Peivere Mišela

Uguns sala

Mišela Peivere

Uguns sala

1

-    Pazūdi! Hīlass uzbļāva.

Mežacūka uzmeta traucētājam piktu skatienu un atsāka vārtīties dubļos. Sivēnmāte ar saviem mazuļiem pie avota jauki pavadīja laiku, un suķim nenāca ne prātā griezt ceļu kaut kādam kaulainam zeņķim, kam gribējās padzerties.

Nogāzē brāzmoja salts austrumu vējš, kas grabināja izkaltušos dadžus un līda Hīlasa tunikas caurumos. Zēns bija noguris, viņam sūrstēja kājas, un ūdensmaisā jau kopš vakarvakara nebija ne lāses. Bija jātiek klāt tam avotam.

Hīlass ielika lingā akmeni un ielidināja to dzīvniekam sānā; cūķis belzienu nelikās ne manām. Hīlass gari nopūtās. Ko nu?

Piepeši cūka uzrausās kājās, stīvi saslēja gaisā asti un aizbēga; sivēni mina mātei uz papēžiem.

Hīlass notupās aiz ērkšķaina krūmeļa. Ko sivēnmāte bija pamanījusi?

Tai pašā mirklī mitējās vējš. Zēnam uz skausta sacēlās stāvus visi matiņi. Klusums šķita nelāgs un savāds.

Kā no zila gaisa parādījās lauva.

Zvērs nolēkšoja pa nogāzi un apstājās divus soļus no Hīlasa paslēptuves.

Zēns neuzdrošinājās elpot. Lauva atradās tik tuvu, ka Hīlass varēja saost sakarsušā kažoka muskusa smārdu un saklausīt, kā zem varenajām ķepām sabirzt zemes kukurznlši. Viņš redzēja, kā dzeltenbrūnās krēpes bezvējā kustas, un klusībā lūdzās, lai zvērs pasaudzē viņa dzīvību.

Lauva pagrieza diženo galvu un palūkojās uz viņu. Zeltainās acis bija stiprākas par pašu Sauli un dzīvnieks pazina Hīlasu. Tas redzēja zēna garu tikpat skaidri kā dziļa, dzidra dīķa dibenā gulošu oli. Lauva gribēja, lai Hīlass kaut ko izdara. Zēns nezināja, kas viņam jādara, bet juta, ka zvērs pavēl.

Zvērs vēlreiz pacēla galvu un izgaršoja gaisu. Tad tas aizcilpoja lejā no pakalna. Hīlass redzēja, kā lauva pārlec pāri klinšu krāvumam, bez skaņas piezemējas un nozūd biezoknī. Nu palika tikai muskusa smārds un milzīgo ķetnu nospiedumi.

Atkal sacēlās vējš; auka šņāca Hīlasam ausīs. Zēns drebelīgi piecēlās kājās.

Lauvas pēdas netālu no avota pildījās ar ūdeni. Hīlass notupās pie viena nospieduma tas bija tik prāvs kā visa viņa galva. Ūdens no lauvas pēdas nospieduma dod cilvēkam spēku. Viņš pieliecās un dzēra.

Kaut kas smags ietriecās Hīlasam augumā un nogāza no kājām.

-     Var jau būt, ka tu paliki stiprāks, kāda balss noteica, bet veiksme tev tāpēc neuzsmaidīja.

* * *

-     Kur mūs ved? iekunkstējās zēns Hīlasam blakus.

Neviens neatbildēja. Neviens to nezināja.

Kuģis bija piebāzts līdz pēdējam: katrā pusē pie airiem bija piesieti desmit vergi, vēl divdesmit, kņūpus sarāvušies, kluknēja uz klāja, un visus pieskatīja astoņi resni uzraugi ar pātagām, kuru gali bija apkalti ar varu.

Hīlass sēdēja, piespiests pie čīkstošā, grīļīgā kuģa sāna. Plaukstu locītavas sūrstēja, jēlādas siksna ap kaklu nobrāza ādu, un pakausis sāpēja. Pirms divām dienām viens no vergturiem bija apgriezis zēna gaišos matus.

-    No kurienes tu esi? vīrs uzrēja, atņemdams zēnam visas viņa mantas un cietsirdīgā lietpratībā viņu sasiedams.

-     Viņš bēguļo, svešā biedrs klusi nomurmināja, atplezdams Hīlasa lūpas, lai pārbaudītu zobus. Tas vienmēr uzreiz ir redzams.

-    Vai tas ir tiesa, puika? Kāpēc tev trūkst gabala no auss? Vai tur, no kurienes tu nāc, tā apstrādā zagļus, ko?

Hīlass drūmi klusēja. Pēdējo Pirras doto zeltu zēns bija samaksājis kādam ganam, lai viņam nogriež auss ļipiņu, jo robs tajā visiem uzreiz atklāja, ka Hīlass ir ārpusnieks.

-                To viņš saprata, mazākais vergturis spriedelēja,

-     tātad noteikti ir akejietis. No kurienes tu esi, puis? No Arkādijas? No Mesēnijas? No Likonijas?

-    Visviens, otrais noņurdēja. Izskatās gana stiprs, no tāda sanāks labu labais zirneklis.

Kas tas tāds? ^ Hīlass gausi ieprātojās.

Un kas bija šie cilvēki? Sagūstītāji bija ģērbušies raupjas vilnas tunikās un nospeķotos aitādas apmetņos viņi vairāk līdzinājās zemniekiem nekā Vārnu karotājiem; bet varbūt viņi strādāja pie Vārnām. Tie nedrīkst uzzināt, kas Hīlass ir.

Vilnis apšļakstīja seju, liekot attapties tagadnē. Blakussēdošais zēns iekunkstējās un izvēmās Hīlasam klēpī.

-     Nu paldies, Hīlass nopurpināja.

Zēns kaut ko vārgi atņurdēja.

Hīlass mēģināja ignorēt vēmekļu dvaku un pagriezās atpakaļ pret Jūru. Kuģis dziļi iegula ūdenī, un zēns jau kādu laiku vēroja viļņus, vai neparādīsies delfīni. Pagaidām neko nemanīja. Viņš atcerējās Garu, ar kuru bija sadraudzējies iepriekšējā vasarā. Delfīns gan bija laimīgs un atradās kopā ar savu baru; Hīlass pieķērās šai domai.

Un varbūt tāltālu prom Keftiu Pirrai bija izdevies aizbēgt. Viņa bija virspriesterienes meita un neiedomājami bagāta, taču reiz bija viņam sacījusi, ka darītu visu, lai tikai būtu brīva. Toreiz Hīlass bija nodomājis, ka meitene ir traka. Tagad viņš zināja, kā tas ir.

Biedējoši tuvu ūdeni pāršķēla spura. Haizivs ieurbās zēnā ar savu bezdibenīgi melno aci, bet tad nozuda skatienam.

Tad tāpēc te nav delfīnu, Hīlass nodomāja. Pārāk daudz haizivju.

-     Kopš devāmies ceļā, tā ir jau septītā, bilda vīrs, kas sēdēja otrā pusē jūrasslimības mocītajam zēnam. Viņam bija lauzts, greizi saaudzis deguns un brūnajās acīs vīdēja tāds gurdums, it kā viņš būtu redzējis pārlieku daudz ļauna.

-    Kāpēc tās mums seko? neskaidri murmināja sasirgušais zēns.

Vīrietis paraustīja plecus. Mirušos vergus pārmet pār bortu. Viegls laupījums.

Noplīkšķēja pātaga; vīrietim trāpīja pa vaigu. Nesarunāties! ieaurojās resnvēderainais uzraugs.

Vīrietim bārdā tecēja asinis. Sejas izteiksme nemainījās, taču acīs uzplaiksnīja kaut kas tāds, no kā Hīlass nojauta viņš iztēlojas, kā iedur uzrauga spalvainajā vēderā dunci.

Pēc Saules stāvokļa Hīlass sprieda, ka viņi jau kopš rītausmas brauc uz dienvidaustrumiem; tas nozīmēja, ka kuģis jau ir tālu no Akejas. Viņš skaitās pats uz sevi. Visus pūliņus bija aizmēzusi mirkļa neuzmanība.

Piedod, Izi, viņš domās atvainojās māsai.

Iekšas grauza pazīstamā vainas sajūta. Vienīgās Hīlasa atmiņas par māti bija tās, kurās viņa piekodināja rūpēties par mazo māsiņu bet Hīlasam tas nebija izdevies. Tai naktī, kad Vārnas uzbruka abu apmetnei, viņam bija izdevies aizmānīt tos prom, bet pēc tam viņš nevarēja Izi atrast. Vai viņa zināja, ka brālis to darīja viņas dēļ? Vai arī domāja, ka tas viņu pametis, glābjot paša ādu?

Tas viss notika pirms gada. Kopš tā laika Hīlass bija noskaidrojis tikai to, ka Izi varētu būt Mesēnijā Akejas tālākajā rietumu valdījumā. Iepriekšējā vasarā viņš bija samaksājis kuģim par vešanu, bet tas bija līkumojis no vienas salas uz citu un visbeidzot izsēdinājis viņu Maķedonijā bezcerīgi tālu uz ziemeļiem.

Astoņus mēnešus zēns ar pūlēm virzījās uz priekšu nepazīstamā zemē, kuru apdzīvoja naidīgi zemnieki un neganti suņi; vienmēr bija jāslēpjas, vienmēr viņš bija viens. Sīkstās, pļāpīgās māšeles tēls pamazām izgaisa, līdz zēns vairs tik tikko atminējās viņas seju. Tas viņu biedēja vairāk par visu citu.

Viņš laikam bija iesnaudies, jo nu atmodās, sajūtot dzīvīgu sakustēšanos apkārtējos vergos. Viņi tuvojās sauszemei.

Saulrieta sarkani kvēlošajā gaismā Hīlass ieraudzīja no Jūras paceļamies lielu, melnu, mākoņos ietiekušos kalnu. Tā virsotne bija dīvaini plakana, it kā kāds dievs to dusmu uzliesmojumā būtu nocirtis.

Zemāk bija saskatāms ogļmelnu smilšu klāts liedags starp diviem vienādiem zemesragiem, kas ieliecās uz iekšu kā izplesti žokļi. Kad kuģis ieslīdēja starp tiem, zēns sadzirdēja jūras putnu klaigas un veseru dunu. Degunā iecirtās savāda smirdoņa, kas atgādināja pūstošas olas.

Zēns izstiepa kaklu un aplūkoja rietumos esošo zemesragu; tur korē rēgojās neskaidras ugunis. Pretējā zemesragā krauju, akmeņainu pakalnu vainagoja pamatīgs akmens mūris ar lāpām, kas atgādināja visuredzošas acis. Tas noteikti bija vadoņa cietoksnis. No turienes visa sala būtu redzama kā no ērgļa lidojuma. Varētu redzēt pilnīgi visu.

-    Kas šī ir par vietu? ievaidējās jūrasslimības mocītais zēns.

Vīrs ar lauzto degunu un vēja aprauto seju izskatījās gluži nobālis. Tā ir Talakreja. Mūs sūtīs lejā raktuvēs.

-     Kas ir raktuve?

Jautātais uzmeta zēnam pētīgu skatienu, bet tai pašā brīdī uzraugs saķēra siksnu ap Hīlasa kaklu un uzrāva viņu kājās. Tā ir vieta, kur tu pavadīsi visu atlikušo mūžu.

2

-   Kas ir raktuve? Hīlass klusītiņām pajautāja vīram ar lauzto degunu.

Pēc ļoti nogurdinoša gājiena gūstekņi bija nonākuši krustcelēs. Divas takas veda uz abiem zemesragiem, viena tālāk iekšzemē, bet ceturtā beidzās tepat pie raktuvēm: liela, sarkana pakalna, kur čumēja un mudžēja puskaili vergi. Vīri drupināja spilgti zaļas klintis, sievas un meitenes skaloja sadrupināto, zēni pārlasīja guvumu; darbs norisinājās uzraugu vērīgo acu priekšā. Augstāk pakalna sānos melnēja alas, un tur kā mušas vaļējā vātī iekšā ārā šaudījās vēl citi vergi.

-    Raktuve, vīrs ar lauzto degunu paskaidroja,

-    ir vieta, kur cilvēki iegūst bronzu. Jārok zeme tik ilgi, iekams tiek pie zaļā akmens. Tas jāatšķeļ, jāsadrupina un jādedzina ugunī, līdz tas sāk svīst varu. Pēc tam varš jāsapāro ar alvu. Viņš pamāja uz kūpošo pakalna kori.

-   Krāsnis. Tā ir kalēja valstība.

Hīlass norija siekalas. Likonijā, kur viņš bija uzaudzis, zemnieki atvainojās zemei, pirms uzara savus miežu lauciņus, kaut arī aršana Viņu nemaz īsti nesavainoja, turklāt rētas drīz izzuda. Šis izmocītais pakalns bija sagraizīts par dziļu, lai sadzītu.

Beidzot gūstekņu saites atraisīja, un kāds uzraugs sāka soļot gar rindu, novērtēdams katru vergu.

-     Skaldītājs, viņš noņurdēja, un vīru ar lauzto degunu aizveda prom. Nesējs. Drupinātājs. Uzraugs uzmeta skatienu Hīlasam. Zirneklis.

Kāds lielāks zēns pamāja Hīlasam ar galvu, lai seko, un abi sāka rausties augšup pāri sarkanīgu gružu kaudzēm, ko izraibināja spīdīga, melna akmens šķēpeles. Hīlass pazina šo akmeni tas bija obsidiāns. Vārnu kareivji tādu izmantoja saviem bultu uzgaļiem: pērnvasar Hīlass vienu bija izvilcis no sava augšdelma. Izlikdamies klūpam, zēns paķēra vienu šķembu un noslēpa to dūrē.

