Peivere Mišela

Tumšās senatnes stāsti-6. Spoku Mednieks

Mišela Peivere

Spoku Mednieks

Tumšās Senatnes Stāsti Sestā grāmata

.

Autores priekšvārds

Toraks dzīvoja pirms sešiem tūkstošiem gadu; leduslaikmets bija beidzies, un ziemeļrietumu Eiropā, ko klāja tikai meži, vēl nebija attīstījusies lauksaimniecība.

Cilvēki Toraka pasaulē izskatījās tieši tādi paši kā tu vai es, taču dzīvesveids bija gaužām atšķirīgs. Nebija ne rakstības, ne metālu, ne riteņu; viņiem tos arī nevajadzēja. Ļaudis lieliski prata iztikt bez tā. Viņi pazina dzīvnieku paražas un zināja visu par kokiem un akmeņiem mežā. Ja kaut ko ievajadzējās, ļaudis izprātoja, kur to atrast vai kā pagatavot.

Viņi dzīvoja mazās ģintīs un mēdza daudz pārvietoties; piemēram, Vilku ģints vienā vietā palika tikai dažas dienas. Turpretī Kraukļi un Mežakuiļi uzkavējās nometnēs vienuviet vairākus mēnešus vai pat veselu gadalaiku. Tomēr bija arī ģintis tādas kā Roņi -, kas noteiktā vietā apmetās uz palikšanu. Labotajā kartē redzams, ka dažas ģintis kopš notikumiem, kas aprakstīti grāmatā "Zvēresta lauzējs", bija mainījušas dzīvesvietu.

Kad vācu materiālus grāmatai "Spoku mednieks", es ziemas vidū apmeklēju Lapzemi. Tur Urho Kekonena nacionālajā parkā mēroju jūdzes ar sniega slēpēm, sekoju aļņa pēdām un vēroju, kā ziemeļbriedis priecīgs kašņā no sniega ķērpjus -18 °C temperatūrā.

Ar Apvienotās Karalistes Vilku aizsardzības biedrības gādību man izdevās tuvināties dažiem vilku mazuļiem: baroju tos no pudelītes un rotaļājos ar viņiem. Man radās iespēja vērot, kā tie spēlējas un dažu mēnešu laikā pārsteidzoši ātri no pūkainiem kamoliņiem attīstās par vareniem vilkiem.

Lai gūtu izpratni par čūskām, ar dažām sastapos Longletā, kur apmīļoju ļoti glītu plankumaino žurkučūsku un divus majestātiskus, ziņkārīgus un ārkārtīgi spēcīgus karaliskos pitonus. Pirms biju paņēmusi rokās čūsku un sajutusi uz sejas tās mēles pieskārienus rāpulis centās mani izpētīt -, es nenojautu, cik čūskas ir skaistas un apburošas.

Vēlos pateikties visiem Apvienotās Karalistes Vilku aizsardzības biedrības darbiniekiem par to, ka viņi man ļāva sadraudzēties ar vilku mazuļiem un vērot to attīstību. Sjūna Hegmārks no Orvikenas ar mani dalījās plašās zināšanās par aļņu dzīvi, ļāva man iepazīties ar viņa izglābtajiem aļņiem un to mazuļiem. Pateicos draudzīgiem un neiedomājami atsaucīgiem cilvēkiem no tūristu informācijas centriem Korkomā un Osterzundā; viņi man palīdzēja sasniegt Glosu un pēc tam aukstā, lietainā dienā nepiespiestā gaisotnē parādīja apkārtni. Misters Deriks Koils, Londonas Tauera kraukļu kopējs, dalījās savās plašajās zināšanās un pieredzē par dažiem ārkārtīgi izciliem kraukļiem. Darens Bīslijs un Kims Takers no Longletas mani iepazīstināja ar vairākām apbrīnojami skaistām un apburošām čūskām.

Visbeidzot vēlos pateikties savam aģentam Pīteram Koksam par nebeidzamo entuziasmu un atbalstu un manai brīnišķīgajai redaktorei un izdevējai Fionai Kenedijai par attapību, uzticēšanos un sapratni.

Mišela Peivere 2009

PIRMĀ NODALA

Toraks nevēlējās ieiet apklusušajā nometnē.

Ugunskurs izdzisis. Finkedīna cirvis gulēja pelnos. Rēnas loks iemīdīts dubļos. Vienīgā liecība par Vilku bija reti pēdu nospiedumi.

Pelnus, loku un pēdas klāja kaut kas līdzīgs pelēkam sniegam. Kad Toraks piekļuva tuvāk, no tā pacēlās pelēku naktstauriņu spiets. Saviebies viņš tos padzina, taču, kad gāja projām, tie nolaidās atpakaļ, lai barotos.

Pie pajumtes viņš apstājās. Stendere šķita gluma. Toraks saoda šo salkano, riebīgo smaku. Viņš neuzdrošinājās iet iekšā.

Tur bija tumšs, taču viņš pamanīja viļņojošu pelēku kožu pūzni, bet zem tā trīs nekustīgus veidolus. Viņš negribēja tam ticēt, taču sirds saprata.

Viņš atkāpās. Krita. Apkārt savilkās tumsa…

Toraks noelsdamies pieslējās sēdus.

Viņš atradās būdā, čokurā sarāvies guļammaisā. Puiša sirds strauji sitās. No ciešā zobu sakodiena smeldza žokļi.

Viņš nebija gulējis. No pastāvīgā saspringuma muskuļi bija savilkti. Un viņš bija redzējis šos ķermeņus. It kā Eostra būtu sniegusies pēc Toraka apziņas un samudžinājusi saprašanu.

"Šī grib, lai tieši to tu redzētu," viņš sev teica. "Tā nav taisnība. Šeit, miteklī, aizmidzis guļ Finkedīns. Un Vilks un Tumšais Kažoks ar vilcēniem ir savā atpūtas vietā. Un Rena atrodas drošībā Mežakuiļu ģintī. Tie ir meli."

Kaut kas rāpoja viņam pa atslēgas kaulu. Toraks to ar plaukstu sašķaidīja. No pelēka naktstauriņa palika pāri izplūdis traips.

Būdas dziļumā uz Finkedīna pavērtajām lūpām atkal nosēdās knislis.

Toraks izspārdījās no guļammaisa un rāpoja pie audžutēva. Kukainis pacēlās gaisā, apmeta loku un izspurdza laukā, naktī.

Finkedīns miegā ievaidējās: viņa sapņos bija ielavījušies murgi. Taču Toraks zināja, ka modināt nav brīv. Ja viņš to darītu, ļauni tēli Kraukļu vadoni vajātu dienām ilgi.

Paša Toraka redzējumi lipa pie viņa kā netīrie pelēko tauriņu bari. Uzvilcis stulpiņus, kamzoli un zābakus, viņš atstāja paspārni.

Dzeloņplūmju mēnesis: laiks, kad garas, zilganas ēnas stiepās pāri klajumam. Visapkārt starp priedēm dvesmoja Meža elpa.

Tad, kad zēns soļoja garām, galvu pacēla daži suņi, taču nometne bija klusa. Kraukļu ģints jāpazīst tikpat labi kā Torakam, lai saprastu, cik slikti viss bija. Mitekļi kā izbiedētu sumbru bars bija sagrupējušies ap lielu ugunskuru, kas dega visu nakti.

Cerot aizbaidīt knišļus, Seiuna klajumu bija apjozusi ar kadiķa lāpām, kas kūpēja, piesietas pie mietiem.

Uz bērza zaru žubura, galvu pabāzuši zem spārna, bija apmetušies Rips un Reka. Abi kraukļi mierīgi gulēja. Pagaidām tauriņi bija apsēduši tikai cilvēkus.

Neņemdams vērā neapmierināto putnu ķērkšanu, Toraks tos nocēla no zara un ar miegpilno, spalvoto siltumu rokās devās pasēdēt pie ugunskura.

Mežā ieaurojās vientuļš briedis.

Kad Toraks bija mazs, viņam patika klausīties, kā miglainās rudens naktīs bauro staltbrieži. Ievīstījies guļammaisā, viņš vērās kvēlojošās oglēs un iztēlojās, ka redz, kā mazi, ugunīgi briedīši krusto ragus degošā ielejā. Viņš jutās drošs, jo zināja, ka tumsu un dēmonus pa gabalu turēs tētis.

Tagad viņš zināja ko citu. Pirms trim rudeņiem šādā naktī Toraks, sarāvies būdas atliekās, raudzījās, kā tēvs noasiņo.

Briedis apklusa. Koki miegā čīkstēja un vaidēja. Zēns vēlējās, kaut jel kāds pamostos.

Viņš ilgojās pēc Vilka, kaut arī gaudodams viņš traucētu nometnes mieru. Un viņš nedrīkstēja riskēt un doties tik tālā ceļā, lai atrastu baru.

"Kā gan kaut kas tāds varēja atgadīties?" Toraks brīnījās. "Viens baidos doties uz Mežu."

Tā tas sākas, Rena bija viņam teikusi pirms pusmēneša. Vina naktī sūta kaut ko sīciņu kaut ko, no kā tu nespēj izvairīties. Pelēkie kukaiņi ir tikai sākums. Bailes pieaugs. Viņa no tām barojas. Tās viņu dara stipru.

Tālumā ieūjinājās ūpis: ū-hū, ū-hū!

Toraks sagrāba mietu un nikni ar to sabikstīja ugunskuru. Ilgi viņš vairs neizturēs. Viņš bija gatavs: bultu maks pilns ar bultām, un pirkstgali sāpēja no ziemas apģērba šūšanas. Cirvi un nazi viņš bija uztrinis tik asus, ka ar tiem varētu pāršķelt matu.

Ja vien Toraks zinātu, kur viņu atrast! Taču Eostra bija noslēpusies Kalnu midzenī, kā zirneklis noaudusi tīklu pāri Mežam. Un, gluži kā zirneklis, viņa juta vistālīnākā pavediena vieglāko ietrīsēšanos. Viņa zināja, ka Toraks viņu gribēs nomedīt, un vēlējās, lai viņš to mēģinātu. Vēl ne!

Zēns saviebies centās aizmirsties un skatījās kvēlojošajās oglēs.

Pamodās no balss, kas sauca viņa vārdu.

Baļķēni bija gandrīz sadeguši. Kraukļi atpakaļ savā kokā.

Viņš šo balsi nebija nosapņojis. Viņš to patiešām bija dzirdējis. Tā bija pazīstama neciešami pazīstama.

Piecēlies kājās, Toraks izvilka nazi. Sasniedzis kadiķu lāpu apli, kas sargāja nometni, viņš apstājās. Pēc tam viņš iztaisnoja plecus un, pagājis tām garām, iesoļoja Mežā.

Mēness bija spožs. Priedes peldēja baltā miglas jūrā.

Virs Toraka uz nogāzes kaut kas izgaisa skatienam.

Puiša elpa kļuva ātra un sekla. Viņš neuzdrošinājās sekot, taču vajadzēja. Lauzdamies caur paaugu un skrāpēdams plaukstas, viņš rāpās.

Pusceļā līdz kalna virsotnei Toraks apstājās, lai ieklausītos. Nekā vienīgi no kokiem viltīgi pilēja migla.

Kaut kas pakutināja roku, kas žņaudza nazi; pie īkšķa pamatnes ar asiņu krellīti mielojās pelēks naktstauriņš.

-    Torak… lūdzoši čukstēja koki.

Krūtīs iezagās bailes un sažņaudza sirdi. Tas nevar būt!

Zēns rāpās augstāk.

Cauri virpuļojošajiem miglas vāliem viņš pamanīja garu stāvu pie akmensbluķa.

-   Palīdzi… tas dvesa.

Viņš klupdams krizdams gāja tam tuvāk.

Tas izgaisa ēnās, neatstājis pēdas; vienīgi mazlietiņ šūpojās zariņš. Aiz laukakmens Toraks atrada ugunskura atliekas. Baļķēni bija auksti un klāti ar pelniem. Viņš skatījās: tie bija izvietoti zvaigznes veidā. Kā tas iespējams! Tikai viņš un vēl viens cilvēks ugunskuru kurina šādi.

"Vienmēr atskaties, Torak!"

Viņš apcirtās.

Divus soļus atstatus zemē bija iedurta bulta.

Toraks acumirklī pazina bultas spārniņus. Viņš pazina to gatavotāju. Zēns no visas sirds vēlējās tai pieskarties.

Puisis centās aplaizīt lūpas, bet mute bija sausa.

-   Vai tas esi tu? viņš iesaucās balsī rupjā no bailēm un ilgām.

-   Vai tas esi tu… tēt?

OTRĀ NODALA

Viņš tas nevarēja būt, Finkedīns teica.

-   Tas bija tētis, Toraks sacīja, saritinādams guļammaisu. Viņa bulta, viņa ugunskurs, viņa balss. Viņa gars.

Finkedīns būdas priekšā ar nūju bikstīja zemi.

-  Balsi var atdarināt. Tie, kas pazina tavu tēvu, atceras, kā viņš kurināja ugunskurus. Kas attiecas uz bultu…

-   Zinu, Toraks iejaucās, ka to varēja atrast ikviens, jo es viņu atstāju Mežā. Bez pīlādža zariem, bez lūgsnām. Tikai ar nemākulīgi uzvilktām nāves zīmēm. Nav brīnums, ka viņam nav miera.

Pakampis kaltētas gaļas sloksnes, kas karājās pie spāres, viņš ietūcīja tās pārtikas kulē. "Kaltētā briežgaļa," bija elsojis tēvs, gulēdams uz miršanu. "Ņem to visu!" Taču Toraks steigā to bija atstājis.

-   Tu biji divpadsmit vasaru vecs, Finkedīns klusi sacīja. Tu darīji, ko spēji.

-   Ar to nebija diezgan. Tagad viņš lūdz manu palīdzību.

-   Vai arī Eostra grib, lai tu tā domātu.

Puisis sastinga. Sajās dienās ne viens vien uzdrošinājās šo vārdu izrunāt skaļi.

-    Tas ir viņas dabā, Kraukļu vadonis teica. Viņa iezogas domās un sapņos. Viņa vairo bailes.

-   Zinu.

-    Vai tiešām? Vai tev maz ir apjausma, cik viņa ir varena? Eostrai kalpo tokoroti. Viņai pieder Uguns opāls. No viņas baidījās visi pārējie dvēseļēdāji. Un tu vēlies šo uzmeklēt aci pret aci!

Toraks pārstāja darboties. Dūmaka bija sabiezējusi par miglu, un agrajā rītā nometnes cilvēki pavīdēja un izgaisa kā spoki. Viņš redzēja nomāktas, izbiedētas sejas. Puisis prātoja, vai arī miglu uzsūtījusi Eostra.

Atvēris ārstniecības augu maisiņu, Toraks sameklēja melnsaknes gabalu, ko bija izlūdzies no Seiunas gadījumam, ja nāktos pārtapt. Bet kāds gan no tās labums pret Ūpju burvi?

-   Var jau būt, ka tev taisnība, viņš teica. Iespējams, ka pagājušās nakts sapņi ir viņas darbs. Tētis kādu laiku bija dvēseļēdājs. Varbūt tā ir mantojusi varu pār viņa garu. Tomēr man kaut kas jāuzsāk.

-    Vēl ne. Pagājušas tikai dažas dienas, kopš uzradušies naktstauriņi. Kaut ko tādu nav redzējusi pat Seiuna. Aprunājos ar Durainu no Staltbriežu ģints, un viņa ar mani ir vienisprātis. Ģintīm jāsanāk kopā. Ja ne ja padosimies bailēm, kritīsim par upuri Eostrai.

-   Ilgāk gaidīt vairs nevaru! Toraks iekarsa. Nezin cik reižu esmu gribējis doties ceļā, bet tu vienmēr esi teicis "nē"! Kalni esot bezgala plaši, tu sacīji, es meklēšot visu mūžu un tomēr viņu neatradīšot. Tagad esam briesmās. Kas zina, ko vēl viņa uzsūtīs! Stāties šai pretim ir mans liktenis, Finkedīn. Vai man jāgaida, līdz viņas varā nonāks viss Mežs?

-   Ko īsti tu darīsi? Dosies uz Kalniem un paļausies uz veiksmi?

-    Nebūt ne! Viņai vajadzīgs mans spēks. Kad Eostra būs gatava, viņa man dos ziņu.

-    Kad būs gatava, Torak! Tad, kad viņa tevi varēs sastapt vienu. Tad būs par vēlu. Nē. Es nelaidīšu tevi projām!

-    Tu nespēj mani aizkavēt.

Viņi stāvēja viens otram pretim. Finkedīns bija plecīgāks un stiprāks, taču Torakam vairs nevajadzēja uz viņu lūkoties no apakšas uz augšu.

Pacēlis ārstniecības augu maisiņu, zēns stingri savilka tā auklu.

-    Kad atgriezīsies Rena, pasaki, ka es viņai atvainojos. Iet man līdzi viņai ir pārāk bīstami. Vismaz šo manu lēmumu tu atzīsti par labu, viņš piebilda ar rūgtumu.

Kopš Torakam apritēja piecpadsmit tas ir vecums, kad ģinšu likumi ļauj puisim meklēt dzīvesbiedri, šķita, ka Finkedīns cenšas abus turēt vienu no otra pa gabalu.

Aizsviedis projām nūju, Finkedīns paspēra dažus soļus, taču tad atgriezās.

-    Saprotu vēlēšanos tikties ar tēvu. Tici, ka saprotu! Tad, kad nomira tava māte… Bet, Torak! Tai jāpretojas. Dzīvais nevar būt kopā ar mirušo. Dzīvajam tas ir kaitīgi, viņš kļūst neprātīgs.

Finkedīns runāja uztraukti, un Toraks mirkli bija satriekts. Pēc tam viņš uzmeta plecā bultu maku un loku un pacēla cirvi.

-   Viņš ir mans tēvs, jauneklis teica.

-   Tavs tēvs. Tava sūtība. Bet vai jācīnās tikai tev vienam? Ļaunums apdraud mūs visus!

-   Tāpēc man jāiet. Ilgāk vairs nevaru sēdēt un noskatīties.

Drīz pēc tam Toraks pameta Kraukļu nometni. Migla viņu nomāca, toties nemanīja pelēkos kukaiņus. Soļodams uz austrumiem, viņš nejuta draudus.

Ap pusdienlaiku migla izgaisa, un parādījās saule. Uz dzintardzeltenām ērgļpapardēm un sudrabzaļām usnejām [1] dzirkstīja rasas pērles. Zem zeltainiem bērziem un liesmojošiem pīlādžiem blāzmoja pēdējās purpursarkanās ugunspuķes: pēdējais Meža mirdzums pirms ziemas miega. Toruden bija padevusies laba riekstu un ogu raža, un paaugā čabinājās sīki radījumi, kas svinēja ražas svētkus. Sīļi ķildojās par ozolzīlēm. Vāveres slēpa riekstus nobirušajās lapās.

Trokšņodami kā dzeņi un izlikdamies, ka neievēro Toraku, garām aizlidoja Rips un Reka. Abi bija īgni par to, ka nācies atstāt Kraukļu nometni, kur viņi bija nobarojušies resni, knābādami ziedojumus, īpaši jau Rips. Pavasarī cīņā pret Ozolu burvi viņš bija zaudējis spārnu spalvas, nu tās bija ataugušas baltas. Tas nozīmēja, ka ģintī šis tika godāts.

Toraks kraukļus tik tikko ievēroja. Viņš ar pūlēm pameta Renu. Droši vien viņa to nekad nepiedos. Un tomēr Toraks zināja, ka tā jānotiek, jo vīzija par izkauto nometni varēja izrādīties īstenība. Kad viņš sastapsies ar Ūpju burvi, tam jānotiek bez Rēnas.

Un bez Vilka.

Tāpēc viņš izvēlējās aplinkus maršrutu uz Kalniem. Taisnākais ceļš būtu šķērsot Pelnupi un doties uz dienvidaustrumiem, virzīties pret straumi gar Ātrupi un tad uz pauguraini. Tā vietā Toraks gar Zirgupi gāja uz ziemeļaustrumiem, uz kalna kori pie upes, kurp Vilks un Tumšais Kažoks nesen bija aizveduši vilcēnus.

Lai atvadītos.

Guļvieta bija līdzenas zemes laukums klints virsotnē, ko no vienas puses sargāja nogāzies osis, bet no otras kazenāju audze. Kad Toraks to sasniedza, bija vēla pēcpusdiena, un Tumšais Kažoks un vilcēni viņu sajūsmināti sveicināja, bet Vilks bija devies medībās.

Toraks jutās atvieglots. Tagad viņš varētu uzsliet būdu un gaidīt bara brāli. Iešanu tālāk varēja atlikt uz rītu.

Kad iestājās krēsla, viņš, pakarinājis savu mantību pietiekami augstu, lai tai netiktu klāt ziņkārīgi purni, atmodināja uguni un pie oša uzcēla egļu zaru nojumi. Vilcēni bija tikai divi. Tas ar lapsas ausīm, kuru Rena bija iesaukusi par Klikšķi pirms mēneša bija nobeidzies no kaut kādas slimības.

Kad patvērums bija gatavs, Toraks devās lasīt mellenes, un vilcēni viņam sekoja: Ēna, melnā vilcenīte, kurai piemita neatvairāma tieksme grauzt zābakus, un Olis, kurš pagājušajā vasarā pirmais izlīda no midzeņa, lai sasveicinātos ar Toraku.

Mellenes bija tik pārgatavas, ka izšķīda pirkstos, un vilcēni tās šņaukādamies laizīja viņam no plaukstas. Ēna uzlika priekšķepas Torakam uz ceļgaliem un pieslējās pakaļkājās, lai sniegtu siekalainu vilka buču, bet Olis, notriepis purnu purpurkrāsā, pa tam lāgam lēkšoja projām, lai liktos virsū nojumei. Sakampis zobos zaru, šis vilka tā, ka visa būve drebēja, un vilcēns brāzās atpakaļ pie mātes.

Toraks vēroja, kā Tumšais Kažoks laiza mazuļus, un saprata, ka rīkojas pareizi. Tie bija tikai trīs mēnešus veci: pārāk mazi, lai ceļotu uz Kalniem. Un Vilks tos nekad neatstātu.

Tā domādams, Toraks ielīda guļammaisā.

Nakts bija salta, un viņš priecājās par savām ziemas drēbēm: pīļādas kamzoli un stulpiņiem, siltu briežādas virsjaku un bebrādas zābakiem.

Puisim nebija ļauts gulēt ilgi, viņu pamodināja sajūsmināta smilkstēšana.

Bija atgriezies Vilks. Nolocīdami gaļu, ko Vilks tiem bija atvēmis, Tumšais Kažoks un vilcēni luncināja asti, bet Rips un Reka, cerēdami uz pārpalikumiem, lavījās tuvāk. Tumšais Kažoks tiem bija par gudru, un arī vilcēni bija brīdināti par kraukļu zaglīgumu, tāpēc dzina tos prom ar rūcieniem un niknām kustībām.

Guļvieta vizuļoja mēnesgaismā un salā, vilku acis spīdēja sudrabotas. Vilks pielēkšoja pie Toraka, un abi, bikstīdamies ar deguniem un laizīdami viens otram ģīmi, aizripoja. "Medības ir veiksmīgas, mazuļi ir spēcīgi," Vilks teica.

Paskatījies augšup, Toraks ieraudzīja, ka tumšās debesis ir nosētas ar mīkstām, baltām pārslām.

Tas bija vilcēnu pirmais sniegs, un šiem tas patika. Tie dzenāja un kampstīja šo dīvaino, klusējošo medījumu,

trenkāja to ar ķepām un laizīja cits citam no kažoka. Toraks nometās ceļos, un tie spiedās zēnam klāt, bakstīdami ar maziem, aukstiem degunteļiem. Vilks un Tumšais Kažoks pievienojās, visi dzenāja cits citu augšup pa krauju un apkārt guļvietai, skraidīja tik tuvu malai, ka oļi bira un plunkšķēja Zirgupē, kas plūda dziļi lejā.

Beidzot Toraks notupās pie ugunskura, bet vilki pacēla purnu un gaudoja pret mēnesi. Puisis klausījās viļņojošos jauno vilku kaucienos un spēcīgās, pārliecinātās viņu vecāku balsīs. Šķita neiespējami, ka viņam izdosies aiziet. Sliktākais bija tas, ka viņš neko nedrīkstēja teikt Vilkam, jo tad draugs tiktu nostādīts mokošas izvēles priekšā: vai nu sekot Torakam un atstāt ģimeni, vai arī palikt kopā ar viņiem un pamest barabrāli.

Vilks juta, cik Toraks ir nelaimīgs, pārtrauca gaudot un pietecēja viņam klāt. Biezajā ziemas kažokā dzirkstīja sniegs, bet, kad tas nolaizīja Torakam vaigu, mēle bija silta.

"Tu esi bēdīgs," Vilks teica.

"Nē" Toraks meloja.

Vilks nepārjautāja, bet, priecīgs par viņa klātbūtni, piespiedās barabrālim.

Būdams drošībā kopā ar baru, Toraks gulēja un nebaidījās no pelēkajiem Eostras naktstauriņiem. Viņš pamodās rītausmā. Apbiruši ar smalku sniedziņu, vilcēni gulēja, saspiedušies kopā; Tumšais Kažoks un Vilks bija saritinājušies blakus.

Toraks klusītēm apdzēsa ugunskuru un uzmeta plecā mantas.

Vilka ķepas miegā raustījās, bet, kad Toraks nometās tam blakus ceļos, tas atvēra acis un paluncināja asti.

"Vai ej medīt?" tas jautāja, pagrozīdams ausi.

"Jā," Toraks atbildēja vilku valodā.

Iebāzis seju barabrāļa skaustā, viņš dziļi ieelpoja mīļoto smaržu, pēc tam piespieda sevi aiziet.

Bija dzeļoši auksts rīts, un zem puiša zābakiem krakšķēja sērsna. Augstāk vējš bija atkailinājis panīkušu milteņu audzes: tās bija satraucoši sarkanas kā izšļakstītas asinis. Kādā vietā Toraks atrada beigtu pelēko naktstauriņu. Viņš pieskārās tam ar zābaku, un tas sabirza pīšļos.

Viņš virzījās uz priekšu un uzgāja neskaitāmus kukaiņus, kas klāja paaugu. Tos bija nobeidzis sals.

"Varbūt Eostrai tie vairs nav vajadzīgi?" Toraks bažīgi prātoja. "Varbūt tie savu darbu jau padarījuši?"

TREŠA NODALA

Vai tu viņus nedzirdi? jautāja sasirgušais zēns.

-   Ko nedzirdu? Rena atjautāja.

-   Dēmonus…

Rena no ugunskura paņēma pagali un izgaismoja Mežakuiļu ģints mitekļa kaktus.

-   Skaties, Aki! Šeit nav dēmonu.

-   Tos atveduši naktstauriņi, viņš murmināja, šūpodamies uz priekšu un atpakaļ. Tie mani vairs nekad neliks mierā.

-   Bet šeit nav…

Sagrābis Rēnas roku, viņš iečukstēja meitenei ausi:

-    Tie ir manā ēnā!

Rena atsprāga atpakaļ.

Aki skatījās apkārt ar vajāta zvēra acīm.

-    Es tos dzirdu nepārtraukti. Tie klabina zobus. Tie nikni elš. Rīta pusē, kad mana ēna ir gara, es tos redzu. Pusdienlaikā, kad ēna pielien man tuvāk, tie paslēpjas manī. Un zem ādas grauž dvēseles. Ai! Vācieties prom!

Viņš ar nagiem ieķērās savā ēnā.

Rena prātoja, ko darīt. Viņa bija nomocījusies. Jau vairākas dienas meitene darīja visu, kas viņas spēkos, lai pelēkos kukaiņus turētu pa gabalu no Mežakuiļu ģints, jo burvis gulēja slims ar drudzi. Un tagad vēl šis!

Aki pirksti no guļvietas pinuma skrāpēšanas asiņoja. Rena centās viņu no tā atturēt, taču puisis bija pārāk stiprs. Viņa sauca palīgā. Ieskrēja Aki tēvs un satvēra dēlu rokās. Otrs vīrs, novārdzis no drudža, pacēla spirālveida amuletu un ar roku rādīja zīmes.

-   Viņš teic, ka ēnā dzīvojot dēmoni, Rena pavēstīja.

Mežakuiļu burvis pamāja ar galvu.

-    Es nupat redzēju vēl divus tādus slimniekus, Rena. Ja sērga ir šeit, tā būs arī pie Kraukļiem. Es tagad jūtos gluži labi. Ej atpakaļ pie savas ģints!

Mežakuiļi bija apmetušies pie Kūleņupes mazāk nekā dienas gājuma attālumā no Kraukļiem, taču miglas dēļ Rena virzījās uz priekšu lēni. Klupdama krizdama caur miglu, viņa domāja par pelēkajiem tauriņiem un Eostru Maskoto. Katra krītoša lapa lika satrūkties. Viņa nožēloja, ka noraidījusi Mežakuiļu vadoņa piedāvājumu gabaliņu iet kopā.

Rēnas pagurušais prāts maldījās. Kā pieveikt pelēkos naktstauriņus? Kā cīnīties pret ēnu slimību? Ko tad, ja Seiuna ir pārāk veca un vārga, lai ar to tiktu galā, un viss gulstas uz Rēnas pleciem?

Un pāri visam kā tumša straume urdošas bažas par Toraku.

Rena vairākas dienas bija zīlējusi oglēs un viņnakt zem guļammaisa palikusi sapņu kociņu pīlādža zariņu, ap kuru aptīta Toraka matu šķipsna. Tagad viņa vēlējās, kaut nebūtu to darījusi. Viss liecināja par vienu un to pašu. Rena lūdzās, kaut būtu pārpratuši.

Pusdienlaikā migla izklīda, un viņa apsēdās zem dižskābarža, lai apēstu laša plāceni. Rena taisīja vaļā pārtikas tarbu, kad zigzagveida tetovējumi uz plaukstu locītavām sāka kņudēt. Viņa gausi aizsaitēja kuli un nopētīja koku.

Stumbra pretējā pusē kāds bija ierobījis dīvainu smaiļotu zīmi. Tā bija apmēram plaukstas platumā, un tā bija iecirsta nevis iegrebta, bet iecirsta gludajā, sudrabotajā mizā.

Rena neko tamlīdzīgu nebija redzējusi. Zīme lika domāt par lielu putnu ar izplestiem spārniem. Vai par kalnu.

Ievainojums kokā bija svaigs, no tā sūcās koka sula. Lai kas to izdarījis, tas bija rīkojies aiz naida un vēlmes sagādāt sāpes.

Izvilkusi nazi, Rena pētīja Mežu. Tuvojās krēsla. Zem kokiem savilkās ēnas.

Viņa zināja tikai vienu radījumu, kas spēj just tādu mežonību. Tokorots. Dēmons bērna ķermenī.

Rena pieskārās rētai plaukstas virspusē; tur kāds no tiem pirms divām vasarām bija iekodis. Viņa iztēlojās netīrus, savēlušos matus. Niknus zobus un nagus. Viņa iztēlojās, ka redz sakustamies zarus, dzird klukstošus smieklus, kad neradījums lēkā no koka uz koku.

"Nekā šeit nav," Rena sev sacīja.

Viņa jau brāzās augšup pa nogāzi.

Jau tuvu! Tikai pāri Kalna korei, un viņa būs Pelnupes ielejā; tālāk ceļš visu laiku vedīs lejup.

Kad Rena sasniedza Kraukļu nometni, bija iestājusies salta nakts. Ģints locekļi, sakumpuši ap ugunskuru, nomākti sveicināja Renu ar galvas mājienu. Neviens nejautāja, kāpēc viņa ir izbijusies. Gaisā virmoja bailes. Mežakuiļu burvim bija taisnība: arī šeit klājās slikti.

Divi jauni mednieki, Saielots un Pois, bija sasirguši; abi teica, ka viņu ēnās slēpjoties dēmoni. Visu dienu viņi bija grebuši dīvainas smaiļotas zīmes: bluķos, zemē, savā miesā. Finkedīns pie upes ziedoja. Un Toraks bija projām. To rīt viņš bija aizgājis uz Kalniem.

To padzirdējusi, Rena aprauti iekliedzās un metās uz savu mītni.

Iekšpusē Kraukļu burve zīlēja oglēs.

-   Kāpēc viņam to ļāvi? Rena sauca.

Seiuna pat nepacēla skatienu zem sava aļņādas apmetņa, meta ugunī alkšņa mizas sloksnes, skatījās, kā tās sačokurojas, un centās saklausīt, ko šņāc gari.

-   Rēgu kalns, viņa nočukstēja. A… Jā…

Rena nosvieda savu mantību un pierāpās tuvāk.

-   Rēgu kalns. Vai tajā zīmē, ko atradu uz koka?

-   Tā ierīkojusi midzeni Kalnos. Tā cenšas gūt varu pār mirušajiem. Jā… To tā vēlējusies vienmēr.

Rena domāja par Toraku, kurš iet cauri Mežam un nezina, kas viņu gaida. Meitene sāka pārtikas tarbā stūķēt laša plāceņus.

-   Vai dosies ceļā naktī? Seiuna ķircināja. Visapkārt ir naktstauriņi, ēnu slimība, un Mežā gaida tokorots.

Rena pārtrauca darboties.

-   Tad līdz ar pirmo gaismu.

-   Tu nedrīksti iet. Tu esi burve. Tev jāpaliek un jāpalīdz savai ģintij.

-   Tu viņiem palīdzēsi, Rena atcirta.

-   Esmu veca, Seiuna sacīja. Drīz satikšu savu nāvi.

Rēnas acis sastapās ar krama cietu skatienu. Pa to

neilgo laiku, kamēr viņa bija pie Mežakuiļiem, Kraukļu burve bija sakritusies vēl vairāk. Zem lāsumainās galvas ādas galvaskauss izskatījās tik trausls kā pūpēdis: viens pieskāriens, un tas varētu sabirzt putekļos.

Taču burves prāts bija palicis tik ass kā kraukļa nagi.

-   Kad būšu mirusi, viņa paziņoja, tu būsi Kraukļu burve.

-   Nē, Rena teica.

-   Izvēles nav.

-   Viņi atradīs kādu citu. Tā gadās. Cilvēki patiešām izvēlas burvjus no citām ģintīm.

-   Dumjā skuķe! Seiuna nospļāvās. Es zinu, kāpēc tu vairies no sava pienākuma! Vai domā, ka pat tad, ja viņš paliks dzīvs pēdējā cīniņā ja pieveiks dvēseļēdāju un spēs par to pastāstīt, vai domā, ka viņš paliks pie Kraukļiem? Viņš ir klejotājs, tas viņam ir asinīs! Tu paliksi viņš aizies. Lūk, kas notiks!

Tajā mirklī Rena Seiunu ienīda un gribēja sapurināt trauslos plecus, cik stipri vien spētu.

Seiuna noprata viņas domas un rejoši iesmējās.

-   Tu mani neieredzi tāpēc, ka saku taisnību! Taču arī tu to zini, jo esi lasījusi zīmes.

-   Nē, Rena nočukstēja.

Burve sagrāba viņas plaukstas locītavu.

-   Pastāsti Seiunai, ko redzēji!

Burves pirksti bija smalki un auksti kā putna nagi, taču Rena nespēja izrauties.

-   Kristāla… kristāla Mežs sabirst lauskās, viņa stostījās.

-   Ēna atgriežas, Seiuna piebilda.

-   Baltais aizbildnis starp zvaigznēm…

-    …bet nespēj izglābt Klausītāju.

Rena norija siekalas.

-    Klausītājs Kalnā guļ sastindzis.

-   Ak… Kraukļu burve nočukstēja. Ogles nekad nemelo.

-   Droši vien kļūdās! Rena iesaucās. Es pierādīšu, ka tās kļūdās!

-   Ogles nekad nemelo. Eostra paņems tikai viņu vienu. Bez tevis. Bez Vilka.

-   Nepaņems! Rena saniknojās. Šī nespēj mūs šķirt, un Toraks nav viens!

-   Ak satiks gan! Es to redzēju oglēs, zīlēju ar kauliem, un tie man pastāstīja jā, un sirds dziļumos tu arī to zini tie pastāstīja, ka garagājējs mirs.

Pēc briesmīgās nakts Rena ieslīga miegā bez sapņiem. Pamodusies viņa pārbijusies atklāja, ka rīta cēliens ir jau pusē.

Bija uzsnidzis pirmais sniegs, un, kad Rena ar dulnu galvu un smagiem locekļiem iznira no mitekļa, baltā spozme lika mirkšķināt plakstus. Apmetnē valdīja rosība. Cilvēki jauca nost mītnes un no jauniem kociņiem un ziemeļbriežu ādām taisīja ragavas. Suņi zināja, ko tas nozīmē, skraidīja apkārt un nevarēja vien sagaidīt, kad tiks iejūgti. Kraukļi noārdīja nometni.

Rena atrada Finkedīnu nojaucam pajumti.

-   Uz kurieni? viņa vaicāja. Un kāpēc tagad?

-    Uz austrumiem, uz Kalniem. Tur pulcēsies ģintis. Tuvāk Biezajam mežam būs drošāk. Viņš pamanīja Rēnas sejas izteiksmi un apklusa. Vai dosies viņam pakaļ?

-Jā.

Rena gaidīja, ka Finkedīns centīsies viņu atrunāt, taču viņš turpināja darbu. Viņa seja bija pelēka. Meitene saprata, ka viņš nav gulējis.

-   Kāpēc jauc nost nometni tagad?

-   Es jau teicu. Tuvāk Biezajam mežam būs drošāk.

-   Viņiem? Vai tad tu nebūsi ar viņiem kopā?

-   Nē. Kamēr manis nebūs, viņus vadīs Tulls. Kad ģintis būs sapulcējušās, Seiuna viņam dos padomus.

-    Ko? Rena skatījās uz Finkedīnu. Bet tagad tu cilvēkiem esi vajadzīgs kā nekad! Tu tagad nedrīksti aiziet!

Finkedīns pagriezās pret Renu.

-   Vai domā, ka es pamestu savus ļaudis, ja nebūtu pārliecināts, ka tā ir vienīgā iespēja? Dienām par to domāju. Tagad esmu pārliecināts.

-   Kāpēc? Kurp tu dodies?

Viņš vilcinājās.

-  Jāatrod kāds cilvēks, kas palīdzēs Torakam. Kas palīdzēs mums visiem.

-   Kas viņš ir?

-    Nevaru tev to teikt, Rena.

Meitene sarāvās.

-   Nevari? Vai negribi?

Finkedīns neatbildēja.

Iekliegušies Rena pagrieza viņam muguru. Viss noritēja pārāk ātri. Vispirms Toraks. Tagad Finkedīns.

Rena juta, kā tēvoča plaukstas, kas uzgūla pleciem, maigi pagriež viņu. Viņa redzēja sniegu, kas bija pārklājis Finkedīna virsjakas balto kažokādu, un sudrabotos pavedienus, kas caurauda tumši rudo bārdu.

Rena, paskaties uz mani! Paskaties uz mani! Es nedrīkstu stāstīt. Jo zvērēju pie savām dvēselēm. Es zvērēju, ka nekad nestāstīšu.

Zirgupes krastos ziedēja leduspuķes. Koki no sala sprakšķēja. Dzeloņplūmju mēnesim laiks bija neparasti auksts. Tas šķita nepareizi.

Rena prātoja: Toraks būs nospriedis, ka ņemt viņu līdzi ir pārāk bīstami. Viņš būs arī mēģinājis tikt vaļā no Vilka, un tas nozīmē, ka sākumā viņš devies uz guļvietu atvadīties. Lai ietaupītu laiku, Rena šķērsoja upi un gāja pret straumi gar mierīgāko dienvidu krastu. Nešķita, ka Toraks būtu rīkojies tāpat. Viņa neatrada nekādas pēdas.

Rena bija pārāk uztraukusies, lai skaistos. Trīs ziemas Toraks bija dzīvojis ar savas sūtības slogu, un pagājušajā vasarā viņa pamanīja, ka viņš saspringst vēl vairāk. Puisis nekad par to nerunāja, taču dažreiz, kad viņi sēdēja pie ugunskura vai spēlējās ar vilcēniem, Rena redzēja spriedzi viņa acīs un zināja, ka Toraks domā par to, kas viņu gaida.

Kaut viņš nedomātu, ka viss jāpaveic vienatnē!

Viņa bija devusies ceļā tik vēlu, ka nenonāca pat tuvumā vilku guļvietai; vajadzēja meklēt vietu apmetnei. Rena vīlusies sakoda zobus. Toraks bija dienas gājuma tiesu viņai priekšā, turklāt viņš soļoja ātri.

Un dienas gājums varēja izšķirt visu.

ceturtā nodala

Toraks bija izniekojis visu rīta cēlienu, jo meklēja vietu, kur tikt pāri Zirgupei. Viņš gāja pret straumi, ziemeļu krasts kļuva arvien kraujāks un kraujāks, un galu galā puisis bija spiests griezties atpakaļ.

Toraks bija noskaities. Sajās ielejās viņš bija uzaudzis. Kā gan viņš tik ātri visu varēja aizmirst?

Un viņš sāka ilgoties pēc Vilka. Viņiem bija gadījies būt šķirtiem arī agrāk, taču tas bija citādi. Toraks cerēja, ka Vilks viņu meklēs un viņš ieraudzīs starp kokiem lēkšojam pelēku ēnu.

Pa nakti Mežs bija kļuvis balts. Toraks redzēja rakumus: āpsis bija vācis ērgļpapardes ziemas migai, un laukumiņus, kur ziemeļbriedis nokārpījis sniegu, lai tiktu pie ķērpjiem.

Desmit soļu attālumā no īves uz Toraku raudzījās izaicinoša zīme.

Viņš nebija pārliecināts par to, ko tā nozīmē: varbūt kalnu un lielu putnu, kas tam tuvojas. Tomēr viņš saprata tās nolūku. "Esmu šeit," sacīja Ūpju burve. "Es gaidu."

Toraks iekaisa dusmās. Zīme bija iecirsta cauri mizai gremzdos. It kā Eostra mocītu Mežu.

Pēkšņa dzinuļa iespaidā zēns no mātes ārstniecības līdzekļu raga iekratīja plaukstā mazliet zemes asiņu un ieberzēja to koka ievainojumā. Lūk, tā! Šī doze bija īpaša gatavota no Pasaules Gara raga; varbūt okers, kas tajā glabājies, palīdzēs īvei izveseļoties.

Tas bija gandrīz izaicinājums dvēseļēdājai. "To paveica Toraks."

Viņš turpināja ceļu un saklausīja Tumšā Kažoka tālīnos, jautājošos rējienus: "Kur tu esi V Un kaut kur tālu Vilka atbildes kaucienu: "Šeit!" Abi izklausījās laimīgi. Toraks nosprieda, ka, tos atstādams, rīkojies pareizi.

Taču viņš, vienalga, ilgojās pēc Vilka.

Vilks bija gulējis visu dienu, bet, kad atnāca tumsa, viņš devās medīt. Draudzeni viņš atstāja mācām vilcēnus, kā izvairīties no sumbra ragiem. Tumšais Kažoks bija atradusi vecu ragu un mētāja to augšā lejā; vilcēni lēkāja tam pakaļ un saņēma belzienus pa snīpi.

Tecēdams cauri Mežam, Vilks saoda medījumu, kas mielojās ar riekstiem un sēnēm. Pie egles, kur ziemeļbriedis bija noskrāpējis apakšējos zarus, viņš izslējās pakaļkājās un pažļembāja maigās, sulīgās mizas stērbeles.

Kaut kas vinu satrauca.

Bija tik auksti, ka zeme zem Vilka ķepu spilventiņiem šķita kā akmens, trīcēja pat koki. Tāds aukstums šķita dīvains. Bīstams.

Slaikais Bezastainis kaut ko slēpa. Viņš bija Vilkam teicis, ka iet medīt, bet Vilks juta, ka tā nav taisnība. Kāpēc Slaikais Bezastainis mānījās? Kā kaut ko slēpa no sava barabrāļa?

Pats ļaunākais, ka sapnī Vilkam bija parādījusies Akmensseja. Tā bija atnākusi caur šņācošu tumsu; Vilku aiz skausta sagrāba bailes. Gaudošana dūrās viņam ausīs kā sašķēlies kauls. Tā smirdēja pēc maitas. Biedējošā seja bija sastingusi: acis bija nevis acis, bet gan caurumi; purns bija pilnīgi nekustīgs. Kamēr Vilks tupēja viņas priekšā sarāvies, tā iebāza priekšķepu spožajā-zvērā-kas-karstikož… un izvilka to nesakostu.

Kad viņš pamodās, tā bija izgaisusi. Tagad, kad Vilks cauri ugunspuķēm sekoja stirnu buka smārdam, viņš prātoja, vai tāpēc Slaikais Bezastainis aizgājis. Vai viņš medīja Akmensseju?

Ja tas ir tiesa, viņam to neizdosies paveikt bez barabrāļa. Un tomēr kā gan Vilks var sekot Slaikajam Bezastainim, ja viņam jārūpējas par kucēniem?

Kamēr Vilks centās tos satvert zobos, degunā iesitās slikta smaka. Viņš saoda Akmensseju un niknas alkas nogalināt. Un ūpja smaku.

Vilkam saslējās spalva.

Viņš aizmirsa par stirnu buku un sāka pakaļdzīšanos.

Tas bija laiks, kad sāk izgaist gaisma: ģintis to sauc par dēmonu laiku.

Rips un Reka kādu laiku bija nemierīgi, un Toraks nevarēja saprast, kāpēc. Varbūt kraukļiem, tāpat kā viņam, trūka Rēnas un Vilka? Varbūt vainīgs dīvainais bezvēja aukstums?

Būdams izsalcis, viņš piestāja uz klintīm, kas slējās virs upes, atmodināja nelielu ugunskuru un notiesāja kaltētas zirga gaļas sloksni. Krasts joprojām bija pārāk stāvs, lai norāptos lejā, un Torakam nācās iet atpakaļ gandrīz divas trešdaļas ceļa līdz vilku mītnei. Viņš bija neapmierināts.

Puisis iesvieda dažus gaļas krikšus papardēs Ripām un Rekai, bet, viņam par pārsteigumu, kraukļi tos neņēma vērā. Tā vietā putni uzlaidās priedes galotnē un stiepti un griezīgi ķērca: "Nelūgts viesis."

Toraks steigšus skatījās apkārt, taču neko nemanīja.

Rips un Reka, uzbudināti brēkādami, aizlidoja.

Kad tev biedros ir kraukļi, prātīgāk ir ņemt viņu brīdinājumus vērā. Izvilcis nazi, Toraks sāka vērīgāk pētīt ap kārni.

Klinšaina iežu atseguma piekājē netālu no ugunskura viņš atrada ūpja mēslu. Tas bija milzīgs. Garāks par puiša plaukstu un trīsreiz biezāks par īkšķi. Skatīdamies, bet neaiztikdams, Toraks atklāja, ka izkārnījumi sastāv no sablīvētas dzīvnieku, galvenokārt zebiekstu un zaķu, vilnas un kauliem. Nav brīnums, ka kraukļi bija aizlaidušies. Tāpat kā daudzas radības, arī tie baidījās no ūpja.

Toraks iztēlojās, kā lielais putns ar laupījumu apmetas uz klintīm viņam virs galvas: tas saplosa liemeni driskās un aprij pēc tam izbirdina kaulu lodi.

Piecēlies kājās, viņš aplūkoja klintis virs galvas.

Vienubrīd viņš skatījās uz lāsumainu granītu; nākamajā mirklī pušķainās ausis izslēja ūpis, kas uzšņāca Torakam.

Tas atradās tik tuvu, ka Toraks varētu tam pieskarties. Vienā stindzinošā acumirklī Toraks pamanīja varenus nagus un nežēlīgu, līku knābi. Viņš skatījās oranžās acīs, kas nemirkšķināja. Zēns novērsās. Putna acu zīlītes bija melnas nebūtības bedres. Tajās bija tikai alkas iznīcināt.

Ūpis griezīgi iebļāvās, izpleta milzīgos spārnus un, likdams Torakam pieliekties, aizlidoja.

Viņš noskatījās, kā putns pazūd Mežā. Puiša plaukstas bija lipīgas no sviedriem.

Viņš ātri iemidzināja uguni un savāca mantas.

Pēc tam Toraks atrada sakropļotās caunas atliekas. Ūpis tās nebija ēdis. Tas bija nogalinājis prieka pēc.

Zēns ieraudzīja spārnu spalvu: tā bija dzeltenbrūni melna, klāta ar netīriem putekļiem, kas oda pēc puvuma. Tieši tādu viņš bija atradis tajā dienā, kad dvēseļēdāji nolaupīja Vilku.

Un pēkšņi viņš saprata.

Ūpis aizlidojis uz rietumiem.

Uz vilku guļasvietu.

Pie vilcēniem.

piektā nodala

Toraks nevarēja piekļūt vilku apmetnei kazenāju dēļ. Viņš cirta tos ar nazi, plēsa ar rokām. Zēns neredzēja, kas notiek, taču dzirdēja griezīgus kraukļu ķērcienus un saniknota vilka rūkšanu: Tumšais Kažoks aizsargāja vilcēnus. Vilks joprojām bija medībās.

Beidzot Toraks izlauzās no biežņas un izklupa klajumā. Viņš ieraudzīja, ka Olis ir sarāvies zem kadiķa krūma klints malā, bet Ēna guļ tālāk pie oša. Rips un Reka uzbruka ūpim, kas metās lejup, lai sagrābtu guļošo vilcēnu. Tumšais Kažoks sargādama lēkāja.

Izvilcis aiz jostas aizbāzto cirvi, Toraks skrēja vilcenei palīgā. Ūpis sašķieba spārnus un pacēlās gaisā, kur bija neaizsniedzams. Kad tas traucās atpakaļ virsū Torakam, puisim nāsīs iecirtās smirdīga gaisa plūsma. Viņš pašāva uz augšu roku. Ūpis apdullinoši trieca viņam pa pieri. Nokritis uz ceļiem, Toraks manīja, ka tas ar izplestiem nagiem metas lejup uz Oļa slēptuvi.

Toraks, berzēdams no acīm asinis, skrēja to atvairīt. Viņš gandrīz jau bija klāt, kad Tumšais Kažoks izmisīgi lēca, lai aizstāvētu mazuli. Ūpis ar žilbinošu ātrumu apcirtās, un vilcenes zobi noklakšķēja tukšā gaisā. Torakam par šausmām, Tumšais Kažoks piezemējās pašā klints malā. Viņa neprātīgi kārpījās. Nagi skrāpēja sasalušo zemi. Vilcene krita.

Toraks redzēja, ka tālu lejā tā iekrīt ūdenī. Viņa nogrima, tad izcīnījās virspusē. Straume bija pārāk spēcīga. Viņa grima atkal.

Ūpis plosīja Oļa kadiķa krūmu, kraukļi trenca to projām. Toraks, kliegdams un vicinādams cirvi, devās uzbrukumā. Ar acs kaktiņu viņš manīja, ka no Meža iznesas Vilks un metas virsū laupītājam. Ūpis riņķoja, vairīdamies no cirvja, ilkņiem un nagiem. Tas vienmēr no jauna atgriezās. Tas bija nogalinājis ne reizi vien un gatavojās nogalināt vēl.

Toraks pamanīja, ka Olis zem kadiķa bailēs trīc. Ja paliktu slēptuvē, viņam būtu izredzes, bet atklāti…

Toraks norēja komandu "palikt", taču tajā mirklī Oļa drosme izsīka. Viņš izauļoja no patvēruma un traucās uz kazenāju. Ūpis sagrāba vilcēnu nagos un pacēlās debesīs.

