsteidzās stirnu buks. Toraks lēsa, ka tas skrien uz purvaināku vietu, un metās tam pakaļ. Ogles dzēla viņam pēdās. Viņš bija bass. Atgriezties pēc zābakiem nebija laika.

Skriedams Toraks pameta skatienu pār plecu. Par kokiem garākas liesmas tiecās debesīs. Tādu troksni viņš nekad nebija dzirdējis tas bija kā dārdi no tūkstošiem auļojošu bizonu kājām: tas sagrāba viņa sirdi un nelaida vaļā, tas izsūca gaisu no krūtīm.

Toraks pieplaka pie zemes, lai tiktu pie tīrāka gaisa malka, un, kad atkal piecēlās, dūmi bija tik biezi, ka nekas nebija redzams izstieptas rokas attālumā. Viņš nezināja, kur atrodas, taču saprata nekavējoties jāizlemj, uz kuru pusi skriet, citādi jāmirst.

Skaļš ķērciens!

Kraukļi nebija saskatāmi, taču Toraks dzirdēja, ka tie, lidodami augstu virs dūmiem, viņu aicina. Neko neredzēdams, viņš sekoja to saucieniem. Lejup gāzās degoši zari. Viņš skrēja iekšā pašā uguns elpā, un koki visapkārt lūza un vaidēja.

Puisis no jauna pameta skatienu atpakaļ. Uguns straume uzslīdēja augšup pa priedi, kas uzsprāga dzirksteļu pārpilnībā. Debesīs pacēlās mednis, kas tūlīt pat nokrita atpakaļ un atrada nāvi ugunīgajā dvesmā.

Krā! Krā! Rips un Reka sauca. "Seko mums!"

Pēkšņi zeme zem kājām pazuda un Toraks ripoja un vēlās lejup pa nogāzi.

Kad tas bija galā, viņš pieslējās uz ceļiem. Rokas un kājas grima dubļos: vēsā, slapjā, svētīgā zampā. Kraukļi viņu bija atveduši pie ezera. Toraks metās iekšā seklumā un ar galvu pa priekšu pārkrita pār akmeni.

Akmens žēlabaini iegrudzinājās. Tas izrādījās kumeļš: mazs, melns kumeliņš, kas līdz pinkainajām krēpēm bija iestidzis dubļos un no pārbīļa trīcēja. Tas bija pārāk izbijies, lai kustētos, taču Toraks nevarēja apstāties, lai palīdzētu. Viņš brida tālāk.

Priekšā dūmi uz mirkli izklīda, un Toraks ezerā saskatīja šūpojamies melnas zirgu galvas: tie peldus glāba savu dzīvību; aiz zirgiem viņš pamanīja bebru mitekli tik lielu kā Kraukļu ģints telti.

Kumeļš izmisīgi iegrudzinājās vēlreiz, un ezerā viena no melnajām galvām pagriezās. Māte droši vien bija gaidījusi tik ilgi, cik spējusi, bet, kad kumeļš nesekoja, viņa bija spiesta aiziet. Tagad tā, pametusi jaunuli likteņa varā, negribīgi peldēja kopā ar baru.

Torakam vajadzētu peldēt uz bebru mītni un atstāt kumeļu sadegšanai.

Viņš ieņurdējās, atgriezās, sagrāba saujā nepakļāvīgās krēpes un vilka.

Kumeļš izbolīja ar baltu maliņu apjoztās acis un pat nepakustējās.

-  Nāc! Toraks bļāva. Peldi! Tā ir tava vienīgā iespēja izglābties!

No kliegšanas kļuva vienīgi sliktāk. Kumeļš nesaprata cilvēku valodu, bet ko citu Toraks varēja darīt? Ja viņš to būtu pateicis vilku valodā, dzīvnieks nobeigtos no bailēm.

Puisis pabāza galvu zem mazā radījuma vēdera un pacēla to uz saviem pleciem. Dzīvnieks vārgi pretojās, tāpēc, lai tas nespārdītos, Toraks sagrāba kumeliņa kājas un slampāja iekšā ezerā.

Kad ūdens sniedzās līdz jostasvietai, viņš iemeta to ezerā.

-   Tagad tiec galā pats! Toraks uzsauca, pārkliegdams ugunsgrēka rēkoņu. Peldi!

Zēns metās ūdenī un peldēja uz bebru mājiņu.

Ūdenī atspoguļojās pati uguns dvēsele. Pametis skatienu pār plecu, Toraks redzēja, kā liesmas lejup pa nogāzi rāpjas uz vietu, kur viņš bija noripojis. Zēns pamanīja, ka kumeļš braši peld viņam līdzi.

Toraks bija gandrīz sasniedzis bebru mītni un strauji sāka pagurt. Uz viņa pusi vēlās melnu dūmu mutuļi. Viņš nespēja pelpot. Toraks bija iecerējis ierāpties mājiņā un patverties tur, līdz ugunsgrēks apliec ezeru, taču tagad viņš saprata, ka nosmaks. Vajadzēja tikt iekšā pašā bebru mītnē. Bebru mitekļos virs ūdens līmeņa ir guļamkambari, kurus dzīvnieki sasniedz pa zemūdens ejām. Toraks dziļi ievilka elpu un ienira.

Ķerdamies pie zariem, viņš meklēja alas ieeju. Krūtis sāpēja. Puisis nevarēja atrast eju, nevarēja neko redzēt: tas bija gluži tas pats, kas peldēt dubļu jūrā.

Beidzot Toraks atrada atveri. Viņš izspraucās caur to, izšāvās no ūdens un sadauzīja galvu pret jaunu kociņu.

Sarkanajā pustumsā nekas daudz nebija redzams, taču ugunsgrēka radītais troksnis vairs nebija tik apdullinošs. Dūmu smakā viņš saoda arī bebru muskusa smārdu, taču neviens dzīvnieks nebija manāms. Droši vien ugunsgrēks tos bija pārsteidzis krastā.

Mītni tie bija iekārtojuši gods godam. Guļvieta bija izklāta ar koka šķēpelēm, lai tā būtu mājīga un sausa, bet zari virs tās sakrauti skraji, tāpēc miteklis tika labi vēdināts. Guļvieta bija tikai bebra augumā, un, tā kā Toraks negribēja iesprūst, viņš nolēma palikt ūdenī un nogaidīt, līdz ugunsgrēks beigsies.

Smagi elpodams, viņš par šo patvērumu pateicās bebriem, Ripām un Rekai, un Mežam.

Lūdzu, viņš elsoja, lūdzu, pasargi Vilku un Renu!

Toraka vārdi pazuda ugunsgrēka rēkoņā, un sirdī viņš juta, ka lūgšana ir bezcerīga. Uguns apēda Mežu. Neviens nevarēja izdzīvot.

Ne Vilks. Ne Rena.

DIVDESMIT PIRMĀ NODALA

Rena maldījās pa melnu, izdegušu pasauli.

Mežs bija pagalam. Tā vienkārši vairs nebija. Viņa klaiņoja starp pārogļotām smailēm, kas reiz bija koki. Rena juta, kā to apjukušās dvēseles drūzmējas kvēpu pilnajā gaisā, taču bija pārāk izmisusi, lai justu pret tām žēlumu. Nebija redzama pat saule: to aizklāja pārdabiska, pelēka pustumsa. Vai tiešām ugunsgrēks iznīcinājis visu Mežu? Arī Skrajo mežu, tāpat kā Dziļo?

No smakas viņa sāka klepot, un skaņa dīvaini atbalsojās. Kad klepus mitējās, viss, ko Rena spēja sadzirdēt, bija tik tikko saklausāma ogļu sprakšķēšana un būkšķi, ar kādiem šur tur gāzās koki.

"Nāve," viņa nodomāja, "visapkārt nāve. Kur ir Toraks?

Vai viņš ir dzīvs? Vai arī…"

"Nē. Tā nedomā! Viņš ir kopā ar Vilku. Viņi abi ir dzīvi, tāpat kā Finkedīns un Rips, un Reka."

Paberzējusi seju, meitene sajuta raupjus sodrējus. Viņa bija ar tiem klāta caurcaurēm. Arī mutē bija kvēpu garša.

Acis bija uztūkušas un sūrstēja. Viņa bija sarijusies tik daudz dūmu, ka juta nelabumu.

Rena bija arī izslāpusi, taču viņai nebija dzeramtrauka. Vienīgi cirvis, nazis un Staltbriežu dotais pītais bultu maks, kurā bija atlikušas trīs bultas. Un, protams, viņas loks.

Lai sevi uzmundrinātu, meitene noņēma loku no pleca un noberza no tā sodrējus. Zeltainā koksne, kas bija izdrāzta no cietas koka serdes, spīdēja, un Rena, iedomājusies par Finkedīnu, kas ieroci bija izgatavojis pirms daudzām vasarām, vairs nejutās tik vientuļa.

Taču slāpes kļuva nomācošas, un ezeru viņa bija pametusi pirms ilga laika. Rēnai nebija ne jausmas, uz kuru pusi viņa gājusi. Kur viņa atradās?

Viņai nekad nebūtu izdevies aizbēgt no Staltbriežiem.

Duraina bija sajutusi ugunsgrēku jau gandrīz pirms medījuma, un visa ģints meklēja glābiņu smailītēs, kuras nostiprināja pie saliņas ezera vidū. Rena bija rīkojusies tāpat kā visi pārējie: viņa samērcēja savu apmetni un saritinājās zem tā.

Viņa nebija nobijusies vismaz tad vēl ne. Meitene dusmojās uz Toraku par to, ka tas viņu pametis. Visu dienu viņa tika pacietīgi pratināta. "Uz kurieni viņš aizgāja?" "Nezinu." "Kurp viņš devās?" Rena bija pārsteigta, ka Staltbrieži to nenojauš, un izskatījās tie uzskata par neiespējamu, ka kāds varētu būt tik drosmīgs un vienatnē doties uz Svēto birztalu. "Torakam būtu laba mācība," meitene dusmīga nodomāja, "ja es būtu šiem pastāstijusi."

Taču, gulēdama viļņojošaja pustumsā, kad visapkart trakoja uguns, viņa par dusmām aizmirsa. Iešņukstējās bērns. Kāda sieviete čukstēja buramvārdus. Rena aizvēra acis un lūdzās par Toraku un par Vilku. "Lūdzu, lūdzu, ļauj viņiem dzīvot!"

Tad liesmas brāzās viņiem pāri un laiva draudīgi sašūpojās, un cilvēki izkliedza lūgsnas.

Pēc laika Rena saprata, ka ugunsgrēks atstājis ezeru neskartu un aizbrāzies tālāk, atstādams viņus dzīvus. Tad Pasaules Gars sapulcināja mākoņus un palaida brīvībā lietusgāzi, un Rena juceklī pārslīdēja pāri smailītes malai un aizpeldēja.

Meitenei šķita, ka viņa dodas uz dienvidiem, taču dūmos un lietū bija grūti to saprast. Tagad, kad vēja brāzma izklīdināja dūmaku, viņa redzēja, ka stāv šaurā ieplakā, pa kuru kādreiz tecējis strauts. Droši vien tā veda uz upi.

Viņa nebija tālu tikusi, kad aiz muguras nobrīkšķēja krūmi. Rena pagriezās. Mirušie koki izskatījās pēc medniekiem, kas viņu vajāja.

Viens no tiem sakustējās.

Rena klupdama krizdama metās bēgt pa ieplaku. Viņa skrēja, līdz nācās apstāties un, atspiežot plaukstas pret ceļgaliem, atvilkt elpu.

Ieplakā valdīja klusums. Lai kas tur bija kustējies, tas nesekoja. Galu galā varbūt tas bija tikai koks.

Viņa steberēja starp kūpošām koku smailēm. Aiz atradzes Rena pamanīja zaļumu. Viņa samirkšķināja plakstus. "Jā, zaļšl"

Meitene iekunkstējās un sāka skriet tam tuvāk un Meža zaļums viņu apžilbināja. Rēnas priekšā ar mazliet apsūbējušiem, taču dzīviem zariem slējās pīlādži, dižskābarži un akmeņozoli.

No atvieglojuma elsodama, viņa noslīga ceļos starp papardēm un strutenēm. Blakus viņas plaukstai gulēja strazda debeszilās olas lauska, kuru no ligzdas bija izgrūdis izšķīlies putnēns. Uz satrunējuša bluķa Rena redzēja jaunu eglīti, tik garu kā viņas īkšķis; tā drosmīgi spraucās caur sūnām. Viņa nodomāja, ka Mežs ir mūžīgs. Nekas to nespēj uzveikt.

Taču no upes nebija ne miņas. Cenzdamās saklausīt ūdens burzguļošanu, viņa klejoja starp kokiem.

Beidzot Rena nonāca pie vējgāzes: kādreiz šeit bijusi raženu priežu audze. Ceļu aizšķērsoja krustām šķērsām sakrituši nokaltuši stumbri un ar zemi aplipušu sakņu kamoli. Viņai būtu vajadzējis griezties atpakaļ, kā cilvēki parasti rīkojas, kad ir apmaldījušies. Taču Rena nespēja iedomāties, ka būs jāatgriežas tukšainē.

Priedes nevēlējās viņu laist savā kapulaukā. Apsūnojušie stumbri centās Renu noslidināt zemē, un zari durstīja kā pīķi. Nonākt otrā pusē starp dzīviem ozoliem un liepām bija liels atvieglojums.

Taču arī šie koki Renu negribēja. Uz viņu nikni skatījās grumbainas mizas sejas, un zaru pirksti raustīja aiz matiem. Daži stumbri bija dobi. Viņa iedomājās, kāda būtu sajūta, ja viņa tiktu vienā no tiem ieslodzīta, un steidzās tālāk.

Vējš pieņēmās spēkā un pūta viņai sejā sodrējus. Rena iekāsējās un, saliekusies un atbalstījusies pret koku, klepoja ilgi.

Skatīdamās starp pirkstiem, viņa pamanīja kādas acis.

Meitene iekliedzās un atrāva no sejas plaukstu.

Patiešām acis. Koka stumbrā bija izcirstas niknas, sarkanas acis un kantaina mute pilna ar īstiem cilvēka zobiem.

Kaut ko tādu Rena nekad nebija redzējusi. Viņa minēja, ka tas izdarīts tāpēc, lai koka garam piešķirtu balsi. Bet kāpēc gan vajadzīgi zobi?

Meitene nemierpilna pētīja apkārtni. Liepas, nātres, izmētāti laukakmeņi.

Viņa turpināja ceļu.

Kad Rena paskatījās atpakaļ, koki bija izkustējušies. Pirms tam tie atradās daudz tuvāk kādam lielam akmens bluķim, viņa par to bija pārliecināta. Tagad koki bija vairāk izretojušies.

Rena sāka skriet.

Vina aizķērās aiz saknes un nokrita un atradās aci

» »

pret aci ar vēl vienu koka masku, kas bija cieši aizmiegusi acis ar ķērpjiem apaugušajā sejā.

Meitene elsodama piecēlās.

Acis atvērās. No stumbra atdalījās ar mizu klāti locekļi. Koka rokas pastiepās, lai Renu satvertu.

Viņa iebrēcās un bēga.

Kreisajā pusē no stumbra atdalījās vēl viens mizas veidojums. Tad vēl un vēl viens. Koka cilvēki ar grumbainām rokām un trulām, saplaisājušām sejām centās viņu ielenkt.

Skrienot Rēnai pret gurnu dauzījās aiz jostas aizbāztais cirvis. Viņa to izvilka, kaut gan zināja, ka nekādā gadījumā neuzdrīkstēsies ieroci izmantot.

Elpa skrāpēja rīkli. Viņa brida caur čaukstošu lapu kaudzēm tik lēni kā murgā. Meitene paklupa un noripoja pa nogāzi līdz vēl vienam koku kapulaukam un līkumoja starp kritušajiem stumbriem, bet ar mizu klātie cilvēki tika tiem garām tik ātri kā liesmas un medīja Renu pārdabiskā klusumā.

Kāds sagrāba viņu aiz pleca un parāva atpakaļ. Aiz zara bija aizķēries loks. Viņa centās to noāķēt.

Ar mizu klātas rokas viņu satvēra un nogāza zemē.

-Kurp jūs mani vedat? Rena sauca.

Mizās tērptie viri neatbildēja.

Lūdzu! Kāpēc jūs nerunājat? Ko es esmu nodarījusi?

Viens no tiem iebikstīja viņai ar pīķi. Rena apklusa, lai tas vairs neatkārtotos.

Viņa visu dienu bija gājusi klusējošo mednieku pulkā. Tie viņai bija atņēmuši ieročus, taču pašu vairs nebija aizskāruši. Šķita, ka viņi Renu uzskata par aptraipītu.

Meitene veltīgi centās izlūgties ūdeni. Tie viņu neņēma vērā. Viņa streipuļoja caur slāpju dūmaku un saindētu pīķu mežu.

Rēnai nebija ne jausmas, kur viņa atrodas. Šo Meža daļu lielais ugunsgrēks nebija skāris, taču gaisā jautās deguma smaka, tāpēc viņa lēsa, ka izdegusi zeme atrodas netālu.

divdesmit otrā nodala

Pēc savaņģotāju zaļajiem galvas apsējiem un raga amuletiem varēja spriest, ka tie ir no Sumbru ģints, taču

Rēnas iztēlē tie bija cilvēki, kas darināti no koku mizām. Viņu apģērbs bija pīts no dzeltenbrūniem lūkiem un caur ausu ļipiņām bija izdurti mizas veltnīši. Mednieku skūtās galvas bija klātas ar sakaltušu, dzeltenu mālu, kas atgādināja mizu, un bārdas bija ar mālu saķepētas tā, ka izskatījās pēc spurainām koku saknēm. Taču atšķirībā no Sumbriem, kurus Rena tika redzējusi ģinšu saietos, šie cilvēki ar to vien nebija apmierinājušies. Tie savu miesu bija padarījuši līdzīgu koka mizai, izkropļodami rokas un sejas ar grubuļainām rētām, kas pacēlās virs ādas.

Rena par tamlīdzīgām rētām šo to zināja. Arī viņas ģintī dažiem vīriem, ieskaitot Finkedīnu, uz abām rokām bija šādas rētas, kas domātas dēmonu atbaidīšanai. Tādas izveidot bija ļoti sāpīgi. Pēc tam kad āda bija iešķelta ar krama šķēpeli, tajā tika ieberzta ziede, kas sastāvēja no pelniem un ķērpjiem, un pēc tam brūci vajadzēja cieši nosaitēt. Iedomājoties, ka viņai šādi tiek sagraizīta seja, Rēnai kļuva nelabi.

Viņi sasniedza vēl vienu strautu, un meitene atkal lūdza atļauju padzerties. Mednieki viņā skatījās ar neatsaucīgām acīm. Nekādas dzeršanas.

Kad beidzot viņi sasniedza nometni, sāka jau tumst. Tobrīd viņa no slāpēm jau bija apreibusi.

Sumbru nometne atradās ieplakā, kuru sargāja modras egles. Kvēlojoši priežu zari izplatīja blāvu, oranžu gaismu un sveķu tvanu, kas koda acīs. Ap priedi apmetnes vidū bija uzslieti no bērzu tāsīm pagatavoti mitekļi. Pie visām mītnēm kā milzīgu vaboļu ligzdas vīdēja koka vairogu kaudzes un ar akmeņiem apliktas ugunskuru vietas. Pie priedes stumbra karājās sumbra galvaskauss ar ragiem.

Zem tā pulciņš klusu bērnu no saplacinātām egļu saknēm pina virves. Tie skatījās uz Renu ar neizteiksmīgām sejām. Viņu sejas, tāpat kā pieaugušajiem, bija izķēmotas ar rētām, kas dažiem vēl bija klātas ar krevelēm.

Rena nemanīja nevienu, kas līdzinātos vadonim vai burvim, taču ievēroja, ka ne visi bija Sumbri. Tur atradās vēl kāda ģints. Tumšie mati cieši sapīti sievietēm divas bizes, bet vīriešiem viena un sejas tiem bija bez rētām, taču iekrāsotas sarkanas ar staipekņu sulu. Patiesībā sarkans viņiem bija viss: lūpas, celiņi matos, pat nagi. Sievietes bija tērpušās vienkāršās briežādās, taču vīrieši valkāja krāšņas melnas un zeltainas zvērādu jostas. Lūšu ģints.

Gan Sumbri, gan Lūši viņai veltīja vienlīdz neiejūtīgus skatienus. Tie nezināja, kas ir žēlums.

Sagūstītāji piegāja pie ugunskura, notupās un apvēdīja sevi ar dūmiem. Arī Rena tika iegrūsta dūmos droši vien, lai tiktu attīrīta, bet pēc tam viņu aizvilka pie priedes un nospieda uz ceļiem.

No mitekļiem iznira sievietes. Tāpat kā vīriešiem, to sejas bija klātas rētām; sakaltušie māli uz viņu galvas bija nosēti ar sīkajiem alkšņu čiekuriņiem, un viņas valkāja tunikas, bet stulpiņu sievietēm nebija.

Viena no viņām nesa dzeramtrauku.

-    Lūdzu, Rena nomurmināja. Man tik ļoti gribas dzert.

Sieviete uz viņu nikni palūkojās.

Rena bezspēkā sāka dauzīt pret zemi dūres.

-   Lūdzu!

Aplūkodams Renu, pieliecās kāds vecis. Tas bija pretīgākais un pinkainākais cilvēks, kādu viņa jebkad bija redzējusi. Kaut gan tas bija no Sumbru ģints, šis nebija noskuvis matus, bet vienīgi ieziedis savu bārdu un krēpes ar mālu, tāpēc tās karājās lēkšķēs. No nāsīm un ausīm spraucās laukā sari, un viņa uzacis, kas liecās pāri iedubušajām acīm, bija kā samudžinājies ložņaugs.

Viņš ar kaulainu pirkstu pabikstīja Rēnas pulētā slāņakmens apakšdelma sargu.

Meitene parāvās atpakaļ.

Vecis riebumā nospļāvās un aizsteberēja projām.

No mītnes iznāca pajauns cilvēks. Viņa seja bija klāta ar rētu tīklu.

Rena norādīja uz ūdenstrauku.

-   Lūdzu! viņa sacīja.

Vīrs zīmju valodā deva pavēli, un sieviete nolika Rēnas priekšā trauku.

Viņa tam uzklupa un badīgi dzēra. Gandrīz tajā pašā mirklī mitējās pulsēšana galvā un locekļos atgriezās spēks.

-   Paldies! viņa teica.

Cita sieviete atnesa lielu tāss trauku, kuru nolika priekšā medniekiem. Rena juta uzplūstam cerības. Ēdiens smaržoja labi. Tas lika Sumbriem mazliet vairāk līdzināties cilvēkiem.

Sieviete mazliet iesmēla mazākā cibiņā un ielika to priedes zaru žāklē kā ziedojumu. Pēc tam viņa piepildīja vēl vienu trauku un nolika to priekšā Rēnai.

Tas bija ēstgribu rosinošs nātru un droši vien vāveres gaļas lēveru sautējums, un Rēnai ierūcās vēders.

Sieviete tuvināja mutei kopā saliktus pirkstus un pamāja Rēnai ar galvu. Ēd.

Vīrs, kas bija Rēnai atļāvis padzerties, nokremšļojās.

-   Tev, viņš teica no ilgas klusēšanas aizsmakušā balsī, jāatpūšas. Un jāpaēd.

Rena pavērsa skatienu no vīrieša uz cibu un tad atkal atpakaļ.

"Viņi ļāva man atpūsties," Gaups bija stāstījis. "Deva man ēst. Pēc tam viņi man nocirta plaukstu."

DIVDESMIT TREŠĀ NODALA

Bailes rada vientulības izjūtu. Tu vari atrasties ļaužu pūlī, taču, ja baidies, tad esi viens ar savām bailēm.

Rena jutās kā velte, kas tiek gatavota upurēšanai. Kad viņa atteicās ēst, meitene tika aizvesta uz dīķi mazgāties, bet sievietes pa to laiku ar sūnām slaucīja no viņas apģērba kvēpus. Noslēpusies niedrēs, viņa iemanījās paglābt pie kājas liela piesloksnēto bebra zoba nazi un rubeņa kaula svilpīti, kas karājās viņai kaklā; taču, kad Rena saņēma atpakaļ ietērpu, ģints aizbildņa spalvas no tā bija pazudušas.