Zēni sasniedza zemāk nogāzē izcirstu iedobi, svešais piekodināja Hīlasam gaidīt te pārējos zirnekļus un nozuda.

Izskatījās, ka iedobē ir ierīkots tāds kā midzenis: Hīlass saskatīja četras nelielas skrandu kaudzītes četrās nomīdītās bedrītēs zemē. Viņš atšļuka zemē, juzdamies pārāk noguris, lai domātu par to, kur sēž. Zēns nespēja atminēties, kad pēdējo reizi bija ēdis vai dzēris, un no veseru dunas sāpēja galva, jaunais tetovējums sūrstēja. Pēc izbrišanas krastā kāds vīrs bija saķēris Hīlasu aiz apakšdelma un sadurstījis ādu ar kaula adatu, ieberžot brūcē pēc sodrējiem smirdošu pastu. Rezultāts bija izplūdis zigzags, kas līdzinājās kalnam ar dubultu smaili: viņa īpašnieka zīme.

Saule norietēja, un iedobe iegrima ēnā. Darba duna pieklusa izņemot viena vesera klaudzienus, kas skāņi atbalsojās krāsns kraujā.

Iedobes mutē parādījās četri puikas, kuri pablenza uz Hīlasu tik nikni, it kā viņš būtu kaut kas, ko tiem piemirsies izsviest mēslainē. Četrotne bija sarkani noputējusi, un kaulainos locekļus ldāja dīvainas, zaļganas rētas.

Zeņķiem nebija gandrīz nekāda apģērba, izņemot ap galvām, gurniem un ceļiem apsietas, sviedros izmirkušas lupatas.-

Garākais izskatījās pāris gadu vecāks par Hīlasu; viņam bija līks deguns un biezas, melnas uzacis, kas vidū bija saaugušas kopā. Saitītē ap kaklu karājās gabaliņš sakaltušas gaļas apmēram pirksta lielumā. Puika acīmredzot bija vadonis; viņš uzmeta Hīlasam izaicinošu skatienu.

Jaunākajam bija gadi septiņi, tievas kājas un tuvredzīgs skatiens. Viņš samiegtām acīm palūkojās augšup uz lielāko zēnu, meklējot iedrošinājumu.

Trešajam bija melni mati un augstprātīgi sejas vaibsti. Hīlasam viņš atgādināja iepriekšējā vasarā redzēto ēģiptieti.

Ceturtā skatiens šķita neprātīgs; puika bija izkāmējis kā skelets, un viņa atslēgas kauli izspiedās kā sprunguļi. Viņš pastāvīgi sarāvās un meta pār plecu bailīgus skatienus.

Ēģiptiešu puika paspēra soli uz Hīlasa pusi. Vācies, viņš ieņurdējās. Tā ir mana vieta.

Hīlass zināja, ka nedrīkst piekāpties. Tagad tā ir mana, viņš attrauca, parādīdams zēnam obsidiāna šķembu rokā.

Zeņķis košļāja lūpas. Pārējie nogaidīja. Ēģiptietis nošņācās, paķēra savas skrandas un sameklēja citu vietu.

Sīkais puišelis un bailīgais pameta skatienu uz vadoni. Tas izkraukāja sarkanu puņķu kamolu un pietupies sāka atraisīt galvas apsēju.

Hīlass aizvēra plakstus. Pagaidām sadursme bija galā, taču viņš sprieda, ka agrāk vai vēlāk puikas mēģinās uzklupt vēlreiz.

-    Cik tev gadu? vadonis strupi pajautāja.

Hīlass pavēra vienu aci. Trīspadsmit.

-    No kurienes esi?

-    No kaut kurienes.

-    Vārds.

Zēns brīdi vilcinājās. Blusa. Tā viņu pagājušajā vasarā bija nodēvējis kāds avarējuša kuģa jūrnieks; gan derēs. Un tavējais?

-     Zens. Viņš ar galvu pamāja uz jaunāko puiku.

-     Sikspārnis. Uz ēģiptieti. Vabole. Tad uz kaulaino.

-     Slienā.

Slienā drebelīgi noņirdzās, atklājot siekalainu muti ar izdrupušiem zobiem.

-    No kā šis tā raustās? Hīlass Zēnam pajautāja. Zens paraustīja plecus. Pirms pāris dienām šo gandrīz noķēra grābējs.

-    Kas ir grābējs?

Pārējie tikai mēmi pablenza, bet Zens noirdzās. Tu neko nezini, ja?

-    Kas ir grābējs? Hīlass rāmi pārjautāja.

-     Ļaunie gari, Sikspārnis paskaidroja, cieši saķēris savu amuletu tādu kā saspiestu peli. Tie dzīvo lejā bedrē un tumsā tev seko. Viņi izskatās tādi paši kā mēs, saproti? Grābējs var stāvēt tev tieši blakus, bet tu pat nenojautīsi, kas viņš tāds ir.

-Ja jau tie izskatās tādi paši, Hīlass nesaprata, kā tad var zināt, ka kāds ir grābējs?

-    Ēe… Sikspārņa sīkais ģīmītis mulsumā sakrunkojās. Ēģiptietis Vabole ar pirkstu piesita iedobītei starp

degunu un augšlūpu. Grābējiem te ir rieva. Bet viņus nekad nevar apskatīt tik ilgi, lai zinātu droši.

-     Viņi dzīvo klintīs, Slienā bailīgi čukstēja. Viņi nāk un iet kā ēnas.

Hīlass apdomāja dzirdēto. Tad viņš pajautāja: Kāpēc jūs sauc par zirnekļiem?

Zens nošņaukājās. Gan uzzināsi.

Pēc šīs sarunas pārējie vairs nelikās par Hīlasu ne zinis un rosījās, noņemot ap galvu un ceļiem aptītās skrandas un izklājot tās žāvēties.

Zēnu pāršalca ilgas pēc mājām. Viņam pietrūka Izi un Škica viņa suņa, ko bija nogalinājuši Vārnas. Viņam pietrūka delfīna Gara un Pirras. Pietrūka pat Telamona vadoņa dēla, kas bija viņa draugs, līdz izrādījās, ka pats ir Vārna.

Ja Hīlasam kāds nebija vienaldzīgs, viņš to zaudēja. Mūždien viņš beigu beigās izrādījās viens. Viņam tas bija apnicis.

Nu un tad, zēns sev dusmīgi sacīja. Vispirms svarīgākais -jātiek no šejienes prom.

-     Par bēgšanu pat nedomā, Zens klusi nomurmināja, it kā Hīlass būtu paudis savas domas skaļi.

-    Kas tev tur par daļu? Hīlass atcirta.

-Ja izgāzīsies, mūs sodīs un tad mēs sodīsim tevi.

Hīlass nopētīja zēnu. Varu derēt, ka neesat pat mēģinājuši.

-     Nav jau, kur iet, Zens attrauca, vēlreiz paraustīdams plecus. Salinieki ir pārāk iebiedēti, lai palīdzētu, Jūrā čum un mudž haizivis. Iekšzemē nekā nav, tikai verdoši strauti un cilvēkēdāji lauvas. Ja tie tevi nenomedīs, to izdarīs Kreona vīri.

-     Kas ir Kreons?

Zetts Strupi paņieta ar galvu turp, kur lejup drūmi XolŪ&$ā3 biҐ№Rsnis. Kreonam pieder sala. Bedre. Mēs.

-    Es nevienam nepiederu, Hīlass sacīja.

Četrotne izplūda smieklos un sāka ar dūrēm dauzīt

pa zemi.

Tai pašā brīdī griezīgi nopļerkstēja svilpe, un viņi izrausās laukā no iedobes. Hīlass sekoja, cerot, ka svilpiens nozīmē maltīti.

Par ēdamo cīnījās veselas vergu ordas. Zirnekļi paķēra kādu grozu un jēlādas spaini, un Hīlass ar elkoņiem izlauza ceļu līdz dažiem malkiem etiķaina ūdens un saujas rūgtas, pelēkas pļuras, kas garšoja pēc sastampātām zīlēm un dubļiem.

Viņš pašlaik laizīja putras paliekas no pirkstiem, kad izdzirda kāju dipoņu un riteņu grabēšanu.

-     Stāties rindā! Zens uzbļāva.

Uz rietumu takas sacēlās sarkani putekļi, un nogāzi pāršalca bailes, kā vējš pāršalc miežu lauku. Hīlass redzēja vergus noliecam galvas un piespiežam rokas pie sāniem; uzraugi ar pātagām pliķēja sev ciskas un slaucīja nosvīdušos žokļus.

Vispirms no ceļa līkuma iznira dzinējsuņu bars. Tiem bija pinkaini, rudi kažoki un kaklasiksnas ar bronzas dzelkšņiem. Acis truli gailēja kā zvēriem, kas sisti un mērdēti badā, lai tos padarītu par slepkavām.

Sekoja pulks karotāju šaušalīgi stāvi krūšusargos un melnas jēlādas svārkos, ar smagiem šķēpiem un briesmīgiem bronzas nažiem kā murgu tēli. Par spīti tveicei, tiem mugurā kā spārni plīvoja melni apmetņi, un sejas bija pelēkas no pelniem.

Hīlass sagrīļojās. Tādus karotājus viņš bija redzējis arī agrāk.

Vidū divu melnu zirgu vilktos kaujas ratos brauca vadonis. Ratiem aizdārdot augšā pa taku uz cietoksni,

Hīlass manīja pazibam acis ar smagiem plakstiem un spurainu, melnu bārdu. Tajā sejā bija kaut kas briesmīgi pazīstams.

-     Galvu lejāl Zens izdvesa, ar elkoni iebakstīdams Hīlasam ribās.

Hīlass šausmās pavērsa skatienu no vadoņa uz tetovējumu savā delmā. Tas nav nekāds kalns, viņš nočukstēja. Tā ir vārna.

-     Skaidra lieta, ka vārna! Zens uzšņāca. Tas ir Kreons, Koronosa dēls viņš ir Vārna!

Hīlasam bija tāda sajūta, it kā viņš kristu no liela augstuma.

Viņš bija vergs Vārnu raktuvēs.

Ja tie uzzinās, kas viņš tāds ir, Hīlass viens un divi būs pagalam.

3

Kad Hīlass iztrūkās no miega, vēl pat nebija uzlēkusi saule, tomēr pārējie jau posās ceļā. Tie nebija papūlējušies viņu modināt. Zeņķiem bija vienalga, ka viņu noslānīs.

Zēns steigšus nogrieza dažas strēmeles no savas tunikas, apsaitēja galvu un ceļus, vēl vienu gabalu apsēja ap gurniem un kādā krokā pie vidukļa iebāza obsidiāna šķembu.

Vabole ieteica paņemt vēl vienu skrandu. Lejā bedrē uzčurā tai un aizsien degunu un muti. Tā netiks iekšā putekļi.

-    Paldies, Hīlass pateicās.

“Bedre” izrādījās divas pakalnā izraktas šahtas. Viena bija tik plata kā izplestas rokas; tai pāri bija pārmests baļķis, kuram savukārt virve. Hīlass nosprieda, ka tas varētu būt tāds kā trīsis. Otra šahta bija šaurāka pie tās vīri rindā gaidīja, kad varēs kāpt lejā. Daudzus klāja zaļganas rētas; ne vienam vien trūka pa kādam roku vai kāju pirkstam. Visiem bija asinīm pierietējušas acis un sakāves apziņā nocietinājušās sejas.

-    Kas tie tādi? Hīlass pajautāja Vabolei.

-    Skaldītāji, ēģiptietis nomurmināja. Netrāpies šiem pa kājām.

Stāvot rindā, Hīlass ievēroja, ka raktuves apsargā kareivji. Kreona cietoksnis glūnēja lejup uz viņu. Zēns

sev iegalvoja, ka Vārnas domā: viņš ir miris pagājušajā vasarā noslīcis Jūrā. Tas nepalīdzēja.

Pamanījis, ka vergu ir vairāk nekā uzraugu un sargu, viņš pajautāja Zēnam, kāpēc tie nedumpojas.

Vecākais puika tikai noblisināja acis. Redzi, bedrei ir deviņi loki. Ja mēģini bēgt, tevi sūta lejā uz dziļākajiem.

-    Un tad?

Zens neatbildēja. Viņš pārmeta pār plecu vairākas šķipsnas gružu un trīsreiz nospļāvās.

-      Tas atbaida grābējus, Sikspārnis pačukstēja, cieši saķēris savu saspiesto peli. Slienā knibināja savus atslēgkaulus un svīda baiļu sviedrus. Vabole murmināja burvestību ēģiptiešu valodā.

Hīlass pajautāja Sikspārnim, vai viņa pele ir amulets, un puišelis pamāja. Alu peles ir gudras, tās vienmēr aizbēg, pirms ala iebrūk. Zēnam arī ir amulets skaldītāja pirksts.

-    Aizveries, Sikspārni! Zens apsauca.

Kāds no priekšā stāvošajiem skaldītājiem ievēroja Hīlasu. Tu esi likonietis, viņš klusi secināja.

Hīlasam sagriezās iekšas.

-    Neliedzies, to es dzirdu pēc tavas valodas. Dzirdēju, ka Vārnām tur pagājušajā pavasarī esot sanākušas ziepes. Esot novākuši ārpusniekus, bet nav varējuši noķert visus.