Toraks nometa cirvi un paķēra bultu maku un loku. Pirksti bija glumi no asinīm, un viņš nespēja uzlikt uz stiegras bultu.

Ūpis ar neparastu spēku pacēlās tik augstu, ka ar bultu vairs nebija aizsniedzams, un Olis ļengans karājās tā nagos. Putns ņirgādamies riņķoja. Tad, apmetis plašu, slinku loku, tas pagriezās un aizlidoja uz dienvidiem. Rips un Reka, ķērkdami kā aizsmakuši, steidzās tam pakaļ.

Vilks pazuda pār klints malu.

Toraks grīļodamies redzēja, kā barabrālis tek lejup pa klintīm un, skraidīdams gar ūdensmalu, izmisīgi ošņājas pēc draudzenes. Tad, neko nesaodis, Vilks pārskrēja pār upei pārkritušu priedi un pazuda Mežā, veltīgi pūlēdamies glābt savu mazuli.

SESTĀ NODALA

Ūpis par Vilku ņirgājās.

Šūpodams mazuli nagos, tas atgriezās, lai pārliecinātos, ka Vilks seko, un tad aizplanēja nesasniedzamās tālēs. Lēkšojot tam pakaļ, Vilka ķepas tik tikko skāra zemi.

Viņš auļoja augšup pa nogāzi un lejup ielejā, kur bija viņa sākotne. Nagiem skrapstot, viņš steidzās pa spožocieto-aukstumu, kas kādreiz bijis ātrais ūdens.

Ūpis lidoja tik zemu, ka Vilks dzirdēja spārnu švīkstoņu. Pēc tam tas pacēlās virs koku galotnēm un izgaisa.

Vilks nenoguris skrēja tā, kā skrien tikai vilki. Beidzot viņš apstājās. Vējš pūta astē, tāpēc viņš nevarēja ūpi saost un koku dēļ nespēja saskatīt debesis. Arī kraukļu ķērcieni vairs nebija dzirdami.

Vilks ar visu kažoku juta, ka šoreiz ūpis neatgriezīsies.

Viņā atvērās liels tukšums.

Tumšais Kažoks bija pagalam. Vilcēni bija pagalam. Tas nevar būt!

Mazuļi bija daļa no viņa. Tas ir tāpat kā zaudēt ķepu. Un ar Tumšo Kažoku Vilks bija viena elpa. Kā viens vilks abi medīja Mežā. Kā viens vilks viņi juta, kurš no kucēniem plāno pārāk tālu pastaigu un kurš iestrēdzis kazenājos. Kad abi gaudoja, balsis pacēlās debesīs.

Tas nevar būt!

Vilks pacēla purnu un gaudoja.

Vilka gaudas atplūda līdz Torakam, kas bija nokritis ceļos klints virsotnē. Tāds posts! Bezgalīgas bēdas.

Toraks nolēma, ka barabrālis viens tās nepārdzīvos. Viņš uzmeklēs Vilku un atradīs veidu, kā to mierināt.

Kad viņš piecēlās kājās, vilku mītne sāka griezties. Toraks aptaustīja pieri. Pirksti kļuva asiņaini.

"Kaut ko vajadzētu uzsākt," viņš apdullis nodomāja. Tomēr pat necentās atvērt ārstniecības līdzekļu dozi.

Vilku guļvieta bija pārvērtusies par nomācošu izvandīta sniega jūkli. Ēna gulēja pie oša kā aizmigusi. Asiņu nebija. Ūpis to droši vien bija pacēlis gaisā un nometis no liela augstuma. Kritiens to bija nogalinājis vienā mirklī.

Nometies ceļos blakus līķītim, Toraks iztēlojās, kā mazās dvēselītes klimst apkārt un meklē Vilku, Tumšo Kažoku un barabrāli. Puisis gribēja palīdzēt, taču domāja, ka vilkiem nav nāves ritu un nāves zīmju. Kādreiz viņš par to bija jautājis Rēnai, un draudzene atbildēja, ka vilkiem tās nav vajadzīgas. Vilka ausis un deguns ir tik smalks, ka dvēseles vienmēr turas kopā un nekad nekļūst par dēmonu. Tāpēc Toraks vienkārši noskaitīja lūgsnu visu vilku aizbildnim, lai tas drīzāk nāk un paņem Ēnas garu, pirms viņa paspējusi nobīties.

Toraks ķermeni aiznesa pie kazenājiem un noguldīja paparžu gultā: lai guļ un lai mēness un zvaigznes riņķo tam pāri. Pēc laika tas, tāpat kā visas radības, kļūs par barību citiem Meža iemītniekiem.

Bija tumšs. Ap mēnesi bija gredzens, un tas nozīmēja, ka laiks kļūs vēl aukstāks. Šonakt Toraks nevarēja meklēt Vilku. Viņam jāguļ tepat un rītausmā jādodas ceļā.

Kā sastindzis viņš savāca izsvaidīto mantību un sakūra ugunskuru pie būdas, ko tikai no rīta bija pametis. Pēc tam viņš ārstniecības augu dozē sadabūja kaltētus pelašķus un piespieda tos pie pieres, apsaitēja ar briežādas pieres lenti, ko valkāja, kad bija izraidīts. Rūgtenā pelašķu smarža atgādināja, kā viņš bija sasitis galvu, šķērsodams ūdenskritumu, un Rena bija kopusi ievainojumu. Toraks ilgojās pēc viņas. Puisis prātoja, vai tikai, pamezdams Kraukļu nometni bez Rēnas, nav kļūdījies. Tad viņš bija pārliecināts, ka ar visu jātiek galā pašam. Varbūt tas bija Eostras triks? Tā gribēja, lai Toraks būtu viens. Un tagad, uzsūtījusi savu radījumu apkaut baru un aizvilināt Vilku, šī bija sasodīti pārliecināta, ka viņš patiešām palicis viens.

Dienvidos skanēja barabrāļa gaudošana. Toraks neatgaudoja. Zēns zināja, ka to vienīgo gaudošanu, kuru Vilks gribēja dzirdēt, viņš vairs nesaklausīs nekad.

Rītausmā Toraks atrada krauju ceļu lejup pa klints sienu un pa pusei norāpās, pa pusei nogāzās lejā krastmalā.

Vilka pēdas veda pāri priedes stumbram, kas savienoja abus krastus, taču Toraks tām nesekoja. Vispirms viņš pagājās lejup pa straumi un pārmeklēja laukumu zem klints. Varbūt varbūt kritiens Tumšo Kažoku nav nogalinājis! Varbūt viņa tikusi krastā un guļ sadauzījusies, taču dzīva…

Sniegs bija neskarts, upes seklums pārvilcies ar nesalauztu ledu.

Toraks pa priedes stumbru šķērsoja Zirgupi un pārbaudīja otru krastu. Atkal nekā! Tumšais Kažoks bija pagalam.

"Pagalam, pagalam," atbalsojās Vilka vientulīgie kaucieni.

Toraks sāka iet pa barabrāļa pēdām. Kad sērsna ir pārāk stingra, lai uz tās paliktu ķepu nospiedumi, vilks atstāj gluži nemanāmas zīmes: dažus no zara notrauktus sarmas pušķus, mazliet noliektu ērgļpapardes dzinumu. Toraks sekoja Vilkam gandrīz bez domāšanas. Ceļš veda uz dienvidiem: augšup pa ieleju un lejup nākamajā klinšainā ieplakā ar stāvām sānu malām.

Toraks to pazina uzreiz: Ātrupes ieleja. Kad viņš bija mazs, viņš un tētis šeit vasaras sākumā mēdza apmesties, lai vāktu liepu lūkus virvēm.

Tagad upe bija aizsalusi, taču pirms trim vasarām tā bija pārplūdusi. Toraks pazina lielo, sarkano akmeni, kas izskatījās pēc aizmiguša sumbra. Pie tā viņš bija atradis guļam dubļos noslīkušu vilku ģimeni. Un mazu, slapju, trīcošu vilcēnu.

Šķērsojis aizsalušo upi, viņš sāka rāpties.

Pēkšņi viņš kļuva ļoti rāms.

Pie bērziņa, kas auga desmit soļu augstumā uz Sumbra klints, ar vīteņaugu riekšu bija piesaitēta bulta. Tā norādīja uz austrumiem, uz Augstajiem kalniem.

Aizturējis elpu, Toraks pierāpās tuvāk. Neuzdrošinādamies aiztikt, viņš izpētīja spārniņus. Bulta bija piederējusi tētim.

Toraks prātā dzirdēja balsi, it kā tēvs runātu skaļi: "Palīdzi man! Atbrīvo manu garu!"

Varbūt Finkedīnam bija taisnība, varbūt Eostra izmantoja tēta bultu savos nolūkos. Tomēr Toraks nespēja aizmirst šo apmaldījušos garu, kas viņu sauca naktī. Eostra viņu aicināja uz savu midzeni Augstajos kalnos, un tētis darīja to pašu.

Un tomēr ja viņš pagrieztos uz austrumiem, kā norādīja bulta, tad nāktos šķirties no Vilka.

Dūraiņos savilcis plaukstas dūrēs, Toraks stāvēja neizlēmīgs. Vai sekot mirušajam vai meklēt dzīvo?

Viņš zināja, ko darītu Finkedīns.

Pagriezies pret neredzamajiem kalniem, jauneklis izslēja zodu.

Tu mēģināji mani izšķirt no barabrāļa! viņš kliedza Ūpju burvei. Nu ko, tas tev neizdosies. Es tev to neļaušu!

Pagriezis muguru tēva bultai, Toraks soļoja uz dienvidiem.

Lai atrastu Vilku.

septītā nodala

Kamēr Finkedīns gāja uz ziemeļiem, kļuva aizvien aukstāk un aukstāk.

Iepriekšējā naktī ap mēnesi bija vērojams gredzens un zvaigznes mirgoja ar tādu spozmi, kādu reti gadās redzēt. Tuvojās vētra. Ģints droši vien agri bija uzslējusi apmetni. Finkedīnam vajadzētu rīkoties tāpat.

Pie Mežakuiļu ģints apmetnes viņš šķērsoja Kūleņupi un turpināja ceļu uz Rašvoteras ieleju. Tagad Finkedīns atradās mazāk nekā dienas gājuma attālumā no Vējupes, kuras krastos Kraukļi mita, kad plosījās dēmoniskais lācis. Viņš atcerējās dienu, kad Rena un viņas brālis atveda divus gūstekņus: vilku mazuli, kas spārdījās briežādas maisā, un noplukušu, niknu puiku…

Rašvotera skaļi trokšņoja starp ledū kaltiem krastiem, un Mežā valdīja savāds, nogaidošs klusums.

Finkedīns iedomājās, ka visu dienu nav redzējis putnus; vienīgi pēdējie vientuļie gulbji lidoja uz dienvidiem.

Arī cilvēku nebija. Sals bija nobeidzis pelēkos naktstauriņus, taču ēnu slimības upuri joprojām bija vārgi, un viņu bailes pielipa citiem. Vairums ļaužu palika nometnes tuvumā un Mežā uzdrošinājās ieiet tikai tad, kad spieda bads.

Tāpēc bija jauki sastapt nelielu Odžu ģints mednieku grupu: trīs vīri un zēns steidzās uz rietumiem pievienoties savai ģintij. Viņi bija noķēruši divas vāveres un trīs meža baložus. Tas nebija daudz, tomēr viņi skubināja Finkedīnu nākt līdzi un dalīties medījumā.

-   Gaidāms slikts laiks, kāds no vīriem teica. Staigāt vienam pa Mežu ir bīstami.

Aiz cieņas pret Finkedīnu viņš nejautāja, ko Kraukļu vadonis dara tik tālu no ģints.

Finkedīns noraidīja piedāvājumu un neatbildēja uz noklusēto jautājumu. Toties viņš pastāstīja par ģinšu pulcēšanos.

-   Kraukļi jau ir ceļā un, kad gāju garām viņu nometnei, teicu to arī Mežakuiļiem ap šo laiku tie jau būs aizgājuši un Duraina palaidusi ziņu uz Biezo mežu. Ejiet atpakaļ pie saviem ļaudīm un izstāstiet to vadonim. Ja ģintis būs kopā, varēsim turēties pretim. Pat Eostrai.

Tas, ka Finkedīns uzdrošinājās skaļi pieminēt viņas vārdu, deva drosmi. Tomēr mednieks, kas bija ierunājies, satvēra Kraukļu vadoni aiz rokas.

-    Nāc mums līdzi, Finkedīn! Tu mums esi vajadzīgs un nedrīksti mūs atstāt.

-   Lai kāds cits jūs vada, Finkedīns sacīja. Man jāatrod cilvēks, kas spēj uzveikt dvēseļēdāju. Tas cilvēks pazīst tumšos pazemes nostūrus.

-    Kas viņš ir? Uz kurieni tu dodies?

-   Uz ziemeļiem, Finkedīns noskaldīja.

Pirms mednieki paspēja jautāt ko vairāk, viņš jau bija ceļā. Laiks bija viņa ienaidnieks. Un, lai atrastu meklēto, Finkedlnam nācās paļauties uz daudzās ziemās krātajām zināšanām.

Kraukļu vadonis nebija tālu ticis, kad viņu skriešus panāca zēns.

-   Tēvs lika tev iedot šo, viņš elsoja un pasniedza vāveri.

Finkedīns pateicās un vēlēja zēnam to paturēt sev. Puika uzmeta viņam kautrīgu skatienu.

-   Vai varu iet tev līdzi? Es pazīstu ziemeļu zemes, es varētu palīdzēt atrast ceļu.

Kraukļu vadonis apvaldīja smaidu. Viņš šajā Meža nostūrī medīja, pirms zēns bija piedzimis.

Puisis bija kādas divpadsmit vasaras vecs; ar ļenganiem locekļiem un šauru, gudru seju viņš mazliet atgādināja Toraku tajā vecumā.

-   Dzird runājam, ka tu esot ceļojis tālāk par visiem, viņš, saņēmis dūšu, sacīja. Uz Tālajiem Austrumiem, uz Roņu salām un Augstajiem kalniem. Vai arī es varētu iet?

-   Nē, Finkedīns atbildēja. Dodies atpakaļ pie tēva.

Raudzīdamies, kā zēns smagi aizsoļo, viņš pēkšņi kļuva

satraukts. Puiša zābaku gurkstēšanai piemita savāda un trausla pieskaņa, kas pārāk griezīgi skanēja caur kokiem. Arī sniegs izskatījās neparasts. Tas bija gandrīz zaļgans.

Finkedīna plauksta sažņaudza nūju. Nav brīnums, ka Mežs bija sasprindzis.

-    Saki tēvam, lai pasteidzas, viņš uzsauca zēnam. Tieciet atpakaļ nometnē, cik ātri vien spējat!

Puisis pagriezās.

-    Es zinu! Tuvojas sniega vētra!

Nē! Ledus vētra! Tā ir daudz sliktāka! Pasaki to tēvam! Skrien!

Finkedīns skatījās, līdz zēns bija drošībā pie pārējiem. Pēc tam viņš sāka meklēt vietu, kur sliet patvertni.

To darīdams, viņš lūdza Pasaules Garu, kaut arī Toraks un Rena lai kur tie atrastos pamanītu zīmes un atrastu patvērumu.

ASTOTĀ NODALA

Ļauna priekšnojauta mocīja Renu, kopš viņa bija pamodusies.

Bija auksti. Pārāk auksti, lai snigtu. Iepriekšējā naktī mēnesi bija apņēmis gredzens. Tanugeaka, Polārlapsu ģints burve, kādreiz bija stāstījusi, ka mēness tā savelk virsjakas apkakli ciešāk ap seju, jo tuvojas slikts laiks.

Un, lai būtu vēl sliktāk, Rena naktī dzirdēja gaudojam Vilku. Nekad agrāk viņš tā nebija gaudojis.

Zirgupe sāka aizsalt, seklumā bija sastinguši trausli, gaišpelēki virpuļi. Mazā līcītī Rena uzgāja sašķēlušos ledu un ķepu nospiedumus, tālāk pēdas, ko neapšaubāmi atstājuši Toraka zābaki. Meitene bija apmulsusi. Viņš gājis lejup pa straumi, taču tad atgriezies. Kādēļ?

Drīz pēc tam viņa nonāca iepretim vilku guļvietai, kas atradās otrpus upes, un staipīja kaklu pret klinti. Rena iegaudojās, taču neviens vilks nepaskatījās pāri malai. Viņa sevi drošināja, ka mazuļi droši vien aizvesti mācībās. Rēnas nemiers pieauga.

Meitenes oma uzlabojās, kad viņa atrada priedi, pa kuru Toraks bija šķērsojis upi. Pēdas bija svaigākas, nekā Rena uzdrīkstējās cerēt, turklāt Toraks bija gājis ar ierastajiem platajiem soļiem, tātad viņam nebija nekādas vainas, un tas nozīmēja, ka Vilks nebija gaudojis par barabrāli.

Rena sekoja pēdām uz Ātrupes ieplaku. Viņa to pazina slikti vienīgi no Toraka stāstītā par to, kur viņš pirmoreiz saticis Vilku. Pusceļā uz kori meitene pamanīja pie bērza stumbra piesietu bultu, kas norādīja uz austrumiem. Tas mulsināja. Droši vien Toraks to viņai bija atstājis kā norādi. Bet, ja viņš gribēja iet kopā ar Renu, kāpēc vienkārši nepagaidīja?

Kaut kāda iemesla dēļ viņa pagāja garām bultai, to neizpētījusi, un steidzās tālāk. Rēnai par vilšanos, pēdu vairs nebija. Šeit Toraks nebija gājis.

Viņa atgriezās pie bērza un apstājās kā zemē iemieta. Bulta bija piesieta pie stumbra ar melnajām naktenēm: tie ir nāvējoši augi, ko iecienījuši dvēseļēdāji, īpaši tie patika Sešru, Rēnas mātei. Toraks tos nekad neizmantotu. Tā nebija viņa zīme. Tā nebija viņa bulta.

Vēja brāzma Rēnai no pakauša norāva kapuci. Viņa nodrebēja. Kamēr viņa dzina pēdas Torakam, vējš bija pieņēmies spēkā un debesis draudīgi satumsušas. Tuvojās vētra. Vajadzēja bez kavēšanās izveidot nometni.

Taču tad viņa atpaliktu vēl vairāk.

Pārvarējusi augošo izmisuma paisumu, meitene nolēma neievērot visu, ko jebkad bija mācījusies, un turpināt ceļu.

Vējam pieņemoties spēkā, Rena atrada Toraka pēdas un sekoja tām uz nākamo ieleju. Zem varena, vērīga akmeņozola viņa apstājās ievilkt elpu. Nojauta, ka kaut kas nav kārtībā, pastiprinājās. Vēl nebija pat pusdienlaiks, taču jau iestājās krēsla. Sniegam bija jocīga zaļgana nokrāsa. Visu dienu viņa nebija sastapusi nevienu dzīvu būtni.

Finkedīns jau pirms laba laika būtu pavēlējis apstāties. "Pirmais izdzīvošanas likums," viņš reiz bija mācījis Rēnai, "pajumtes celšanu nekad neatstāt uz pēdējo brīdi."

Un šī vieta apmetnei bija labu labā: līdzenas zemes pleķis pie akmeņozola, kaut arī nedaudz par tālu no upes.

Rena sūkāja apakšlūpu.

Torak! viņa sauca. Torak!

Viņa nikni nosvieda zemē mantas. Kāpēc šis bija aizgājis bez viņas? Un kāpēc viņa nebija to panākusi?

Apstājusies Rena saprata, cik maz laika atlicis.

"Uz priekšu, Rena! Tu zini, kas darāms. Vispirms ugunskurs. Atmodini to tagad, pirms esi nogurusi no malkas ciršanas, un uzcel tam apkārt aizslietni. Maisiņā ir pietiekami daudz posās, kas gādā par siltumu tev zem kamzoļa; tev ir arī mizās ievīstīta gruzdoša piepe, tāpēc nevajadzēs niekoties ar šķiltavām."

Tas bija ļoti labi. Koki vaidēja, vējš raustīja drēbes un ar koku zariem pēra seju. Tas bija ļaunprātīgs. Tas vēlējās, lai viņai nekas neizdotos.

Zobus sakodusi, Rena iekūra ugunskuru un tad izvilka aiz jostas aizbāzto cirvi. Bija pienākusi kārta pajumtei. "Noliec jaunus kociņus un sasien tos ar vītola klūgām, augšā atstāj atveri dūmiem. Taisi to garu un zemu, lai mītne izturētu vētru, un nocērt kociņiem galotnes, lai tās neaizrautu vējš. Piedodiet, koku gari, gan atradīsiet jaunas mājas! Sānus aizpildi ar egļu zariem, spraugas aizbāz ar ērgļpapardēm un noslogo ar citiem jauniem kociņiem tik daudziem, cik vien vari sacirst."

Par spīti aukstumam, gar sāniem plūda sviedri. Pārāk daudz darāmā; koki locījās un čīkstēja. Tie izklausījās nobijušies.

Lai nodrošinātos pret vēju, Rena no lazdu un egļu zariem uz ātru roku nopina durvis un ielīda miteklī, vilkdama līdzi degošas pagales un egļu zarus guļvietai. Miteklis piepildījās ar dūmiem, kas mutuļoja pie zemes, jo bija pārāk nobijušies, lai līstu laukā. Rena klepodama aizdarīja durvis. Atvere būdas augšpusē uzsūca dūmaku, un mītne izvēdinājās.

Viņa to bija pagatavojusi pietiekami lielu diviem cilvēkiem gadījumam, ja paspārnē būtu arī Toraks. Tagad meitene saprata, ka tie bijuši maldi. Toraks jau sen bija aizgājis.

Ūdens, Rena skaļi teica un centās aizgainīt bailes.

Upe atradās pārāk tālu, tāpēc nācās kausēt sniegu. Pārvilkusi pār galvu virsjaku un kamzoli, viņa ar kamzoļa auklām aizsēja tā apkakli un piedurknes, izveidodama maisa aizstājēju. Pēc tam meitene uzvilka atpakaļ virsjaku un izlīda laukā vētras skavās.

Vējš Renu apmētāja ar krītošiem zariem un seju durstīja ar ledus adatām. Viņa aši piepildīja kamzoli ar sniegu un ierāpās atpakaļ būdā. Ar loka rezerves stiegru piesējusi sniega maisu pie balstošā koka, viņa zem tā novietoja uz ātru roku pagatavotu bērza tāss cibu, lai savāktu pilienus.

Vējš gaudoja. Būdiņa drebēja. Pēkšņi Pasaules Gars pārdūra mākoņus un sūtīja lejup dārdošu krusu. Rena apkampa ceļgalus un lūdzās par Toraku un Vilku.

Patvertni satricināja būkšķis.

Rena sarāvās. Tas nebija zars.

Uzvilkusi kapuci, viņa pabīdīja durvis un paskatījās laukā.

Sejā ietriecās krusa.

"Taču tā nav krusa," viņa nodomāja. "Tas ir lietus, kas pārvērš ledū visu, kam pieskaras."

Pavērsusi seju pret negaidīto uzbrucēju, Rena redzēja, kā stindzinošais lietus triecas pret zariem un kokiem un visu ieslēdz smagā ledus mantijā. Zari liecās no smaguma. Ledus sāka pārklāt Rēnas drēbes.

Viņa taustījās pēc tā, kas bija nokritis uz būdas. Cimdotā roka atdūrās pret kunkuli, kas nelikās zars. Rena iespiedzās.

Kamols žēlabaini ieķērcās.

Rekas spārni bija ledū kalti, bet, kad Rena kraukli ievilka iekšā un noberza, putns siltumā sāka viegli kūpēt.

Bailēs trīcēdama, Reka tupēja Rēnai klēpī. Kad meitene ieskatījās dziļajās kraukļa acīs, tajās bija jūtams kaut kas vairāk nekā tikai bailes no vētras. No kurienes Reka atlidojusi? Kur Toraks?

Debesis satricināja pērkona grāviens. Rena nekad nebija dzirdējusi, ka Mežs tā aurotu. Viņa dzirdēja apdullinošus krakšķus un skaļus brīkšķus.

Un tad viņa vētrā gluži skaidri saklausīja balsi. Rena sasprindzināja dzirdi. Vai… Vai Toraks tur sauca viņas vārdu?

Līst laukā būtu neprāts.

Un tomēr varbūt Torakam nepieciešama palīdzība.

Viņa paķēra ugunskura pagali.

Vētra nikni metās Rēnai virsū. Mežs pārdzīvoja uzbrukumu. Meitene redzēja, kā, cenzdamies atbrīvoties no

ledus važām, mežonīgi lokās koki. Zari atšķēlās no kokiem. Priede pārlūza kā skals. Pat lielā akmeņozola zari liecās tik zemu, ka draudēja pārplēst koku uz pusēm.

-   Torak! Rena kliedza. Ledus vētra viņa vārdu aizrāva projām kā lapu. Torak!

Tas bija bezcerīgi.

Zibens spēriens, un no akmeņozola lejup uz Renu palūkojās acis. Tajās atspoguļojās ļaunums. Matu vietā lāstekas.

Rena iekliedzās.

Nodunēja pērkons.

Tokorots paslēpās tumsā.

Akmeņozols ievaidējās… un gāzās.

Rena metās prom taču acumirkli par vēlu. Resns koka zars uzkrita viņai uz lieliem un piespieda meiteni pie zemes.

Viņa nikni cīnījās, lai no tā atbrīvotos, taču koks turēja Renu cieši. Cirvi viņa bija atstājusi būdā. Viņa cirta zaru ar nazi. Koksne bija cieta kā granīts, un nazis no tās atlēca. Rena izmisīgi centās zem kājām izkašņāt zemi. Tā bija sasalusi kramā.

Ledus spieda Renu nost un izsūca viņai dzīvību.

-   Torak! vina sauca. Vilk!

Vējš viņas balsi aizdzina naktī.

devita nodala

Kalna nogāze Torakam priekšā bija bīstams plūdu sanestu stumbru jūklis.

Veltīgi meklēdams barabrāļa pēdas, viņš bija pavadījis veselu mūžību. Tagad viņš nevarēja tikt lejā. Puisis prātoja, ka Vilks šķērslim tiktu pāri bez pūlēm, taču viņa mēģinājums beigtos ar baļķu nogruvumu.

Muļķis, Toraks murmināja.

Pirms neilga laika viņš pagāja garām līdzenam laukumam pie liela akmeņozola, kas bija lieliska apmešanās vieta, taču Torakam tik ļoti gribējās sameklēt Vilku, ka viņš to neņēma vērā. Jocīgi: viņš zināja, ka pieļauj kļūdu, bet, vienalga, rīkojās nepareizi.

Vējš plucināja Toraka kapuci un apmētāja puisi ar zariem. Koki auroja brīdinājumu: "Ātrāk meklē patvērumu!"

Uz pleca ar būkšķi nometās Rips un lika Torakam sagrīļoties.

"Krā!" krauklis ieķērcās. Tas izskatījās noplucis. Toraks prātoja, cik tālu viņš un Reka vajājuši ūpi.

Krauklis pacēlās spārnos un aizlidoja Kalna virsotnes virzienā.

No turienes Toraks bija nācis. Varbūt Rips gribēja, lai viņš iet atpakaļ un ierīko apmetni, kamēr vēl nav par vēlu?

"Krā! Seko man!"

Toraks sekoja.

Gaisma bija tik blāva, ka neko lāgā nevarēja redzēt. Lauzdamies caur paaugu, jauneklis manīja balto Ripa spārnu. Tad atvērās mākoņi un izlaida krusu.

"Tā nav krusa," viņš skriedams domāja. "Tas ir stindzinošs lietus. Torak, tu esi iekūlies ledus vētrā!"

Saliecies viņš cīnījās augšup pa nogāzi. Diez cik tālu Toraks vairs nevarēja tikt. Vajadzēja atrast kādu iedobi zem akmens vai kaut kā cita un pārlaist vētru.

Ja Rips nebūtu apmeties uz būdas jumta, Toraks tai noteikti būtu pagājis garām.

Būda? Puisis nespēja noticēt. Viņš pazina līdzeno klajumiņu, kaut gan tagad tas izskatījās citādi: akmeņozols bija nogāzies. Un pirms tam šeit nebija būdas par to viņš bija pārliecināts.

Zibens uzplaiksnījums izgaismoja klūgu pinuma durvis, kas bija aizdarītas ar akmeni. Atgrūdis tās vaļā, Toraks iestūma iekšā kraukli un pēc tam ierāpās pats.

Kad viņš aizvilka ciet pinumu, vēja auri mazliet pieklusa, tomēr ledus bungošana pa sienām bija apdullinoša. Patvertne bija tukša, taču, spriežot pēc ugunskura, tās cēlējs nevarēja būt tālu.

Un saimnieks bija zinājis, ko dara. Purinādams no apģērba ledu, Toraks ievēroja, ka uguns sakurta uz mietu paliktņa lai būtu tālāk no aukstās zemes un apjozta ar akmeņiem, lai uguns neaizbēgtu. Vienā pusē salikta malka, otrā žāvēties pakārts loks un bultu maks; ne pārāk tuvu liesmām. No kamzoļa savīkstīta maisa ar sniegu pustukšā cibā pilēja ūdens.

Rips nadzīgi knābāja guļammaisu. Tas sakustējās. Laukā no tā palūrēja Reka. Kraukļi viens otru sveicināja, kaismīgi grudzinādami un berzēdami knābjus. Toraks apstulba. Kāpēc šeit bija Reka?

Šis loks. Šis kamzolis.

Rena!

Šī ir viņas būda. Viņas bultu maks, viņas bultas. Tālāk mētājās laša plāceņa drumslas, ko viņa bija atstājusi Rekai. Atlikušo ēdmaņu viņa bija nodrošinājusi no kraukļa, pārtikas tarbu noslogodama ar cirvi.

Rena bija atstājusi ieročus, un tas nozīmēja, ka viņa ir netālu.

Torakam pār muguru pārskrēja skudriņas. Ziemā nav jāiet tālu, lai vētrā nosaltu. Katrai ģintij bija stāsti par cilvēkiem, kas pazuduši sniegavētrā; sasaluši ķermeņi vēlāk atrasti pāris soļu no apmetnes.

Blakus malkas kaudzītei Rena bija nolikusi dažus nodeguļus, kas tikuši izmantoti par lāpām. Toraks vienu no tiem iebāza oglēs, lai aizdedzinātu. Tad, atstājis mantas un kraukļus būdiņā, viņš satvēra cirvi un metās ārā vētrā.

-    Rena! viņš kliedza.

Pat ja būtu Torakam tieši blakus, viņš draudzeni nedzirdētu.

Kad viņš uzsāka meklējumus, puisim virsū lidoja zari. Saliecies pret vēju, viņš apgāja būdai apkārt. Lāpa nodzisa. Redzamība bija tik tikko viens solis.

Viņš meta vēl vienu, plašāku apli. Atkal nekā!

Trešajā reizē zibens apgaismoja nokritušo akmeņozolu, caur zariem Toraks pamanīja vīdam kaut ko sarkanu.

Nometies ceļos, viņš plosīja zarus.

-   Rena!

DESMITĀ NODALA

Šķita, ka Rena neelpo. Acis bija aizvērtas, un lūpas zilganas. Nogādājis meiteni patvērumā un pataustījis viņas kaklu, Toraks sajuta dzīvības trīsas.

Viņš sauca Rēnas vārdu. Viņa neatbildēja. Aukstums bija meiteni pārņēmis caurcaurēm. Ja Toraks nespētu Renu sasildīt, viņa būtu pagalam.

Viņas apģērbs bija sasalis ragā. Jauneklis novilka Rēnai pār galvu virsjaku, tad atbrīvojās pats no sava kamzoļa un virsjakas. Drēbes bija siltas no viņa ķermeņa, un Toraks žigli ietērpa tajās Renu. Novilcis meitenei stulpiņus, viņš to ietina guļammaisā un pārbaudīja, vai uz sejas, rokām un kājām nav manāmi vaska bāli apsaldējumu plankumi, tomēr tādu nebija.

Puisis ar nūju izripināja vienu no karstajiem akmeņiem, kas ietvēra ugunskuru, un ievīstīja to tukšā ādas dzeramtraukā. Viņš pavēra Rēnas guļammaisu un uzlika akmeni viņai uz vēdera. Pēc tam Toraks atritināja savu

guļammaisu, aplika to meitenei ap pleciem un berzēja viņas muguru. Kaut Rena pamostos!

Plaksti noraustījās. Rena paskatījās uz Toraku un viņu nepazina.

Vēl vienu akmeni Toraks iemeta ūdens cibā, no kuras pacēlās tvaiks. Iztukšojis ārstniecības augu vāceli, viņš sadabūja mazliet kaltētu vīgriežu, ko iemeta karstajā ūdenī. Krūzē ielējis mazliet kūpoša brūvējuma, viņš pacēla Rēnas galvu un dažas lāses iepilināja viņai mutē. Meitene to izspļāva. Toraks viņu piespieda iedzert vēl. Rena sāka trīcēt. Puiša bailes drusku mazinājās. Trīcēšana bija laba zīme.

Mītne bija zema un ieliekusies, tāpēc Torakam, kas ar vienu roku bija apņēmis Renu, nācās sēdēt sakņupušam. Kamēr meitene piespiedu kārtā dzēra, viņas vaigi viegli iekrāsojās un lūpas zaudēja biedējošo zilgano nokrāsu. Tagad viņa Toraku pazina.

-   Ar tevi viss būs kārtībā, viņš apgalvoja.

Toraks to teica skaļi. Lai to padarītu par patiesību.

Rena ievēroja viņa apsaitēto galvu.

-   Tu mani atradi, viņa nomurmināja.

-   Un tu uzcēli pajumti. Mani šurp atveda Rips.

Izdzirdējis savu vārdu, krauklis staipīja kaklu un uz-

bužināja kakla spalvas.

Toraks darīja, ko varēja, lai noskrāpētu ledu no abu apģērba, Rēnas virsjaku izklāja otrpus ugunskuram žūt un uzvilka pats savējo; uz kailās miesas tā bija auksta un netīkama. Pēc tam viņš sadalīja mazliet laša plāceņu.

Rena galiņu atdeva kraukļiem un svinīgi pateicās Ripām par to, ka tas pie viņas atvedis Toraku. Tad viņa ēda, plāceņa gabalu turēdama abās rokās kā vāvere. Meitene apsēdās; Toraka kamzoļa piedurknes sniedzās pāri plaukstām. Rēnas seja bija pietvīkusi un mati ugunssarkanu sprogu jūklis. Toraks juta, ka spēj sasildīties no viņas tuvuma vien.

Ugunskurs sāka apdzist. Puisis piemeta malku. Ārpusē ledus vētra šaustīja Mežu. Toraks sāka drebēt. Vētra gandrīz bija nogalinājusi Renu. Tā gandrīz bija nogalinājusi Renu.

Toraks atvainojās par to, ka bija viņu pametis, un Rena viņam veltīja neizdibināmu skatienu. Tad meitene pavēstīja, kas bija noticis pēc viņa aiziešanas: par ēnu slimību un par to, ka Finkedīns viens pats devies noslēpumainā ceļojumā. Toraks, nespēdams ilgāk klusēt, izstāstīja par ūpja uzbrukumu un par Tumšā Kažoka, Ēnas un Oļa nāvi.

Rena klausījās šausminošā klusumā.

-   Visi trīs? viņa beidzot jautāja.

Zēns pamāja ar galvu.

-    Es nezinu, kā to pārdzīvos Vilks.

-   Visi trīs, meitene atkārtoja.

Bet ne velti viņa bija Finkedīnam rada; Toraks redzēja, ka Rena apsver, ko tas varētu nozīmēt.

-   Ūpis, viņa teica. Ar to kaut kas nav kārtībā.

-   Es redzēju acis. Tās bija… tukšas.

-   Ak! Tātad tas nav dēmons.

-   Nedomāju gan.

-   Es prātoju, ko Eostra ar to izdarījusi. Rena runāja tādā balsī, ka izklausījās viena burve novērtē otras burves prasmi. Toraks apbrīnoja to, cik ātri viņa bija atkopusies. Vai teici, ka tas aizlidojis uz dienvidiem? meitene vaicāja.

-    Jā. Tas nolaupīja Oli man šķiet, lai aizvilinātu Vilku. Viņš ir ārā, vētrā. Ja vien vēl ir dzīvs.

Rena ielūkojās Torakam acīs un tagad izskatījās vairāk pēc meitenes nekā pēc burves.

-   Vilks ir dzīvs, viņa sacīja. Vilks zina, kā par sevi parūpēties.

Toraks neatbildēja. Viņam no prāta neizgāja barabrāļa gaudošana. Šķita, ka Vilkam bija vienalga dzīvs viņš vai miris.

Kamēr Toraks sakņupis sēdēja plandošajā pustumsā, viņš iztēlojās, ka caur vēja auriem un negaisa dārdiem dzird mežonīgus smieklus.

-   Eostra to uzsūtīja. Vai ne?

Rēnas kraukļa melnās acis iespīdējās.

-    Šī Mežu tur ledainā tvērienā.

Abi ieklausījās, kā gāžas koki.

-    Pēc tavas aiziešanas, Rena teica, viņa atsūtīja zīmes.

-   Šķiet, es vienu redzēju. īvē iegrebts smaiļots putns.

Rena vilcinājās, un Toraks nojauta, ka viņa nevar

izlemt, ko viņam stāstīt un ko noklusēt. Meitene sacīja:

-   Zīme vēsta, ka Eostra midzeni ierīkojusi Rēgu kalnā.

Rēgu kalns. Toraks par to nekad nebija dzirdējis, taču

nosaukums uzdzina drebuļus.

-    Finkedīns stāstīja, ka Kalnu ģintīm tas ir svēts, Rena turpināja. Viņš teica: ja mēs tās sastapšot, cilvēki varbūt palīdzēšot atrast Kalnu.

Ar vienu apziņas daļu Toraks klausījās viņas balsī, ar otru iedomājās, ka tur būs alas. Šī atklāsme iekrita sirdī kā akmens. Divreiz mūžā viņš bija sadūšojies līst alā: pirmoreiz dēmoniskā lāča laikos, lai atrastu akmens zobu, un otrreiz Tālajos Ziemeļos, lai atbrīvotu Vilku. Abas reizes Klejotājs bija brīdinājis. "Ja tiksi tur iekšā," vecais vīrs bija teicis, "nekad vairs nebūsi vienots veselums." Klejotājs bija traks, tomēr šad tad pavīdēja saprāta uzplaiksnījumi. Viņa brīdinājumiem piemita spēks. Ja Toraks tos neņemtu vērā un vēlreiz līstu alā, zemes žokļi virs viņa aizcirstos uz visiem laikiem.

Rena viņu uzrunāja, un Toraks atjēdzās.

-   Vai jūties labi? meitene jautāja.

-   Jā, viņš sameloja.

Rena saņēma puiša plaukstu. Viņas pirksti bija slaidi un silti. Toraks no tiem smēlās spēku.

-    Torak, viņa sacīja. Es nezinu, ko Eostra gatavojas darīt Kalnā. Taču zinu ko citu. Viņa grib tevi nošķirt no manis un Vilka. Šī grib, lai tu būtu viens. Tas viņai neizdosies.

Abi sēdēja plecu pie pleca, vētras niknums uz Mežu nemazinājās. Rena aizmiga, bet Toraks palika nomodā. Tagad Rena bija drošībā. Vilks ne. Torakam šķita, ka saikne starp viņiem ir trausls pavediens naktī un Eostras ledainā roka stiepjas, lai to pārrautu.

VIENPADSMITĀ NODALA

Spožais-cietais-aukstums plosīja Mežu. Tas lauza kokus un svieda putnus lejup no debesīm. Tas ar stindzinošiem nagiem uzbruka Vilkam.

Lai! Vilkam bija vienalga, kas ar viņu notiek.

Meklēdams ūpja smaku un cenzdamies saklausīt sava kucēna klusāko smilkstu, viņš bija skrējis mūžību. Nekā. Spožais-cietais-aukstums bija aprijis cerību.

Vilks ieradās uzkalnā, uz kura auroja priedes un akmensbluķis slēpa ieeju mazā migā. Neapstājies, lai paošņātu, vai tajā nav lāča, viņš iebrāzās iekšā un saļima uz sabirzušiem kauliem.

Vilks zināja, ka Slaikais Bezastainis viņu meklē, taču pat doma par barabrāli nespēja uzlabot omu. Tumšais Kažoks un kucēni bija pagalam. Vilks ilgojās būt kopā ar viņiem, bet tie vairs neelpoja. Viņš nesaprata, kā tas varēja notikt. Tumšā Kažoka un mazuļu… vairs nebija.

Vilks aizvēra acis. Arī viņš vairs negribēja būt.

Toraku pamodinaja klusums.

Viņam sala ugunskurs bija gandrīz izdzisis un būdas jumts bija ieliecies tā, ka atradās puisim tieši virs sejas. Viņa elpa spalgi skanēja klusumā un salta plūda atpakaļ sejā.

Durvju pinums bija aizsalis. Viņš to atcirta vaļā un tā pamodināja Renu, kas pieslējās sēdus, pirms Toraks paspēja brīdināt, un apdauzīja pakausi.

Sasparojies pret aukstumu, zēns izlīda laukā žilbinošā spožumā un Mežā, kas bija pārvērties par ledu.

Vētra bija kokiem nolauzusi galotnes un pārvērtusi tos par mirguļojošām smailēm. Veselas birzis tā bija saplacinājusi par savītu kristālu pauguriem. Koki, zari, lapas viss bija droši ieslodzīts Eostras ledus cietumā.

Toraks lēnām piecēlās kājās. Viņš paspēra dažus soļus. Ledus zem zābakiem bija ciets kā akmens. Aukstums stindzināja plaušas un sprakstēja nāsīs. Mirdzums kā nazis dūrās smadzenēs. Lai kurp viņš paskatītos, visur plaiksnīja un zaigoja pazudināti koki. Mirušajam Mežam piemita šausminošs skaistums.

-    Vai spēj sajust viņu dvēseli? aiz muguras jautāja Rena.

Jauneklis pamāja ar galvu. Gaisā mudžēja mirušu koku gari, kas meklēja citas mājas.

-   Tie nevar iekļūt jaunajos kociņos, Rena teica. To neļauj ledus.

-    Ko tie iesāks?

-    Nezinu. Cerēsim, ka drīz iestāsies atkusnis.

Toraks uz to nepaļāvās. Pār zemi klājās nāvējošs bezvēja sals. Eostras roku darbs.

Noēnodams acis ar plaukstu, viņš zemāk uz nogāzes ieraudzīja ziemeļbriežu mazuli. Tas grīļojās uz izstīdzējušām kājelēm un bija nobijies no šīs nedrošās jaunās pasaules. Viņa māte, gribēdama ieturēties ar ķērpjiem, kārpīja zemi ar asiem priekškāju nagiem. Ledus bija nesalaužams.

Toraks domāja par lemingiem, kas bija ieslodzīti aizsalušās alās, un bebriem to migās.

Viņš domāja par Vilku.

No patvertnes izlidoja Rips un Reka un apmetās uz zara, no kura atdalījās šķindošu ledus lausku birums. Pagāja ilgs laiks, līdz noklusa atbalss.

Rena pasauca Toraku; balss no uztraukuma bija griezīga.

Meitene bija sakņupusi desmit soļus tālāk akmens aizsegā un kaut ko pētīja samezglojušās eglēs, kas bija nogāzušās uz akmens. Kad Toraks tuvojās, viņa to aizkavēja.

-    Pagaidi! Neskaties…

Puisis viņu ar plecu pabīdīja malā. Toraks starp zariem pamanīja plankumu: pelēku kažoku ar melnu nokrāsu. Vilka kažoks.

Rena satvēra Toraka roku. Viņš nopurināja meitenes plaukstu, izlauzās caur zariem, jo izmisīgi vēlējās sasniegt sasniegt to, kas gulēja ledū.

Rena aizsteidzās puisim garām un nokļuva pie mērķa pirmā.

Toraka pasaule sabruka līdz pelēkajam kažokam zem klints.

Rēnas balss atnāca no tālienes.

-    Tas nav Vilks!

Sagrābusi dūrainī vilkādas sloksni, viņa rāpās atpakaļ.

Tā bija apmēram plaukstas platumā: saritināta un sasalusi ragā.

-   Tā bija piedurta ar mietu, Rena sacīja. Kāds gribējis, lai mēs to atrodam. Āda ir miecēta, un malas caurdurtas šūšanai. Izskatās, ka tā ir daļa no Cilvēka ģints aizbildņa kažoka.

-   Ir gan. Toraks paņēma ādu no Rēnas un centās to atritināt. Sasalusi kažokāda nokrakšķēja, un no tās kaut kas izbira. Kad zēns pacēla mazu roņa amuletu, pasaule sazvārojās. Viņš pazina šo piešķiebto zīdaino galvu, bieži bija skaitījis mazos nadziņus uz peldpleznām. Toraks teica: Tas piederēja manam tēvam.

Rena uz viņu skatījās.

-   Tēta māte bija no Roņu ģints; viņš vienmēr to nēsāja. Zēns norija siekalas. Viņš to ir atstājis kā zīmi. Tēvs lūdz man palīdzību. Un es viņam pagriezu muguru, lai atrastu Vilku!

-    Tu rīkojies pareizi, Rena teica. Vilkam tu esi vajadzīgs.

-    Es pagriezu muguru tētim. Lūk, kāpēc viņš man ir atstājis šo!

-   Nē. Meitenes balss bija noteikta. To atstājuši tokoroti.

-    Tu to nevari zināt! puisis iesaucās.

-   Pilnīgi pārliecināta neesmu. Taču zinu ko citu. Eostra sūtīja tokorotus, ūpi un ledus vētru, lai mūs izšķirtu, taču tas viņai neizdevās. Un viņai neizdosies mūs šķirt no Vilka.

-    Bet tētis? Toraks noprasīja. Kā tad ar tēti?

Rena pagriezās pret izpostīto Mežu un tad atpakaļ pret

Toraku.

-    To varbūt nav izdarījis viņš.

-   Ja nu ir? Ko tad?

-  Ja ir, Rena nelokāmi sacīja, tev tomēr bija tiesības sekot Vilkam. Jo Vilks ir dzīvs. Tēvs ir miris. Tev nedrīkst būt darīšanu ar mirušajiem.

Toraks nikni uz viņu skatījās, taču Rena nepadevās.

-   Viņš ir miris, Torak. Nekas nespēj viņu atdzīvināt. Vilkam tu esi vajadzīgs vairāk.

Dzeļošā klusumā abi devās atpakaļ uz mitekli, kur savāca tik daudz malkas, cik spēja panest, un, lai pasargātos no ņirbas, Rena pagatavoja briežādas sejassargus ar iešķeltām acu vietām. Toraks pārbaudīja pārtikas krājumus: tarbiņu ar lazdu riekstiem, dažus laša plāceņus, kaltētu zirggaļu un brūklenes. Viņš gribēja ņemt līdzi tēva ģints aizbildņa ādu, taču Rena papurināja galvu.

Nē, Torak! Tu nedrīksti ņemt miruša cilvēka mantas.

Jauneklis piekāpās, taču nebija pierunājams atteikties no roņa amuleta. Rena ielūkojās puisim sejā un neiebilda, tikai uzstāja, lai pirms ievietošanas ārstniecības līdzekļu makā tas tiktu ievīstīts pīlādža lūkos.

Toraks juta, ka viņa grib nolīdzināt asumus, taču stūrgalvīgi klusēja. Rena nebija dzirdējusi viņa tēva gara saucienus naktī. Kā gan viņa to saprastu?

Ledus vētra bija izdzēsusi jebkādas cerības uz pēdām, taču pirms dienas Vilks bija devies uz dienvidiem, tāpēc arī viņi virzījās turp.

Tas izrādījās gandrīz neiespējami. Ledus ir ļaunais sniega brālis. Kad viņi lauzās caur sasalušajiem zariem, tas birdināja acīs lauskas. Tas lika viņiem krist un par to sodīja. Drīz abi bija vienos zilumos.

Toraks laiku pa laikam apstājās, lai iegaudotos. "Es tevi meklēju, barabrāl!" Mežs viņa gaudošanu nesa atpakaļ nesadzirdētu.

Beidzot viņi sasniedza aizsalušu upi. Toraks ieraudzīja niedrēs iesprūdušas meža pīles līķi; uz spoži zaļās galvas bija ledus bruņas. Viņš sakļāva ap lūpām plaukstas un gaudoja.

Atbildes nebija.

Ledus uz upes bija tik slidens, ka to nācās šķērsot četrrāpus. Sasnieguši pretējo krastu, ceļinieki atklāja, ka ceļu aizšķērso nogāztu dižskābaržu gūzma. Nebija cita padoma, kā vien iet uz augšteces pusi.

Toraks gaudoja, līdz aizsmaka.

Nepārtrauc, Rena teica. Viņš tevi sadzirdēs. Viņš atsauksies.

Tomēr valdīja klusums, un Toraks baidījās, ka Vilks vairs nekad neatsauksies. Tā bija Sārtupes ieleja, kur dēmoniskais lācis bija saplosījis viņa tēvu. Varbūt arī Vilks šeit sastapies ar nāvi?

Ap pusdienlaiku koki izretojās, griezīgs vējš čabināja lapas. Tas bija vējš, kas nāca no kalnāja. Viņi tuvojās Meža malai.

Abi nonāca salauzītu priežu silā; no akmensbluķa karājās par šķēpiem garākas lāstekas.

Zem akmens viņi atrada Vilku.

DIVPADSMITĀ NODALA

Vilks bija dzīvs tikai daļēji.

Kažoku bija saķepinājis ledus, un purns no elpas bija nosarmojis balts. Kad Toraks sašūpoja cirvi un notrauca no laukakmens lāstekas, kas grabēdamas aizripoja, Vilks atvēra acis. Rena bija satriekta. Viņa acis izskatījās blāvas. Kad Vilks ieraudzīja barabrāli, tās neiemirdzējās.

Rena skatījās, kā Toraks pielien viņam blakus un cenšas uzmundrināt ar skatienu, pieskārieniem un smilkstēšanu. Vilka aste tik tikko noraustījās.

-   Viņš jāsasilda, Toraks sacīja, skrāpēdams ledu no Vilka kažoka.

-   Es sakuršu ugunskuru, Rena teica, bet tu uzcel mums apkārt pajumti.

Abi strādāja klusēdami: Toraks savilka nolūzušus kociņus, nodauzīja tiem ledu un atslēja tos pret akmeni, lai norobežotu platību. Rena atmodināja dūmojošu, nepaklausīgu liesmu. Siltumā Vilka kažoks sāka kūpēt, taču

acis palika vienaldzīgas, to dzintardzeltenā gaisma bija apdzisusi.

Rena pielika Vilkam pie deguna laša plāceni. Viņš tam nepievērsa uzmanību. Meitene nobažījusies centās viņu iekārdināt ar kaltētām brūklenēm. Vilks neņēma vērā arī tās. Kad būdā ielavījās Rips un Reka un krietnu daļu ogu nočiepa, viņš pat nepakustināja ūsas.

-   Paldies Garam, mēs viņu atradām laikus, Toraks sacīja, aizvērdams aizvirtni. Kad Vilks sasildīsies, viss būs kārtībā.

Rena iekoda apakšlūpā.

-    Padod savu zāļu ragu! Izmēģināšu dziedināšanas rituālu.

Juzdama, ka Toraks vēro, viņa iekratīja okeru plaukstā un, murminādama buramvārdus, kādu nieku uzzieda Vilkam uz pieres.

-   Tagad viņam kļūs labāk, Toraks teica. Vai ne, Rena?

Viņa neatbildēja. Vilks līdz dvēseles dziļumiem sirga ar bēdām. Un no tām var nomirt.