Izsalkums darīja savu un, atgriezusies nometnē, viņa abu ģinšu modro acu priekšā dabūja lejā mazliet sautējuma. Rētainās delnas zibēja nedzirdamā saziņā, un jauns vīrietis, kuram lūpas bija šauras kā krama šķēpele, asināja cirvi un laiku pa laikam uzmeta skatienu Rēnas plaukstu locītavām.

Pinkainais vecis sēdēja ar sakrustotām kājām, ņēma no kaudzes bultu sagataves un tās taisnoja. Rena vēroja,

kā viņš velk tās caur rievotu briežraga gabalu. Arī viņas ģintī tika darīts tāpat. Šad tad vecais vīrs uzšāva pa savu spalvaino ķetnu ar nātru bunti, lai padzītu stīvumu. Vecākie Kraukļi bija darījuši to pašu.

Rena pievirzījās viņam tuvāk.

-    Ko šie ar mani darīs? viņa klusā balsī jautāja.

Vecais drūmi uz viņu paskatījās un pārliecās pār bultām.

Meitene vaicāja, vai viņš ir ģints vadonis.

Tas papurināja galvu un ar bultu norādīja uz cilvēku, kas bija licis viņai iedot ūdeni.

-   Vai tu esi burvis?

Viņš no jauna papurināja galvu.

-    Es taisu labākos lokus Dziļajā mežā, vecūksnis norūca.

-   Nerunā ar viņu! aizrādīja jaunais vīrietis, kas trina cirvi.

Vecais ar plaukstu aizspieda muti.

-   Viņa ievilināja mani sarunā! Viņa ir Meža Zirgu spiedze!

-   Es nekad neesmu nevienu Meža Zirgu pat satikusi! meitene iebilda.

-   Mēs viņus ienīstam, jauneklis nomurmināja.

-    Bet kāpēc? Rena jautāja. Jūs visi taču sekojat Ceļam.

-    Mēs tam sekojam labāk, viņš atcirta. Lai iegūtu uguni, viņi izmanto loku. Mēs lietojam puļķus. Lūk, pierādījums.

-    Vienīgi mēs sekojam Patiesajam Ceļam, teica sieviete, kurai uz galvas bija sakaltuši māli. Tāpēc arī mums šīs rētas. Lai sodītu sevi par to, ka reiz to bijām atstājuši.

-   Visas pārējās ģintis ir netikumīgas, jaunais cilvēks paziņoja, apkaisīdams slīpakmeni ar smiltīm.

Rena iedomājās, ka, iesaistīdama tos sarunā, varbūt paglābsies no nepatikšanām. Viņa pavaicāja, kas vainas citām ģintīm.

Vīrietis uz viņu nikni paskatījās.

-   Kalnu ģintis ir netikumīgas tāpēc, ka atmodina uguni ar akmeņiem un pielūdz uguns garu. Taču nekāda uguns gara nav, jo ir vienīgi koku gars! Ledus un Jūras ģintis grēko tādējādi, ka dzīvo briesmīgās zemēs, kur nav koku, un kurina nepareizu uguni no zivju eļļas. Jūs Skrajajā mežā esat vissliktākie, jo zināt Ceļu, taču esat tam pagriezuši' muguru.

Sieviete uzmeta viņam pārmetošu skatienu.

-   Nerunā ar viņu viņa ir ļauna. Viņa nozaga manu bērnu!

-    Nē! Rena iesaucās.

-   Vairs nekādas pļāpāšanas! pavēlēja Sumbru ģints vadonis.

Pēc tam viņi lika Rēnai notupties starp priedes saknēm. Vīrieši uz viņu drūmi skatījās. Kāda meitene iespļāva sejā. Rēnas roka pastiepās pēc rubeņa kaula svilpītes, taču viņa pamanīja, ka jauneklis skatās, un aizbāza to atpakaļ aiz kamzoļa.

Nometnē no jauna iestājās klusums, un pirksti ņirbēja, pauzdami nesaprotamas zīmes. Rena atcerējās Kraukļu ģints apmetni ar ķildīgajiem bērniem un suņiem, kuri okšķerējās pēc pārpalikumiem, un Finkedīnu, kas pie ugunskura stāstīja stāstus. Viņas sirds no ilgām plīsa vai pušu. "Finkedīn, palīdzi man! Ko lai es daru?"

Rena skaidri un spilgti atcerējās aukstu rītu pirms daudzām ziemām, kad tēvocis viņu bija ievedis Mežā, lai izmēģinātu jauno loku. Viņa negribēja iet. Tikko bija gājis bojā tētis, un pārējie bērni pulcējās ap Renu; viņa vēlējās palikt savā guļammaisā un nekad nelīst laukā. Taču tēvocis pie ugunskura sildīja plaukstas un gaidīja Renu.

Brienot pa sniegu, mutuļoja viņu elpa. Finkedīns bija atradis pēdas un mācīja viņai tās lasīt.

-   Kad staltbrieži jūt, ka viņus gatavojas medīt vilki, tie lepni rikšo ar augstu paceltām kājām. "Skat, cik es esmu spēcīgs!" brieži dara zināmu vilkiem. "Labāk neuzbrūciet, es turēšos pretim!"

Viņa zilās acis sastapās ar Rēnas skatienu. Finkedīns toreiz nerunāja vienīgi par briežiem.

Meitene ar abām rokām ieķērās priedes saknēs. Finkedīnam bija taisnība. Viņa nedrīkstēja lēnprātīgi sēdēt un gaidīt, kamēr pārējie lēma viņas likteni.

-   Ko jūs tur par mani spriežat? Rena iesaucās balsī, kas bija dzirdama visā nometnē.

Pagriezās galvas. Beidza kustēties pirksti.

-   Ja lemjat, ko ar mani darīt, tad sakiet. Slēpt to no manis nav godīgi.

Sumbru ģints vadonis piecēlās.

-    Sumbri vienmēr ir godīgi.

-   Tad runājiet ar mani!

Pirmo reizi kādu vārdu bilda Lūšu vadonis:

-    Kas tu esi?

Viņa piecēlās.

-    Es esmu Rena no Kraukļu ģints. Es esmu burve.

Kolīdz viņa to bija pateikusi, tā saprata, ka tas ir tiesa.

-   Sievietes nevar būt burves, smīkņādams sacīja jauneklis, kuram bija cirvis. Tas nav pareizais Ceļš. Es jums parādīšu, kāda viņa ir burve!

Viņš pieskrēja, lai pakamptu Rēnas rubeņa kaula svilpīti.

-   Turies tālāk! viņa brīdināja. Šis ir burvju kauls, kas domāts garu izsaukšanai! Neviens, izņemot mani, nedrīkst tam pieskarties!

Viņš apstājās kā apsvilinājies.

Pielikusi stabulīti pie lūpām, Rena tajā iepūta.

-   Neviens no jums nespēj sadzirdēt tās balsi, meitene teica, bet es varu. Šis kauls runā vienīgi ar burvjiem un ar gariem.

Tagad viņai piederēja visu klātesošo uzmanība. Pacēlusi galvu, Rena pret zvaigznēm noķērca aicinājumu kraukļiem. Pēc tam viņa pacēla rokas un parādīja zigzagveida tetovējumus uz plaukstu locītavu iekšpusēm.

-   Skatieties, kādas man zīmes! Tas ir zibens: Pasaules Gara žebērkļi, ar kuriem tas dzen dēmonus klintīs un atmodina uguni kokos. Nelaime piemeklēs ikvienu, kas centīsies man kaitēt!

Šajos vārdos bija kaut kas no Rēnas mātes viltības, taču meitenei bija vienalga; par spīti visam, Sešru bija varena burve.

Virs kokiem Rena redzēja augstu debesīs slīdam mēness sirpi. Kad tika nogalināts Beils, mēness bija miris, taču tagad tas bija atguvis spēku. Tāpat kā viņa.

-   Ja arī viņa ir burve, teica Lūšu vadonis, viņa ir Skrajā meža burve. Pasaules Gars nevēlas, ka viņa šeit uzturas. Tāpēc viņš nerādās.

Cilvēki māja ar galvu un vēcināja rokas.

-   Viņa nozaga manu bērnu, Sumbru sieviete atkārtoja. Viņa no tā grib pagatavot tokorotu!

-    Nē, Rena iebilda. Es dzenu pēdas tam, kas to izdarīja.

-   Un kas tas būtu? Sumbru vadonis jautāja aizdomu pilnā balsī.

-   Tiazi, Rena atbildēja. Ozolu burvis Tiazi.

Cilvēki neticīgi rauca uzacis, un vecais vīrs izskatījās

vīlies, it kā būtu pieķēris Renu melos.

-    No Ozolu ģints nekas vairs nav palicis pāri, viņš teica. Viņi visi ir izmiruši.

-   Izņemot dvēseļēdāju, Rena sacīja. Aizvediet mani pie sava burvja, un es to pierādīšu.

-  Mūsu burvis atrodas lūgšanu miteklī, Sumbru vadonis teica, un netiekas ar svešiniekiem.

-   Ja tu būtu īsta burve, jaunais vīrietis noņurdēja, tu to zinātu.

Cilvēki māja ar galvu. Renu ielenca pūlis. No rētainām sejām glūnēja niknas acis. Sarkanas rokas tvēra saindētus pīķus. Rēnai trīcēja ceļgali, taču viņa turējās braši. Tagad izrādīt vājumu nozīmētu izgāšanos.

Mežā atbalsojās spalgs ķērciens.

Visi skatieni pavērsās pret debesīm.

Pret zvaigznēm pazibēja ēna un Rips, pievērsis melnās acis Rēnai, piezemējās uz priedes zara.

Meitene noķērca sveicienu, un krauklis laidās lejā un ar būkšķi nosēdās viņai uz pleca. Nagi ieķērās virsjakā, cietas spalvas aizskāra Rēnas vaigu. Meitene iegrudzinājās, un Rips par atbildi pacēla knābi un paplēta spārnus.

Cilvēki kāpās atpakaļ un aizskāra ģints aizbildņa amuletus.

Nometnes malā parādījās vilks.

Renu pārņēma atvieglojums. Ja ugunsgrēku pārdzīvojis Vilks, varbūt dzīvs ir arī Toraks.

Vilka dzintardzeltenais skatiens pārslīdēja nometnei un atgriezās pie Rēnas. Spalva uz skausta sabozās. Cīpslas viņa garajās kājās saspringa. Rēnai vajadzēja tikai dot ziņu, un Vilks steigtos palīgā.

Bet viņš jau bija palīdzējis, vienkārši parādīdamies. Uzsākt kaut ko vairāk nozīmētu pakļaut Vilku briesmām.

-   Uf! Rena brīdināja.

Vilks izbrīnā pielieca galvu uz vienu pusi.

-   Uf! vina uzsauca vēlreiz.

Vilks pagriezās un izgaisa starp kokiem.

Ļaudis noelsās. Jaunais cilvēks stāvēja kā valodu zaudējis, un viņam rokā šūpojās cirvis.

Vecais vīrs nokremšļojās.

-   Es domāju, viņš teica, būs labāk, ja mēs pagaidām viņu neaiztiksim.

Vilks bija izbijies un apjucis. Ķepas bija apdedzinājusi karstā zeme, un viņš nevarēja atrast Slaiko Bezastaini, jo Spožais zvērs bija apēdis visas smaržas. Un tagad baramāsa gaudodama bija viņu saukusi, bet pēc tam aizraidījusi projām.

Vilks negāja projām. Viņš palika bezastainu midzeņa tuvumā.

Bezastaini oda pēc bailēm un naida. Tie neieredzēja baramāsu, bet bija pārāk nobijušies, lai viņai nodarītu pāri. Arī baramāsa bija izbijusies, taču ārkārtīgi labi prata to slēpt. Baiļu slēpšana bija kaut kas tāds, kas bezastainiem padevās daudz labāk nekā parastiem vilkiem.

Netālu no midzeņa Vilks atrada nelielu mierīgo ūdeni un dubļos atvēsināja sūrstošos ķepu spilventiņus. Viņš iebrida dziļāk un nomazgāja no kažoka Spožā zvēra smaku.

Atgriezies pie midzeņa, Vilks saoda izmaiņas. Bezastaini gatavojās aiziet. Vilks nolēma sekot un turēt degunā baramāsas smaržu.

Tad varbūt atrastos arī Slaikais Bezastainis.

Aizelsušies un noplūduši ar sviedriem, nometnē iedrāzās divi Lūšu ģints mednieki un zīmju valodā kaut ko satraukti skaidroja vadoņiem. Rena centās saprast, kas notiek, taču viņai tas neizdevās.

Vilks bija projām, taču kraukļi rotaļājās priedē: ieķērušies ar nagiem, tie karājās sumbra ragos, tad nokrita gandrīz līdz zemei, atkal pacēlās gaisā un turpināja visu no sākuma.

Jaunais vīrietis veltīja tiem naidīgu skatienu, taču vecais raustīja plecus.

-    Tie ir kraukļi, šiem patīk spēlēties. Un mānīties.

Rena prātoja, vai tikai šie vārdi neattiecas uz viņu.

-    Lūk, viņš teica, vari paņemt šo, taču bultas es tev nedrīkstu dot.

Meitenei par pārsteigumu, večuks pasniedza viņai loku. Tas bija notīrīts un ietaukots, un stiegra bija svaigi ievaskota.

-   Paldies! viņa teica.

-    Labs stops, vecais noņurdēja, un tu par to esi kārtīgi rūpējusies. Ne tā kā dažs labs. Viņam pārskrēja drebuļi, iedomājoties par nevērīgo apiešanos ar lokiem. Taču stiegra ir apdegusi. Iedod man savu rezerves stiegru, un es šo nomainīšu.

Rena svārstījās.

-   Šī ir rezerves stiegra, viņa meloja.

Vecais vēroja meiteni no uzacu biežņas.

Vai šis izlika viņai lamatas? Vai arī viņš gribēja teikt, lai viņa izmanto to, kas viņai ir? Rena gatavojās pajautāt, kāpēc viņš atdevis loku, kad pie abiem pieskrēja jaunais vīrietis.

-    Tas ir izlemts, viņš teica vecajam. Mēs aizejam.

-   Uz kurieni? Rena gribēja zināt.

Atbildi viņa nesaņēma, taču vecais veltīja viņai nožēlas pilnu skatienu.

-    Man žēl, viņš nomurmināja un aizsteberēja projām.

Rēnai tik tikko pietika laika, lai uzmestu plecā loku, kad viņai tika sasaistītas rokas un aizsietas acis.

Pēc bebru mītnes tumsības dienasgaisma Toraku apžilbināja.

Mirkšķinādams acis un spļaudams ezera ūdeni, viņš pieķērās pie zara. Tas bija klāts ar sodrējiem, un viņa plauksta kļuva melna. Gaisā karājās kodīgi, brūni dūmi.

Uzrāpies uz zaru kaudzes, kas veidoja bebru mītni, Toraks paskatījās apkārt. Viņš neskaidri saskatīja ogļu kalnus, virs kuriem slējās apdeguši koki. Nekā vairāk.

Zēns noslīga uz ceļiem. Rena. Vilks. Kā gan viņi būtu varējuši palikt dzīvi?

Ja debesīs būtu kaut viens putns, viņš lauztu solījumu vējam un pārmiesotos, lai abus atrastu. Ja uz nogāzēm būtu palicis dzīvs kaut viens koks…

Viņam aiz muguras kāds nosprauslājās.

DIVDESMIT CETURTĀ NODALA

Izpletis uz visām pusēm izstīdzējušās kājas, tur gulēja kumeļš. Tas izskatījās tikpat pārsteigts kā Toraks no šīs sprauslāšanas.

Puisis maigi paglāstīja tam krēpes, un kumeļš pamirkšķināja viņam ar garajām skropstām. Torakam atmirdzēja cerību stariņš. Ja ugunsgrēku pārdzīvojis kumeļš, varbūt tas bijis pa spēkam arī Vilkam un Rēnai.

Pusbalsī runādamies, Toraks noraisīja jostu un apmeta to dzīvniekam ap kaklu. Tas pieslējās kājās un sagrīļojās. Pēc tam kumeļš nolieca galvu un noklepojās.

Pēc īsa cīniņa puisis to dabūja ūdenī, un abi kopā peldēja uz krastu.

Kolīdz viņi bija sasnieguši seklumu, no krasta atskanēja uzstājīga bubināšana. Kumeļš pārsteidzoši skaļi atbildēja un nostiepa jēlādu. Toraks palaida vaļā siksnu, un tas grīļodamies devās pie melna apveida, kas vīdēja starp kokiem. Māte un dēls viens otram piebikstīja ar purnu, un kumeļš palīda tai zem vēdera zīst pupu.

Toraks saskatīja vēl vairākus zirgus. Galvenā ķēve pagriezās un apveltīja viņu ar caururbjošu skatienu un tajā brīdī Toraks saprata, kas darāms.

Viņš ārstniecības augu dozē drudžaini sagramstīja Seiunas dotās saknes atliekas un iebāza tās mutē. Ja šajā postažā kaut kur bija Vilks vai Rena, kas gan to zinātu labāk nekā medījums?

Pārējie zirgi, neapmierināti ar Toraka klātbūtni, kāpās sānis, taču bara vadone palika, kur bijusi. Klausīdamās puiša vaidos, kad sākās krampji, tā grozīja ausis. Ķēve nolieca galvu un vēroja, kā viņš, saķēris vēderu, nogāžas zemē un saceļ pelnu mākoni…

…un ar savām zirga acīm Toraks skatījās uz ķermeni, kas raustīdamies gulēja zemē ar putām uz lūpām.

Pirmo reizi mūžā viņš izjuta, kāda ir medījuma nemitīgā modrība. Vienu ausi viņš bija pagriezis pret cilvēku, kas kārpījās kvēpos, bet otru bija pieliecis, lai dzirdētu, kā zviedz ķēve, kas dzinās pakaļ savam kumeļam. Viena acs pētīja krastmalu, lai pārliecinātos, vai tur nav mednieku, bet otra nogāzi, kamēr ķēves deguns darīja zināmu katru bara locekļu kustību.

Ķēves dvēseles izrādījās pārsteidzoši stipras, taču ļoti bailīgas, un, kaut gan Toraks gribēja, lai tā uzrikšo kalnā, viņa atteicās to darīt. Viņa bija gudra ķēve un zināja, ka jāizvairās no visa neparastā, un, tā kā neparasts bija uiss, viņa nekustējās no vietas. Viņas bars bija pārdzīvojis ugunsgrēka šausmas, un tagad zirgi atradās melnā Mežā, kur nebija ganību, un tikai ūdens smaržoja tāpat kā agrāk, tāpēc viņa palika tā tuvumā.

Taču svešās dvēseles, kas bija ieperinājušās kaulu smadzenēs, darīja viņu nemierīgu. Ķēve sprauslāja un bolīja acis, un satrauktais bars darīja to pašu.

Dvēseļu cīniņā Toraks guva virsroku. Pametis gaisā pakaļkājas, viņš laidās riksī. Viņa četras kājas bez piepūles dārdināja zemi. Kas par spēku, kas par ātrumu! Dimdinādams augšup pa nogāzi, viņš juta mežonīga prieka pieplūdumu, un bars viņam sekoja.

Kalna galā viņš pūzdams un elsdams apstājās. Pēc pelniem smaržojošs vējš spēlējās krēpēs un vēsināja nosvīdušo kaklu. Viņš iepleta nāsis, lai ieelpotu smaržas.

Gandrīz tūlīt pat viņš saoda vilku.

Atcerēdamās asos ilkņus, kas bija plosījuši viņas sānus, ķēve notrīsēja. Toraks viņu piespieda palikt stāvam. Tad viņš to izdzirdēja: gari stiepts, viļņojošs kauciens. "Es tevi meklēju…"

Tas nebija Vilks.

Vilšanās bija tik liela, ka viņš zaudēja varu pār ķēves garu, un vadone pagriezās un nesās lejup pa nogāzi.

Izlauzusies caur apjukušo baru, tā meklēja drošību pie ūdens.

Uzjundīdama pelnu mākoni, ķēve apstājās. Viņa saoda gaļas smārdu, kuru izplatīja cilvēku elpa. Daži no tiem nēsāja sikspārņu ādas, bet citi zirgu astes. Ķēve bija pārsteigta, bet ne nobijusies. No visiem Meža medniekiem viņu neapdraudēja vienīgi cilvēki.

Nobijies bija Toraks. Viņš redzēja zemē neaizsargātu guļam savu cilvēka ķermeni. Arī mednieki to bija pamanījuši.

Toraks redzēja, kā tie ar nežēlīgu izteiksmi tetovētajās sejās tuvojas pa gurkstošo, izdegušo zemi. Viņš redzēja, kā Meža Zirgu ģints mednieks viņu pabiksta ar pīķa kātu. Kāds cits viņam iespēra pa sāniem. Toraks sajuta vieglas sāpes.

Tagad jau tie viņu bija ielenkuši un spārdīja un dauzīja. Pēkšņi viņš bija atpakaļ savā ķermenī, un viņu plosīja sāpes. Viņš ievaidējās. Kaut kas iebelza viņam pa galvu.

Pēdējā mirklī, kad Toraks vēl bija pie samaņas, viņš klusi uzgaudoja Vilkam: "Piedod, barabrāli, piedod, ka nespēju tevi atrast!"

"Piedod, Rena!"

DIVDESMIT PIEKTĀ NODALA

Rena tika stumta un vilkta, līdz zaudēja laika izjūtu. Palaikam tie viņu nesa tāpat, palaikam iemeta vienkocī. Vienreiz viņa tika pabarota un padzirdīta.

Rena saoda apsvilušu līķu smaku un saprata, ka viņi nonākuši tukšainē. Tā šķita bezgalīga, taču beidzot atkal kļuva dzirdama pūču ūjināšana un lapu čabēšana.

Pēkšņi viņai tika atsaitētas rokas, no acīm norauts apsējs, un viņa, mirkšķinādama plakstus, stāvēja spilgtā ugunskura gaismā.

Bija nakts. Viņa redzēja plašā aplī saspraustas lāpas. Rena saoda priežu smaržu un dzirdēja upes čalošanu. Sumbri un Lūši bija uzslējuši nometni uguns apļa vienā pusē. Tā vidū atradās tumšsarkans koks. Saknes, stumbrs, zari, lapas viss bija nokrāsots ar okeru. Lai atsauktu uz Dziļo mežu Pasaules Garu, bija upurēts viss dzīvais koks.

Kāds pagrūda Renu uz priekšu, un viņa atradās blakus sprakšķošai lāpai. Viņa izbrīnīta ieraudzīja, ka tur bija

salasījušies ne tikai Sumbri un Lūši. Lāpu apļa pretējā pusē bija vēl viena nometne, kurā, bruņojušies ar cirvjiem un pīķiem, pulcējās tumši apveidi. Viens no tiem tuvojās gaismai, un Rena saskatīja, ka bārda un lūpas tam ir nokrāsotas zaļas un seja notetovēta ar lapām. Vīrieša garie, zaļie mati bija sasieti ar zirga astriem, un viņa pieres apsējs bija brūns. Rena negribēja tam ticēt. Meža Zirgi bija uzslējuši nometni tuvāk par bultas lidojuma attālumu no saviem niknākajiem ienaidniekiem.

Starp Meža Zirgiem vīdēja vēl citi, kas mēnesgaismā bija grūti saskatāmi. To apmetņi bija melni kā nakts, un viņu sejas slēpa ar ogli uzvilktu līniju tīmeklis. Uz to zoda Rena redzēja melnus tetovējumus, kas izskatījās pēc dzelkšņiem. Sikspārņu ģints.

Pretējās puses šķīra divdesmit soļi dūmakainā lāpu gaismā. Bultas bija uzliktas uz loku stiegrām. Rokas žņaudzīja cirvjus un pīķus.

Sarkanā koka piekājē Rena saskatīja milzīgu augumu brīvi krītošā apģērbā un niknā maskā, kas bija rotāta ar zirgu astēm. Viņai uzmetās zosāda. Tiazi.

Garā piedurkne slēpa viņa kroplo plaukstu, bet otrā rokā viņš turēja smagu zizli, kurā bija iededzinātas spirāles.

-   Skatieties, ko es esmu atnesis! Tiazi uzrunāja ģintis skanīgā balsī, kuru Rena pēdējo reizi bija dzirdējusi Tālajos Ziemeļos. Es, Meža Zirgu burvis, Sumbru ģintij esmu atnesis pārrunu zizli.

Sumbri nemierīgi sakustējās.