-    Tu dzirdēji nepareizi, Hīlass nomurmināja, vairīdamies no zirnekļu ziņkārīgajiem skatieniem.

-    Nedomāju vis, vīrs nočukstēja. Es esmu no Mesēnijas tur ari viņējos vajāja, bet dažiem izdevās izbēgt. Kāpēc Vārnas medī ārpusniekus?

Mesēnija. Turp bija devusies Izi. Tie, kas aizbēga, Hīlass tikko dzirdami dvesa. Vai starp viņiem bija aptuveni desmit vasaras veca meitene?

Uzraugs uzbrēca svešajam, lai kustas, un tas nozuda lejā šahtā, vēl uzmetis Hīlasam mīklainu skatienu.

-    Kas ir ārpusnieks? Zens īgni pajautāja.

-    Tāds, kas piedzimis ārpus ciema, Hīlass paskaidroja.

-    Tu tātad esi kas īpašs? zeņķis noirdzās.

-    Es neesmu ārpusnieks, Hīlass sameloja.

Pārējie paņēma pa jēlādas maisam no turpat sakrautās

kaudzes, un Zens pameta vienu arī Hīlasam. Tas atkārtoja vecākā zēna kustības un uzmeta maisu mugurā, izmaucot rokas cauri siksnām. Tad viņš pārmeta pār plecu zemi, trīsreiz nospļāvās un lūdza Dabas Pavēlnieci viņu sargāt. Šķita, ka viņa ir tālu prom, Akejā. Zēns prātoja, vai dieviete maz sadzirdēs lūgumu.

Sikspārnis iekāpa šahtā pirmais, viņam sekoja Zens, Slienā un Vabole.

Ēģiptiešu puika izskatījās gandrīz tikpat iztrūcies kā Slienā. Sargi galvu, viņš Hīlasam piekodināja, un elpo caur muti.

-    Kādēļ?

-    Gan redzēsi.

* * *

Hīlass cīnījās lejā pa glumām virvju kāpnēm. Rīklē ieķērās tāda kā mēslu čupas dvaka. Viņš elpoja caur muti.

Piecdesmit pakāpieni… simts… beidzot nonākot lejā, viņam jau bija sajucis skaits.

Hīlass atradās ejā ar tik zemiem griestiem, ka nebija iespējams izslieties taisni. Bija tumšs, un sienas atbalsoja paša sēcošo elpu. Kāds no koka griestu balstiem

iečīkstējās. Hīlass ar šausmām juta, kā virs galvas gulst neiedomājamais pakalna svars. Šur tur uz klintsradzes lipinājās pa kādai māla lampas gaismiņai, metot dūmakainus atspīdumus alā. Ēnas te lēca virsū, te parāvās atpakaļ. Zēns iedomājās par grābējiem un žigli devās pakaļ pārējiem.

Tumsā taustoties uz priekšu pa eju ar mulsinošiem pagriezieniem un spējiem kritumiem, visapkārt valdošā smaka kļuva tik kodīga, ka teju sāka asarot acis. Hīlass paostīja savu plaukstu un sāka rīstīties. Viņš rāpoja pa cilvēku simtu atstātajiem mēsliem.

Caur sienām kļuva dzirdama balsu murdoņa. Hīlass izdzirda Zena balsi un nosprieda, ka tunelis kaut kur griežas atpakaļ. Nepalīdziet viņam, Zens sacīja, lai tiek galā pats.

Zemāk kļuva karstāk, un Hīlass drīz vien sāka svīst. Tālumā viņš saklausīja veseru dunu. Deviņi loki, viņš nodomāja. Laikam viss pakalns ir vienos caurumos. Viņš mēģināja nedomāt par Zemes Drebinātāju dievu, kura kājas piecirtiens sagrauj kalnus.

Piepeši dunoņa pieņēmās tā, ka vai ausis sāka krist ciet, un Hīlass attapās plašā, ēnainā alā. Gaisā karājās biezi putekļu vāli, bet šur tur dūmakā atspīdēja nelieli, lampu mesti gaismas laukumiņi. Sienās izcirstos iedobumos uz muguras gulēja kaili vīri un ar akmens un raga cērtēm skaldīja zaļa akmens dzīslas. Starp skaldītājiem piesardzīgi tekalēja ne vairāk kā piecas vasaras redzējuši zēni un meitenes un savāca atšķeltos gabalus kaudzēs. Hīlasam sametās šķērmi. Skaldītāji cirta zemes zaļās asinis no Viņas miesas. Viņš atradās milzīgā brūcē.

Zirnekļi bija aizsējuši mutes un degunus ar slapjām skrandām un nu krāva zaļo akmeni maisos. Hīlass sekoja

viņu paraugam. Kad maisi bija pilni, Zens viņus uzveda augšā pa citu tuneli. Maisa lences iespiedās Hīlasam plecos. Bija tik smagi, it kā viņš vilktu mironi.

Pēc nebeidzami gara kāpiena četrotne sasniedza galveno šahtu. Divi vīri paķēra Hīlasa maisu, apsēja tam virvi un sāka vilkt. Maiss raustīgā gaitā cēlās augšup.

Pēc mirkļa tas pārplīsa un viss saturs gāzās lejā, gandrīz trāpot Hīlasam.

-     Kam bija tas maiss? pārskaities uzbļāva viens no vilcējiem. Viņš pamanīja Hīlasu. Tu! Tu to nepārbaudīji!

-    Savi darba piederumi vienmēr ir jāpārbauda, ņirdza Zens.

Hīlass sakoda zobus. Zens viņam speciāli bija iedevis cauru maisu. Nu labi, viņš nodomāja. Laiks noskaidrot attiecības.

Lielajā alā viņš turējās Zēnam blakus, līdz abi bija iekrāvuši nākamo tiesu, un mina tam uz papēžiem ceļā uz lielo šahtu. Pusceļā Zens ķēra pie krūtīm un drudžaini sāka pārmeklēt zemi. Kad viņi nonāca šahtā, puisis jau trīcēja.

-     Vai tu meklē šo te? Hīlass klusi pajautāja un, atdevis Zēnam tā sačokurojušos pirkstu, piebāza seju lielākajam puikam gluži klāt. Tas paliks starp mums, viņš dvesa, un man nav nekādas vēlēšanās ieņemt tavu vadoņa vietu, bet vairs nekad nemēģini ar mani izstrādāt šādus un citādus jokus. Saprati?

Zens lēnām pamāja.

Viņi paveica vēl divus mokošus gājienus, un uzraugs nobrēcās, ka laiks pārtraukumam. Zens laikam bija kaut ko pateicis, jo pārējie nu atbrīvoja Hīlasam vietu un ļāva nodzerties etiķūdeni un apēst savu tiesu netīra plāceņa.

Zens un Vabole ēda drūmi un noteikti, bet Sikspārnis bāza drupatas spraugās pelēm, kas mitinājās ejās. Slienā neņēma mutē ne kumosa, tikai mirkšķināja acis un blenza tumsā.

Hīlass klusītēm apvaicājās Zēnam, ko grābēji cilvēkiem dara.

-    Dažreiz tie čukst ausī un seko kā ēna, līdz tu sajūc prātā. Citreiz viņi ielien rīklē un apstādina tev sirdi.

Hīlass ar mokām norija siekalas. Un viņi dzīvo klintīs?

-    Klintīs, ejās. Viņi ir gari, viņi var staigāt, kur pašiem

tīk.

-    Kuš! sirdīgi saraucis uzacis, uzšņāca Vabole. Virszemē ēģiptietis bija gandrīz vai draudzīgs, bet te lejā šķita kluss un nomākts.

Zens paglūnēja uz Hīlasu. Vai esi jau agrāk bijis pazemē?

-    Vienreiz, Hīlass atzinās. Sākās zemestrīce.

Zens nosvilpās. Un ko tu tad darīji?

-    Izrāpos laukā.

Zens iesmējās.

Hīlass pajautāja, vai Talakrejā arī gadās zemestrīces, un vecākais zēns papurināja galvu. Te ir tikai nogruvumi, un no kalna kūp dūmi, nekā vairāk.

-Dūmi? No kalna?

-     Tur iekšā dzīvo Dieviete. Dūmi ir Viņas elpa un uguns garu versme. Tie ir tādi durstīgi un karsti un mitinās plaisās zemē.

Hīlass apdomāja dzirdēto. Vai Viņa mēdz sadusmoties?

-     Nez vai. Bet ārā nāk tikai dūmi.

Tai brīdī uzraugs lika viņiem stiept zaļo akmeni no astotā loka.

Zirnekļi notrīsēja.

-    Tikai ne tik dziļi! Slienā nokunkstējās.

Vabole aizmiedza acis un ievaidējās, un pat Zens izskatījās iztrūcināts. Mjā, viņš novilka. Tikai turieties kopā.

* * *

Zens viņus veda lejup pa tuneļu tīklojumu uz piekto loku… uz sesto… uz septīto.

Svelme pieņēmās, un kļuva grūtāk elpot. Hīlass garāmejot aizskāra lapu kaudzīti un kaut kādu pūkainu, beigtu kunkuli. Viņš nosprieda, ka tās laikam ir veltes grābējiem.

Hīlass sajuta nelabi dvakojoša gaisa pūsmu, un pamats zem kājām iečīkstējās. Viņš atradās uz koka tilta, kas stiepās šķērsām milzum plašai šahtai. Tālu lejā varēja samanīt lampu gaismu un augumus, kas līkņāja darbā. Kāda seja vērās viņam pretī: tas bija vīrs ar lauzto degunu.

-     Blusa! Neatpaliec! brīdinoši uzsauca Zens.

Hīlass žigli nolēca no tilta. Tā šahta, vai tur…

-     Tur ir dziļākie loki, Zens pārtrauca.

-    Bet tur nebija kāpņu. Kā tad viņi tiek laukā?

-     Netiek. Ja tevi aizsūta lejā uz dziļākajiem lokiem, tu tur paliec līdz savai pēdējai stundai… Zena balss pieklusa, runātājam pagriežoties līkumā.

Hīlasu pārņēma šausmas. Uz mūžu palikt iesprostotam tumsā…

Viņa tukšais maiss aizķērās aiz klints. Viņš to noķibināja, sadauzīja galvu un steidzās nopakaļ pārējiem.

-     Zen! Pagaidiet!

Klusums. Viņš laikam bija nepareizi nogriezies.

Iedams atpakaļ pa to pašu ceļu, pa kuru bija atnācis, Hīlass izdzirda veseru ldaudzienus un devās uz to pusi. Viņš nokrita gabalu zemāk. Nē, tā nu gan nebija pareizi.

Zēns nonāca vietā, kur tuneļa sienas ieliecās uz iekšu. Arī tas nebija tā, kā vajadzētu, bet veseru duna joprojām bija dzirdama, un tā savukārt nozīmēja cilvēku klātbūtni, tāpēc viņš spraucās vien tālāk.

Troksnis noplaka, un beigās bija dzirdams vairs tikai vientulīgs: tuk, tuk, tuk!

Hīlass atradās alā ar zemiem griestiem, ko izgaismoja sprakstošs akmens gaismeklis uz kādas klintsradzes. Nevienu neredzēja, taču klaudzināšanās šķita tuvāk. Tuk, tuk!

Viņš lēni zagās uz priekšu.

Klauvējieni mitējās.

-    Kas tur? Hīlass jautāja.

Kāds nopūta lampu.

Klusums. Hīlass juta, ka tumsā kāds ir.

Viņš sajuta sejā elpu: zemjainu un saltu kā slapji māli.

Zēns metās bēgt. Maiss aizķērās. Viņš raušus mēģināja to izraut.

Kaut kas rāva atpakaļ.

Izrāvis maisu, zēns klupšus ieskrēja sienā. Šķita, ka tā zem plaukstām kustas. Vai tā bija klints vai arī miesa? Pirksti skāra kaut ko, kas šķita kā mute… un augstāk bija kaut kāda rieva. Zēns iekliedzās un atsprāga atpakaļ.

Tumsa bija tik bieza, ka vai aci dur, un Hilasam nebija ne jausmas, kurp viņš iet. Bet tad elpas vilcieni sāka skanēt citādi viņš bija atgriezies ejā.

Viņš sasniedza vietu, kur ieliecās sienas, un sāniski iespiedās tur iekšā.

Kāda roka sagrāba viņu aiz potītes. Hīlass spēra. Pēda trāpīja pa aukstu, zemjainu miesu. Zēns izbīlī spēra vēlreiz, un tvēriens saplaka kā slapji māli. Viņš veikli izspraucās cauri spraugai. Aiz muguras sēca asa, nikna elpa.

Hīlass iekunkstējās un metās bēgt. Tumsā atbalsojās ledaini smiekli. Grābēji mīt klintīs un ejās… Tie seko tumsā.

-    Blusa! Kaut kur tālu priekšā atskanēja Zena balss. Kāds uzskrēja Hīlasam virsū. Nost no manis! Slienā

auroja.

-    Tu ej uz nepareizo pusi, Hīlass elsoja.

Slienā ķērās viņam pie rīkles. Nost no manis! Zeņķis bija biedējoši spēcīgs. Hīlass centās atraut

viņa rokas, bet tad uztaustīja acis un uzspieda ar īkšķiem. Slienā iekaucās un nozuda puskrēslā.

-     Blusa! Zens sauca nu jau daudz tuvāk. Kur tu biji?

* * *

Kad Hīlass un Zens nonāca pie pārējiem, arī Slienā jau bija atradis atpakaļceļu. Hīlass pagrūda zeņķi un piespieda to pie tuneļa sienas. Ko tas vispār nozīmēja? viņš uzkliedza. Es taču neko nedarīju!