Kad uzlēca mēness, viņi ielīda guļammaisos. Toraks gulēja, vienu roku aplicis Vilkam, un ar tuvību centās viņu mierināt; savulaik Vilks tāpat bija žēlojis viņu. Vilks šad tad gurdeni pakustināja asti, un Rena redzēja, ka viņš padodas.

Nākamā diena uzausa ledaini skaidra, un no atkušņa nebija ne miņas. Kad miteklī iezagās gaisma, Renu sagrāba bailes: Vilks nejutās labāk.

To redzēja arī Toraks, taču neko neteica. Rena prātoja, ka viņš apcer bezcerīgo nākotni bez Vilka.

Norūpējusies par pārtikas krājumiem, meitene pieteicās izlikt dažus slazdus. Toraks nedrīkstēja atstāt Vilku, tāpēc viņa gāja viena un bailēs no tokorotiem turējās apmetnes tuvumā. Atgriezusies Rena izmēģināja visus dziedināšanas ritus, kādus vien zināja. Vilks pakļāvās, pat nepakustinādams ausi. Viņam viss bija vienalga.

-   Esmu izdarījusi visu, kas manos spēkos, Rena beidzot teica.

-   Jābūt vēl kādam līdzeklim, Toraks sacīja.

-   Ja tāds ir, es to nezinu.

-   Tomēr viņš jūtas labāk nekā tad, kad viņu atradām. Tad viņš tik tikko spēja pakustēties; tagad Vilks ir stiprāks.

-    Torak! Tu, tāpat kā es, zini, kas notiek.

Puiša sejā vīdēja bailes.

-   Viņam joprojām esam mēs, Toraks uzstāja. Arī mēs esam daļa no bara.

Viņam bija taisnība. Vai ar to bija gana, lai Vilks turētos pie dzīvības? Rena to nezināja.

Kad iestājās krēsla, viņa gāja pārbaudīt slazdus. Medību veiksme meiteni nebija pametusi: vienā no tiem atradās sasalis zaķis. Rena nosprieda, ka tā ir laba zīme, taču atceļā ieraudzīja pēdas. Mazas cilvēka pēdiņas. Ar nagiem.

Toraks stāvēja pie būdas. Jaunekļa lūpas kustējās klusā lūgšanā, un vienu briesmīgu mirkli viņa nodomāja, ka Vilks ir pagalam. Pēc tam meitene pamanīja pie zara piesietu melnu matu šķipsnu. Toraks apmaiņā pret Vilka dzīvību Mežam ziedoja daļu no sevis.

-   Torak, Rena maigi teica. Tu nedrīksti tā rīkoties.

Viņa pasniedzās, lai noraisītu ziedojumu, taču puisis

atgrūda Rēnas roku.

-   Ko tu dari? viņš iekliedzās. Tas ir par Vilku!

-   Es zinu, bet padomā! Matos ietverta daļa tavas pasaules dvēseles. Apkārt klimst tokoroti. Ja tiem izdosies to iegūt, nav zināms, ko šie pasāks.

Toraks, nikni klusēdams, nolūkojās, kā Rena noraisa matus un iebāž tos ārstniecības līdzekļu tarbā.

-    Tu domā, ka Vilks nomirs, vai ne? viņš jautāja. Šķita, ka viņš Renu vaino par nodevību.

-   Ja Vilks pats to nevēlas, meitene klusi sacīja, ne burvestības, ne lūgsnas, ne ziedojumi viņu nepiespiedīs dzīvot.

Toraks dusmīgi pagrieza viņai muguru.

Juzdamās ļengana un nevesela, Rena medījumu iebāza būdā, piemeta ugunskurā malku, noglāstīja Vilku un palūdza Ripām un Rekai viņu pieskatīt. Pēc tam viņa devās ap apmetni apvilkt spēka līnijas. Lai tokoroti turētos pa gabalu.

Par Vilku Rēnai bija taisnība, tādēļ Toraks viņu sāka gandrīz vai neieredzēt.

Tomēr pa īstam viņš neieredzēja tos, kas bija sagādājuši postu barabrālim. Viņš neieredzēja sevi par to, ka nebija spējis to novērst. Viņš neieredzēja ūpi. Taču visvairāk viņš ienīda Eostru.

Puiša miegs bija saraustīts, viņš bieži modās un allaž atrada Vilku veramies ugunī.

"Es esmu šeit, barabrāl," Toraks teica.

"Es ilgojos pēc viņiem," Vilks atsaucās.

"Es zinu. Esmu šeit."

Zēns iegremdēja pirkstus siltajā kažokā uz barabrāļa krūtīm un juta, kā pukst sirds. Viņš vēlējās, lai tā turpinātu pukstēt.

Kad Toraks pamodās nākamo reizi, valdīja pilnīga tumsa. Vilks ir projām. Rena projām. Viņš ir viens.

Viņš iet, taču nejūt zemi zem kājām. Torakam salst, tomēr viņš nejūt vēju sejā un nedzird čīkstam kokus. Visapkārt tāda tumsa, ka nav iespējams kaut ko saskatīt izstieptas rokas attālumā.

Tā nav pārmiesošanās: viņš nejūt velkošo sāpju. Tas ir vēl sliktāk. Viņš joprojām ir viņš pats, Toraks, tomēr kaut kā trūkst. Viņā ir briesmīgs, nejēdzīgs tukšums.

-   Rena! Vilk! viņš sauc, taču balss nekur netiek un paliek rīklē. Tai nav jēgas skanēt. Toraks ir viens pats, nebūtībā.

-   Rena! viņš kliedz, virpuļodams tumsā. Vilk!

Vilks spēji pamodās.

Viņš dzirdēja, kā rūc spožais-zvērs-kas-karsti-kož un kā baramāsa miegā dvašo. Slaikais Bezastainis bija aizgājis.

Bažas sagrāba Vilku no degungala līdz astei. Slaikais Bezastainis bija gudrs, taču tik tikko spēja saost un sadzirdēt un tumsā bija bezpalīdzīgs kā kucēns.

Saspicējis ausis, Vilks ārpus midzeņa saklausīja skaņas. Viņš dzirdēja, kā zem spožā-cietā-aukstuma dreb koki, kā grauzēji skrapstinās, lai izlauztos no alām. Barabrāli Vilks nedzirdēja, taču juta, ka ir viņam vajadzīgs.

Klusītēm pārkāpis pāri baramāsai, Vilks atstāja midzeni. Bads bija viņu novājinājis, taču maņas palikušas asas.

Pacēlis purnu, viņš ošņāja smaržas. Kad Vilks saoda dēmonu, viņam uz skausta saslējās spalva.

Rūpīgi likdams ķepas, viņš bez skaņas pārvietojās pa trauslo ledu.

Slaikais Bezastainis stāvēja dažu lēcienu attālumā zem egles. Viņš līgojās. Acis barabrālim bija vaļā, taču viņš neko neredzēja, un Vilks zināja, ka Slaikais Bezastainis guļ.

Kokā virs barabrāļa sakustējās ēna.

Vilks visu saprata vienā kampienā. Viņš redzēja, ka pie zara, zem kura stāvēja Slaikais Bezastainis, pieplacis bezastainu kucēns dēmons. Vilks juta tā alkas un naidu, pamanīja priekšķepā lielu akmens nagu, kas bija pacelts triecienam.

Vilks ieņurdējās un drāzās pāri spožajam-cietajam-aukstumam.

Kaut kas uzdrāzās Torakam virsū un nogāza viņu no kājām.

Jauneklis pamanīja spīdam dēmona acis un zalgojošu nazi un vēl Vilku Vilku, kas lēcienā uzbruka tokorotam; tas uzlīda augstāk kokā un pazuda tumsā.

-   Vai tev nekas nekaiš? skriedama pie Toraka, sauca Rena.

Viņš apdullis piesvempās kājās. Tokorotam bēgot no koka uz koku, krakšķēja zari, un Vilks sudrabota bulta mēnesgaismā nesās tam pakaļ.

Toraks gribēja pievienoties barabrālim, taču viņam saļodzījās ceļgali.

-   Nāc iekšā! Rena skubināja.

-   Jāpalīdz Vilkam.

-    Tev nav virsjakas. Ātri atpakaļ būdā, pirms neesi nosalis!

Kad viņi bija tikuši pajumtē, Toraks atklāja, ka trīc pie visām miesām, bet ne jau no aukstuma.

-    K-kas ar mani atgadījās?

-    Tu miegā staigāji. Ugunskura gaismā Rēnas seja izskatījās pelnu pelēka. Es pamodos, bet tevis nebija. Izgāju ārā un ieraudzīju tevi aiz spēka līnijām. Tu skatījies man cauri. Tas bija briesmīgi. Kokā pamanīju tokorotu, tas mērķēja tev galvā. Tad nez no kurienes uzradās Vilks. Viņš tevi izglāba.

Toraks iztēlojās, kā Vilks vajā dēmonu.

-   Man šķiet, ka miegā staigāt tev liek Eostra, Rena teica, ievilkusi viņu būdā.

-   Kādā veidā?

-   Nezinu. Bet domāju, ka šī kādreiz to jau mēģinājusi Biezajā mežā. Vai atceries?

Toraks aizvēra acis. No jauna savilkās tumsa, tāpēc viņš miga ciet.

-   Kādēļ viņai tas būtu vajadzīgs? puisis murmināja.

-    Domāju, meitene sacīja, ka tā gribēja tevi piespiest iziet aiz okera līnijām, kuras uzvilku, lai tev varētu piekļūt tokorots. Kāpēc? Rena jautāja sev. Nav jēgas tevi nogalināt, jo tad ietu zudumā tavs spēks. Kaut kas nesaskan. Nekas nesaskan.

Toraks atbalstīja pieri pret ceļgaliem. Rena ar plaukstas virspusi pieskārās zēna vaigam un jautāja, kā viņš jūtas. Toraks atbildēja, ka labi. Meitene vaicāja par viņa izjūtām miegā.

-    Biju iztukšots. Biju apmaldījies nebūtībā.

Rena ievilka elpu. Puisis jautāja, ko tas varētu nozīmēt, bet Rena neatbildēja. Toraks saprata, ka viņa kaut ko noklusē. Viņam bija vienalga. Vilks bija viņu izglābis un tagad viens pats atradās kaut kur Mežā. Viens pats pret tokorotu.

Dēmons pazuda biežņā, un Vilks pazaudēja tā smaku. Riebumā noskurinājies, viņš pagriezās un rikšoja atpakaļ uz midzeni.

Spožais-cietais-aukstums dzēla Vilkam ķepu spilventiņos, un viņš bija ārkārtīgi izsalcis un vārgs, taču pirmo reizi kopš ūpja uzbrukuma jutās labāk un turēja asti taisnu. Vilks barabrāli bija izglābis no dēmona. Lūk, kam viņš ir domāts!

Kad Vilks tuvojās migai, no debesīm ķērkdami nolaidās kraukļi, un Vilks pa jokam palēcās, lai tos aizgaiņātu. Kraukļi bija kopā ar baru, taču nebija tā locekļi; tiem jāierāda vieta.

No midzeņa iznāca baramāsa un pārsteigta kaut ko teica bezastainu valodā. Pēc tam vina ielīda iekšā un no jauna parādījās, turēdama priekšķepās veselu riekšu ar maziem, plakaniem lapsēniem, kuriem nebija acu. Vilks aprija veselu lērumu un sāka justies vēl labāk. Viņš laizīja pēdējos krikšus no baramāsas ķepām, kad no midzeņa parādījās Slaikais Bezastainis. Viņš ieraudzīja Vilku un kļuva gluži rāms. Vilks iesmilkstējās un metās pie barabrāļa, un, ķiukstēdami un ošņādami viens otra brīnišķīgo smaržu, abi aizvēlās pa zemi.

Debesīs pacēlās karstā-spožā-acs, kas pielēja Mežu ar gaismu, un Vilks juta, ka tas ir labi. Tumšais Kažoks un kucēni bija pagalam, un viņš zināja, ka nepārstās pēc tiem ilgoties. Taču tagad Vilks saprata, ka nebūs ar tiem kopā. Arī Slaikais Bezastainis un baramāsa bija daļa no bara, un Vilks viņiem bija vajadzīgs. Vilks nekad nepamet savu baru.

TRĪSPADSMITĀ NODALA

Vicēns galīgi nesaprata, kas notiek.

Kā viņš nokļuvis šajā tukšajā kalna nogāzē tik tālu no guļvietas? Un kur palicis viņa bars?

Viņš atcerējās kraukļu ķērkšanu un briesmīgo ūpja uzbrukumu mammai. Vilcēns, paslēpies zem kadiķa krūma, bija skatījies, kā tie cīnās: māte lēkāja un kampa, lielais ūpis laida darbā nagus. Tad mātes vairs nebija, pret ūpi cīnījās tēvs, un Slaikais Bezastainis uzrēja kucēnam, lai tas paliek vietā, taču viņš to nespēja. Vilcēns bēga, un pēkšņi viņam sānos iecirtās nagi un viņš vairs nejuta zem kājām zemi; viņš lidoja.

Vilcēns locījās un smilkstēja, bet neviens to nedzirdēja. Kamēr baisais ūpis nesa viņu augstāk, tēvs un Slaikais Bezastainis sarāvās par punktiem. Pat kraukļi atpalika. Un tad vairs nebija arī Meža vienīgi tukšs baltums, izraibināts ar mietiem, kas izskatījās pēc kokiem.

Vilcēns no bailēm bija smilkstējis.

Ūpis lidoja bezgalīgi ilgi. Vilcēns atžirga no nikniem ķērcieniem, un no debesīm iznira kraukļi. Tie metās virsū ūpim, kas vairījās un novirzījās no ceļa. Vilku mazulis centās tam iekost kājās, taču nevarēja tās aizsniegt. Kraukļi uzbruka vēl un vēl. Pēkšņi ūpis vilcēnu palaida vaļā un viņš krita.

Viņš noplakšķēja spožajā-mīkstajā-aukstumā un, pārāk nobijies, lai pakustētos, palika trīcēdams guļot.

Tā kā nekas nenotika, viņš pieslējās stāvus un izbāza laukā galvu.

Briesmīgais ūpis bija pazudis.

Tāpat kā viss cits. Nebija kraukļu. Nebija Meža. Nebija vilku. Tikai vējš un baltums.

Izracies no spožā-mīkstā-aukstuma, vilcēns klumpačoja augšup kalnā, lai paošņātu smaržas; tā bija darījis tēvs. Viņam smeldza sāni un trīcēja kājas. Viņš bija izbadējies un ļoti, ļoti nobijies. Vilcēns pacēla purnu un gaudoja.

Neviens nenāca.

Vilku mazulis bija apēdis mazliet spožā-mīkstā-aukstuma; tas nedaudz piepildīja vēderu, taču bads neatkāpās.

Viņš novārdzis slāja pa nogāzi. Vējš bija pierimis, un tuvojās tumsa. Kucēns juta, ka viņa nagi ir dīvaini savilkušies, un neatkāpās sajūta, ka viss pakalns, spožaismīkstais-aukstums un pat debesis kaut ko gaida. Kaut ko sliktu.

Viņš nonāca pie nelielu, sagriezušos vītolu skupsnas, kas tvērās pie nogāzes. Šī vieta vilcēnam atgādināja guļvietu, tāpēc viņš nolēma palikt tās tuvumā.

Izokšķerējis apkārtni, viņš atrada kaut ko, kas izskatījās pēc midzeņa. No tā plūda interesants aromāts, kādu viņš nespēja atcerēties.

Tieši tobrīd kaut kas vilcēnam iebelza pa degunu. Ievaukšķējies viņš atsprāga atpakaļ un kaut kas ieblieza viņam pa sēžamvietu. Tagad tas slānīja visu kažoku un pēra muguru, ausis un ķepas. Tas nāca no debesīm. Viņš pacēla galvu. Un dabūja pa aci. Vilcēns pašāvās zem vītola.

Pakšķēšana pieņēmās spēkā un pārauga par pērkonu. No debesīm gāzās spožais-cietais-aukstums un, dauzīdams kucēnu, krakšķināja zarus.

"Midzenis! Lien iekšā midzeni/"

Sagrābis zobos visu drosmi, viņš drāzās uz alu.

Ha! Spožais-cietais-aukstums tur netika klāt! Vilcēns dzirdēja, kā tas nikni rūc par to, ka nevar viņu aizsniegt.

Midzenis izrādījās tikai mazliet lielāks par viņu, un tā dziļumā interesantā smarža bija stiprāka. Tagad vilku mazulis to atminējās. Amrija.

Āmrijas ir ārkārtīgi niknas, taču, par laimi, šī nekustējās. Kucēns paošņāja gaisu. Viņš piesardzīgi izstiepa ķepu. Šis vairs neelpoja.

Vilcēns bija pieradis pie maigas, viegli sakošļājamas gaļas, ko atvēma māte un tēvs, viņam nācās grūti iecirst zobus kādā āmrijas ķermeņa daļā. Gaļa bija sīksta; šķita, ka viņš gremo koka bluķi, tomēr pēc ilgstošas graušanas izdevās gabalu noplēst un norīt.

Vilcēns ēda, līdz sāka sāpēt žokļi un vēders šķita pilns. Pēc tam viņš ieripoja puvuma smakā un aizmiga.

Kad viņš pamodās, spožais-cietais-aukstums joprojām dauzīja nogāzi, tāpēc viņš uzēda vēl mazliet āmrijas gaļas un devās pie miera. Viņš pamodās. Paēda. Aizmiga…

Kad vilcēns pamodās no jauna, viss bija kluss. Sapnī viņš kopā ar baramāsu bija kāpelējis pāri mātei, rotaļādamies kodis tai astē, bet viņa bija ar purnu bikstījusi abiem vēderā.

Tagad viņš atkal bija viens.

Kucēns iesmilkstējās. Šis troksnis klusumā viņu iztrūcināja, tāpēc viņš apklusa un vēl mazliet pagrauza āmriju. Pēc tam viņš devās uz migas izeju.

Spilgtā gaisma apžilbināja acis. Nekādu smaržu. Vienīgās skaņas bija dīvaina krakšķēšana un vēja šņākoņa.

Mirkšķinādams acis, viņš ieraudzīja, ka vītols guļ nolauzts zem spožā-cietā-aukstuma. Visa pasaule gulēja zem spožā-cietā-aukstuma.

Vilcēns uzdrošinājās izrāpties laukā. Slīdēja ķepas, un viņš novēlās. Iecirtis nagus ledū, viņš pieslējās stāvus.

Virs galvas slējās balts kalns. Zem viņa tas izliecās uz leju, bet tālāk no jauna pacēlās uz augšu. Vilcēns neuzdrošinājās pakustēties. Nebija, uz kurieni kustēt. Viņš pacēla purnu un gaudoja.

Tas bija skaļākais un noteiktākais kauciens, kāds viņam jebkad izdevies; taču neviens neatsaucās.

Tā vietā lejup traucās krauklis un piezemējās dažu lēcienu attālumā no viņa. Pēc tam vēl viens.

Kucēns ar asti pātagoja zemi un gaudoja no prieka. Šie bija viņa kraukļi, tie piederēja pie bara! Pieglaudis ausis un slīdēdams uz spožā-cietā-aukstuma, viņš lēkšoja pie tiem.

Kraukļi smiedamies aizlidoja. Vilcēnu tas neskumdināja, jo viņš pie to trikiem bija pieradis: kraukļi bieži vien knāba viņam astē un zaga gaļu. Aizmirsis, ka jāiecērt spožajā-cietajā-aukstumā nagi, kucēns skrēja tiem pakaļ un noslīdēja no kalna.

Joprojām ķērcoši smiedamies, atlidoja kraukļi.

Vilcēns dusmīgs piecēlās un noskurinājās.

Kraukļi pacēlās debesīs un aizlidoja.

Viņš ierējās. "Atgriezieties/"

Kraukļi pariņķoja virs viņa un tad, astes grozīdami, atkal aizlidoja un pazuda aiz kalna. Krā! Seko!

Vilcēns pūlējās tos panākt. Sasniedzis virsotni, viņš ieraudzīja kaut ko tādu, kas lika bailēs iesmilkstēties.

Virs galvas slējās lielākās klintis, kādas viņš jebkad redzējis, daudz lielākas pat par akmensbluķi guļvietas malā.

Krā! Ķērca kraukli.

Vilcēns bija nobijies, taču negribēja atpalikt.

Samiedzis acis vējā, viņš devās līdzi kraukļiem uz Augsto Kalnu pusi.

ČETRPADSMITĀ NODALA

-Cik dienu jāiet līdz Kalniem? Toraks jautāja.

Rena papurināja galvu.

Viņi stāvēja, muguru pagriezuši Mežam, un skatījās pāri apaļīgiem, sniegā ieputinātiem pauguriem. Tālumā tomēr draudīgi tuvu pacēlās mirdzošās Augsto Kalnu virsotnes.

Torakam noplaka dūša. No vietas, kur viņš stāvēja, bija saskatāmas neskaitāmas sīkas smailes. Ikviena no tām varēja būt Rēgu kalns. Un vienīgā cerība to atrast Kalnu ģintis.

Šķita, ka Rena sadzird viņa domas.

Ziemeļbrieži dosies meklēt patvērumu Mežā. Finkedīns teic, ka Kalnu ģintis vienmēr seko ziemeļbriežiem. Ja paveiksies, mēs tās satiksim.

Puisis neatbildēja. Viņš vēlējās ierāpot Mežā un paslēpties.

Pret viņu atslējās Vilks. Jauneklis noslidināja dūraini un iegremdēja pirkstus viņa skaustā. Vilks nolaizīja

Torakam plaukstas locītavu: īslaicīgs siltuma uzplaiksnījums, ko nolaupīja vējš.

-   Un atceries, Rena teica, ka Eostra grib, lai tu to atrastu.

-    Nevis tu, Toraks sacīja. Un nevis Vilks vai Rips un Reka.

-    Šī centās mūs izšķirt. Neizdevās.

-   Viņa mēģinās vēl.

Abi lūkojās pāri pakalniem. Gaudojošs vējš uz viņiem raidīja sniega šautras. "Ejiet atpakaļ, ejiet atpakaļ!"

Kraukļiem tas patika. Tie pacēlās niknajās, aukstajās debesīs un tad metās lejup. Reka meta kūleņus, bet Rips sakļāva spārnus un krita lejup: viņš piezemējās sniega mākonī, apvēlās uz muguras un vēlās lejā pa nogāzi. Pakājē krauklis noskurināja spārnus, aizlidoja līdz virsotnei un sāka visu no jauna.

Vilks ierējās un lēkšoja viņam pakaļ, taču Rips apsegloja vēju un kļuva nenotverams. Vilks stāvēja uz kores, ar asti pātagoja sniegu un skatījās lejup uz Toraku. Dzīvnieka pūkainais kažoks bija rotāts ar sniega vizuļiem, acis bija spožas. "Iesim!" viņš ķiukstēja.

Ceļabiedru degsme deva Torakam drosmi. Viņš pagriezās pret Renu.

-    Man šķiet, mēs to spējam.

Meitene atvēra muti, lai iebilstu.

-    Mums jāatrod ziemeļbrieži, puisis teica. Tas arī viss.

Rena norādīja uz pauguriem.

-    Kā to paveiksim?

-   Mūsu rīcībā ir vilks, divi kraukļi, tavas burvestības un mana pēddziņa prasme. Mēs tos atradīsim.

Viņi tos neatrada.

Trīs dienas viņi cīnījās pāri paugurainei un neieraudzīja nevienu naga nospiedumu. Nespodrā, blāvā gaisma neļāva novērtēt attālumu, un Kalni nenāca tuvāk; pauguri izrādījās grūtāk pieveicami, nekā bija licies. Tos klāja aizas, aizsaluši ezeriņi un apledojušas biežņas, kas dažreiz sniedzās līdz krūtīm, citreiz līdz potītēm, taču allaž lika ceļiniekiem mest līkumus. Vietām viņi klumpačoja caur kupenām, taču no pakalnu virsotnēm vējš sniegu bija nopūtis un atkailinājis ar ledu klātus oļus.

Viņi centās virzīties uz austrumiem, vadījās pēc saules un zvaigznēm, taču tās aizsedza mākoņi, un viņi novirzījās no ceļa, jo domāja, ka pamanījuši kaut ko līdzīgu ziemeļbriežiem; tie izrādījās laukakmeņi.

Ceļotāji izdzīvoja tāpēc, ka daudz ko bija apguvuši Tālajos Ziemeļos. Viņi valkāja maskas, lai neapžilbtu, un iezieda seju ar Rēnas pagatavoto kaulu smadzeņu ziedi, lai pasargātos no apsaldējumiem. Patvērumu viņi atrada sniegā izraktās alās, slazdos ķēra irbes, kuras notiesāja jēlas, jo katru tievāko zariņu, ko izdevās atrast, nācās taupīt ledus kausēšanai. Savu mantību viņi glabāja alās sniegā, lai tā nepazustu putenī, un dzeramtraukus turēja guļammaisos, lai tie nesasaltu. Naktis bija aukstas. Viņi sapņoja par jauku, sausu malciņu.

Trešajā dienā viņi tālumā pamanīja cilvēkus un steidzās tos satikt, taču atrada vienīgi vīru, kas bija salipināts no velēnām. Bārdas vietā tam karājās lāstekas, un abas izstieptās briežraga rokas balstīja pīķi. Ērms izskatījās nevis draudīgs, bet gan dīvaini viesmīlīgs.

-   Laikam kāds aizbildnis, Rena minēja. Droši vien Pīlādžu ģintij: tur mītnes ceļ no velēnām.

-    Tad jau viņi to pagatavojuši pagājušajā rudenī, Toraks teica. Uz ragiem ir sūnas.

Viņš nopētīja paugurus. Mežs sen bija aiz muguras, redzami tikai balti pakalni. Zem zābakiem sniegs slēpa ledu, kas turēja gūstā zemi. Eostra neatslābināja tvērienu. Un tā viņu vēroja.

-    Drīz krēslos! Rena sacīja. Mums jāapstājas.

Viņi apmetās velēnu vīra redzeslokā, aizvējā pie Kalna

blakus aizsalušam ezeram, ko ieskāva krūmājs. Rena sacīja, ka izraks sniegā alu un tad pacentīsies atrast buramvārdus Kalnu ģinšu pievilināšanai. Toraks devās izlikt makšķerauklas un slazdus. Krājumi bija sarukuši līdz saujai lazdu riekstu, kopš ceļojuma sākuma viņiem bija izdevies noķert vienu vienīgu irbi.

Vilks, kuram sekoja Rips un Reka, nepārprotami domāja, ka viņam ir labākas izredzes nekā Torakam, aizrikšoja medībās.

Toraks ezera ledū ar cirvi izcirta āliņģus un iemeta tajos kadiķa āķus, kas bija piesieti pie priežu sakņu vijuma, kuru viņš bija paņēmis līdzi no Meža. Lai āliņģi naktī neaizsaltu, viņš sabāza tajos rīkstes un pārklāja tās ar sniegu. Pēc tam viņš nolika tiem blakus nazi, lai atbaidītu Ripu un Reku, kas gluži labi prata ar knābi izvilkt auklas un nozagt lomu.

Ticis atpakaļ krastā, Toraks meta loku ap ezeru. Apkārtne izskatījās tukša, taču mednieka maņas teica priekšā, ka tas nav tiesa. Viņš sniegā pamanīja slīpus spārnu nospiedumus: pelēkā pūce bija metusies virsū lemingam. Tālāk bija redzama skupsna seklu iedobīšu un katrā pa sasalušu mēslu kaudzītei: tur, meklēdami kompāniju, bija pulcējušies kopā medņi. Bija arī lērums irbju pēdu, bet ne miņas no to guļvietām; irbēm patīk pacelties augstu gaisā, tad ienirt sniegā un izveidot mājīgas, neredzamas alas.

Tām garšo mazi bērzu zariņi, tāpēc Toraks no pundurbērza nolauza dažas īsas vicas, noberza tām ledu un, iespraudis tās sniegā, izveidoja kārdinošu puduri, kurā paslēpa cilpas. Medņiem viņš tādu pašu ēsmu pagatavoja no vītoliem.

Augstāk uz nogāzes puisis atrada zaķa pēdas, sekoja tām līdz vējainai kalna korei un izlika slazdu tur, kur zaķim vajadzētu pamest drošo krūmāju un šķērsot klajumu. Maz ticams, ka šis pamanītu lamatas.

Ap to laiku Torakam no bada sāka reibt galva. Apmetnē gaidīja vienīgi viņa daļa riekstu. Debesis bija tumšzilas un aukstas, nobārstītas ar zvaigznēm. Mēness vēl nebija uzlēcis, tomēr jauneklis saskatīja Kalnu roboto melnumu un virs tā blāvu un tālu sarkano ziemas zvaigzni Lielā Sumbra aci.

"Kad sarkanā acs ir visaugstāk," tētis bija teicis, gulēdams uz miršanu, "dēmoni ir visstiprākie."

Ūpju burve un tās pakalpiņi Toraka prātā bija dzīvi, taču tēta seja neskaidras kontūras. Viņš satriekts saprata, ka kopš tēva nāves kļuvis par citu cilvēku. Varbūt tētis viņu pat nepazītu. Varbūt tāpēc tēva gars no Toraka aizbēga Kraukļu nometnē.

Tēt, viņš teica tumsā. Tas esmu es. Toraks. Kur tu esi? Kā lai tevi atrodu?

Vienīgā atbilde bija vēja nesta sniega šalkoņa.

Rena, sarāvusies guļammaisā, klausījās sniega čukstos.

Meitene bija izsalkusi un nogurusi, taču zināja, ka neaizmigs. Buramvārdu meklēšana izrādījās sliktāka par izgāšanos. Viņas apziņu bija aizvērusi ledus siena. "Atgriezies!" pavēlēja Ūpju burve. "Neviens nespēj aizkavēt Eostru."

Rena bija apstulbusi un satvērusi pulsējošo galvu. Kad pārnāca Toraks, viņa jutās tik slikti, ka nācās viņam lūgt izbārstīt ap alu okeru. Tā nebija spēka līnija to spēj izveidot tikai burvis -, tomēr labāk nekā nekas. Varbūt arī velēnu cilvēks palīdzēs tokorotus turēt pa gabalu.

Saritinājusies savā pusē, Rena pa spraugu patvertnes ieejā vēroja debesis un centās uzminēt Eostras nodomu.

Ūpju burve gribēja Toraka pārmiesošanās spēku, tas bija skaidrs. Bet kā šī iecerējusi to iegūt? Un kad?

Alā ierāpās Toraks, un meitene dzirdēja, ka viņš novelk zābakus, noliek tos pagalvī un ielien guļammaisā. Zēns pajautāja, vai Rena jūtas labāk, un viņa atbildēja, ka ne. Toraks sacīja, ka tas ir skumji. Pēc īsa brīža viņa elpa mainījās. Tāpat kā vilkiem, viņam piemita prasme aizmigt vienā mirklī.

Ap pusnakti uzlēca pa pusei apēsts mēness, un Rena tam lūdza palīdzību. Viņa vienmēr bija jutusi tuvību ar mēnesi. Meitenei bija žēl, ka to ēda debesu lācis, un viņa smēlās spēku no domas, ka tas vienmēr atgriezīsies.

Mēness.

Rena sāka pamosties. "Kāpēc es to neiedomājos agrāk? Neņēmu vērā mēnesi/"

Pēc dažām dienām mēness satumsīs. Un tas būs īpašs mēness: Dvēseļu nakts, kad Pasaules Gars no vīra ar brieža galvu pārvēršas par sievieti ar sarkaniem vītolu matiem. Tas ir bīstams laiks, kad apkārt klimst spoki, kas meklē zaudētās ģintis. Mirušie nāks tuvāk pie dzīvajiem.

Dvēseļu nakts.

Lūk, ko gaidīja Eostra! Pēkšņās izbailēs Rena saprata, kā tas saskan ar to, ko viņa un Seiuna bija pareģojušas. Klausītājam jāmirst…

Līdz šim brīdim viņa to bija turējusi prāta tālākajos nostūros. Drīz par to nāksies pastāstīt Torakam.

Pieslējusies sēdus, viņa redzēja, ka puisis ir cieši iemidzis un sapņos rauc pieri. Pēdējā laikā viņš gulēja tā, it kā vairs negribētu pamosties.

"Tas nav godīgi," Rena nodomāja. "Kāpēc Klausītājam jābūt tieši viņam? Kāpēc tieši viņam jābūt citādam?"

Pagriezies uz sāniem, Toraks iekārtojās guļammaisā dziļāk, pār viņa seju krita mati.

"Drīz viņam to izstāstīšu," Rena nolēma. "Vēl ne."

Starp citu, melna nakts paugurainē nav labākais laiks runām par pravietojumiem, turklāt okera līnija ap nometni ir trausla. Kā lai zina, kas var noklausīties?

PIECPADSMITĀ NODALA

Finkedīns noraudzījās, kā kokā uzšaujas cauna. Pēc tam viņš turpināja ceļu piesardzīgi un klusi. Tas, ko viņš meklēja, varbūt ausījās.

Dienām ilgi Finkedīns bija pārmeklējis vietas, kur viņa pirms daudziem gadiem mēdza medīt. Biezā meža nomalē Lūšu ģints ļaudis bija dzirdējuši baumas; Sikspārņu ģints vīri atraduši pēdas, kas Finkedīnu no jauna veda atpakaļ uz dienvidiem, uz šo ieplaku. Un visu šo laiku Toraks un Rena bija tur, projām, vieni paši pret Eostras varenību.

Ieplakā viss bija rāms. Pirms neilga laika šajās klintīs būtu atbalsojušās ūdens čalas, taču ledus vētra straumi bija apklusinājusi ar ledainas elpas brāzmu. Upes ņirbēšanai tagad bija lemts turpināties visu ziemu. Vilnim, kas bija sastindzis uz akmensbluķa, lai turpinātu ceļu, nāksies gaidīt līdz pavasarim.

Finkedīns sasniedza vietu, kur taka sazarojās. Viens ceļš vijās uz rietumiem, otrs uz austrumiem dziļāk kalnienē. Pēdu nebija. Kraukļu vadonim nebija citas izejas,

kā vien paļauties uz Mežu un zināšanām par to, ko viņš meklēja.

Viņš spēra dažus soļus pa pirmo taku. Uz priedes stumbra apmetās dzenis, grozīja sarkano galvu un vēroja Finkedīnu. Tuk, tuk! Pēc tam tas aizlidoja.

Vāvere lēkāja no zara uz zaru, tālumā bija dzirdami klakški. Pie koka stumbeņa viņš atrada mēslu kaudzīti, kas oda pēc muskusa. Cauna iespējams, tā pati, ko Finkdīns nule bija redzējis.

Uz šīs takas bija pārāk daudz iemītnieku. Droši vien tā nebija īstā.

Pagājies atpakaļ, viņš sāka iet pa otru stigu. Egles slējās apkārt kā sasaluši, balti konusi. Zem vienas no tām sumbrs ar nagu bija salauzis ledu, lai piekļūtu ugunspuķu pudurim.

No tā vien Finkedīns neko daudz nevarēja izlobīt, taču starp ugunspuķu atliekām atrada atkailinātu priedes sakni, kurai tikai daļēji bija noplēsta miza. Uz saknes gulēja spīdīgs, brūns mats. Kraukļu vadonis prātoja, ka tad, kad sumbrs aizgājis, ieradies staltbriedis, lai paskrubinātu mizu, taču tam nav bijis iespējas pabeigt maltīti. Brieža pēdas, tam aizbēgot pa taku, bija dziļas un slīpi vērstas uz āru. Kāds to bija izbiedējis.

Ne jau lācis; tie guļ ziemas miegā. Lūsis? Vilks? Finkedīns šaubījās. Viņš sniegā nebija redzējis ne dzeltenus teritorijas iezīmēšanas pleķus, ne nagu pēdas uz kokiem. Vīrs lēsa, ka briedi visdrīzāk aizbaidījis vientuļš mednieks.

Tuvojās krēsla. Drīz parādīsies pirmās agrīnās zvaigznes, tomēr mēness neuzlēks līdz pat pusnaktij. Finkedīns nebija ticis tālu un apstājās, lai ieklausītos. Kaut kur skanēja sīļa brīdinājuma sauciens. Pēc mirkļa putns ar klusu švīkstu aizlaidās Kraukļu vadonim virs galvas, pamanīja viņu un ieķērcās vēlreiz.

Pirmoreiz sīlis bija ieķērcies tad, kad atradās tuvāk korei. Tas, ko putns pamanījis, atrodas netālu no Kalna. Viņš pazina Kalnus. Priekšā gulēja klinšaina pārkare laba vieta, kur paslēpties un vērot, kas tuvojas. Ja viņš būtu kļūdījies, tur labi varētu pārlaist nakti.

Rāpdamies augšā, Finkedīns saoda malkas dūmus.

Viņš dzirdēja nolūstam zariņu. Varbūt tur sprakstēja ugunskurs?

Nostājies aiz akmeņozola, viņš pētīja apkārtni.

Ak! Prātīgi gan. Nevis pārkares tuvumā, bet gan lejā, gravā, trīsdesmit soļus no takas. Ugunskurs bija noslēpts aiz laukakmens bluķa un izstaroja niecīgu blāzmu. Finkedīns neko citu nebija gaidījis. Tas, ko viņš meklēja, prata slēpties.

Viņš klusītēm nokāpa gravā. Pustumsā viņš saskatīja kaut ko, kas nebija klints. Tas sēdēja salīcis, ar cirvi pie rokas pār maza briedēna atliekām.

Kraukļu vadonis makstī izkustināja nazi un spēra soli tuvāk. Tad apstājās. Un atkal turpināja iet.

Ēna piecēlās, sagrāba cirvi un atvēzējās pret Finkedīnu.

Viņš satvēra roku ar cirvi aiz plaukstas locītavas.

Abi stāvēja saspringuši aci pret aci.

Pēkšņi roka, kas žņaudza cirvja kātu, atslāba.

Finkedīns palaida to vaļā.

Laiks norēķināties, vecais draugs, viņš teica.

SEŠPADSMITĀ NODALA

Toraka āķi izrādījās tukši, un slazdus naktī bija pārbaudījusi āmrija.

-   Tātad šodien bez maltītes, puisis teica un nosvieda makškerauklas zemē.

Rena blisināja acis uz tukšajiem āķiem.

-   Nāksies ēst ķērpjus.

Toraks viņai uzmeta neticīgu skatienu.

-   Vai tad cilvēki tos ēd?

-    Domāju gan. Viņas balsī nebija īpaši daudz pārliecības.

Jauneklis palīdzēja Rēnai izkašņāt dažas saujas no ledus, un viņi tos ielika meitenes dzeramtraukā mērcēties. Kamēr viņa kurināja ugunskuru, Toraks aizgāja lūkot vēl kādu pārtiku. Pēc ilgiem meklējumiem aukstumā viss, ko izdevās sadabūt, bija dažas vistenes un mazliet apsalušu skābeņu.

Rena tās iemeta ādas katliņā, kurā ķērpji bija izsutuši par tumšām, gļotainām dūņām.

-    Vai esi pārliecināta, ka tos var ēst cilvēki? Toraks jautāja pēc pirmā malka.

-    Kalnu ģintis ēd. Ja laiki ir grūti.

-    Tad tiem tiešām jābūt grūtiem. Ļoti grūtiem.

-   Varbūt Vilkam veiksies labāk. Viņš varētu ar mums padalīties.

Toraku nesajūsmināja doma, ka būs jānotiesā Vilka medījuma pārpalikumi, tomēr Rēnai bija taisnība. Irbi viņi bija notiesājuši pirms divām dienām. Tagad bija svarīgi atrast ziemeļbriežus: nevis tikai lai sameklētu Kalnu ģintis, bet arī lai paēstu.

Kad rīta cēliens jau gāja uz beigām, viņi sasniedza upi; kā par brīnumu, tā vēl nebija devusies pie miera un trokšņaini lauzās starp akmeņainiem pakalniem, uz kuriem slējās vēl trīs dīvainie velēnu vīri. Pat upes seklums nebija aizsalis. Toraks un Rena izraka puduri spīdīgi zaļu kosu un nočāpstināja gaļīgos sakņu pumpurus svaigā veidā.

Toraks izslējās, un viņam sareiba galva. Kosas nebija līdzējušas, lai remdētu badu. Puisim sāka sāpēt vēders.

Rena nozvēlās uz akmens un noņēma masku. Meitenes acis ietvēra zilas ēnas.

-   Te vajadzētu būt zivīm, viņa teica, tomēr nevienu neesmu redzējusi.

-    Kad atradīsim ziemeļbriežus, Toraks sacīja, es apēdīšu veselu briedi. Sākšu ar kaklu un tad virzīšos zemāk. Vēl vienu nokaušu tev.

Rena izmocīja smaidu.

Toraks notupās, lai piepildītu dzeramtrauku.

-    Un tomēr kas šī par upi?

-   Nezinu, un man ir vienalga. Ja drīz nedabūšu gaļu, apēdīšu ārstniecības līdzekļu tarbu.

Toraks vairs neklausījās. Norāvis dūraini, viņš kaut ko izķeksēja no ūdens.

-   Kas tas ir? Rena gribēja zināt.

Viņš parādīja meitenei gaišbrūnu matu tik garu kā viņa īkšķis.

Ziemeļbrieži.

-   Tiem jābūt augšteces pusē, Rena teica.

Viņi ieklausījās. Upe bija pārāk skaļa.

Tās krasti bija nosēti ar akmensbluķiem un nepārvarami. Viņiem nācās mērot garu ceļu apkārt kalniem vai arī rāpties tiem pāri. Viņi izlēma rāpties. Tas būtu ātrāk, turklāt no augšas varētu labāk redzēt, kas atrodas otrā pusē.

Rāpšanās izrādījās grūtāka, nekā viņi bija domājuši. Toraks šausminājās par to, cik nespēcīgs kļuvis. Acu priekšā peldēja melni plankumi, un katrs solis sagādāja piepūli. Viņam blakus Rēnas elpa pārvērtās par elsām.

Virs viņiem parādījās Vilks, kas, pirms skriet lejup pie To raka, apstājās blakus velēnu vīram. Vilka kažoks no sajūsmas bija uzbužinājies. "Ziemeļbrieži! Pasteidzieties! Medīsim!"

Toraks to pārtulkoja Rēnai.

Zem maskas iemirdzējās viņas acis.

-   Ejam!

Toraks ātri izstāstīja barabrālim, ka tam jāmedī bez viņiem, jo tad esot labākas izredzes uz medījumu. Vilks neiebilda un nozuda aiz Kalna.

Medību priekšnojauta deva Torakam un Rēnai spēku. Tuvodamies virsotnei, abi nometās zemē un sāka līst uz vēdera. Ziemeļbriežiem ir smalkas maņas. Ja tie atradās otrā pusē, bija svarīgi tos neaizbaidīt.

Noslidinājis no pleca loku, Toraks no bultu maka izņēma bultu. Rena to jau bija izdarījusi. Viņa bija arī sasējusi pakausī rudos matus un ietūcījusi tos kapucē, lai medījums nepamanītu. Notvērusi Toraka skatienu, meitene pieskārās sava ģints aizbildņa spalvām un uzsmaidīja puisim pazīstamo, aszobaino smaidu.

Vējš vēsināja Torakam seju. Jauki! Tas pūta viņa smaržu projām no medījuma.

Puisis zagšus līda uz priekšu. Sasniedzis virsotni, viņš aizturēja elpu.

Kalna nogāze beidzās pie mirdzoša upes līkuma. Un upei pāri plūda vēl viena straume ziemeļbrieži. No tūkstošiem purnu dvašoja silta elpa, kas pārvērtās garaiņu mākonī, kurš saulē iekrāsojās zeltains. Gaisā skanēja teļu blēšana un govju rūcieni, uz pārošanos noskaņotu buļļu bauri. Un visam pāri kā milzīgas sirds puksti nemitīga tūkstošiem kāju duna.

Toraks Mežā bija redzējis vienīgi nelielas ziemeļbriežu grupas. Bijības pārņemts, viņš nolūkojās, kā bars lēni, noteikti un nebeidzami plūst pāri upei. Pakalns, kura virsotnē viņš gulēja, krauji pazeminājās cauri vītolu biežņai un beidzās pie līdzenas, zvirgzdiem klātas upmalas, no kuras pacēlās vēl viens paugurs, kas arī bija bagātīgi klāts ar vītoliem. Jauneklis lēsa, ka ieplaka starp augstienēm atrodas uz kāda no mūžseniem ziemeļbriežu ceļiem. Finkedīns reiz bija stāstījis par to, ka ziemeļbriežu bari jau tūkstošiem ziemu pārvietojas pa takām, kuras ieminuši to senči.

Toraks redzēja, kā tie gājienā caur ieplaku cieši spiežas cits pie cita un saplūst blīvā ķermeņu masā. Viņš vēroja peldošo ziemeļbriežu galvas un izslietos ragus, un raito izrāpšanos pretējā krastā; tur tie izklīda pa apkaimi. Viņš zināja, ka šai dzīvības upei seko daudzi mednieki: ērgļi, vilki, kraukļi, āmrijas, cilvēki.

Bet kur bija šie cilvēki?

Augstu gaisā puisis pamanīja Ripu un Reku, kas grozīja galvu no vienas puses uz otru un lūkoja pēc kritušajiem. Viņš redzēja, kā bullis izslienas pakaļkājās un paskrien pāris soļu uz priekšu, lai citus brīdinātu par briesmām, tad nobūkšķina zemi un dodas uzbrukumā āmrijai, kas lēkšo projām. Un tālumā bija Vilks pelēka ēna ziemeļbriežu bara malā -, kurš meklēja kādu noklīdušu teļu vai dzīvnieku, kas ievainots vai pārāk novārdzis, lai uzsāktu cīņu.

Bet cilvēku nebija. Tikai trīs velēnu vīri uz pretējā kalna stāvēja ar izplestām ragu rokām.

Rena iečukstēja Torakam ausī:

Esam tālāk par bultas lidojuma attālumu. Mums jātiek lejā no kalna biežņā.

Viņai bija taisnība. Par cilvēkiem jāaizmirst. Vienīgais, kam tagad nozīme, ir gaļa.

Patiešām! Vajadzēja tikt tuvāk. Ziemeļbriežu medību panākumi atkarīgi no prasmes dzīvnieku nogāzt ātri un klusi, lai neiztramdītu baru. Ja kļūdīsies, tie būs prom, un tev būs zudušas visas cerības.

Rena nomurmināja lūgsnu savam ģints aizbildnim, bet Toraks veiksmi lūdza Mežam. Abi sāka virzīties lejup pa nogāzi uz vītolu pusi.

Puisis pamanīja Vilku, kas lēkāja starp ziemeļbriežiem. Viņš prātā novēlēja tam labas medības.

Vilks skraidīja cauri bagatīgai, virpuļojošai smaržai, kas lika no izsalkuma uzbužināties kažokam.

Viņš saoda asiņainos lēverus, kas karājās no ziemeļbriežu ragu žuburiem, un ieelpoja teļu maigo aromātu. Par laimi, citi vilki nebija saožami; neviena sveša bara, kas varētu uzbrukt vientuļam vilkam, kurš uzdrošinājies atrasties viņu apgabalā.

Lai piespiestu medījumu bēgt, viņš parādījās atklātībā.

Liels bullis pielieca galvu un dimdināja uz Vilka pusi: "Lasies prom no manām mātītēm!" Vilks izvairījās no ragu uzbrukuma un lēkšoja projām.

Valdošajā troksnī viņš saklausīja mokpilnu blēšanu. Vilks lēkšoja tās virzienā.

Uz mazas, oļainas saliņas ātrā ūdens vidū trīcēdams stāvēja ziemeļbriežu telēns. Vilks saoda tā bailes. Tas bija neaizsargāts. Viņa māte gulēja beigta, liemenis jau bija noskrubināts līdz kauliem.

Vilks pielieca galvu un pa krastu aizgāja līdz ātrajam ūdenim. Tad laidās peldus kopā ar briežiem, kas, juzdami, ka ir Vilkam vienaldzīgi, viņu neņēma vērā.

Teļš viņu saoda. Blēšana kļuva griezīga. Vilks redzēja, kā tas, noliecis galvu, cenšas noslēpties aiz mātes skeleta, bet atstāj izslietu palsu, pūkainu sēžamvietu.

Vilka ķepas pieskārās oļiem. Viņš bija sasniedzis saliņu. »

Taču, kad viņš uz tās izrāpās, pretējā krastā uzradās liela ziemeļbriežu govs, kas metās Vilkam virsū. Viņš steidzās no tās izvairīties. Govs nolieca galvu un nesās virsū ar ragu žuburi. Vilks palēcās. Ragi netrāpīja par mata tiesu un apbārstīja viņu ar oļiem. Viņš bija pieļāvis kļūdu. Skelets nebija ziemeļbriedēna māte. Māte bija šī. Vilks pašāvās tai garām un ielēca ātrajā ūdenī.

Nokļuvis drošībā krastā, viņš atskatījās. Teļš bija palīdis mātei zem vēdera un zīda, bet govs joprojām nikni blenza uz Vilku: "Turies tālāk!"

Nopurinājis no kažoka slapjumu, viņš barā ar acīm meklēja vieglāku laupījumu.

Tālumā Vilks sadzirdēja kādu ieblējamies sāpēs. Tur! Jauns buks pūlējās izrāpties krastā. Tā ragi izskatījās asi kā ilkņi: viens vienīgs zvēliens uzšķērstu nepiesardzīgu vilku.

Taču kaut kas nebija kārtībā ar ziemeļbrieža kāju.

SEPTIŅPADSMITĀ NODALA

>

Toraks pamanīja Vilku starp ziemeļbriežiem, bet tad atkal pazaudēja.

Rena iečukstēja viņam ausī:

-   Šie vītoli ir pārāk kupli. Nevaru labi nomērķēt.

Jauneklis pamāja ar galvu.

-    Ja vien mēs spētu nokļūt pie akmeņiem upmalā…

Viņi klusītēm spraucās lejup pa nogāzi starp kociņiem

cilvēka augumā. Toraks caur zariem pamanīja ziemeļbriežus, kas rikšoja pāri klajumam uz upi. Tie skrēja tā, kā ziemeļbrieži to mēdz darīt, ar augšup izslietiem purniem un uz āru vērstām pakaļkājām, šūpodami baltās pēcpuses no vienas puses uz otru.

Rena viņam blakus bija noņēmusi masku, viņas acis staroja. Toraks zināja, ka draudzene domā par kaulu smadzenēm un ceptu gurnu tik sulīgu, ka, tajā iekožot, starp zobiem izšļācas asinis un notek pa zodu…

"Pārtrauc, Torak! Vēl nevienu neesi nomedījis."

Buļļi nepārtraukti griezās sānis un badījās, it kā nebūtu beidzies riests; skraidīdami cits citam pakaļ, tie izklīdināja govis un teļus. Lielākajiem briežiem bija uzkumpuši kumbri un smagas krēpes, kas sniedzās no kakla līdz ceļiem; dažiem no ragiem vēl nebija nolobījusies āda, kas karājās kā asiņainas lēkšķes. Toraks šādas ādas driskas redzēja arī uz zariem biežņas malās abpus ieplakai. Ziemeļbrieži no tām vairījās tāpat kā no velēnu vīriem, kas ar izplestām rokām stāvēja uz pakalniem un upes krastos.

"Gandrīz izskatās," Toraks nodomāja, "ka tie gana

ziemeļbriežus."

»

Puisis arī ievēroja, ka dzīvnieki nav tik apaļīgi, kādiem tiem klātos būt. Pēc vasaras ganībām tiem uz muguras vajadzēja būt biezam tauku slānim, tomēr šiem briežiem tāda nebija. Toraks redzēja, ka viena no govīm paiet sānis un izmisīgi cenšas tikt pie barības, ar priekškāju kārpīdama ledus segu; tad nogurusi viņa tecēja projām.