-   Sumbru ģints burvis, Tiazi turpināja, ir pazīstams kā vieds un godīgs vīrs. Mēs sarunājāmies viņa lūgšanu

miteklī. Kā uzticības zīmi viņš man iedeva savu zizli.

»

Sumbri neticīgi purināja galvu. Kas tā par viltību?

Kad Meža Zirgu burvis tuvojās Sumbru vadonim, pret viņa krūtīm pavērsās šķēpu mežs.

-   Lai godinātu šo uzticību, es atdodu zizli viņa ģintij. Meža Zirgu burvis paklanījās un pasniedza to vadonim.

Rēnai nācās atzīt, ka viņš ir drosmīgs. Ja kaut kas noietu greizi, burvis nokristu, divdesmit pīķu caururbts.

Sumbru ģints vadonis viegli palocījās un paņēma zizli, un Tiazi pakāpās atpakaļ. Sumbri lēnām nolaida pīķus.

Rena nolūkojās, kā Tiazi atgriežas pie sarkanā koka, no kurienes vērsās pie pretiniekiem.

-    Mēnesi es gavēju Svētajā birzī, viņš teica, un Sumbru burvis gavēja savā lūgšanu teltī. Mums abiem tika atsūtīta viena un tā pati vīzija. Viņš pacēla rokas. Mēs vairs nedrīkstam cīnīties! Sumbri. Meža Zirgi. Lūši. Sikspārņi. Staltbrieži. Mums jāapvienojas!

Satraukta murdoņa. Pirksti steigšus ņirbēja zīmju valodā.

"Kas šim padomā?" Rena prātoja. Viņa spēja saprast to, ka dvēseļēdājs varētu vēlēties nesaskaņas, taču kāpēc…

-   Mums jāapvienojas, burvis atkārtoja, pret lielāku ienaidniekul

Klusumā, kas sekoja, varētu dzirdēt lidojam naktstauriņu. Visu acis bija pievērstas maskā tērptajam burvim, kas staigāja ap tumšsarkano koku.

-  Pirms daudzām ziemām, viņš sacīja, ģintis pagrieza muguru Patiesajam Ceļam.

Cilvēki nokāra galvas. Daži no Sumbriem skrāpēja sejas, lai atvērtos rētas.

-   Tās tika sodītas, burvis turpināja. Izmira veselas ģintis. Stirnu ģints. Bebri. Ozoli. Kopš tā laika Dziļā meža ļaudīm ir uzbrukušas visādas nelaimes. Un tās visas izraisījuši svešinieki neticīgie, kas noraidījuši Ceļu.

"Tas nav tiesa," Rena nodomāja.

-   Pirms trim ziemām, Tiazi teica balsī, kas bija līgana kā priede vējā, blēdis no Skrajā meža piemuļķoja Staltbriežus, lai apmestos pie viņiem uz dzīvi, un tad atmaksāja, radīdams dēmonisku lāci.

Cilvēki šņāca un kratīja dūres.

-    Pirms divām vasarām šie no Skrajā meža uzsūtīja sērgu un tokorotus…

"Nē, tie nebijām mēs," Rena nodomāja, "tie bija dvēseļēdāji!"

-    …vienīgi mūsu modrība no tiem pasargāja Patieso Mežu.

Klātesošie triumfējoši vicināja cirvjus un dauzīja ar šķēpiem pa vairogiem. Izkrāsotas, aizrautīgas sejas kāri tvēra burvja vārdus.

-   Aizpagājušajā ziemā Ledus ģintis pret mums sūtīja dēmonu ordas. Pagājušajā pavasarī Ūdri mūs mēģināja noslīcināt plūdos.

"Tas viss ir meli!" Rena prātā sauca.

-   Šopavasar svešinieki zaga mūsu bērnus un izraisīja milzīgu ugunsgrēku, lai mūs iznīcinātu. Viņiem tas neizdevās!

Šķēpu triecieni pret vairogiem pastiprinājās.

-     Līdz šim mēs esam vienīgi turējušies pretim\ Taču tagad… Tiazi pārlaida skatienu lāpu aplim, tagad mums jācīnāsl Viss ļaunums ceļas no svešiniekiem! Tie cenšas mūs iznīcināt, jo mēs sekojam Ceļam, taču mēs, kas esam no Dziļā meža no Patiesā meža mēs apvienosimies! Mēs celsimies un satrieksim Skrajo mežu!

Rēcieni, kas izplūda no visām rīklēm, satricināja priedes un atbalsojās zvaigznēs.

-   Sviediet prom pieres apsējus! burvis auroja. Apskaujiet savus Dziļā meža brāļus un apvienojieties pret svešiniekiem!

Pieres apsēji tika trakā niknumā norauti. Sumbri skrēja apskaut Sikspārņus, Meža Zirgi un Lūši saskārās ar pierēm. Burvis, paslēpies aiz maskas, stāvēja zem sarkanā koka un vēroja notiekošo.

Pēkšņi viņš, pieprasīdams klusumu, pacēla abas rokas.

Cilvēki atkāpās aiz lāpām.

-    Nekad neaizmirstiet, Tiazi viltīgi sacīja draudīgā balsī, ka svešinieku ļaunums neguļ. Viņš mirkli klusēja un tad turpināja: Es to varu pierādīt. Es jums atvedu pašu ļaunuma sakni Skrajā meža spiegu, kas gribēja mūs iznīcināt, izraisīdams lielo ugunsgrēku.

Trīs vīri iestiepa lāpu aplī saini un nometa to Tiazi pie kājām.

Rena saprata, ka tajā, ievīstīts tīklā, lokās kāds augums. Viņa apspieda kliedzienu.

Cilvēks ievaidējās.

Tas bija Toraks.

divdesmit sestā nodala

Tīkls tika atrauts vaļā, un Toraks piesvempās kājās. Viņš stāvēja ar sasietām potītēm, un rokas viņam bija sasaistītas uz muguras. Rena redzēja asinis uz viņa sejas un rētas uz krūtīm. Viņa redzēja, kā Toraks grīļojas.

Pacēlis galvu, viņš paskatījās tieši uz Renu. Puiša acis iepletās.

Meitene nočukstēja viņa vārdu, bet Toraks sarauca pieri. Neiesaisties.

Uz ceļiem! Meža Zirgu sieviete pielika viņam pie muguras pīķi un nospieda puisi zemē. Viņai bija aizdomu pilna, ar akmeņozola lapām aptetovēta seja un naidā sakniebtas zaļas lūpas. Sivietes galvu klāja zirgu astes, un Rena sprieda, ka tā ir vadone. Viņa zemu paklanījās burvim.

Tiazi klusēdams pieņēma cieņas apliecinājumu, taču Rena pamanīja zem maskas iedzirkstamies acis un nodomāja, ka viņš izbauda šo mirkli.

-   Burvi, vadone teica. Lūk, ļaundaris, kas centās iznīcināt Patieso mežu. Esmu viņu redzējusi jau agrāk. Pirms divām vasarām mēs šo noķērām, kad viņš centās mūs saindēt ar sērgu.

-   Es meklēju pret to zāles, Toraks iebilda. Viņš izskatījās pagalam noguris.

-   Mums jau tad vajadzēja viņu pakārt, vadone turpināja. Esam pieļāvuši lielu kļūdu.

Cilvēki niknā piekrišanā dauzīja šķēpus pret vairogiem.

Rena rāvās uz priekšu, taču divas spalvainas ķetnas viņu noturēja uz vietas.

-   Stāvi rāma, vecais Sumbru vīrs iešņāca viņai ausī.

-    Citādi būs vēl sliktāk.

Palaidis Renu vaļā, viņš no sava vadoņa paņēma pārrunu zizli un neveiklā solī pagāja uz priekšu.

-    Bet, ja mēs viņu nogalināsim, vecais vīrs teica,

-    mēs pārkāpsim ģinšu likumu. Mūsu burvis, Sumbru burvis, to nepieļautu.

-   Nokaut neticīgo ir labs darbs. Tiazi skanīgā balss piepildīja klajumu. Un šis nav parasts neticīgais. Paskatieties uz rētu, kura šim uz krūtīm, šis ir centies noslēpt savu ļauno dabu! Redziet, kāds tetovējums šim ir uz pieres? Tā ir izraidītā zīme.

Rēnai tas bija par daudz.

-   Viņš vairs nav izraidītais! vina iekliedzās. Finke-

» •>

dīns viņu pieņēma atpakaļ, un visas ģintis tam piekrita!

-   Dziļais mežs tam nekad nav piekritis, teica cilvēks aiz izkrāsotās maskas. Kraukļu vadonis gribēja izmainīt ģinšu likumu. Neviens nedrīkst mainīt ģinšu likumus!

-   Izņemot tevi, Toraks sacīja.

-   Klusu! Meža Zirgu vadone nošņāca.

Toraks pacēla galvu un nikni uzlūkoja Tiazi.

-    Tu pārkāp ģinšu likumus, kad vien vēlies. Vai ne, Tiazi?

Pret burvi pavērsās apjukušas sejas.

-   Tu apkauj medniekus, Toraks turpināja. Noslepkavoji manu tēvu. Manu asinsradinieku…

-   Apklusti! iebļāvās Meža Zirgu vadone. Kā tu uzdrošinies apvainot mūsu burvi?

-   Tas nav jūsu burvis. Toraks ar strauju kustību gribēja piecelties. Tas ir dvēselēdājs.

Pūli atskanēja nikni kliedzieni, taču Tiazi triumfēja.

-   Viņš sevi tiesā pats ar savu muti! Lūk, pierādījums viņa negantībai!

-    Kas ar jums visiem noticisl? Toraks nodārdināja. Koki sakustējās. Lāpu gaisma noraustījās. Pat Meža

Zirgu vadone pakāpās atpakaļ.

Ar rētu uz krūtīm un spīdošajām acīm Toraks izskatījās biedējošs tieši tāds, par kādu viņu bija nosaucis Tiazi.

-   Vai esat aizmirsuši, ko nozīmē domāti? viņš auroja uz pūli. Vai nešķiet dīvaini, ka jūsu jaunais burvis pēkšņi kļuvis tik kareivīgs? Vai tad jūs neredzat, ka viņš nav viens no jums?

Rena nekad nebija Toraku redzējusi tik pārskaitušos. Viņa dusmas bija kā leduslāča stindzinošais, baltais niknums, un tas meiteni biedēja. Tas nobiedēja arī pārējos. Apmulsumu pārtrauca Tiazi smiekli.

-    Paskat, kāds šis briesmīgs! Tas tāpēc, ka šis zina, - viņš ir nolemts nāvei!

Pūlis atvieglojumā sarosījās. Burvis bija atjaunojis viņu pārliecību.

-    Esmu dzirdējis pietiekami, lai izlemtu, Tiazi paziņoja. Izraidītā atrašanās Patiesajā mežā ir apvainojums Pasaules Garam. Tāpēc tas nerādās. Izraidītajam jāmirst.

Sacēlās vējš. Sarkanais koks nopūtās.

Rena stāvēja sastingusi.

Toraks cieši skatījās uz Tiazi.

-    Taču, vecais vīrs sacīja, joprojām turēdams zizli,

-   ja mēs gribam, lai šis miers turpinātos, vajadzīga arī Sumbru burvja piekrišana.

Šie vārdi viņa ģinti atsauca pie sajēgas, un tie gaidīja, ko Meža Zirgu burvis atbildēs.

Uz koka maskas rotaļājās lāpu atspulgs. Rena aiz tās juta joņojam domas. Viņš gribēja Toraka nāvi un ātri. Taču, noraidīdams Sumbru prasību, Tiazi varēja izraisīt dumpi un savu plānu izgāšanos.

-   Viņš, protams, piekritīs, Tiazi izgrūda caur zobiem.

-   Šonakt Sumbru burvis lūgsies savā teltī, bet es Svētajā birzī. Katra ģints ar okeru nokrāsos pa kokam. Ja mēs, abi burvji, atgriežoties būsim vienisprātis, izraidītais mirs.

Toraku pamodināja briesmīgas slāpes.

Zirgu astru virves bija savilkušas viņa plaukstu locītavas un potītes. Brūces pulsēja, un galva sāpēja. Pusmiegā viņš centās apjēgt, kur atrodas. Šaura būda. Vaigā spiežas saknes…

Toraks spēji pamodās. Viņš bija noguldīts zem sarkanā koka. Drīz viņam vajadzēja pie tā karāties.

Toraks nezināja, kā lai no tā visa izkuļas. Cik ilgs laiks vajadzīgs, lai koku nokrāsotu sarkanu? Tik ilgi viņam bija atlicis dzīvot.

Viņš domāja par Renu. Izskatījās, ka viņa nav sista, tātad šie vinu varbūt atstās dzīvu. Ja vien Rena necentīsies palīdzēt viņam.

Un Vilks? Toraks redzēja, kā Vilks ja vien tas vēl ir dzīvs viņu meklē pārogļotajā Mežā. Pamests un apjucis viņš gaudo pēc sava barabrāļa. Un nesaņem atbildi.

Toraks bezpalīdzīgs ieslīga liesmojošu slāpju jūrā.

Kāds turēja viņa galvu un lēja mutē ūdeni.

Puisis aizrijās un izšļāca siekalas. Mēle bija pietūkuši, un viņš nevarēja ūdeni norīt.

-   Vēl, Toraks lūdzās. Sanāca vienīgi nesakarīga buldurēšana.

Bērza tāss pie viņa lūpām bija raupja, un pakausi atbalstīja vēsa roka. Ūdens tecēja mutē un atveldzēja viņa miesu, kā plūdi izmērcē saulē izkaltušu zemi.

-   Kā tu jūties? Rena čukstus jautāja.

-    Nav slikti, viņš nogārdza.

Tā nebija taisnība, taču drīz vien viņš patiešām sāka justies labāk. Kamēr Rena ar savu bebra zoba nazīti pārvīlēja valgus ap Toraka plaukstu locītavām, viņš, aizvēris acis, juta, kā locekļos ieplūst spēks.

-   Vilks, puisis nomurmināja.

-   Es vakar viņu redzēju. Ar Vilku viss ir kārtībā.

-   Paldies Garam. Un kā ar…

-    Arī ar kraukļiem viss kārtībā. Centies apsēsties, mums jārīkojas ātri.

-   Kā tev tas izdevās? Toraks jautāja, kad Rena ķērās klāt viņa potītēm.

-   Nav mans nopelns, meitene kodolīgi atbildēja. Nezin kāpēc visi guļ. It kā būtu iedzēruši miega zāles. Bet ilgi tas neturpināsies.

Zēns, pārvarēdams sāpes, berzēja plaukstas, lai tajās atgrieztos dzīvība, bet Rena pa to laiku nomazgāja asinis no viņa sejas un izstāstīja, kā Tiazi bija nodibinājis mieru starp ģintīm.

-    Šis droši vien piemuļķojis Sumbru burvi, un tagad visi ir Tiazi varā. Viņa mirkli klusēja un tad turpināja: Torak, viss ir daudz ļaunāk, nekā mēs domājām. Viņš rīda ģintis pret Skrajo mežu.

Kamēr puisis centās to apjēgt, viņi ārpusē izdzirdēja troksni. Biedējoši tuvu atskanēja miegpilna murmināšana. Nočabēja no lūkiem pīts apģērbs, bet pēc tam bija dzirdama krākšana.

Kad viss noklusa, Toraks nočukstēja:

-    Kāpēc viņi nav sasējuši arī tevi?

Rena piesloksnēja pie liela nazi un pārvilka tam pāri stulpiņu.

-   Šie no manis baidās… Tāpēc, ka es esmu burve.

Toraks sarkanīgajā pustumsā ieskatījās Rēnai acīs.

Meitenes seja bija skarbi skaista, un viņam pār muguru pārskrēja šermuļi.

Viņa atkal bija Toraka draudzene, kas pasniedzās sev aiz muguras un padeva viņam briežādas zābaku pāri.

-   Es tos nozagu Lūšiem. Tev vajadzētu derēt.

Kamēr puisis vilka kājās zābakus, Rena no būdas vēroja apkārtni.

-   Vai tu vari paiet?

-   Nāksies varēt.

Mēness bija norietējis, un lāpas apdzisušas; abās nometnēs valdīja tumsa un klusums. Apkārt Toraka būdai, izstiepusies blakus vairogiem, aizmiguši gulēja četri mednieki. Tie elpoja tik nemanāmi, ka sākumā Toraks iedomājās: viņi ir miruši. Puisis pakampa loku un bultu maku un aizbāza aiz jostas cirvi.

Šķita lai šķērsotu klajo laukumu līdz lāpām, paies vesela mūžība. Galva pulsēja. Pie katra soļa caur Toraka sadauzītajiem locekļiem izskrēja sāpes. Rena izgaisa tumsā, un zēns nodomāja, ka ir viņu pazaudējis. Viņa atgriezās ar savu loku un bultām un kaut ko iespieda Torakam rokā. Tas izrādījās viņa nazis.

-   Kā tev…

-    Es jau teicu, ka viņi visi guļ!

Beidzot viņi bija tikuši garām Sumbru nometnei un sakņupa aiz kadiķu pudura. Rena pieliecās Torakam tuvāk, un viņas mati puisim kutināja vaigu.

-   Šie atveda mani šurp ar aizsietām acīm, es nezinu, kur mēs atrodamies. Varbūt tu zini?

Viņš pamāja ar galvu.

-   Mēs atbraucām vienkočos. Kādus divdesmit soļus no šejienes ir Melnupe. Paņemsim laivu un brauksim augšup pret straumi. Pēc tam mēs to pametīsim un nonāksim nākamajā ielejā Zirgu ielejā. No turienes var taisnā ceļā nonākt Svētajā birzī.

Rena sarauca pieri.

-   Iesim pie laivām!

Abi bez kļūmēm sasniedza upi un atrada krastā izvilktu vienkoču rindu. Viņi iestūma ūdenī malējo laivu, un Toraks tajā ierāpās. Sasitumi tik ļoti vairs nesmeldza: sāpes bija nomācis uztraukums bēgot.

-   Straume nav spēcīga, puisis klusi teica. Ja dūšīgi airēsim, mēs viņu varam pat panākt.

Rena stāvēja seklumā, pakārusi kaklā zābakus, un laivā kāpt negatavojās.

-   Torak! Apgriez laivu!

-   Ko? viņš nepacietīgi jautāja.

-    Mēs tagad nevaram dzīties pakaļ Tiazi. Tagad ne.

Viņš raudzījās Renā.

-   Ja tu viņu tagad nogalināsi, meitene čukstēja, tu apstiprināsi visus melus, kurus šis viņiem sastāstīja par Skrajo mežu.

-   Bet… Rena. Par ko gan tu runā?

-   Mums jādodas atpakaļ uz Skrajo mežu. Jāatrod Finkedīns. Jābrīdina ģintis par to, kas noticis.

-   Tu taču to nedomā nopietni.

Piebridusi tuvāk, viņa ar abām rokām sagrāba vienkoci.

-    Torak, es esmu redzējusi, kā šie cilvēki uzvedas. Tie dara visu, ko liek Tiazi. Graiza sev sejas, cērt nost plaukstas. Viņi uzbruks Skrajajam mežam!

Puisis sāka skaisties.

-    Es esmu zvērējis, Rena. Es zvērēju atriebt asinsradinieku.

-    Tas, kas notiek tagad, nozīmē kaut ko vairāk nekā tava atriebība. Vai tad tu nesaproti? Ja Tiazi ies bojā, viņi nospriedīs, ka tā ir Skrajā meža sazvērestība.

-    Bet Tiazi nav viņu burvis! Kad šis būs beigts, viņi to sapratīs!

-    Viņiem būs vienalga. Padomā, Torak! Ja tu nogalināsi Tiazi, cilvēki nodomās, ka viņa nāve pierāda viņa vārdu patiesumu. Tie uzbruks. Skrajais mežs aizstāvēsies. Tas nekad nebeigsies!

Torakam gribējās sagrābt Renu aiz pleciem un sapurināt.

-    Tu teici, ka man palīdzēsi. Vai tagad tu mani pamet?

Meitene sarāvās, it kā viņš tai būtu iesitis.

-   Ja tu dzīsies pakaļ Tiazi, man nāksies to darīt. Kādam jābrīdina Skrajais mežs.

Toraks ar viņas lūpām dzirdēja runājam Finkedīnu: tā pati krama cietā apņemšanās darīt to, kas ir pareizi, vienalga, ko tas maksātu.

-   Rena, viņš teica. Es tagad nevaru griezties atpakaļ. Man vajag, lai tu brauc kopā ar mani. Izdari to manis dēļ!

-   Torak es nevarul

Puisis nolūkojās, kā Rena stāv un viņai ap lieliem virmo melns ūdens.

-   Tad lai tā būtu, viņš sacīja.

Viņš iemērca ūdenī airi un sāka irties augšup pret straumi.

divdesmit septītā nodala

Rena stāvēja stindzinošajā ūdenī un truli lūkojās tumsā.

Viņa nespēja noticēt, ka Toraks patiešām ir aizbraucis. Tā bija kļūda. Tai vajadzēja būt kļūdai. Tūlīt viņš atgriezīsies un atvainosies. "Tev taisnība. Mums jādodas uz Skrajo mežu." Toraks tā vienkārši nemaz nevarēja Renu pamest.

Taču bija pametis. Viņai priekšā stāvēja garš un bīstams ceļš, kas bija veicams vienai bez drauga.

Un Rena bija pārliecināta par to, ka viņš nekad netiks Tiazi ne tuvumā. Kā gan tas būtu iespējams, ja Ozolu burvis turēja dūrē visu Dziļo mežu? Tiazi Toraku nogalinās.

Vina to nekad vairs neredzēs.

Niedres piebikstīja viņai pie pleca, un vītoli nomurmināja brīdinājumu: "Labāk tiec ātrāk no šejienes projām. "

Stipri iekodusi apakšlūpā, Rena šļakstinājās uz tuvākās laivas pusi. Nokļuvusi pie vienkoča, viņa centās to iestumt

ūdeni, taču smagā priede nekustējās. Slīdēdama dubļos, viņa mēģināja vēlreiz, un laiva padevās un noplunkšķēja seklumā.

Viņa steigšus iemeta tajā bultu maku, loku un zābakus un pati tiem sekoja. Taču, kad Rena bija izdarījusi pirmo smēlienu ar airi, vienkocis spēji sašķiebās tā, ka viņa gandrīz ievēlās upē. Viņa sāka neprātīgi airēt.

Tumši stāvi vilka viņu atpakaļ krastā.

Tu palīdzēji aizbēgt izraidītajam, sacīja Meža Zirgu vadone.

-Jā.

-    Uz kurieni viņš devās?

-   A-atpakaļ uz Skrajo mežu.

-    Tu esi ar viņu uz vienu roku.

-   Viņš ir mans draugs.

-    Tu esi ar viņu uz vienu roku pret Dziļo mežu.

-    N-nē.

Rēnai klabēja zobi upes drēgnums bija iesūcies viņas kaulos, taču šie nelaida viņu malā. Meitenei pāri vīdēja rētainas sejas, un viņu apņēma tauku, slapjas koku mizas un naida tvans.

-   Tu mūs saindēji ar savām burvestībām, Meža Zirgu vadone teica.

Nē.

-   Tu pievienoji miega zāles mūsu ūdenim.

Tātad Rena bija uzminējusi pareizi. Bet kas un kāpēc to bija izdarījis?

-   Tu mūs nobūri!

Rena vilcinājās. Piedēvēt citu cilvēku varoņdarbus sev labi padevās viņas mātei.

-   Es jūs brīdināju, ka esmu burve, Rena aukstasinīgi sacīja. Nevienam no jums nenotika nekas ļauns. Un nenotiks arī turpmāk ja vien jūs mani aizvedīsiet pie Sumbru ģints burvja.

Gaiss sprakšķēja no bailēm un naida. Rena lūdzās, kaut bailes izrādītos stiprākas.

-   Kāpēc mums tas būtu jādara? Meža Zirgu vadone gribēja zināt.

-   Sumbru burvi ciena visi, Rena augstprātīgi atbildēja. Es runāšu vienīgi ar viņu.

-    Tu neatrodies tādā stāvoklī, lai kaulētos, vadone

nošnāca.

»

Rena saspringti domāja.

-   Vai tā Meža Zirgi ievēro salīgto mieru? viņa jautāja. Jūs noniecināt Sumbru burvi. Ko gan par to teiks Sumbri?