-    Es… es domāju, ka tu esi grābējs! Slienā stomījās.

-    Liec viņu mierā, Blusa! uzrēja Zens.

Hilass apcirtās pret vadoni. Vai tas ir kāds triks? Mums bija noslēgts pamiers!

-    Viņš kļūdījās. Nāciet, mums jāstrādā.

Zēni, drūmi klusēdami, sameklēja zaļā akmens kaudzes un piepildīja maisus. Hilass turējās tā, lai varētu redzēt Slienu. Vai nu tas zeņķis bija ārkārtīgi viltīgs… vai ari viņu bija pataisījuši traku grābēji. Hīlass nevarēja īsti saprast, kas būtu ļaunāk.

* * *

Beidzot noskanēja raga pūtiens un raktuves sāka tukšoties.

Hīlass bija pārguris, bet, kad viņš izrāpās no šahtas, uzraugs viņam pasvieda trīs ādas ūdensmaisus un lika aiziet tos piepildīt pie “peļķes”.

Sikspārnis piedāvājās parādīt, kur tas ir, un Vabole arī nāca līdzi; tagad, kad viņi bija ārā no bedres, ēģiptietis šķita gluži cits zēns.

Sabiezēja krēsla, un raktuvēs valdīja klusums, bet krāsns kraujā vientuļi dunēja kāds veseris. Hīlass apjautājās, kas tur strādā.

-     Tas ir kalējs, Vabole paskaidroja. Viņš dažreiz strādā cauru nakti. Smēdei nevienu nelaiž ne tuvumā, to apsargā mēmi vergi. Ja kāds tuvojas, vergi viņu brīdina, sizdami bungas.

-     Kāpēc? Hīlass nesaprata.

Vabole paraustīja plecus. Kalēji vienkārši ir citādi, viņi zina bronzas noslēpumus. Pat Vārnas vairās gadīties kalējiem ceļā.

Viņi apmeta loku ap pakalnu, un Hilass ieraudzīja, ka sala vispirms sašaurinās, veidojot kaut ko līdzīgu kaklam, bet tad atkal uzblīst kā milzīgs, kumpains briesmonis. Uz šaurās zemes strēles, kas veidoja kaklu, atradās Vārnu nometne, no kurienes visu uzraudzīja.

Tātad uz to pusi glābiņa nebūs, zēns nodomāja.

-    Tur viņiem ir zirgi, Sikspārnis ilgpilni noteica.

Hīlass neatbildēja. Aiz sašaurinājuma līdz pat Kalnam pletās sauss, melns līdzenums. Kalna stāvās nogāzes lika satumst debesīm, un no savādās, nošķeltās virsotnes nerimtīgi stīdza dūmi.

Pirra reiz bija sacījusi, ka Dieviete esot tikai viena, bet Hīlasam šķita, ka tas nav tiesa. Šo skarbo zemes nostūri pārvaldošā nemirstīgā dievība šķita pavisam citāda nekā Dabas Pavēlniece un mirdzoši zilā Jūras Dieviete, kuru viņš bija sastapis pērngad.

“Peļķe” izrādījās trīs nožēlojami, ar nedaudzu tuvēju vītolu putekšņu kārtiņu aizvilkušies dīķīši, ko bija apsēdušas skāņi kurkstošas vardes. Sikspārnis lepni rādīja uz dažām bezdelīgām, kas metās lejup, lai padzertos. Bet vardes man patīk vislabāk, jo tās ir skaistas.

Vardes Hīlasam sāpīgi atgādināja par Izi; tās bija māsas mīļākie dzīvnieki. Vardes nav skaistas, viņš atcirta. Tās ir tikai vardes!

Sikspārnis samirkšķināja plakstus.

Hīlass ar plaukstu paberzēja seju. Piedod, viņš nomurmināja. Ejiet vien abi ar Vaboli atpakaļ pie pārējiem. Es pats tikšu galā.

Kad abi puikas bija prom, Hīlass iegremdēja ūdens maisus dīķī un skatījās, kā tie pildoties piepūšas kā uzburbuši līķi. Viņam sāpēja visas maliņas un prātā klīda

drūmas domas. Grābēju iedvestās šaušalas. Tā niknā, necilvēcīgā elpa…

Tālu prom kalnā ierēcās lauva.

Bezdelīgas izbīlī pacēlās spārnos. Hīlass sastinga. Pat kalējs savā nogāzē mitējās klaudzināt. Arī viņš ieklausījās.

Līkasa kalnā, kur Hīlass bija uzaudzis, arī dzīvoja lauvas. Viņu un viņa kazas tie gan nebija aiztikuši, jo Škics bija lielisks sargsuns, bet dažreiz Hīlass un Izi naktī gulēja pie sava ugunskura un ieklausījās rēcienos.

Rēcot lauva pavēsta visām citām radībām, kam īstenībā pieder zeme. Tā ir manējā! Manējā! viņš rēc.

Tā ir manējā! rēca Talakrejas lauva.

Tā klausoties, Hīlasā pamodās dumpības gars. Tā bija kalnu balss: nevaldāma un stipra, un brīva. Tā viņam sacīja, ka kādu dienu arī viņš būs brīvs.

Lauvas rēcieni pieldusa čerkstošos ņurdos un mitējās, taču Hīlass dzirdēja troksni vēl ilgi pēc tam, kad izgaisa pēdējās atbalsis.

Viņš iedomājās to lauvu, ko bija sastapis pie avota. Viņš bija padzēries no tā ķepas nospieduma. Varbūt kāda druska zvēra spēka tiešām bija pārgājusi viņā.

Zēns uzmeta plecā ūdens maisus un devās atpakaļ pie pārējiem.

4

Mazajai lauvai ļoti patika tēva rēkšana. Viņš lika nodrebēt visai zemei un sargāja mazulīti.

Šoreiz viņa īpaši nopriecājās, jo bija slikti gulējusi. Sapnī lauvenīti vajāja asinskāri suņi un kaut kādi šaušalīgi neradījumi, kas skrēja uz divām kājām kā putni, bet spārnu vietā tiem pie sāniem pludurējās kaut kādas drausmīgas ādas ļerpatas. Bija labi pamosties un izdzirdēt rēcienus. Tagad viņai netiks klāt nekādi divkājaini briesmoņi.

Lauvenīte tīksmi izstaipījās. Viņai patika tumsa.

Tad viņa pamanīja, ka ir viena. Tēvs rēca kaut kur krietna skrējiena attālumā, bet māte un vecā lauvene bija devušās medībās un pametušas lauvenīti vienu. Tas mazuli ļoti saērcināja. Dažreiz viņai ļāva nākt līdzi, lai iemācītu medīt, bet kāpēc nevarēja to darīt katru reizi? Mazulei it ne drusciņas nepatika būt vienai.

Kāda vabole aizspindzēja turpat garām un ieķērās dadzī. Lauvenīte to pazelēja, bet garda tā nebija, tāpēc viņa izspļāva vaboli atkal ārā.

Lauvenīte aizcilpoja līdz savam dīķītim un pālākās ūdeni, tad paplunčājās, izlikdamās, ka uzbrūk visādiem stiebriem. Viņa uzglūnēja vispirms ķirzakai, kurai izdevās aizšmaukt, un tad vardei, kura gan izglābās tikai

par mata tiesu. Lauvenite asināja nagus uz sava labākā nagu asināmā koka, līdz nagi bija asi un spēcīgi. Tad viņa uzrāpās kokā, vairs netika ne uz priekšu, ne atpakaļ un nokrita zemē.

Mazā lauva nožāvājās.

Reiz viņai bija brālītis, ar ko spēlēties, bet tad brālīti saķēra un aiznesa ldijāns. Lauvenīte atcerējās milzu putna spārnu vēdas un brālīša izbīļa ņaudienus. Viņai pietrūka otra lauvēna. Vienai bija garlaicīgi.

Tumsa sabiezēja, un beidzot lauvenīte ieraudzīja zālē mīļos, pelēkos stāvus. Vecā lauvene klusi noņurdēja sveicienu, bet māte turēja zobos buka skaustu; ķermenis vilkās līdzi viņai starp priekškājām.

Mazulīte dedzīgi metās klāt, glaudās pieaugušajām lauvām pie purna un ņaudēja: Lūdzu, lūdzu, man gribas ēst! Bet māte arī jutās izsalkusi un, steigšus paberzējusi meitas vaigu, ar ķepu iepļaukāja viņu; mazulīte aizcilpoja uz savu mīļāko krūmu gaidīt, kad pienāks viņas kārta.

Ieradās tēvs, un mātītes atkāpās, lai ļautu viņam paēst. Mazulīte bijīgi noskatījās, kā tēvs pārplēš buku un rij lielus, sulīgus filejas gabalus. Kad vēders jau izspīlējās un spalva uz krūtīm un zoda mirka asinīs, lauva sapurināja milzīgās krēpes un aizrikšoja parēkt vēl.

Nu bija mātes reize. Mazulīte apbrīnā raudzījās, kā tā ar ilkņiem plosa gurnu, bet vecā lauvene, kuras žokļi vairs nebija tik spēcīgi, tikmēr zelē slidenās iekšas.

Beidzot pienāca mazās lauvas kārta. Viņa alkaini laka gardās, lipīgās asinis; tad vecā lauvene ar zobiem izplēsa gabalu spalvainās buka ādas, un mazulīte metās virsū sānam. Gaļa bija sīksta, tāpēc viņa drīz vien padevās un

iekārtojās mātei pie sāna, lai pazīstu. Pienu bija vieglāk dabūt, un tā nekad netrūka.

Kad viņa beidza zīst, apkārt riņķoja klijāni, tāpēc lauvenīte turējās kopā ar pieaugušajiem, kur bija droši. Viņa spēlēja medības ar vecās lauvenes astes pušķīti, kuru tā paklausīgi vēcināja šurpu turpu. Tad māte klusu ņurdot viņu pasauca, un mazulīte aizcilpoja, lai tā varētu kārtīgi izlaizīt viņas spalvu.

Mazulītei vairāk par visu patika, kā māte kopj viņas kažoku. Viņai ļoti patika siltā, pēc mātes smaržojošā elpa un lielā, stiprā mēle, kas notrauca no kažoka asus smilšu graudus un visādus kņudošus radījumus. Visvairāk viņai patika tas, ka tādos brīžos māte piederēja viņai vienai.

Mazās lauvas māte bija visspēcīgākā lauva visā pasaulē un tik veikla medniece, ka itin viegli sagādāja gana ēdamā visam baram. Lielās, modrās acis Gaismā laistījās zeltainas, bet Tumsā sudrabainas. Ar vienu ķepas vēzienu viņa varēja nogalināt buku vai pabakstīt izsalkušu lauvēnu, lai zīž.

Kad mazgāšanās bija galā, mazulīte saritinājās mātei starp priekšķepām. Vēders bija pilns, un kažoks gluds un spodrs.

Viss (izņemot klijānus) pastāvēja tikai tāpēc, lai lauvenīti iepriecinātu un pasargātu. Dīķītis aicināt aicināja paspēlēties, vardes un ķirzakas to vien gaidīja, kad tās pamedīs, bet krūmi auga, lai tajos paslēptos. Māte un vecā lauvene dzīvoja, lai dotu pienu un gaļu, mazgātu mazulīti un ar zobiem izvilktu no viņas pēdu spilventiņiem ērkšķus. Tēva pienākums bija viņu sargāt no visa ļaunā.

Nekādi divkājaini neradījumi ar pludurīgām ādas ļerpatām nemūžam netiks viņai klāt.

Tumsa kļuva par Gaismu, un Dižais Lauva augšā mainīja krāsu. Viņš, tāpat kā visi lauvas, Tumsā laistījās sudrabots, bet, kad atausa Gaisma, vērtās zeltains. Nu viņa krēpes liesmoja tik spoži, ka acis sāpēja skatoties.

Lauvenītei patika Gaisma, kad viss bars snauduļoja kopā, taču šoreiz kaut kā nenāca miegs. Vēderā kaut kas kņudēja, it kā viņa būtu saēdusies skudras.

Piepeši māte pietrūkās kājās un nosprauslājās, jaušot briesmas. Arī vecā lauvene pieslējās, un abas spriegi lūkojās vējā.

Mazulīte raizīgi glaudās abām pie kājām. Pieaugušās lauvenes nelikās par viņu ne zinis.

Tālumā ierēcās tēvs. Rēciens aprāvās. Parasti viņš rēca daudz ilgāk.

Grr-ffl noņurdējās māte. Abas ar veco lauveni apcirtās un metās skriet; mazulīte joņoja abām pakaļ. Tās nebija medības. No mātes dvesa baiļu smārds.

Ar pūlēm turēdamās līdzi, lauvenīte sekoja melnajiem astu pušķīšiem garajā zālē un tad iekšā ērkšķainajā biežņā kalna pakājē.

Tālu aiz muguras viņa izdzirda rejas. Plēsonīgie suņi bija izkārpījušies no viņas murga un nu dzinās viņām pakaļ.

Tad viņa izdzirda savādas gaudas. Nē, ak nē arī šaušalīgie, divkājainie neradījumi ar pludurīgajām ļerpatām mina viņai uz papēžiem… un nu viņa atcerējās, ka šie neradījumi ir cilvēki.

Līdz šim viņa vēl nekad nebija baidījusies no cilvēkiem. Tie bija tikai nīkulīgas, biklas radības, kas dažreiz

uzdrīkstējās ienākt lauvu teritorijā un atstāja viņiem pa kādai kazai.