Beidzot viņš un Rena bija tikuši lejā no kalna līdz skraju vītolu audzes ieskautam laukakmeņu atsegumam upes krastā. Toraks noraudzījās, kā ziemeļbrieži grūstās, lai tiktu ūdenī. Viņš manīja, kā miklas mēles slīd pār dzelteniem zobiem. Viņš ieelpoja muskusa smaržu un dzirdēja, kā strinkšķ cīpslas, nagiem iecērtoties ledainajā zemē. Toraks novietoja uz loka stiegras bultu.

Vilks koda no visa spēka, un buks ar lauzto kāju kļuva ļengans.

Vilks bada neprātā ielaida zobus tam vēderā, no kura izvēlās gardas, glumas zarnas. Viņš tās ātri aprija, atstādams vienīgi daļu māgas, kas oda pēc sūnām. Kad buka vēders bija tukšs, bet Vilka gandrīz pilns, viņš, kozdams silto, sulīgo gaļu, ķērās pie ciskām.

Nolaidās kraukļi un lēkāja ap medījumu. Vilks, nepacēlis purnu, ar rūcienu tos padzina. Putni aizlavījās tālāk, lai gaidītu savu kārtu.

Izsalkums bija remdēts. Vairāk Vilks nespēja ieēst. Viņš bija izslāpis. Purns un kažoks uz krūtīm bija lipīgs. Pametis medījumu kraukļiem un aizskrējis līdz krastmalai, viņš iekampa ūdeni.

Kad Vilks padzēries pacēla galvu, viņš saoda bezastainus. Viņš ošņāja vēl.

Tie nebija viņa bezastaini.

Tie bija citi.

Rena bija gatava šaut, taču viņas mērķis pakrita seklumā un tad nogāzās ar trīcošu pīķi ribās.

Piķis!

Toraks ielūkojās viņas satrauktajās acīs un nolaida stopu. Kas to raidījis?

Šķēps bija nobeidzis ziemeļbriedi tik veiksmīgi, ka pārējie bezrūpīgi brida tālāk. Toraks un Rena, sakņupuši starp vītoliem, pētīja krastmalu. Šis šķēps nācis no upes puses…

Lūk! Upes vidū dzīvnieku ņudzeklī peldēja ādas smailīte. Tās priekšgalu greznoja no koka izgrebta ziemeļbrieža galva, bet aizmuguri drukna aste. Laiva bija dziļi iegrimusi ūdenī, un tajā sēdēja mednieki, kurus tik tikko varēja saskatīt. Toraks saskaitīja četrus prasmīgi nomaskējušos vīrus: uz galvas bija piestiprināti ragi, seja nokrāsota, tumšbrūna ar baltiem plankumiem ap acīm un muti kā ziemeļbriežiem. Lejteces pusē viņš ieraudzīja vēl vienu smailīti. Rena norādīja uz divām augšpus straumei.

Toraks uzmeta skatienu ādas lēveriem, kas plīvoja biežņas malā, un velēnu vīriem ar izplestajām rokām. Tie tur stāvēja, lai ganītu baru uz upi, kur slēpnī sēdēja mednieki, gatavi uzbrukt ziemeļbriežiem, kamēr tie peldēja pāri upei un gandrīz nespēja glābties.

Arī Rena to bija aptvērusi.

-   Tā, esam to paveikuši, viņa čukstēja. Esam ieklīduši svešā medību apgabalā!

Toraks redzēja, kā mednieks kādā laivā nomērķē uz baltu ziemeļbriedi ūdenī. Tieši tad, kad viņš atvēzēja roku ar šķēpu, nezin no kurienes parādījās krauklis.

-   Ak nē! Rena nomurmināja.

Rips bija labi ieturējies, un šim prāts nesās uz jokiem. Lidodams zemu, viņš ierējās kā suns. Pārsteigtais mednieks meta pīķi, taču trāpīja dzīvniekam nevis krūtīs, bet dibenā. Baltais ziemeļbriedis izrāpās no upes un, vilkdams līdzi ieroci, aizauļoja projām.

Tajā pašā mirklī viss bars sajuta ievainotā brāļa sāpes un sāka trakot. Toraks redzēja acis balta apspalvojuma ietvaros un platas nāsis. Sākās paniska bēgšana. Ziemeļbrieži, kulstīdami ūdeni, slējās pakaļkājās un rāpās cits citam pāri. Smailītes nevaldāmi šūpojās; mednieki turējās, lai neizveltos laukā. Puisis par tiem aizmirsa, taču aiz muguras pašķīrās zari, un cauri biezoknim viņiem virsū drāzās ziemeļbriedis.

-    Rāpies uz akmens! Rena iekliedzās.

Abi iebēga vītolos, un Toraks uzcēla draudzeni uz tuvākā klintsbluķa, pēc tam uzrāpās pats. Ziemeļbrieži dārdināja zemi viņiem apkārt tā bija ragu, nagu un varenu, graujošu ķermeņu straume. Rena neatradās pietiekami augstu, un bullis, izslējies uz pakaļkājām, ar ragu žuburi aizķēra viņas matus. Meitene iekliedzās un, izmantodama vienu roku, centās izrauties. Toraks izrāva nazi un pāršķēla viņas matu šķipsnu. Pārbiedētais bullis mētāja galvu, svaidīja kājas un trāpīja Torakam pa plecu. Puisis novēlās no akmensbluķa un, kad lielais nags triecās pret zemi blakus viņa sejai, aizvēlās sānis. Rena noliecās un sagrāba viņa roku. Ziemeļbriedis aizdimdināja pa piekrasti.

-   Vai tev kas kaiš? Rena sauca, cenzdamās pārkliegt troksni.

-   Nē! Un tev? Toraks aurēja.

Rena drūmi papurināja galvu. Matu šķipsna uz pakauša bija izrauta ar visām saknēm, un galva asiņoja.

Pēkšņi viss beidzās. Uz krastmalu aizrikšoja pēdējais ziemeļbriedis. Kāju dipoņa noklusa. Ziemeļbriežu bars bija gabalā.

Rena, pakausi satvērusi, noslīdēja no akmens. Toraks nolēca viņai blakus

Zemāk, vilkdami smailītes, seklumā bradāja mednieki. Daži, pakampuši šķēpus, jau skrēja uz biezokni meklēt tos, kas izjaukuši medības. Toraks izkrāsotajās sejās redzēja drūmus skatienus un dzirdēja balsis, kas lika domāt par niknām lapsenēm. Tiem bija tiesības būt dusmīgiem. Viens ziemeļbriedis nomedīts, otrs ievainots, un tas nozīmēja: lai dzīvniekam sadzītu pēdas un to nobeigtu, jāpaiet vairākām dienām. Tik lielai ģintij tas nebija labs guvums.

Rena aizvilka Toraku aiz klintsbluķiem.

-    Jātiek projām, pirms tie mūs pamanījuši, viņab šņāca.

-   Taču vienīgi viņi var mums palīdzēt atrast Kalnu.

-  Jā, bet patlaban šie ir pārskaitušies un nav noskaņoti mūs uzklausīt.

Mednieks, kas bija Ripa nerātnību upuris, izskatījās visdusmīgākais.

-  Vai redzējāt? viņš bļāva. Dēmons kraukļa izskatā! Izbojāja man metienu un pazuda kā nebijis!

Toraks jau gribēja iesaukties, bet Rena viņam ar plaukstu aizspieda muti.

-   Vai tev prāts? viņa nočukstēja.

Jauneklis pētīja medniekus. Pēc tam viņš atvirzīja Rēnas plaukstu, piecēlās un izsoļoja no klinšu aizsega.

ASToNPADSMITA NODALA

Rena redzēja lielu vīru, kas pagriezās un samiedza acis.

-   Krukoslik! Toraks uzsauca, norāva masku un skrēja uz ūdensmalu.

Izkrāšļotā seja atplauka smaidā.

-   Torak! Platiem soļiem soļodams uz priekšu, Kalnu Zaķu vadonis par draudzības zīmi abas delnas piespieda pie krūtīm. Tu esi krietni pastiepies! Vai tā ir Rena? Nāc šurp lejā, nāc!

Samulsusi par to, ka nebija viņu pazinusi, meitene darīja, kā vēlēts, un visi sapulcējās viņiem apkārt. Vairums bija no Kalnu Zaķu ģints, taču Rena manīja arī kaklarotas no pīlādžu mizas un pie kapucēm piesietas gulbju spalvas. Vīriem bija plata seja un viesmīlīgs smaids. Viņu dusmas šķita izklīdušas kā migla.

Toraks centās atvainoties par sagandētajām medībām, taču Krukosliks atmāja ar roku.

Nākamajā upē ir vēl viena ziemeļbriežu pāreja tur gaida vēl vairāk mednieku. Nāciet! Jūs izskatāties izsalkuši.

Kāds jau bija atmodinājis uguni. Krukosliks pateicās kritušajam ziemeļbriedim par tā ķermeni un tā garam novēlēja drošu ceļojumu uz Kalnu. Pēc tam trīs vīri to naski nodīrāja. Iztukšojuši dzīvnieka kuņģi, viņi to izskaloja un ietecināja tajā asinis; salikuši iekšas un kuņģa saturu uz ādas, viņi sadalīja liemeni četrās daļās. Nekas netika izniekots, un sniegs tik tikko iekrāsojās sārts.

Vīru izveicīgais darbs Rēnai atgādināja par Finkedīnu, un viņu pārņēma pēkšņas ilgas pēc mājām. Viņa jutās ne savā ādā pēc sastapšanās ar ziemeļbriedi, turklāt pulsēja pakausis. Kāda Pīlādžu ģints sieviete to ievēroja un klusītēm palīdzēja Rēnai aplikt skābeņu kompresi, kas mazliet remdēja sāpes.

Krukosliks pasniedza Rēnai un Torakam biķerus un skubināja dzert. Asinis atdziestot bija kļuvušas stīgras, un Rena, tās rīdama, klepoja, taču drīz vien viņā ieplūda ziemeļbrieža spēks un meitene jutās mazliet stiprāka.

Krukoslika dēls Celko jaunais mednieks, kas bija ievainojis ziemeļbriedi, iedeva viņiem pa gabalam jēlu aknu: siltas un neticami gardas. Tagad Rena jutās daudz labāk. Viņa ģints aizbildnim nomurmināja novēlotus pateicības vārdus, kurus iepriekš bija aizmirsusi pateikt.

Krukosliks sēdēja kopā ar viņiem, taču neko neēda. Viņš bija noberzis krāsu, un kļuva redzama apaļa seja, kas izskatījās pietvīkusi it kā no karsta ugunskura tuvuma. Tāpat kā pārējie ģints pārstāvji, viņš valkāja ziemeļbrieža ādas tuniku, kas sniedzās līdz lieliem un viduklī bija sajozta ar platu, sarkanu siksnu. Vīrieša brūnie mati uz pieres bija īsi apgriezti un skatienam atklāja sarkanus zigzagveida ģints piederības tetovējumus. Arī zaķādas pelerīne bija nokrāsota sarkana, kaut gan sakarā ar medībām apvilkta uz kreiso pusi.

Krukoslika acis bija vērīgas, laipnas. Kad Rena, nezinādama šīs ģints paražas, pagrieza ugunskuram muguru, viņš meitenei smalkjūtīgi aizrādīja:

-   Mēs tā nerīkojamies, ugunij tas nepatīk.

Taču viņš bija arī ģints vadonis, kas pieradis visu darīt pēc sava prāta. Kad Toraks pajautāja par Rēgu kalnu, viņš puisi pārtrauca.

-    Šī nav īstā vieta. Kamēr Celko vajās ievainoto, tu paliksi mūsu nometnē. Tad arī aprunāsimies par svētām lietām.

Toraks pamāja ar galvu un vērsās pie Celko:

-    Man žēl, ka krauklis tevi izbiedēja. Tev vajadzētu zināt, ka viņš ir… tāds kā mūsu draugs.

Celko pamirkšķināja plakstus.

-   Jūsu draugs?

-    Viņš negribēja neko ļaunu, teica Rena. Rips ir jauns, viņam patīk draiskulības.

Celko pakasīja zodu un plati pasmaidīja.

-    Es biju iedomājies, ka tas ir dēmons.

-   Tā tiešām ir mūsu vaina, ka medības bija neveiksmīgas, Toraks sacīja. Būs labāk, ja tev palīdzēšu panākt ievainoto.

Celko šķita iepriecināts.

-   Jauki, teica Krukosliks. Tas ir jauki.

-   Es arī iešu, Rena pieteicās.

Viņai par pārsteigumu, Toraks papurināja galvu.

-   Tu vēl esi pavārga, tev jāpaliek ar Krukosliku.

-   Jūtos labi! viņa iebilda.

-    Redzēsimies nometnē, Toraks teica.

Krukoslika mazās ačeles šaudījās no viena uz otru.

-  Jauki, viņš sacīja vēlreiz. Toraks ies kopā ar Celko, Rena ar mani. Kad atkal tiksimies un visi būs paēduši, tad pastāstīsiet, kāpēc esat ieradušies.

Rēnai ilgs gājiens uz nometni nebija pa prātam, taču raizēties nenācās. Mednieki tālāk no ziemeļbriežiem bija atstājuši suņu kamanas, kuras parādījās pēc svilpiena un kuras vadīja bērni, kam tās bija uzticētas.

Ragavas bija pagatavotas no brieža ragiem, ko saturēja vītola klūgas, un ar sasalušiem dubļiem klātās slieces bija noberzušās gludas. Ragavas bija mazākas nekā tās, kuras Rena tika redzējusi Tālajos Ziemeļos, un tajās varēja sēdēt tikai viens cilvēks, toties vadītājs stāvēja aizmugurē. Vispirms Krukosliks Renu iepazīstināja ar visiem suņiem. Viņš neapšaubāmi domāja, ka tie ir pelnījuši tādu pašu attieksmi kā cilvēki, un tāpēc vīrs Rēnai iepatikās vēl vairāk.

Kamanu sliecēm grabot uz sasalušās zemes, viņi sāka braukt uz ziemeļiem. Krukosliks nelietoja pātagu, bet gan uzsauca komandas suņu barvedim, kas visu saprata. Kamēr viņi brauca, Kalnu Zaķu vadonis lika Rēnai stāstīt par jaunumiem Mežā. Kad viņa runāja par naktstauriņiem un ēnu slimību, Krukosilks sarauca pieri un pieskārās sava ģints aizbildņa ādai; viņš bija satraukts par to, ka Finkedīns aizgājis viens, bet izskatījās priecīgs, jo kopā ar viņiem bija Vilks. Tomēr viņš lūdza Renu šo vārdu skaļi neminēt.

-   Mēs, kas dzīvojam Kalnu ielenkumā, ar vārdiem esam piesardzīgi. Pelēko, tavu barabrāli, mēs saucam par spoku mednieku, jo tas vajā ar tādu prasmi. Arī medījuma vārdu mēs neizrunājam skaļi, jo tam ir tik smalkas ausis, ka viņš var noklausīties mūsu medību ieceres. Mēs to dēvējam par ragaino.

Krukoslika seja no bažām savilkās grumbās.

-   Tas labi, ka esat atveduši spoku mednieku. Kopš trim mēnešiem neviens no viņa sugasbrāļiem kalnienē nav ne redzēts, ne dzirdēts; vienīgi daži Pīlādžu ģints mednieki rietumos atrada beigto. Viņi nolika tam pie purna barību, lai pamielotu dvēseles, un atstāja guļam mierā. Mēs bīstamies, ka pārējie ir aizbēguši, jo… vīrs pieklusināja balsi, jo apkārt klīst ļaunā.

Rena atskatījās. Robotās virsotnes pēkšņi bija kļuvušas daudz tuvākas.

Krukosliks vairs nerunāja, un tālāk abi brauca klusēdami.

Kad viņi nonāca pie mērķa, ēnas bija kļuvušas tumši violetas. No tālienes apmetne izskatījās neliela; neaptveramajos kalnienes plašumos tā bija izvietota pie pelēka ezera. Kad viņi nonāca tuvāk, Rena ieraudzīja daudzus mitekļus, no kuriem staroja zeltaina gaisma, Kalnu Zaķu lielo ādas telti, Pīlādžu ģints staltās velēnu mītnes un iegarenos sniega paugurus, kuros, kā paskaidroja Krukosliks, dzīvojot Gulbji.

-    Šie ir briesmīgi laiki, viņš teica. Kalnu ģintīm jāturas kopā. Tā ir mūsu vienīgā iespēja.

Kad kamanas pagriezās un apstājās, ierējās suņi, un, medniekiem iznākot sasveicināties, uz sniega izlija zeltainas šautras. Krukosliks pasniedza Rēnai kaula skrāpi, ar ko no apģērba nokasīt sniegu. No aukstuma stīva, viņa tam sekoja uz telti.

Renu sveicināja siltuma brāzma un brīnišķīga, dūmakaina silta ēdiena un cilvēku smarža. Akmeņu ieskauts, blāzmoja liels kūdras ugunskurs. Ap to uz ziemeļbriežu ādām, kas bija samestas uz atsperīgiem bērzu zaru slāņiem, šūdami un asinādami šķēpu uzgaļus, sēdēja vīrieši un sievietes. No ādas katliņiem cēlās garaiņi. Ar joni atgriezās Rēnas izsalkums.

Novilkusi virsdrēbes un pakārusi tās pie sijas žāvēties, meitene sekoja Krukoslikam ap ugunskuru, uzmanīdamās tam pavērst muguru. Ļaudis, kuriem viņa gāja garām, draudzīgi, taču atturīgi māja ar galvu, tomēr Rena, vienalga, jutās esam uzmanības centrā un vēlējās, kaut ar viņu kopā būtu Toraks.

Krukosliks apsēdās mitekļa galā.

-   Tuvākais Kalns, viņš teica, kad meitene bija apsēdusies viņam blakus.

Vadonis ugunij un ragainajiem pateicās par pārtiku, un citi darīja tāpat, bet Rena nomurmināja lūgsnu savam ģints aizbildnim. Tad sākās ēšana.

Sieviete pasniedza Rēnai bļodu un paskaidroja, ka sautējums ir krietni trekns: sasmalcinātas kaulu smadzenes un muguras tauki, mēle un treknākās iekšas.

-   Gaļa ir laba, sieviete teica, bet, ja tu dzīvo kalnienē, tauki ir vēl labāki.

Rēnai sautējums šķita spēcinošs, taču tauki lipa pie aukslējām, un viņai nācās tos noskalot ar viršu tēju. Sekoja ziemeļbrieža kuņģis ar smalcinātu ķērpju pildījumu no tā Rena pieklājīgi atteicās un šķīvji ar ribām un ceptām, grūti sakošļājamām ausīm. Ķipari saņēma bļodas ar ziemeļbrieža kāju galertu, bet kādam mazulim, kuram šķīlās zobi, māte graušanai iedeva sasalušu kaulu smadzeņu standziņu. Vecākie bērni tika pie ziemeļbrieža acāboliem, no kuriem vispirms izknubināja taukus, tad nopaukšķināja mutē un sakošļāja.

Krukosliks atvainojās par to, ka nebija ogu.

-    Ledus dēļ, viņš teica. Tā bija vienīgā reize, kad vadonis to pieminēja.

Kad Rena bija pieēdusies, viņa saritinājās un gulēja, klausīdamās ugunskura sprakšķēšanā un balsu murdēšanā. Meitene bija pārguruši, viņa joprojām juta, kā ragavas kratās pa ledu, taču pirmo reizi kopš vairākām dienām jutās drošībā. Ārpusē kalni bija Eostras varā. Šeit, iekšā, to gandrīz bija iespējams aizmirst.

Viņa samiegojusies dzirdēja, kā čīkst telts stabi un pret mitekli brāžas sniegs. Dūmakainajā pustumsā Rena vēroja, kā kaili bērneļi rāpjas pāri pieaugušajiem, kas, nepacēluši skatienu no darba, bīdīja viņus tālāk no ugunskura. Kalnu ģintis dzīvoja lielākā nedrošībā nekā pārējās; varbūt tieši tāpēc šie cilvēki guva tādu prieku no vienkāršām lietām.

Tomēr Rena redzēja arī grūtības, kādas viņiem nācās izturēt. Dažiem pēc sastapšanās ar ragaiņiem trūka acs. Citiem sals bija nokodis pirkstus. Krukosliks bija stāstījis, ka viņa ģintī bērniem dod vārdus tikai tad, kad tie nodzīvojuši līdz astotajai vasarai, gadījumam, ja tie saslimtu un būtu nolemti nāvei.

Par to domādama, Rena aizmiga.

Viņu pamodināja izsaucieni un smiekli. Bija atgriezies To raks ar Cel ko.

Čelko staroja un visiem stāstīja, kā Toraks bija atsaucis spoku mednieku, kas palīdzējis sadzīt pēdas ievainotajam ziemeļbriedim.

-   Es to nobeidzu ar vienu vienīgu šķēpa dūrienu. Pēc tam kamanās garām brauca daži Pīlādži, tie mums palīdzēja.

Visa ģints lūkojās Torakā ar bijīgu cieņu, un kāda sieviete iznesa laukā ziemeļbrieža galvu dāvanu Vilkam.

Jauneklis pamanīja Renu un gāja apsēsties tai blakus; viņš atnesa līdzi tīru un vēsu nakts smaržu. Nolocījis bļodu ar sautējumu, Toraks jautāja, vai viņa jūtas labāk.

-   Bez šaubām, meitene skābi atbildēja.

Toraks atvairīja iedomātu belzienu.

Apkārtējas sarunas noklusa līdz murmināšanai. Bērni iekārtojās guļammaisos. Teltī ienāca visu triju ģinšu burves un sāka riņķot, skaitīdamas buramvārdus.

-    Lai ar mums nekas slikts neatgadītos, viena no viņām nodudināja Rēnai.

Viņa nēsāja baltu spalvu kaklarotu, un viņas ģints piederības tetovējums bija trīspadsmit sarkani punkti uz pieres trīspadsmit gada mēneši. Burves acis bija blāvas it kā izbalējušas no skatīšanās lielā tālumā; ar gulbja stilbakaulu sieviete uz sienas uzpūta okeru, iedvesdama dzīvību aizbildņu attēlos. Zaķis sēdēja uz pakaļkājām un skatījās, vai nedraud briesmas. Ar plati izplestiem spārniem planēja gulbis. Koks pleta sargājošas rokas. Tur bija arī spirāles, ziemeļbrieži un bizoniem līdzīgi dzīvnieki ar lejup izliektiem ragiem.

Rena nodrebēja. Gulbju burve atgādināja, ka starp viņām un tumsību ir vienīgi plānas ziemeļbriežu ādas.

Toraks sēdēja, plaukstas uzlicis uz ceļgaliem, un vēroja, kā uz dūmu atveri šaujas dzirksteles.

Pēkšņi Rena juta atsvešinātību, ko rada nepateikti vārdi. Meitene zināja, ka Torakam no viņas ir noslēpumi. Kad viņš ledainas vētras laikā bija iztukšojis ārstniecības augu maisiņu, Rena pamanīja gabaliņu melnsaknes, kas ļauj pārmiesoties. Droši vien Toraks to dabūjis no Seiunas. Un viņai par to neko nebija teicis.

Taču tas bija nieks salīdzinājumā ar to, ko Rena nebija stāstījusi Torakam.

-   Rena, vai tu atceries savus sapņus? viņš klusi jautāja.

-   Ko? meitene pārsteigta atvaicāja.

-   Sapņus. Kad pamosties. Vai tos atceries?

-    Lielākoties. Kāpēc jautā?

-   Kopš atstājām Mežu, es vairs neatceros. Viena vienīga tumsa. Ko tas nozīmē?

Viņa norija siekalas. "Izstāsti viņam, izstāsti viņam!"

Tajā mirklī naktī atbalsojās dīvaini dobjš vaids.

Krukosliks redzēja, ka abi salecas.

-    Tas ir ezers. Tas aizsalst. Lūdz Kalnu sūtīt vairāk sniega, lai būtu siltāk. Arī mums ir vajadzīgs sniegs. Tas pārklātu šo nolādēto ledu, kas vārdzina ragainos.

Torakam acīs atspīdēja ugunskura liesma.

-    Kalnu… viņš teica. Pienācis laiks pastāstīt, ko tu par to zini.

Krukosliks piemeta ugunskurā kūdru, un teltī izplatījās kodīgs zemes aromāts.

Rena novērsa no viņa skatienu un paraudzījās uz Toraku. Sarkanīgajā pustumsā abas sejas vīdēja noēnotas un svešādas.

-   Mēs, kas dzīvojam pasaules malā, Krukosliks sāka stāstīt, divus kalnus saucam par svētiem. Ziemeļu kalnu, Pasaules Gara mājvietu, un Dienvidu kalnu Rēgu kalnu. Un nav svarīgi, cik tālu medījam no Rēgu kalna, tas mums ir gan tēvs, gan māte. Tas rada upes un sniegu. Tas tur debesis. Tas sūta sauli dzīvības pirmsākumu. Tas paņem ragaino garus un dod tiem jaunu ķermens. Un tas dod pajumti mūsu rēgiem mirušo dvēselēm, kas apmaldījušās.

Rena klusi jautāja:

-    Kas ir Dvēseļu nakts? Kas notiek Dvēseļu naktī? Toraks pagriezās pret viņu.

deviņpadsmitā nodala

-    Dvēseļu nakts? Vai tu domā, ka viņa to gaida?

Rena viņam deva zīmi klusēt.

-   Dvēseļu naktī, Krukosliks paskaidroja, Kalns atsakās no saviem mirušajiem. Kad gaudo vējš, mēs tos dzirdam: klausāmies, kā dārd ragaino nagi un kā vientulībā raud izsalkušie rēgi. Viņa seja atmaiga. Mēs tos mierinām. Sakraujam ķērpju kaudzes ragaino gariem un mūsu rēgiem ceļam pajumti. To piepildām ar siltu apģērbu, viņu mīļākajiem ēdieniem un rotaļlietām jaunākajiem. Un sakuram ugunskuru, lai padzītu tumsu.

Krukosliks pasmaidīja.

-   Ak, tas ir jauks laiks! Mēs tos izklaidējam dienu un nakti: dziedam dziesmas un stāstām stāstus. Tad viss beidzas kā jau tam jābūt un mēs tos sūtām projām. Daudzi no tiem atrod ceļu uz mieru, viņš norādīja uz dūmu atveri, un pievienojas senčiem, kas medī lielos ganāmpulkus, kuri ceļo pāri debesīm. Citiem tas neizdodas, un tie dodas atpakaļ uz Kalnu. Taču nākamajā ziemā viņi mēģinās atkal, un mēs palīdzēsim. Mēs nekad viņus nepievilsim.

Toraks pateica to, par ko Rena bija domājusi.

-   Bet šoziem…

Krukoslika seja satumsa. Viņš pasniedzās un pieskārās kādam no uzzīmētajiem aizbildņiem.

-   Tas sākās aizpagājušajā pavasarī. Mēs zaudējām bērnus. Tie izgaisa bez pēdām. Pazuda suņu kamanas. To atliekas atradās tālu projām. Pēc tam uzradās naktstauriņi un ēnu slimība. Jā, Rena, arī mums tas negāja secen. Tagad ledus vārdzina ragainos. Tomēr mazāk nekā pirms mēneša mūsu burvēm radās aizdomas, kur nešpetnā ierīkojusi midzeni.

-   Ko šī grib? Rena jautāja. Kas Rēgu naktī notiks?

-    To neviens nejauš, Krukosliks atbildēja. Kalnu piekājēs dzirdēti baismīgi kliedzieni. Mazi dēmoni ar pūces acīm manīti slapstāmies starp akmeņiem. Mūsu burve redz vīzijas: drūmas šausmas grauž Kalnu no iekšienes. Viņš norija siekalas. Mēs baidāmies, ka viņa to pievākuši sev. Tā… viņa rīkojusies vienmēr.

-   Vai tu viņu pazīsti? Toraks jautāja.

-    Pat nešpetnā kādreiz bija jauna. Manos zēna gados daži cilvēki no Ūpju ģints vēl bija dzīvi. Labi cilvēki, mēs mēdzām ar viņiem tikties ģinšu saietos. Eostra bija citāda. Izsalkusi pēc mirušo noslēpumiem. Krukosliks paskatījās apkārt. Burves bija pārvietojušās uz citu mitekli; visi gulēja. Runā, ka, kļuvusi par burvi, viņš turpināja, viņa veikusi aizliegtu rituālu.

Rena noelsās.

-   Viņa tiešām to izdarīja?

-    Ko? Toraks bija nesaprašanā. Ko izdarīja?

Krukosliks paliecās uz priekšu.

-    Kāds desmit vasaru vecs zēns no viņas ģints gāja bojā akmeņu nogruvumā. Dvēseļu naktī, jaunā mēnesī viņa aizgājusi uz nogruvumu, zem kura gulējis zēns. Lai atdzīvinātu mirušo…

Rena uzlika plaukstu uz ģints aizbildņa spalvām. Viņa aizvēra acis. Meitene redzēja vēja appūsto nogāzi un liela auguma sievieti ar gariem, tumšiem matiem stāvam akmens gūzmas priekšā.

Akmeņi sāk cilāties. Tie aizripo. Eostra pavelk augstāk piedurkni un pārvelk ar nazi pār apakšdelmu, nedzīvo miesu slacīdama ar asinīm. Mirušais zēns pieslienas sēdus. Pagriež galvu. Viņa aizmiglotās acis sastopas ar Ūpju burves skatienu. No viņa mutes veļas satrūdējušas putas. Eostra noliecas kā iemīlējusies. Viņas garie mati glāsta zēna seju, un viņa pietuvina galvu vēl vairāk un nolaiza līķa putas no irstošajām zēna lūpām…

Rena satrūkusies atvēra acis. Uz viņas pleca bija Toraka delna.

-    Rena, viņš čukstēja.

Meitene ar plaukstu noslaucīja muti.

Krukosliks drūmi vērās ugunī.

-   Viņa dabūja, ko gribēja, vīrs teica. Kopš tā brīža viņa ar tiem spēj sarunāties. Drīz vien atlikušos Ūpju ģints ļaudis paņēma sērga. Un Eostra pazuda.

-   Un pievienojās dvēseļēdājiem, Toraks sacīja.

-    Viņa kļuva par dvēseļēdāju, Krukosilks uzstājīgi paziņoja. Lūk, kas tev jāsaprot, Torak! Cilvēki mēļo, ka dvēseļēdāji pieņēmuši šo vārdu vienīgi tādēļ, lai ļaudis no viņiem bītos, bet saistībā ar Eostru tā ir taisnība.

-    Kā to saprast? Rena vaicāja.

-   Gulbju ģints bieži izmanto augstkalnu pārejas. Dažreiz viņi uzdrošinās pietuvoties Slēpņļaužu aizai. Tie viņu ir redzējuši. Cilvēki stāsta, ka viņa staigā ar trīszaru žebērkli rokā un medī dvēseles. Viņi teic: ja dzirdi viņas kliedzienu, esi pagalam.

Pagalam… Rēnas pirksti ap ģints aizbildņa spalvām sakļāvās ciešāk.

-   Šis kliedziens, Krukosliks turpināja, izplēš dvēseles tev no kaula smadzenēm. Ar žebērkli viņa tās noķer. Tās aprij! Eostra patiešām ēd dvēseles.

Toraks novietoja plaukstas uz ceļgaliem.

-   Man viņa jāatrod, viņš sacīja.

Rena uzmeta puisim skatienu.

-   Tu teici "man", nevis "mums".

Viņš neatbildēja.

Krukosliks purināja galvu.

-   Ļaudis teic, ka tā ir tava sūtība, Torak. Bet pēc tā, ko es pastāstīju…

-   Krukoslik! Pirms trim ziemām dēmoniskā lāča laikos tu man palīdzēji atrast Pasaules Gara kalnu. Vai palīdzēsi arī šoreiz?

-   Tas, ko tu lūdz, nav sīkums. Mūsu burves savulaik mēdza apmeklēt Kalnu, taču tagad viņas turp vairs neiet. Ir tikai viens veids, kā to sasniegt, bet tas ir noslēpums.

-    Tev tas jāizstāsta.

Viņi sēdēja viens otram pretim, ārā gaudoja vējš, un ezers lūdza Kalna palīdzību.

Krukosliks apsēdās staltāk. Viņš atkal bija ģints vadonis, kuram visi pakļaujas.

-    Tagad mēs gulēsim. Es atbildēšu rīt.

Rena pamodās no nedabiska klusuma, kas uzdzina šermuļus.

Ugunskurs kurējās taču bez skaņas. Telts sienas viļņojās, bet viņa nedzirdēja ne to, ne vēja gaudošanu. Toraks pagrieza galvu un miegā murmināja. Arī viņa lūpas kustējās bez skaņas.

Rena lēnām pieslējās sēdus.

Tālākajā mītnes galā tumšā durvju ailā kāds stāvēja.

Rēnai sāka dauzīties sirds.

Apveids bija garš, ar muguru pret Renu. Viņa redzēja taisnās, gludās šķipsnās krītošus pelnu krāsas matus. Virs neskaidrā silueta galvas slējās smailas ūpja ausis.

Rena vēlējās pamodināt Toraku, taču nespēja pakustēties: rokas gulēja klēpī kā akmeņi.

Apveids, kas vīdēja durvīs, nedrīkstēja pagriezties. Ja tā notiktu ja tā uzlūkotu Renu, viņai apstātos sirds.

Stāvs lēnām pagriezās.

DIVDESMITĀ NODALA

Eostra Maskotā, no kuras baidās pat pārējie dvēseļēdāji. Tumsā rēgojās maskā izgrebtā mute. Acis, kas nemirkšķināja, stindzināja Rēnas dvēseli.

Teltī iestājās nāvējošs aukstums. Ugunskurs saplaka pelnos. Ziemeļbriežu ādas un guļošo sejas pārklājās ar ledus kārtu. Rēnai no mutes cēlās garaiņi.

Toraks gulēja viņai blakus, roku pārmetis pāri galvai, uz skropstām un ādas vizuļoja ledus vižņi. Viņa lūpas bija baltas.

Rena pasauca viņu vārdā. Toraks nepakustējās. Viņa sauca skaļāk. Tikai sasalušas elpas strūkliņa liecināja, ka

viņš ir dzīvs.

>

-   Tie neko nedzird, sacīja balss, kas grabēja kā kauli. Tie neko nejauš. Eostra tā vēlas.

-   Tu neesi īsta, Rena teica.

-   Viss notiks pēc Eostras prāta. Eostra pavēl nemierīgiem mirušajiem. Eostra valda pār Kalnu un Mežu, pār Ledu un Jūru.

Balss bija bez emocijām. Ūpju burvē bija apdzisušas visas jūtas, palikusi vienīgi varaskāre.

Rena sev sacīja, ka arī viņa ir burve. Viņa sāka skaitīt padzīšanas buramvārdus, lai no mitekļa aizgainītu ļaunumu.

Maskotā pat nepakustējās, taču Rena pie rīkles sajuta ledainus pirkstus, tie liedza vārdiem nākt pār lūpām.

-   Neviens nevar aizkavēt Eostru.

-   Tu neesi īsta! Rena noelsās. Es no tevis nebaidos!

-    No Eostras baidās visi.

Lēnām pacēlās ar ūpja spalvām klātās rokas, to ēna pārvērtās par spārniem. Pēc mirkļa Maskotā stāvēja pie izdzisušā ugunskura un draudīgi vīdēja virs Rēnas.

Toraks gulēja starp viņām. Meitene redzēja, kā ap viņu pland netīrā mantija. Viņa saskatīja pulsējošo jaunekļa kaklu atkailināts. Un neaizsargāts.

-   Tu viņu nedabūsi, Rena teica.

Briesmīgā maska pieliecās uz viņas pusi nepanesami tuvu. Pār meitenes vaigu pārslīdēja pelnu krāsas mati. Viņa saoda puvuma smaku.

-    Garagājējs, Eostra sacīja, ir zudis.

Rena skatījās nežēlīgajos, iekrāsotajos acu dobumos. Bailes pastiprināja to pievilkšanas spēku. Cerības zuda.

Rena iekliegdamās novērsa skatienu. Viņa redzēja, ka dvēseļēdājas roka žņaudz zižļa kātu. Burves miesa bija raupja kā granīts, nagi nokrāsoti zili kā līķim. Starp pirkstiem vīdēja liesmaina spozme. Uguns opāls!

-   Viņa laiks tuvojas, Maskotā sacīja.

Bailes ieķērās Rēnas sirdī kā āķis un raustīja to kā zivi.

-   To tik droši nevar zināt.

-   Eostra zina visu. Viņš neaizbēgs.

Spalvainā roka izstiepās un parakņājās ugunskura atliekās. Burve izpleta putna nagiem līdzīgos pirkstus. Uz Toraka neaizsargātās sejas nočūkstēja pelni, smalki kā saberzti kauli, tie piepildīja viņa muti un pārklāja acis.

-   Nē! Rena iesaucās.

-   Eostra izsūks spēku no viņa kaula smadzenēm. Viņa aprīs tā pasaules dvēseli, bet to, kas paliks pāri, izvems nebeidzamā naktī.

Nē!

-   Laiku laikos viņas dvēseles pārmiesosies no ķermeņa ķermenī. Eostra uzveiks nāvi. Visi drebēs nemirstīgās priekšā. Eostra dzīvos mūžīgi!

-   Nē! Rena iekliedzās. Nē, nē, nē, nē!

Vīri sasaucās. Suņi rēja. Miteklī izcēlās kņada.

-   Rena! Meitenei pāri līkņāja Toraks. Mosties!

Viņa turpināja kliegt:

-   Nē! Tu viņu nedabūsi!

Caur dūmu atveri uz viņu nikni nolūkojās ūpis. Pēc tam tas izpleta spārnus un pacēlās tumsā.

-   Vai tā bija vīzija? Toraks jautāja. Rena! Vai tas bija viens no taviem redzējumiem?

-   Viņa bija īsta.

-   Bet viņas būdā nebija.

-   Bija.

Abi sēdēja, ar muguru atbalstījušies pret kūdras kaudzi: Rena sastingusi bija apņēmusi ceļgalus, Toraks ar roku apskāvis viņas plecus. Krukosliks bija aizgājis uz Gulbju ģints mītni aprunāties ar viņu vadoni. Vīrieši ārā kušināja suņus. Viņpus ugunskuram kāda sieviete mierināja bērnu un meta bailīgus skatienus uz Renu.

Meitene pārstāja trīcēt, taču jutās iztukšota kā vienmēr pēc vīzijas. Šī bija dzīvākā un sliktākā no visām. Viņa truli raudzījās gruzdumā. No pelniem, ko Eostra uzbēra Torakam kā nāves ritā, nebija ne miņas.

-   Izstāsti, ko tu redzēji, viņš uzaicināja klusā balsī, lai neviens cits nedzirdētu.

Rena stomīdamās stāstīja: par Eostras nodomu valdīt pār nemierīgiem mirušajiem un kļūt par garagājēju.

-   Viņai prātā aprīt tavu pasaules dvēseli. Jo tajā slēpjas tavs spēks. Viņa to apēdīs un… pārējo izspļaus. Tad viņa kļūs par garagājēju. Eostra pārtaps no ķermeņa ķermenī. Viņa dzīvos mūžīgi.

-   Un es būšu miris.

Rena pagriezās pret Toraku.

-    Nē, un tas ir sliktākais. Tu nemirsi. Tu kļūsi par Pazudušo.

-    Pazudušais? Kas tas tāds?

Meitene ievilka elpu.

-   Tā notiek, ja zaudē pasaules dvēseli. Tu joprojām esi pats ar savu dvēseli un ģints dvēseli -, taču tev vairs nav saiknes ar pārējo pasauli. Tu peldi tumsā viņpus zvaigznēm naktī, kas nebeidzas. Mūžam dzīvs. Mūžam viens.

Ugunskurā kūpēja un sprakšķēja kūdra.

Toraks noņēma roku no Rēnas pleciem un paliecās uz priekšu, lai draudzene neredzētu viņa seju.

-   Kad miegā staigāju, jutos pazudis nebūtībā. Kad to stāstīju tev, tu trīcēji. Vai tāpēc?

Viņa palocīja galvu.

-    Kāpēc es to jutu jau tad?

-    Nezinu, varbūt viņa izmēģināja kādu burvestību. Tiešām nezinu.

Puisis atglauda no sejas matus, un Rena pamanīja, ka

viņam trīc rokas.

»

-   Vai tas var atgadīties ar jebkuru? Vai arī šādas briesmas vairāk draud man?

-   Šķiet, ka tās vairāk draud tieši tev, jo tu esi garagājējs. Un… viņa vilcinājās. Tāpēc, ka lauzi zvērestu.

Toraks gaidīja turpinājumu.

-    Kad apņēmies atriebt Roņu ģints puisi, tu zvērēji pie naža, zāļu raga un savām trijām dvēselēm. Zvēresta laušana varbūt vājināja saikni starp tām.

Jauneklis klusēja un skatījās liesmās.

-    Klau, Torak! Rena kaismīgi sacīja. To visu grib tikai Eostra. Nav teikts, ka tas piepildīsies. Mēs neļausim tam notikt. Cīnīsimies kopā!

Toraks viņai veltīja neizdibināmu skatienu. Pa ieeju ieplūda dienasgaisma, jo Krukosliks, dauzīdams no zābakiem sniegu, teltī bija ielaidis rītausmu.

-     Tas ir nolemts, viņš paziņoja. Mēs aizvedīsim jūs uz Slēpņļaužu aizu, bet tālāk gan ne. Tālāk jums būs jātiek pašiem.

DIVDESMIT PIRMĀ NODALA

T orakam nebija laika apdomāt rēnas stāstīto. Apmetnē pēkšņi sākās rosība cilvēki skrēja jūgt suņus un gatavot ceļam ragavas.

Toraks un Rena tika izvilināti no pajumtes, lai saņemtu apģērbu, kas "piemērots Kalnam". Kad Toraks izgāja laukā, debesis bija apmākušās un virsotnes slēptas skatienam. Taču viņš tās juta kā smagumu krūtīs.

Parādījās Rena, kas jaunajā ietērpā izskatījās mazliet neveikla. Abiem mugurā bija vestes un stulpiņi no nirējputna ādas, kuras apspalvojums sildīja miesu, un mīkstas ziemeļbrieža ādas tunikas, kas sajoztas ar platām briežādas siksnām.

Lai izgatavotu šādu apģērbu, droši vien pagāja ne viena vien diena. Kad Toraks par to ieminējās, Rena uz viņu dīvaini paskatījās.

Vai tad tu nesaproti? Tās domātas Dvēseļu naktij. Viņi mums iedevuši rēgiem paredzētas drēbes.

Pienāca Krukosliks. Vīram bija drūma seja, jo nometni apdraudēja dvēseļēdāja, tāpēc vadonis nevarēja braukt viņiem līdzi. Gulbju ģints vīri viņus pavadīšot tik tālu, cik uzdrīkstēšoties.

Krukosliks iepazīstināja ar viņu vadoni Džūksakaju kārnu cilvēku ar mulsinošām acīm un grumbās mūždien sarauktu pieri. Tas ar galvas mājienu norādīja, ka Rēnai jābrauc viņa dēla kamanās, bet Toraks palikšot pie viņa. Toraks pateicās par palīdzību, taču Džūksakajs tikai drūmi papurināja galvu.

Kad puisis kāpa ragavās, Krukosliks sacīja:

-    Gribētos, kaut tu pārdomātu, Torak.

-   Tev šķiet, ka man neizdosies, jauneklis bilda.

-    Tu esi drosmīgs, bet dumjš. Šādi cilvēki Kalnos ilgi neizdzīvo. Ceru, ka kļūdos. Pieskāries ģints aizbildņa ādai, viņš atkāpās no ragavām. Paliec sveiks, Torak! Lai tavs aizbildnis skrien kopā ar tevi!

Džūksakajs uzsauca suņiem pavēli, un prom viņi bija.

Visu dienu ragavas grabēja uz ledus un rāpās vispirms pakājēs, pēc tam Augstajos kalnos, kas palika tīti mākoņos. Kādu laiku Torakam līdzās turējās Rips un Reka, taču drīz vien aizlidoja it kā kāds tos sauktu projām. No Vilka nebija ne vēsts. Toraks prātoja, vai tikai barabrālis nav saodis ūpi un meties to vajāt.

Vējš bija spīvs. Zemie mākoņi nomāca Toraka garu. Viņš domāja, ko nozīmē būt Pazudušajam tumsā viņpus zvaigznēm. "Mūžam dzīvs," bija teikusi Rena. "Mūžam viens."

Viņi apmetās akmeņainā ieplakā, virs galvas draudīgi slējās neredzamie kalni. Tik tālu bija iespējams tikt ar ragavām. Rīt nāksies turpināt ceļu kājām.

Gulbji patvērumu sameistaroja, saslējuši kopā ragavas un pārseguši ar ādām, ko noslogoja ar akmeņiem. Tuvumā nebija koku, taču ātri vien uzliesmoja ugunskuri. Toraks gribēja zināt, kā tas ir iespējams. Džūksakajs puisim parādīja viršiem līdzīgus augus, kas dega pat slapji, kā arī muskusvērša šķelto nagu pēdas un smalkas vilnas kumšķus, kas bija ieķērušies krūmos.

-    Uzmanies! Tie ir ātrāki par bizoniem un spēj pievārēt nogāzes, kas tev nav pa spēkam. Muskusvērši ir slēpņļaužu medījums, mēs vienīgi vācam to vilnu.

Gulbjiem labi padevās zemledus makšķerēšana, un aizsalušais ezers tiem dāvāja kaudzīti vēdzeļu un strauta foreļu. Pēc vakariņām Džūksakajs mazliet atmaiga. Viņš Torakam un Rēnai pastāstīja, kā viņa ģints Kalnos medī ar lingām, parādīja sava ģints aizbildņa ādu: pītu gulbja ādas aproci, kas bija nokrāsota sarkana. Gulbji, viņš teica, savu ģints aizbildni izmantojot pa daļām: bērni nēsājot nagus, vīrieši ādu, sievietes spalvas, bet vadonis knābi.

Kad bija paēsts, Džūksakajs uzstāja, lai Toraks un Rena izmēģina tā saukto tvaika peldi: pār galvu nācās pārklāt ziemeļbrieža ādu, pilināt uz nokaitušiem akmeņiem ūdeni un ieelpot garaiņus. Gulbji pasākumā nepiedalījās, bet nomācošā klusumā visu vēroja.

Kad tas bija galā, Toraks pajautāja Džūksakajam, kāpēc Gulbju ģints viņiem palīdz.

-   Mēs palīdzam nevis jums, vīrs atbildēja, bet gan paši sev.

-    Kā to saprast? Rena satraukti vaicāja.

Gulbju vadonis vērīgi lūkojās Torakā.

-    Rēgu kalnā tu meklē dvēseļēdāju. Varbūt tad, kad viņa tevi dabūs, šī sūtīs atkusni, lai ragainie tiktu pie barības.

Toraks aptvēra tvaika peldes nozīmi: tas bija attīrīšanas rituāls. Viņš greizi pasmīnēja.

-   Tātad esmu ziedojums.

Džūksakajs neatbildēja.

Rena šķita satriekta.

Suņi naktī bija nemierīgi, un Toraks gulēja slikti. Arī Rena izskatījās nogurusi un vairījās skatīties viņam acīs. Toraks juta savstarpējo spriedzi. Jauneklis jau labu laiku apzinājās, ka Rena kaut ko slēpj. Puisis prātoja, kad viņa saņems drosmi to pastāstīt.

Sekoja vēl viena apmākusies diena, un Kalni palika paslēpušies. Gulbji viņus aizveda uz sniegotu pāreju mutuļojošas upes augštecē. Kāpums bija tik kraujš, ka Torakam un Rēnai rāpjoties vajadzēja ņemt talkā rokas. Abi elsodami atpalika.

Gulbji uzslēja nometni upmalā pie ieejas dziļā aizā. Pārstiepjot ziemeļbriežu ādas pār jau esošajām akmens un kūdras sienām, kas, kā stāstīja Džūksakajs, atlikušas no burvju būdām, ātri vien tika uzceltas divas mītnes.

Rena nozvēlās uz akmens un uzlika galvu uz ceļiem.

Toraks dziļi elpoja, bet joprojām bija aizelsies.

-   Kas ar mums notiek? viņš izdvesa.

-   Tuvojamies debesīm, Džūksakajs paskaidroja. Šeit ir mazāk gaisa. Gariem elpot nevajag. Viņš nervozi pieskārās savai aprocei. Tālāk mēs neiesim. Rīt ceļu turpināsiet paši.

-   Tu gribi teikt, ka…

Džūksakajs pamāja.

-   Slēpņļaužu aiza.

Toraks paspēra dažus soļus uz aizas pusi. Virs viņa slējās stāvas klintis ar dīvainām izliektām pārkarēm tās izskatījās pēc milzīgiem radījumiem, kas veras lejup.

Gar upmalu tajās ietiecās akmeņaina taka. No aizas plūda migla, kas aizsedza skatienam Kalnu, tomēr Toraks juta tā ledaino elpu. Viņš nolūkojās, kā Gulbji murmina lūgsnas un Rena pieskaras ģints aizbildņa spalvām, kas bija piesietas viņai pie vidukļa.

Pēc klusām vakariņām Džūksakajs paņēma daļu zivju, godbijīgi paklanījās upei un iemeta zivis ūdenī.

-    Šī upe ir viena no Kalna vēnām, viņš paskaidroja.

Toraks pajautāja tās nosaukumu, un Džūksakajs strikti

atbildēja, ka tas nekad netiek izrunāts skaļi.

-    Šķiet, ka jūs Mežā to saucat par Sārtupi.

-    Sārtupe? Toraks bija pārsteigts.

-    Tu to pazīsti?

-   Es… jā. Netālu no Sārtupes gāja bojā mans tēvs.

Atstājis Džūksakaju, viņš norāpās līdz krastam un skatījās putojošajā ūdenī. Šķita, ka tā ir zīme: pagātne ietiecās tagadnē gluži kā pēc atkušņa parādās veci kauli.

Nometni pārņēma pārdabisks mijkrēslis. Kad Toraks pagriezās pret Slēpņļaužu aizu, mākoņi pašķīrās un tur jau tas bija: Rēgu kalns, joprojām tāls, slējās virs viņa. No vientulīgās, nevainojamās smailes, kas balstīja debesis, plūda sniegs. Izskatījās, ka baltie sāni no iekšpuses tiek izgaismoti ar paša kalna svēto gaismu.

Trīs vasaras Toraks Jūrā un uz Ledus, Mežā un uz Ezera bija vajājis dvēseļēdājus, tagad meklējumi viņu bija atveduši šurp. Acumirklī viņš saprata, ka šajās tālīnajās nogāzēs sastaps savu likteni. Viņu nekas vairs negaida. Šajā kalnā nāksies mirt.

Lūk, par ko klusēja Rena! Toraku pārņēma šausmas.

Viņš krita panikā. "Bēdz! Lai kāds cits stājas pretim Eostrai. Tu nekad neesi to gribējis."

Bet kas notiks ar tēti?

Šī doma iekrita Torakam prātā kā olis dīķī. Neizprotamā veidā tēva gars bija saistīts ar viņa beidzamo cīņu pret pēdējo dvēseļēdāju. Toraks nedrīkstēja tēvam pagriezt muguru.

Kamēr zēns stāvēja un staipīja kaklu pret Kalnu, viņu pārņēma visaptveroša vientulības izjūta. Torakam bija vajadzīgs Vilks.

Pielicis plaukstas pie lūpām, viņš gaudoja pēc barabrāļa.

Atbalss izplatījās pa Slēpņļaužu aizu: tā kļuva aizvien vājāka, līdz izgaisa klusumā.