Bija pienākusi Meža Zirgu vadones kārta padomāt.

Sumbru burvja miteklis nokritušas egles aizsegā tupēja kā krupis.

Sumbri Rēnai bija aizsējuši acis un veduši viņu vispirms pa upi, bet vēlāk pa sauszemi, tāpēc meitenei nebija ne jausmas par to, kur viņa atrodas, kaut gan varēja saost, ka izdegušās zemes nav tālu.

Mūsu burvis ir vecs un vārgs, tie bija brīdinājuši, noņemdami viņai no acīm apsēju, tāpēc nenogurdini viņu. Un atceries: tu viņu redzēsi tikai tāpēc, ka tā vēlas viņš.

Pēc tam Sumbri pazuda mežā, atstādami Renu vienu būdas priekšā.

Rokas viņai bija sasietas uz muguras ar balto nātru grīstēm, kas joprojām bija mitras no rasas. Virs galvas Rēnai slējās izgāztās egles saknes, kas smaržoja pēc zemes un trūdoša koka. Starp tām mājvietas bija iekārtojuši sikspārņi un pūces, un tās bija apkarinātas ar sumbru ragiem, kuros iegrebtas spirāles. No šīm saknēm un apkārtējām priedēm būdas dūmu izplūdes atverē iesniedzās garas, no koku mizām vītas pīnes. Rena lēsa, ka tās ir kāpnes, kas burvim palīdz nonākt garu pasaulē.

Pati mītne izrādījās pārsteidzoši mājīga. No dūmu izplūdes atveres virmoja smaržīga dūmaka, un koku mizu pinums, kas sedza ieeju, bija rotāts ar rikšojošiem sumbriem.

-    Nāc iekšā! uzaicināja nespēcīga balss.

Tā kā rokas bija sasietas, Rena nometās uz ceļiem, ar degunu pabīdīja malā pinumu un lempīgi iešļūca būdā.

Ugunskurs tajā bija mazs, taču aicinošs. Virs tā caur dūmu atveri nokarājās pīņu sarkanie gali, kas šūpojās karstumā. Viņpus ugunskura Rena ieraudzīja savu loku un nozagtās bultas, kas gulēja blakus lapu kaudzei.

Tā sakustējās.

-   Es savus ļaudis aizsūtīju projām, atskanēja balss, kas bija tik klusa kā vasaras vēsma koka lapotnē. Kad satiekas divi burvji, ir labāk, ja tos neviens nenoklausās.

Rena, cieņas pilna, palocījās.

-   Burvi, viņa teica.

Kad acis aprada ar pustumsu, viņa saprata, ka burvis ir viscaur aplipinājies ar lapām. Akmeņozolu, bērzu, vītolu lapas slāni pēc slāņa kā putna spalvas klāja viņa apģērbu visdažādākajos zaļajos toņos. Uz krūtīm viņam karājās dzintara gabali zāles krāsā, kas bija piesieti ar nātru stiebriem. Burvja acis Rena nespēja saskatīt, jo pār viņa seju bija pārvilkta kapuce, taču meitene juta pētošu skatienu.

-   Kāpēc tu traucē manas lūgšanas? viņš nomurmināja, taču balss neskanēja pārmetoši.

Rena prātoja, ar ko sākt. Ja Sumbru burvis bija tik jauks, kā ļaudis par viņu runāja, un ja viņš nebija pilnīgi pakļāvies Tiazi burvestībām, viņai bija izredzes. Taču pretējā gadījumā…

-    Dziļajā mežā ir dvēseļēdājs, viņa bilda.

-   Dvēseļēdājs ?

-   Tā vārds ir Tiazi. Viņš sarīdīja Sumbrus pret Meža Zirgiem, bet tagad liek tiem uzbrukt Skrajā meža ģintīm.

Viņa norija siekalas. Pateikusi šos vārdus, meitene jutās milzīgi atvieglota.

Kad burvis pasniedzās pēc mieta un pabikstīja ogles, viņa zaļais tērps nočaukstēja. Vītola lapas tā apakšmalā no karstuma sačokurojās, un Rena pamanīja, kā glābdamās aizbēg vabole.

-    Tās ir drūmas ziņas, burvis nočukstēja. Kas ir šis Tiazi?

No viņa apģērba ieloces izbira maza dzintara krellīte, kas aizripoja pie ugunskura. Rena prātoja, vai nevajadzētu to pacelt.

-     Tas ir Ozolu ģints burvis, meitene paskaidroja. Viņš nogalinājis Meža Zirgu burvi. Viņš arī ieņēmis to jaunā burvja vietu. Burvis, ar kuru tu runāji… viņš nav tas, ko tu domā.

-    Nē? Sumbru burvis izklausījās apjucis. Un… tu pati to visu noskaidroji?

-   Jā, Rena sameloja.

-   Kas tu esi?

-   Es esmu Rena. Kraukļu ģints burve. Es centos visus brīdināt, taču viņi manī neklausījās.

-    Un tu šeit esi ieradusies, lai satriektu dvēseļēdājus.

-   Ar tavu palīdzību, burvi.

-    Ak, viņš nopūtās, un viņa krūtis ar katru elpas vilcienu viegli cilājās.

No karstuma nočurkstēja un uzliesmoja dzintara krellīte. Rena saoda pazīstamu smaržu. "Tas nav dzintars," viņa nodomāja. "Tie ir egļu sveķi."

-   Lai satriektu dvēseļēdājus, sacīja burvis, kas izskatījās augam lielāks un aizpildām visu būdu. Viņa krūtis cilājās smieklos, kad viņš atmeta kapuci un papurināja rudās krēpes. Un kā, Tiazi jautāja, tu esi iecerējusi to paveikt?

divdesmit astotā nodala

Ozolu burvis Renu nogalināt nesteidzās.

Parakņājies piedurknē, viņš sadabūju sauju egļu sveķu lodīšu un dažas iemeta mutē. Rena redzēja, kā viņa dzeltenie zobi tās samaļ miltos. Viņa redzēja, ka Tiazi bārdas biežņā ieķērusies zeltaina drupata. Pēkšņi viņa saprata. Tiazi bija Sumbru un vienlaikus arī Meža Zirgu burvis. Viņš bija nogalinājis tos abus un tagad izmantoja savā labā Meža Zirgu burvja masku un Sumbru burvja vientuļnieka dzīvesveidu. Drīz viens no tiem pazudīs, bet otrs valdīs pār abām ģintīm.

Vienīgi Rena zināja šo noslēpumu. Un Tiazi bija sapratis, ka viņa to zina.

Dzeltenie zobi turpināja malt. Zaļās acis slinki skatījās uz Renu.

Stāvēdama viņa priekšā uz ceļiem aiz muguras sasietām rokām, Rena bija pilnīgi viņa varā. Burvis iespļāva ugunskurā sveķu drumslu un, redzēdams viņas pazemojumu, smaidīja.

-   Laikam jau tu tagad man zvērēsi, ka nevienam neteiksi.

Rena centās netrīcēt.

-   Nav jēgas, viņa teica.

Tiazi acis iegailējās.

-   Un nav jēgas izlikties, ka neesi pārbijusies.

Viņa neatbildēja.

Milzīgais vīrs apbrīnojamā ātrumā, kas izraisīja izbrīnu, pārvietojās pretējā ugunskura pusē pie Rēnas un ietvēra viņu čabošās lapās un smacējošā egļu tvanā. Viņa roka sagrāba meitenes kaklu: tā bija plauksta ar trim pirkstiem. Raupji stumbeņi taustīja viņas miesu, līdz atrada artēriju. Sajutis, kā zem viņas ādas pulsē bailes, Tiazi plati pasmaidīja. Viņš būtu varējis salauzt Rēnas kaklu kā skalu. Viens krakšķis un beigas.

Meitenes domas šaudījās kā mailītes. "Saki kaut ko. Vienalga, ko."

-    Uguns… uguns opāls, viņa izdvesa.

Ar acs kaktiņu Rena pamanīja, ka Tiazi ar brīvo roku aptausta savas krūtis. Vai viņai tā tikai likās, vai arī burvja sejai patiešām pārlaidās ēna? Bet no kā gan Ozolu burvim būtu jābaidās?

Rena uz labu laimi teica:

-   Tu neesi izstāstījis viņai.

-   Kam? Tiazi mazliet sasteigti jautāja.

-    Eostrai, meitene nočukstēja, un šis vārds viņas balsi darīja saltu kā dvesmu no kapukalna. Tu neesi viņai izstāstījis to, ka tas ir pie tevis. Taču viņa to zina. Ak jā. Upju burve zina visu. Viņa jau tuvojas.

Tiazi izbāza sarkanu mēli un aplaizīja lūpas.

-   Tu to nemaz nevari zināt.

-   Zinu gan. Man piemīt manas mātes spējas.

-    Tavas… mātes?

-    Vai tad tu neredzi? Rena ieskatījās viņam acīs.

-   Odžu burve. Manī rit viņas asinis… Es zinu, kas Eostrai padomā.

-    Kā tu vari zināt? Tu neesi burve!

-    Es zinu arī to, ka ir izbēdzis garagājējs, viņa teica, lai palielinātu Tiazi nemieru. Es zinu, ka tavi plāni ir sašķobījušies. Kas nogājis greizi? Kas pret tevi ir nostājies?

Burvis Renu atgrūda, un viņa ar galvu atsitās pret durvju apmali. Meitene apdullusi no jauna izslējās. Viņa dzirdēja, kā Tiazi smejas.

-   Jā, viņš prātoja, varbūt tā būtu pat labāk. Varbūt dzīva ēsma būs kārdinošāka nekā beigta.

Viņš izvilka no piedurknes robotu krama nazi, kas bija tik garš kā Rēnas apakšdelms. Meitene izbīlī sarāvās, taču burvis uz viņu pat nepaskatījās. Izpriecām nebija laika, viņš bija aizņemts darbā. Satvēris saujā gariem domātās pīnes, viņš caur dūmu atveri tās ievilka iekšā, nošņāpa un izmantoja par valgiem, lai sasietu Rēnas potītes, bet pēc tam rupji aizbāza viņai muti.

Tiazi tuvināja meitenei seju.

-   Pirms nāves tev šis tas būs jāizdara, viņš ņurdēja.

-   Tu man atdosi garagājēju.

Rena mežonīgi purināja galvu.

-   Jā gan. Tu viņu atvedīsi pie manis uz Svētbirzi.

Pēc neilgas, riebīgas pārmeklēšanas Tiazi atrada viņas

bebra zoba nazīti un rubeņa kaula svilpīti, nogrieza viņai no jostas ārstniecības līdzekļu dozi un iemeta to visu ugunī. Ozolu burvis paņēma Rēnas loku un pārlauza to uz pusēm tas bija pēdējais, ko viņš izdarīja, pirms pārvilka pār seju kapuci.

divdesmit devītā nodala

Torakam šķita, ka krastmalā pavīdējis Vilks, taču, kad viņš to pasauca, tas nerādījās. Tāpat kā kraukļi. It kā visi zinātu, ko viņš izdarījis, un par to viņu nosodītu.

Es viņu nepametu, puisis sacīja. Viņa atstāja mani.

Vēja brāzma savirmoja upi, un pārmetoši sašūpojās alkšņi. Kad Toraks airēja garām mezglainam ozolam, tas uz viņu drūmi nolūkojās.

Puisis nespēja noticēt, ka Rena viņu atstājusi un devusies atpakaļ uz Skrajo mežu. Draudzene, protams, pārdomās un viņam sekos. Taču, kad Toraks centās saklausīt viņas airu šļakstus, viss, ko viņš dzirdēja, bija ūdens burzguļošana un snaudošo koku nopūtas.

"Ar viņu nekas slikts neatgadīsies," Toraks sevi mierināja. "Viņa spēj par sevi parūpēties."

"Protams, spēj, Torak. Kādēļ gan Dziļā meža sirdī, kur viņu vajā naidīgas ģintis un klīst dvēseļēdājs, Rēnai būtu vajadzīga tava palīdzība?"

Kad uzausa gaisma, viņš apstājās atpūsties un kaut ko apēst. Viss atgādināja par Renu. Agrā rīta saule rotaļājās uz meža zemeņu skupsnas. Ja viņa būtu kopā ar Toraku, meitene izraktu un sakošļātu pāris zemeņu sakneņu, lai iztīrītu zobus. Taustīdamies upes seklumā pēc meldru dzinumiem, kurus viņš noskrumšķināja svaigus, puisis atcerējās kādu dienu pagājušajā vasarā, kad Rena vienu tādu centās iebarot Vilkam un tas viss izvērtās par vilkšanās spēli. Beidzās ar to, ka visi trīs atradās ūdenī: Toraks un Rena ļengani no smiekliem, bet Vilks šļakstinājās apkārt, plosīdams guvumu un pa jokam rūkdams, it kā meldrs būtu lemings.

-   Pietiek, Toraks teica.

Pretējā krastā gludeno galvu pacēla ūdrs, kas palūkojās Torakā, bet pēc tam, turēdams priekšķepās, turpināja košļāt foreli.

No debesīm parādījās Reka, kas knābī sagrāba ūdra asti un to paraustīja. Sašutušais ūdrs apcirtās un uzrūca uzbrucējai, bet, kamēr šis bija pagriezis galvu, parādījās Rips, kas izkampa viņam no ķepām zivi.

Abi kraukļi apmetās netālu no Toraka un aprija guvumu. Tie to sadalīja gluži tāpat, kā visā dalījās viņš un Rena. Viņš ar dūri iebelza pa zemi.

Kad no foreles bija palikušas pāri tikai asakas, Reka uzlaidās Torakam uz pleca un maigi paraustīja viņu aiz auss. Rips pienāca viņam klāt un lūkojās uz ārstniecības līdzekļu dozi, kas karājās Torakam pie jostas: tas bija no gulbja kājas ādas gatavotais Rēnas maks, kuru viņa uzdāvināja Torakam pagājušajā pavasarī.

-    Un jūs arī! puisis aizkaitināts teica kraukļiem.

Rips noskurināja asti un turpināja vērot maku.

Pats nezinādams, kāpēc, Toraks to atvēra un izņēma savu zāļu ragu. Abi kraukļi, it kā klausīdamies, piešķieba galvu.

Toraks saīdzis grozīja ragu pirkstos. Tajā bija iegrebti smaili rotājumi, kas izskatījās pēc eglēm. Finkedīns reiz stāstīja, ka tā bijusi Toraka mātes zīme Mežam; pēc tiem viņš sapratis, ka rags piederējis viņai. Tagad Toraks pamanīja to, par ko bija aizmirsis. Ap raga vāciņu bija aptīta Rēnas matu šķipsna, kuru viņš tika atradis draudzenes guļammaisā, kad bija izraidītais.

Viņš lēnām to atraisīja. Uz ceļgala Torakam uzlēca Rips, kas satvēra matu knābī tik uzmanīgi, it kā uzpostu savas spalvas.

Toraks izdvesa nopūtu. Rena bija atsūtījusi kraukļus palīgā, kad pagājušajā vasarā saslima viņa dvēseles. Un Toraks bija viņu pametis.

Tāpat kā viņš pameta Beilu.

No šīs domas viņam kļuva auksti. Tagad tas notika atkal. Viņš bija strīdējies ar Beilu, un Beils aizgāja bojā. Tagad Rena…

Toraks sažņaudza dūrē matu šķipsnu. Viņš dosies atpakaļ un atradīs Renu. Viņš liks Rēnai nākt līdzi. Atriebība varēja mazliet pagaidīt.

Ielēcis vienkocī, viņš to apgrieza un laidās lejup pa straumi.

Šoreiz kraukļi sekoja.

Tagad Vilks bija tikpat apjucis, cik satraukts. Ko gan darīja Slaikais Bezastainis?

Kopš Spožais zvērs bija apēdis Mežu, Vilks viņam sekoja un neko nesaprata. Vilks bija klejojis ap lielajiem bezastainu midzeņiem un vērojis, kā tie cits uz citu rūc, kā pēc tam noplēš no galvas ādas sloksnes. Pēc tam šie atvilka barabrāli, un Vilks gribēja lēkt palīgā, bet tad Slaikais Bezastainis sāka rēkt uz viņiem. Šī briesmīgā, asinskārā rēkšana… Tas nebija vilks. Vilks nesaprata. Tā viņu biedēja.

Pēc tam viņš sekoja Slaikajam Bezastainim un baramāsai līdz ātrajam ūdenim, kur abi rūca viens uz otru, un tad Slaikais Bezastainis baramāsu pameta. īsts vilks nepamet baramāsu. Vai Slaikais Bezastainis bija slims? Vai bija aizbēdzis viņa prāts?

Pēc tam Vilks, sekodams barabrālim gar ātro ūdeni uz augšu, turējās tumsā. Slaikais Bezastainis sauca, bet Vilks pie viņa negāja. Vilks nevarēja ciest slēpšanos no barabrāļa, taču ar pārliecību, kas viņu dažreiz piemeklēja, Vilks zināja, ka nedrīkst Slaikajam Bezastainim tuvoties.

Kaut gan viņš nezināja kāpēc.

trīsdesmitā nodala

Kalnos droši vien plosījās vētra, jo Melnupe Toraku ātri aiznesa līdz Dziļā meža ģinšu nometnei.

Nomaskējis vienkoci ar lapotiem zariem, viņš izstiepās tajā guļus un paļāvās uz to, ka niedres viņu noslēps no skatieniem. Puisim paveicās. Visi bija pamatīgi aizņemti ar koku krāsošanu. Toraks redzēja sievietes, vīriešus un bērnus, kas čakli zieda okeru.

"Kāds trakums," viņš prātoja, "spiež tos akli sekot pavēlēm? Vai tad šie neredz, ka Tiazi nolaupa viņiem brīvību, gluži tāpat kā lapsa aizvelk svešu medījumu?"

Kad nometne izgaisa skatienam, viņš pacēla airi. Pienāca pusdienlaiks. Rietenis atnesa smaku no izdegušajām zemēm. Un no Rēnas joprojām nebija ne vēsts.

Aiz līkuma viņš ieraudzīja, ka ziemeļu krasts ir dubļains un it kā vienkoču izdangāts. Laivas bija aizbraukušas, taču vītola zarā kaut kas uzplaiksnīja. Tumši rudu matu šķipsna.

Piestājis malā, Toraks piesardzīgi izrāpās krastā.

Vīru pēdas veda Mežā. Starp tām viņš uzgāja arī Rēnas pēdas. Viņa tikusi notverta no jauna. Kāpēc tie viņu atveduši šurp?

Piespiedis sevi sakopot uzmanību, viņš noskaidroja, ka vīri pēc neilga laika atgriezušies un aizīrušies projām. Vai Renu viņi bija paņēmuši līdzi? Tā neizskatījās.

Dziļāk Mežā Toraks atrada vēl vienu matu šķipsnu, kas bija aptīta ap zariņu. Pēc tam vēl vienu. Puiša uztraukums nedaudz mazinājās. Ja Rena to spēja paveikt, tad ar viņu droši vien nemaz nebija tik slikti. Un viņa vēlējās, lai Toraks seko.

Izvilcis nazi, viņš devās iekšā Mežā.

Kad Toraks sasniedza mazu būdiņu vēja izgāztas egles aizsegā, sāka jau krēslot. Viņš redzēja garas, sarkanas pīnes, kas stiepās no kokiem, un ar svētajām spirālēm izrotātus sumbru ragus. Viņš lēsa, ka tā ir Sumbru burvja lūgšanu mītne. Taču tajā valdīja savāds klusums kā pamestā nometnē.

Ieeju aizšķērsoja divi sakrustoti zari: viens ozola, otrs īves. Ļaunu nojautu pārņemts, Toraks pārkāpa tiem pāri un gāja iekšā. Ugunskura vietā uz baltām, izdegušām oglēm, kas bija drupanas kā kauli, kaut kas mētājās. Torakam sagriezās vēderā. Tās bija Rēnas loka atliekas.

Neticēdams savām acīm, viņš pacēla gabalos salauzto melno īves koku, kuram Rena mēdza dāvāt tik daudz uzmanības. Toraks atcerējās kādu dienu pagājušajā vasarā, kad bija atradis Renu beržam lazdu riekstus, lai to ieeļļotu. Saule spulgoja viņas rudajos matos, un Toraks iedomājās, kāda būtu sajūta, ja tos aptītu ap roku. Meitene pagriezās un ieskatījās viņam acīs, un Torakam svila seja. Vilks pabāza viņam garām degunu, lai tiktu pie riekstiem, un Rena pagrūda viņa purnu nost.

Nē, Vilk, tie nav domāti tev!

Taču drīz vien viņa atmaiga un iedeva riekšu arī Vilkam.

Nometies uz ceļiem oglēs, Toraks satvēra loka atliekas. Viņš saoda pelnu un egļu smaržu. Blakus ceļgalam viņš pamanīja sīku dzintara zirnīti. Viņš to pacēla. Jā, egles sveķi. Tiem blakus plaukstas nospiedums. Liela vīra plauksta. Tai trūka divu pirkstu.

Viss nostājās vietā, un Toraks krita lejup lejup no liela augstuma. Sumbru burvis bija Tiazi. Tiazi bija arī Meža Zirgu burvis. Abi bija viens un tas pats cilvēks.

Un pie Tiazi bija Rena.

Grīļodamies piesvempies kājās, Toraks iztenterēja no būdas. Mēness pildīja klajumu ar ledus zilu gaismu. Viņš iedomājās, ka Rena bijusi spiesta noskatīties, kā Tiazi salauž viņas loku. Kā gan tas patika dvēseļēdājam! Un viņš gribēja, lai Toraks to zinātu. Viņš bija atstājis loka atliekas kopā ar plaukstas nospiedumu, kurā trūka divu pirkstu. To bija izdarījis Tiazi.

Tas bija Tiazi, nevis Rena, kas takas malās atstāja šīs matu šķipsnas: viņš atveda Toraku uz šejieni un gribēja būt pārliecināts, ka viņš norīs ēsmu. Un šie sakrustotie zari… Tie stāstīja par to, uz kurieni Tiazi Renu bija aizvedis.

Uz Svēto birzi, kur pie ozola zariem šūpojās līķi.

Toraks aizstreipuļoja līdz kokam un izvēmās.

Tā bija viņa vaina. Savā atriebības kārē viņš bija nodevis Renu Ozolu burvja varā.

Slaikais Bezastainis atradās tikai lēciena attālumā, taču Vilks nedrīkstēja pie viņa iet. Kaut kas lika turēties tālāk it kā starp viņiem brāztos ātrais ūdens.

Slaikais Bezastainis bija priekšķepās paturējis baramāsas Garo-nagu-kas-lido-tālu, un tagad viņš to rūpīgi pakarināja kokā. Vilks juta viņa bailes, bet zem tām briesmīgu asinskāri.

Vilks negāja pie Slaikā Bezastaina šīs asinskāres dēļ. "Man jānogalina Sakostais," barabrālis reiz bija teicis Vilkam. "Nevis tāpēc, ka viņš ir medījums vai arī medību lauku dēļ, bet gan tāpēc, ka viņš nogalināja bezastaini ar gaišo kažoku."

Bet kāpēc? Vilki tā nedara. Tas… tas bija nepareizi.

Slaikais Bezastainis bija Vilku izdzirdējis. Viņš zemojās un gaudoja. "Nāc pie manis, barabrāli! Tu esi man vajadzīgs!"

Vilks iesmilkstējās. Un atkāpās Mežā.

Viņš atcerējās, kā toreiz lielajā aukstumā bija atradis baltos vilkus un centies to vadonim pastāstīt par Slaiko Bezastaini. "Viņam nav astes," Vilks bija sacījis, "un viņš staigā uz pakaļkājām, taču viņš…"

"Tad tas nav vilks," vadonis bija viņu skarbi pārtraucis.

Vilks zināja, ka vadonim nav taisnība, taču viņš neuzdrošinājās iebilst.

Bet tagad…

Slaikais Bezastainis pieslējās uz pakaļkājām un ar apjukušu sejas izteiksmi nāca uz Vilka pusi. "Kāpēc tu pie manis nenāc?"

Viņa seja…

Sākumā Vilkam patika barabrāļa plakanā seja, uz kuras neauga vilna, taču, stāvēdams tumsā un lūkodamies tajā, viņš saprata, cik ļoti tā atšķiras no vilka purna. Un Slaikā Bezastaina acis neatstaroja Lielās-baltās-acs gaismu kā vilka acis.

Tās nebija tādas kā vilkam.