Bet šie cilvēki bija citādi. Māte no tiem baidījās.

* * *

Māte un vecā lauvene nepagurušas joņoja uz priekšu, un mazulīte pa galvu pa kaklu centās tikt līdzi.

Šī Kalna daļa bija viņu teritorijas sirds, un lauvenīte to pazina kā plankumus uz savām ķepām. Viņa zināja, kur ir melnās nogāzes un kur zeme ņurd un svilina. Viņa zināja, kur ir murdošo dubļu lāmas un kur augstāk paveras šņācošās plaisas, kurās mitinās uguns gari. Tur taču viņas noteikti būs drošībā?

Skrienot augstāk Kalnā, mazulīte pameta skatienu atpakaļ. Tālu lejā viņa saskatīja milzīgus, niknus suņus un cilvēkus ar garām, melnām krēpēm un plandošu ādu. Priekšķepās cilvēki vicināja spīdīgus nagus un tie uzbruka viņas tēvam.

Kāds suns uzklupa viņam, un tēvs atņirdza ilkņus, cirta ar nagiem, un suns aizlidoja pa gaisu un ietriecās klintī. Bet nu jau arī citi suņi klakstināja zobus turpat uz papēžiem, un tuvojās arī cilvēki. Kā tas varēja būt? Lauvas nebija medījums. Nekas nebija tā, kā vajag.

Māte izdvesa uzstājīgu ņurdienu gaidi! -, un abas ar veco lauveni metās atpakaļ lejup pa nogāzi tēvam palīgā.

Mazulīte paklausīgi paslēpās dadžu pudurī un sarāvās pavisam maziņa un nekustīga tieši tā, kā viņai bija mācīts.

Beidzot māte pārnāca un uzrūca, lai meita viņai seko. Lauvenīte ar šausmām pamanīja, ka māte elso un velk vienu pakaļkāju un viņas vēders tumst asinīs. Tās nebija no medījuma. Tās bija viņas pašas asinis.

Abas ilgi skrēja un nokļuva tādā meža daļā, ko mazulīte nepazina.

Kur palika vecā lauvene?

Un kur bija tēvs?

* * *

Kad mazulīte pamodās, atkal bija iestājusies Tumsa. Pēdu spilventiņi sāpēja, un viņa jutās izsalkusi.

Virs galvas no kādas priedes uz viņu lūkojās pūce; tad tā izplēta spārnus un aizlaidās.

Šo vietu mazā lauva nepazina. Koks smaržoja pēc tēva, bet bija iezīmēts sen: viņš te jau labu laiku nebija bijis.

Ne tēvu, ne veco lauveni nekur nemanīja, bet dažus lēcienus tālāk krūmos gulēja viņas māte. Mazulīte izdvesa pateicīgu ņaudienu un piekliboja mātei klāt pazīst.

Lauvenīte izbīlī atrāvās. Mātes pups bija auksts, un no tā nenāca piens.

Mazā piesardzīgi piezagās tuvāk un ar ķepu pabikstīja mātes degunu.

Māte nepamodās. Viņas acis bija vaļā un lūkojās tumsā, bet nelaistījās sudrabainas, kā tam Tumsā vajadzētu būt. Acis bija nespodras un tās neredzēja mazulīti.

Bailēs ņaudēdama, lauvenīte iespraucās zem mātes ķepas un mēģināja viņu piespiest pakustēties.

Nekas nesanāca. Lielās, modrās acis tikai blenza tukšumā.

Mazulīte ar priekšķepām drudžaini pļaukāja mātes seju. Viņa ar degunu bikstīja mātes sānu un laizīja lielo, maigo purnu. Lūdzu, lūdzu, lūdzu!

Nekā. Lauvene, kas gulēja, izstiepusies krūmos, izskatījās kā mazulītes māte un smaržoja tāpat kā viņa, taču viņā vairs nebija siltuma un nebija pēc gaļas smaržojošās elpas viņā vairs nebija nekā no mātes.

Mazulīte paslēja gaisā purnu un iekaucās. Atgriezies, atgriezies!

Klusumā kaucieni izklausījās skaļi un šaušalīgi vientuļi.

Mazā lauva trīcēdama palīda zem ērkšķaina krūma.

Varbūt, ja viņa būs pavisam klusina un gaidīs kā laba mazulīte, māte pamodīsies.

5

Dažreiz Pirrai likās, ka māte nekad neguļ.

Kad virspriesteriene nenodarbojās ar upurēšanu vai netikās ar saviem priesteriem, viņa ieklausījās Dievietes balsi; lampa viņas istabās allaž dega kā visuredzoša acs.

Ja gribēji aizbēgt, bija jādomā ātri un jāizmanto izdevības. To Pirra zināja. Bet nu šķita, ka nekas neiet tā, kā vajadzētu.

Pie mūra vajadzēja karāties virvju kāpnēm. Vēl vakar tās tur bija Pirra redzēja, kā vergs pārkāpj tur pāri, lai salabotu Dievietes Nama ārējo fasādi. Bet šodien tai vietā bija tikai kāda vārna un trīsdesmit olektis augsts mūris.

No Dižpagalma viņa juta vēdījam tālīnu kadiķu dūmu un ceptas zobenzivs smaržu, tad izdzirda pūļa rēkoņu tullt bija jāsākas buļļu lēkšanai. Vārna ar izbiedētu ķērcienu aizlaidās, un Pirra paslēpās aiz raga vienam no milzīgajiem kaļķakmens buļļiem, kas padarīja mūra izskatu diženu.

Nakti bija lijis, un rags šķita gluži slidens un auksts. Pirra sarauca uzacis un apsvēra savu nākamo gājienu. Sāka izskatīties, ka viņa ir pieļāvusi kļūdu.

Bet viss taču bija sācies tik labi. Viņa spraucās cauri pūlim uz Dižpagalmu, kad viņu piepeši nošķīra no vergiem. Meitene izmantoja izdevību un metās bēgt.

Noliktavā bija ēnains un tukšs; tā atradās tālu no svinību vietas, un gaiss bija pievildzis ar izgarojumiem no vīna krūkām krietna vīra augumā. Pirra uzrāpās augšā pa tādu krūku, izlīda pa lūku un uzrāpās uz jumta. Tas bija no žilbinoši balti nobalsināta māla, un turpat blakus pletās vēl citi jumti: vesela mirdzoša svētnīcu, virtuvju, istabu, kalvju un amatnieku darbnīcu nogāze. Pirras plašais akmens cietums.

Meitene salīkusi skriešus devās šķērsām pāri jumtiem, līdz sasniedza rietumu malu. Starp viņu un ārējo mūri bija sprauga neapjumta eja. Pirra pārlēca tai pāri, ar būkšķi piezemējās uz mūra un satvēra akmens buļļa ragu.

Tai brīdī viņa apķērās, ka kāpņu vairs nav.

Ko nu? Aiz muguras gaidīja nejauks kritiens ejā, bet priekšā tas pats trīsdesmit olekšu augstais mūris un akmeņaina krauja, kas laidās lejup līdz ciemam, kur no saulē kaltētiem ķieģeļiem celtas mājas kņūpus slējās pret lielo Māju kā teļi, kas spiežas pie govs sāna. Vēl tālāk vilināja brīvība.

Svinību dēļ ciemā neviena nebija; klintīs lēkāja tikai kāda žagata. Nevainojami. Bet kā lai tiek lejā, ja nav kāpņu?

Pirra ar vienu roku cieši aptvēra buļļa ragu un pārliecās pāri mūra malai. Turpat, nedaudz zemāk sienā viņa pamanīja logu. Ja paliektos mazliet tālāk, varbūt…

Pazīstama balss sauca viņas vārdu.

Meitene pameta skatienu pāri plecam.

Viņas vergs Jūzerrefs stāvēja ejā, sastindzis šausmās.

-     Pirra, ko tu dari?

Pirra sirdīgi ar zīmēm parādīja, lai vergs klusē, un aizgriezusies turpināja plānot bēgšanu.

Žagata, kas pinnīt tupēja klintīs, bija aizlidojusi. Tās vietā bija kāda sieva ar pinkainiem, brūniem matiem un spoži baltu šķipsnu pie vieniem deniņiem. Viņai mugurā bija skrandaina, putekļaina tunika, un viņa bargi vērās augšup uz Pirru.

Meitene atsprāga atpakaļ, paslīdēja un piepeši palika karājamies virs ejas, ieķērusies buļļa ragā. Sandalēs tērptās kājas mēģināja atrast kādu atbalstu, bet sienas pulētais ģipsis bija nežēlīgi gluds.

-    Turies! Jūzerrefs iebrēcās. Esmu tieši zem tevis, laidies vaļā, es tevi noķeršu!

Pirra visiem spēkiem pūlējās tikt atpakaļ uz mūra, bet nespēja.

-    Pirra! Laid vaļā!

Meitene sakoda zobus.

Un atlaida rokas.

* * *

-     Tas reizi par visām reizēm ir jāizbeidz\ Jūzerrefs šņāca, vezdams Pirru atpakaļ uz viņas istabām. Iedomājies, kādas nepatikšanas izceltos, ja par to uzzinātu Diženā?

-    Nepatikšanas? Pirra cirta pretī. Vai tad varētu būt vēl ļaunāk? Pēc trim dienām viņa mani sūtīs uz pasaules malu precēties ar svešinieku!

-    Tavs pienākums ir…

-     Pienākums! Pirra ierēcās.

Viņi ienāca meitenes istabā, un Pirra sparīgi iesēdās gultā un sāka sirdīgi knibināt pārklāju. Tas bija no smalkas, sarkanas vilnas ar izšūtām zilām bezdelīgām un oda pēc lampas dūmiem un gūsta.

-Jā, pienākums, Jūzerrefs neatlaidās. Tava māte ir virspriesteriene Jasasara. Viss, ko viņa dara, ir…

-      …tikai Keftiu labā, jā, zinu. Pagājušajā gadā viņa mēģināja mani iztirgot par kravu vara. Šogad vajadzīga alva. Un tas viss tikai Keftiu dēļ. Pirrai bija gandrīz trīspadsmit gadu, un viņa visu mūžu bija pavadījusi ieslodzīta Dievietes Namā. Pēc trim dienām viņu sūtīs pāri Jūrai un atkal iesprostos šoreiz svešinieka cietoksnī līdz pat viņas mūža galam.

Jūzerrefs pārskaities soļoja šurpu turpu. Šie absurdie bēgšanas mēģinājumi! Vienreiz tu piekukuļo ūdens nesēju. Citreiz paslēpies tukšā olīvu krūkā. Tad vēl pieķeries siksnām zem ratieml

Pirra nevaldāmi apstrādāja nākamo izšūto bezdelīgu. No Jūzerrefa mutes tas viss izklausījās tik bērnišķīgi; un viņš vēl pat nebija pieminējis Pirras gatavošanos izdzīvošanai savvaļā. Kā viņa tīņājās gar virtuvēm, lai iemācītos ķidāt zivis. Kā cilāja augšā lejā savu lielo alabastra lampu, lai pieņemtos spēkā. Kā basām kājām bradāja pa austeru čaulu kaudzi, lai norūdītu pēdas. Viņa pat bija piekukuļojusi kādu sargu, lai iemāca viņai apieties ar zirgiem…

Kam tas viss?

Vienīgā veiksme bija tas gadījums, kad izdevās nepieļaut, lai māte viņu izprecina kādam maķedoniešu virsaitim. Pirra viņa sūtni bija uzņēmusi, nosmērējusies ar ēzeļu mēsliem, ar ķertu smīnu sejā un izkrāsojusi ar hennu rētu savā sejā. Māte bija sodījusi meitu, visu ziemu aizliedzot kurināt viņas istabā uguni un, vēl ļaunāk, piespriežot divdesmit pletnes cirtienus Jūzerrefam.

-   Kāpēc tu nevari samierināties ar savu likteni? Jūzerrefs sauca. Kāpēc tu nevari būt mierā ar to, kas tev ir?

Pirra palūkojās apkārt, un jau pazīstamā panika aizsita meitenei elpu. Ciedra sijas šķita spiežam, un no visām pusēm virsū mācās bezlogu sienas. Zaļā akmens grīda bija salta kā kaps, un druknās kolonnas pie durvīm izskatījās kā stalti sargi.

-    Nekas nav pa īstam, viņa nomurmināja.

Vergs noplātīja rokas. Ko tas vēl nozīmē?

-      Šī lilija manos matos nav zieds, tā ir tikai gabals kalta zelta. Astoņkājis uz tās krūkas ir no māla. Delfīni uz sienas ir tikai izkrāsots apmetums. Tie pat nelīdzinās īstiem delfīniem, mākslinieks ir galīgi nepareizi uzzīmējis degunus, un nu tie izskatās pēc pīlēm. Varu derēt, ka viņš vispār nekad nav redzējis īstus delfīnus. Varu derēt, ka viņš nekad… Meitene aprāvās.

Varu derēt, ka viņš ne reizes nav glāstījis delfīna sānu, viņa domāja. Vai turējies delfīnam pie spuras un ļāvis tam aiznest sevi tālu jūrā, kamēr Hīlass stāv seklumā un…

Iedomājoties par Hīlasu, Pirra sajutās vēl nelāgāk. Pērnvasar viņa uz dažām dienām bija aizbēgusi no Keftiu, un Hīlass bija viņas draugs. Nu labi kaut kas līdzīgs draugam, kaut arī viņi bieži ķildojās. Bija brīži, kad Pirra bija izsalkusi un pārbijusies līdz nāvei tomēr viņa bija brīva.