Pēc laika kāds atbildēja.

Tas nebija Vilks.

Bailēs izbolījis blāvās acis, pie Toraka pieskrēja Džūksakajs.

-    Kas tas bija?

-    Nezinu, puisis atbildēja. Viņš nopētīja satumsušo apmetni. Džūksakaj, Toraks skarbi jautāja, kur ir Rena?

divdesmit otrā nodala

Kas tas bija?" Rena nodomāja.

Nejau Vilks. Tas nebija arī neviens cits vilks. Vai suns? Neviens suns neraida šādas skaņas. Paldies Garam, tas bija tālu prom.

Meitene steigšus savilka uz augšu stulpiņus un devās mijkrēslī, bet tagad tik tikko bija redzamas ieplakas malas. Dzeloņplūmju mēnesī nakts iestājas ātri. Rēnai būtu vajadzējis to atcerēties.

Viņa aizkaitināta saprata, ka iet pa nepareizu ceļu. Tik vareni klintsbluķi, kas šķērsām guļ cits pāri citam, līdz šim nebija manīti.

Rena sadrūmusi griezās atpakaļ. Ir muļķīgi aizklīst tādu gabalu no apmetnes: viņa tikai gribēja paieties gar upi lejup pa straumi, lai būtu tālāk no acīm. Gadījumam, ja viņa kaut kur dotos viena, Gulbji bija Renu piekodinājuši iezīmēt ceļu.

Kalnos ir viegli apmaldīties īpaši meitenei no Meža.

Rēnai tas nešķita svarīgi. Toties tagad viņa gatavojās pierādīt, ka Gulbjiem bijusi taisnība.

Viņa nebaidījās. Vēl nebija pavisam tumšs, un tuvumā jābūt nometnei. Gluži kā viņu ķircinātu Toraks, taču Rena nevēlējās šim dot tādu iespēju.

Steigdamās ārā no ieplakas, meitene paslīdēja uz melna ledus un gandrīz pakrita. Viņa nolēma tomēr dot viņam iespēju.

-    Torak! Rena sauca.

Atbildes nebija.

-   Beidz, Torak, tas nav smieklīgi! Man jāzina, kur tu esi!

Klusums. Vienīgi zaglīga vēja šņākoņa. Un nomācoši modri akmeni.

Rena ar nepatiku atcerējās, ka Gulbji nometni uzslēja pie trokšņainas upes. Toraks viņu nevarēja dzirdēt.

Un viņa, muļķe, nevienam nebija teikusi, ka aiziet!

Klusumu satricināja vēl viens kauciens. Daudz tuvāks nekā iepriekš.

Rēnai uz apakšdelmiem saslējās matiņi. Viņa klausījās, kā noklust atbalss.

Atbildes kauciens beidzās ar diviem aprautiem rējieniem. Tas bija signāls.

Viņa skrēja un rāpās pār irdenām akmens šķembu kaudzēm: tur jābūt atpakaļceļam.

Strupceļš.

Viņa klupdama devās atpakaļ. Dūraiņi noslīdēja no Rēnas delnām, karājās auklās un plakšķēja kā slazdā noķerti putni. Elpa bija saraustīta un skaļa.

Savilkās tumsa. Meitene apstājās, lai ieklausītos.

Ne gaudošanas, ne aprautu, zīmīgu rējienu. Tas bija vēl sliktāk. Tas, kas Renu medīja, tuvojās klusi kā jau mednieks.

Viņa atdūrās klints sienā. Staipīdama kaklu, viņa saskatīja mirgojam zvaigznes. Rena juta Lielā Sumbra nikno, sarkano skatienu. Pēkšņi meiteni pārņēma šausmas. Kas Eostrai padomā?

Kaut kur nobira oļi.

Sasprindzinājusi redzi, ar acīm urbdamās tumsā, viņa abās pusēs saskatīja stāvas kraujas. Viņa bija nonākusi atpakaļ ieplakā. Rēnai apkārt pārvietojās ēnaini apveidi, kas saplūda kopā.

Augstu virs galvas kaut kas atdalījās no tumsas. Meitene drīzāk juta nekā redzēja, ka tas paceļ galvu un ošņā gaisu.

Lēkdama pār klintsbluķiem un slīdēdama uz laukakmeņiem, viņa bēga. Akmeņi raudzījās Rēnai nopakaļ.

Pēda iesprūda plaisā, un viņa krita; cauri potītei izšāvās sāpes. Rena vairs nevarēja paskriet un atbalstīties uz kājas.

Aiz muguras viņa sadzirdēja nagu skrapstoņu.

"Slēpies! Tā ir vienīgā iespēja!"

Viņa taustījās apkārt, atrada plaisu un ielīda iekšā, vilkdama aiz sevis savainoto kāju. Rena centās sagramstīt kādu akmeni, ar ko aizdarīt alas ieeju. Neviens, lielāks par plaukstu, nebija atrodams.

Vajadzēja atstāt slēptuvi. Rena to nevarēja. Viņa nespēja to izdarīt.

Radījums skrēja pa ieplaku, oļiem grabot.

Izrāpusies ārā, Rena taustījās pēc akmens. Atradās tik smags, ka to nebija iespējams pacelt; viņa to pa pusei aizripināja, pa pusei aizvilka uz slēptuvi.

Radījums bija tik tuvu, ka varēja dzirdēt tā čērkstošo elpu.

Viens auklā piesietais dūrainis bija palicis zem akmens. No bailēm šņukstēdama, Rena izvilka cimdu, iespiedās alā, pavilka sev priekšā akmeni, stipri to parāva un tā noslēdza ieeju.

Kaut kas tajā ietriecās ar tādu spēku, ka meitene nodrebēja. Viņa turēja akmeni, kas bija vienīgais šķērslis briesmām. Rena sataustīja spraugu, kur tas nepiegulēja klintij, tā bija trju pirkstu platumā. Tobrīd sprauga šķita plata kā aiza.

Ārpusē klusums.

Rēnai pa muguru tecēja sviedri.

No spraugas viņas pirkstus apsvilināja elpa. Meitene iesmilkstējās un atrāva rokas, cik tālu vien spēja.

Klintīs atbalsojās rēciens. Rena aizmiedza acis. Rēkšana norima līdz elsošanai.

Ārpusē sāka skrāpēties vareni nagi. Radījums centās vinu izrakt.

Rena saoda tā smaku. Viņa juta tā neierobežotās alkas iznīcināt. Tas viņu, spiedzošu, izvilks no alas. Tas ielaidīs ilkņus rīklē un viņu saplosīs, bet viņa, vēl dzīva, gulēs un raustīsies agonijā.

Rena nespēja paelpot. Taču viņa bija gatava drīzāk nosmakt nekā sastapties ar to, kas plosījās ārpusē.

Meitene spiedās dziļāk iedobumā, pret gurnu atdūrās nazis. Vina neveikli to izvilka no maksts. Kad briesmonis metīsies virsū, viņa tam starp žokļiem ietrieks nazi. Viņa mirs vīrišķīgi, pat ja to neviens neredzēs. Pēkšņi kārpīšanās mitējās. Rena atvēra acis.

Viņa saklausīja noklakšķam žokļus, it kā neradījums spēji paceltu galvu. Pēc tam kļuva dzirdams, kā, ātri atkāpjoties, uz akmeņiem nošvīkst ķepas. Vai tas tiešām devās projām?

Rena iekoda apakšlūpā. "Paliec šeit! Tā ir viltība." Tās nebija lamatas. Radījums bija prom. Kad atskanēja balsis un Toraks sauca viņas vārdu, Rena joprojām tupēja slēptuvē.

divdesmit treša nodala

-Neesmu īsti pārliecināta, kas tas bija, Rena sacīja, kamēr pārējie palīdzēja viņai tikt būdā, bet domāju…

Meitene saviebās, jo savainotā pēda bija pieskārusies zemei.

-   Es redzēju tādu kā milzīga suņa ēnu, Toraks teica. Pēc tam tas pazuda, it kā kāds to pasauktu.

-    Es gan saucienus nedzirdēju, bilda Džūksakajs.

-   Tu tos nevari dzirdēt, Toraks teica. Viņš aprakstīja rubeņa stilba kaula svilpīti, ko reiz bija izgatavojis, lai sasauktu Vilku. Tā neraida skaņas, taču Vilks to dzird. Ja Rēnas uzbrucējs ir līdzīgs sunim, tad tas spēj saklausīt to, ko mēs nedzirdam.

Rena trīcēdama sēdēja pie ugunskura. Gulbju ģints mednieki saskatījās. Džūksakajs lika viņiem iziet no mitekļa, un viņi, vairīdamies skatīties Rēnai acīs, savāca savu mantību. Varbūt no viņas vēl virmoja neradījuma smaka un vīri to saoda?

Kad bija palicis tikai Džūksakajs, Toraks palīdzēja draudzenei novilkt zābakus un piesardzīgi uzrotīja viņas stulpiņus. Viņa centās nesarauties, taču sāpes lika asarot acīm.

-    Un tomēr kas tas bija? Džūksakajs ierunājās no jauna.

Toraks neatbildēja. Puisis atrada savu veco Meža kamzoli un sāka griezt sloksni apsējam.

Rena turpināja:

-   Eostrai pieder uguns opāls. Viņa ir radījusi tokorotus. Es nezinu, ko tā ir izdarījusi ar šo ūpi un ar šiem suņiem ja tie ir suņi -, taču viņa tos ir pārvērtusi par nezvēriem. Šķiet, ka tie jūt vienīgi vēlēšanos iznīcināt.

Džūksakajs izskatījās pārbijies.

Rena pagriezās pret Toraku. Šī gaudošana. Vai tu to saprati?

Viņš papurināja galvu.

-   Tā nebija ne vilku, ne arī kāda cita no man zināmām suņu valodām. Taču izklausījās, ka to bija daudz. Varbūt vesels bars.

Rena vērās ugunskurā. Viņa joprojām dzirdēja šos kaucienus, šo badīgo, čērkstošo elpu. Eostra bija izaudzējusi veselu slepkavnieku bandu. Viņa Kalnu bija pārņēmusi savā zinā.

Džūksakajs ar trīcošām rokām ielēja ledusūdeni jēlādas bļodā, iemeta tajā kaltētu vītolu mizu un visu samaisīja ar briežraga stumbeni. Viņš nolika trauku blakus Rēnai.

-    Ļauj man! Toraks sacīja.

-    Pati varu tikt galā, meitene nomurmināja.

No ārstniecības augu maisiņa viņa izņēma divus mušmires gabalus un ielika tos bļodā. Kad sēne bija izmirkuši, Rena sakoda zobus un piespieda atvēsinošo kompresi pie potītes.

Viņa juta Toraka skatienu. Viņi abi zināja, ko tas nozīmē. Pirms pieciem mēnešiem Rena Biezajā mežā bija izmežģījusi celi. Pagāja divas dienas, līdz viņa spēja staigāt bez palīdzības.

"Muļķīgi! Muļķīgi!" viņa sev čukstēja. Bet skaļi Rena palūdza Torakam pasniegt saiti un bez vaibstīšanās stingri nosaitēja potīti, lai pierādītu puisim, ka viņai nesāp.

Taču viņu nebija iespējams piemānīt.

-   Tu vairākas dienas nevarēsi paiet, jauneklis klusi sacīja.

Džūksakajs pamāja ar galvu.

-   Rīt viņu nonesīsim lejā pie ragavām. Pie mums viņai būs labi.

-    Pietiks ar vienas dienas atpūtu šeit pat, un būšu vesela, Rena atcirta.

-   Nebūsi vis, Toraks teica.

Rena uz viņu nikni palūrēja.

Džūksakajs skatījās te uz Renu, te uz Toraku un purpināja par pievienošanos pārējiem.

-   Parīt, meitene bilda, kad viņš bija aizgājis, mēs abi kopā varēsim doties iekšā Slēpņļaužu aizā.

Toraks paberzēja rētu uz apakšdelma.

-    Džūksakajs stāstīja, ka Kalns no tās atrodas divu dienu gājuma attālumā. Dvēseļu nakts ir pēc četrām dienām.

-    Tad vēl ir laiks.

-   Nē, Rena, uz tevi tas neattiecas.

-    Tu nelemsi manā vietā!

-   Man tas nav jādara. Viņš uzvilka zābakus. Teikšu ardievas tagad. Ar pirmo gaismu es aizeju.

Rēnai ausīs zvanīja. Tas nevar būt!

-    Bet… tu nedrīksti iet viens pats.

-   Es nebūšu viens. Man līdzās būs Vilks.

-   Vina šeit nav.

-   Viņš atnāks.

-    Kā tu to zini? Tu būsi viens. Tieši to grib panākt Eostra!

Viņš neatbildēja.

Kaut kas viņa uzvedībā lika Rēnai Toraku uzlūkot ciešāk. Tas, ko meitene ieraudzīja viņa sejā, lika aizrauties elpai. Rēnai vairs nebija vajadzības stāstīt par Seiunas pravietojumu.

-   Tu to zini, viņa teica.

To raks pamāja ar galvu.

-   Kā gan?

-   Es paskatījos uz Kalnu. Un to sajutu. Viņš pieskārās krūškaulam. Šeit!

Rena mirkli klusēja. Pravietojumi mēdz nepiepildīties. Mēs to pierādīsim.

-   Šoreiz ne. Toraks brīdi klusēja. Pirms daudzām ziemām Dvēseļu naktī tēvs izraisīja lielu ugunsgrēku un satrieca dvēseļēdāju varenību. Man jāpabeidz viņa iesāktais.

-   Es zinu. Bet…

-   Varbūt es to spēšu, pat ja man jāstājas pretim Eostrai. Taču būtība slēpjas apstāklī, Rena… Viņš apklusa. Būtība slēpjas citā apstāklī: tad, kad cenšos iztēloties to, kas notiks pēc tam, atgriešanos Mežā un dzīvi kopā ar tevi un Vilku, un Finkedīnu -, neko neredzu. Viena vienīga tumsa.

Rena, šausmu pārņemta, raudzījās Torakā. Viņš saritināja guļammaisu un savāca mantas.

-   Kur tu iesi? viņa jautāja.

-    Pārnakšņošu otrā būdā un došos ceļā rītausmā. Tu paliec šeit! Un mazliet atpūties.

Viņam bija šī stūrgalvīgā sejas izteiksme, un Rena saprata, ka strīdēties ir bezcerīgi.

-   Kolīdz atlabšu, viņa nikni teica, tā tevi panākšu.

-    Nē!

-   Es tevi panākšu. Un es to pierādīšu. Lūk! Ņem manu delma sargu! Tā būs ķīla. Rēnai izdevās atsaitēt siksniņas un sagrābt puiša plaukstas locītavu. Viņa pabīdīja augstāk Toraka piedurkni un nostiprināja plāno pulētā slānekļa taisnstūri uz viņa apakšdelma. Lūk, tā! Kad tevi atradīšu, tu man to atdosi.

-    Necenties mani atrast.

-   Tu nevari man to liegt.

-   Rena, klausies! Neradījums neņēma vērā mani, bet metās virsū tev. Jo Eostrai esmu vajadzīgs dzīvs vismaz līdz Dvēseļu naktij -, taču par tevi viņai nav nekādas bēdas. Labi, es eju! Viņš pārmeta pār plecu loku. Paliec pie Gulbjiem! Veseļojies. Pēc tam atgriezies Mežā.

-    Nē!

-   Paliec sveika, Rena! Lai arī kas notiktu, tev jāzina… Tev jāzina, cik ļoti es… Viņam rīklē kustējās kamols. Lai tavs aizbildnis lido kopā ar tevi!

Toraks noliecās un noskūpstīja viņu uz lūpām. Pēc tam viņš pagriezās un izskrēja tumsā.

divdesmit ceturtā nodala

VĒjš auroja Kalnos un traucās pāri pakalniem. Tas plucināja biezokni, kas apjoza aizsalušo ezeru, kura krastā blakus ugunskuram, čokurā sarāvušies, sēdēja viri.

Pīlādžu ģints vīri bija ieradušies suņu kamanās un atveduši trīs medniekus no Meža. Tie gandrīz bija pabraukuši garām labi noslēptajai Finkedīna apmetnei, taču galu galā suņi bija viņu atraduši.

Etāns, mednieks no Kraukļu ģints, bēra vārdus kā pupas un stāstīja savam vadonim:

-   Finkedīn, mēs lūdzam: brauc kopā ar mums atpakaļ! Tulls mūs nesūtītu, ja nebūtu tik izmisis. Ēnu slimība pārņēmusi visas ģintis. Vairs nav atlicis daudz cilvēku, kas justos pietiekami labi, lai varētu medīt. Tie, kas to spēj, tālu neuzdrošinās iet, jo baidās no tokorotiem. Viņi sāk plēsties par pārtiku.

Finkedīns klusēdams apsvēra. Pēc tam viņš teica:

-   Tulls nav vienīgais vadonis. Ko dara pārējie?

-    Kādu laiku saglabāt kārtību palīdzēja Vītolu ģints vadonis, tāpat arī Duraina no Staltbriežiem. Pēc tam sērga uzbruka arī viņiem. Viņi ir spiesti palikt savās mītnēs. Un tagad mirst Seiuna.

-   Seiunai ir ēnu slimība? Finkedīns skarbi jautāja.

-   Nē. Burve ir nomocījusies, jo rūpējusies par saviem ļaudīm. Kad mēs braucām projām, viņai strauji kļuva sliktāk. Tulls teic, ka bez Seiunas nespējot vadīt. Viņam ir taisnība. Ģintis viņu neklausīs.

-   Nāksies, Finkedīns sacīja. Man jāsasniedz Kalns.

-    Kāpēc? Etāns nemierīgs pētīja biežņu, kur ārpus ugunskura gaismas loka slapstījās ēnai līdzīgs apveids.

-   Kas ar tevi ir kopā? vaicāja Pīlādžu ģints mednieks.

-    Kāpēc tie nenāk tuvāk un nenosauc savu vārdu?

Finkedīns neatbildēja. Ēna virzījās dziļāk tumšajā biezoknī.

-   Ko tu šeit ceri panākt? Etāns jautāja. Ko gan pats Finkedīns var iesākt pret ļaunuma sakni?

-   Ja mums ir iespēja uzveikt Eostru, Kraukļu vadonis atbildēja, skaidri izrunādams dvēseļēdājas vārdu, tad tas darāms nevis ar spēku, bet ar burvestībām. Es ceļoju kopā ar kādu, kas tās prot un zina, kā Rēgu kalnā atrast Eostru un kā palikt viņas un viņas neradījumu neatklātam. Tas ir viss, ko varu jums pavēstīt.

Etāns ieskatījās viņam acīs.

-   Varbūt kaut kas cits liks tev pārdomāt. Seiuna pati sūta tev ziņu. Viņa teic, ka tikai tu spēj stiprināt ģintis.

-    Seiuna bija pret manu aiziešanu, Finkedīns teica.

-    Skaidrs, ka viņa grib, lai es atgrieztos.

-   Burve aicina tevi atcerēties, ko viņa redzējusi oglēs. Garagājējs mirs, viņa saka. To novērst nevari pat tu. Viņa pauž, ka Kraukļu vadoņa vieta ir starp dzīvajiem. Viņa teic, ka tev jāatgriežas.

Nosprakšķēja ugunskurs. Mednieki gaidīja Finkedīna atbildi. Siluets biežņā skatījās un klausījās.

Finkedīns piecēlās un platiem soļiem aizgāja līdz mežmalai, kur vientuļš laukakmens sargāja ezeru. Tālumā pret zvaigznēm Kalni izskatījās melni. Līdz tiem joprojām bija tāls ceļš. Ja Finkedīns tagad atgrieztos Mežā, vai viņš var būt pārliecināts, ka līdzgaitnieks sasniegs mērķi vienatnē?

Viņš paskatījās zvaigznēs. Tās neatbildēja. Pasaules Gars bija tālu un cīnījās pret Lielo Sumbru. Cilvēku nelaimes viņam nerūpēja.

Un kaut kur bija Toraks un Rena nošķirti un neaizsargāti kā divas sīkas dzirkstelītes, ko draud nodzēst nakts.

Finkedīns ar delnu paberzēja akmensbluķi. Pienākums viņu sauca uz Mežu. Sirds vilka uz Kalniem.

Vējš noklusa līdz čukstam. Granīts zem viņa plaukstas bija ciets

Finkedīns izsoļoja no tumsas un devās uz ugunskura pusi.

divdesmit piektā nodala

Kad Vilks apstājās vējainajā tumsā, viņš sajuta, ka barabrālis atrodas daudzu skrējienu tālumā. Vilks bija pieļāvis kļūdu. Viņam nekādā gadījumā nevajadzēja skriet projām Kalnos.

Netālu no lielā bezastainu midzeņa viņš bija grauzis ziemeļbrieža galvu, kad debesīs aizslīdēja ūpis. Vilks zināja, ka tas ir triks, taču nespēja nesekot. Ūpis bija paķēris viņa mazuli.

Daudz tumsu un gaismu viņš dzinās tam pakaļ, bet tagad ūpis bija izgaisis, un Vilks saprata, ka ir apmaldījies. Ķepas grima spoži-mīkstajā-aukstumā, virs galvas vīdēja Kalni. Vējš atnesa irbju un zaķu smaržu, bet Slaikā Bezastaina ne.

Pacēlis purnu, Vilks spalgi un aicinoši ierējās. "Kur tu esi?"

Mīļotā gaudošana nesekoja.

Vējš mainīja virzienu, Vilks pagriezās pret to un saoda pilnīgi nepazīstamu smaržu. Suņi; taču kaut kas ar tiem

nebija labi. Vilks saoda, ka tie ir lieli, stipri, viltīgi un naidpilni. Vilkam saspringa nagi. Slaikajam Bezastainim nebija vairāk izredžu kā jaundzimušam kucēnam.

Diena bija brāzmaina, un Slēpņļaužu aizā auroja vējš. Toraks dīvainos kaucienus nebija dzirdējis, taču, kolīdz kaut kur noripoja olis, viņš satrūkās.

Laiku pa laikam jauneklis uzdūrās akmensbluķiem, kuros bija iecirstas spirāles. Džūksakajs bija stāstījis, ka viņa senči tās iegravējuši, lai iezīmētu ceļu uz Kalnu, taču daudz ziemu neviens nebija iedrošinājies te parādīties.

Kas gan iecirtis šīs spirāles, uz kurām nebija ledus?

Un kur tad Vilks?

Toraks centās nedomāt par to, ko Eostras suņi varētu nodarīt barabrālim. Un uzgaudot viņam drīkstēja vienīgi domās.

Dažviet sniegs sniedzās līdz gurniem, citur Torakam nācās ložņāt pa klintīm, ko vējš bija nopūtis kailas. Drīz vien viņš bija nosvīdis, tomēr piemērotā apģērba dēļ puisim nesala. Kamzoļa priekšpusē un aizmugurē bija blīvs nirējputna apspalvojums, zem padusēm irbes āda ar retākām spalvām, lai nesvīstu paduses. Muskusvērša vilnas zeķes bija plānas kā tīmeklis, taču neticami siltas. Sausu sūnu spilventiņi zābakos pasargāja no tulznām, un pie zolēm piestiprinātas jēlādas vītnes mazināja slīdamību.

Taču nekas nespēja Toraku pasargāt no retinātā gaisa. Sāpēja galva. Viņam pastāvīgi trūka elpas. Viņš saprata, ka atrodas vietā, kur nevajadzētu būt.

Slēpņļaužu aiza bija mulsinošs ieplaku, radžu un līkumainu gravu labirints.

Debesīs slējās draudīgas klintis. Sārtupe bija pazudusi pazemē. Šī bija akmeņu pasaule.

Un slēpņļauži Toraku šeit negribēja.

-   Tie liek tev redzēt māņus, bija sacījis Džūksakajs. Reiz pie ieejas aizā es uzgāju par akmeņiem pārvērtušās sniega peles. Citreiz redzēju lielu, baltu putnu, kas izgaisa klintī.

-   Bet kas īsti ir slēpņļauži? Toraks bija jautājis.

Viņš zināja, ka tie dzīvo ezeros, strautos un akmeņos;

šad tad viņš to tuvumu pat bija jutis, un atmiņas bija ļoti netīkamas. Toraks nekad netika prātojis, kas tie ir un no kurienes uzradušies.

-    Kādreiz viņiem bija tādas pašas ģintis kā mums, Džūksakajs bija stāstījis. Taču senos laikos, kad bija Lielais bads, šie ķērās pie cilvēku ēšanas. Pasaules Gars viņus sodīja un piesprieda mūžīgu slēpšanos: viņi drīkst atstāt slēptuvi tikai tad, kad neviena nav tuvumā. Lūk, kāpēc tos nekad nedabū redzēt. Kad pieej tuvāk, atrodi tikai akmeņus.

Toraks juta, ka slēpņļauži viņu vēro no plaisām klinšu sienās. Jauneklis pagāja garām akmeņiem, kas aplī stāvēja, atbalstījušies cits pret citu. Pametis skatienu atpakaļ, viņš pamanīja tikko jaušamu kustēšanos. Vēlāk viņš izdzirdēja zaglīgu čaboņu. Kad Toraks apstājās, tā apklusa, bet, kad turpināja ceļu, atsākās no jauna.

Ap pusdienlaiku puisis apstājās atvilkt elpu.

-   Nevēlos jums nodarīt pāri, viņš sacīja klinšu iemītniekiem. Es meklēju dvēseļēdāju. Gar jums man nav daļas.

Virs galvas atskanēja švīkstoņa. Toraks metās sānis. No trieciena pret zemi sašķīda klintsgabals un apbēra viņu ar šķembām.

Toraks saklausīja burzguļojam ūdeni un, sekodams skaņai, nonāca ieplakā pie avota. Viņš atrada puduri viršiem līdzīgo puskrūmu, ko Džūksakajs bija izmantojis par kurināmo, un pārkāri, ko varēja norobežot ar akmeņiem, lai uzslietu patvērumu.

Naktī akmeņi vairs svilpdami nekrita, un Toraks nedzirdēja arī dīvaino gaudošanu. Bet arī no Vilka nebija ne minas.

Nākamajā rītā vējš bija mitējies. Miers šķita samākslots, ar nolūku radīts.

Toraks nebija ticis tālu no ieplakas, kad sniegā atrada pēdas. Pirms kāda laika cauri Slēpņļaužu aizai nesies suņu bars. Puisis saskaitīja septiņu dzīvnieku pēdas visas lielākas, nekā viņš jebkad suņiem redzējis.

Viņš izvilka nazi un izkaltušu muti sekoja pēdām ap radzi.

Jauns zaķis bija saplosīts lupatu lēveros. Tumšsarkanas iekšas mētājās sniegā kā iztašķīts galerts. No sakropļotā galvaskausa vīdēja ledus ieskautas acis.

Toraks iztēlojās zaķa izmisīgās cilpas, tuvojoties suņiem. Tie dzīvnieku bija saplosījuši un izmētājuši miesu un smadzenes vairāk nekā trīsdesmit gabalos, bet neko nebija ēduši. Suņi tā rīkojās, lai parādītu savu spēku.

Kamēr Toraks murmināja lūgsnu zaķa dvēselēm, viņā mutuļoja žēlums un naids. Iedams tālāk, viņš lūdza par sevi. Rēnai Toraks bija teicis, ka Eostrai viņš vajadzīgs dzīvs. Viņš iedomājās, ka dzīvs nebūt nenozīmē neskarts.

No puiša ietērpa apkakles plūda sviedru smaka. Suns to sajustu dienas gājuma attālumā. "Man bail," tā pauda.

Aiz muguras atskanēja būkšķis.

Viņš apcirtās.

Un atviegloti uzelpoja.

Reka pacēla galvu no zaķa galvaskausa un norūpējusies ieķērcās, tad turpināja knābāt laukā aci.

Kamēr Toraks bāza nazi makstī, pār sniegājiem pie viņa lēkšoja Vilks.

-    Vai tu sekoji ūpim ? Toraks jautāja, kad bija galā trakulīgā sasveicināšanās.

-Jā, Vilks atbildēja. Bet mazuli neatradu.

-   Man žēl.

-   Kur baramāsa?

-   Drošībā, Toraks sacīja. Viņa ir savainojusi ķepu.

-    Tu pēc viņas ilgojies.

-   Jā.

-   Es arī.

Vilks paostīja gaisu.

-   Suni. Tālu.

-   Tie ir stipri, un viņu ir daudz, Toraks teica. Ļoti bīstami.

Vilks viņam piespiedās un paluncināja asti.

Abi nebija tālu tikuši, kad trokšņainā caurtecē zem klintīm no jauna kļuva redzama Sārtupe. Rips un Reka aizlidoja līdz radzes virsotnei, kas slējās pāri aizai, un tad atgriezās pie Toraka, nepacietīgi saucot: Nāc, tas būs viegli!

-   Nav vis, puisis dvesa, kad abi ar Vilku sāka rāpties.

Šķita, ka radze klāta ar nažiem. Kāds ļauns spēks

klinti bija noklājis ar asmeņiem. Toraka pēdas pat caur zābakiem drīz bija vienās brūcēs. Viņš nebija tālu pavirzījies, kad atklāja, ka Vilks klibo. Viņa ķepu spilventiņi bija sagraizīti krustām šķērsām.

Piedod, Toraks sacīja.

Vilks nolaizīja viņam ausi.

Tālajos Ziemeļos jauneklis bija redzējis kamanu suņus, kas valkāja zābaciņus. Viss, ko viņš varēja darīt Vilka labā, bija aptīt tam ķepas ar vecā kamzoļa sloksnēm. Lai redzētu, ko barabrālis dara, Vilks nemitējās knosīties, un, kad apsēji bija pamatīgi nostiprināti, Torakam nācās viņam stingri piekodināt tos neapēst.

Toraks tik ļoti gādāja par Vilku, ka nemanīja, kā viņi bija nonākuši radzes virsotnē. Izslējies viņš ievilka elpu. Zem Toraka pletās Slēpņļaužu aiza. Virs galvas draudīgi slējās Rēgu kalns.

Tā smaile dūrās mākoņos, mirdzoši baltas nogāzes brīdināja Toraku tālāk neiet. "Svētvieta. Tā domāta gariem, nevis cilvēkiem."

Nometies ceļos, jauneklis par ziedojumu izbārstīja okeru. Viņš pieklusinātā balsī lūdza Kalnam piedošanu par ielaušanos.

Mākoņi sakļāvās un paslēpa to skatienam. Toraks nezināja, vai tā ir laba vai slikta zīme.

Pa labi akmeņu šķembām klātā nogāze ieslīga ēnainā ielejā. Priekšā, mirguļodams mutuļojošajā baltumā, uz Kalnu veda liels, akmeņains lauks. No mazas, melnas alas tā vidū, lēkādama pa kaskādēm, iztecēja Sārtupe.

Uz kāda bluķa Toraks saskatīja spirālveida zīmi. Ļaunu nojautu mākts, viņš gāja tai tuvāk. Vilks ar nokārtu asti tecēja nopakaļ.

Ar ledu klātie akmeņi bija nodevīgi slideni, vietām sniegs bija tik dziļš, ka apgrūtināja iešanu. Abi aizcīnījās garām vēl vienai zīmei un vēl vienai. Beidzot viņi atradās uz paša Rēgu kalna.

Torakam vajadzēja atrast vietu, kur apmesties.

Viņi nonāca pie radzes, kuras aizvējā bija sapūsta dziļa kupena. Jauneklis jutās atvieglots. Viņš drīzāk bija ar mieru ierakties sniegā nekā šajā svētajā vietā pārvietot kaut vienu akmeni.

Viņš arī neiedrošinājās kurt uguni. Saritinājies sniega alā, puisis dalījās kūpinātas ziemeļbrieža gaļas stērbelē ar Ripu un Reku, bet Vilks košļāja savus zābaciņus, kurus sakarā ar to, ka ķepas sāka apdzīt, Toraks viņam bija piešķīris vakariņām.

Satumstot naktij, viņš ieklausījās tālīnajā straumē un Kalna klusēšanā. Tas bija ļāvis šeit apmesties, taču ik mirkli draudēja briesmas.

Un Eostra… Kā ar dvēseļēdāju, kas gaidīja tur, iekšā?

Viņa apzinājās savu nesatricināmo varu, tādēļ Toraku bija izlaidusi caur Slēpņļaužu aizu. Taču uzsūtīt savu varzu viņa spēja, kad vien vēlējās. Un jau parīt būs Dvēseļu nakts.

Toraks juta Rēnas delma sarga smagumu. Viņa nekad nebija šķitusi tik tāla.

Puisis sapņoja, ka ir vasara un viņš spēlējas ar Vilku ezerā, kas nokaisīts dzeltenām ūdensrozēm. Vilks izlec no ūdens un ar plakšķi piezemējas. Toraks ienirst, smejas, laiž sudrabotus burbuļus. Joprojām smiedamies, viņš izšaujas saulē. Viss ir kārtībā. Pasaules dvēsele ir zelta pavediens, kas saista ar visu dzīvo. Un tētis smaidīdams stāv seklumā.

Vienmēr skaties atpakaļ, Torak!

Toraks spēji pamodās. Viņš dzirdēja krītošu akmeņu dunu un kraukļu satrauktos brīdinājuma saucienus.

Uzrāvis kājās zābakus un pakampis cirvi, viņš izrāpās no sniega alas un nonāca miglas sienā.

Rips un Reka nebija saskatāmi; redzamība bija mazāka par diviem soļiem. Toraks pamanīja Vilku pelēku plankumu, kas traucās pāri akmeņiem. Steberēdams uz barabrāļa pusi, puisis ieraudzīja, ka daļa radzes ir sabrukusi; daži bluķi vēl turpināja ripot.

Vilks apstājās un atņirdza melnās lūpas rūcienam.

Toraks ar acīm sekoja viņa skatienam. Viss, ko viņš miglā spēja saskatīt, bija ripojoši akmeņi.

Vilkam rēcienā drebēja viss augums.

Toraks samiedza acis.

Tie nebija akmensbluķi.

Tie bija suņi.

divdesmit sestā nodala

Eostras varza brāzās virsū nepielūdzama kā paisums.

Tie bija lielāki par jebkuru vilku vai suni, kādus Toraks jebkad redzējis. Puisis saskatīja savēlušās krēpes, saķepušas no netīrumiem. Asinīm pieplūdušajās acīs nebija nekādas izteiksmes.

Noslidinājis dūraiņus, Toraks tos ietūcīja piedurknēs. Viņš satvēra cirvi. Vilks blakus rauca purnu un rādīja ilkņus.

Toraks dobji ieņurdējās: "Jāturas kopā." Nenovērsis acis no suņu bara, Vilks pievirzījās tuvāk barabrālim.

Pilnībā sakopojuši uzmanību uz medījumu, suņi klusumā virzījās tuvāk.

Toraku pārņēma spīts. Nu labi! Paskatīsimies, kā cīnāties.

Viņam virsū metās milzīgs, melns nezvērs. Jauneklis savēcināja cirvi. Vilks lēca. Radījums atsprāga atpakaļ un pazuda miglā.

Cits suns mēģināja uzbrukt, tad divi kopā: tie tuvojās un attālinājās, un nemitīgi centās izvērsties ielenkumā.

Toraks zināja, ko tie grib panākt. Vilki un suņi medības parasti sāk tieši šādi. Tie liek upuriem pretoties un piespiež tos bēgt. Atrod visvājāko. Un cenšas to pieveikt.

Bet vājākais bija Toraks. Viņš to zināja. Vilks to zināja. Suņi to zināja.

Pakampis akmeni, puisis to no visa spēka meta un trāpīja raibam briesmonim pa plecu. Suns noskurināja ausi, it kā atvairītu uzmācīgu lapseni.

No debesīm, nikni ķērkdami, lejup šāvās kraukli un ar nagiem skāra uzbrucēju muguru. Suņi to neņēma vērā. Rips un Reka izbijušies pacēlās augstāk. "It kā riņķotu virs līķa," Toraks nodomāja.

Viņš meta vēl vairākus akmeņus, un suņi atkāpās virpuļojošajā baltumā. Taču Toraks juta, ka aplis savelkas ciešāk.

Cirvja kāts bija kļuvis slidens no sviedriem. Cirvis varēja noderēt tikai tuvcīņā, taču, ja nonāktu līdz tai, Torakam nebūtu izredžu. Vienīgais noderīgais ierocis bija loks, bet tas atradās sniega alā piecus soļus tālāk. Tikpat labi tie varēja būt piecsimt soļi.

Zibenīgi kā uzbrūkoša čūska Vilkam metās virsū liels, pelēks neradījums. Vilks izvairījās un ielaida tam zobus sēžamvietā. Suns, iegaudojies un izrāvies no kampiena, aizbēga, šķiezdams asinis.

Bars turpināja viņus ielenkt.

Vilks neskarts noskurinājās.

Toraks ar acs kaktiņu pamanīja, ka virsū drāžas melns apveids. Viņš savēcināja cirvi un sāniski cirta tam pa galvaskausu. Radījums ar būkšķi nogāzās, bet tad pielēca kājās, it kā nekas nebūtu noticis.

Kamēr bars ložņāja apkārt, raibais nezvērs vadonis smagi bīdījās uz priekšu un apstājās triju soļu attālumā no Toraka. Zēns juta, ka Vilks saspringst uzbrukumam. Viņš steigšus tam piekodināja palikt vietā.

Vadoņa mazās, trulās ačeles uzlūkoja Toraku, un puisis vienā mirklī saprata, kas tam prātā. Tas savā priekšā redzēja nevis zēnu, bet gan miesu, kas jāsaplosa gabalu gabalos. Nežēlīgā sirds pukstēja naidā pret visu ņudzošo, gaudojošo dzīvību dzīvību, kas jāiznīcina.

Toraks ar pūlēm novērsās.

Viņš ieraudzīja sevi guļam bez dzīvības. Pēc tam zēns saprata, ka tas nevar būt, tas bija svešs ķermenis: Eostrai viņš bija vajadzīgs dzīvs. Tā gribēja no Toraka atšķirt Vilku nogalināt barabrāli.

Puisim metās virsū divi suņi. Vilks lēca iekšā kažoku un ilkņu jūklī. Lāsumainais vadonis uzbruka Torakam no aizmugures. Viņa cirvis to plakaniski trāpīja pa ribām. Suns iekaukdamies atkāpās tikai vienu soli.

Kamēr Toraks skrēja palīdzēt Vilkam, vadonis lēca no jauna, sagrāba zobos puiša tunikas apakšmalu un centās viņu nogāzt gar zemi. Viņš cirta vēlreiz. Suns izvairījās un, būdams stiprs kā lācis, vilka Toraku sev līdzi. Zēns paslīdēja un gandrīz zaudēja pamatu zem kājām. Izlikdamies par piekusušu, viņš ļāva radījumam sevi pievilkt tuvāk un tad ar papēdi blieza tam starp acīm. Milzīgie žokļi uz mirkli atslāba. Toraks atguva tuniku un steberēja atpakaļ pie Vilka.

Vadonis, šķiezdams no žokļiem siekalas, nopurinājās un pielieca galvu nākamajam uzbrukumam.

Trīs suņi lēca virsū Torakam, četri Vilkam. Taču pusceļā uzbrucēji iesmilkstējās un izlocījās, it kā tiem no aizmugures kāds būtu iebliezis. No miglas lidoja akmeņi.

Varza saminstinājās un lūrēja apkārt pēc neredzamā ienaidnieka.

Torakam šķita, ka viņš manījis miglā izgaistam bālu augumu.

"Kas tas bija?" viņš jautāja Vilkam.

"Bezastainis," Vilks atbildēja.

Pār suņiem bira akmeņu krusa: drīz no vienas, drīz no citas puses. Tie apjukuši atstāja mierā Toraku un Vilku un meklēja noslēpumaino uzbrucēju.

Toraks ar drebošu roku pieskārās barabrāļa skaustam. Vilkam asiņoja mugura, kreisā auss bija saplēsta, taču acis bija spožas; viņš pat neelsoja.

Toraks gan. Viņš nespēja ievilkt plaušās pietiekami daudz gaisa.

Zēns steigšus domāja. Lai arī kas novērsa suņu uzmanību, viņš nespēs to darīt ilgi. Tie atgriezīsies. Vilks varētu aizsargāties visu dienu, Toraks uz to nebija spējīgs. Drīz vien viņš tiks pieveikts. Un tad tie nogalinās arī Vilku.

Aiz muguras Toraks otrpus radzes ieraudzīja šauru spraugu plaisu Kalnā. Viņš atmuguriski kāpās tai tuvāk.

Vilks uzmeta puisim brīdinošu skatienu. "Nē!"

Toraks neapstājās. Vilks viņam negribīgi piebiedrojās. Suņi, cīnīdamies pret akmens krusu, to nemanīja.

Sniegs bija līdz ceļiem, tomēr Toraks beidzot sasniedza spraugas malu. Puisis atvieglots ar plecu sajuta cietu klinti. Tagad viņš varēja cīnīties visu dienu: ēst sniegu un atvairīt uzbrukumus tikai no priekšpuses.

Pēkšņi akmens krusa mitējās. Neredzamais palīgs bija projām. Mirkli jauneklis prātoja, kas tas varēja būt, bet tad to aizmirsa. Suņu varza tuvojās no jauna.

Vilks blakus Torakam no vilšanās bozās. Viņš tika sekojis barabrālim, jo bija uzticīgs, taču tas bija pret dabas likumiem: neviens vilks neatkāpjas uz vietu, no kuras ir tikai viena izeja.

Toraks to nespētu izskaidrot, jo Vilks neprata domāt kā medījums. Torakam tas viss šķita viegli saprotams: viņš bija redzējis pietiekami daudz vilku un ziemeļbriežu sastapšanos, lai zinātu, kā tas notiek. Vilki un suņi medī tos, kas bēg. Ja esi medījums, gudrākā izvēle ir palikt uz vietas un cīnīties.

Torakam bija taisnība, taču viņš bija par zemu novērtējis Vilku.

Dzintardzeltenās acis uz mirkli sastapās ar Toraka skatienu. Zēns nojauta, ko Vilks gatavojas uzsākt. "Nē, Vilk, nē tieši to šie gaida!"

Par vēlu! Suņu barā parādījās sprauga un Vilks šāvās tai cauri. Suņi steidzās viņam pakaļ.

Viss notika acumirklī, un Toraks saprata, ka jāizmanto izdevība, ko bija sagādājis Vilks.

Aizbāzis cirvi aiz jostas, viņš sasniedza klintis un sāka rāpties. Pēdējais, ko viņš redzēja, pirms pazuda plaisā, bija Vilks: viņš nesās lejup pa nogāzi ar Eostras varzu pie astes.

divdesmit septītā nodala

Vilks lidoja pari klintīm, un viņam sekoja suņi. Vilks necieta bēgšanu, taču nācās palīdzēt Slaikajam Bezastainim.

Vilks virzījās uz lielu nogāzi, klātu ar spožo-mīkstoaukstumu. Vējš, kas nāca no tās, stāstīja, ka tas ir biezs, varbūt pat Vilkam pāri galvai. Tā! Šķiet, ka sekotāji nolēmuši viņu iedzīt strupceļā. Taču viņš zināja šo triku, jo pats bija to izmantojis tad, kad medīja briedi. Vai tie domāja, ka spēs viņu piemuļķot?

Palēninājis soli, Vilks ļāva vadonim pielēkšot tuvāk, līdz kļuva dzirdama cietsirdīgā ļaunas sirds dunēšana. Suns klabināja žokļus, it kā izgaršotu Vilka miesu.

Par agru. Kad Vilks sasniedza spožā-mīkstā-aukstuma malu, viņš apcirtās uz vienas ķepas un, palēcies sānis, nonāca uz cietas klints. Suns aiz muguras bija pārāk smags un nepaspēja laikus pagriezties. Vilks steidzās tālāk un dzirdēja to kārpāmies un ņurdam spožajā-mīkstajā-

aukstumā. Vilks izslēja asti. Varbūt tie bija lielāki, toties viņš bija ātrāksl

Taču nepietiekami ātrs. Tie atkal bija viņam uz pēdām.

Vilks brāzās pār oļiem, saplosīto ausi pavērsis atpakaļ, lai ieklausītos, bet otru uz priekšu, lai pārliecinātos, vai ceļā nedraud briesmas.

Viņš juta tuvojamies tumsu. No tās ar dobju skaņu pūta vējš, kas nāca no pazemes. Pēkšņi priekšā klinšu vairs nebija, un Kalns atvērās, lai Vilku aprītu. Spēji apstājies, viņš ieraudzīja, ka plaisa ir daudzu soļu platumā. No dzīlēm plūda stindzinošs aukstums.

Vilks izlēma vienā mirklī. Sasprindzinājis gurnus, viņš lēca. Priekšķepas sasniedza otru malu. Mētādams asti un izmantodams pakaļkājas, viņš izmisīgi kārpījās… Un bija augšā.

Bars mežonīgā niknumā skraidīja gar plaisas viņu pusi. Vilks nicīgi izslēja purnu. Neviens suns pat tādi kā šie nevar aizlēkt tik tālu, cik vilks!

Un tomēr kaut kas bija aplam. To bija mazāk nekā pirms brīža.

Kur palicis vadonis?

Vadonis stāvēja spraugas piekājē un vēroja, kā rāpjas Toraks. Skatījās nenovērsdamies.

Ar pirkstiem sataustījis nākamo atbalsta punktu, Toraks iztēlojās, kā Vilks drāžas pa sniegājiem ar Eostras varzu pie papēžiem. Vilks paklūp. Suns ielaiž ilkņus viņam sānos. Tie visi metas Vilkam virsū un saplosa viņu gabalos…

Cirvja rokturis dauzījās Torakam pret gurnu un vilka viņu atpakaļ.

"Viņi nav noķēruši Vilku," zēns sev sacīja. "Eostra grib, lai tu tam noticētu."

Plaisa sniedzās četru raženu vīru augstumā un bija pietiekami šaura, lai viņš ar kājām atbalstītos uz tās pretējām pusēm. Nelīdzenajā granītā bija daudz izciļņu, uz kuriem atbalstīties ar rokām un kājām, un vasaras dienā Toraks uzrāptos augšā kā vāvere. Taču klints bija mikla un klāta melna ledus dzīslām. Puiša pirksti bija nejūtīgi no sala. Dūraiņi bija izslīdējuši no piedurknēm un brīvi karājās auklās, taču viņš neiedrošinājās tos uzvilkt.

Apstājies, lai ievilktu elpu, Toraks staipīja kaklu. Kalns tinās miglā, tomēr viņš spēja saskatīt plaisas galu: viņš bija ticis līdz pusei.

Nesteidzies, Torak! Puisim šķita, ka galvā skan radinieka Beila klusā, noteiktā balss. Aizpagājušajā vasarā zēns no Roņu ģints viņam bija mācījis klinšu kāpšanas mākslu. Beils bija pacietīgs un nekad neuzdeva vairāk par to, ko Toraks spēja apgūt. Centies neturēt rokas augstāk par pleciem tad svars balstīsies galvenokārt uz pēdām… Un papēžus lejā, Torak! Ja stāvēsi uz pirkstgaliem, sāks trīcēt kājas.

Toraka papēži bija lejā, tomēr kājas trīcēja.

Zem viņa rūca lāsumainais nezvērs.

Zēns paskatījās lejup.

Auksts jo auksts bija nežēlīgais skatiens, kas gaidīja, kad šis miesas gabals kritīs lejā. Tā alkatība sūca laukā Toraka dvēseles.

Viņš aizvēra acis. "Neskaties," jauneklis sevi drošināja. "Neprāto par to. Domā par kaut ko citu. Par Vilku un Renu, un Finkedīnu."

Tumsa Toraka galvā izklīda kā dūmi, ko aizpūš spirdzinoša brīze. Atvēris acis, zēns neveikliem pirkstiem meklēja nākamo atbalstu.

Viņš atguva ritmu un pārvietoja te roku, te kāju, tad otru roku un otru kāju. Gludeni un plūdeni kā dejā. Gandrīz jau augšā.

Cirvis, kas bija aizbāzts aiz jostas, aizķērās aiz radzes un vilka viņu atpakaļ.

Toraks ar abām rokām tvērās pie klints un pacēla labo kāju, lai uztaustītu nākamo robu. Taču nelīdzenums bija pārāk augstu pēda to nespēja aizsniegt, jo cirvis bija iesprūdis un aizkavēja Toraku.

Nolaidis labo kāju zemāk, viņš centās atbalstīties pret izcilni, uz kura nupat bija stāvējis. Zābaks aizskāra gludu klinti; atbalsts nebija atrodams. Tagad kreisā kāja, kura turēja viņa svaru, sāka trīcēt. Ilgi tas nebija izturams, vajadzēja pasniegties lejup un atbrīvot cirvi. Bet tad viņš pie klints turētos tikai ar vienu roku un vienu kāju, un ar to nebija pietiekami. Toraks no jauna izdzirdēja Beila balsi.

Torak, vienu gan tev lieku pie sirds. Vienmēr turies pie klints ar trim locekļiem. Pārvieto vai nu roku, vai kāju, bet abas vienlaikus nekad.

Kreisā kāja mežonīgi trīcēja. Tas nekas: viņam vajadzēja atbrīvoties.

Kamēr Toraks visiem spēkiem centās izlocīties, pirkstu kauliņi abām rokām bija kļuvuši balti. Cirvis ar griezīgu skaņu strīķējās pret klinti. Kad cirvja rokturis liecās uz leju, ap puiša vidukli savilkās siksna. No piepūles drebēja rokas. Cirvis atbrīvojās ar tādu sparu, ka Toraks gandrīz nogāzās. Viņš pavilkās uz augšu, un brīvā kāja beidzot atrada nākamo ierobi.

Drebēdams no atvieglojuma, jauneklis atbalstīja kājas pret plaisas pretējām sienām. Pārstājis trīcēt, viņš saņēma pēdējos spēkus un izrāpās virsotnē.

Toraks gulēja elsodams, vaigu piespiedis pie ledaina akmens kā uz sauszemes izmests lasis. Priekšā atradās soļus piecdesmit plata plakankalne. To noēnoja miglas apvītas klintis, un tā bija piesvaidīta ar sadauzītiem akmensbluķiem, ko lejā nosviedis un sadragājis Kalns.

Zēns piecēlās, viņam metās virsū stindzinošs vējš tik ledains, ka sāka sāpēt deniņi. Toraks noraisīja no jostas cirvi. Tas izslīdēja no rokas un iekūleņoja plaisā. Šausmu pārņemts, viņš lūkojās, kā tas noripo līdz dibenam.

Suns nebija redzams.

Toraks skatījās lejup un nespēja aptvert cirvja zaudējumu.

Viņš juta uz sevi vērstu skatienu un pagriezās.

Divdesmit soļu attālumā zem klintīm uz akmeņiem stāvēja Ūpju burve.

Tās nemirstīgā nāves maska bija līķa bāla kā kaula drumsla. Mutes šķēlums bija pavērts kliedzienā bez skaņas. Vienā rokā tā turēja zizli, ko vainagoja spožs, sarkans akmens, bet otrā trīsžuburu žebērkli dvēseļu medībām.

Toraks taustījās pēc naža. Viņš zināja, ka pret dvēseļēdāju no tā nebūs nekādas jēgas, taču ierocis bija piederējis tēvam, tāpēc deva zēnam drosmi palikt uz vietas.

Ūpju burves ļaunums sprakšķēja kā zibens un dzina To raku atpakaļ.

Viņš iedomājās Vilku, ko vajā suņu bars.

Sauc tos atpakaļ! zēns izdvesa.

Pūces iekrāsotās acis nikni lūrēja. No mutes spraugas nenāca ne skaņa.

Atbrīvo manu barabrali no saviem suņiem! Toraks iesaucās. Esi dabūjusi, ko gribēji! Šeit es esmu!