Doma, kas Vilku vajāja daudz gaismu un tumsu, uzgāzās viņam kā krītošs koks. Slaikais Bezastainis nebija vilks.

Vilkam pašā sirdī iedūra tādas sāpes, kādas viņš nekad nebija piedzīvojis. Pat tad ne, kad viņš Kalnos bija kucēns un briesmīgi ilgojās pēc Slaikā Bezastaina, pat tad viņš nejuta tādas sāpes.

Slaikais Bezastainis nebija vilks.

Nebija vilks.

Slaikais Bezastainis nebija vilks.

trīsdesmit pirmā nodala

Es domāju, ka tu zini," Toraks sacīja vilku valodā. Vilks kāpās atpakaļ, un viņa dzintardzeltenās acis bija aizmiglojušas bēdas.

"Ak, Vilk! Es domāju, ka tu zini." Vilks smilkstēdams iežmiedza asti starp kājām un bēga. Toraks, lauzdamies caur kokiem, skrēja viņam pakaļ. Tas bija bezcerīgi. Puisis apstājās, saliecās un centās atgūt elpu. Visapkārt, kāri tverdami pilnmēness gaismu, sudrabotās lapas bija izpletuši pīlādži. Viņš iegaudojās. Vilks neatsaucās. Toraka kauciens noklusa līdz šņukstam. Vilks bija aizgājis. Vai uz visiem laikiem?

Koki sakustējās vējā un čukstēja: "Pasteidzies, pasteidzies!" Tiazi jau varēja būt sasniedzis Svēto birzi. Tas varēja paspēt sakurt vēl vienu ugunskuru un tā vidū iedurt mietu. Varbūt viņš jau vilka tam tuvāk Renu… Toraks aizskrēja garām būdai uz vietu, kur bija atstājis

vienkoci. Viņš ielēca laivā un iecirta airi ūdenī ar tādu sparu, it kā tas būtu Tiazi. Viņš atradās tumšu koku un

bezcerīgu domu bezgalīgā tunelī. Viņa dēļ cieta Vilks. Viņa dēļ Rena bija Ozolu burvja varā.

Melnupe bija nepielūdzama. Muskuļi smeldza. Toraks to bija pelnījis.

Caur kokiem viņš pamanīja Dziļā meža ģinšu apmetnes blāzmu. Taču upe bija aizšķērsota. No krasta līdz krastam sniedzās no koku mizām pīts tīkls.

Iegrūdis ūdenī irkli, Toraks vadīja vienkoci atpakaļ. Kad viņš no apmetnes vairs nebija redzams, zēns iegriezās alkšņu pudurī un izrausās krastā. Pa upi tālāk vairs nevarēja tikt nācās iet kājām. Šādā veidā Svēto birzi laikā nekādi nevarēja sasniegt.

Pēkšņi Toraks sastinga. Caur zābaku zolēm viņš sajuta zemes drebēšanu.

Viņš nometās ceļos un piespieda zemei abas plaukstas. Vai tiešām viņš to juta? Vai tie tuvojās?

Varbūt tomēr bija kāda izejai

Vilks juta, kā zem ķepām dārd zeme, taču turpināja joņot. Viņš saoda, ka tuvojas Spožā zvēra apēstajām zemēm. Viņam bija vienalga.

Beidzot rīkli sāka skrāpēt slāpes un nācās apstāties. Vilks atrada mazu rāmo ūdeni un mazliet palakās. Pēc tam viņš pacēla purnu un izgaudoja savas skumjas Mežam. Slaikais Bezastainis nebija vilks. Slaikais Bezastainis nebija Vilka barabrālis. Vilkam vairs nebija barabrāļa! Vilks bija viens.

Drebēšana zem viņa ķepu spilventiņiem pieņēmās spēkā. Vilks gurdens saprata, ka to izraisa daudzi zirgu nagi.

Manīdamies nost no to ceļa, viņš uzrikšoja augšup pa nogāzi un no kalna kores vēroja, kā dzīvnieki aizauļo garām. To bagātīgā smarža virmoja Vilkam degunā, taču viņš bija pārāk skumjš, lai tā kārdinātu vai liktu brīnīties, kas tiem liek tā skriet.

Kad zirgi bija garām, viņš no jauna aizlavījās pie mazā rāmā ūdens.

Zemi ap to bija izdangājuši zirgu nagi, un tā lipa pie Vilka ķepām aukstos dubļu pikučos. Vilks tos neņēma vērā. Viņš prātoja, vai Slaikais Bezastainis laikā izdzirdēs zirgu baru, lai tiktu prom no ceļa. Slaikais Bezastainis, kas vispār neko lāgā nedzirdēja un nespēja saost un kam vairs nebija barabrāļa, kurš to brīdinātu…

Kamēr Vilks ar nokārtu asti stāvēja rāmā ūdens malā, viņš ieraudzīja, ka no ūdens uz viņu skatās vilks, kas dzīvoja ūdenī. Tas bija ļoti dīvains vilks, kas nesmaržoja. Kad Vilks bija maziņš, šāda parādība viņu būtu biedējusi, taču viņš ātri vien apguva, ka jokainais vilks nav ļauns un vienmēr manās atpakaļ, ja to darīja Vilks.

Tieši tad vilks ūdenī izskatījās tikpat bēdīgs kā Vilks. Lai to uzmundrinātu, Vilks paluncināja asti, un arī vilks ūdenī izdarīja to pašu.

Pēc tam notika kaut kas ļoti neparasts. Ūdenī parādījās vēl viens vilks, kas stāvēja blakus pirmajam.

Tikai šis vilks bija melns.

trīsdesmit otra nodala

Tumšais Kažoks stāvēja ļoti rāma un gaidīja, ko Vilks darīs.

Arī Vilks uzvedās ļoti godīgi. Viņa ķepas bija iegrimušas dubļos. Kažoks no sajūsmas bija uzbužinājies.

Tumšais Kažoks pakustināja asti.

Vilks pacēla purnu un paošņāja.

Tumšais Kažoks lēnām pacēla priekškāju un aizskāra Vilka plecu.

Viņi sabāza kopā degunus.

Vilks satvēra zobos viņas skaustu. Viņa kulstīja asti un, rādīdama vēderu, smilkstēja. Vilks viņu palaida vaļā, un tagad jau abi vārtījās un kūleņoja kā dubļains kažoku un ilkņu jūklis. Viņi dzenāja viens otru pa ūdeni: Vilks pa jokam kodīja viņas sānus, un Tumšais Kažoks priecīgi atbildēja. Viņa augsti palēcās, un melnā spalva mirdzēja no mitruma, tad pagriezās un uzdrāzās Vilkam virsū, bet viņš to sāka trenkāt augšup lejup pa nogāzi, ieelpodams

tās stipro smaržu visskaistāko smaržu, kādu viņš jebkad bija ošņājis.

Pēc tam viņa ar ķepu no ūdens sadabūja dažas lapas, kuras, pirms kopā likties atpūsties, abi nokraukšķināja. Viņa aizgūtnēm stāstīja, kā bija pēc Vilka ilgojusies un atstājusi baru, lai viņu atrastu. Pēc daudzām gaismām un tumsām un ilgas ošņāšanās un klausīšanās viņa tam bija gaudojusi un domājusi, ka Vilks atgaudos, taču Spožais zvērs bija apēdis visas smakas.

Vilks aizvēra acis un dzirdēja, kā maigs vējiņš ieķeras viņas kažokā. Viņš jutās pārsteigts un laimīgs, un skumjš.

Tumšais Kažoks bija gudra un ātri vien saprata, kā viņš jūtas. "Kāpēc tu esi bēdīgs?" viņa jautāja. "Kur ir tas, kuram nav astes?"

Vilks palēcās un noskurinājās. "Viņš nav vilks. Viņš nav mans barabrālis."

Tumšais Kažoks pārsteigta pakustināja ausi. "Bet mēs taču kopā spēlējāmies. Viņš bija tavs barabrālis. Tas nevar būt!"

Vilks tecēja uz priekšu un atpakaļ. Viņš atrada dīvainu sprunguli un nolika to viņai priekšā kā dāvanu.

Tumšais Kažoks to neņēma vērā. Viņa piecēlās un ar degunu piebikstīja Vilkam pie pleca. "Vai atceries, kā mazuli centās apēst viņa virskažoku un tu to pasargāji? Un es viņam par to iedevu zivs galvu."

Sāpes bija tik stipras, ka Vilks iesmilkstējās. Bez šaubām, viņš atcerējās to starojošo dienu, kad abi ar Slaiko Bezastaini bija daļa no Kalna bara, kad viņi kopā peldējās un bija laimīgi.

Tumšais Kažoks paberzējās gar Vilka plecu un ar purnu pieskārās viņa skaustam. "Es dzenāju zirgus. Tur ir kāds kārdinošs kumeliņš. Es to gandrīz noķēru, taču viņa māte spēra. Iesim medīt!"

Vilks pagrieza degunu pret vēju un ieelpoja zirgu smaržu. Bars droši vien bija apstājies, kolīdz Tumšais Kažoks pārstāja šos trenkāt. Tas nevarēja būt tālu.

Tumšais Kažoks, asti luncinādama, pazuda starp kokiem. "Nāc!" Un tad jau viņa dzinās pakaļ zirgiem: slaida, melna vilcene, kas lidoja cauri nātrēm.

Vilka vēderā pamodās izsalkums. Viņš aizmirsa par savām sāpēm un nesās viņai pakaļ.

Toraks juta, kā no zirgu kājām dreb zeme. Tie skrēja uz viņa pusi. Kāds tos bija sabaidījis varbūt lūsis vai lācis. "Labi," viņš nodomāja. "Jo ātrāk, jo labāk."

Tagad tie jau bija dzirdami. Zirgiem tuvojoties, Toraks saklausīja piktu elšanu un zaru lūšanu. Viņš pagāja nost no zirgu ceļa un paslēpās aiz akmeņozola.

Pēc mirkļa parādījās bara vadone. Tās galva bija izslieta un aste plīvoja. Tā paskrēja garām, un viņai kā tumša, līgana upe ar izstieptiem kakliem un spēcīgiem gurniem sekoja viss ganāmpulks.

Kolīdz zirgi bija paauļojuši garām, Toraks griezīgi iezviedzās. Viņš dzirdēja, kā, spēji apstājoties, cits pret citu nobūkšķ zirgu augumi, bet pēc tam kāds viņam atbildēja.

Toraks izgāja uz takas un gaidīja.

Sakustējās ērgļpapardes. Atskanēja sprauslāšana. Bradāšana. Parādījās gluda, melna galva.

Bara vadone bija apstājusies divdesmit soļus no viņa. Tās sāni cilājās un nāsis bija ieplestas.

Puisis iezviedzās, lai vinu iedrošinātu.

Tā atmeta galvu.

Toraks klusā, maigā balsī sāka runāt:

-   Tu mani saodi jau kādreiz agrāk atceries? Es atvedu tev atpakaļ kumeļu. Zini, es nevēlu tev ļaunu.

Ķēve grozīja ausis, lai labāk sadzirdētu Toraka balsi, taču galvu tā turēja satraucoši augstu un šūpoja viņa priekšā gurnus. "Turies pa gabalu! Es speršu!"

Viņš lēnām, nenovērsdams skatienu un runādamies, taču vairīdamies skatīties tai tieši acīs, gāja tuvāk.

No viņas sāniem cēlās garaiņi. Ķēves lielās, tumšās acis bija plaši atvērtas, taču tām vairs nebija balto apmalīšu. Uz mirkli Toraks ieskatījās tai acīs, un viņu starpā radās sapratne. Viņa dvēseles reiz bija slēpušās tās asinīs. Viņš zināja, ko nozīmē būt zirgam. Un viņa saprata, ka viņš to zina.

-   Es zinu, viņš teica, iedams tuvāk. Es zinu.

Tā pagāja sānis un ar asti pāršķēla gaisu. Neviens cilvēks nekad nebija ķēvei ticis tik tuvu.

Viņš juta ķēves sānu siltumu. Toraks paliecās viņai tuvāk un apostīja dzīvnieka nāsis, kā bija redzējis zirgus darām tikšanās reizēs, un viņa to ļāva un ar savu zāļaino elpu sasildīja puiša seju. Atdarinādams zirgu iepazīšanās ceremoniju, Toraks saspieda kopā īkšķi un pirkstus un pakasīja viņas sviedraino ādu.

Ķēvei no skausta līdz astei pārskrēja trīsas, un tā priecīga nosprauslājās.

-   Es esmu tavs draugs, Toraks teica. Tu taču to zini, vai ne?

Viņš knubinādams virzīja roku augšup pa ķēves kaklu, un tā pagrieza galvu un, atņemdama sveicienu, maigi iekoda Torakam plecā.

Puiša roka noslīdēja pār viņas gurniem, un viņš satvēra krēpes.

Pēc tam Toraks izdarīja to, ko ģintīs neviens vēl nebija darījis.

Viņš uzlēca tai mugurā.

trīsdesmit trešā nodala

Ķēve, juzdamās dziļi aizvainota, iezviedzās un darīja visu, lai Toraku nopurinātu. Viņš ieķērās krēpēs un ar kājām aptvēra tās vēderu.

Cerēdama atbrīvoties no kaitinošās nastas, viņa saslējās uz pakaļkājām, taču puisis paliecās uz priekšu un vēl ciešāk satvēra to starp kājām.

Ķēve metās auļos tā, ka Toraks gandrīz izmežģīja rokas. Viņš slīdēja pa tās plato, glumo muguru, tomēr iemanījās noturēties.

Tā paskrēja zem zema zara. Viņš no tā izvairījās. Skujas saskrāpēja Torakam muguru. Viņš palika pieplacis ķēvei gadījumam, ja tā mēģinātu kaut ko tādu atkārtot.

Viņi lauzās caur biežņu, un viss bars, pārbijies no vadones bailēm, nesās pakaļ. Starp kokiem Toraks pamanīja upi. Ķēve auļoja pret straumi uz ieleju, kur varēja justies drošībā.

Viņas raupjā āda spiedās zēnam pie vaiga; Toraks saoda zirga sviedru smaku un, dzirdēdams, kā ķēves krūtīs gārdz

elpa, jutās vainīgs. Ķēve bija Toraka sabiedrotā, taču viņš to bija sabaidījis. Slikti. Taču nekas nevarēja būt svarīgāks par Rēnas glābšanu.

Pēkšņi ķēves priekškājas pacēlās gaisā, tās skausts iebelza Torakam pa zodu, un mirkli abi lidoja pāri vēja izgāztam kokam. Pēc tam, vēlreiz ietriekdama Torakam pa zodu, ķēve nodārdināja zemi.

Pamanījis klajumu, viņš izslējās taisni, un abi traucās cauri Dziļā meža ģinšu nometnes ugunskura apgaismotajai joslai. Sabradādami spaiņus un katlus, viņi auļoja starp koši sarkanajiem kokiem, bet iztramdītie cilvēki kampa bērnus un lādēja Toraku.

Viņš uzsauca pār plecu:

Jūsu burvis ir maskējies dvēseļēdājs! Nāciet uz Svēto birzi un pārliecinieties paši!

Un tad jau apmetne bija aiz muguras, un viņi lēkšoja augšup pa nogāzi uz kori. Tikai tad Toraks iedomājās, ka neviens uz viņu nav šāvis. Nebija ne bultu, ne saindētu šķēpu. Viņi neuzdrošinājās darīt pāri Svētajam ganāmpulkam. Torakam pret gurnu sitās ārstniecības augu doze, un, pats nezinādams, kāpēc, viņš pateicās mātes garam par to, ka palicis dzīvs.

Priekšā parādījās vēl viens vēja izgāzts koks, un tieši pirms lēciena Toraks piespiedās pie ķēves kakla. Kad tā, līdz ceļgaliem iegrimdama akacī, piezemējās, viņa seju apšļāca dubļi. Ķēve centās izrausties, un Toraks, vēlēdamies palīdzēt, paliecās uz priekšu. Viņas pakaļgals drudžaini noraustījās, un abi, iztramdīdami no niedrēm medņus, kas sāka satraukti buldurēt, bija laukā.

Kad viņi tuvojās Vējupei, mēness rietēja un ēnas Mežā sāka izgaist. Toraks ievēroja, ka atrodas tālāk uz austrumiem: šī nebija tā taka, pa kuru viņš bija ieradies iepriekšējā reizē šī bija kraujāka un vairāk aizaugusi. Gudrā ķēve zināja īsāko ceļu uz savu ieleju.

Zari plosīja viņa matus, un dzeloņplūmju ziedi klājās pāri kā sniegs. Pēkšņi ķēve pārgāja uz rikšiem un pēc tam, noliekdama galvu un gandrīz pārmezdama Toraku pāri skaustam, apstājās pavisam. Aiz viņas zirgi uzdrāzās cits citam virsū, noskurinājās un sāka ganīties.

Nē! Toraks noelsās, iegrūda tai papēžus sānos un iedunkāja skaustu. Neapstājies, mēs vēl neesam klāt!

Tas bija bezcerīgi. Ķēve viņu gandrīz nejuta. Kad viņš turpināja dunkāt tās kaklu, viņa sāka mīņāties un kulstīt asti, bet pēc tam asi iekampa puisim vaigā. Ķēve tagad atradās pati savā zemē, un neviens viņu vairs nevarēja iebiedēt.

Vismaz Toraks to nespēja.

Virs galvas atskanēja pazīstams ķērciens, un Rips un Reka, gandrīz pieskardamies ar nagiem ķēvei, traucās lejup, lai pēc tam no jauna pazustu debesīs.

Vadone pārsteigta pacēla galvu, un viņai aiz muguras brīdinoši nosprauslājās viss bars.

Kraukļi laidās lejup vēlreiz. Ķēve rādīja acu baltumus un pagājās sānis. Toraks saprata, ka tā baidās no kaut kā vēl ne tikai no kraukļiem. Viņa bija saodusi smaku, no kuras kļuva tramīga.

Tā atkal sāka rikšot. Viņi no jauna lauzās caur vītoliem. Ķēve bija piekususi tāpat kā Toraks. Puiša locekļi smeldza, un viņš jāja melnu zaru un kraukļu spārnu jūklī.

Vējupe izgaisa pazemē, un vītoli deva vietu eglēm. Austrumu pamalē Toraks redzēja mostamies zilpelēku ausmu pamazām tā kļuva sārta kā ievainojums.

Kad viņi, ķēves nagiem dimdinot zemi, iejāja akmeņozolu birzī, Toraks juta, kā apkārt virmo Tiazi spēks. Ķēvei akmeņozoli nepatika. Bet kaut kas spokains to joprojām dzina uz priekšu.

Ugunskuru viņa saoda ātrāk nekā Toraks. Pēc tam to ieraudzīja arī viņš: melni dūmi cēlās pret asinssarkanām debesīm. Bailes viņa vēderā pārvērtās par akmeni. Vai viņš bija nokavējis?

Toraks pieskārās maciņam pie jostas un sataustīja zāļu ragu. Viņam vairs nebija spēka neko pateikt skaļi, taču domās viņš lūdzās savu māti palīdzēt Rēnai. Viņš lūdzās Pasaules Garu. Viņš sauca Vilku

Kamēr Vilks kopā ar Tumšo Kažoku trenkāja zirgus, viņš apjauta, ka medību nolūks ir mainījies, kaut gan viņš neaptvēra kāpēc.

Viņš pārgāja uz rikšiem, un Tumšais Kažoks palēnināja gaitu kopā ar viņu. Vilks saspicēja ausis. Vējā viņš saklausīja smalku skaņu augstāku par vilka visklusāko smilkstēšanu vai sikspārņa spalgāko pīkstēšanu.

Arī Tumšais Kažoks to dzirdēja, taču nepazina. Vilks gan. Tā kauca brieža kauls, kuru Slaikais Bezastainis sev nēsāja pie sāniem. Brieža kauls, kas parasti mēdza klusēt, taču tagad bija sācis dziedāt.

Kopā ar to Vilks saklausīja kādu citu skaņu, taču Tumšais Kažoks to nedzirdēja, jo tā bija Vilka galvā. Tas bija Slaikais Bezastainis, kas viņam gaudoja, tieši tāpat, kā Vilks pirms ilga laika galvā gaudoja Slaikajam Bezastainim tajā briesmīgajā reizē, kad sliktie bezastaini Vilku bija iesprostojuši akmens midzenī. "Barabrāli! Nāc pie manis! Baramāsa ir briesmās"

Vilkam pie sāniem pieskārās auksts deguns. Tumšais Kažoks bija nesaprašanā. "Kāpēc tu kavējies?"

Vilks nezināja, ko darīt. "Viņš nav vilks," viņš paskaidroja.

Tumšā Kažoka skatiens kļuva bargs. "Jūs bijāt barabrāļi. Vilks nepamet savu barabrāli."

Vilks bēdīgs stāvēja uz takas un klausījās gaudošanā, kas skanēja viņam galvā, bet virs Kalniem skatījās Lielāspožā-acs un Spožā zvēra smaka plūda pie viņa kopā ar vēju.

trīsdesmit ceturtā nodala

No apsvilušās gaļas smakas Rēnai kļuva nelabi.

Nākamā būsi tu, Tiazi tika viņai teicis.

Viņa nebija izdvesusi ne skaņu, taču šis, vienalga, smējās.

Pēc murgainā ceļojuma vienkocī burvis meiteni pārmeta pār plecu un aizsoļoja pa Mežu. Viņa karājās kā maiss un pēc katra soļa ar seju atsitās pret Tiazi muguru.

Rena nešaubīgi saprata, ka viņi ir nonākuši Svētajā birzī, jo koki šķita varen gudri. Tie skatījās, taču nenāca palīgā. Kokiem viņa bija tik nenozīmīga kā puteklis.

Dvēseļēdājs iznesa meiteni cauri ērkšķu krūmu sienai, garām liela, apaļa ugunskura atliekām. Viņš uzrāpās pa ierobītu priedes stumbru, kas bija atbalstīts pret milzīgu koku. Rena redzēja atlobījušos mizu un saoda īves smaržu. Viņa centās nedomāt par savu loku. Pēc tam Tiazi pagrūda malā zarus un meta viņu lejā, un Rena ievēlās Lielās īves dobajā viducī.

Zem valgiem pulsēja plaukstu locītavas un smeldza pleci. Vīkšķa dēļ sāpēja mute, taču viņa to nespēja izspļaut, jo Tiazi muti bija cieši aizsējis. Bet, kas vissliktākais, viņa piezemējās, izmežģīdama kreiso kāju, un tagad, kad vien meitene pakustējās, cauri celim izšāvās sāpes.

Visu bezgalīgo nakti Rena gulēja, sarāvusies tumsā, un klausījās savā saraustītajā elpā. Lai atgūtu drosmi, viņa sev stāstīja, ka kaut kur tur augšā spīd pilnmēness. Pēc tam viņa saprata, ka drīz kad to sāks ēst debesu lācis tā spēks mazināsies.

Pirmo reizi dzīvē Rēnai nebija, uz ko cerēt. Viņa nedrīkstēja vēlēties, lai ierastos Toraks, jo Tiazi viņu nonāvētu. Bet, ja viņš neierastos, Tiazi nogalinās Renu.

Viņai apkārt slējās izdēdējušie Lielās īves sāni tie bija saplaisājuši, atslāņojušies, bet tomēr apbrīnojami dzīvi. Rena sakustējās, lai atslābinātu krampjos savilktos locekļus, un zem sava svara izdzirdēja iekraukšķamies pūču mēslus un kaulus: daži bija lieli, bet citi trausli un vārīgi kā ledus. Viņa iedomājās: "Es guļu uz atlikumiem, kas radušies tūkstošiem ziemu laikā."

Tālu, nesasniedzami tālu augšā, debesu maliņa lēnām pārvērtās no pelēkas par sārtu, un iemirdzējās pēdējā zvaigzne. Rena pastiepa kaklu, lai to labāk saskatītu, un viņai gar celi, glābiņu meklēdams, aizskrēja zirneklis. Viņa vēlējās, kaut tas atgrieztos. Viņa negribēja būt viena.

Rēnas sirds sāpēja par loku. Tik daudz vasaru un ziemu tas bijis daļa no viņas kluss draugs, kas nekad nepievīla. Viņa atcerējās briesmīgo krakšķi.

Tagad viņai vairs nebija nekā. Ne naža, ne cirvja, ne zāļu raga. Ne stabulītes, lai pasauktu Vilku, nedz arī iespējas uzaicināt Ripu un Reku. Drīz viņai šeit bija jāmirst. Vienai. Neatriebtai.