-    Tu domā par to barbaru, Jūzerrefs pārmetoši bilda.

-    Viņu sauc Hīlass! Pirra noskaldīja.

-    Kazu gans. Vergs noskurinājās. Viņš, tāpat kā visi ēģiptieši, uzskatīja kazas par netīriem radījumiem. Vai tāpēc tu nekad nenēsā to lauvas nagu, ko es tev iedevu?

-     Viņš man iedeva piekūna spalvu, tāpēc nagu es pataupīšu viņam tā būs tikai godīgi.

-    Bet tu viņu vairs nekad neredzēsi…

-    To tu nezini…

-     …un to nagu es sameklēju tev lai tu būtu drošībā.

-    Es negribu būt drošībā! Pirra iebļāvās.

-      Nu tad nākamreiz, kad tu izdomāsi karāties pie jumta, es tevi neķeršu, un tu varēsi salauzt kājas!

Pirra paķēra savu spilvenu un nikni apgūlās uz sāna.

Iestājās dusmu pilns klusums.

Jūzerrefs sakrustotām kājām apsēdās uz grīdas blakus vīraka trauciņam un sakārtoja savu gurnautu uz ceļiem. Ēģiptietis sarauktu pieri iztaisnoja auduma krokas, novietoja savu amuletu ar aci tieši krūšu vidū un ar plaukstu nobraucīja gludi skūto, brūno pakausi. Jauneklim drebēja pirksti. Viņam riebās zaudēt savaldīšanos. Viņš apgalvoja, ka tā esot maat zaimošana; maat bija viņa dievu iedibinātā kārtība.

Pirra zem spilvena sameklēja mazo koka kaķīti, ko Jūzerrefs viņai bija izgriezis, kad Pirrai bija astoņi gadi. Tas bija dzeltens ar melniem plankumiem pats Jūzerrefs to dēvēja par “leopardu” un, pavelkot saitīti pie vēdera, varēja atvērt un aizvērt tā rīkli. Nu jau meitene bija tam par lielu, bet viņai kaķītis tik ļoti patika, ka toreiz, kad māte pirms trim vasarām pavēlēja aizvākt visas rotaļlietas, viņa to paslēpa iedobē zem drēbju lādes.

-    Viss būtu daudz vienkāršāk, Jūzerrefs klusi ieminējās, -ja tu vienkārši samierinātos ar savu likteni.

-    Tā kā tu? Reiz tu man sacīji, ka dzīve ārpus Ēģiptes esot tikai pusdzīve.

Puisis nopūtās. Labāk būt pusdzīvam nekā mirušam. Vēlreiz tava māte tev nepiedos. Tu to zini.

Izskatīgā seja šķita barga, tomēr viņš ielika vīraka trauciņā savu īpašo maisījumu no īrisa, terpentīnkoka sveķiem un čūskas ādas. Viņš sacīja, ka tas palīdzot aizmirst bēdas tāpat, kā čūska met ādu.

Pirrai sūrstēja acis. Jūzerrefs viņai bija drīzāk kā vecākais brālis, nevis vergs, un tomēr viņi mūžam paliks šķirti. Viņam tik ļoti pietrūka Ēģiptes, ka viņš skumjās skuva galvu, un vairāk par visu viņš baidījās no tā, ka nomirs svešā zemē, jo tad pēcnāves dzīvē nesatiks savus vecākus un brāli. Tomēr viņš ne reizes nebija mēģinājis bēgt. Viņa dievi bija izlēmuši, ka Jūzerrefam jābūt vergam Keftiu, un viņš pakļāvās dievu gribai.

Istabu pievēdīja vīraka tvanīgais aromāts. Jūzerrefa acis sastapa Pirras skatienu, un viņš pasmaidīja. Arzavā es būšu kopā ar tevi, viņš sacīja. Es par tevi parūpēšos. Es vienmēr rūpējos par tevi. Runājot viņš sažņaudza saujā savu amuletu ar aci. Pirra zināja, ka tā viņš izsaka zvērestu.

-    Zinu, viņa noteica.

Bet viņa nepateica Jūzerrefam, ka arī pati ir kaut ko apzvērējusi.

Viņa bija nosolījusies neļaut sevi aizvest uz Arzavu. Viņa aizbēgs, lai ko tas arī maksātu.

6

Kad Pirra pamodās, bija vēl tumšs.

Lampa pie gultas izplatīja dūmakainu gaismu un viegli uzvēdīja jasmīna smaržu. Jumtā rušinājās peles, un viņa dzirdēja attālus steļļu atsvaru klikstus.

Saritinājusies uz sāna, meitene cieši sažņaudza ķirzakādas maciņu ar piekūna spalvu un lauvas nagu iekšā. Viņa prātoja, ko gan tagad dara Hīlass tālu ziemeļos, aizjūrā. Varbūt viņš bija atradis māsu. Pat ja tā nebūtu, viņš vismaz bija brīvs.

-    Kundze? Caur durvju priekškaru pabāza galvu Sīlea.

-    Ej prom, Pirra noburkšķēja. Es guļu.

-     Blēņas! Sīlea iesteidzās istabā ar klēpi drēbju rokās. Celies nu! Mēs gribam, lai tu uz mielastu izskatītos tik labi, cik vien iespējams.

Pirra nepatikā pablenza uz savu galveno verdzeni. Sīlea saņēma rīkojumus no virspriesterienes, turklāt arī spiegoja tās labā.

Cita meitene ienesa paplāti ar valriekstu maizītēm un miežu pienu, kā arī plēksnīti vīraka, ko Pirrai sakošļāt, lai iztīrītu zobus. Trešā meitene izsukāja viņas tumšos matus un savija tos pīnēs, bet Sīlea tikmēr viņu ar visai asām kustībām saģērba. Smalkas, safrāndzeltenas vilnas

krekls, zils, lidojošām zivīm izšūts virstērps ar šķēlumiem un cieši pieguloša koši sarkana jaka, kā arī apzeltītas jērādas josta ar pušķīšiem. Uz kājām bija saglabājušies hennas raksti vēl no vakardienas, tāpēc Sīlea tikai atjaunoja punktus uz plaukstām un pieres, ko Pirra vienmēr noberzēja nost.

Sīlea rīkojās ar mazītiņo ziloņkaula irbulīti un durstīja viņai ādu, bet Pirra tikām prātoja, vai verdzene ir izstāstījusi virspriesterienei par meitas neveiksmīgo bēgšanas mēģinājumu vai arī tomēr noklusējusi jo tas viņu pašu parādīja sliktā gaismā. Lai nu kā, jaunās sievietes oma bija nelāga.

Pirra, piepeša impulsa vadīta, paķēra irbulīti un iekrāsoja savu rētu. Tā. Bronzas spogulī bija redzams skarbs, sarkans sirpis, kas pāršķēla vaigu kā vaļēja brūce.

Sīleas tuklā seja dusmās saviebās. Diženajai tas nepatiks.

-    Tāds arī ir nolūks, Pirra sausi noteica. Un nemaz neizliecies nikna, tu vienmēr tīksminies, kad man ir nepatikšanas.

-    Ak, kundzei Sīlea plati ieplestām acīm rājās.

-    Ak, SīJea! mēdījās Pirra.

Bija pienākusi Zilās Zobenzivs svētku septītā diena, un šodien Jasasara Dižpagalmā vadīs dažādus rituālus. Pirra aizsūtīja pārējos pa priekšu, sakot, ka pati nāks kopā ar Jūzerrefu. Sīleai tas nepatika, bet Pirra uzmeta verdzenei tik bargu un ciešu skatienu, ka pat viņai nepietika drosmes nepaklausīt.

Drīz pēc tam, kad verdzenes bija aizgājušas, istabā ienāca Jūzerrefs. Viņš sakrustoja rokas uz krūtīm un ar aizdomām nopētīja Pirru. Tu taču netaisies mēģināt nekādus izgājienus, ko?

-     Protams, ne, Pirra attrauca, bet domas tikmēr šaudījās kā iesprostoti zvirbuļi. Vēl divas dienas, un viņu sūtīs uz Arzavu bet viņai bija aptrūcies padoma.

Meitene devās nevis uz Dižpagalmu, bet uz Bezdelīgu pagalmu, kur pulcējās vienkāršā tauta.

-     Ko tu tur ceri atrast? uzsauca Jūzerrefs.

-     Nezinu. Pirra zināja tikai to, ka nespēj aci pret aci satikties ar māti. Nu jau Jasasara noteikti zina neatkarīgi no tā, vai Sīlea viņai izstāstīja vai ne. Virspriesteriene vienmēr zināja.

Šārīta upurēšana bija galā, un Bezdelīgu pagalmā valdīja trokšņaina rosība zemnieki mainīja savas preces un lūdza padomus lētākajiem pareģiem. Oda pēc sviedriem, sezama, putekļiem, medus un asinīm.

Kāda sieva tirgojās ar vīnu no ādas maisa; elkonī viņai bija kaudzīte rupji apstrādātu māla kausiņu. Zvejnieks cepināja astoņkāji uz uguns, kas bija sakurināta no olīvu kauliņiem, un vienlaikus paturēja acīs spaini, kur slidenā ņudzeklī savu kārtu gaidīja vēl citi. Kāds večuks sargāja savus mazos māla vērsīšus no bariņa bērnu, kas, atpletuši mutes, drūzmējās apkārt. Tās nav nekādas rotaļlietas! viņš bārās. Tie ir ziedojumi. Ja nemaksāsiet, nav nekādas gramstīšanās un es pieņemšu tikai mandeles vai sieru.

Trīs goda drānās saposušās zemnieku meičas stāvēja pulciņā un trina mēles. Ieraudzījušas Pirru, skuķes aptaustīja savas krāsotu gliemežvāku krellītes un skaudīgi aplūkoja meitenes zelta kaklarotu un zaļās jašmas lilijas viņas ausīs. Pirra prātoja: nez ko tenkotājas teiktu, ja zinātu, ka viņa apskauž tās? Viņas varēja iziet pa vārtiem, kad tīk.

Piepeši Pirra sajuta, ka uz viņu skatās.

Stūri zem ļodzīgas niedru nojumes sakrustotām kājām zemē sēdēja kāda sieva. Pirra izbijusies sazīmēja to pašu svešinieci, kurai matos bija balta strīpa kā žagatai.

Pirra gandrīz pret savu gribu piegāja svešiniecei klāt. Jūzerrefs sekoja, nosodoši klakšķinādams ar mēli.

Tuvumā sieviete izskatījās tikai pēc kārtējās klaiņojošās pareģes. Saule bija nobrūninājusi viņas ādu tai pašā tumši putekļainajā tonī kā tunika, un sandales galos liecās uz augšu kā nekopta ēzeļa nagi. Viņa bija izkārtojusi dažas vīstošu zālīšu buntes uz zāles pīteņa, bet gribētāju nebija, un viņai, šķiet, tas arī bija vienalga. Uz sejas svītrās krita saules stari un ēna, bija grūti noteikt, vai viņa ir jauna vai veca, un viņas apakšdelmus apvija smalkas, apaļas rētas, kas izskatījās pēc apdegumiem.

Viņa cieši uzlūkoja rētu Pirrai uz vaiga. Kur tu pie tādas tiki? viņa bezkaunīgi pajautāja.

-     Kā tu uzdrošinies! iebrēcās Jūzerrefs. Šī ir…

-     Būs jau labi, Pirra pārtrauca. Tad uzrunāja svešinieci: Kā tevi sauc?

-     Hekabi. Keftiešu valodā svešā runāja ar Pirrai nepazīstamu akcentu. Tava zīme. Kā tu to dabūji?

Pirra samirkšķināja plakstus. Es pati to pagājušajā vasarā izdarīju. Es to iededzināju, lai neļautu mātei mani izprecināt kāda likoniešu virsaiša dēlam.

-     Bet kā tu to iededzināji?

-    Kāda tam nozīme?

-    Ugunij vienmēr ir nozīme, kundze. Jautājums tikai: ko tas nozīmē?

Pirra gluži neviļus sajuta nemieru. Viņa sev mēģināja iegalvot, ka tā taču ir tikai lēta pareģe, kas runā mīklās,

lai izklausītos gudrāka, nekā ir patiesībā; taču šai sievai tāda mēļošana padevās labāk nekā vairumam citu.

Pirra strupi pavaicāja, no kurienes viņa ir.

-    No Baltajiem kalniem, tā atsaucās.

Akcentu tas izskaidrotu, bet attieksmi gan ne. Baltie kalni atradās tālu prom, otrā Keftiu galā, un tur mitinājās pavisam maz cilvēku. Tos, kuri atceļoja līdz Dievietes Namam, pārņēma bijība un pazemība. Šī sieviete nejuta ne vienu, ne otru.

-    Ko tu te dari? Pirra jautāja.

-     Ciemojos pie brālēna.

-    Un kas viņš ir?

-    Zīmogu meistars.

Pirra apslēpa satraukumu. Zīmogu meistara darbnīca bija iebūvēta rietumu mūrī, un viņa to jau bija apsvērusi kā iespējamo bēgšanas ceļu, taču šie amatnieki bija pazīstami ar savu nesabiedriskumu, un viņai nekad nebija izdevies iegūt to uzticību. Tā būtu viņas iespēja.

-      Nu, un ko tad bagātā jaunkundze gribētu no Hekabi? svešiniece sarosījās. Vai nolasīt dūmus? Vai arī ar Hekabi redzīgo akmeni paklausīties garu runās?

-    Es neko negribu, Pirra atgaiņājās.

-    Nē, gribi gan. Vakar es tevi redzēju uz jumta. Sievietes brūnās acis spīguļoja tik spoži, ka radīja nemieru.