Maskotā nepakustējās, taču tai aiz muguras puisis pamanīja ēnu, kas izpletās kā spārni. Zēns juta burves ļaunprātību pātagojam viņa apziņu.

Tad no murgainās maskas atskanēja kliedziens, kas teju vai pāršķēla viņa galvaskausu. Atbalsojies klintīs, tas kļuva arvien skaļāks un skaļāks: kaula šķēpele caurdūra viņam smadzenes.

"Vienmēr atskaties, Torak!"

Toraks pameta skatienu pār plecu un pieliecās par vēlu. Ūpis no sāniem trāpīja viņam pa galvu. Viņš sagrīļojās un šūpodamies stāvēja uz klints malas. Virs galvas riņķoja ūpis un gatavojās jaunam uzbrukumam.

Šajā mirklī no miglas parādījās liels, balts putns izplestiem nagiem, lai mestos virsū ūpim. Tas izvairījās un sāka riņķot, lai vēlreiz uzbruktu Torakam.

Viņš pastreipuļoja atmuguriski un krita.

divdesmit astotā nodala

Toraks atjēdzās, peldēdams mākoni. Tas bija mīksts un viegls, un maigi silts.

Viņš ar pūlēm atvēra plakstus. Cauri miglai zēns redzēja sev pāri lecam baltu ziemeļbriedi. Starp baltiem lemingiem un medņiem miermīlīgi tekalēja baltas āmrijas. Sniegots muskusvērsis ganījās blakus krauklim, kas bija gaišs kā salna.

-   Vai esmu miris? puisis nomurmināja.

-    Nedomāju gan, kā no liela tāluma atbildēja kāda balss.

Toraks nopūtās.

Pēc brīža viņš apjēdza, ka balsij droši vien ir taisnība, jo viņš joprojām atradās savā ķermenī. Virsdrēbes pazudušas, tomēr bija palicis kamzolis un stulpiņi. Mākonis kutināja basās pēdas.

-   Kur es esmu? jauneklis čukstēja.

-   Šeit, balss klusi teica.

Toraks centās kaut ko saprast.

-   Vai jūs esat slēpņļauži?

Bridis klusuma.

-    Es patiešām slēpjos. Bet neesmu viens no tiem.

Migla sāka izklīst. Toraks saoda malkas dūmus, saklausīja ūdens pilēšanu un ugunskura sprakšķēšanu. Puisis krūtīs juta sasprindzinājumu, kāds piemeklēja tikai tad, kad viņš atradās alā.

Toraks steigšus atvēra acis.

Viņš gulēja uz zaķādu paklāja, apsegts ar muskusvērša vilnas segu. Ala bija tik šaura, ka pretējās sienas viņš varētu aizsniegt ar izplestām rokām. Šķiet, ka tā bija dziļa. Pie kājgaļa dienasgaismu ietvēra no krāsainām ādām sašūts priekškars, kas norobežoja ieeju alā. Blakus ar sārtu liesmu blāzmoja ugunskurs. Toraks redzēja viršu un muskusvēršu kaltētu mēslu kaudzes; augu, sēņu un foreļu virtenes bija pakarinātas kūpināties.

Uz sienām ar ģipsi bija uzzīmēti balti ziemeļbrieži un muskusvērši. Uz visām dzegām bija salikti no slāņakmens izgrebti un ar krītu apkaisīti lemingi, āmrijas un medņi. Baltais krauklis izrādījās īsts. Tas bija apmeties uz akmens un pētīja Toraku. Spalvas, kājas, nagi un pat knābis bija balts. Taču acis tam bija melnas un vērīgas kā jau krauklim.

Puisis nedroši pieslējās sēdus. Reiba galva, un viņš jutās sadauzīts, taču spēja pakustināt visus locekļus un tāpēc nosprieda, ka sniegs un biezais apģērbs mīkstinājis kritienu. Torakam pulsēja pakausis. Ūpis bija uzplēsis veco ievainojumu, ko kāds bija apsaitējis.

Ūpis.

Viss pēkšņi atausa atmiņā.

-   Kas tu esi? viņš jautāja. Kur ir mans nazis? Kur ir Vilks?

Klusums.

Toraks grīļojās uz izejas pusi.

-    Stāt! balss uzsauca.

Zēns izdzirdēja dipošas kājas un klabošus nagus. Viņš spraucās garām ādām un nonāca ledainā brāzmā. Kādas rokas viņu satvēra un ievilka atpakaļ, pasargādamas no apdullinoša kritiena. Toraks smagi apsēdās, un viņam klāt pielēca Vilks, kas ošņāja un laizīja seju un priekā smilkstēja. "Tu esi pamodies! Neciešu šo ilgo gulēšanu! Es esmu šeit!"

Toraks pasniedzās Vilkam pie skausta. Viņš raudzījās augšup uz zēnu, kas viņam bija izglābis dzīvību.

Šķita, ka tas ir apmēram Toraka vecumā. Netīrs un kārns tas mirkšķināja plakstus un sargāja acis no gaismas. Viņš valkāja savēlušos muskusvērša vilnas mantiju, un viņam nemanīja ģints piederības tetovējumu. Taču ne jau tas viņu darīja neparastu.

Svešinieks izskatījās tā, it kā kāds būtu viņam nolaupījis visas krāsas. Garie, sapītie mati bija balti kā zirnekļa tīkls. Uzacis un skropstas bija nokaltušas zāles krāsā, seja bāla kā uz pusēm pārlauzts krīta gabals. Puiša gaišpelēkās acis Torakam lika domāt par sniegotām debesīm.

-    Kas tu esi? svešais zēns jautāja balsī, kurā dīvaini jaucās bailes un ilgošanās.

-   Kas esi tu? Toraks iesaucās, piesvempdamies kājās. Tu esi pievācis manu tērpu un nazi. Atdod!

Puisis atieza smaidā šķirbainus zobus; viņš laikam krietnu laiku nevienam nav uzsmaidījis.

-   Nazis ir drošībā. Viņš norādīja uz dzegu. Tu biji apdullis. Es tevi noliku gulēt. Tu daudz runāji.

-    Tu esi viens no viņas radījumiem! Toraks ņurdēja.

-   Kādiem radījumiem?

-   Eostras izdzimums!

-   Vai tā ir tā pati, kas pārņēmusi Kalnu?

-   Neizliecies, ka nezini!

-   Ak, zinu gan! Esmu viņu redzējis.

Toraks zem viņa acīm redzēja ēnas. Šis zēns dienas un naktis bija dzīvojis bailēs.

Vai arī bija varen labs melis.

-    Laikam šai palīdzi! Toraks iekaisa. Kāpēc gan citādi tu būtu šeit?

-   Es šeit biju pirms viņas. Es… Jauneklis apklusa un pagrieza galvu, lai ieklausītos. Drīz atgriezīšos! viņš uzsauca.

-    Kas tur ir? Toraks, aizdomu pilns, jautāja.

-   Tev jāatpūšas, puisis skubināja. Tu esi apreibis.

Kamēr viņš runāja, Toraka reibums pastiprinājās.

-   Vai esi burvis? viņš vaicāja..

-   Burvis? Domāju, ka ne.

Vilks laizīja Torakam roku. Zēns kā pa miglu ievēroja, ka barabrāļa ievainojumi ir apkopti un ieziesti un šis ar svešinieku ir pilnā mierā.

-   No sākuma viņš mani nelaida tev klāt, svešais stāstīja, izstiepis pirkstus, lai Vilks varētu tos paostīt.

-   Kāpēc mani noliki gulēt? Toraks jautāja un centās turēties taisni.

-   Man vajadzēja pārbaudīt slazdus. Nedrīkstēju ļaut tev aiziet.

Toraks aizmeimuroja viņam garām un pagrāba savu nazi.

-   Atdod drēbes! Laid mani laukā!

Ala virpuļoja. Zēns lēnprātīgi paņēma nazi un noguldīja Toraku uz zaķādām.

Kad Toraks pamodās, viņš atkal bija apsegts ar muskusvērša vilnas segu.

Un viņam bija sasietas rokas un kājas.

-   Ļauj man iet!

-   Nē.

-    Kāpēc?

-   Tu aizbēgsi.

-    Bet palikt šeit es nevaru.

-   Kāpēc?

Toraks mitējās locīties un lūkojās gūstītājā.

Puiša zaķādas zābaki bija neprasmīgi salāpīti ar leminga ādas ielāpiem, un viņa apmetni bija darinājis kāds, kas nemācēja šūt. Viņš sēdēja, salicis rokas starp ceļiem, un sapņaini vērās Torakā.

-    Kas tu esi? Toraks jautāja.

Notrīsēja bālās skropstas.

-    Esmu Tumšais.

Toraks nosprauslājās.

-    Kāpēc tev iedots tāds vārds?

-   Tas nav iedots. Es tiku padzīts, pirms dabūju vārdu, tāpēc izvēlējos "Tumšo". Man šķita, ka tā būs labāk.

Toraks juta mostamies līdzcietību, taču ātri to apspieda.

-   Ja tev nav nekā kopīga ar Eostru, tad kā sanāk, ka šī tevi nav nogalinājusi?

-    Viņas suņus un dēmoniskos bērneļus es turu pa gabalu ar lingu. Tādā veidā palīdzēju arī tev, kad uzbruka suņi. Miegā mani sargā Arks.

-    Kas ir Arks?

Baltais krauklis uz laktas uzbužināja cekulu.

-   Ja Eostra gribētu, lai tu būtu beigts, Toraks teica,

-   viņa zinātu, kā to panākt.

-   Jā. Man šķiet, ka viņai patīk vara. Es viņai esmu rotaļlieta. Viņš veltīja Torakam jocīgu, platu smaidu.

-   Bet tagad man esi tu. Es vairs neesmu viens.

Toraks neizprata jauno paziņu. Jauneklis bija kaulains, tomēr spēja Toraku dabūt savā alā un bija krietni papūlējies, lai viņu sasietu. Vilks ošņāja saites, bet, kad Toraks slepus ieņurdējās un lika barabrālim pārgrauzt tās, kas bija ap plaukstu locītavām, šis tikai nolaizīja viņam pirkstus.

-   Vai esi izsalcis? Tumšais jautāja.

-   Nē, Toraks meloja. Kas tu esi? Kā tu šeit gadījies? Tumšais savā apmetnī sadabūja kaltētas foreles pusi

un sāka to grauzt.

-   Kad māte mani nēsāja vēderā, viņai priekšā izskrēja balts zaķis, tāpēc es piedzimu šāds. Viņš aizskāra zirnekļa tīklam līdzīgos matus. Māte teica, ka es piederot pie Gulbju ģints tāpat kā viņa. Kad paaugos, sāku redzēt dīvainas lietas, un cilvēki sacīja, ka es piesaukšot nelaimi. Māte mani aizstāvēja, bet, kad man apritēja astoņas vasaras, viņa nomira. Tēvs mani atveda uz Aizu. Biju iedomājies, ka šeit dabūšu savas ģints tetovējumus, taču viņš mani pameta. Es turēju ceļazīmes tīras no ledus, lai viņš mani atkal varētu sameklēt. Bet tēvs vairs neatgriezās.

-   Vai tu mēģināji pats tikt projām?

-   Ak nē! Es zināju, ka man jāpaliek. Toraks to apsvēra.

-    Cik ilgi šeit esi?

Tumšais norādīja uz dzegām, kur drūzmējās akmens radības.

-    Katru mēnesi izgrebu pa vienai.

-    Bet… tad sanāk septiņas ziemas. Kā tu spēji palikt dzīvs?

-    Tas nācās grūti, Tumšais sacīja un izvilka asaku, kas bija ieķērusies starp zobiem. Pirmajās trīs ziemās kāds man atstāja pārtiku. Pēc tam nekā. Es salu, līdz iemācījos savākt muskusvēršu vilnu. Reiz man sāka darīt raizes zobi. Tie sāpēja, līdz dažus izdauzīju ar akmeni. Viņš brīdi klusēja un tad turpināja: Biju viens. Pēc tam atradu Arku. To knāba dažas vārnas, jo viņš bija balts. Nosaucu viņu par Arku, jo tā bija pirmā skaņa, ko viņš man pateica. Puisis plati pasmaidīja. Viņam patīk šis vārds, viņš to bieži atkārto.

-   Tātad visu šo laiku šeit esat bijuši tikai tu un krauklis?

-   Un vēl rēgi.

Vilks piecēlās un ierikšoja dziļāk alā. Tumšais pagrieza galvu, lai ieklausītos.

-    Tu… spēj redzēt rēgus? Toraks vaicāja.

Tumšais rimti pamāja ar galvu.

Ala joprojām bija ļoti klusa. Toraks jautāja:

-   Vai pirms brīža tu sarunājies ar spoku?

-   Jā, ar savu māsu. Viņa ir spoks, tādēļ neatceras, ka ir mana māsa.

Toraks pētīja ēnas, bet spēja saskatīt tikai Vilku, kas sēdēja, ar asti slaucīdams zemi. Viņš jautāja:

-   Vai neesi redzējis kādu rēgu, līdzīgu man? Ar gariem, tumšiem matiem un Vilku ģints tetovējumiem.

-    Nē. Kas viņš ir?

Toraks neatbildēja.

-   Mēs taču atrodamies Kalnā. Rēgu kalnā.

-   Tā ir.

-   Vai ir vēl citas alas?

-    Milzum daudz! Rēgu dēļ man patīk Čukstošā ala. Taču tajā neesmu bijis, kopš to pārņēma viņa. Viņa atveda dēmonus un atnesa aukstu, sarkanu akmeni.

Torakam sāka strauji dauzīties sirds.

-   Kā var nokļūt Čukstošajā alā?

-   Turp ved daudz ceļu.

-   Aizved mani uz turieni!

-   Nē.

-   Tev nāksies to darīt. Cik ilgi es gulēju?

-   Hm… Gandrīz divas dienas.

-    Divas dienas! Toraks iesaucās. Tas nozīmē, ka šonakt ir Dvēseļu nakts!

Viņa kliedzieni lika Vilkam pietecēt blakus.

Tagad Toraks saprata, kāpēc Eostra ļāva viņam izbēgt: tāpēc, ka viņš nekur nebija aizbēdzis. Šai bija pa prātam, ka Toraks guļ ievīstīts kā muša zirnekļa tīklā, līdz viņa izdomā tam pielietojumu.

-   Tumšais, uzklausi mani, viņš teica un centās saglabāt mieru. Šonakt dvēseļēdāja paveiks kaut ko briesmīgu. īsti nezinu, kas tas būs. Ir skaidrs, ka tai padomā pakļaut mirušos un izmantot tos, lai valdītu pār dzīvajiem. Tev jāļauj man iet!

-   Miegā tu runāji, ka viņa grib nogalināt tevi. Tev jāpaliek pie manis. Šeit tu esi drošībā.

-   Jau rīt nekur nebūs droši, viņa būs pārāk varena. Ar mirušo palīdzību tā valdīs pār Kalniem, Mežu un Jūru!

-   Kas ir Jūra? Tumšais gribēja zināt.

Toraks ieaurojās tā, ka ala nodrebēja.

Vilks pieglauda ausis un iesmilkstējās.

Arks savēcināja spārnus.

Toraks ar milzu piepūli valdīja dusmas.

-    Varbūt tevi pārliecinās, lūk, kas. Kaut kādā veidā, ko es neizprotu, ar Eostru ir saistīts mana tēva gars. Ja es spētu apturēt dvēseļēdāju, varbūt palīdzētu arī viņam. Vai tagad saproti, kāpēc tev jāļauj man iet?

Tumšā neparastajai sejai pārslīdēja ēna, un pēkšņi viņš izskatījās vecāks.

-   Mans tēvs mani pameta. Viņš neatgriezās.

Toraks sakoda zobus.

-   Bet ja nu palīdzība būtu vajadzīga Arkām? Tu taču darītu visu, lai viņu glābtu, vai ne?

Tumšais lauzīja krīta baltās rokas, līdz sāka krakšķēt pirkstu kauliņi. Toraks redzēja, ka viņu plosa šaubas.

-   Esmu šeit pavadījis daudz ziemu, viņš teica. Tu esi pirmais cilvēks pirmais dzīvais cilvēks.

Sajutis viņa nemieru, uz Tumšā pleca apmetās Arks.

Vilks nemierpilns skatījās te uz Toraku, te uz Tumšo.

Toraks gaidīja.

Tumšais papurināja galvu.

-    Nē, es nevaru tev ļaut aiziet.

divdesmit devītā nodala

-Vienu dienu, Rena teica, klupdama pār akmeņiem. Tas ir viss, ko es lūdzu. Vienu dienu!

Nošvīkstēja akmens un sašķīda viņai aiz muguras.

Piedodiet, meitene nomurmināja atvainošanos slēpņļaužiem.

Tiem nepatika viņas skaļā balss. Tiem Rena diez ko nepatika vispār. Līdz šim tie viņu bija pacietuši varbūt pīlādžu zariņu saišķīšu dēļ, ko viņa atstāja pie visām klintīs iecirstajām ceļa zīmēm.

Bija pagājušas divas dienas kopš Toraka aiziešanas. Tajā pašā laikā gribēja doties atpakaļ arī Gulbji, taču Rena uzstāja, ka tiem jāpaliek pie ieejas Slēpņļaužu aizā. Viņa bija pavadījusi mokošu dienu nometnē, kur, zobus griezdama, gaidīja, līdz mitēsies sāpēt potīte. Nākamajā rītā Rena sameloja Gulbjiem, ka jūtas labi, un devās pakaļ Torakam. Tie viņu necentās aizkavēt. Gulbji iedeva meitenei pārtiku un nolūkojās, kā viņa aiziet.

Sākumā viss veicās labi. Toraka pēdām bija viegli sekot, un, kaut gan smeldza potīte, viņa varēja paiet. Meitene salēcās no katras skaņas, taču burves nojauta lika noprast, ka Eostras neradījumi ir tālu. Un pusdienlaikā viņu sagaidīja iepriecinošs atklājums: akmeņaina patvertne, ko neapšaubāmi bija uzslējis Toraks. Nakti Rena pārlaida tajā un aizmiga, prātodama, ko teiks tad, kad puisi panāks.

Viņa pamodās stīva, nosalusi un nobijusies. Rīta debesīs karājās bāls mēness sudrabs. Nākamā būs Dvēseļu nakts.

Rena nebija necik tālu aizgājusi, kad atrada zaķa kaulus, ko kraukļi bija noknābājuši tīrus. Tas nebija nekas neparasts, tomēr viņas roka sataustīja ģints aizbildņa spalvas. Gaisā vēdīja nelaime. Šeit bija noticis kaut kas slikts: klintīs bija iesūcies ļaunums.

Tas notika pirms laika, bet Rena joprojām bija satraukta. Zābaki skaļi gurkstēja pa sasalušajiem pundurkrūmiņiem un melniem ķērpjiem, kas bija trausli kā izdedži. Dzeramtrauka saturs klunkšķēja soļu ritmā. Rena apstājās, lai pārliecinātos par to, ka neviens netuvojas.

Tie nav īsti, viņa skaļi teica. Šeit nekā nav.

Akmeņi saspringa. Meitene juta, ka viņu vēro slēpņļauži.

Un Eostra.

Virs klintīm sāka savilkties mākoņi. Tie zaglīgi aprija Aizu un aptvēra Renu mitrā, vēsā apskāvienā. Eostra nebija sūtījusi suņus, lai Renu aizdzītu atpakaļ. Šai tas nebija vajadzīgs.

Meitene ar acs kaktiņu manīja Ūpju burves klātbūtni kā spārnotu ēnu. Migla iezagās Rēnai kaklā un neļāva elpot. Potīte pulsēja. Drosme saplaka. Kāpēc turpināt ceļu, ja lemta neveiksme?

Renu neatstāja dīvaina sajūta, it kā viņa uz sevi skatītos no augšas. Tur nu viņa bija aizā paslēpusies kliba meiča. Viņai nekad neizdosies atrast Toraku. Viņš aizgāja, jo vēlējās viens pats stāties pretim Eostrai, jo gribēja mirt un būt kopā ar tēvu. Un drīz šī vēlēšanās piepildīsies.

Tālumā ieķērcās krauklis.

Rena pacēla galvu. Tas bija Rips.

Pēc brīža vēl tālāk viņam atbildēja Reka.

Klausīdamies, kā noklust kraukļu sasaukšanās, Rena sažņaudza dūres. Rips un Reka neizklausījās sakauti. Abi šķita risinām kādu noslēpumainu kraukļu jautājumu, kas droši vien bija saistīts ar ēdamo.

It kā sasaukdamies ar kraukļiem, iekurkstējās Rēnas vēders. Vai nu migla bija, vai ne, bet viņa jutās izsalkusi.

Atvērusi pārtikas tarbiņu, viņa izņēma divas kūpinātas ziemeļbrieža mēles sloksnes, kas bija salipinātas kopā ar kaula smadzenēm. Rena apsēdās uz akmensbluķa un sāka ēst. Tā izrādījās garšīgākā maltīte, kādu viņa jebkad bija baudījusi.

Meitene nolēma, ka arī viņas lokam derētu mazliet pārtikas. Džūksakajs Rēnai bija iedevis pūsli ar ziemeļbrieža kāju locītavu eļļu. Viņš teica, ka tas esot labākais līdzeklis, lai koks un cīpsla nezaudētu lokanību pat aukstākajā laikā. Rena veltīja stopam mazliet eļļas. Pēc tam viņa pārbaudīja Krukoslika dāvanu: bultas ar lieliskiem kvarca uzgaļiem un baltiem pūces spalvu spārniņiem.

Labās pūces, viņa klusi nomurmināja.

Migla nikni vērpās Rēnai apkārt.

Ēdiens, eļļa, bultas: visas šīs lietas bija gatavojuši jauki cilvēki. Apģērbs, ko viņa no tiem saņēma, bija domāts, lai dāvātu drosmi un siltumu. Kalnu Zaķi bija teikuši, ka apmetņu priekšpusi viņi vienmēr šuj no ziemeļbrieža krūšādas. "Jo ragainā krūtis pukst dižena sirds."

"Dižena sirds." Rēnas domas aizklīda pie Finkedīna. Viņa apsēdās staltāk.

Esmu Kraukļu ģints vadoņa asinsradiniece, meitene sacīja miglai, un balss apņēmībā uzvirmoja. Esmu Rena! Esmu burve!

Kad viņa devās tālāk, migla tik bieza vairs nešķita.

Juzdamās krietni piemērotāka cīņai nekā visu dienu, Rena pievērsās tam, ko zināja par Eostras plāniem.

Upju burve gribēja dzīvot mūžīgi. Tā vēlējās aprīt Toraka pasaules dvēseli un iegūt viņa spēku.

Rena apstājās kā zemē iemieta.

Līdz šim viņa sev nebija jautājusi, kā Eostra iecerējusi to paveikt. Ja viņa to noskaidrotu, varbūt rastos iespēja dvēseļēdājas plānus izjaukt.

Labākais, ko Rena varēja izdomāt, bija dvēseļu saturēšanas rits, par ko reiz tika stāstījusi Seiuna. Tas tika veikts tad, kad māte vai tēvs par mirušo bērnu sēroja tik gauži, ka juka vai prātā. Burvim vajadzēja noķert bez ķermeņa tikko palikušo garu pīlādža mizas cibu, kas jāaizsien ar mirušā matiem. Tad sērotājam sešus mēnešus jādzīvo atsevišķi no ģints, un viņa vienīgā sabiedrība cibas dvēseles. Pēc tam tās tika atvērtas un dvēseles atbrīvotas; Kalna galā tika sadedzināti mati, lai dūmi uzvītos līdz Pirmajam Kokam debesīs.

Nometusi dūraini, Rena pakasīja pakausi. Kāds ar to sakars Eostrai?

Viņas pirksti sastinga.

Mati!

Mati satur daļu no tavas Nanuakas. Tāpēc nāves zīme pasaules dvēselei tiek uztriepta uz pieres.

Rena pēkšņi saprata: naktī pēc ledus vētras tos sameklēt bija ieradies tokorots. Pēc Toraka matiem. Ja Eostrai Dvēseļu naktī būtu kāds nieks viņa matu, tā pievāktu Toraka pasaules dvēseli un spēku.

Tas bija šausmīgi un vienkārši. Un varbūt vēl kāda iemesla dēļ Eostra bija atsūtījusi tokorotu. Ūpju burve ņirgājās, jo gribēja darīt zināmu, ka Toraka matus var iegūt jebkurā laikā.

Rena sāka skriet. Viņa klumpačoja caur kupenām un slīdēja pa apledojušām akmens šķembām. Viņa drāzās garām milteņu audzēm; ogas kvēloja tumšsarkanas kā izšļakstītas asinis.

Pāri galvai aizšāvās liels putns un pieskārās kapucei.

Spārnu vēdas noklusa. Rena paslēpās aiz akmens. Putns lidoja atpakaļ. "Pārāk skaļš, lai būtu ūpis," meitene nodomāja.

Uz klints apmetās Rips un aizrautīgi klabināja knābi.

Rena spalgi iesmējās. Rips pacēlās gaisā un lidoja projām. Krā!

Kad Rena nesekoja, krauklis atgriezās.

Viņa iekoda lūpā. Toraka pēdas veda taisni uz priekšu, bet Rips gribēja, lai Rena tam sekotu lejup ieplakā.

Krā! putns nepacietīgi ieķērcās.

Rena sekoja.

Viņa nebija tālu tikusi, kad migla sāka izklīst un meitene pamanīja kaut ko guļam uz akmeņiem. Kraukļi riņķoja gaisā, it kā būtu atraduši liemeni.

Rēnai sagriezās vēderā. Tas bija liemenis.

Viņa meimurojot tuvāk; visi trokšņi noklusa.

trīsdesmitā nodala

Tumšā Kažoka elpa bija kā sēcošs klepus, kas lika cilāties sāniem.

Kad Rena nometās ceļos vilcenei blakus, tā paslēja galvu un centās sasveicināties, pa jokam iekampjot. Piepūle bija pārāk liela. Viņa atzvēlās atpakaļ.

Nometusi dūraini, Rena uzlika plaukstu uz Tumšā Kažoka sāniem. Bija sataustāma katra riba. Vilcene nebija ēdusi dienām ilgi.

Kā gan tā bija pieveikusi šo ceļu?

Rena iztēlojās, kā Tumšais Kažoks pēc ūpja uzbrukuma izrāpjas no upes un dodas projām: sasitusies, noilgojusies pēc mazuļiem un apņēmusies atrast draugu. Varbūt viņu aicināja Vilka gaudošana, bet varbūt stiprā saikne, kas pastāvēja starp abiem.

Ar vilkiem piemītošo enerģiju, ko varētu apskaust stiprākais vīrs, viņa bija pārdzīvojusi ledus vētru un spējusi šķērsot pauguraini. Rena atcerējās Krukoslika stāstu par to, ka mednieki, kas atraduši beigtu vilku, atstāj pārtiku

tā garam. Iespējams, tā bija atgadījies ar Tumšo Kažoku. Varbūt dzīvību bija izglābusi svešinieku laipnība.

Atrāvusi vaļā pārtikas kuli, meitene pie vilcenes purna nolika gaļas stērbeli. Tumšais Kažoks to neņēma vērā.

Atlidoja Rips un sāniski virzījās tuvāk.

Nē! Rena bārās. Viņai ēdiens vajadzīgs vairāk.

Krauklis uzmeta viņai pārmetošu skatienu un uzpūtīgi aizsoļoja.

Rena pabīdīja gaļu tuvāk. Joprojām nekādas atsaucības.

Meitene apmulsusi pieskārās lielajai, melnajai priekšķepai.

Tumšais Kažoks saspringa un dobji ierūcās.

Rēnas bažas pastiprinājās. Ķepa dega kā ugunī. Pēc tam viņa ievēroja, ka slikti izskatās arī vilcenes deguns. Un mēle tai bija pelēka.

Rena pieliecās tuvāk un atsprāga atpakaļ no smakas. Ne jau bads bija nogāzis vilcēni. Ūpja nagi bija uzšķērduši viņas priekškāju no pleca līdz apakšstilbam, un brūce pūžņoja. Rena redzēja sūcamies netīras, zaļganas strutas.

Domas auļoja. Tumšais Kažoks gulēja iedobē pie klints. Ātri vien to varētu pārvērst par patvertni. Pirms brīža viņa ieplakā bija pagājusi garām viršiem līdzīgo augu pudurim Džūksakajs tos izmantoja ugunskura kurināšanai. Ārstniecības līdzekļu maisiņā Rēnai bija augi pirms aiziešanas no Gulbjiem viņa bija papildinājusi to krājumus -, un viņa prata dziedināšanas vārdus.

Viņai prātā uzzibsnīja, ka tas viss mazina iespēju atrast Toraku, taču jācer, ka aizkavēšanās nebūs ilga. Pārsiet ievainojumu, piedabūt Tumšo Kažoku ēst un atstāt viņu veseļojamies. Cik ilgu laiku tas varētu prasīt?

Būdama par sevi pārliecināta, Rena strādāja raiti. Drīz vien bija uzcelta patvertne un atmodināta uguns. Pie akmensbluķa, uz kura notiesāt laupījumu bijis apmeties vanags, viņa atrada mazītiņu sniega peles galvaskausu iedarbīgas zāles pret drudzi. Purpurkrāsas putna mēsli uz akmens liecināja par to, ka tuvumā ir kadiķu audze. Tas bija spēcīgs līdzeklis kopā ar buramvārdiem.

Atgriezusies pie vilcenes, Rena uzkarsēja ūdeni un pagatavoja brūvējumu no skābeņu saknēm, peles kauliem un kadiķogām. Atdzesējusi to ar sniegu, viņa sāka tīrīt brūci, uzpilinādama dažus pilienus savainotajam plecam.

Tumšā Kažoka rūcieni satricināja visu augumu.

Rena norija siekalas. Viņa mēģināja vēlreiz. Atkal tas pats.

Meitene vēlējās, kaut viņa būtu Toraks un prastu vilku valodu. Ja vien viņa spētu Tumšajam Kažokam pateikt, ka ārstēšana nāks par labu.

-   Tumšais Kažok, lūdzu, viņa teica. Es cenšos palīdzēt.

Zaļganais dzintarkrāsas skatiens pievērsās Rēnai, tad aizslīdēja projām.

"Varbūt tā vajag," Rena nodomāja. "Vienkārši jārunā."

-   Man žēl kucēnu, viņa bubināja. Un tevi sāpināja Ūpis. Bet Vilks ir dzīvs. Jūs atkal satiksieties. Vienīgi ļauj sev palīdzēt.

Vilcene joprojām bija saspringusi, garo kāju cīpslas karājās laukā no miesas kā striķi. Taču viņa paklausīja.

Rena turpināja runāt maigi un nepārtraukti. Meitene lūdzās, kaut Tumšais Kažoks no viņas balss noprastu, ka viņai padomā nav nekas ļauns.

Nākamreiz, kad meitene uzpilināja ievainojumam zāles, vilcene gulēja mierīga.

Cietušās kājas mazgāšana vilkās mokoši lēni. Rena izdarīja tik, cik uzdrīkstējās, un tad sagatavoja kompresi. Viņa sakošļāja kadiķogas, saberza savvaļas skābeņu saknes kopā ar okeru un kadiķa lūkiem un to visu sajauca siltā masā.

Klusi murminādama buramvārdus, viņa slēpa kompresei domāto maisījumu aiz muguras un pieliecās vilcenei tuvāk.

Tumšais Kažoks atkailināja biedējošos, baltos zobus.

Rena sastinga, starp lāpstiņām izsprāga sviedri.

Kad vilcene nomierinājās, Rena lēnām paņēma pa tvērienam ziedi.

Tumšais Kažoks nošūpoja galvu tieši pie Rēnas sejas. Meitene juta karsto elpu, skatījās atvērtajos žokļos.

Viss… viss ir labi, viņa stomījās.

Žokļi sakļāvās. Vilcene atgūlās un aizvēra acis.

Rena trīcēdama uzklāja ziedi ievainojumam. Tumšais Kažoks nekustējās.

Kraukļi pievirzījās tuvāk un aizlidoja ar gaļu. Rena bija pārāk saspringta, lai tos ņemtu vērā. Viņa dzirdēja, kā abi ķildojas un tad miegaini bužina spalvas, lai dotos pie miera.

Pie miera?

Viņa izrāpās no patvēruma.

Kamēr Rena aprūpēja Tumšo Kažoku, bija aizslīdējusi dienas atlikusī daļa. Toraks laikam jau sasniedzis Rēgu kalnu. Rīt, kad norietēs saule, iestāsies Dvēseļu nakts.

Par vēlu Rena saprata Eostras viltību. Dvēseļēdāja bija ļāvusi Tumšajam Kažokam tik tālu nokļūt ar nolūku: lai Rena nepanāktu Toraku. Un nebija grūti saprast, kāpēc viņas abas neapdraudēja suņi. Tie vajāja citu medījumu. Kādā vientulīgā vietā tie lenca Toraku un Vilku. Rena redzēja ļaunprātīgās galvas ierautas starp pleciem: tie sakļāva rindas, lai uzbruktu…

Meitene dusmīgi padzina iedomas un ielīda atpakaļ miteklī, kur atrada Tumšo Kažoku raustāmies miegā.

Rena iekoda lūpā. Viņa saprata, ka nakti nāksies pārlaist tepat. Bet ko pēc tam? Vai viņai jāpaliek un jāparūpējas par vilcēni? Vai arī jāļauj tai tikt galā pašai un jāpanāk Toraks?

Vilki izveseļojas daudz ātrāk nekā cilvēki. Pat ja tā, ievainojumam nepieciešama apmazgāšana un pārsiešana. Droši vien aizietu zudumā vēl vesela diena.

Rena nezināja, ko iesākt. Viņa jutās tā, it kā viņu vilktu uz dažādām pusēm uzticības un mīlestības saites.

Blakus Tumšais Kažoks miegā būkšķināja asti. Notrīsēja vilcenes lūpas. Tā smaidīja. Un kaismīgi un saspringti iesmilkstējās.

Rēnas sirds sažņaudzās žēlumā. Tumšais Kažoks miegā sauca mirušos mazuļus.

Pēc neilga laika vilcene pamodās. Viņas acis uz mirkli iemirdzējās. Sapnis bija izgaisis, un viņa žēli nopūtās.

Rena maigi noglāstīja vilcenes priekšķepu. Ja viņa sekotu Torakam un Tumšais Kažoks nobeigtos, kā gan Rena jebkad skatītos acīs Vilkam? Kā viņa sadzīvotu ar sevi?

Šaubas izgaisa. Ja viņa tagad pamestu Tumšo Kažoku, tad jebkurā gadījumā uzvarētāja būtu Eostra lai kas arī notiktu Rēgu kalnā. Vilcene bija pārcietusi bēdas un grūtības. Kaut gan Rēnas gars tiecās sekot Torakam, viņa bija izlēmusi.

Viņai bija jāpaliek.

trīsdesmit pirmā nodala

Toraks bija iegrimis niknā klusēšanā. Tumšais pārkravāja viņa mantas un uzdeva jautājumus. Kas ir šis zaļais? Delma sargs? Kas to darināja? Kas ir audžutēvs? Vai viņš tevi mīl? Kāpēc šis maisiņš gatavots no gulbja ādas? Kam domāts šis rags? Kas to taisīja? Vai tava māte? Vai viņa tevi mīl?

-   Jā! Toraks iekliedzās.

Draudīgi ātri tuvojās Dvēseļu nakts, bet viņš bija šeit sasiets kā irbe, kamēr neparastais jauneklis pētīja viņa lietas.

-    Raga vāciņš apsiets ar rudiem matiem, Tumšais bilda. Vai tie pieder tavai mātei?

-   Nē. Kādai meitenei, kuru sauc Rena. Neaiztiec!

Tumšais paskatījās Torakā.

-   Vai viņa ir tava meitene?

-   Nē.

-   Bet viņa tev patīk.

-   Protams.

-   Un viņai patīc tu.

-   Jā! Toraks atcirta.

Alas saimnieka bālā seja kļuva neizdibināma. Notrīsēja viņa baltās skropstas. Pēkšņi puisis nosvieda zāļu ragu un nozuda tumsā. Pēc brīža viņš atgriezās ar Toraka drēbēm rokās.

-    Lūk! Viņš nometa tās uz alas grīdas.

Arks iekraucās un savēcināja spārnus. Vilks ošņāja zvērādas. Toraks skatījās uz Tumšo.

Jauneklis, savilcis skarbu seju, izvilka nazi un pārgrieza Toraka saites.

-   Tu esi brīvs. Vari iet!

Toraks nezaudēja laiku un sāka ģērbties. Apjozis siksnu, viņš jautāja:

-   Kāpēc tu pārdomāji?

Tumšais paņēma no dzegas slāņakmens āmriju un to aplūkoja.

-   Visi šie cilvēki pēc tevis skums. Pēc manis neilgojas neviens.

Toraks uz mirkli sastinga.

-   Man žēl!

Tumšais nolika grebumu vietā.

-    Izlaidīšu tevi laukā.

Ala izrādījās dziļāka, nekā Toraks bija domājis. Vilkam virzoties aiz muguras, viņš sekoja Tumšā gaišo matu vizmai. Ala kļuva šaurāka. No sienām uz Toraku raudzījās apsniguši ziemeļbrieži un muskusvērši. Norūpējies par to, kas varētu slēpties ēnās, viņš vaicāja:

-   Tava māsa. Vai viņa…

-   Šī ir Dvēseļu nakts. Viņa ir aizgājusi kopā ar citiem.

Toraks juta ledainu gaisu un nosprieda, ka viņi sasnieguši izeju.

Tumšais aizbāza aiz jostas lingu un uzlika uz acīm masku, kas bija darināta no putna ādas. Tumšais paspēra sānis granīta ķīli un noripināja no izejas akmensbluķi. Tad, kad viņš nometās ceļos, lai rāptos laukā, Toraks sacīja:

-   Pagaidi! Izdari kaut ko!

Pēdējo reizi viņš nāves zīmes bija nēsājis pirms trim ziemām, jo gatavojās cīnīties pret dēmonisko lāci. Toreiz viņam palīdzēja Rena. Tagad Tumšajam ar okeru vajadzēja uztriept apļus uz Toraka krūtīm, papēžiem un pieres.

Ar tievu pirkstu maisīdams sarkanās zemes asinis, Tumšais teica:

-   Es atceros. Šīs zīmes domātas mirušajiem.

Toraks neatbildēja.

Tumšā pieskāriens bija viegls un prasmīgs, pat nomierinošs.

-   Mazliet vēl palika pāri, viņš sacīja, kad bija beidzis. Tev tās jāieziež matos. Tur būs rēgi. Tu taču negribēsi, lai tie pārāk pietuvojas.

Sarkanā pasta saldēja Torakam galvu, taču viņš jutās dīvaini mierīgs: varbūt tāpēc, ka arī viņa māte, kas bija no Staltbriežu ģints, mēdza matos ziest okeru.

Pēdējos pārpalikumus Toraks ieberzēja Vilkam starp ausīm. Drīz barabrālis Kalnos paliks viens pats. Okeram vajadzēja viņu sargāt.

Doma par to, ka jāšķiras no Vilka, bija nepanesama. Bet tikpat neciešama bija doma viņu ņemt līdzi Čukstošajā alā un noskatīties, kā viņš mirst.

Vilks, uzbudināti rūkdams, izlocījās un izšāvās no alas, un viņam sekoja Tumšais un Arks. Toraks izrāpās aiz viņiem un nonāca svelošā aukstumā.

Viņš atradās uz kraujas, sniegiem klātas nogāzes. Migla bija izklīdusi. Debesis draudīgi dzeltenas. Drīz Kalns izlaidīs laukā savus rēgus.

Kad acis aprada ar gaismu, Toraks saprata, ka viņi atrodas austrumu nogāzē. Plaisa, pa kuru viņš bija rāpies, bija rietumos. Virs viņa Rēgu kalns dūrās debesīs, smaile kvēloja rietošās saules pēdējos staros. Tuvojās dēmonu laiks.

Virs galvas, zibsnīdams spārnus, aizlidoja Arks. Vilks skraidīja apkārt un nikni ošņājās, šad tad paceldams galvu, lai paraudzītos uz to, kas kustējās lejup pa nogāzi. Torakam tas nebija saskatāms.

Tumšais noslēdza alas ieeju, viltīgi sakraudams akmeņus tā, ka tā nebija redzama.

-    Lūk, ceļš uz Čukstošo alu. Viņš norādīja ar roku. Tas ir pārāk stāvs, tāpēc vispirms mums nāksies doties uz austrumiem, pēc tam mest cilpu atpakaļ.

Blīvi sagūlušais sniegs bija viltīgs, un Tumšais parādīja Torakam, kā atsperties ar pirkstgaliem.

-   Sniegā jāiesper taisni, citādi pēda izslīdēs. Nolūza kāds sniega blāķis un sašķīda tālu lejā, tā parādīdams, kas notiks, ja Toraks dzirdēto neņems vērā. Seko man! Tumšais uzsauca pār plecu.

Balss bija skaņa, un Toraks gandrīz sāka viņu klusināt, tad nodomāja: "Kāda tam nozīme? Eostra zina, ka esam šeit. Tieši to viņa vēlas."

Neprāts, kādā viņš gatavojās ielaisties, Toraku satrieca. Viņam nebija ne cirvja, ne loka un pat ne cita plāna kā vien atrast Čukstošo alu. Un pēc tam? Kā viņš iedomājies pieveikt Ūpju burves varu? Viņš būs bezpalīdzīgs kā suņu bara plosīts zaķēns.

"Vai esmu traks?" Toraks prātoja. "Vai tāpēc, ka esmu nonācis pārāk tuvu debesīm?"

Rena, izbolījusi acis, savas domas pavēstītu skaidri un gaiši. Toraks pēc viņas ilgojās tik ļoti, ka jutās slims.

-    Šeit mums jānogriežas, Tumšais sacīja, jo Toraks bija viņu panācis.

Vilks stāvēja blakus Tumšajam, elsa un šūpoja asti. Sajutis barabrāļa ciešanas, viņš ar ķepām pacēla gaisā dzirkstošas sniegpārslas un tecēja atpakaļ pie Toraka. "Esmu ar tevi," viņš pauda Torakam.

-    Nu jau vairs nav tālu, Tumšais teica.

Saule spīdēja acīs, un viņi turpināja smagi soļot. Pametis skatienu lejup, Toraks redzēja ēnas, kas lavījās augšup pa Kalnu. Drīz vajadzēja iestāties Dvēseļu naktij.

-    Lūk, Tumšais klusi sacīja. Tā ir ieeja. To sauc par Rētu.

Toraks ar plaukstu noēnoja acis un Kalna sienā saskatīja šķēlumu. Tam katrā pusē akmenī bija iecirsta plauksta. No vidējiem pirkstiem staroja spēka līnijas, kas atvairīja ļaunumu.

Veltīgi! Nagi bija saskrāpējuši un iznīcinājuši šo līniju spēku, lai iekšā varētu tikt Eostra.

Toraks juta, kā Rētas elpa saldē seju un okers uz ādas kļūst ciets. Tur, iekšā, pēc viņa tīkoja nāve. Vai vēl sliktāk: neiedomājamās šausmas kļūt par Pazudušo.

Gars turējās pretī: "Es negribu! Lai kāds cits stājas pretim Eostrai! Man tas nav jādara!"

Viņš metās bēgt un sāka neprātīgi rāpties augšup pa nogāzi. Paklupa un nokrita uz ceļgaliem.

Pacēlis galvu, Toraks redzēja, ka bēgot nonācis krietni augstu: pirms brīža kalns bija slēpts skatienam. Rēgu kalns patiešām izrādījās galējā austrumu virsotne, tomēr aiz tā nebija pasaules mala. Tālu lejā līdz pašam apvārsnim sniedzās vēl viens Mežs.

Zēns bijīgi lūkojās uz pīlādžiem un bērziem, ozoliem un dižskābaržiem, priedēm un eglēm, kas stāvēja sardzē par snaudošajām māsām. Un viņš, kura gars savulaik bija iemiesojies rietumu Meža visvecākajos kokos, tagad dzirdēja austrumu Meža aicinājumu. "Es esmu bezgalīgs un izturīgs" tas murmināja Toraka domās. "Es dodu dzīvību saviem iemītniekiem. Esmu tā vērts, lai par mani cīnītos."

Toraka dvēselēs iekvēlojās pārliecība. Ja viņš tagad padotos, Eostra uzvarētu un nekur vairs nebūtu droši. Dvēseļēdāja pārplēstu šķidrautu, kas šķir dzīvos no mirušajiem, un pasaules līdzsvars tiktu izjaukts.

Saule nogrima. Meža mirdzums bālēja. Tuvojās dēmonu laiks.

Toraks slampāja lejup pa nogāzi, kur gaidīja Vilks un Tumšais. Viņš devās uz Rētas pusi.

Divus soļus no tās viņš apstājās.

-    Parūpējies par Vilku! Toraks sacīja Tumšajam. Tagad man viņš jāatstāj.

Tumšais bija izbijies.

-   Bet… Mēs taču iesim kopā ar tevi! Es tev esmu vajadzīgs, lai parādītu ceļu.

-   Klau, es domāju, ka dzīvs no turienes neiznākšu. Nav vajadzības, lai arī jūs tiktu nogalināti. Kas attiecas uz ceļa atrašanu… Viņš norija siekalas. Šķiet, ka iekšā ir tie, kas mani pavadīs.

Zēns nometās ceļos, lai teiktu ardievas Vilkam. Ardievas Vilkam. Tas bija neiespējami.

"Nedomā par Vilku, kuram uz Kalna jāpaliek vienam apjukušam un nespējīgam saprast, kāpēc barabrālis viņu pametis."

Vilks kutināja ar ūsām, uzpūta siltu elpu un apostīja Toraka vaigu. "Barabrāli," sacīja zeltainās acis, skaidras kā saules apmirdzēts medus.

Vilks neko nezināja par pravietojumiem un neprātīgajiem Eostras nodomiem; viņš gribēja sekot barabrālim pat Čukstošās alas briesmās.

Toraks apspieda šņukstus un iegremdēja seju Vilka skaustā. Vilks klusi iesmilkstējās un nolaizīja viņam kaklu. "Esmu ar tevi."

Pamest Vilku būtu nodevība, kuru viņš nekad nesaprastu un no kuras nekad neatgūtos.

-   Es nespēju, puisis sacīja aizlūzušā balsī. Kur eju es, iet arī viņš.

Piecēlies kājās, viņš alā juta tik tikko manāmu sakustēšanos.

Vilks pielieca galvu un ierūcās.

-   Vai redzi? Tumšais čukstus jautāja.

Dziļi alā uz noēnota akmens pīlāra tupēja tokorots.

Netīrā matu mudžeklī ļauni spīdēja dēmona acis. Radījums klusumā ar dzeltenu nagu norādīja uz Toraku un tad ar kaulaino roku pavēcināja uz tumšajām Kalna dzīlēm.

Toraks pameta skatienu pār plecu uz pasauli, ko gatavojās pamest. Pēc tam ar Vilku pie sāniem viņš iegāja Rētā.

-    Es iešu tev līdzi! iesaucās Tumšais.

Neredzamas rokas ieejai priekšā pieripināja akmens-

bluķi un atstāja viņu ārpusē.

Un Rēgu kalns aprija Toraku un Vilku.

trīsdesmit otrā nodala

Rena svētā Kalna priekšā nometās ceļos. Dvēseļu nakts. Viņa juta tuvumā rēgus, pie kuriem piederēja.

Viņa ar trīcošām rokām ziedoja okeru un gaļu. Klusi murminādama, meitene lūdza Kalnu laist viņu tālāk. Pēc tam to, kas bija palicis pāri no sarkanajām zemes asinīm, viņa iebirdināja sev matos, lai aizsargātos no spokiem.

Debesis virs galvas bija dziļas un mijkrēslī zilas. Sals bija mežonīgs. Elpa sprakšķēja nāsīs. Sāpēja potīte, un Rēnas pēdas uz nešpetnā kalna ar slāņakmens šķēpelēm bija sadurstītas vienās brūcēs.

Dažus soļus atstatus sakustējās ēna. Tā klusi ierējās. Uz Rēnas pusi tecēja Tumšais Kažoks. Asti viņa turēja augstu paceltu, un kažoks aizrautībā bija uzbužinājies. Vilcenes acis, kurās atspīdēja zvaigznes, staroja sudraba krāsā.

Rēnai saplaka drosme.

Nāc nu! vina klusi teica. Pārbaudīsim tavas ķepas

Lai pasargātu tās no šķautnēm klātā kalna, Rena bija sagriezusi pārtikas tarbu un pagatavojusi vilcenei zābaciņus. Nu tie noderēja. Tumšā Kažoka ķepu spilventiņi bija tik tikko ieskrambāti.

Labs miegs un komprese bija darījuši brīnumu, un, izlaizījusi brūci tīru un aprijusi lielāko tiesu Rēnas atstāto krājumu, viņa izskatījās kā no jauna piedzimusi. Ap pusdienlaiku Tumšais Kažoks, kaut gan vēl kliboja, jau bija metusi lokus ap patvertni un kaismīgi ošņājusi pēdas ar drauga smaržu.

Turpretim Rena pēc briesmīgā sapņa, kurā rēgi čukstēja Toraka balsī, jutās bažīga. Kad viņa bija izlīdusi no mitekļa, izrādījās, ka kraukļi ir aizlidojuši.

Atradušas izeju no Slēpņļaužu aizas, Rena un Tumšais Kažoks raiti virzījās uz priekšu: vilcene rikšoja pa priekšu un laiku pa laikam atgriezās pie Rēnas. Meitenei nevajadzēja prast vilku valodu, lai tulkotu nepacietīgos smilkstus. "Pasteidzies! Vai nevari iet mazliet ātrāk?"

Šad tad Tumšais Kažoks tomēr apstājās un grozīja galvu, lai palūkotos uz kaut ko Rēnai nesaskatāmu. Dažreiz vilcene paluncināja asti. Citreiz uz skausta saslējās spalva.

Pret zvaigznēm pazibēja balts putns. Rena iztēlē redzēja baltu ģints aizbildni un piecēlās.

Pa labi lejup krauji tiecās akmens šķembām klāta nogāze. Priekšā akmeņains lauks veda uz svēto Kalnu. Debesis bija neaptveramas un nežēlīgas. Nespīdēja mēness, kas iedrošinātu. Tikai aukstas zvaigznes un Lielā Sumbra sarkanā acs, aiz tās bezgalīga tumsa.

Rena iedomājās, ka Eostra varbūt jau uzvarējusi. Toraks, iespējams, jau kļuvis par pazudušo.

Kamēr viņa cīnījās pāri akmeņu laukam, klusums bija briesmīgs. Vienīgās skaņas bija viņas čērkstošā elpa un drānu čaukstēšana. Klusa kā gars Tumšais Kažoks skrēja pa priekšu. Melnu vilku tumsā grūti pamanīt, un Rēnai nācās sekot vilcenes elpai: tikko dzirdamai dzīvības pūsmai pamestībā.

Pēkšņi viņa ieraudzīja, ka Tumšais Kažoks joņo pāri sniega klajam uz ēnainu radzi, kur sāk skraidīt apkārt un aizrautīgi ošņāties. Vilcene pazuda spraugā. Rena dzirdēja atbalsojamies rūcienus. Tad Tumšais Kažoks parādījās no jauna un, asti kulstīdama, lēkšoja atpakaļ pie radzes.

Rena steidzās to izpētīt. Kad meitene nonāca tuvāk, viņai uz apakšdelmiem saslējās matiņi. Kāds sniegā bija izracis alu. Tai apkārt bija ķepu nospiedumu jūklis. Tie bija lieli. Un nepiederēja Vilkam.

Baiļu pārņemta, viņa ielīda patvertnē.