Rena atspiedās pret īvi, un kaut kas viņai iedūrās apakšdelmā. Tas bija viņas delma sargs. "Vismaz kaut kas man ir palicis," viņa nodomāja.

Tas bija pulēts slāņakmens ļoti gluds un skaists. Finkedīns to Rēnai pagatavoja, kad mācīja viņu šaut ar loku. Doma par tēvoci bija kā gaismas stars tumsā. Viņa nemirs neatriebta. Finkedīns visu uzzinās, un tad Tiazi labāk būtu uzmanīties. Kad Kraukļu vadonis noskaitās, viņš bija briesmīgāks par jebkuru dvēseļēdāju. Rena iedomājās, kā grumbas tēvoča sejā kļūst līdzīgas grebtam smilšakmenim, iztēlojās viņa dzīvīgo, zilo un stindzinošo skatienu. Meitene apsēdās staltāk.

Finkedīns bija teicis, ka mednieka lolotākais īpašums nav vis šķiltavas vai ieroči, bet gan zināšanas, kuras tam glabājas galvā.

"Domā," Rena sev sacīja. "Domā!"

Dūmu smārds lika pulsēt viņas deniņiem. Sakopot domas nācās grūti.

Dūmi!

Tie nenāca no augšas; debess pleķītis virs galvas bija tīrs. Taču no kaut kurienes tie tomēr radās.

Pārvarēdama sāpes, viņa izpētīja īvi un stumbrā atrada dažas plaisas: ne platākas par pirkstu, taču vismaz bija iespējams saskatīt, kas notiek ārpusē.

Šī mazā prāta uzvara pār bailēm ļāva viņai justies mazliet labāk. Mēģinādama pēc iespējas balstīties uz nesavainotās kājas, Rena neveikli pieslējās, pielēca pie lielākās spraugas un skatījās laukā.

Viņa redzēja ugunskuru un tā šausmīgo upuri. Tieši aiz tā slējās milzīga ozola stumbrs. Uz meiteni vērās tā miza, taču zari bija apkaltuši un kaili.

Rēnai salēcās sirds. Pret ozolu bija atbalstītas priedes stumbra trepes. Tiazi tās nebija atstājis pie īves, kā viņa bija cerējusi. Pat tad, ja viņa spētu veikt apbrīnojamu varoņdarbu: atbrīvotu no valgiem rokas un kājas un uzrāptos līdz šim debesu pleķītim, cenzdamās tikt lejā, viņa droši vien lauztu sprandu.

Un pat ja ne… Aiz ozola bija ērkšķu siena: kadiķu zari, kas ielenca ugunskuru un Svētos kokus, slējās krūšu augstumā. Atstiepis Renu, Tiazi loku bija noslēdzis. Ja kāds ierastos palīgā, tas nespētu viņu sasniegt un arī viņa netiktu laukā.

Kamēr Rena glūnēja pa spraugu, tai garām paslīdēja kāda ēna. Viņa atsprāga atpakaļ, satrieca ceļgalu un sāpēs iespiedzās.

Tiazi smējās:

Nu jau vairs nav ilgi jāgaida.

Rena sadrūmusi rāpās atpakaļ pie plaisas.

Ozolu burvis, riņķodams ap ugunskuru, gan parādījās, gan pazuda no redzesloka. Tam mugurā joprojām bija lapu apmetnis, taču kapuce bija atmesta, lai varētu brīvi plandīties garie mati, un uz krūtīm viņš nēsāja ģints aizbildņa vītni no ozolzīlēm un āmuļiem. Ogas bija bālgani baltas kā neredzīgas acis. Starp tām Rena pamanīja mazu, melnu maciņu.

Uguns opāls.

Rena zināja, ka Tiazi jūt viņas pētošo skatienu un to izbauda, taču viņa nespēja novērst acu. Viņa redzēja, kā burvis piemet ugunskuram zarus. Viņa skatījās uz apsvilušo gaļu, kas karājās pie mieta.

Rena piespieda sevi palūkoties uz augšu. Zvaigzne bija nodzisusi. "Palīdzību tev nesagaidītsmējās tukšās debesis.

Meitenes prāts joņoja ka zirneklis. Kur ir Rips un Reka? Kur Vilks? Kur Toraks?

"Nē! Nelūdzies, lai viņš ierodas: tieši to jau Tiazi vēlas. Tu esi ēsma. Ja Toraks ieradīsies, tu varēsi vērot, kā viņš iet bojā."

Un Tiazi uzvarēs, par to viņai nebija šaubu. Viņš bija stiprākais vīrs Mežā, un viņam piemita burvja viltība.

Pulsējošās sāpes Rēnas galvā kļuva stiprākas. Pēkšņi viņa saprata, ka vairs nespēj saskatīt savus zābakus. Dūmi ieplūda pa plaisām un vijās ap viņas potītēm.

Acis sāka sūrstēt. Viņa mēģināja klepot, taču ar vīkšķi mutē izdevās vienīgi apslāpēts gārdziens.

Nu jau vairs nav ilgi jāgaida, Tiazi atkārtoja.

Rena no jauna paskatījās pa spraugu stumbrā. Ozolu burvis stāvēja, saspiedis kopā kājas, un no plaukstas plaukstā pārlika jēlādas pātagu. Viņa raupjie vaibsti bija kļuvuši vēl skarbāki no gaidām. Ko viņš bija saklausījis tādu, ko nedzirdēja Rena?

Troksnis viņas galvā kļuva skaļāks.

Tas nebija galvā, tas skanēja kaut kur ārpusē aiz dzelkšņu apļa.

Zemi bradāja zirgu kājas.

Dunošie nagi tuvojās, un Rena ar seju piespiedās pie plaisas, cenzdamās kaut ko saskatīt.

Viņa ar acs kaktiņu pamanīja ēnu, un pēc tam pāri dzelkšņiem pārlidoja melns zirgs ar Toraku jā, Toraku mugurā. Vienā rokā viņš bija sagrābis zirga krēpes, bet otrā savu zilo slāņakmens nazi. Toraka tumšie mati plīvoja un seja bija skarba un pavērsta pret Tiazi.

Ķēves nagi iecirtās zemē un uzjundīja pelnu šalti, taču Toraks, nenovērsdams acu no Ozolu burvja, kas mierīgi stāvēja, ar pletni uzsizdams sev pa gurnu, noturējās tās mugurā.

Ķēve nosprauslājās un atmeta galvu. Toraks nolēca zemē un sagrīļojās, taču noturējās kājās. Ķēve savicināja asti, no jauna pārlēca ērkšķu krūmiem, un viņas kāju duna izgaisa tālumā.

trīsdesmit piektā nodala

Rena dzirdēja, kā sprakšķ ugunskurs, un redzēja, kā visapkārt sēžas pelnu plēksnes. Viņa piespieda vaigu

pie nepiekāpīgā koka. "Nē, Torak, viņš tevi nogalinās!" meitene vēlējās kliegt.

Tiazi viegli un nesteigdamies nometa apmetni. Zem tā viņš valkāja daudzu mednieku ādas: tur bija gan lapsas, gan lūši, gan āmrijas, gan lāči, kuru spēks bija kļuvis par viņa spēku, un pie jostas burvim karājās milzīgs nazis, kura asmens lāsmoja sarkans no daudzām slepkavībām. Viņš bija neievainojams: tas vairs nebija radījums, kas sastāvēja no lapām un mizas, tas vairs nebija mežainis, bet gan Meža valdnieks.

To raks stāvēja un nikni vēroja burvi.

Kur viņa ir!? viņš iekliedzās.

-    Kur viņa ir? Toraks elsoja.

Zēns bija nomocījies. Viņam drebēja ceļgali. Viņš centās noturēties kājās.

Ozolu burvis skatījās uz Toraku cauri dūmiem; viņš bija milzīgs, rāms un savaldīgs. Toraks no Rēnas nemanīja ne vēsts. Tikai priedes stumbra kāpnes, kas bija atslietas pret nedzīvo ozolu, un šausmīgo upuri pie mieta.

-    To jau tu vēlējies, vai ne? Toraks prasīja. Tu gribēji mani. Nu, te nu es esmu! Laid viņu vaļā!

-   Un ko vēlies tu, garagājēj? Tiazi jautāja. Atriebties par savu nogalināto radagabalu? Redz, kur es esmu. Tev tikai jānāk un jāstājas pretim, un tavs zvērests būs izpildīts.

Atņirdzis dzeltenos zobus, viņš izpleta rokas un parādīja bijību iedvesošus plecus un krūtis.

Toraks vilcinājās.

-    Ja vien tu uzdrīkstēsies man ieskrāpēt plaukstā, garagājēj, Kraukļu meiča mirs. Bet, ja pakļausies man, viņa varēs staigāt brīva.

Ugunskurs čukstēja. Akmeņozoli, Dižozols un Lielā īve visi gaidīja, ko darīs Toraks.

Nenovērsdams skatienu no Tiazi, viņš noņēma no pleca bultu maku un loku, atvēzējās un aizmeta to pāri ērkšķiem. Nākamajam bija kārta cirvim. Pēc tam viņš pasvārstīja saujā zilo slānekļa nazi, kas bija piederējis tēvam, un aizlingoja arī to.

Neaizsargāts viņš caur mirguļojošo karstumu skatījās uz dvēseļēdāju.

-   Es atsakos no atriebības, Toraks teica. Es laužu zvērestu. Saņem mani! Atstāj dzīvu viņu.

trīsdesmit sestā nodala

-Ļauj viņai dzīvot, Toraks atkārtoja, un viņa balss bija noklususi līdz lūdzošam čukstam.

Viņu pārņēma bailes. Varbūt Rena jau bija mirusi?

Tiazi to redzēja puiša sejā un saverkšķīja lūpas.

-   Tas neko nav vērts, zvēresta lauzēj. Tu nekad vairs nesatiksi savu meiteni.

Uz mirkli Toraku pārņēma izmisums.

Viņš spilgti atcerējās, kā Rena stāv alas ieejas priekšā un izšauj pēdējo bultu uz dēmonisko lāci. Viņa zināja, ka nespēs to pieveikt, taču turpināja cīnīties.

Toraks izslēja zodu.

-   Es tev neticu.

Saceldama no ugunskura dzirksteļu mākoni, noplīkšķēja dvēseļēdāja pātaga.

-   Viss ir beidzies, garagājēj. Pret mani tu esi bezspēcīgs.

-    Es vēl neesmu miris, Toraks teica.

Tiazi izvilka nazi un viņam tuvojās.

Toraks riņķoja, lai izvairītos.

Ozolu burvis iesmējās.

-    Es pārplēsīšu tev muguru. Es mīdīšu tavu pauri, līdz tev acis izspiedīsies no pieres. Garagājējs man vairs nedīks apkārt kā bizonam ods. Es esmu Ozolu burvis! Es valdu Mežā!

Pār viņa lūpām plūda putas. Viņa balss atbalsojās no klintīm.

Kaut kur iegaudojās vilks. Divi aprauti kaucieni. "Kur… tu esi?"

Toraks atsaucās. "Esmu šeit! Kur ir baramāsa?"

Taču Vilks to nezināja.

Tiazi ņurdēdams kratīja dūri, kurai bija palikuši trīs pirksti.

-    Tavs vilks no manis reiz saņēma biezu riku, taču šoreiz tas neizdosies! Pakampis no ugunskura degošu zaru, viņš apzīmēja ar to apli gar ērkšķu sienu. Kadiķi nočūkstēja un kļuva par uguns barjeru. Tiazi gavilēja. Pat uguns klausa manām pavēlēm!

Toraks dzirdēja, kā aiz degošās sienas grab oļi, bet pēc tam niknu rūkšanu un kaukšanu, kas beidzās ar smilkstiem. Liesmas bija pārāk augstas. Viņš norēja brīdinājumu: "Paliec, kur esi! Tu nevari man palīdzēt!"

Puisis uzlika roku uz Rēnas dāvātās ārstniecības augu dozes, kas bija darināta no gulbja kājas ādas.

-    Rena! viņš iesaucās. Rena, kur tu esi!?

Toraks sauca viņas vārdu, bet Rena spēja izdvest vienīgi pīkstienu, kas beidzās ar kāsu. Lielā īve bija pilna ar dūmiem. Ja viņa kaut ko ātri neuzsāks, tā kļūs par viņas nāves koku.

Un tomēr Rena nespēja novērsties no plaisas. Viņa juta, ka skatīdamās tur Toraku pie dzīvības; ja viņa novērstos, Tiazi draugu nogalinātu.

"Tas ir dumji, dumji!" Rena sev sacīja. Taču viņa turpināja skatīties, kā Toraks riņķo ap ugunskuru un Tiazi tam seko: slinki plīkšķinādams pātagu, viņš spēlējās ar upuri kā lūsis ar lemingu. Toraks bija pārguris. Puiša mati bija savēlušies no sviedriem, un viņš sāka grīļoties. Ilgi viņš to vairs nevarēja izturēt.

Ar milzīgu gribas piepūli Rena novērsās. Kad meitene atzvēlās atpakaļ, viņas zābaki nošļūca pa satrunējušām lapām un kauliem nederīgiem, drupaniem kauliem. Viņa krita, piezemējās uz rokām un sasita plaukstas. Tas bija bezcerīgi.

Starp pirkstiem izplūda siltums. Viņa pagriezās, taču nevarēja piecelties tiktāl, lai kaut ko saskatītu.

Plauksta pāršķelta uz kaula vai saknes. Kaut to varētu atrast vēlreiz…

Dūmi bija pārāk smacīgi. Rena nespēja ne elpot, ne kaut ko saskatīt. Viņa taustījās sev aiz muguras. Kur tas ir?

Lūk. Plāna, robota šķautne. Protams, ne jau krams. Lai kas tas bija, šķita, ka asais priekšmets nekustīgi ieķīlējies īves koksnē.

Pievirzījusies tuvāk, Rena sāka vīlēt saites ap plaukstu locītavām.

Skaņas no ārpasaules bija klusinātas un tālas. Vai tur neiegaudojās vilks? Vai neieķērcās krauklis? Smagi elpodama, viņa saklausīja Tiazi izsmējīgo balsi, taču Toraks nebija dzirdams.

Rena turpināja vīlēt virvi.

Kraukļi riņķoja un ķērca, un Tiazi uz mirkli pavērsa skatienu augšup. Toraks tvēra savu iespēju: pagrāba no ugunskura zaru un metās burvim virsū.

Tas bez pūlēm izvairījās, un Toraks ieraudzīja, ka viņa zars vairs nedeg un ir pārvērties par pelēku, nožēlojamu stumbeni.

-   Uguni tu pret mani nevari izmantot, Tiazi ņirdza. Es esmu Meža un uguns saimnieks!

Kā piekrītot kokus sašūpoja vēja brāzma, kas iepūta Toarakam acīs dūmus un padarīja viņu neredzīgu.

Rips metās lejup. Tiazi pātaga aizskāra putna spārnu, un, kaut gan krauklim izdevās pacelties gaisā drošībā, uz oglēm nolaidās melna spalva.

Dūmi lika Torakam klepot. Viņš apvaldīja kāsu, bet pēc mirkļa viņu pievārēja jauna klepus lēkme.

Tiazi acis, redzot, kā Toraks grīļojas, iemirdzējās ļaunprātīgā priekā.

-   Uguns nespēj nodarīt ļaunumu man tā tikai sagādās dūmus, lai nosmacētu tavu meiteni.

Toraks izmisis skatījās apkārt. Tur taču kāds ieklepojās! Bet vējš pieņēmās spēkā, un nekas vairs nebija dzirdams.

Tiazi uzmeta skatienu Dižozolam.

Protams. Trepes. Ozolam jābūt ar cauru vidu. Rena bija iesprostota ozolā.

Apmetis līkumu ugunskuram, Toraks virzījās tuvāk un metās pie trepēm.

Viņam par pārsteigumu, Ozolu burvis vienkārši noraudzījās. Kad Toraks bija uzrāpies līdz pusei, tas uzsauca:

-   Nemaz neesi tik gudrs, kā pats iedomājies, garagājēj! Tagad es tevi esmu uzdzinis kā vāveri kokā, bet viņa pa to laiku nosmaks.

Toraks ieķērās kāpnēs. Tiazi viņu bija piemuļķojis. Klepošana tagad bija nevis skaļāka, bet klusāka. Tā nenāca no ozola, bet gan no īves.

Viņš ar drebošu roku noslaucīja no sejas sviedrus.

-   Pārāk ilgi nevilcinies, puisis izmisīgi centās izaicināt pretinieku. Ģintis jau ir ceļā… Un tev vairs nav maskas. Viņi redzēs, kas tu esi īstenībā.

-   Tad es to paveikšu ātri, Tiazi sacīja.

Piesoļojis pie trepēm, viņš sāka rāpties augšā.

trīsdesmit septītā nodala

Saites ap plaukstu locītavām pārtrūka. Rena izvilka no mutes vīkšķi un, ieelpojusi pilnu krūti dūmu, sāka klepot, līdz apvēmās. Viņa drudžaini turpināja darboties ap sasaistītajām potītēm, tad pieslējās kājās un pielēca pie plaisas.

Dūmu dēļ viņa neko neredzēja; nedzirdēja ne Vilku, ne kraukļus, ne Toraku. "Nedomā par to! Tiec ārā, tiec ārā!"

Grābstīdamās pa dūmiem, viņa meklēja atbalstu rokām un kājām kaut ko, kas palīdzētu izrāpties. Pirksti virs galvas sataustīja kaut kādu izvirzījumu. Tādu kā tapu. Tas nevarēja būt. Taču bija. Viņa pievilkās pie tās un ar veselo kāju meklēja atbalstu. Rena atrada robu, kurā tik tikko varēja iebāzt kājas īkšķi. Ar brīvo roku viņa sataustīja koku. Vēl viena tapa! Kāds tās tur bija sadzinis, kāds garāks par Renu, jo viņai nācās izstiepties visā garumā, un izskatījās, ka īve nāk talkā un ļauj viņai kāpt no tapas uz tapu. Bet varbūt tā vienkārši gribēja Renu dabūt projām.

Augšā gāja visgrūtāk, jo koks bija iepuvis un tapas krita laukā. Satvērusi zaru, meitene pie tā pievilkās un palika karājoties pa pusei iekšā, pa pusei ārā. Pirkstus viņa bija noskrāpējusi jēlus, un nolūzis zars dūrās vēderā, taču vismaz nebija smacīgo dūmu, un Rena ieelpoja svaigo, zaļo Meža gaisu.

Viņa atradās reibinoši augstu. Zemāk īvei zaru nebija, un, lai lēktu, augstums bija pārāk liels. Cenzdamās nenodarīt pāri slimajam ceļgalam, viņa palieca malā zarus. Tie atsprāga atpakaļ un iecirta meitenei pa seju, it kā vēlēdamies sacīt: "Vienreiz mēs tev jau palīdzējām, neaizbaidi savu laimi." Tad viņa ieraudzīja Toraku.

Zēns atradās gandrīz vienā līmenī ar Renu: viņš bija sasniedzis kāpņu virsotni un rāpās uz viena no ozola lielajiem zariem. Toraks Renu nemanīja, jo centās nogrūst trepes, uz kurām, vienlaikus turēdamies pie stumbra, joprojām stingri stāvēja Tiazi.

Tā bija cīņa, kurā Toraks nevarēja uzvarēt. Rena bezspēcīga noraudzījās, kā puisis pievelkas pie zara un pieplok pie stumbra. Toraks pacēla galvu un ieraudzīja Renu. Sapratis tās bezizejas stāvokli lamatas, no kurām nav glābiņa, viņš izrunāja Rēnas vārdu. Tiazi no otras stumbra puses centās Toraku satvert. Tas izlocījās, sagrāba trepes un tās atgrūda. Rena redzēja, kā priedes stumbrs krīt uz viņas pusi, uzgāžas īvei un paliek atbalstījies pret tās vidusdaļu. Toraks viņai bija sagādājis ceļu lejup.

Tas viņam gandrīz maksāja dzīvību. Sasniedzis nākamo zaru, Tiazi uzbruka. Toraks nepaspēja izvairīties, un burvja naža asmens iedūrās viņam ciskā. Sāpēs sprauslādams, viņš uzmina uz Tiazi plaukstas, un nazis aizlidoja.

Tas nebija nekāds lielais sasniegums. Rena redzēja, ka Torakam nav izredžu. Dvēseļēdājam ieroči nebija nepieciešami, viņš līstu Torakam pakaļ līdz pēdējam zaram un tad…

Meitene novērsās. Viņa nevarēja palīdzēt, vajadzēja tikt lejā.

Priedes stumbra trepes atradās pārāk zemu, lai viņa līdz tām spētu norāpties. Izlocījusies viņa atspiedās pret dobā stumbra malu, iekārās tajā un lēca. Kad viņa ar veselo kāju atsitās pret priedi, tā nodrebēja, taču izturēja. Ierobījumiem Rena nepievērsa uzmanību: viņa vienkārši nošļūca pa stumbru, saskrāpēja rokas un piezemējās savainotā ceļa sāpju liesmās. Kad Rena paskatījās augšup, Toraks nebija redzams.

Nē, tur jau viņš bija pieplacis pie ozola konusveidīgā stumbra. Dvēseļēdājs sniedzās pēc Toraka. Rena redzēja, kā Tiazi izstiepj roku, lai sagrābtu zēnu aiz kājas. Viņš par mata tiesu kļūdījās. Toraks bija gandrīz galotnē, kur koks izaudzējis savus pēdējos zarus. Rena viņu pret vētrainajām debesīm redzēja kā tumšu apveidu, kas groza galvu un nezina, ko darīt. Meitene iedomājās, kā Ozolu burvis viņu satver aiz potītes un nosviež lejā, bet Toraks kliegdams mirst nāves mokās.

Sakodusi zobus, Rena, vilkdama nopakaļ izmežģīto kāju, līda tuvāk ugunskuram. Viņa satvēra neganti liesmojošu sveķainu priedes šķilu. Meitene lavījās tuvāk ozolam.

Torak! Rēnas kliedziens atskanēja kā skaļš gārdziens. Torak! vina sauca. Ker!

Puisis spēji pagrieza galvu.

Nometusies uz veselās kājas ceļgala, Rena atvēzējās un nomērķēja. Šim vajadzēja būt trāpīgākajam metienam viņas mūžā.

Degošā pagale griezās gaisā un izbārstīja dzirksteļu spietus un Toraks to noķēra.

Ar brīvo roku karādamies zarā, viņš sāka slānīt Tiazi. Dvēseļēdājs noslēpās aiz ozola stumbra, apliecās tam apkārt un būtu sagrābis Toraku aiz kājas, ja vien ģints piederības krelles nebūtu aizķērušās aiz zara un viņu apturējušas. Zīles un āmuļus izbārstīdams, viņš tās norāva, taču dozi ar uguns opālu turēja piespiestu cieši pie krūtīm.

Tas Torakam deva iespēju uzrāpties vēl mazliet augstāk. Nonācis gandrīz līdz galotnei, viņš uzlīda uz visizturīgākā zara. Tas zem viņa svara ieliecās. Puisis sita ar pagali. Ozolu burvis atvairīja uzbrukumu ar dūres triecienu, kas gandrīz salauza Torakam plaukstu un aizlidināja pagali pa gaisu. Kamēr Toraks nolūkojās, kā, atstādama dzirksteļu taku un nodunēdama pret zemi, aizlido pēdējā cerība; laiks šķita apstājies.

Tiazi līksmoja.

-   Es esmu Meža saimnieks! viņš auroja.

Taču, kamēr Tiazi uzvaras priekā bļaustījās, Meža elpa iepūta dzirksteli viņa matu jūklī. Toraks to pamanīja. Ozolu burvis ne.

Puisis izmisīgi centās no viņa atvairīties.

-   Tu nekad nebūsi saimnieks! viņš kliedza. Pat ja tu mani nogalināsi, tu nekad nedabūsi to, ko vēlies!

-   Un kas tas būtu? Ozolu burvis ņirdza, rāpdamies tuvāk.

-   Tas, kā dēļ tu nonāvēji manu asinsradinieku: uguns opāls.

Bet tas jau ir mans! Tiazi ļaunpriecīgi pavicināja dozi.

No debesīm šāvās lejup melnu spalvu gūzma, un Reka centās akmeni pievākt, taču Tiazi ar rokas vēzienu putnu aiztrauca.