-     Redzīgais akmens, jā… Viņa pamāja ar galvu, it kā Pirra būtu izvēlējusies.

Jūzerrefs pieskārās Pirras plecam. Ko tu dari? viņš pajautāja akejiski, lai sieviete nesaprastu. Diženajai nepatiks, ka tu pinies ar vienkāršu pareģi…

-    Tieši tāpēc! Pirra atcirta arī akejiski.

Pa to laiku apkārt bija sapulcējies bariņš zemnieku, kas gribēja noskatīties notiekošajā, un visi gaidās saviļņojās, kad sieviete nolika sev priekšā apaļu, seklu šķīvi no melna, pulēta akmens. Pirra jutās pārsteigta. Akmens bija obsidiāns tas Keftiu bija retums, un parasti klaiņojošiem pareģiem nekā tāda nebija.

Vispirms sieviete piepildīja šķīvi ar ūdeni no taukaina ādas maisa. Tad viņa no kazādas somas izķeksēja koši dzeltenu kunkulīti apmēram rieksta lielumā. To viņa sadrupināja pirkstos un iesmērēja ar dzelteno pulveri plaukstas. Lauvu akmens, viņa nomurmināja.

Sērs, Pirra nodomāja. Reiz viņa tādu bija redzējusi kāda priestera zāļu somā. To izmantoja ļaunu garu un blusu atvairīšanai.

Sieviete sāka šūpoties un kaut ko klusi skandēt un, izņēmusi no somas trīs grubuļainus, pelēkus oļus, iemeta tos ūdenī. Tie nevis nogrima, bet palika šūpojamies uz ūdens virsmas.

Zemnieki skaļi ierāva elpu. Tie peld! Kādas viņai spējas viņa prot likt akmeņiem peldēt!

Pirra sakrustoja rokas, it nemaz nejuzdamās iespaidota.

Svešā izmakšķerēja no somas vēl vienu akmeni. Tas bija apaļš un plakans, no balta marmora un ar caurumu vidū. Tas ir mans redzīgais akmens, viņa ar viltīgu smaidu paziņoja. To man iedeva gari.

Pielikusi akmeni pie acs, pareģe pa caurumu lūrēja uz peldošajiem akmeņiem. A… tie dara tā, kā liek gari…

-     Pirra, bilda Jūzerrefs, tu tiešām nevari…

-      Varu gan! meitene atcirta. Tad padzina zemniekus: Prom, tiš! Man jārunā ar pareģi zem četrām

acīm. Tu ari aizej, Jūzerref. Paej tā, lai nevarētu noklausīties.

Zemnieki kurnēdami izdarīja, kā likts, bet Jūzerrefs palika, kur bijis. Ko tu esi izdomājusi?

-     Neko, Pirra meloja. Un tagad dari, kā es lieku. Tā ir pavēle.

Vergs nekustēja ne no vietas.

-    Jūzerref! Es runāju nopietni.

Viņi cieši uzlūkoja viens otru. Jauneklis iespieda rokas sānos un pakratīja galvu. Tad viņš apspieda nopūtu un pagāja malā.

Kad visi jau bija krietnā gabalā, sieviete vēlreiz pielika pie acs redzīgo akmeni un aplūkoja peldošos akmeņus. Trīs apvienosies, viņa murmināja. Jā. Tā man saka mans redzīgais akmens.

-     Kas par trīs? Pirra ledaini pajautāja. Kad? Kur?

-    To gari nesaka.

Pirra nometās ceļos un pieliecās svešiniecei tuvāk. Viņa sajuta no tās vēdījošo putekļu un savvaļas timiāna smārdu. Viņa iečukstēja pareģei ausī: Palīdzi man aizbēgt, un es tev iedošu tik daudz zelta, ka pietiks visam mūžam.

Svešā sieva ielūkojās meitenei acīs un lēni papurināja galvu.

Pirra aplaizīja lūpas. Nu tad izdari to tāpēc, ka es tā lūdzu. Esmu izmisusi.

Sieviete vēlreiz papurināja galvu.

-     Tev tas būtu pavisam vieglū Pirra dvesa. Tu esi zīmogu meistara radiniece, zeltu tu varētu sadalīt ar viņu; viņš man varētu palīdzēt tikt ārā pa savu darbnīcu, tad lejā pa mūri…

-    Nē, sieviete liedzās.

Pirra sažņaudza rokas dūrēs.

Divdesmit soļus tālāk uz savu pavēlnieci nosodoši lūkojās Jūzerrefs. Meitene pieliecās vēl tuvāk pareģei.

-    Tādā gadījumā kā būtu, ja es sacītu tā, viņa šņāca.

-    Tu esi viltvārde. Tie akmeņi peld tāpēc, ka tas ir pumeks. Zemnieki to nezina, bet es gan. Un to “redzīgo akmeni” tu uztaisīji pati, es pamanīju kalta atstātās švīkas. Viņa pieklusa, ļaujot saviem vārdiem sasniegt mērķi. Tad vēl piemetināja: Mana māte, virspriesteriene Jasasara, ir barga pret viltvāržiem.

Svešiniece atsprāga atpakaļ. Viņas skatiens nocietinājās. Tu mānies! viņa izspļāva. Ja tas būtu tiesa, viņai būtu jāsoda puse šejienes zintnieču. Taču zem bravūrīgās maskas viņa bija nobālējusi.

Pirra atļāvās viegli pasmaidīt. Vai gribi riskēt?

7

Pusnaktī zīmogu meistara darbnīcā, bija sacījusi svešiniece.

Nu jau bija gandrīz pusnakts, bet pie Pirras durvīm gulošais Jūzerrefs tikai nupat bija iemidzis, un meitene vēl rosījās, mēģinot izdabūt no paslēptuves sagādātās mantas.

Grīļīgi nostājusies uz lampas podesta, Pirra gramstījās spraugā aiz sijas. Beidzot izdevās saķert teļādas somu.

Lampa gāzās, un meitene lēcienā metās gultā, uzķerdama krītošo podestu, tikai mirkli pirms tas būtu atsities pret grīdu. Gultas režģis nokrakšķēja. Jūzerrefs aiz durvju aizkara miegā kaut ko nomurmināja.

Pirra aizturēja elpu.

Vergs nemodās.

Somā bija viss, ko meitene ziemas gaitā bija savākusi un paslēpusi gan no Jūzerrefa, gan verdzeņu pētīgajiem skatieniem. Viņa drebēdama izkravāja mantību un nomaskējās: uzvilka raupju zemnieces tuniku, apjoza notraipītas kazādas jostu un naža maksti, paņēma vienkāršu bronzas nazi un spalvainu apmetni, kas oda pēc tās audējas, no kuras Pirra to bija iemainījusi pret divām kameola krellēm. Sandalēm bija jāpaliek somā: čīkstošā vēršāda uz Dievietes Nama pulētajām grīdām būtu pārāk skaļa.

Nākamo viņa izvilka riekšu zemes, ko bija nospērusi no Dižpagalma svētā olīvkoka poda; zemi Pirra uzsmērēja visām redzamajām ķermeņa daļām, īpaši rētai. Ametista zīmogakmeni sev uz rokas viņa jau bija pārklājusi ar mālu, bet piekūna spalva un lauvas nags droši karājās maisiņā viņai ap kaldu.

Nesen Jūzerrefs bija brīdinājis, ka viņa esot sasniegusi tādu vecumu, kad uz viņu sāk skatīties vīrieši. Pat tad, ja tu aizbēgtu, viņš norādīja, tu nevarētu tā vienkārši viena pati klīst apkārt. Nu tad es būšu puika, Pirra nodomāja, nogriezdama matus līdz pleciem. Nogrieztos matus viņa paņems līdzi, lai māte tos nevarētu izmantot burvestībām un viņu izsekot.

Meitene ar strauji pukstošu sirdi sabāza visu atpakaļ somā: vīnogu lapās ietītas kopā saspiestas žāvētas vīģes, dažas žāvētas jēru mēles, astoņas sālītas, peļu mazliet apskrubinātas kefales un divus sainīšus zelta rokassprādžu, kas bija ietītas lina drānā, lai nešķindētu; viens sainītis bija domāts zintniecei, otrs Pirrai pašai.

Tā. Hīlasu tas iespaidotu. Bet varbūt arī ne. Viņš bija paradis dzīvot tā, kā pats vēlas.

Jūzerrefs atkal miegā sakustējās. Pirrai sažņaudzās sirds. Viņi vairs nekad neredzēsies. Un viņa pat nevarēja atvadīties.

Meitene, pēkšņas domas vadīta, pieliecās un nolika uz spilvena mazo koka leopardu. Vai Jūzerefs sapratīs, cik ļoti Pirrai viņa pietrūks?

Viņa klusītēm atvilka vaļā durvju priekškaru.

Jūzerrefs kā allaž gulēja šķērsām uz sliekšņa. Pirra pamanīja, ka viņš ir uzziedis uz plakstiem mazliet sava dārgā, zaļā wadju, lai sapņotu par Ēģipti. Viņa cerēja, ka tas iedarbojas.

Tālāk gaiteni šņākuļoja verdzenes. Pirra pie vakariņām bija padzērusies tikai pavisam mazliet un sazāļojusi atlikušo vīnu ar magoņu pieniņu, jo zināja, ka skuķes pabeigs to, ko viņa neizdzers. Viņa cerēja, ka nav pārcentusies.

Bija agrs pavasaris, un Dievietes Namā gaudodamas vējoja saltas brāzmas. Gaiteņi tinās tumsā, tikai šur tur atspīdēja pa kādai vecai, nespodrai lampai. Meitene taustījās uz priekšu garām istabām, kur, miegā kaut ko murminādami, gulēja cilvēki, un gandrīz paklupa pār aizmigušu vergu. Viņai piezagās gabaliņš tumsas, un apakšstilbam pieskārās kaķa pūkainais kažoks.

Pār Dižpagalmu un tā vidū augošo olīvkoku lija sudrabaina mēnesnīca. Pirra turējās ēnās pie sienas un devās uz stūri. Koks noskatījās, kā viņa aiziet. Meitene klusi lūdzās, lai tas viņu nenodod.

Dižpagalmā atbalsojās soļi.

Pirra sastinga.

No kādām durvīm biedējoši tuvu iznira priesteris.

Meitene no spriedzes kļuva gluži stīva un noskatījās, kā nācējs aizsoļo uz Dubultā cirvja zāles pusi. Viņa izdzirda klusi nošvīkstam kreļļu priekškaru; priesteris nozuda.

Kad viņa sasniedza rietumu mūrī iekārtotās darbnīcas, bija jau pāri pusnaktij, un Pirra baidījās, ka svešā sieva būs prom.

Tumsā viņa uzskrēja kaudzītei vara stieņu un gandrīz nogāza zemē veselu plauktu ar māla podiņiem. Sirds salēcās. No stūra viņā lūkojās kādas acis. Meitene atviegloti nopūtās. Ziloņkaula dieva kalnu kristāla acis sekoja viņai ceļā pāri zīmogu meistara darbnīcai.

Darbnīca bija tukša. Vai viņa būtu palaidusi garām savu izdevību?

No tumsas atdalījās kāda ēna, un Pirra tumsā atpazina balto žagatas svītru.

-    Tu kavējies! sieviete čukstēja.

-    Nevarēju tikt prom! Paņēmu līdzi zeltu…

-     To tagad ne. Blakusistabā ir olīvu spiedne. Mans brālēns atstāja virvi. Mums tā jāapsien ap spiedni un jāizrāpjas laukā. Viņš pirms rītausmas atraisīs virvi, lai noslēptu pēdas.

Trūcīgajā gaismā, kas ieplūda vien pa sīku lodziņu, abas uzmeklēja spiedni divus smagnējus akmeņus ar iekaltām gropēm un resnu virves rituli.

Pirra palūrēja ārā pa logu. Seju asi appūta salts nakts vējš, un viņa nevarēja saskatīt lejā esošās ldintis. Kā lai mēs zinām, vai virve ir gana gara? meitene izdvesa.

-    To mēs nevaram zināt, svešā nomurmināja.

* * *

Melnais kuģis ar čīkstošu takelāžu un plīkšķošām burām straujā gaitā zēģelēja pāri viļņiem. Pirra sakņupusi kluknēja priekšgalā, savelkot ciešāk savu durstīgo apmetni, un juta, kā sejā iesprakstas sāļas šļakatas.

Brīvība.

Kurp viņa dosies? Kā viņa izdzīvos Baltajos kalnos tālu prom no visa, ko pazina? Meitene jutās izbijusies, bet pacilāta. Viss notiekošais bija tik varens, ka bija grūti to aptvert.

Virve tik tiešām izrādījās par īsu, un Pirra lēcienā uz klintīm gandrīz vai salauza potīti. Ciema suņi viņu

aizdomīgi apostīja, bet Hekabi bija paķērusi līdzi šādas tādas ēdiena atliekas, lai krančus apldusinātu.

Pēc naksnīga gājiena abas nonāca pie pelēki viļņojošas Jūras, kur seklumā šūpojās kuģis. Kapteinis viņas jau gaidīja, un kuģis sāka slīdēt prom gar krastu.

Hekabi apgalvoja: ja pieturēšoties tāds pats vējš, viņi jau līdz nākamajam mijkrēslim sasniegšot Baltos kalnus. Lai sajauktu pēdas vajātājiem, viņa bija parūpējusies par viltus norādēm, bet, ja tas nelīdzētu, viņa teicās zinām kalnos tādas vietas, kur viņas neviens neatradīšot.