Šaurajā telpā elpa skanēja skaļi. Viņas rokas sataustīja bultu maku. Pārtikas maisiņu. Dzeramtrauku. Saņurcītu un sasalušu guļammaisu.

Loku.

Nometusi dūraiņus, Rena pārlaida pirkstus ledainajam kokam. Lūk, smailā Meža zīme, ko Toraks bija iegrebis pagājušajā vasarā, tā līdzinājās tai, ko pirms daudziem gadiem zāļu ragā bija iegravējusi viņa māte.

Rena, sajutusi nelabumu, nolika loku. Patiesība gulēja viņas priekšā, klāta ar sarmu. Pirms kāda laika Toraks bija izrāpies no alas un atstājis tajā iedzīvi. Viņš nebija pēc tās atgriezies.

Rena izlīda laukā un sāka vemt.

Tumšais Kažoks iesmilkstējās un aizšāvās uz šķembainās kraujas malu, pie kuras apstājās un uzmanīgi ieklausījās.

Rena nedroši izslējās.

Vilcene vinu nenēma vērā. Tā ņurdēdama meta lokus, it kā nezinātu, ko darīt. Pēc tam viņa nolēca no kraujas.

-   Tumšais Kažok! Rena pārbijusies nočukstēja. Atgriezies!

Oļu grabēšana noklusa. Tumšais Kažoks bija projām.

Rēnas roka pasniedzās pie ģints aizbildņa spalvām. Viņa bija palikusi viena Rēgu kalnā.

Zvaigžņu gaismā neskaidri vīdēja pēdas, kas veda uz spraugu un tad atkal atpakaļ; uz austrumiem stiepās savandīta sniega vāls.

Iegājusi plaisā, Rena pār kaut ko paklupa. Tas bija piesalis pie zemes; viņai nācās to atraut raušus.

Toraka cirvis.

Pēkšņi Rena saprata, kas noticis. Toraks pa plaisu bija rāpies uz augšu, lai aizbēgtu no Eostras suņu bara. Viņš bija nokritis. Savandītais sniegs iezīmēja virzienu, kurp kāds bija aizvilcis viņa ķermeni.

Rena nometa cirvi un grīļodamās stāvēja pustumsā.

-   Torak! no lūpām izlauzās kliedziens. Torak! Torak! Vārds vairākkārt atbalsojās. Torak! Torak! Tas lēnām noklusa Kalnā.

No spraugas virsotnes uz viņu lūkojās seja.

Rena izvilka bultu un uzlika to uz loka stiegras.

-   Nešauj! sauca balss.

Rena sasprindzināja roku, kas bija atvilkusi stiegru, jo tieši to gatavojās darīt.

Augums, lunkans kā caunai, pārmetās pāri klints malai un sāka rāpties lejā.

Paturēdama acīs mērķi, Rena soli atkāpās.

Nepazīstamais pārsteidzoši ātri bija ticis lejā un, nolēcis zemē, ar seju pagriezās pret Renu. Acumirklī meitene

pārsteigta saskatīja krīta baltu seju un palsu matu cekulu.

-   Vai tu esi Rena? puisis noelsās.

Viņai atkārās žoklis.

-   Ātri! viņš sagrāba meiteni aiz plaukstas locītavas. Mums jāglābj Toraks!

trīsdesmit trešā nodala

Liesmas lēkāja. Šaudījās ēnas. Tokorots uz staba žņaudzīja rokā sprakšķošu lāpu un nikni lūrēja uz Toraku.

Jauneklis pamanīja spīdošus ilkņus un matus, kuros ņudzēja utis. Viņš redzēja acis, kas nemirkšķināja un bija apvilktas ar krītu, lai piešķirtu tām ūpja skatienu. Tad radījums aizlēca projām un atstāja Toraku tumsā.

Novilcis dūraiņus, viņš izvilka nazi un sekoja.

Eja bija auksta; viņš taustījās uz priekšu caur drēgnu savas elpas mutuli. Ēnas bēga. Toraks virzīja plaukstu pa klints sienu, grumbuļainu un glumu kā zarnas. Kādā plaisā viņa pieskāriens izbiedēja kaut ko zvīņainu.

Toraks juta nomācošo Kalna svaru. Viņš bija tajā iekšā: šajā milzīgajā, senajā būtnē, kurai pietika sakustēties, lai viņu saspiestu putrā.

Blakus klusi skanēja Vilka nagu klikšķi. Viņš rūkdams bija apstājies, taču necentās tokorotam uzbrukt, jo droši vien saprata, ka nespēs to aizsniegt. Taču Toraku darīja

uzmanīgu apstāklis, ka radījums Vilku neņēma vērā, it kā zinātu, ka no viņa nav jābaidās.

Kamēr viņi virzījās dziļāk, zēns sāka nožēlot, ka ļāvis barabrālim nākt līdzi. Eostra nekādā gadījumā neļautu Vilkam sasniegt Čukstošo alu. Tā būtu atradusi veidu, kā abus izšķirt,un Vilks tiktu nogalināts.

Viņš prātoja, cik tokorotu vēl gaida priekšā. Kur palikusi Eostras suņu varza? Un viņas Ūpis?

Zēns pietupās un jautāja Vilkam, vai šis dēmonu kucēns bijis vienīgais.

"Ir vēl," Vilks atbildēja, ar ūsām aizskardams Toraka plakstus. "Nevaru saost, kur īsti."

Tokorots kustējās abiem pa priekšu, atkailināja ilkņus un ieņurdējās, aicinādams neatpalikt.

Viņi turpināja ceļu visu laiku tikai uz leju. Aukstums mazinājās. Toraks juta, ka augšup ceļas siltāks gaiss. Tumsā vīdēja dīvainas zīmes. Ar krītu uzvilkts zigzags. Dzeltens plaukstas nospiedums. Satraucošs ogļmelns radījums ar daudziem locekļiem. Vai zīmes bija brīdinājums? Vai tās sazīmētas, lai dēmoni neizlauztos no klintīm?

Toraka pirksti sataustīja oļu kaudzīti tie bija gludi un apaļi kā acis. Atmiņā atausa notikumi pirms trim vasarām: Nanuakas noslēpums. "Visdziļāk mīt noslīcis skatiens."

Vilks blakus klusi nosprauslājās.

Tokorots pazuda aiz stūra.

Toraks taustījās tam garām un apstājās kā zemē iemiets.

Aiz baltas akmens arkas mirgoja uguns, un to ietvēra sarkanu plaukstas nospiedumu jūklis: "Ej projām, ej projām!"

Pēkšņi viss notika vienlaikus. Toraks redzēja, ka tokorots iegremdē lāpu peļķē un uzrāpjas arkā. Aiz muguras kaut kas smagi nokrita: atpakaļceļu aizšķērsoja bieza jēlāda. Tās otrā pusē smilkstēja un skrāpējās Vilks, kas centās nokļūt pie Toraka. Puisis mēģināja to pārcirst, taču jēlāda bija izturīga un nazis no tās atlēca. Tokorots uzkrita viņam virsū kā zirneklis un skrāpēja seju. Kad Toraks nokrita ceļos, tas norāva viņam kapuci un sāka viņu žņaugt. Viņš cirta ar nazi. Tokorots iespiedzās un atlaida kapuci. Toraks sagrāba neradījuma roku un to pagrieza. Tokorots izlocījās no tvēriena un pazuda caur arku.

Elsodams un juzdams nelabumu no dēmona smakas, Toraks izslējās. Viņš paklupa un spēra soli atpakaļ.

Nebūtībā.

Vilks metās uz priekšu un kampa dēmonu kucēniem, taču tie turējās pretim ar lieliem akmens nagiem.

Vilks izlikās, ka lēks uz vienu pusi; tie drāzās viņam virsū, bet viņš pagriezās uz otru pusi un ielaida zobus plēkšņainā kājā. Dēmonu kucēns iegaudojās un nometa akmens nagu. Otrs iekoda Vilkam plecā. Vilks metās tam virsū, bet par ūsas tiesu kļūdījās. Abi dēmoni aizbēga klintīs, kur nebija aizsniedzami.

Bija pārāk tumšs, lai kaut ko saskatītu, taču Vilks tos juta. Viņš dzirdēja to elpu un utis, kas rāpoja pa radījumu miesu. Kāpēc tie neuzbruka?

Pēkšņi Vilks saprata. Dēmoni bija iesprostoti bezastainu ķermeņos, tāpēc tiem bija tikai nekam nederīgie bezastainu deguni un ausis. Ja Vilks nekustētos, tie nezinātu, kur viņš atrodas.

Viņš sakļāva žokļus un klusi paošņāja.

Asins un naida smaka dvesmoja visapkārt, taču augšā tā bija spēcīgāka.

Vilks dzirdēja, kā otrpus jēlādas gaudo Slaikais Bezastainis. Vilks nevarēja to izturēt, viņš lēca virsū ādai, un pa to laiku viņam uzklupa dēmonu kucēni.

Tie bija ātri, bet Vilks bija izveicīgāks. Spēji apcirties, viņš iecirta ilkņus kārnā kaklā. Tas nokrakšķēja. Dēmons kļuva ļengans. Vilks saoda otru un metās virsū. Radījums aizbēga pāri jēlādai.

Vilks aizgāja apostīt nokritušo bezastainu kucēnu, lai pārliecinātos, ka tas patiešām neelpo. Miesa sāka atdzist. Taču Vilks redzēja, kā no tās izslīd dēmons, kas tajā bija slēpies, un steidzas meklēt jaunu ķermeni. Vilks skrēja tam pakaļ, ietrenca midzeņa stūrī, no kura nevarēja izbēgt, un iedzina to klintī. Lūk, tā! Tagad tas vairs nevarēja tikt laukā.

Atgriezies pie jēlādas, Vilks atrada bezastainu kucēna staigājošo elpu stāvam blakus savam ķermenim un trīcam. Tā bija apjukusi. Būdama tik ilgi iesprostota kopā ar dēmonu, tā tagad nezināja, ko darīt.

Vilks sajuta kādu nieku žēluma. Tas bija tikai kucēns. Viņš ar degunu pabikstīja staigājošo elpu uz alas izejas pusi pie pārējām. "Ej turp! Tu nebūsi vientuļa. Ceļā uz šejieni mēs satikām daudz tavējo."

Staigājošā elpa smilkstēdama aizklīda projām, lai meklētu savu baru.

No ādas viņas puses nāca milzums trokšņu. Vilks saklausīja suņu rūkšanu un dēmonu kucēnu nagu klikstēšanu, ūpja spārnu zaglīgu švīkstēšanu un tālīnus ātrā ūdens čukstus; tas viss skanēja tālu lejā.

Viņš saoda barabrāli un vēl vienu bezastaini, ko kādreiz bija pazinis, bet tagad vairs nevarēja atcerēties. Tad gaiss sakustējās un viņš saoda smaku, kas lika saslieties spalvai: Akmensseja ar briesmīgu, nekustīgu purnu.

Par katru cenu gribēdams nokļūt pie barabrāļa, Vilks izmisīgi lēca pāri ādai. Tā bija pārāk augstu viņš nevarēja tikt pāri. Viņš mēģināja to plosīt ar ilkņiem, taču tā bija plakana un viņš nevarēja to dabūt zobos. Vajadzēja izdomāt kaut ko citu.

Asti griezdams, Vilks brāzās uz midzeņa izejas pusi. Lēkšodams pa līkumainajām ejām, viņš sasita degunu un apdauzīja ķepas. Viņš iedrāzās lielākā midzenī, kur apkārt virmoja gaiss no daudziem mazuļiem.

Viņš uztvēra netveramu un tālīnu smaržu, kas deva cerību. Tā smaržoja jaunais bezastainis ar balto galvu, un kopā ar viņu Vilks tik tikko spēja noticēt savam degunam: kopā ar viņu bija baramāsa.

trīsdesmit ceturta nodala

-kas tu esi? Rena prasīja.

-   Tumšais, puisis atbildēja.

-   Kas?

Izlocījusies no viņa tvēriena, meitene izvilka nazi.

-   Tas ir mans vārds. Tumšais!

Rena atmeta galvu.

-    Lai kas tu būtu, tu teic, ka pazīsti Toraku. Bet kā lai zinu, ka tā ir taisnība?

-   Es zināju tavu vārdu, vai ne?

-   Tu varēji viņu piespiest to pateikt.

-   Tev ir rudi mati. Viņam ap zāļu ragu ir apsaitēta to šķipsna. Lūk! Vai tagad man tici?

Rena vilcinājās. Kur viņš ir?

-   Es jau teicu: Kalnā! Arī es centos tajā iekļūt, taču šie noslēdza ieeju. Bet ir vēl viena. Tu nāksi vai ne?

Viņa joprojām svārstījās.

Jauneklim uz pleca uzmetās balts putns.

Krauklis. Baltais aizbildnis.

Rena aizmeta dzeramtrauku un guļammaisu.

-   Ejam! viņa teica.

Tumšais no jauna sagrāba Rēnas plaukstu un, baltajam krauklim lidojot pa priekšu, sāka skriet. Ja puisis šajā tumsībā kaut ko spēja redzēt, šim droši vien bija sikspārņa acis. Rena tikko spēja saskatīt zemi, bet viņš stingri turējās uz kājām.

-   Es tev neļaušu nokrist, Tumšais sacīja, it kā dzirdētu viņas domas.

Un Rena nezin kāpēc noticēja.

Pēc grūtās rāpšanās līkločiem viņai sāpēja potīte, un, kad abi apstājās klintssienas piekājē, Rena jutās atvieglota.

"Vismaz šī ir klintssiena," viņa nodomāja. Mākoņi aizsedza zvaigznes; nakts bija melna kā bazalts. Rena noraudzījās, kā aizlido krauklis balts uzplaiksnījums, ko aprija tumsa.

-   Gaismu, puisis murmināja, nometies uz ceļgaliem. Uzliesmoja bērza tāss lāpa, kas apspīdēja viņa dīvaino, bālo seju. Mums jātiek tur iekšā, viņš teica.

Rēnai pakrūtē savilkās kamols. Tā bija robota plaisa, tāda kā mute ar apdrupušiem zobiem, kurā tik tikko pietika vietas āpsim. Viņiem nāktos līst uz vēdera.

-   Es nevaru, viņa teica.

-    Tu neiesprūdīsi. Es rāpšos pirmais. Tu pastum uz priekšu savu cirvi un loku, es tos paņemšu. Būs labi!

Rena viņam sekoja un juta, kā sakļaujas akmens žokļi, spiež krūtis un neļauj elpot. Meitene locījās uz priekšu un centās nedomāt par Kalnu virs viņas. Renu pārņēma bailes. Rokas bija saspiestas zem krūtīm. Viņa nevarēja pakustēties. Viņa bija iestrēgusi tāpat kā toreiz Tālajos Ziemeļos. Šķiet, ka šoreiz neizdosies tikt laukā.

-    Esam klāt, zēns sacīja un sagrāba Rēnas kapuci, lai izvilktu viņu telpā, kur atbalsojās skaņas.

Viņa apdauzīja galvu un nervozi ieķiķinājās.

-    Kuš! Daži akmeņi ir vaļīgi, tu vari izraisīt nogruvumu. Un uzmanies no bedrēm!

Redzēt tikai soli uz priekšu bija biedējoši. Aiz lāpas drebošās gaismas tumsa bija tik melna, ka sāpēja acis.

Rena ar bultu bakstīja zemi sev apkārt. Viņa paklupa. Plauksta sataustīja kaut ko gludu un ieapaļu. Galvaskauss! Viņas izsauciens lika puisim steigties atpakaļ. Gaismā kļuva redzams lāča galvaskauss: tas bija milzīgs un pārakmeņojies.

-   Jā, šeit ir lērums kaulu, Tumšais teica. Kopš seniem laikiem, kad Kalns bija darbīgāks. Tas apraka daudz radījumu.

Kad viņi bija nonākuši dziļāk, Rena izdzirdēja ūdens urdzēšanu. No neredzamām ejām ieplūda vēss gaiss. Viņa pamanīja slapju, pelēku pīlāru puduri. Kad viņa gāja tam garām, starp pīlāriem šaudījās ēnas. Rena novērsa skatienu no Rēgu kalna slēpņļaužiem.

-   Uzmanīgi, tā ir dziļa, zēns brīdināja.

Rena pārkāpa pāri plaisai un tālu lejā saklausīja ūdens čukstus.

Tumšais apstājās tik spēji, ka viņa ieskrēja tam mugurā.

-   Kas ir? viņa jautāja.

-    Tā ir ciet, puisis truli atbildēja.

Eju aizšķērsoja akmensbluķis. Uz tā ar ģipsi bija uztriepts tēls, kas vīdēja pretīgi balts. Milzīgs ūpis. Tas bija aizgriezies Rena redzēja uz muguras sakļautos spārnus taču galvu tas bija pagriezis un pār plecu lūrēja uz atnācējiem. Nozīme bija skaidra. Eostra redz visu.

-   Viņa zina, ka esam šeit, Rena teica.

-    Protams, zina, Tumšais piekrita.

Viņš pavirzījās sānis, paņēmis līdzi lāpu, un ūpis iegrima tumsā. Rena joprojām juta tā nikno skatienu.

-   Šķiet, ka jābūt vēl vienai ejai, Tumšais murmināja, vilkdams garos, bālos pirkstus pa klintīm, it kā censtos sajust, vai tās nedos kādu ziņu. Ak! Redz, kur ir!

Viņš aizveda Renu pār akmens krāvumu mitrā alā. Šī eja bija šaurāka viņiem nācās spraukties sāniski -, bet Rēnai par atvieglojumu drīz kļuva platāka.

Tumšais no jauna apstājās.

-   Šo es neatceros.

Pacēlis lāpu, viņš Rēnai parādīja alu, kuras griestus klāja dzeltenīgu klinšu krokas. No tās atzarojās trīs ejas. Kreisā bija zemākā, apmalota ar pilošiem akmens zobiem. Vidējās ieeja atradās virs sarkanīga stumbeņa, kas atgādināja pārrautu locekli. Trešo, kas bija lielākā, uz pusēm dalīja no zemes izvirzīts akmens pīķis.

-    Kura ir īstā? Rena vaicāja.

-   Nezinu. Visas šķiet aizdomīgas. Man šķiet…

-   Tu nezini? Rena spraucās viņam garām, pieskrēja pie pirmās ejas un, izvairīdamās no akmens zobiem, uzlika rokas uz tās malas. Klints zem meitenes plaukstām izstaroja nešķīstu Citpasaules karstumu.

Viņa skrēja pie ejas ar akmens pīķi. Un sajuta to pašu dēmonisko svelmi.

Rena izmisusi uzrausās uz akmens stumbeņa un aptaustīja trešo atveri. Mirkli šķita, ka klints zem viņas pirkstiem izliecas, jo dēmoni atvēra žokļus, lai kostu.

Viņa atsprāga atpakaļ. Visās trijās aiz sienām slēpjas dēmoni.

-   Tieši to gribēju tev teikt, Tumšais sacīja.

-   Kuru tad izvēlēsimies?

-   Nekusties! viņš teica pārvērstā balsī.

-    Ko?

-   Kuš! Viņš spēji pacēla lāpu.

Plaisā virs galvas Rena pamanīja vēl vienu akmens ūpi. Tā acis bija aizvērtas un pušķainās ausis saspicētas.

-    Rāpies lejā, cik klusi vien spēj! Tumšais pamācīja.

Upis atvēra acis un viņai uzšņāca.

Rena iekliegdamās krita un atmuguriski uztriecās virsū Tumšajam. Lāpa aizlidoja. Mirkli pirms tumsas iestāšanās Rena redzēja, ka ūpis izpleš spārnus un aizplanē projām.

Klusums. Tālīns šļaksts.

-   Tā ir lāpa, Tumšais teica.

-   Vai tev ir vēl kāda?

-   Nav.

Rena elsodama piecēlās.

-   Ko tagad darīsim?

-   Nezinu.

Meitene iebāza mutē pirkstu kauliņus. Kaut kur briesmīgā Rēgu kalnu iekšienē Toraks viens pats stājās pretim Eostrai.

Plaukstas locītavu aizskāra vēsa roka.

-   Vai tas esi tu? Rena nočukstēja.

-   Ko? Tumšais jautāja dažu soļu attālumā.

Auksts pirksts pieskārās viņas vaigam.

-   Pārtrauc! meitene iesaucās.

-   Es neko nedarīju!

Rena aizvēra acis. Pēc tam atvēra. Viņa redzēja. Šādā tumsā tas nebija iespējams, tomēr viņa redzēja.

-   Vai arī tu to redzi? viņa izdvesa.

-   Redzu, Tumšais klusi atbildēja. Bet nezinu, kas tas ir.

Taču Rena zināja. Tas bija izplūdis kā miglā, tomēr šķita, ka tam ir pašam sava gaisma kā jau garam. Rēnas izbīlis izgaisa, un tā vietā uzradās neskaidra zaudējuma izjūta.

Viņas priekšā atradās sakrities stāvs, kam Rena bija pretojusies visu mūžu. Viņa pēdējo reizi uzlūkoja krama cietās acis un muti, kurai trūka lūpu un kura nekad nebija redzēta smaidam.

Apveids izstiepa vārgo roku un norādīja uz eju, ko sadalīja akmens pīķis.

-   Paldies! Rena nomurmināja. Paldies… Un lai aizbildnis lido kopā ar tevi.

Piespiedusi abas plaukstas ģints aizbildņa spalvām, viņa paklanījās Kraukļu burves garam.

Kad meitene izslējās, tas bija pazudis.

Rena uzsvieda augstāk plecā bultu maku un loku. Pēc tam viņa pasniedzās un saņēma Tumšā roku.

-   Nāc! viņa teica. Tagad mēs zinām ceļu.

trīsdesmit piektā nodala

Toraks kūleņoja lejup pa akmeņu ūdenskritumu. Zeme traucās viņam pretim. Plecā un pakausī iemetās sāpes.

Viņš gulēja nekustīgs. Briesmīgi sāpēja vaigakauls, taču viņš varēja pakustināt rokas un kājas. Kaut kādā veidā Toraks bija iemanījies noturēt rokā nazi.

Akmeņu ūdenskritums virs viņa pazuda tumsā. Pa to nevarēja uzrāpties. Atpakaļceļa nebija. "Labi, ka vismaz Vilka šeit nav," viņš nodomāja. "Vismaz viņam ir palikusi iespēja no šejienes izkulties."

Torakam bija sajūta, ka viņš atrodas plašā, ēnainā pazemes bunkurā. Akmeņi reiz bija plūduši kā medus: pilējuši, satecējuši kopā un tad sastinguši cieti. Izliekti klinšu ilkņi karājās uz leju; citi no apakšas virzījās tiem pretim. "Kā zobi," Toraks nodomāja. "Visvecākais ir akmens zobs. Es esmu starp Kalna žokļiem."

Uzplaiksnīja ugunskura gaisma. Kaut kur tālu lejā puisis dzirdēja čalojam ūdeni. Tuvāk skanēja ritmiska kaulu klaudzēšana. Kāda balss skandēja:

Ar kaula spēku,

Ar kaula spēku,

Ar dēmona acs spēku

Eostra aicina nemierīgos mirušos

Un saista tos pie sevis!

Toraks meimuroja uz gaismas pusi. Slēpties nebija jēgas. Tā zināja, ka viņš ir šeit. Un tad viņš visu ieraudzīja.

Aizvēsturiskā katastrofā akmeņi bija sabiruši kaudzē, kas slējās divu raženu vīru augstumā. Uz krāvuma gulēja melna akmens plātne, uz kuras dega ugunskurs. Aiz šī altāra stāvēja Ūpju burve un tai pie sāniem divi tokoroti, kas grabināja kaulus.

Izskatījās, ka tās spalvotais apmetnis uzsūc tumsu, bet maska vīd miroņbāla. Vienā rokā tā bija sagrābusi zizli, kas turēja uguns opālu, bet otrā trīsžuburu žebērkli dvēseļu medībām.

Ar kaula spēku, Ar kaula spēku, Ar dēmona acs spēku…

Toraks mēģināja runāt, taču mute bija sausa. Maskotā pacēla rokas, un tās spārnotā ēna aprija kambari. Tokoroti pieplaka uz vēdera; ļaunie, bērnišķīgie viepļi kvēloja bailēs un apbrīnā.

Tu zini, ka esmu šeit, Toraks elsoja. Tu zini, ka es tevi apturēšu.

Ūpju burve lūgsnā pat nesaminstinājās, taču sašūpoja žebērkli un norādīja ar to uz Toraku. Akmeņu krāvuma piekājē iegailējās septiņi pāri acu. Uz viņa pusi steidzās tumši apveidi.

Iebāzis nazi makstī, Toraks nospārdīja no kājām zābakus un rāpās tuvākajā akmens ilknī. Suņu varza viņu gandrīz jau bija panākusi. Nokļuvis uz dažus pirkstus platas dzegas, viņš pievilka kājas. Suņi, lēkādami un zobus klabinādami, drūzmējās zem bēgļa. To elpa svilināja puiša basās pēdas, žokļi klakšķēja tukšā gaisā. Tie rūkdami krita atpakaļ un lēca no jauna, un to ienaids iezīdās Toraka dvēselēs.

Izstieptas rokas attālumā virs bēgļa no klints nokarājās nelīdzens akmens zobs. Viņš varētu uzrāpties augstāk. Bet tad tiktu lejā tokorots. Uz Toraku lidoja ēna. Viņš savēcināja nazi. Ūpis mainīja virzienu un atgriezās pie saimnieces.

Sviedriem ritot, Toraks turējās. Galvu reibināja kodīgi ugunskura dūmi. Caur tiem viņš redzēja, ka dvēseļēdāja noliek malā žebērkli un sāk ap uguns opālu tīt virvi. Tokorotiem izlauzās nopūta. Tie mežonīgā priekā grabināja kaulus.

Ugunskura gaisma Eostras auklu, kas bija sapīta bizē, iekrāsoja rūsganu un zeltainu. Kamēr Toraks skatījās, kā ietin dārgakmeni, viņš juta, ka pats nogrimis dziļi uguns opālā.

Tas bija šausminoši sarkans kā nāvējoša brūce. Tam piemita skaistums, ciešanas un mežonīgas alkas. Tam piemita žilbinoša spozme kā Lielajam Sumbram ziemas debesīs, un tas atblāzmoja visas sāpes, kādas jebkad sagādātas.

Pēkšņi dvēseļēdāja mitējās daudzināt lūgsnu. Griezīgi čukstēdama, tā citu pēc cita nosauca nemierīgu mirušo vārdus.

Toraks bija tik satriekts, ka gandrīz novēlās no klints. Beidzot viņš saprata, kas tai padomā. Un viņš tur neko nevarēja darīt. Viņš spēja vienīgi tupēt sabozies kā balodis uz laktas, kas gaida, kad to notvers vanags.

Puisim gurnā iedūrās zāļu rags. Tas bija tukšs un nevarēja noderēt.

Un tomēr!

Dzīves nogalē viņa māte slēdza vienošanos ar Pasaules Garu. Tas Toraku padarīja par garagājēju. Viņa pienākums mātes priekšā bija izmantot savas spējas vēl šo pēdējo reizi.

Notraucis no pieres sviedrus, viņš uzsauca Ūpju burvei:

Tu domā, ka esi mani noķērusi slazdā! Tu domā, ka esi neaizsniedzama! Tu maldies! Toraka balss skanēja spalga un izbijusies.

Aizrāpies līdz vietai, kur sastapās augšup un lejup vērstie akmens zobi, puisis jāteniski apsēdās uz savienojuma vietas. Kaut gan viņa kājas karājās, tagad suņi tās nevarēja aizsniegt. Viņš ar jostu ātri piesaitējās pie radzes. Pēc tam no maisiņa paņēma Seiunas melno sakni un iebāza to mutē.

Vēderā iemetās sāpes. Viņš iekliedzās…

…un viņa balss pārvērtās par dvēseļēdājas čērkstēšanu, kas aicināja nemierīgus mirušos.

Ar Ūpju burves acīm Toraks caur šķēlumiem maskā raudzījās uz nejūtīgo garagājēja ķermeni. Tā miesa bija pelēka, un pelēcīgas bija liesmas, kas lēkāja uz altāra. Viss bija pelēks, vienīgi uguns opāla aukstā sirds ne.

Dziļi dvēseļēdājas stindzinošajā būtībā Toraka gars pūlējās viņu piespiest pagrābt akmeni un sadauzīt opālu, taču svešā griba izrādījās stiprāka. Tā viņam nepakļāvās. Šāds bija Eostras spēks: tā nejuta ne prieka, ne sāpju nekā, vienīgi alkas pēc nemirstības. Viņas tokoroti bija nevis nomocīti, dēmonu apsēsti bērni, bet gan būtnes, kas radītas, lai pildītu viņas gribu. Viņas suņi bija tikai ieroči, kas jāizmanto un tad jāaizsviež kā nederīgs krama gabals. Puisis uz klints bija apvalks spēkam, pēc kura viņa tīkoja: ietvars bija jāsaplēš; tad spēks piederētu viņai. Lūk, ļaunums, un tas bija ļoti, ļoti ledains. Toraka gars tajā slīka.

Pēkšņi Eostras balss apklusa. Tokoroti mitējās grabināt kaulus.

Maskotā svieda klusumā jēlādas aizsegu pār ugunskuru, un tā gaisma apdzisa. Viņa tumsā ierunājās:

Gludens kā ronis… un viltīgs -

Tenriss… Nāc priekšā!

Kambaris gandrīz nemanāmi piepildījās ar viļņu šļakstiem. Dūmi aiz altāra sabiezēja savērpās un radīja cilvēka apveidu. Toraks ar dvēseļēdājas acīm saskatīja skaistu, sakropļotu seju; viņš izdzirdēja balsi, kas bija rāma un varena kā Jūra.

Ir ieradies Tenriss.

Ūpju burve, daudzinādama lūgsnu, noņēma jēlādu no altāra. Uzmutuļoja dūmi, iedegās liesmas. Viņa tās apdzēsa.

Varens kā ozols un stiprāks par visiem -

Tiazi… Nāc priekšā!

Iečabējās lapas. Pavīdēja lempīga ēna.

Ir ieradies Tiazi.

Eostra turpināja pātarot. Viņa no jauna apdzēsa un atdzīvināja ugunskuru.

Atra kā sikspārnis un saliekusies -

Nefa… Nāc priekšā!

Sikspārņa ādaino spārnu plīkšķi. Virpuļojoši puteklīši savērpās un izveidoja klibiķi.

Ir ieradusies Nefa.

Tupēdams Eostras kaulu smadzenēs, Toraks spēja vienīgi vērot, kā tā izsauc nemierīgus mirušos; un tie, uguns opāla varas ietekmē pakļāvās.

Upju burves prāta tumšākajos nostūros Toraks redzēja viņas vīzijas, kā visam jānotiek. Kalnos un uz Ledus, Mežā un uz Ezera ģintis zemosies bailēs Eostras priekšā; tā valdīs pār dzīviem un mirušiem… Eostra, kas dzīvos mūžīgi.

Eostra bija neuzvarama. Viss, par ko Toraks bija cīnījies trīs garas ziemas, izrādījies nieki.

Dvēseļēdāji bija atgriezušies.

trīsdesmit sestā nodala

VILKS Kalna dzīlēs saklausīja čabam lapas.

Vai lapas?

Viņš spēji apstājās. Tas bija nepareizi.

Vai tas bija vēl kāds slapstekļu triks? Tie nevarēja ciest, ka šeit ir Vilks, tie Kalnā necieta nevienu, tie izklīdināja skaņas un smaržas tā, ka viņš nevarēja saprast, no kurienes tās nāk.

Vilks turpināja skriet, kaut gan nezināja, kurp. Viņš bija steidzies pa šo briesmīgo, līkumoto midzeni veselu mūžību. Baramāsas smaržu viņš bija pazaudējis un spēja saost tikai slapjas klintis un izbijušos Vilku. Viņš bija izslāpis, no dēmonu kucēnu skrāpējumiem sūrstēja sāni, un viņš joprojām nevarēja atrast Slaiko Bezastaini.

Vilks sasniedza vietu, kur midzenis paplašinājās un Kalna elpa uzbužināja kažoku. Vilks iedobē atrada mazliet ūdens un to ielaka. Līdzās gulēja akmeņaini kauli, kas gulēja līdzās. Tie bija vēl viens triks; vienu viņš bija nomēģinājis un gandrīz izlauzis ilkni.

Pēkšņi viņš izslēja galvu. Degunu kutināja tik tikko jaušama smarža. Nepacietībā trīcēdams, viņš dziļi ieelpoja, lai būtu drošs. Jā! Baramāsa!

Smarža nāca no augšas. Pieslējies pakaļkājās, Vilks priekšķepas uzlika uz klints. Pārāk tumšs, lai kaut ko saskatītu, taču viņš sajuta neliela midzeņa elpu. Viņš palēcās, parāpās un iekšā bija.

Midzenis bija tik maziņš, ka Vilkam nācās pieglaust ausis un līst uz vēdera. Miga skrāpēja sānus un spieda, līdz viņš vairs nevarēja paelpot. Tad tā viņu izgrūda laukā, un Vilks, sadauzījis degunu pret akmeni, nokrita.

Apkārt virmoja smaku straume. Dēmonu smirdoņa, Akmenssejas maitas smaka un bezastaina bagātīgā smarža, ko Vilks tagad atcerējās no seniem laikiem. Un barabrāļa aromāts.

Vilks lidoja cauri tumsai. Eja bija šaura un līkumaina kā zarna, un Vilks izdzirdēja suņu varzas rūcienus. Tiem bija dobja skaņa, kas Vilkam pastāstīja, ka viņš tuvojas patiešām lielam midzenim.

Viņš dzirdēja pazīstamo baramāsas garā-naga-kas-lido smilkstēšanu un Ūpja spārnu vēdas. Viņš pielika soli.

Jo bija radīts dēmonu medīšanai.

Tuvojās ieeja kambarī, un Rena sāka iet raitāk. Ne tik strauji! Tumšais brīdināja. Rena neklausīja. Viņa dzirdēja kaulu grabēšanu un dvēseļēdājas nāvējošo pesteļošanu.

Ar kaula spēku,

Ar kaula spēku,

Ar dēmona acs spēku

Eostra aicina nemierīgus mirušos

Un saista tos pie sevis!

Rena centās atcerēties pretošanās vārdus, lai stātos pretim burvestībai, taču Eostras griba stindzināja domas. Neviens nestāsies ceļā Maskotajai.

Rena sasniedza ieeju kambarī.

Tumšais pavilka viņu atpakaļ.

Viņu eja beidzās reibinoši augstu gandrīz pie pašiem kambara griestiem. Lejā tikt nebija iespējams.

Rena, apspiedusi kliedzienu, noslīga uz ceļiem un vērās pār malu. Caur milzīgu akmens zobu biežņu viņa redzēja, ka kambari pāršķeļ aiza, kas stiepjas tam pāri kā melns zigzagveida zibens. Tuvākajā malā uz dūmu grīstēs ieskauta altāra dega ugunskurs. Tā piekājē slējās pīlārs, kura virsotni Rena neredzēja, un gar tā pamatni ložņāja ēnas. Pat no tālienes bija jūtams naids, un viņa saprata, ka tie ir Eostras suņi. No Toraka nebija ne vēsts.

Eostra aicina nemierīgus mirušos…

Rena nometa ieročus. Cirvis un loks bija kārtībā, taču bultu maku viņa bija saspiedusi tad, kad spraucās caur spraugu. Veselas bija palikušas tikai trīs bultas.

Un saista tos pie sevis!

Dūmi pašķīrās, un Rena pamanīja neskaidru Maskotās stāvu. Līķa bāla roka turēja zizli ar uguns opālu. Viņa redzēja tā sarkano gaismu, kas kā asinis sūcās caur tumšu pavedienu vijumu, kurš krustām šķērsām klāja purpursarkano akmeni. Meitene sagrāba bultu. Eostra juta draudus un paslēpās dūmos.

-   Vai tu tos jūti? Tumšais čukstus jautāja, nometies Rēnai blakus uz ceļgaliem.

-   Ko?

-   Tur lejā, dūmos. Tur ir kaut kas šausmīgs.

-    Neko neredzu.

-   Es arī neredzu. Bet jūtu.

Arī Rena tos juta. Čukstošajā alā atradās kaut kas vairāk nekā tikai Eostra un pakalpiņi.

-    Dūmi, viņa nočukstēja. Tie ir daļa no burvestībām. Neskaties turp!

Taču Tumšais nespēja novērst acu. Un arī Rena ne.

Dvēseļēdāja mitējās pesteļot. Kambari pārņēma tumsa. Ūpju burve klusumā ierunājās:

Lokana kā čūska kārdinātāja…

Sešru… Nāc priekšā!

Rēnai uzmetās zosāda.

Šķita, ka telpā atbalsojas klusa šņākoņa.

"Nevar būt," Rena sev teica. "Nevar būt!"

Kamēr viņa skatījās, dūmi savērpās un izveidoja lunkanu apveidu…

"Nē! Sešru ir mirusi. Tava māte ir pagalam. Tu redzēji, ka viņas ķermenis tiek aizsūtīts pie miera."

Pesteļošana atsākās. Pēc bezgalīgi ilga laika tā mitējās. Ugunskurs apdzisa vēlreiz.

Narander… Nāc priekšā!

No kambara tālākās malas atskanēja vīrieša balss:

-   Naranders nāk.

Rena aizturēja elpu. Viņa pazina šo balsi.

-   Burvestības nav izdevušās, balss paziņoja. Tajās iesaistīti dzīva cilvēka mati.

Eostra neatbildēja.

-    Kas tas tāds? Tumšais jautāja.

Rena klusēja. Kamēr viņa skatījās, kā no pustumsas iznirst vīrietis, pagātne sakusa kopā kā pakledus.

Tam tuvojās ūpis. Vīrs to atvairīja ar cirvi. Viņa gaita bija nedroša. Ap kaulainajiem locekļiem plandīja ādas stērbeles. Rena zināja: ja tas pienāks tuvāk, viņa ieraudzīs savēlušos, no gļotām spīdīgu bārdu. Vienacainu, netīru seju raupju kā koka mizu.

Septītais dvēseļēdājs. Pirmajā tikšanās reizē tas bija devis mājienu. Pirms viņu ķēra krams, viņš bija gudrs vīrs…

-   Naranders ir miris, dūmos čērkstēja Eostra. Viņš gāja bojā Lielajā ugunsgrēkā.

-    Kāds cits gāja bojā! Klejotājs ieaurojās. Viņam (Naranderam) vajadzēja dzīvot! Tagad Klejotājs darīs tam galu!

-    Neviens nespēj stāties ceļā Maskotajai.

Klejotājs iekliedzās un metās uz akmeņu kaudzi. Pirms viņš to sasniedza, vīram nācās apstāties. Aiza bija pārāk plata. Viņš nevarēja tikt tai pāri.

-   Viņam vajadzēja dzīvot! Klejotāja kauciens piepildīja kambari ar sāpēm.

Pēkšņi Rena pamanīja mazus, sakumpušus radījumus, kas turējās pie klintīm viņam virs galvas. Meitene, izmisuma pārņemta, notēmēja. Tumšais pielādēja lingu.

Abi nolaida ieročus. Tokoroti atradās pārāk tālu.

-   Virs galvas! Rena un Tumšais vienā balsī iesaucās.

Klejotājs paskatījās augšup, no turienes jau lidoja pirmais akmens. Viņš saļima uz ceļiem. Viņam trāpīja vēl viens akmens. Vīrs nogāzās blakus aizas malai. Cirvis izkrita no rokas, un pēc mirkļa tālumā atskanēja šļaksts. Klejotājs gulēja un nekustējās. Rena nekad nebija ienīduši Eostru vairāk kā tobrīd.

-    Es redzu Toraku, Tumšais nočukstēja.

Pavilcis meiteni sānis, viņš norādīja ar roku. Beidzot arī viņa ieraudzīja draugu.

Toraks bija pusceļā uz pīlāra virsotni; apakšā ložņāja suņi. Viņš bija piesaitējies aiz vidukļa pie klints, un viņa galva slīga uz krūtīm. Puisis nekustējās.

-   Torak! Rena kliedza.

Atbildes nebija.

Vai nu viņš bija apdullis, vai pārmiesojies. Rena atraidīja domu, ka draugs ir miris. Sakodusi zobus, viņa gatavojās šaut. Cik suņu tur bija? Seši? Septiņi? Un tikai trīs bultas.

Raibs nezvērs lēca pēc basajām Toraka kājām. Rēnas loks iedziedājās. Suns ar bultu rīklē, gārdzoši iekaucies, novēlās.

Viņai blakus Tumšais laida darbā lingu. Pelēks dzīvnieks nokrita un vairs nekustējās. Tumšais, pāršķeldams galvaskausu ar akmeni, nogalināja vēl vienu; Rena kādam citam trāpīja krūtīs. Suns atmuguriski ietenterēja aizā, un tā gaudošana noklusa nebūtībā.

Divi suņi aizšāvās pāri kambarim un pazuda ejā, it kā būtu saoduši laupījumu. Atlikušais staigāja ap Toraku. Pie tās pamatnes parādījās tokorots, kas, iekodis starp zobiem nazi, sāka rāpties. Rena uzlika uz stiegras pēdējo bultu un notēmēja. Rokas trīcēja. Radījums bija dēmons, taču tas slēpās bērna ķermenī.

Gaisā nosvilpa akmens. Tokorots, satvēris lauzto lielu, iespiegdamies nokrita. Tumšais ar drūmu seju no jauna pielādēja lingu, bet neradījums paspēja noslēpties ēnā.

Rena, vērdamās dūmakā, meklēja vēl kādu mērķi. Dūmi bija pārāk biezi, to izgarojumi apdullināja. Meitene iztēlojās, kā Eostra tīksminās par uguns opālu. Neviens nespēj stāties ceļā Eostrai.

Rena nolika loku. Šī nebija no tām, kuru varētu pieveikt ar bultām.

Viņas lēmumu ietekmēja daļa no nelokāmā Seiunas gribasspēka. "Tu esi burve," viņa sev teica. "Tad arī domā kā burve!"

"Tavas burvestības nav izdevušās," bija sacījis Klejotājs. "Tajās iesaistīti dzīva cilvēka mati."

Rena kļuva rāma. Viņa pētīja pavedienus, kas apņēma uguns opālu. Tie izskatījās piesieti ar dažādu krāsu pīnēm. Meitene ievēroja zalgojam melnu, rūsganu, zeltainu krāsu…

Mati! Eostra bija noķērusi dvēseļēdāju garus ar viņu pašu matiem! Ievijusi tos pavedienā, ar ko tagad apsaitēts uguns opāls. Ar šo pavedienu viņa piesaistīja dvēseļēdājus gluži tāpat kā ar Toraka matiem Ūpju burve bija iecerējusi saistīt viņa pasaules dvēseli un tā atņemt viņa spēku.

Torak! Rena kliedza. Pārgriez pavedienu!

Iestrēdzis dvēseļēdājas kaulu smadzenēs, Toraks centās izlauzties. Gars sāka pagurt. Eostra bija pārāk stipra.

Ļoti tālu viņš izdzirdēja kādu kliedzam. Izklausījās pēc Rēnas. Nevar būt!

Kliedziens uz mirkli samulsināja Eostru. Toraks juta, ka tās griba sašķobās. Ar to pietika. Viņš tvēra niecīgāko iespēju.

Toraks atvēra acis viņš bija atpakaļ savā ķermenī. Kāds joprojām kliedza.

-   Torak, pārgriez pavedienu, ar ko apsiets uguns opāls! Torak! Pārgriez to, un tu satrieksi burvestības! Tu padzīsi tās uz visiem laikiem!

Tā bija Rena. Viņš meiteni nemanīja, taču redzēja viņas bultu, kas rēgojās plankumainā suņa rīklē.

Pavediens! Torakā ieplūda spēks. Viņš zināja, kas darāms.

Viņš steigšus atsaitējās un noslīdēja lejup pa pīlāru. No tumsas izlēca suns. Toraks trieca tam vēderā nazi un izlaida iekšas. Paspēris nekustīgo ķermeni sānis, viņš dūra tumsā. Ne tokorotu, ne suņu, kaut gan puisis dzirdēja mežonīga cīniņa troksni. Brīvajā rokā viņš sagrāba akmeni un meimuroja uz akmeņu krāvuma pusi. Rēnai taisnība, tas bija iespējams. Burvestības varēja satriekt un dvēseļēdājus padzīt uz visiem laikiem. Kāpēc gan Eostra šādā gadījumā nebaidījās?

Ugunskurs tika apdzēsts vēlreiz, un viņa pārtrauca burties. Tā izpleta spārnus izplūdušajos dūmos un aicināja pēdējo nemierīgo mirušo.

Gudrs kā vilks un stūrgalvīgs…

-   Nē! Toraks mēģināja kliegt, taču mēle pielipa pie aukslējām.

Viņš bezpalīdzīgs izdzirdēja, ka dvēseļēdāja nosauc mīļoto vārdu, kuru Toraks skaļi nebija izrunājis trīs vasaras.

Mirkli iestājās klusums.

Kambari šķita atbalsojamies neredzamu vilku gaudošana. Aiz altāra dejoja un savilkās dūmi. Garš stāvs sāka iegūt apveidu.

Toraka nazis nošķindēja pret zemi. Tēt!

trīsdesmit septītā nodala

Augums dūmos bija blāvs kā mēness radīta ēna mākoņainā naktī, tomēr Toraks zināja. Viņš zināja, ka skatās uz tēvu.

-   Tēt, tas esmu es! zēns teica.

Nedzīvās, baltās acis skatījās lejup un viņu nepazina. Tēva gars piederēja Eostrai.

Kaut kur kliedza Rena:

-   Pārgriez pavedienu! Padzen tos uz visiem laikiem!

Padzīt tēti? Uz visiem laikiem?

Viņš to nespēja. Viņš atkal bija divpadsmit vasaru vecs; apjucis un pārbijies viņš skatījās, kā tēvs noasiņo. "Tēt, nemirsti! Lūdzu, nemirsti!"

Klumburojot uz akmeņu kaudzes pusi, Torakam pār vaigiem ritēja asaras.

-    Pārgriez pavedienu! Rena sauca.

-   Nevaru, Toraks nočukstēja. Tēt… es nevaru tevi atkal zaudēt.

Viņš sāka rāpties.

Viņš dzirdēja kaulu graboņu un dvēseļēdājas zavēšanu. Zēns juta pēkšņas sāpes pakausī un ieraudzīja, ka, sakampis nagos viņa matu šķipsnu, aizlaižas Ūpis. Tam nebija nozīmes. Nozīmes nebija nekam citam, vienīgi tam, ka viņam jānokļūt līdz tēvam.

Toraks stāvēja kodīgā dūmakā altāra priekšā. Aiz tā pesteļoja Maskotā, kuru ielenca spokainu nemierīgu mirušo virkne. Zēns izstiepa rokas pret tēvu. Dūmos tītais augums nelikās zinis.

Torakam prātā uzzibsnīja vīzija par to, kas varētu notikt, ja tētis paliktu dzīvs: ja abi būtu kopā un uguns opāls nekad nebūtu pastāvējis. Skumjas dūra sirdī kā nazis.

Tomēr uguns opāls pastāvēja. Tas pulsēja zizlī kā vaļēja brūce.

Toraks iekliegdamies sniedzās pāri altārim, sagrāba scepteri un vilka to uz liesmu pusi.

Dvēseļēdājas tvēriens bija kā akmens. Ūpju burve bija neuzveicama. Otrā rokā tā pacēla žebērkli, lai durtu. Toraks tai metās virsū ar akmeni. Žebērklis nograbēja pret grīdu. Puiša apakšdelmu zobos sagrāba tokorots. Toraku paglāba Rēnas delma sargs. Viņš ar akmeni blieza un sadauzīja neradījuma galvaskausu kā olas čaumalu. Joprojām ieķēries zizlī, viņš pāri liesmām cīnījās ar Eostru. Aiz maskas gailēja Ūpju burves acis. Toraks izmisīgi rāva un iesvieda zizli ugunskurā. Aizrijies ar degošo matu smaku, viņš pacēla akmeni un sadauzīja uguns opālu asinssarkanās lauskās.

Eostra iespiedzās un abas rokas iegremdēja liesmās, kārpīja laukā šķēpeles un pacēla tās gaisā. Pēdējās degošās matu šķipsnas savērpušās un sačervelējušās izkūpēja gaisā.

Nemierīgi mirušie sāka irt. Toraks ar asaru aizmiglotām acīm nolūkojās, kā izgaist tēvs.

Taču pēdējā mirklī dūmakainā seja mainījās. Tā kļuva tāda, kāda bija dzīvajam tētim. Ieraugot dēlu, tā iemirdzējās.

-   Torak, viņš murmināja klusi kā miegā.

Pēc tam viņa vairs nebija.

Toraks trīcēdams stāvēja altāra priekšā. Daļa viņa būtības saprata, ka Eostra joprojām tur uguns opāla lauskas. Un cita daļa dzirdēja, ka dvēseļēdāja sāk skaitīt buramvārdus.

Eostra aicina garagājēju

Un saista to pie sevis!

Tālumā Rena izkliedza brīdinājumu:

-   Torak! Aiz muguras!

trīsdesmit astotā nodala

-Aiz muguras, Rena kliedza.

Viņa gatavojās šaut, taču tokorots, vilkdams lauzto kāju, turpināja slīdēt tumsā.

Torakam šķita, ka viņš beidzot sāk atgūties. Tokorots uzrāpās uz akmeņu krāvuma. Eostra draudīgi vēcināja roku ar uguns opāla drumslām, otra roka stiepās pretim ūpim, kas lidoja pie dvēseļēdājas ar viņa matiem nagos.

Pēkšņi tokorots lēca. Toraks sagrāba tā rokas un meta neradījumu sev pār plecu. Tas nerimtīgi turpināja uzbrukt. Abi bija saķērušies un kustējās pārāk ātri, lai Rena varētu notēmēt. Viņai blakus Tumšais satvēra lingu. Toraks uzmeta tokorotu uz altāra. Kad tam pārlūza mugurkauls, viņš noraustījās un beigts noslīdēja zemē.

No pustumsas izskrēja divi tumši apveidi un metās augšup pa akmeņu krāvumu uz Toraka pusi. Rena un Tumšais pret abiem suņiem laida darbā ieročus. Viņi trāpīja vienam un tam pašam. Cietušais radījums kārpījās aizas malā, līdz gaudodams tur iegāzās. Toraks pagriezās;

šķita, ka viņš aizu ieraudzījis pirmo reizi. Viņam lēca virsū otrs suns.

Rēnai vairs nebija bultu. Viņa izmisīgi meklēja akmeņus.

-   Neviena vairs nav palicis, Tumšais noelsās.

Puisis pagrāba cirvi un meta to no visa spēka. Tas piezemējās netālu no akmeņu krāvuma.

Toraks uz ceļgaliem cīnījās pret suni, iegrābies tā skaustā un cenzdamies atvirzīt žokļus no sejas.

Rena ar dūrēm dauzīja akmeņus.

Pāri kambarim aiznesās sudrabota bulta: Vilks skrēja glābt barabrāli. Viņa sāni bija asiņaini, un skatiens visnegantākais, kādu Rena jebkad redzējusi. Lidojošā lēcienā Vilks metās abiem cīnītājiem virsū, ielaida zobus suņa rīklē un nometa to no Toraka. Kā rēcošs melnā un pelēkā mezgls Vilks kopā ar suni nokūleņoja no akmeņu kaudzes. Vilks pielēca kājās un stāvēja elsodams: kažoku sārtoja asinis. Suns gulēja nekustīgs. Vilks bija pārplēsis tam vēderu un izritinājis zarnas.