Kad burvim pārslīdēja melna ēna, smaids viņa sejā sastinga. Ar klusiem spārniem šķeldams gaisu, ūpis izvirzīja uz priekšu nagus un izkampa dozi no burvja rokas. Tiazi, nikni gaudodams, sniedzās tam pakaļ, taču tas jau bija projām un aizlidoja Augsto kalnu virzienā.

Tagad Tiazi kauciens pārvērtās par rēcienu, jo pieņēmās spēkā niknā dzirkstele. Tverdams savās krēpēs, bārdā un tērpā, viņš nodrebēja zaudēja līdzsvaru un krita.

Toraks no ozola galotnes lūkojās, kā dvēseļēdājs bez dzīvības guļ pie koka saknēm. Viņš redzēja, kā Dziļā meža mednieku pūlis izlaužas caur dzeloņkrūmu sienu un ielenc līķi. Pēc tam atvērās mākoņi un sāka gāzt lietus, kas apslāpēja liesmas un lika uzvirmot kodīgu dūmu grīstēm; Mežs smagi un saraustīti nopūtās, jo bija attīrījies no ļaunuma, kas apdraudēja tā zaļo sirdi.

Kamēr Toraks rāpās lejā drošībā, viņa seju straumēm apskaloja lietus, taču zēns to gandrīz nemanīja. Viņš drebēja no pārguruma, taču bija dīvaini nejūtīgs. Viņš pat lāgā nemanīja ievainojumu ciskā.

Nolēcis zemē, Toraks steberēja pie Rēnas, kas bija pakritusi pie ugunskura atliekām. Saļimis viņai blakus uz ceļiem, zēns apkampa viņas plecus.

Vai esi ievainota? Vai viņš tev nodarīja pāri?

Rena, kas bija balta kā krīts, papurināja galvu, un viņas acis bija aizēnojusi Tiazi radītā tumsa. Viņa atvēra muti, lai kaut ko teiktu; pēc tam Rēnas seja noraustījās un viņa novērsās. Meitenes pakausis bija glīts un neaizsargāts. Toraks apskāva Renu un pievilka sev klāt.

Kad abi tupēja apskāvušies, pie Toraka gurna sāka zumēt zāļu rags. Pacēlis galvu, puisis ieraudzīja, ka starp Lielo īvi un Dižozolu ar vadonim cienīgu spozmi dzintardzeltenajās acīs stāv Vilks. "Uzmaniesviņš Toraku brīdināja. "Tas tuvojas…"

No kaut kurienes cauri Svētajai birzij izbrāzās spēcīgs vējš, kas sašūpoja koku zarus, taču nebija dzirdama ne skaņa. Saule paslēpās aiz mākoņiem, un lielie koki blāzmoja tik zaļi, ka sāpēja acis, taču Toraks nespēja novērsties. Dziļi viņa būtībā, atbalsodamies asinīs, zumēja zāļu rags. Pasaule salūza un ievēlās nebūtībā. Viņš nespēja saklausīt dziestošo ogļu čūkstēšanu vai lietus čaboņu uz lapām. Viņš nespēja saost dūmus un sajust Renu savās rokās.

Virmojošajā dūmakā starp ozolu un īvi stāvēja garš vīrs. Tā seja pret žilbinošajām debesīm nebija saskatāma, un garie mati plīvoja nedzirdamajā vējā. Uz viņa pieres slējās brieža ragi.

Toraks iekliedzās un aizklāja acis ar plaukstu.

Kad viņš no jauna uzdrošinājās paskatīties, tēls bija izgaisis, un tur stāvēja tikai Vilks barabrālis, kas luncināja asti un cauri lietus gāzmām metās sveikt Toraku.

trīsdesmit astotā nodala

Kad Toraks pamodās, viņš nesaprata, kur atrodas.

Viņš gulēja zem siltu zaķādu apmetņa. Cauri egļu zaru jumtam būdā iespīdēja zaļa saule. Puisis saoda malkas dūmus un nometnes skaņas: sprakšķēja ugunskurs un kāds asināja nazi.

Viņš sāka atcerēties. To, kā bija nometies ceļos blakus Rēnai Svētajā birzī. Dziļā meža ģintis, kas pulcējās apkārt, un kādu, kas viņam iespieda plaukstā nazi. Ceļojumu uz nometni kājām un vienkocī. Sievieti, kas sašuva ievainojumu ciskā, un otru, kas aprūpēja Rēnas ceļgalu. Medoto dzērienu, kas lika justies miegainam, un pēc tam vairs nekā.

Aizvēris acis, Toraks sarāvās kamolā. Krūtis mazliet sāpēja, it kā kaut kas censtos no tām izlauzties, un viņam radās nepatīkama nojausma. Tiazi bija miris, taču pie Eostras atradās uguns opāls. Un viņš kopā ar Renu atradās Dziļā meža ģinšu žēlastības varā.

Izlīdis no būdas, puisis atrada ļaužu pūli, kas gaidīja viņa pamošanos. Tie zemu paklanījās. Toraks neklanījās. Pirms divām dienām šie cilvēki gaudoja pēc viņa asinīm.

Viņam par pārsteigumu, pūlī bija manāma Duraina un Staltbrieži, kā arī daži no Vītolu un Mežakuiļu ģints, taču no Kraukļiem nebija neviena. Kur atradās Rena? Puisis jau gatavojās to pajautāt, kad Meža Zirgu vadone paklanījās īpaši zemu un aicināja pagaidīt pie košsarkanā koka.

Ko pagaidīt? Viņš nesaprata. Dziļā meža ģinšu pārstāvji uz viņu skatījās biedējošā klusumā.

Ieraudzīt Renu, kas ar kruķu palīdzību steberēja pretim, bija liels atvieglojums.

-   Vai zini, viņa klusā balsī jautāja, ka esi nogulējis veselu diennakti? Man nācās tevi iedunkāt, lai pārliecinātos, vai esi vēl dzīvs.

Meitenes balss izklausījās braša, taču Toraks redzēja, ka kaut kas nav kārtībā un viņa to vēl negrib teikt.

-   Visi vienā laidā klanās, viņš čukstus sacīja.

-    Tur tu neko nevari darīt, Rena teica. Tu jāji uz Svētās ķēves un pieveici dvēseļēdāju. Un Dižozols sāk salapot. Viņi lēš, ka par to jāpateicas tev.

Toraks par to negribēja runāt, tāpēc apvaicājās par Rēnas celi, bet viņa paraustīja plecus un sacīja, ka varējis būt vēl ļaunāk. Puisis jautāja, kāpēc starp pārējiem atrodas Duraina, un Rena paskaidroja, ka Dziļā meža ģintis tagad noliedz Ceļu tikpat dedzīgi, kā kādreiz bija to pieņēmušas, un vairs nenicina Staltbriežus par to, ka tie Ceļu vispār nav nekad atzinuši.

-   Un Sumbri ir tik nokaunējušies par to, ka šos piemuļķojis dvēseļēdājs, ka tagad nolēmuši sevi sodīt ar papildu rētām. Un uzbrukt Skrajajam mežam neviens vairs negatavojas.

-   Vai tāpēc šeit ir arī Mežakuiļi un Vītoli?

Rena izrieza plecus un ar ķeģi iecirta zemē.

-    Tos atsūtīja Finkedīns, viņa sacīja stingrā balsī. Viņam nācās pacīnīties, lai atrunātu Gaupu un viņa ģinti no uzbrukuma, taču galu galā tēvocim izdevās tos pārliecināt atsūtīt vienīgi ģints vadoni lai runātu, nevis cīnītos. Vītoli un Mežakuļi ieradušies viņu atbalstīt.

-   Un Finkedīns? Toraks steigšus jautāja.

Rena kodīja apakšlūpu.

-   Drudzis. Viņš bija pārāk slims, lai kaut kur brauktu. Tas bija pirms dažām dienām. Kopš tā laika nekas vairāk par viņu nav dzirdēts.

Toraks nespēja pateikt neko, kas Renu nomierinātu, taču, kamēr viņš meklēja īstos vārdus, pūlis pašķīrās un parādījās divi Sumbru ģints mednieki, kas pa abiem vilka sievieti ar pelnu krāsas matiem.

Viņi palaida to vaļā, un sieviete palika grīļīgi stāvam, ar bezkaislīgām acīm skatīdamās Torakā.

Meža Zirgu vadone ar šķēpa smaili to nospieda uz ceļiem un vērsās pie pūļa:

-   Lūk, grēciniece, kuru mēs notvērām netālu no savas nometnes! vina sauca. Vina ir atzinusies. Vina ir tā, kas izraisīja lielo ugunsgrēku. Meža Zirgu vadone palocījās pret Toraku tā, ka viņas zirgaste aizskāra zemi. Sodu viņai vari spriest tu.

-Es? puisis bija nesaprašanā. Bet… to vajadzētu darīt Durainai.

Viņš uzmeta skatienu Staltbriežu vadonei, taču tā šķita neizdibināma.

-   Duraina teic, ka tas jādara tev, Meža Zirgu vadone sacīja. Visas ģintis ir vienisprātis. Tu izglābi Mežu. Lem grēcinieces likteni!

Toraks uzlūkoja vaņģinieci, kas viņam cieši skatījās pretim. Šī sieviete viņu bija gribējusi dzīvu sadedzināt. Un tomēr viņš sajuta vienīgi žēlumu.

-    Saimnieks ir miris, Toraks viņai teica. To taču tu zini, vai ne?

-   Kā es viņu apskaužu, tā sacīja ar patiesu ilgošanos.

-    Beidzot viņš iepazina uguni. Pēkšņi viņa, rādīdama aplūzušus zobus, Torakam uzsmaidīja. Bet tu tu esi svētīts! Uguns atstāja tevi dzīvu! Es pieņemu tavu spriedumu.

Rena blakus Torakam sarosījās.

-   Tā biji tu, viņa sacīja sievietei. Tu piejauci miega zāles viņu ūdenim.

Tā izpleta savas sasprēgājušās, sarkanās rokas.

-   Uguns viņu atstāja dzīvu! Tiem nebija tiesību viņu nogalināt.

Pūlis sāka kurnēt, un Meža Zirgu vadone pavicināja šķēpu.

-   Viens tavs vārds, viņa teica Torakam, un viņa mirs.

Puisis novērsa skatienu no atriebīgās, zaļās sejas un paskatījās uz sievieti ar pelnu pelēkajiem matiem.

-   Lieciet viņai mieru, viņš teica.

Sākās iebildumu vētra.

-   Bet viņa mūs sazāļoja! Meža Zirgu vadone kliedza.

-   Viņa sarīkoja lielo ugunsgrēku! Viņa ir pelnījusi sodu!

Toraks pagriezās pret vadoni.

-   Vai tu esi gudrāka par Mežu?

-    Protams, ne. Taču…

-   Tad, lūk, kā tas būs! Staltbrieži viņu uzmanīs līdz dzīves beigām, un viņa zvērēs, ka nekad vairs neizraisīs ugunsgrēkus.

Viņš skatījās vadones acīs, un tā, izturējusi puiša skatienu, beidzot nolaida pīķi.

-   Kā teiksi, viņa noburkšķēja.

-   Ak! noelsās pūlis.

Duraina stāvēja nekustīga un vēroja Toraku.

Pēkšņi viņš vēlējās atbrīvoties no tiem visiem: no cilvēkiem ar mežonīgajām acīm, kuriem uz galvas bija sakaltuši māli un kuri kokus krāsoja sarkanus.

Kamēr Toraks lauzās caur pūli, Rena kliboja viņam nopakaļ.

-   Torak, pagaidi!

Viņš pagriezās.

-   Tu darīji pareizi, viņa sacīja.

-  Viņi to nezina, puisis riebumā teica. Viņi atstās to dzīvu tāpēc, ka es tā liku. Nevis tāpēc, ka tā ir pareizi.

-   Viņai būs vienalga.

-   Toties man gan ne.

Toraks atstāja Renu un pameta nometni. Viņš gāja uz labu laimi lai tikai būtu tālāk no Dziļā meža ģintīm.

Puisis nebija tālu ticis, kad sāka sāpēt ievainojums gurnā, tāpēc viņš aizsoļoja uz upes krastu, lai apsēstos un pavērotu, kā garām plūst Melnupe. Sāpes krūtīs kļuva stiprākas, un viņš ilgojās pēc Vilka, taču tas nerādījās, un Torakam nebija vēlēšanās gaudot.

Zēns juta, ka kāds stāv aiz muguras, un atskatījies ieraudzīja Durainu.

-   Ej projām, viņš noņurdēja.

Sieviete pienāca tuvāk un apsēdās.

Toraks noplūca zirgskābenes lapu un sāka to gar dzīslām plucināt.

-   Tavi lēmumi bija gudri, viņa teica. Mēs viņu pieskatīsim labi. Viņa brīdi klusēja un tad turpināja: Mēs nezinājām, cik tālu aizmaldījies viņas prāts. Mēs pieļāvām kļūdu, dodot viņai tik daudz brīvības. Mēs… kļūdījāmies.

Toraks vēlējās, kaut to būtu dzirdējusi Rena.

-    Viņa grēkoja, Duraina turpināja, taču atstāt atmaksu Meža ziņā ir prātīgi. Sieviete pagriezās pret Toraku, un viņš juta tās skatiena spēku. Tu to apzinies tikai tagad. Bet tas ir kaut kas tāds, ko tava māte bija zinājusi vienmēr.

Zēns brīdi sēdēja kluss.

-   Mana māte, viņš pēc brīža teica. Bet… tu teici, ka neko man par viņu nevari pateikt.

Viņa veltīja puisim vāru smaidu.

-   Tu biji apsēsts ar atriebību. Tu nebiji gatavs to dzirdēt. Piešķiebusi galvu, viņa aplūkoja lapas, kas šūpojās visapkārt. Tu piedzimi Lielajā īvē, viņa teica. Kad tava māte juta, ka viņas laiks tuvojas, viņa devās uz Svēto birzi izlūgties Meža aizstāvību bērnam. Viņa iegāja Lielajā īvē. Tu piedzimi tur. Tajā ir apglabāta tava nabas saite. Pēc tam viņa kopā ar Vilku ģints burvi bēga uz dienvidiem. Vēlāk, zinādama, ka tuvojas gals, viņa tavu tēvu sūtīja uzmeklēt mani, lai izstāstītu man to, ko nevarēja teikt viņam.

Duraina izstiepa roku, un uz viņas plaukstas apmetās raibs tauriņš.

-   Tonakt, kad piedzimi tu, viņas vīzijās parādījās Pasaules Gars. Tas paziņoja, ka tev visu mūžu lemts cīnīties, lai vērstu par labu ļaunumu, kuru palīdzēja radīt Vilku ģints burvis. Tava māte bija nobijusies. Viņa lūdza Pasaules

Garam, lai tas atvieglo viņas bērna grūto likteni. Viņš apsolīja tevi padarīt par garagājēju, taču tad tev nedrīkstēja būt savas ģints, jo nevienai ģintij nav ļauts būt daudz spēcīgākai par pārējām. Viņa apklusa un nolūkojās, kā aizlido tauriņš. Un vēl viņš paziņoja, ka šī velte tavai mātei maksās dzīvību.

Toraks skatījās uz lapas dzīslojumu savās rokās.

-    Lai apstiprinātu vienošanos, Pasaules Gars nolauza savu ragu žuburi un iedeva to viņai. Tava māte no tā pagatavoja zāļu ragu. Dienā, kad tas bija gatavs, viņa nomira.

Alksnī nometās erickiņš, kas pret zaru notīrīja knābi un aizlidoja.

-    Tavs tēvs, Duraina turpināja, atstāja tevi vilku migā un devās taisīt atvadu paaugstinājumu. Pēc trim mēnešiem viņš kaulus atgādāja uz svētbirzi un apglabāja tos Lielajā īvē.

Toraks lapas pārpalikumus iemeta ūdenī un noskatījās, kā tie tiek aiznesti. Lielā īve. Viņa dzīvības koks. Mātes nāves koks.

Viņš iztēlojās, kā tēvs dzen tapas Lielās īves mūžvecajā stumbrā, lai tajā varētu ierāpties dzīvesbiedre, kad būs pienācis laiks dzimt mazulim; kā viņš pēc tam nes uz turieni viņas kaulus, lai tie dusētu mierā kopā ar viņas nazi ar nazi, kas pēc daudzām vasarām izglāba dzīvību Rēnai.

Upes pretējā pusē mātei līdzi no krasta uz ūdensmalu sekoja bariņš pīlēnu. Toraks uz tiem skatījās, bet tos neredzēja. Viņam nebija ģints tāpēc, ka viņš bija garagājējs. Māte viņu par tādu padarīja, upurēdama savu dzīvību.

Zēnam krūtīs iekvēlojās sāpīgas dusmas. Viņa varēja dzīvot, taču izvēlējās mirt. Tas tika darīts viņa labā, taču viņa pameta savu dēlu.

Toraks grīļīgi piecēlās.

-   Es nekad to neesmu gribējis.

Duraina vēlējās kaut ko teikt, taču viņš to ar rokas mājienu apklusināja.

-   Es nekad neesmu to gribējisl puisis kliedza.

Neko apkārt neredzēdams, viņš aizjoņoja pa Mežu. Viņš

turpināja skriet, līdz sāpes augšstilbā lika apstāties.

Toraks atradās zaļā, ar saules gaismu pielietā klajumā, kur laidelējās bezdelīgas un virs vizbulītēm spārnus plivināja tauriņi. "Skaisti," viņš nodomāja.

Un viņa mirušie tuvinieki to nekad neredzēs.

Toraks nometās uz ceļiem zālē un domāja par māti un tēvu, un Beilu. Sāpes krūtīs kļuva griezīgas kā krams. Viņš tik ilgi bija perinājis atriebības plānus. Tagad tie vairs nebija vajadzīgi, un bija palikušas vienīgi bēdas. Kamols krūtīs šķita atraisāmies, un zēns sāka raudāt. Viņš raudāja ilgi: tie bija skaļi, sāpīgi, saraustīti šņuksti. Žēlabas par mirušajiem, kas viņu bija pametuši.

Rena gulēja guļammaisā, skatīdamās tumsā. Viņas domas klimta bezcerībā. Loku viņai bija pagatavojis Finkedīns. Tiazi to bija salauzis. Finkedīns bija smagi slims. Loks bija zīme. Finkedīns droši vien ir miris.

Galu galā Rena to ilgāk nespēja izturēt. Pagrābusi ķeģus, viņa izkliboja no būdas.

Pusnakts, un nometne bija klusa. Meitene devās pie ugunskura, kur noslīga uz bluķa un sēdēja, vērodama, kā augšup ceļas dzirkstis, lai nomirtu debesīs.

Kur pazudis Toraks? Kā viņš tā drīkstēja? Aizskriet un nepateikt viņai, kad Rena tik dedzīgi vēlējās nokļūt atpakaļ Skrajajā mežā!

Pēc brīža viņš iesteberēja nometnē. Toraks pamanīja Renu un apsēdās viņai blakus pie ugunskura. Puisis izskatījās iztukšots, un viņa skropstas bija salipušas, it kā viņš būtu raudājis. Rena nocietināja sirdi.

-   Kur tu biji? viņa jautāja apsūdzošā tonī.

Toraks nikni vērās ugunskura liesmās.

-   Es gribu tikt no šejienes projām. Atpakaļ uz Skrajo mežu.

-   Es arī! Ja tu nebūtu tā aizskrējis, mēs jau būtu ceļā.

Toraks ar zaru sabikstīja ogles.

-   Man riebjas būt par garagājēju. Tas ir kā lāsts.

-    Tu esi tāds, kāds esi, Rena sacīja bez līdzjūtības. Starp citu, no tā ir iznācis arī kaut kas labs.

-    Kas? Pastāsti man, kas labs kaut reizi ir iznācis!

Viņa apslāpēja savas jūtas.

-   Tas, ka tu zīdaiņa vecumu pavadīji vilku migā. Tāpēc, ka esi garagājējs, tu iemācījies vilku valodu. Tā tev ļāva sadraudzēties ar Vilku. Lūk! Tas taču ir labi, vai ne?

Toraks turpināja nikni blenzt ugunī.

-   Nav jau runa tikai par vilku valodu. Kad es pārmiesojos, man šķiet: tas atstāj ietekmi uz manām dvēselēm.

Rena sarāvās. Arī viņa par to bija prātojusi. Leduslāča niknums, odzes nežēlība… Dažkārt viņa bija manījusi šīs iezīmes Torakā. Un tomēr šie zaļganie lāsumiņi viņa acīs. Skaidrs, ka tie bija jauki: Meža vieduma kripatiņas, kas noberzušās kā sūnas no zara un iebirušas Toraka būtībā.

Taču meitene bija pārāk pikta, lai par to tagad runātu, tāpēc tā vietā viņa sacīja:

-   Varbūt pārmiesošanās patiešām atstāj ietekmi, taču ne vienmēr. Tu reiz iemiesojies krauklī, bet nekļuvi nenieka gudrāks.

Viņš iesmējās.

Rena ar kruķu palīdzību pieslējās kājās.

-    Ej mazliet pagūli! Kolīdz uzausīs gaisma, es vēlos doties projām.

Toraks iemeta zaru ugunskurā un piecēlās. Pēc tam viņš pasniedzās sev aiz muguras un ielika viņai kaut ko rokās.

-    Lūk! Man šķita, ka tu šo varētu gribēt.

Tās bija Rēnas stopa atliekas.

-   Tagad tu to varēsi apglabāt, viņš teica. Izklausījās, ka puisis nav pārliecināts, vai rīkojies pareizi.

Rena nespēja sevi piespiest runāt. Meitenei šķita, ka, apņemot mīļoto koku ar pirkstiem, viņa redz, kā Finkedīns to apstrādā. Tā bija zīme. Tai vajadzēja būt zīmei.

-   Rena, Toraks klusi teica. Tā nav zīme. Finkedīns ir stiprs. Viņš izveseļosies.

Meitene ievilka elpu un norija siekalas.

-    Kā tu zināji, ka es par to domāju?

-   Nu… Es tevi pazīstu.

Rena iedomājās, kā Toraks tenterē pa mežu, lai atgūtu salauzto loku. "Varbūt pārmiesošanās nemaz neatstāj pēdas," viņa iedomājās. "Jo šis… šis ir vienkārši Toraks."

-    Paldies, viņa teica.

-    Tas nebija grūti.

-   Ne jau tikai par šo. Par visu, ko esi darījis. Par to, ka lauzi zvērestu.

Uzlikusi plaukstu Torakam uz pleca, Rena noskūpstīja puisi uz vaiga un ātri aizkliboja projām.

Vilks skatījās, kā Slaikais Bezastainis pēc baramāsas aiziešanas šūpojas un blisina acis, un saprata, ka viņa jūtas ir izkaisītas un izmētātas apkārt kā lapas vēja brāzmā.

Bezastaini bija tik neizprotami! Slaikajam Bezastainim patika baramāsa, un tai patika viņš, bet tā vietā, lai saberzētos ar sāniem un nolaizītu viens otram purnu, tie viens no otra bēga. Tas bija ārkārtīgi dīvaini.

Tā prātodams, Vilks tecēja uzmeklēt Tumšo Kažoku. Draudzenei pēc veiksmīgām medībām joprojām bija slapjš purns: tā viņam pievienojās, un, viens otru rotaļīgi pakodījuši un saberzējušies ar kažokiem, abi kopā aizskrēja pret straumi gar ātro ūdeni. Vilkam patika, kā vēsās papardes glāstīja viņa vēderu un kā aiz muguras dipēja Tumšā Kažoka ķepas. Viņš saoda maigo draudzīga vilka un jauna briedēna asins smaržu.

Mežā no jauna valdīja miers, tomēr kaut kas Vilkam lika doties uz vietu, kur Slaikais Bezastainis bija pieveicis Sakosto. Sasnieguši to, viņi palēnināja soli. Virs modrajiem kokiem lejup raudzījās Spožā-baltā-acs, un gaisā joprojām virmoja Pērkongrāvēja dusmas.

Pērkongrāvējs bija varens noslēpums. Kad Vilks bija mazs, Pērkongrāvējs viņam lika pamest slaiko Bezastaini un doties uz Kalnu. Kad Vilks no turienes aizbēga, Pērkongrāvējs bija dusmīgs. Vēlāk viņam tika piedots, taču Vilks nedrīkstēja atgriezties Kalnā. Tas viss bija ļoti dīvaini, turklāt Pērkongrāvējs vienlaikus bija gan tēviņš, gan mātīte; gan mednieks, gan medījums. Neviens vilks nespēja saprast šādu radījumu.