Pāri kambarim zemā lidojumā planēja ūpis, kas centās Vilku atvilt no Toraka. Pārāk zemu! Kad tie attālinājās tumsā, Rena redzēja, ka Vilks iekampj tam spārnā un, norāvis lejā, sarausta gabalos.

Toraks gulēja uz altāra pilnīgi bez spēka. Aiz tā dvēseļēdāja triumfējoši vēcināja viņa matu cirtu.

-   Eostra viņu saista pie sevis! tā spiedza. Eostra ir mūžīga!

Turēdama matus starp kokainajām lūpām, tā pakampa pīķi un grūda to viņam krūtīs.

Toraks streipuļoja sānis. Abi riņķoja ap altāri: Eostra dūra, Toraks grīļodamies izvairījās.

Alas dzīlēs sakustējās kāda ēna.

Rēnai aizrāvās elpa. Viņa neticēja savām acīm, jo ieraudzīja Klejotāju, kas, nometies četrrāpus, purināja galvu.

-    Slēpņļauži! viņš ķērca.

Toraks un dvēseļēdāja turpināja riņķot ap altāri.

-    Kalna slēpņļauži! Klejotājs jūs lūdz! Atbrīvojiet pasauli no šīs ēdes!

Sākumā Rena neko nejuta.

Pēc tam vieglu trīsēšanu zem plaukstām.

Klejotājs pacēla kaulainās rokas, viņa balss kļuva stingrāka.

-    Klejotājs tevi lūdz! Lai Kalna žokļi aizcērtas!

Alas akmens zobi nodrebēja. Rena redzēja, kā krīt milzīgs, uzblīdis pīlārs un sadrūp gabalos.

-   Atbrīvo mūs no dvēseļēdājas uz visiem laikiem!

Akmens kolonna dārdēdama nogāzās uz altāra un sašķēla to divās daļās. Joprojām žņaudzīdama plaukstā uguns opāla atliekas, Eostra streipuļoja tālāk no drupām. Viņa šūpojās aizas malā, ar briesmīgu, necilvēcīgu kliedzienu zaudēja līdzsvaru un krita.

Kritienā viņas pīķis aizķēra Toraka apmetņa apkakli.

Rena pārbijusies redzēja, ka viņš raujas atpakaļ. Svars bija pārlieku liels. Puisim nebija naža, lai atbrīvotos.

-    Torak! Rena kliedza.

Toraks nokrita uz ceļiem.

Dvēseļēdāja vilka viņu sev līdzi aizā.

trīsdesmit devītā nodala

Viņš ir dziļi zem zemes. Aukstumā un tumsā; ausis zvana, nāsis saož puvuma smaku. Varbūt viņš jau miris?

Kāds viņu nes. Droši vien uz kapulauku.

Tagad viņi Toraku noliek, uzliek plaukstas viņa sejai un murmina nāves vārdus. Atstāj viņu vienu.

Augšā riņķo zvaigznes. Mēness uzlec un noriet, un uzlec no jauna. Viss, kas ir bijis, kas ir un vēl būs, plūst viņam cauri. Viņš ir zīdainis vilku midzenī un zīž savu māti vilcēni. Viņš bēg no klajuma, kurā uz miršanu guļ tēvs. Viņš iekrīt plaisā Spoku kalnā.

Toraks ir atpakaļ zem zvaigznēm. Pār viņu līkņā mazi, tumsnēji cilvēciņi. Viņš lūkojas augšup dīvainās pelēkās, izkrāšļotās sejās un acīs, spožās kā mēness.

Kur ir Rena? viņš cenšas jautāt. Kur ir Vilks?

Acis pazūd. Viņš atkal ir viens.

Pār Toraku virpuļo zvaigznes. Visaukstākā ir vistumšākā gaisma. Pēdējā gaisma, ko cilvēks redz pirms nāves.

Viņš nejūt sāpju, ir vienīgi milzīgs tukšums. Viņš nevēlas mirt vientulībā.

Taču viņš ir tik noguris…

Viņš stāv un lūkojas lejup uz savu ķermeni. Negrib to pamest, taču tas jādara, jo viņš ir noguris. Ar nožēlas pilnu nopūtu uz lūpām viņš pagriežas un sāk rāpties pretim zvaigznēm.

Pirmais Koks staroja spožāk, nekā Rena jebkad redzējusi. Viss debesjums bija atdzīvojies no ņirboša, zaigojoša zaļuma, kas gaidīja ierodamies Toraka garu.

Baltmatainais zēns alas ieejai aizvilka priekšā aizkaru un lika viņai apsēsties pie ugunskura, tur aplika Rēnas pleciem vilnainu apmetni un ielika viņai plaukstās kūpošu biķeri. Viņa trīcēja tik stipri, ka lielāko daļu šķidruma izlaistīja. Toraks un Vilks bija aizgājuši. Tie viņu pametuši vienu tukšumā.

Rena truli raudzījās uz baltajiem akmens radījumiem, kas lūrēja no katras plaisas klintīs. Nekas nebija īsts. Ne šī ala, ne murgainā brāšanās cauri tunelim, kur gāzās klintis un Tumšais vilka Renu drošībā. Toraks bija miris. Ne jau pa īstam.

Ugunskura pretējā pusē pamodās kraukļi baltais un melnais pamodās un uzbudināti plivināja spārnus.

Tos pamodināja spoki, sildīdams rokas pie ugunskura, sacīja Tumšais. Vairākums ir devušies pie savām ģintīm, taču daži vienmēr paliek.

Viņš turpināja stāstīt par to, ka šeit nav viņa māsas un varbūt šoreiz tā atradusi mieru debesīs. Rena bija pārtraukusi klausīties.

Dvēseļu nakts. Rena iztēlojās, kā Kalna ģintis to svin kopā ar saviem mirušajiem un savu ģinti tālumā Mežā. Varbūt viņi jau sajutuši, ka Eostras ļaunums ir beidzies.

Rena, Tumšais viņu uzrunāja un atsauca meiteni tagadnē. Viņš bija uzzīmējis nāves zīmes. Vismaz viņa dvēseles paliks kopā.

"Viņam taču nebija aizbildņa," Rena noskumusi nodomāja. "Kas gan atnāks viņam pakaļ un vadīs augšup uz Pirmo Koku?"

Vilks noraudzījās, kā pēdējā Staigājošā elpa pazūd aizā.

Viņš bija tām sekojis pa Kalnu, cerēdams, ka tās viņu aizvedīs pie Slaikā Bezastaina. Nekā! Tagad Vilks stāvēja gaudojošā tumsā, un vējš koda kažokā un aizgainīja smaržas.

Vilks bija izbijies. Tas bija citādi nekā citreiz, kad abi šķīrās. Šoreiz bija tā, it kā starp abiem trauktos liels Ātrais Ūdens tāds, kuram nevar tikt pāri.

Vilks smilkstēdams skraidīja pa spožo-mīksto-aukstumu uz priekšu un atpakaļ.

Cauri vēja un Ātrā Ūdens gaudošanai viņš saklausīja smalku smilkstēšanu tas bija gandrīz tāpat, kā klausīties gaismu. Viņš pazina šos smilkstus. Tā skanēja brieža kauls, kuru Slaikais Bezastainis nēsāja pie sāniem. Brieža kaulā bija putekļaina zeme, ko viņš dažreiz zieda Vilkam virsū. Brieža kaulu reiz Mežā Vilks bija dzirdējis dziedam.

Vilks badīgi metās pakaļ dziedāšanai: lejup pa nogāzi, garām vietai, kur viņi bija cīnījušies pret suņiem, uz Ātro Ūdeni, kas burbuļoja no Kalna.

Slaikais Bezastainis gulēja tam blakus.

Vilks uzlēca šim uz krūtīm un nolaizīja degunu. "Mostiesr

Slaikais Bezastainis nekustējās.

Vilks ierēja viņam ausīs. Viņš skrāpējās un bikstīja ar ķepu, viņš kodīja auksto seju. Velti!

Vilka pasaule sabruka. "Nē. Nē. Slaikais Bezastainis nav pagalam!"

Taču rags turpināja dziedāt.

Šī dziedāšana pārņēma Vilku un kļuva par dīvainu, nešaubīgu pārliecību. Beidzot viņš zināja, kas darāms.

Jaunā mērķa pārņemts, viņš skraidīja apkārt un meklēja smaržas. Lūk, vāja, bet ļoti pazīstama! Barabrāļa smarža. Vilks lēkšoja tai pakaļ.

Viņš nebija ticis augstu Kalnā, kad to ieraudzīja. Tai bija tāds pats lielums un apveids kā Slaikajam Bezastainim, tikai malas mazliet izplūdušas: staigājošā elpa.

Vilks juta, ka tā ir apmaldījusies un apjukusi. Viņš pārgāja uz rikšiem, lai to neizbiedētu, un luncināja asti. Tā viņu ieraudzīja, stāvēja un grīļojās, acis mirkšķinādama. Vilks atslējās pret tās kājām un viegli pagrūda. Staigājošā elpa sagrīļojās. Bikstīdams ar degunu, Vilks to virzīja lejup pa nogāzi. Kad abi beidzot sasniedza ķermeni, viņš ar degunu to iebīdīja atpakaļ.

Slaikais Bezastainis saraustīti noelsās un sāka elpot.

Vilks laizīja barabrāļa seju, lai sasildītu. Tad uzgūlās viņam virsū, lai būtu pilnīgi pārliecināts, ka šoreiz staigājošā elpa paliks iekšpusē.

Tumšais sacīja, ka iešot atnest Rēnas mantību, ko viņa bija atstājusi Kalnā. Varbūt arī viņai vajadzētu nākt līdzi, jo saullēkta vērošana varētu nākt par labu; viņam tas šad tad palīdzot.

Naktī bija snidzis. Eostras nāvējošais aukstums bija izzudis. Kraukļi starojošajās debesīs dzenāja cits citu, un jaunais sniegs zeltaini dzirkstīja uzlecošā saulē.

Tumšais bija kļūdījies. Tas nepalīdzēja. Šis bija viņas pirmais saullēkts bez Toraka.

Gurkstinādama sniegu Tumšā pēdās, Rena domāja par gaidāmo garo ceļojumu atpakaļ uz Mežu. Viņai visiem būs jāizstāsta, kas atgadījies. Seiuna bija pagalam, tādēļ viņi droši vien vēlēsies, lai par Kraukļu burvi kļūst Rena. Priekšā pavērās sāpīgi vientulīga dzīve. Viņa to neizturēs.

Viņi tuvojās Toraka vecajai sniega alai, un Tumšais devās iekšā meklēt mantas.

-    Dīvaini gan! viņš sacīja atgriezies.

Rena nespēja saņemties, taču viņš bija kautrīgi uzstājīgs, tāpēc meitene ļāva parādīt, ko Tumšais atradis.

Lieli, pusaizputināti pēdu nospiedumi sniegā.

Viņa nodomāja, ka Klejotājs atradis izeju. Tas bija labi.

Taču viņa nespēja par to priecāties.

Baltais krauklis brīdinoši ieķērcās un nogriezās uz rietumiem.

Tumšais steidzās tam pakaļ. Rena palika, kur bijusi.

Kad krauklis traucās lejup uz strautu, kas burbuļoja no mazas iztekas akmeņlaukā, tā spārni uzzibsnīja kā ledus. Apmeties uz sniega klāta paugura, krauklis uzbužināja kakla spalvas, ieķērcās, un no knābja pacēlās mazi garaiņu mutulīši.

-   Rena! Tumšais uzsauca.

Meitene paberzēja deniņus. Ko nu?

Baltais krauklis strauji pacēlās gaisā, kad pauguriņš sakustējās un no tā izšāvās Vilks, kas nopurināja kažoku un lēkšoja pie viņas.

-    Vilk!

Meitenei aizlūza balss. Viņa klumpačoja lejup pa nogāzi. Vilks lēca viņai virsū, atmuguriski nogāza zemē un pārklāja viņas seju ar siekalainām vilka bučām. Rena viņu apkampa, taču šis izlocījās un auļoja atpakaļ pie Tumšā.

Baltais krauklis joprojām ķērca, un tagad tam pievienojās Rips un Reka. Vilks, lēkšodams ap uzkalniņu, luncināja asti, bet Tumšais tam blakus noslīga uz ceļiem un iekliedzās:

-   Rena! Tas ir Toraks! Viņš ir dzīvs!

četrdesmitā nodala

Vilku mazulis ar joni pamodas. Vilku gaudošana!

Nē, nebija vis. Tikai kraukļi atdarināja vilku valodu. Šie tā mēdza rīkoties bieži. Šie smējās, ja mazulis skraidīja apkārt un meklēja savu baru.

Viņš dusmīgs apgūlās un pārklāja ar asti degungalu.

Taču viņš nespēja iemigt, jo bija pārāk izsalcis.

Izlīdis no klintsapakšas, viņš stāvēja pie midzeņa ieejas un ošņāja gaisu.

Bija atnākusi gaisma, bet kraukļu nebija tātad nav cerību uz kādu gaļas gabaliņu. Laiks kļuvis siltāks, un spožais-mīkstais-aukstums biezāks. No vietas, kur stāvēja mazulis, sākās balta, krauja nogāze, kas pēc tam no jauna slējās augšup un veidoja Kalnu. Tas izskatījās jauki. Reiz mazulis bija mēģinājis to sasniegt, taču kraukļi viņu atdzina atpakaļ. Viņš bija saskaities. Pēc tam viņš Kalnā bija dzirdējis riešanu: briesmīgi, nikni suņi izplatīja tādas skaņas, it kā ēstu vilku mazuļus. Otrreiz viņš nemēģināja.

Piemiedzis acis spilgtajā gaismā, mazulis iztipināja spožajā, mīkstajā aukstumā un pieplaka ar vēderu zemei. Viņš bažīgs pētīja debesis, vai tur nav briesmīgās pūces. Nekā! Varbūt lielais bezastainis to bija aizbiedējis.

Lielais bezastainis bija atnācis tumsā, kad mazulis kas centās medīt lemingus bija iekritis alā un nevarēja tikt laukā. Viņš jau ilgi bija gaudojis, kad alā ielūkojās lielais bezastainis. Tam bija bagātīga, iedrošinoša smarža, tāpēc vilcēns paluncināja asti. Lielais bezastainis bija dabūjis viņu laukā, pasviedis brīnišķīgas, taukainas gaļas stērbeli un aizšļūkājis projām.

Uz paugura valdīja pilnīgs klusums. Bija noklusis pat vējš. Šāds miers bija biedējošs.

Vilcēns ierējās. "Es esmu šeit!"

Atbildes nebija. Vilcēns sāka smilkstēt. Viņš ilgojās pēc sava bara ļoti, līdz sāpēm.

Pēkšņi viņš pārtrauca smilkstēt. Tālumā dobji un skanīgi ķērca kraukļi. Viņš saspicēja ausis. Tie bija viņa kraukļi!

Viņš iegaudojās.

Tie netuvojās.

Labi, tad viņš dosies pie tiem.

Viņš dedzīgi lēkšoja pāri spožajam-mīkstajam-aukstumam. Tas zem viņa svara ielūza, un viņš kūleņoja no paugura.

Pakājē viņš atguvās un nošķaudījās. Midzenis bija augšā, neaizsniedzami tālu. Ko tagad darīt?

Paugurainē iegaudojās vilks.

Vilcēns kļuva uzmanīgs. Šis nebija kraukļu triks, šis patiešām bija vilks. Tā bija viņa māte!

Vilcēns izmisīgi ierējās. Esmu šeit! Esmu šeit!

Gaudošana pārtrūka.

Vilcēns, klumpačodams pa spožo-mīksto-aukstumu, rēja un rēja. Esmu šeit!

Viņš sāka pagurt. Tad tumša ēna metās viņam virsū pa nogāzi un pēkšņi viņam virsū lēca māte. Abi ripoja kopā, un tā smilkstēja un ošņājās, un viņš ņaudēja un piekļāvās brīnišķīgi siltajam kažokam, ieelpoja mīļoto, spēcīgo, gaļīgo mātes smaržu. Tad tā atvēma mazliet pārtikas, ko viņš aprija, bet vilcene tikām laizīja mazuli caurcaurēm. Pēc tam abi viens otram piespiedās un savu prieku izgaudoja debesīm.

Vilcēns joprojām gaudoja, kad māte iesmilkstējās un aizšāvās projām.

Viņa gaudošana aprāvās, un vilcēns atvēra acis.

Un tur viņa tēvs drāzās pie abiem pāri spožajam-mīkstajam-aukstumam.

četrdesmit pirmā nodala

Bija vasara, Rena un Toraks pastaigājās zem čalojošiem kokiem.

-    Neaizej! viņa sacīja.

Toraks pagriezās pret viņu un smaidīja, un viņa redzēja drauga acīs mazas, zaļas dzirkstelītes.

-   Rena, viņš bilda, Mežs ir mūžīgs. Es to redzēju no Kalna.

-   Lūdzu! Es to nevaru izturēt.

Viņš pieskārās meitenes vaigam un devās prom.

Rena iekoda pirkstu kauliņos un ielīda dziļāk guļammaisā.

"Tas varēja arī nenotikt," viņa sev teica. "Viss ir labi."

Gulēdama savā pusē, viņa vēroja, kā pa baļķiem dejo uguntiņas. Viņa atkal bija Mežā, lielajā patvertnē, kur Kraukļu ģints dzīvo kopā ziemas spelgonī. Viss bija pazīstams: baļķu sienas, aizdrīvētas ar sūnām, ziemeļbrieža ādas jumts, pa kura atveri virs ugunskura vīdēja zvaigznes.

Viņa ieelpoja malkas dūmus, dzirdēja liesmu sprakšķēšanu

un klusu balsu murdoņu.

>

"Ar savu ģinti esmu drošībā." Tumsas laiks bija beidzies, saule atgriezusies. Tepat tuvumā apmetušies ziemeļbrieži, un Toraks ir…

Viņa pieslējās sēdus. Pustumsā viņš nebija saskatāms.

Taču tas nebija nekas īpašs. Kad dienas vēl tik īsas, medīšana lielākoties notika naktī mēness gaismā un Pirmā Koka gaismā.

Viņai apkārt sēdēja ļaudis un mierpilni šuva vai kapināja kramu. Kopš Dvēseļu nakts bija pagājuši trīs mēneši. Skrajā meža iemītniekiem Eostra un ēnu sērga bija vienīgi atmiņas.

Uzvilkusi drēbes, Rena devās meklēt Tumšo.

Viņa gaišie mati vīdēja otrā patvertnes galā; viņš sēdēja uz guļamlāvas malas, aizrāvies ar grebšanu. Ar ogli zīmēdama aprises kamzolim uz ziemeļbrieža ādas, ar viņu pļāpāja Duraina, Ziemeļbriežu burve.

Rena jautāja, vai tie nav manījuši Toraku. Tumšais atbildēja, ka, viņaprāt, viņš devies meklēt vilkus. Rena spēji pagrieza tam muguru un izlikās, ka pie ugunskura silda rokas.

-    Kas vainas? jautāja Duraina.

-    Nekas, melo Rena.

Viņa nebija domājusi, ka ilgosies pēc Kalniem, taču tā ir. Viņa ilgojās pēc pirmajām dienām Tumšā alā un vēlāk pēc Gulbju un Kalna Zaķu ģints. Toraka miesa un gars atveseļojās lēnām, un viņa bija kopā ar draugu. Viņš izstāstīja, kā Vilks izglābis viņam dzīvību, un vēlāk arī par savu tēvu. Rena Torakam pastāstīja par Klejotāju un Seiunas pēdējo dāvanu Kalnā. Viņi apsprieda Eostras burvestības un izlēma, ka ohra no Toraka mātes maciņa bija pasargājusi viņa pasaules dvēseli. Abi bija kopā, kad viņš kā ziedojumu slēpņļaužiem atstāja tēva amuletu un viņa palīdzēja Kalnu burvjiem aizdzīt dēmonus atpakaļ uz Citpasauli; tad veica rituālu tokorotu bērnu dvēselēm ja noietu greizi, arī viņa kļūtu par tokorotu.

Visu laiku abi atradās plecs pie pleca. Taču, nonākot atpakaļ Mežā, viss mainījās.

-   Rena? Tumšais ierunājās.

-    Ko? vina atcirta.

-   Vai iesim viņu apraudzīt?

-   Liec man mieru!

Neņēmusi vērā Tumšā aizvainoto smaidu un Durainas pārmetošo skatienu, viņa izsoļoja laukā, lai paņemtu loku.

-   Ak, Rena! Finkedīns sēdēja ugunskura pretējā pusē un gatavoja bultas. Palīdzi, lūdzu!

-   Es dodos medīt.

-   Vispirms palīdzi.

Gari nopūtusies, viņa nometa loku.

Viņas tēvocis bija nogludinājis alkšņa sagataves un krama uzgaļus nostiprinājis ar cīpslām. Labajam un kreisajam spārnam sašķirotu, uz pusēm pāršķeltu tetera spalvu kaudzes gulēja viņam blakus, un viņš sēja tās pie bultu sagatavēm. Vīra gurnam draudzīgi bija piespiedies liels suns.

Finkedīns jautāja, kāpēc Rena sadusmojusies, bet viņa atbildēja, ka tas nav tiesa.

"Kāpēc," viņa prātoja, "viņš grib, lai to saku? Toraka nav tuvumā. Un cilvēki man klanās tā, it kā es jau būtu jaunā Kraukļu burve. Bet es tā neesmu, līdz būšu piekritusi."

It kā uzminējis viņas domas, Finkedīns sacīja:

-    Tu labu laiku esi atpakaļ, tomēr ne reizi neesi vaicājusi, kā nomira vecā.

Neņēmusi viņu vērā, Rena ar nazi turpināja cirpt bultas spalvas un atstāja vien tik, lai tās lidotu taisni.

-    Tas notika tieši tad, kad atgriezos no pauguraines, sāka runāt Kraukļu vadonis. Viņa gaidīja, līdz zināja, ka esmu atpakaļ, lai apvienotu ģintis. Viņa izvēlējās mierīgu, aukstu dienu; akmeņozolu birzi dienas gājuma attālumā no apmetnes. Mēs burvi nolikām sniegā viņas guļammaisā, un viņa iedzēra virumu, ko bija pagatavojusi, lai kļūtu miegaina. Dziedājām senčiem, lai pavēstītu, ka viņa tuvojas. Tad viņa teica, lai mēs ejam projām. Viņai bija viegla nāve.

Rena nolika nazi.

-   Es zinu, kāpēc tu to stāsti. Tā paša iemesla dēļ, kāpēc piedabūji palikt Durainu. Lai būtu drošs, ka ieņemšu viņas vietu.

Finkedīns stingri paskatījās.

-   Vai tāpēc tu baidies?

-    Es nebaidos! meitene atcirta.

Suns pieglauda ausis un piespiedās Finkedīnam.

Rena nikni raudzījās ugunskurā.

-   Tā nav glīti! viņa noburkšķēja. Viņi klanās un par burvi sauc mani, bet baidās no viņa. Daži pat ir izveidojuši rokas zīmi, lai viņu atvairītu.

-   Viņš atgriezies no mirušajiem, Rena. Skaidrs, ka viņi ir nobažījušies. Un labi zina, ko viņam ir parādā.

-    Ak jā! meitene bezkaislīgi sacīja. Šie par viņu sākuši stāstīt stāstus: Klausītājs, kas sarunājas ar vilkiem un kraukļiem. Šie vienkārši nevēlas, ka viņš pie tiem dzīvo.

-    Un Toraks? Ko grib viņš?

-   Viņu patiešām kas nomāc. Es nezinu, viņa bēdīgi teica.

Finkedīns ar īkšķi pārlaida pār bultas sagatavi.

-   Viņi teic, ka Sākumā visi cilvēki bijuši līdzīgi Torakam un pazinuši citu radību dvēseles. Tagad palicis vienīgi viņš. Duraina lēš, ka viņš varētu būt pēdējais. Ka turpmāk Garagājēju vairs nebūs; ka paliks vienīgi draudzība starp cilvēku un suni: atmiņas par to, kas reiz bijis. Viņš brīdi klusēja un tad turpināja: Toraks tāds ir viens, Rena. Ģintis to zina. Un viņš to zina.

Rena pielēca kājās.

-   Pat tu? Vai gribi, lai viņš aiziet?

-    Gribu? Finkedīna zilās acis liesmoja. Tu domā, ka es gribu, lai viņš aiziet?

-    Tad saki viņam, lai paliek!

-   Nē, Kraukļu vadonis bilda. Viņam pašam jāatrod savs ceļš.

Finkedīns pamanīja Toraku, kad tas devās projām, lai atrastu Vilku, un aicināja puisi uz ieleju pārbaudīt slazdus. Toraks gribēja iebilst, taču kaut kas audžutēva balsī lika apdomāties.

Jau sen bija uzlēkusi saule, taču pie debesīm joprojām spīdēja spožs mēness, un koki pāri aizsalušajai upei meta garas ēnas. Toraks un Finkedīns līkņāja pa ledu sasalušas elpas dūmakā. Pretējā krastā apstājās ziemeļbriedis; noskatījies, kā abi iet garām, tas pakārpīja sniegu un pēc tam turpināja košļāt ķērpjus.

Novēloti pamanījis, ka Finkedīns nes pārtikas tarbiņu un guļammaisu, Toraks gribēja mantību pārņemt savā ziņā. Finkedīns atteicās. Pēc brīža viņš nogriezās gravas atzarā.

-    Slazdi ir augšup pret straumi, Toraks sacīja.

Finkedīns turpināja rāpties.

Gravā sniegs bija biezāks. Ledus vētrā nolūzušie koki mēnesgaismā meta spokainas, sakumpušas ēnas.

Pie nolūzuša akmeņozola sēdēja Klejotājs un pārtina kājautus.

Toraks apstājās. Šķita neticami, ka šis skrandainais grausts kādreiz bijis dižens burvis. Vienīgi Finkedīns bija ielūkojies dziļi Klejotāja sirdī un apjautis, ka vīram joprojām piemīt veselais saprāts, kas palīdzētu tikt pāri kalniem un atrast Eostras midzeni. Kraukļu vadoņa ticība attaisnojās.

Finkedīns uzlika delnas uz krūtīm par draudzības zīmi.

-    Narander, viņš klusi teica.

Klejotājs viņu neņēma vērā.

Toraks piesardzīgi notupās tam blakus.

-   Klejotāj, viņš teica. Tu izglābi man dzīvību. Paldies!

-    Ko? Ko? vecais vīrs atcirta.

-   Tu nonesi mani no Kalna. Tu apsedzi man rokas un kājas, lai tās nenosaltu.

Klejotājs bārdā notvēra uti, nospieda to starp īkšķi un rādītājpirkstu un apēda.

-    Vilku puiku izglāba slēpņļauži. Klejotājs viņu tikai izvilka laukā. Gremodams vēl vienu uti, viņš čērkstoši iesmējās. Klints pārplēsa Maskoto uz pusēm kā lapseni! Kur ir Nariks?

Tuvojās Finkedīns.

-   Nāc kopā ar mums uz nometni, Narander! Tu būsi siltumā. Mēs par tevi rūpēsimies.

Klejotājs savīstīja ap sevi pūstošās zvērādas un ar mājienu atraidīja Kraukļu vadoni.

-    Nariks un Klejotājs dzīvo skaistā ielejā. Viņi paši prot par sevi rūpēties.

Finkedīns nopūtās un nolika saiņus.

-   Apģērbs. Ēdiens. Tas būtu tavs, veco zēn!

-  Apģērbs. Ēdiens. Klejotājs vaibstījās. Kur ir Nariks?

Finkedīns svārstījās.

-   Nariks gāja bojā lielajā ugunsgrēkā, viņš klusi teica. Vai atceries? Tavs dēls ir pagalam.

Toraks viņu vēroja.

-   Ak, Nariks ir šeit! Klejotājs iekliedzās un izvilka no apmetņa krokām miegainu sniegapeli.

Toraks klusi sacīja:

-   Klejotāj! Reiz tu stāstīji, ka aci esi zaudējis nelaimes gadījumā kapinādams kramu. Varbūt to zaudēji lielajā ugunsgrēkā, kad mans tēvs satrieca uguns opālu?

Vecais vīrs ar netīru pirkstu noglāstīja sniegapeli.

-   Tā lēkšus izlēca laukā, viņš dudināja, un krauklis to apēda. Kraukļiem acis garšo.

Finkedīns viņam drūmi paklanījās.

-   Tu esi atriebis Narika nāvi. Tu veicināji Ūpju burves briesmu darbu galu. Nāc mums līdzi! Esi mierīgs!

Vecais vīrs turpināja dudināt, it kā nedzirdētu.

Finkedīns ar zīmēm rādīja Torakam, ka jādodas projām. Klejotājam viņš teica:

-   Paliec sveiks, Narander! Lai aizbildnis peld kopā ar tevi!

Kad viņi cēlās augšā, lai ietu, Klejotājs pašāva roku un novilka Toraku atpakaļ. Tvēriens bija ciešs. Puisis juta sejā sliktu elpu un pamanīja kaut ko atmirdzam vienīgajā acī kā mailīti duļķainā dīķī.

-   Vilkupuika ir sakreņķējies, vai ne? Vai dvēseļu gabaliņi līp pie gara? Diženais Klaidonis, Mežs, Maskotā? Viņš ir līdzīgs Klejotājam, jā gan, viņš nonācis pārāk tuvu, tāpēc viņam jākustas!

Toraks iekliedzās un izrāvās no tvēriena. Klejotājs burzguļojoši iesmējās un noklepojās.

Viņi to atstāja mēnesgaismā starp nolūzušiem kokiem; viņš spieda pie krūtīm sniegapeli.

Pa ceļam uz lamatām neviens nerunāja. Nonākuši galā, viņi atrada trīs irbes un divus sniegā sastingušus zaķus. Finkedīns noplūca spalvas irbei, bet Toraks atmodināja uguni un uzlika karsēties plakanu akmeni. Finkedīns uzšķērda irbi un novietoja to uz akmens. Kad abi bija paēduši, viņš no jostas noraisīja raga smaili un sāka asināt nazi.

Pēc brīža viņš teica:

-    Reiz tev stāstīju, ka septītais dvēseļēdājs gāja bojā ugunsgrēkā. To teicu tāpēc, ka Naranderam zvērēju neatklāt, ka viņš palicis dzīvs.

Toraks apsvēra klusēdams. Pēc tam viņš sacīja:

-   Nariks. Vai viņa dēls?

Finkedīns brīdi klusēja. Pēc tam viņš pavēstīja, ko Toraka tēvs bija stāstījis nākamajā naktī pēc atgadījuma.

-    Nariks bija astoņas vasaras vecs, kad Naranders pievienojās dziedniekiem. Narandera dēls vēlējās aiziet. Viņam to neļāva. Taču viņš bija stūrgalvīgs. Lai piespiestu viņu pakļauties, Ūpju burve paņēma Nariku. Finkedīns papurināja galvu. Dvēseļu nakts. Tavs tēvs aicināja viņus uz vietu, kas vēlāk tika nosaukta par Nodegušo Pakalnu. Viņš atmodināja lielu ugunsgrēku. Sadauzīja uguns opālu.

Roņu burvis briesmīgi apdega. Klejotājs zaudēja aci. Visi paglābās dzīvi… Vienīgi Nariks ne. To paslēpa Maskotā. Viņa tēvs atrada līķi. No bēdām zaudēja prātu.

Sprakšķēja ogles. Lidodama medīt, pāri aiztraucās pūce. Pacēlis galvu, Toraks skatījās, kā tuvojas saullēkts un apdziest Pirmā Koka gaisma. Viņš domāja par Nariku un Naranderu, un par savu tēvu un māti, un par varenajiem, netikumīgajiem burvjiem, kas kļuvuši par dvēseļēdājiem. Tik daudz ciešanu. Kādēļ?

-   Tas ir beidzies, Torak, Finkedīns klusi sacīja.

-   Es zinu. Taču man šķita… Man šķita, ka jutīšos labāk.

-   Tas prasa laiku.

-   Cik ilgu laiku?

Kraukļu vadonis izpleta rokas.

-   Kad nomira tava māte, pagāja daudz ziemu, līdz atveseļojās mans gars.

-    Kā tu atguvies?

-   Rūpēs par savu ģinti. Pieskatīdams Renu. Viņas vārds zaigoja starp abiem saltajā gaisā. Toraks piecēlās un gāja prom, tad atgriezās.

-   Zinu, ka viņai bija jāpaliek. Varbūt Klejotājam ir taisnība, varbūt arī es vienmēr būšu klaiņotājs. Taču nevaru…

Es nevēlos vinu zaudēt.

Finkedīns viņam bija vajadzīgs, lai visu vērstu par labu; taču Kraukļu vadoņa seja bija skarba; viņš bāza nazi makstī.

-   Aiznesīšu medījumu uz nometni, viņš strupi sacīja. Tu iemidzini ugunskuru un upē pārbaudi makšķerāķus.

Rena bija aizmirsusi paņemt līdzi jebkādu pārtiku, tāpēc rītausmā bija izbadējusies un sliktā noskaņojumā.

Viņa nebija atradusi Toraku, taču bija redzējusi daudz vilku pēdu un baiļojās par Tumšo.

Kalnu ģintis viņu piecieta tikai tāpēc, ka viņš bija kopā ar Toraku, un viņam tika vēlēts gulēt atsevišķā miteklī apmetnes nomalē. Arī Kraukļu ģints sākumā bija piesardzīga, tomēr mainīja domas tad, kad sastapās ar Arku; zēns, kuram pieder balts krauklis, pelnījis cieņu. Pats Tumšais nekavējoties tika aizvests uz Mežu un dievināja atrašanos starp cilvēkiem. Vakar Rena bija viņu atradusi satraukti virpinām pirkstos mazu slānekļa muskusvērsīti, ko viņš bija atnesis no savas alas. Meitene bija atgādinājusi, ka Finkedīns viņam atļāvis palikt, cik ilgi sirds kāro. Viņš bija pieklājīgi pamājis ar galvu; tomēr Rena manīja, ka viņš tam īsti netic un baidās, ka viņam liks aiziet.

"Tu pret viņu biji nejauka," meitene sevi rāja un smagi soļoja uz apmetni. "Ļoti prātīgi, Rena. Tieši tas viņam vajadzīgs."

Toraks bija uz upes, kur ar briežraga cērti robīja āliņģus un izlika āķus. Viņam blakus gulēja kaudze ar raudām, kas ātri sasala. Izlikdamies vienaldzīgi, apkārt staigāja Rips ar Reku.

Tuvojoties Rēnai, Toraks uzmeta viņai skatienu, tad atkal ķērās pie darba.

Pretēji viņai puisis vēl arvien valkāja Kalnu Zaķu apmetni, kas ap vidukli bija savilkts ar jostu, ko Krukosliks dāvāja šķiroties: tā bija plata stirnu buka sloksne, kurai piešūts daudz rindu ziemeļbrieža zobu. Rena prātoja, ka viņš izskatās labi kā neviens Skrajā meža iemītnieks. Meitene apjautājās, vai viņam nav nekas pretim izskatīties tik atšķirīgam.

Kādēļ gan? viņš jautāja, paraustījis plecus. Tāds nu esmu.

Rena pacēla briežragu un paskrāpēja ledu.

-   Vai tev tas nenieka nerūp?

-    Kāda jēga? Es neko nevaru mainīt.

Uz mirkli Toraks viņai tiešām izskatījās pēc svešinieka: garš jauneklis svešzemju zvērādās ar izraidītā tetovējumu pierē, skumjām, gaišzaļām acīm. Viņa nosprieda, ka Finkedīnam taisnība viņš ir vienpatnis. Un vienmēr tāds būs.

Vina skali teica:

-   Gribu, lai tu kaut ko apsoli.

Toraks uzmeta viņai bažīgu skatienu.

-    Ko?

Meitene bija gatavojusies viņu aicināt neatstāt ģinti, taču tā vietā nomurmināja:

-    Nekad neiemiesojies manī.

-    Ko? Viņš nosarka ūdensriekstu krāsā. Bet… es nekad… Gribu teikt: kāpēc gan man vajadzētu to darīt? Es tāpat zinu, ko tu domā.

Rena viņu vēroja.

-   Vai… zini, ko es domāju?

Viņš norija siekalas.

-   Jā. Protams.

Viņa nometa briežragu un aizgāja.

-    Rena…

Sniega pika trāpīja viņam tieši sejā.

-    Lūk! viņa iesaucās. Tu nezināji, ka es to daru, vai ne?

Toraks mirkšķināja plakstus un spļāva sniegu. Viņa sejas izteiksme kļuva domīga. Rena nosprieda, ka labāk jābēg.

Viņa steidzās uz krastu un dzirdēja, ka Toraks lēkšo pakaļ. Meitene izvairījās. Sniega pika palidoja garām un trāpīja Tumšajam, kas bija atnācis palūkoties, kas te par kliegšanu.

Tumšais bija pārsteigts.

-   K-ko?

-    Tā ir spēle! Rena noelsās, skriedama garām, un iegaudojās, kad Toraka nākamais raidījums sāpīgi trāpīja pa plecu.

Tumšais ātri atjēdzās, un gaisā drīz vien mudžēja sniega pikas. Rena tēmēja labi, Tumšais vēl labāk. Torakam tik labi neveicās, taču viņš to aizstāja ar nenogurdināmu centību. Sajūsminātā kraukļu ķērkšana izvilināja no Meža vilkus. Toraka Vilks lēca augsti un vijīgi un sniega pikas ķēra gaisā; Tumšais Kažoks, caurcaurēm klāta ar sniegu, jo bija viegls mērķis, un Olis skraidīja apkārt riedami un maisīdamies visiem pa kājām. Galu galā Toraks un Rena apvienojās pret Tumšo un nomētāja šo, līdz viņš no smiekliem nogāzās gar zemi. Elsodami un sakampuši sānus, Toraks un Rena novēlās viņam blakus, Vilks un Tumšais Kažoks uzdrāzās abiem virsū, bet Olis uzrausās visiem augšpusē.

Viņi gulēja, skatījās debesīs, čāpstināja Tumšā atnestās riekstu kūkas un meta drupatas kraukļiem. Tad sauli aizklāja mākonis, un pēkšņi kļuva auksti.

Olis aizklīda projām un sapinās makšķerauklā. Tumšais kopā ar Vilku un viņa draudzeni devās viņam palīgā.

Rena uzšāva sev pa vēderu un paskatījās uz Toraku.

-   Ja gatavojies aiziet, viņa nobēra, tiec tam pāri.

Toraks pieslējās sēdus.

-   Rena…

-   Nu?

Viņš sarauca pieri.

-   Rena.

Viņa piecēlās un aizgāja.

Vilki devās uz Mežu medīt, bet pārējie atgriezās nometnē, notašķījušies ar sniegu un aizmirsuši par sīgām uz ledus.

Finkedīns skatījās te uz Renu, te uz Toraku, tad lika puisim atnest zivis, bet Rēnai atrast Durainu, kas meiteni bija meklējusi.

-   Tumšais, paliec pie manis! viņš strupi teica. Mums jārunā.

"Ak nē!" Rena nodomāja. Viņa redzēja, kā, uztraucies par draugu, mīņājas Toraks.

-   Atnesīšu savu mantību, it kā aizsargādamies teica Tumšais.

-    Kāpēc? Finkedīns skarbi jautāja. Vai dodies projām?

-    Hm. Es domāju…

-   Vai vēlies iet projām?

Tumšais papurināja galvu.

-    Tad paliec!

-   V-vai tu domā pavisam?

-    Tu iederies pie mums. Tā ir?

Tumšais kautrīgi pamāja ar galvu.

-    Labi, tad paliec!

Nesagaidījis atbildi, Finkedīns pagriezās uz papēža un aizsoļoja.

Tumšais apstulbis noraudzījās, kā viņš aiziet. Toraks plati smaidīja un uzsita viņam pa plecu. Rena brīnījās, kāpēc tēvocis nesmaida.

Tonakt viņa pamodās un ieraudzīja Finkedīnu sakumpušu sēžam pie ugunskura. Tas, ka viņš neko nedarīja, tēvocim bija neraksturīgi viņš vienkārši vēroja liesmas.

Mežā iegaudojās vilki. Rena saklausīja Vilka skaļo, laimīgo dziesmu un Tumšā Kažoka melodiskos kaucienus, un Oļa gaudošanu, kas aizvien pieņēmās spēkā.

Viņa noraudzījās, kā Finkedīns pagriež galvu, lai ieklausītos. Viņa seja bija bēdīga: it kā vilki stāstītu kaut ko tādu, ko viņš negribētu dzirdēt.

Pēc brīža viņš apsēdās staltāk un izrieza plecus.

Un vienu reizi pamāja ar galvu.

četrdesmit otrā nodala

Kamēr Vilks tecēja pa spožo-mīksto-aukstumu, lai sagaidītu barabrāli, Tumšais stāvēja zem kokiem.

Viņš sasniedza pakalnu virs bezastainu lielā midzeņa un uzlēca uz nolūzuša stumbra, lai paošņātos. Viņš redzēja, kā no Meža ar zaru kaudzēm priekšķepās iznirst daži, kas smaržoja pēc kraukļiem. Uz midzeņa apmetās balts krauklis, un laipns bezastainis ar gaišu ērkuli iznāca laukā un pasauca to lejā.

Vilkam garām lidoja melnie kraukļi un sveicināja viņu ar klusiem ķērcieniem. Viņš bija labā noskaņojumā, tāpēc izteica tiem atzinību, pacēlis purnu. Vilks bija nogāzis stirnu buku, un vēders viņam bija pilns. Kad viņš atstāja Tumšo Kažoku un mazuļus, tie apmierināti grauza kaulus.

Spožā-mīkstā-aukstuma skaļā gurkstēšana Vilkam vēstīja par to, ka tuvojas barabrālis. "Tik skaļi," Vilks mīloši nodomāja.

Lai būtu drošs par to, ka Slaikais Bezastainis viņu pamanīs, Vilks atstāja koku aizsegu un, asti luncinādams, nostājās klajumā. Slaikā Bezastaina sveiciens bija nomākts. Viņš apsēdās uz baļķa un vērās nekurienē; Vilks apsēdās viņam blakus. Nabaga Slaikais Bezastainis! Joprojām apjucis par to, kas viņam darāms.

Brīdi abi sēdēja klusēdami. Tad Slaikais Bezastainis teica:

"Tava staigājošā elpa. Es to redzēju uz Kalna. Tā spīd ļoti spoži."

Vismaz Vilkam šķita, ka viņš runāja tā. Dažreiz to grūti saprast.

"Tu esi gudrs," Slaikais Bezastainis turpināja. "Vienmēr palīdzi. Palīdzi man arī tagad! Vai man jāpaliek pie kraukļu bara ? Vai arī jādodas projām ?"

Vilks uzlika galvu uz barabrāļa ceļgala un ieskatījās viņam acīs. Un atbildēja.

Nākamajā rītā, kad Toraks ritināja kopā guļammaisu, pie mitekļa ieejas parādījās Tumšais. Abi apmainījās skatieniem, un Toraks atvieglots redzēja, ka draugam nekas nav jāskaidro.

-    Es ilgošos pēc tevis, Tumšais teica.

Toraks centās pasmaidīt.

-   Tēvs mēdza teikt, ka dzīvē labākais ir pārcelties uz citu apmetnes vietu. Viņš mirkli klusēja un tad turpināja: Tā, protams, ir Vilku ģints paruna, un es neesmu no Vilku ģints.

-   Jā, un es neesmu no Kraukļu ģints. Man šķiet, ka viņiem tas nerūp.

-   Vai zini, ka daži tevi jau sauc par Balto Kraukli?

Tumšais pasmaidīja. Nesen viņš bija iemantojis jaunu

pārliecību. Torakam šķita, ka tā viņam ir piemērota.

-   Ko tu darīsi? Tumšais vaicāja.

-    Ak… medīšu. Apskatīšu tos Meža apvidus, kurus nekad neesmu redzējis. Būšu kopā ar Vilku, Tumšo Kažoku un Oli. Viņš mirkli apdomājās. Esmu noguris, Tumšais. Vēlos dzīvot mierā starp kokiem.

Tumšais pamāja ar galvu.

-    Rena teic, ka tavā dzīvē ir bijis pārāk daudz notikumu, toties manā pārāk maz.

Toraks paskatījās lejup uz guļammaisu un nodomāja: "Lai saprastu, jāuzticas Rēnai." Saviebies viņš cieši savilka pēdējo mezglu.

-    Lūk! Tumšais pastiepa roku. Tev nav amuleta, tāpēc šo pagatavoju tev.

Tas izrādījās uz auklas uzvērts mazs akmens vilciņš: meistarīgi izgrebts no pelēkā slānekļa, ar pievērtām acīm un gaudošanai paceltu mazu purniņu.

-   Uz vēdera tam ieskrāpēju Meža zīmi, sacīja Tumšais, un iekrāsoju to ar alkšņa sulu. Tas ir diezgan svarīgi. Sarkanais ir uguns un Kalni, un draudzība. Krāsa tev laiku pa laikam jāatjauno ar alkšņa sulu.

Toraks paņēma amuletu un aplika ap kaklu.

-   Paldies, viņš teica. Es tā darīšu.

Finkedīnu viņš atrada sēžam pie upes un lāpām tīklus. Kraukļu vadonis pārtrauca darbu un skatījās, kā puisis tuvojas.

-   Vēlos, kaut tu nebūtu aizgājis, vīrs klusi teica.

-   Es tāpat. Taču man par kaut ko atgādināja barabrālis. Vilkam nedrīkst būt divu baru.

Finkedīns domīgs pamāja ar galvu.

-   Zini, kad tu biji mazs un tavs tēvs ģinšu sanāksmē pie jūras sameklēja vecajo, viņš tai teica: "Kaut gan mans dēls nav no Vilku ģints, man šķiet, ka viņš ir īsts vilks." Beidzot es saprotu, ko viņš ar to bija domājis.

Torakam raustījās ādamābols.

-   Finkedīn! Es nezinu… Kā tev par visu pateikties.

Kraukļu vadonis sarauca pieri.

-    Tas nav vajadzīgs. Vienīgi atceries, Torak! Lai kur tu ietu, ģintīs atradīsi draugus. Un es ceru… ceru, ka kādudien tu atgriezīsies.

-   Atgriezīšos. Atkal satikšu tevi. Apsolu, mans audžutēvi

Finkedīns piecēlās. Kad viņš uzlika plaukstu Toraka sprandam, viņa zilās acis mirdzēja. Abi saskārās ar pierēm.

-    Paliec sveiks, dēls! Kraukļu vadonis teica. Lai tavs aizbildnis skrien kopā ar tevi!

Toraks viņu atstāja un, neko neredzēdams, izsoļoja no apmetnes. Bija mierīga, saulaina diena irbju mēnesī, Mežs sāka viļņoties. Tālumā dimdināja dzenis. Mazs, sīksts svilpis iemetās osī un sāka knābī krakšķināt sēklas. Balts zaķis apsēdās uz pakaļkājām, lai skrubinātu sala nobrūninātus dzinumus.

Toraks nebija aizgājis tālu, kad parādījās Vilks un sāka tecēt viņam blakus. Spalvu ar vizuļiem bija izrotājis sniegs, un Vilka dzintardzeltenās acis mirdzēja. Toraks pajautāja, kur ir baramāsa, un Vilks viņu aizveda pusceļu augšup līdz ielejas malai.

Rena sēdēja uz akmens saules apspīdētā klajumā un pārvilka loka stiegru. Viņai blakus gulēja Tumšais Kažoks un košļāja kazenāja zaru, bet Rips un Reka bija apmetušies kokā un ar priedes čiekuriem apmētāja Oli.

Tumšais Kažoks un mazulis lēkšoja sasveicināties ar atnācējiem. Rena pat nepagrieza galvu. Viņas kapuce tika parauta atpakaļ, un uzliesmoja rudi mati. Toraks apstājās, lai šo mirkli iemūžinātu atmiņā.

-   Atnācu atvadīties, viņš beidzot teica.

Rena uzmeta viņam skatienu un no jauna pievērsās lokam.

-   No kā?

-   Rena, es nevaru palikt. Un tu nevari aiziet.

-   Ja es varētu, vai tu vēlētos aiztaupīt man šo izvēli?

Viņš neatbildēja.

Rena piecēlās un nostājās puisim iepretim ļoti bāla un savaldīga.

-   Tev nav jāizvēlas. Tas jādara man.

Kaut kas viņas balsī lika ātrāk pukstēt To raka sirdij.

-    Bet… tev paredzēts kļūt par ģints burvi.

-    Nē. Tas būs Tumšais.

Tumšais!

-   Finkedīns to pamanīja agrāk par citiem, Rena sacīja aizlūzušā balsī. Tāpēc viņš piedabūja Durainu palikt. Nevis manis, bet Tumšā dēļ. Viņa teic, ka puisim piemītot apbrīnojama prasme. Un viņš to grib patiešām. Uz viņas vaigiem bija parādījušies divi sārti laukumi. Finkedīns to visu redzēja. Viņš… Meitene norija siekalas. Viņš ļāva man izlemt.

Toraks pamanīja viņas pārējo mantību, kas bija sakrauta kaudzē aiz klints.

-    Torak, Rena stingri sacīja. Tu jau esi centies mani pamest. Šī ir pēdējā reize. Vai gribi, lai eju kopā ar tevi vai ne?

Puisis centās runāt, taču nespēja. Viņš pamāja ar galvu.

-   Tad saki to! Rena nokomandēja.

-    …jā. Vēlos, lai tu nāc kopā ar mani.

Viņa smaidīja.

-    Jā! viņš iekliedzās, pacēla meiteni uz rokām un sašūpoja tā, ka rudie mati plīvoja uz visām pusēm. Kraukļi, spārniem ņirbot, uzspurdza gaisā; vilki luncināja asti un gaudoja.

Lejā, ielejā, viņus sadzirdēja Finkedīns; tas piecēlās kājās un atvadoties pacēla nūju.

Toraks un Rena uzlēca uz klints, lai Kraukļu vadonis viņus saskatītu, un virs galvas vēcināja lokus.

Pēc tam viņi savāca Rēnas mantību un devās projām rītā. Vilki tecēja viņiem aiz muguras, un kraukļi dejoja debesīs.

[1] usneja (usnea longissima) ķērpis, kas ilgstošā laikposmā var sasniegt 9 m garumu. (Šeit un turpmāk tulkotāja piezīmes.)

Content

Peivere Mišela Tumšās senatnes stāsti-6. Spoku Mednieks

Autores priekšvārds

PIRMĀ NODALA

OTRĀ NODALA

TREŠA NODALA

ceturtā nodala

piektā nodala

SESTĀ NODALA

septītā nodala

ASTOTĀ NODALA

devita nodala

DESMITĀ NODALA

VIENPADSMITĀ NODALA

DIVPADSMITĀ NODALA

TRĪSPADSMITĀ NODALA

ČETRPADSMITĀ NODALA

PIECPADSMITĀ NODALA

SEŠPADSMITĀ NODALA

SEPTIŅPADSMITĀ NODALA

ASToNPADSMITA NODALA

deviņpadsmitā nodala

DIVDESMITĀ NODALA

DIVDESMIT PIRMĀ NODALA

divdesmit otrā nodala

divdesmit treša nodala

divdesmit ceturtā nodala

divdesmit piektā nodala

divdesmit sestā nodala

divdesmit septītā nodala

divdesmit astotā nodala

divdesmit devītā nodala

trīsdesmitā nodala

trīsdesmit pirmā nodala

trīsdesmit otrā nodala

trīsdesmit trešā nodala

trīsdesmit ceturta nodala

trīsdesmit piektā nodala

trīsdesmit sestā nodala

trīsdesmit septītā nodala

trīsdesmit astotā nodala

trīsdesmit devītā nodala

četrdesmitā nodala

četrdesmit pirmā nodala

četrdesmit otrā nodala