Vilks kādreiz neieredzēja nesaprašanu, taču tagad viņš zināja, ka šis tas vienkārši nav saprotams. Viens bija Pērkongrāvējs, bet otrs Slaikais Bezastainis. Slaikais Bezastainis nebija vilks. Un tomēr viņš bija Vilka barabrālis. Tas tā vienkārši bija.

Vilka degunam garām aizplūda tik tikko jaušama smaka, un viņš saspringa. Dēmoni.

Vilks dedzīgi piebāza purnu pie zemes un, dziļi ieelpodams, sekoja pēdām. Tās veda augšup pa nogāzi garām mūžveciem kokiem.

Midzenis bija gandrīz pilnīgi aizsegts ar akmeni: sprauga Vilkam bija par šauru. Viņš ar priekšķepām kašņāja to platāku, un Tumšais Kažoks palīdzēja. Beidzot Vilks izspraucās cauri.

Iekšpusē viņš saoda dēmona dvingu, taču smaka bija veca. Neviena dēmona tur nebija. Vienīgi ļoti izkāmējusi, smirdīga bezastainu kucīte.

Vilks iesmilkstējās un nolaizīja tai degunu. Tā pat nepamirkšķināja plakstus. Kaut kas nebija kārtībā. Vilks atmuguriski izrāpās no midzeņa un skrēja pasaukt Slaiko Bezastaini.

Kad viņš ieradās pie bezastainu midzeņiem, bija jau klāt gaisma, un Vilks tūlīt pat saprata, ka viņam būs jāpagaida. Ātrā Ūdens malā bija izvilktas vairākas peldošās ādas. Vilks redzēja, kā augšup pa krastu rāpjas Kraukļu bara vadonis un baramāsa, aizmetuši savus kokus, lēkā tam pretim, un vadonis smejas un šūpo viņu priekšķepās.

trīsdesmit devītā nodala

Toraks jautāja:

-   Kad mēs sasniegsim Skrajo mežu?

-   Droši vien, pirms iestāsies krēsla, Finkedīns, saritinādams guļammaisu, atbildēja.

-   Beidzot, Rena nopūtās.

Viņa ielika kaltētas mežacūkas gaļas strēmeli bērza zaru žāklē ģints aizbildnim, taču Rips to nekavējoties nozaga. Toraks savu ziedojumu Mežam centās pasargāt no kraukļiem, iebāzdams to oša plaisā. Pēc tam Finkedīns lika Rēnai iemidzināt uguni, bet pats kopā ar Toraku nesa uz laivām mantību.

Pirms divām dienām viņi bija atstājuši Dziļā meža nometni un lēnām laidās pa straumi, jo Finkedīnam joprojām dzija ribas. Kraukļu vadonis pēc viņiem bija ieradies viens: pārējie ģints locekļi nodarbojās ar zveju, jo bija lašu nārsts. Jauki, ka ceļinieki bija tikai trijatā.

Toraks visapkārt juta pamatīgu atspirgšanu. Arī Dziļā meža ģintis, kad notika sanākšana, izlēma nekavējoties

sākt ārstēt nozagtos bērnus. Pieci tika atbrīvoti no alām, kas bija izraktas nogāzēs aiz Svētās birzs. Visi bija noliesējuši tievi kā mieti, viņu zobi novīlēti smaili kā ilkņi un prāti padarīti tik tīri no domām un balti kā āmuļu ogas. Taču, ielūkojusies bērnu acīs, Rena paziņoja, ka Tiazi vēl nav paspējis ieperināt dēmonus viņu kaulu smadzenēs, tāpēc tie joprojām bija bērni, nevis tokoroti. Tā kā no visiem klātesošajiem Rēnai šajā jautājumā bija vislielākā pieredze, viņai pakļāvās pat Duraina. Pēdējais, ko Toraks redzēja Dziļajā mežā, bija ģintis, kas dedzīgi strīdējās par to, kādi būtu piemērotākie riti bērnu atveseļošanai.

Aizaudzēt ievainojumus sāka arī Mežs. Pirmo dienu viņi airējās cauri izdegušajām zemēm, taču vietām Toraks jau manīja zaļus pleķīšus, kuros jaunos dzinumus skrubināja daži drosmīgi brieži. Melnezera krastos viņš bija redzējis Svēto ķēvi. Tā viņam uzbubināja, un puisis atzviedza pretim. Izskatījās, ka jāšanu tā Torakam ir piedevusi.

"Un tomēr," Toraks domāja, kamēr viņi krāva laivās dzeramtraukus, "dažas brūces nesadzīs nekad." Sumbru rētas nekad neizgaisīs. Gaups bija sakropļots uz mūžu. Viņa mazā meitiņa, kas tika atrasta kopā ar pārējiem bērniem, bija kļuvusi mēma. Taču sliktākais, ka viens no nozagtajiem bērniem bija zaudēts uz visiem laikiem. "Dēmons," Vilks bija pavēstījis, sekodams tā pēdām, pirms tās pazaudēja Kalnu piekājē. Toraks iztēlojās, kā tas pāri akmeņiem steidzas uz Eostras midzeni.

Būs labāk, ja mantas piesiesi, Finkedīns sacīja, likdams Torakam salēkties. Priekšā būs krāces.

Toraks bija pārsteigts, jo nekādas krāces neatcerējās. Taču tad viņš atminējās, ka abi ar Renu šo ceļa gabalu, kas atradās vairāk uz dienvidiem, bija pieveikuši kājām.

Patīkami apzināties, ka no šā brīža atbildīgais bija Finkedīns.

Viņi devās ceļā un slīdēja garām čabošiem alkšņiem un niedrājiem, kas bija pilni ar dziedātājputniem. Beidzot, kad saules gaisma sāka kļūt zeltaina, skatienam pavērās Dziļā meža robotie klinšu vārti.

Finkedīns pār plecu jautāja Torakam, vai tam nav žēl pamest vietu, kas patiesībā bija viņa dzimtene.

-   Nē, puisis atbildēja, kaut gan viņam bija skumji to atzīt. Es šeit neiederos. Staltbrieži būtu drīzāk ļāvuši Ozolu burvim pārņemt Mežu nekā cīnījušies. Un pārējie… Tie gribēja nogalināt ikvienu, kas nesekoja Ceļam. Tagad viņi, šķiet, ir gatavi iznīcināt visus, kas sekoja. Kā gan es varu uzticēties šādiem cilvēkiem?

Finkedīns nolūkojās, kā bezdelīga lidojumā noķer mušu.

-    Viņiem vajadzīga pārliecība, Torak. Kā efejai, kas tveras pie ozola.

-    Un kā ar tevi? Vai arī tev tā ir vajadzīga?

Finkedīns pārlika airi šķērsām pāri laivai un pagriezās,

lai ieskatītos Torakam acīs.

-   Jaunībā es biju aizceļojis uz Tālajiem Ziemeļiem un medīju kopā ar Balto Lapsu ģinti. Reiz naktī mēs debesīs redzējām gaismas un es teicu: "Skatieties, rau, kur Pirmais Koks!" Baltās Lapsas smējās. "Tas nav nekāds koks," viņi teica. "Tie ir ugunskuri, kurus tavi mirušie tuvinieki kurina, lai sasildītos." Vēlāk, kad biju nonācis pie Cirvjezera, Ūdru ģints pārstāvji man apgalvoja, ka gaismas ir liels niedrājs, kurā mīt viņu senču gari. Finkedīns brīdi klusēja un tad jautāja: Kuram ir taisnība?

Toraks papurināja galvu.

Kraukļu vadonis no jauna paņēma irkli.

-   Tu ne par ko nevari būt pārliecināts, Torak. Ja vien tev pietiks drosmes, agrāk vai vēlāk tu to atzīsi.

Zēns atcerējās Sumbrus un Meža Zirgus, kas krāsoja kokus.

-   Man šķiet, dažs labs to nesapratīs nekad.

-    Tas tiesa. Bet ne jau visi Dziļā meža iemītnieki ir tādi. Tava māte tāda nebija. Viņai bija vairāk drosmes.

Toraks uzlika plaukstu uz zāļu raga. Viņš vēl nebija Finkedīnam pavēstījis, ko par to uzzinājis, taču viņš bija pastāstījis Rēnai un tāpēc, ka tā bija Rena, viņa iedomājās par kaut ko tādu, kas Torakam nenāca ne prātā.

-   Varbūt tas tev palīdzējis visu laiku. Es vienmēr esmu brīnījusies, kāpēc dvēseļēdāji jau pašā sākumā nenojauta, ka tu esi garagājējs. Un šī sanēšana Svētajā birzī? Varbūt tieši tā atveda Pasaules Garu? Taču, man šķiet, mēs to skaidri neuzzināsim nekad.

"Ne par ko nevari būt pārliecināts," Toraks prātoja. Šī doma izbrāzās viņam cauri kā spirgts, vēss vējš.

Kad viņi nonāca klinšu ēnā, puisis pameta skatienu atpakaļ. Saule, kas bija zemu pie apvāršņa, spulgoja caur apsūnojušām eglēm, un Torakam šķita, ka tās viņam čukst ardievas. Viņš domāja par slepeno ieleju, uz kuru Dziļā meža ģintis bija aiznesušas Tiazi līķi, lai veiktu slepenus bēru ritus. Viņš domāja par Svēto birzi, kur milzīgie koki stāvēja kā stāvējuši tūkstošiem vasaru un noraudzījās, kā Meža radības nodzīvo savu īso un cīņas pilno dzīvi. Vai tiem bija kāda daļa par to, ka viņš lauzis zvērestu? Vai tie to bija jau aizmirsuši?

Vēl nebija pagājis pat mēnesis, kopš tika nogalināts Beils, taču šķita, ka aizritējusi vesela vasara. Toraks sacīja Finkedīnam:

-    Es biju zvērējis viņu atriebt. Taču nespēju.

Kraukļu vadonis pagriezās un ieskatījās viņam acīs.

-   Tu lauzi zvērestu, lai glābtu Renu, viņš teica. Vai tev nešķiet, ka tad, ja viss būtu citādi ja miris būtu tu un viņš zvērētu atriebties -, vai tev nešķiet, ka Beils tad rīkotos tāpat?

Toraks atvēra muti, taču tūlīt pat to aizvēra. Finkedīnam bija taisnība. Beils nesvārstītos.

Finkedīns teica:

-    Tu rīkojies pareizi, Torak. Domāju, viņa gars būs mierīgs.

Puisis norija siekalas. Skatīdamies, kā audžutēvs izveicīgi cilā airi, viņš sajuta pret to mīlestības uzplūdu. Zēns vēlējās pateikties par to, ka Finkedīns noņēmis no viņa pleciem smagu nastu; par to, ka uztraucās par viņu; par to, ka viņš bija Finkedīns. Taču Kraukļu vadonis bija aizņemts, jo apbrauca pusnogrimušu bluķi, turklāt vajadzēja brīdināt Renu, kas sēdēja otrā laivā. Un tad jau viņi bija tikuši garām robainajām klintīm un atradās Skrajajā mežā, un Rena plati smaidīja un vicināja pa gaisu dūres un drīz to darīja arī Toraks.

Tonakt, kad viņi bija apmetušies pie Melnupes, Beils atnāca pie Toraka pēdējo reizi.

Toraks saprot, ka sapņo, taču zina: viss notiek pa īstam. Viņš stāv Roņu līča oļainajā krastmalā un noraugās, kā Beils nes uz Jūru savu smailīti. Beils atkal ir stiprs un vesels un tur laivu uz pleca viegli un graciozi. Sasniedzis ūdensmalu, viņš to ielaiž ūdenī, ielec laivā un paceļ airi.

Toraks, izmisīgi vēlēdamies panākt, skrien viņam pakaļ, taču Beils jau aizslīd pāri viļņiem kā jūras krauklis un atstāj Toraku krastā.

Toraks cenšas uzsaukt, taču izdodas vien aizlūzis čuksts.

-   Pagaidi!

Tālu mirgojošajā Jūrā Beils apgriež laivu.

-   Lai aizbildnis peld kopā ar tevi! Toraks kliedz. Izveidodams spīguļojošu ūdens loku, Beils pamāj ar

airi un plati pasmaida.

-   Un lai skrien kopā ar tevi, radiniek! viņš uzsauc Torakam.

Un tad, zeltainajiem matiem plīvojot aiz muguras, Beils dodas uz rietumiem, kur saule iet gulēt Jūrā, un izgaist.

Kāpēc ne? Rena jautāja pēc trim mēnešiem. Tu pēc viņa ilgojies. Es tāpat. Tad iesim un viņu sameklēsim!

Toraks neatbildēja. Viņš bija stūrgalvīgs, un Rena zināja, ka nav vērts ierosināt, lai viņš Vilkam vienkārši uzgaudo. Puisis nevēlējās kārtējo reizi vilties, jo pēdējā laikā Vilks atbildēja reti. Kaut gan bija skaidrs: viņš samierinājies ar atziņu, ka Toraks nav vilks, un laiku pa laikam abus tovasar apmeklēja, un bija tikpat sirsnīgs un draisks kā allaž, Rena viņā jauta atturību it kā šis atrastos kaut kur citur. Toraks par to nerunāja, taču meitene zināja, ka arī draugs to jūt un ka drūmākajos brīžos viņš baidās: tas var nozīmēt, ka kādreizējai tuvībai pienākušas beigas.

"Tad kāpēc viņš neiet un Vilku nesameklē?" Rena saīgusi prātoja.

Torak, viņa sacīja noteiktā balsī. Tu esi labākais pēddzinis Mežā. Nu! Dzen pēdas!

Taču viņai nācās atzīt, ka būtu patiešām dīvaini dzīt pēdas Vilkam. Taču tovasar viss likās dīvaini. Viņa joprojām nespēja pierast pie tā, ka ir burve, un, kaut gan ģints burve joprojām skaitījās Seiuna, cilvēki pret Renu bija sākuši izturēties vēl piesardzīgāk nekā agrāk.

Arī mantas bija citas: jauns zāļu rags un doze (negaidīta dāvana no Durainas), jaunas šķiltavas, jauns cirvis, jauns nazis. Jauns loks. Uzticamā vecā loka atliekas viņa bija apbedījusi Kraukļu ģints kapulaukā, un vecais vīrs no Sumbru ģints kas, kā noskaidrojās, savulaik bija pazinis Finkedīnu un iemācījis tam taisīt lokus bija viņai pagatavojis lielisku jaunu stopu. Pagatavots no īves koka, kas cirsts augošā mēnesī, tas bija brīnišķīgi pielāgots meitenes labajai rokai, jo stiegru viņa atvilka ar kreiso. Tomēr Rena nespēja pie tā pierast un todien bija atstājusi ieroci nometnē. Taču viņa sāka baidīties, ka loks varētu justies pamests, un nolēma, ka nākamreiz to vajadzētu ņemt līdzi.

Bija pienācis zaļo oša sēklu mēnesis, un ugunspuķes izaugušas plecu augstumā. Laiks bija tik karsts, ka Rips un Reka lidinājās ar atvērtiem knābjiem, lai atvēsinātos. Vasara bija padevusies izcili laba: medījuma bija lērums un neviens netika nopietni saslimis. Lai gan Rena naktī dažreiz pietrūkās no sapņiem par ūpjiem un tokorotiem, viņa ātri vien no jauna aizmiga.

Viņa skatījās, kā Toraks noliecas, lai izpētītu dziļu švīku, kur vilks, atstājis savu smaržu, bija saskrāpējis zemi. Viņš nopūtās.

-   Tas nav Vilks.

Pēc laika viņš no kadiķa krūma noplucināja melnu vilka vilnas šķipsnu.

-    Vilka kažoks vietām ir melns, Rena teica cerību pilnā balsī. Uz astes un starp pleciem.

-   Viņa spalvām melni ir vienīgi galiņi, Toraks teica. Tās nav tādas kā šīs.

Pēc laba laika viņš nonāca stāvoklī, kuru Rena dēvēja par pēddziņa transu, un sekoja kaut kam, ko viņa nespēja pamanīt. Puisis sakņupa tik spēji, ka viņa tam gandrīz pārvēlās pāri.

Blakus viņa ceļgalam Rena ievēroja tik tikko manāmu ķepas nospiedumu.

-   Vai tas ir Vilks? meitene čukstus jautāja.

Toraks pamāja ar galvu. Viņa seja bija saspringta no

cerībām, un Rēnai bija žēl Toraka un dusmas uz Vilku, par to, ka šis nejūt, cik ļoti viņš vajadzīgs barabrālim.

Taču, kad viņi devās tālāk, Rēnas īgnums izgaisa un viņa ievāca dažus negatavus riekstus dāvanai. Iepriekšējā vasarā Vilks tika vērojis, kā viņa lasa riekstus, un bija darījis to pašu, taču gatavos riekstus tas atstāja bez ievērības un noskrumšķināja zaļos.

Kamēr Rena par to domāja, blakus ielejā iegaudojās vilks.

Viņa palūkojās Torakā.

-   Mūsu Vilks? meitene nočukstēja.

Viņš pamāja ar galvu.

-   Viņš lūdz, lai mēs ejam pie viņa. Toraks sarauca uzacis. Taču šādu saucienu es no viņa nekad agrāk neesmu dzirdējis.

Viņi sasniedza nākamo pacēlumu pie upes, un pēkšņi Vilks pieplacināja Toraku pie zemes, un tas nozīmēja milzīgu sveicienu un dedzīgu atvainošanos. "Es esmu tik laimīgs par to, ka tu esi šeit! Piedod, piedod! Arī es pēc tevis ilgojos! Esmu laimīgs! Piedod!"

Galu galā viņš palaida puisi vaļā un, ļaudams Torakam paskatīties apkārt, lēca virsū Rēnai, lai pateiktu to visu vēlreiz.

Platībā ap migu mētājās tīri nograuzti kauli un ādas driskas; zemi bija cieši piemīdījušas neskaitāmas ķepas. Toraks ievēroja, ka Vilks bija kļuvis tievāks, droši vien tāpēc, ka viņam bija daudz jāmedī. Puisis sāka smaidīt.

-    Man taču vajadzēja to uzminēt, viņš nomurmināja.

-    Man arī, Rena sacīja, atvirzīdama Vilka degunu.

Meitenes acis staroja, un viņa izskatījās tikpat laimīga, cik Toraks.

No migas parādījās lieliska, melna vilcene ar zaļganām dzintara acīm, kas, asti luncinādama un ausis pieglauzdama biklā sveicienā, tecēja pie viņiem.

"Jā, protams," Toraks nodomāja. "Taisnība."

Pagriezies pret Renu, puisis izstāstīja, ka vilcene pieder pie bara, ar kuru viņš bija sadraudzējies iepriekšējā vasarā. Abi vēroja, kā tā pieplok uz vēdera un ar asti slauka zemi, bet Vilks pazūd midzenī.

-    Šķiet, mums nenāktu par sliktu mazliet pakāpties atpakaļ, Toraks teica, pēkšņi nebūdams pārliecināts, kā viņiem vajadzētu uzvesties.

Abi ar Renu atvirzījās pieklājīgā attālumā no migas ieejas un ar sakrustotām kājām apsēdās.

Ilgi viņiem nenācās gaidīt. Atgriezās Vilks, kas nesa zobos mazu kamoliņu, kurš locījās un spārdījās. Asti kulstīdams, viņš pierikšoja pie Toraka un nolika to puisim priekšā.

Toraks centās pasmaidīt, taču sirds bija pārāk pilna.

Mazulis bija kādu mēnesi vecs. Tas bija apvēlies un pūkains, un lāgā neturējās uz strupajām kājelēm. Tā ausis vēl bija sagumzītas un acis skatījās katra uz savu pusi un bija zilas kā slāneklis, tomēr mazulis dedzīgi tuvojās Torakam un izskatījās tikpat bezbailīgs un ziņkārīgs kā mazotnē viņa tēvs.

Toraks klusi iesmilkstējās un pasniedza kucēnam plaukstu apostīšanai; tas ieķiukstējās un, luncinādams strupo astīti, centās apēst Toraka īkšķi. Puisis pacēla mazuli plaukstā un paostīja tam pavēderi. Sis spirinājās ar mazajām, glītajām ķepiņām un ieķērās Torakam matos ar nadziņiem, kas bija sīki kā kazenāju ērkšķi. Kad Toraks nolika vilcēnu zemē, tas aizklumpačoja atpakaļ pie tēva.

Vilcene pacēla purnu un iesmilkstējās, un no migas iznira vēl divi mazuļi, kas ņurdēdami lēkšoja pie mātes, lai apošņātu tai purnu. Viens bija melns, un acis tam bija zaļganas kā mātei, bet otrs pelēks kā Vilks, taču ar sarkanbrūnām acīm. Visi trīcēja sajūsmā par jauno, aizraujošo pasauli.

Atlidoja Rips un Reka, un divi vilcēni pamuka tālāk, taču viņu māsa sāka kraukļiem pielavīties. Putni, apzinādamies, ka briesmas tiem nedraud, staigāja apkārt. Tie ļāva kucēniem pielīst sev gandrīz klāt un tad, ķērkstoši smiedamies, palidoja gabaliņu tālāk.

Toraks vēroja, kā Rena noguļas uz sāniem un velk pa zemi zaru, lai mazuļiem būtu, ko trenkāt, un melnais, viņai nezinot, piezogas pie viņas zābakiem un sāk tos grauzt.

Zēns uzmeta skatienu Vilkam, kas lepni stāvēja un luncināja asti. "Paldies," Toraks sacīja vilku valodā un tad vērsās pie Rēnas:

-   Vai tu saproti, ko tas nozīmē?

Viņa plati pasmaidīja.

-    Man šķiet, tas nozīmē, ka Vilks ir atradis draudzeni.

Toraks iesmējās.

-   Jā, bet tas nozīmē vēl kaut ko vairāk. Šī ir pirmā reize, kad mazuļi iznākuši no midzeņa. Šī ir visnozīmīgākā diena, jo viņi satiekas ar pārējiem bara locekļiem.

Toraks ar plašu rokas mājienu norādīja uz Vilku, tā draudzeni, vilcēniem, Renu un sevi.

-   Pārējie bara locekļi, viņš teica, esam mēs.

Mišela Peivere ZVĒRESTA LAUZĒJS

Tumšās senatnes stāsti Piektā grāmata

Redaktore Rūta Koluža

Apgāds Zvaigzne ABC, SIA, K. Valdemāra ielā 6, Rīgā, LV-1010. Red. nr. L-1994. AJs "Poligrāfists", K. Valdemāra ielā 6, Rīgā, LV-1010.

[1] usneja (usnea longissirna) — ķērpis, kas ilgstošā laika posmā var izaugt līdz 9 m garš. (Šeit un turpmāk tulkotāja piezīmes.)

[2] visām būtnēm šeit ir trīs dvēseles: paša dvēsele, ģints dvēsele un pasaules dvēsele Nanuaka.

Content

Peivere Mišela Tumšās Senatnes stāsti-5. Zvēresta lauzējs

Autores priekšvārds

PIRMĀ NODALA

OTRĀ NODALA

TREŠA NODALA

CETURTĀ NODALA

piektā nodala

sestā nodala

SEPTĪTĀ NODALA

ASTOTĀ NODALA

DEVITA NODALA

desmitā nodala

VIENPADSMITĀ NODALA

divpadsmitā nodala

TRĪSPADSMITĀ NODALA

ČETRPADSMITĀ NODALA

PIECPADSMITĀ NODALA

SEŠPADSMITĀ NODALA

septiņpadsmitā nodala

ASTOŅPADSMITĀ NODALA

DEVIŅPADSMITĀ NODALA

DIVDESMITĀ NODALA

DIVDESMIT PIRMĀ NODALA

divdesmit otrā nodala

DIVDESMIT TREŠĀ NODALA

DIVDESMIT CETURTĀ NODALA

DIVDESMIT PIEKTĀ NODALA

divdesmit sestā nodala

divdesmit septītā nodala

divdesmit astotā nodala

divdesmit devītā nodala

trīsdesmitā nodala

trīsdesmit pirmā nodala

trīsdesmit otra nodala

trīsdesmit trešā nodala

trīsdesmit ceturtā nodala

trīsdesmit piektā nodala

trīsdesmit sestā nodala

trīsdesmit septītā nodala

trīsdesmit astotā nodala

trīsdesmit devītā nodala