Zvaigznes izbālēja, un pie austrumu puses apvāršņa parādījās sarkana svītra: Dieviete gāja pāri Jūrai modināt Sauli. Pirra nogrieza šķēlīti kaltētas kefales un pārmeta to bortam kā ziedojumu, pēc tam nogrieza vēl šķēlīti sev pašai.

Piepeši viņa mitējās košļāt. Saule nebija pareizajā vietā. Ja viņi kuģotu uz rietumiem, tai vajadzētu atrasties aiz muguras.

Pirra pameta skatienu pār plecu un iepleta acis. Keftiu bija vairs tikai tumša līnija kaut kur pamalē.

Meitene klupšus krišus aiztenterēja pāri klājam turp, kur stāvēja Hekabi un vēroja viļņus. Mēs braucam uz ziemeļiem! Pirra iebrēcās.

-    Tu esi acīga, Hekabi sausi noteica.

-    Tu teici, ka mēs brauksim uz Baltajiem kalniem!

-    Es meloju.

-    Bet es tev samaksāju! Pirra auroja.

Sievas brūnajās acīs gailēja uzjautrinājums. Man vajadzēja zeltu, lai samaksātu par vešanu. Tagad tu esi tikai tāds traucēklis, ar kuru man kādu laiku būs jāsamierinās.

Pirras sašutums pārvērtās nemierā. Šķita, ka viņa ir apmainījusi vienu gūstu pret otru. Kurp tu mani ved? viņa pajautāja.

Hekabi atkal pievērsa skatienu apvārsnim. Sarkanā ausma izgaismoja viņas spēcīgos vaibstus, un vējš pūta sejā savādos, svītrainos matus. Ir tādas salas, kas rindojas vienā lokā un sirdī glabā liesmas, viņa uzrunāja viļņus. -Reiz, sensenos laikos, Uguns Pavēlniece norāva savu spožo kaklarotu un aizmeta to pāri dižajai, zaļajai Jūrai…

-     K-ko? Pirra izstomīja. Obsidiāna salas? Bet tas tak ir pusceļā uz Akejul

-     Jūs, keftieši, tās varbūt arī saucat par Obsidiāna salām, Hekabi attrauca ar savādi asu noti balsī, bet mēs, kas tur dzīvojam, tās dēvējam vienkārši par salām. Viņa pieklusa. Pirms desmit gadiem no Akejas ieradās karotāji. Tie ceļoja no salas uz salu, līdz atrada to, ko meklēja.

Pirrai sažņaudzās iekšas. Tu domā Vārnas.

-    Koronosa karotājus. Jā.

Nu bija Pirras reize stingi blenzt jūrā. Pagājušajā vasarā viņa bija par mata tiesu izglābusies no piespiedu precībām ar Vārnu vadoņa dēlu. Un tad cits Vārnu virsaitis viņu piekāva un gandrīz nogalināja Hīlasu.

-     Tai salā, kur es esmu dzimusi, Hekabi turpināja,

-    Vārnas atrada meklēto. Viņas rokas sažņaudza bortu.

-     Viņi ierakās dziļi zemē, izkasīja zaļo akmeni no Viņas iekšām un nosauca salu par savu.

Pirra norija siekalas. Vara raktuves. Vai mēs dodamies turp?

Hekabi pamāja. Uz manu nabaga izpostīto dzimteni. Uz Talakreju.

Hīlass bija pazaudējis skaitu Talakrejā pavadītajām dienām.

Divreiz viņš bija mēģinājis aizbēgt, tumsas aizsegā aizžogoties garām sargiem. Divreiz Zens bija viņu notvēris un piekāvis. Tikai pamēģini to vēl vienu reizi, vecākais zēns bija brīdinājis, un man nāksies par tevi izstāstīt.

Pēc tam notika daudz dažādu nelaimju, kas lika Hīlasam aizmirst par bēgšanu. Kaut kur pārtrūka virve, šahtā nogāzās maiss un salauza vienam no strādniekiem kāju. Krītoša klints atlūza gandrīz iedragāja pauri kādam citam, un izgāzta lampa aizdedzināja virvju kaudzi, nelāgi apdedzinot trīs skaldītājus.

Pazemē bailes pielīp ātri. Drīz vien Hīlass trūkās no katras ēnas. Vai tas akmens sakustējās? Vai tā tur bija tikai ēna vai arī grābējs?

Reiz zēns sapņoja, ka ir atgriezies Līkasa kalnā, brien pa kristāldzidriem strautiem un vēsām, zaļām papardēm. Turpat bija arī Izi. Māšele, kā allaž, uzmācās ar saviem nebeidzamajiem jautājumiem. Kur vardes, Hīlas? Bet pamostoties šķita, ka sapnī redzētais ir noticis ar kādu citu ar ārpusnieku Hīlasu, nevis vergu Blusu.

Par spīti bailēm, zēns jau bija gandrīz vai pieradis pie raktuvēm. Viņš zināja, ka uzraugus saukā par “ķidām”,

8

skuķēnus, kas uzraudzīja lampas, par “dzirkstelēm”, bet mazos bērnus, kas šķiroja zaļā akmens gabalus, dēvē par “kurmjiem”.

Viņš gluži labi satika ar pārējiem zirnekļiem tikai ar Slienu ne. Sikspārnis bija dzīvespriecīgs un vienmēr gatavs palīdzēt. Vabole pazemē allaž likās kluss un bailīgs, taču virszemē izturējās draudzīgi, kaut arī pēdējā laikā šķita nomāktāks nekā citkārt. Zens bija gudrs un atjautīgs un nekad nebāza degunu, kur nevajag. Mums visiem ir noslēpumi, viņš mēdza sacīt un paraustīja plecus.

Viennakt Hīlass kādam ķidām nočiepa kūpinātu cūkas gurna gabalu, un zēni košļādami sēdēja tumsā un apmainījās stāstiem. Zens pastāstīja, ka esot zirgu iebraucēja dēls no kādas zemes tālu austrumos, ko dēvējot par Arzavu. Sikspārnis bija piedzimis raktuvēs viņš domāja, ka māte bijusi verdzene un tēvs ķida, bet tuvākus paskaidrojumus sniedza ļoti izvairīgi. Vaboles tēvs bija kāds bagāts ēģiptiešu tirgonis.

-   Tā jau viņš saka gan, Zens acis vien nobolīja. Bet grib arī, lai mēs noticam, ka Ēģiptē esot tādi zirgi, kas dzīvo upēs, un milzu cilvēkēdājas ķirzakas!

-     Tā arī ir, Vabole uzstāja. Tās ķirzakas sauc par krokodiliem, un viņi…

Zens pasmīnēja un sāka apmētāt zēnu ar akmentiņiem.

Vabole pietrūkās kājās un, pagājis nostāk, apstājās pie alas mutes.

-    Kas šim lēcies? Hīlass nesaprata.

Zens paraustīja plecus. Un tu, Blusa? Vai tev ir radi?

Hīlass vilcinājās. Māte mani pameta kalnā. Neko vairāk es nezinu. Tā nebija. Viņš zināja, ka māte viņus

ar Izi bija mīlējusi, jo ietina abus lāčādā un noglāstīja viņam seju. Taču Hīlass negribēja to izpaust Zēnam un negribēja arī atklāt, ka viņam ir māsa.

Pēc divām dienām, kad zēni pašlaik rāpās lejā uz septīto loku, Hīlasam aizķērās maiss. Kamēr viņš to atkabināja, pārējie jau bija aizgājuši tālāk.

Steigšus pagriezies līkumā, viņš dažus soļus tālāk ieraudzīja pāris balstu. Starp tiem tupēja sīks, tumsā tinies stāvs ar abās rokās sažņaugtu skaldāmo akmeni.

Hīlasam vajadzēja kādu mirkli, lai apķertos, ka nepazīstamais dauza pa vienu no balstiem, mēģinot to izsist no vietas. Ei, tu! viņš iebļāvās.

Svešinieks, lai kas viņš tāds bija, nometa akmeni un metās bēgt. Hīlass pa galvu pa kaklu tenterēja pakaļ.

Drudžainā ātrumā paskrējis garām vairāldem pagriezieniem un līkumiem, Hīlass uzbrāzās virsū Slienam. Viņš saķēra zeņķi aiz matiem un izgrieza tā roku aiz muguras.

-     Mēģināji izsist balstu, ko? Kāpēc? Tu varēji mūs visus nogalināt!

Slienā spirinājās un kvieca. Hīlass parāva viņa roku augstāk.

Zens un Vabole metās abiem klāt un atrāva Hīlasu no Slienas.

-    Viņš mēģināja sagraut jumtu! Hīlass elsa.

-    Tas nebiju es, zvēru! Slienā smilkstēja. Lai Uguns Pavēlniece mani nosper, ja meloju!

-    Liec viņu mierā, Blusa, Zens sacīja. Viņš saka, ka tas neesot bijis viņš.

-     Bet es viņu redzēju!

-    Es teicu liecies mierā.

Pēc dažām dienām Hīlass nakti uztrūkās no nelāga sapņa.

Vēl nebija rīts, un kurtuves nogāzē bija apklusis kalēja veseris. Hīlass gulēja un ieklausījās, kā ap cietoksni ķērkdamas lidinās vārnas. Kreons bija atklājis, kā tautā dēvē viņa klanu, un viņam tas patika. Viņš bija pavēlējis aiz mūriem izmest maitas, lai pievilinātu melnos putnus.

Hīlass piecēlās un sāka vilkt savas skrandas. Pēdējā laikā viņš vadīja dienas baiļu miglā. Ar Talakreju kaut kas galīgi nebija kārtībā, un kļuva arvien ļaunāk.

Čukstus klīda runas, ka grābēji vairs neuzturoties tikai pazemē. Kāds esot pamanījis no bedres izlienam ēnu un aizslīdam lejā pa nogāzi. Kāds zēns bija pamodies no murga un sajutis, ka viņam kaut kas tup uz krūtīm. Un vakarvakarā viens no skaldītājiem bija kliegdams uzbrāzies augšā pa pakalnu un ielēcis šahtā. Pat dzīvnieki bija sajutuši, ka kaut kas nav kārtībā. Dīķīšos valdīja klusums. Vardes bija pagaisušas.

Daži teica, ka Kalns dusmojoties, jo viņi pārāk dziļi rokot, bet citi vainoja Kreonu, jo tas bija nogalinājis lauvu. Viņa karotāji bija manīti ar lauvas līķi to bija aiznesuši uz cietoksni, lai noģērētu ādu; drīz pēc tam ari bija sākušās visas nedienas.

Nogāzē iedunējās kalēja veseris. Hīlass vēlējās, kaut pamostos pārējie.

Zens un Vabole miegā raustījās, it kā joprojām stieptu maisus. Sikspārnis gulēja, cieši sažņaudzis savu pelīti, kam jau bija gandrīz nogājusi spalva. Slienā bija pievilcis

kaulainos ceļgalus pie krūtīm, un viņa mute bija vaļā: tumšs, apdrupušo zobu ieskauts bezdibenis.

Hīlass mitējās apsaitēt ceļgalus un stingi blenza uz tukšo muti. Viņam prātā bija iešāvusies šaušalīga doma.

Viņš pamodināja Zenu un aizvilka to pie alas mutes.

-     Kas par lietu? Zens ņurdēja, berzēdams acis.

-Ja tevi noķer grābējs, Hīlass klusītēm jautāja, tas

var ielīst tev rīklē, vai ne?

-    Tā runā. Un tad?

-     Tas tātad var tikt tevī iekšā.

-    Viņi ir gari, viņi var visu. Kāpēc jautā?

-    Ko viņš tur saka? Vabole nostājās abiem aiz muguras, iespiedis rokas sānos.

Hīlass paaicināja zēnu tuvāk. Pirmajā vakarā, kad es ierados, es pajautāju, kas Slienam kaiš, un Zens pateica, ka viņu gandrīz esot noķēris grābējs. Viņš ar mokām norija siekalas. Man šķiet, tu kļūdījies, Zen. Man šķiet, ka viņu tiešām noķēra.

Vaboles seja sastinga. Zens sarauca uzacis. Ko?

Hīlass norādīja uz guļošo zēnu un čukstēja: Viņš ir apsēsts. Tas ir viņā iekšā.

* * *

Viņam nenoticēja.

Zens sadusmojās, bet Vabole tikai vērās ar tukšu, neko nesaprotošu skatienu. Kad Hīlass nerimās, Zens klupa virsū viņam. Ko tu viņu vienmēr apvaino?

-     Ko tu viņu vienmēr sargā?

-     Mēs esam zirnekļi, mēs turamies kopā tā mēs izdzīvojam!

-    Pat tad, ja viņš mūs visus nogalinās?

-    Nenogalinās. Viņš ir viens no mums. Tā ka turi muti! Viņi ledainā klusumā saģērbās. Hīlass noskatījās, kā

Slienā pamostas un nesakarīgi plūkā savas skrandas. Zēns bija kārns kā ģindenis, un viņa seja bija izdēdējusi kā vecam vecim.

Hīlass iztēlojās ļauno garu, kas saritinājies gulēja pukstošajā, sarkanajā tumsā zem viņa sirds. Kas zina, ko tas nākamreiz liks viņam darīt?

9

Telamons nometās ceļos, iemērca plaukstas saltajā kalnu strautā un prātoja, ko darīt tālāk.

Viņš nevarēja doties atpakaļ uz tēva cietoksni vēl ne. Un viņš nedrīkst raudāt. Viņam bija apritējušas četrpadsmit vasaras viņš bija gandrīz pieaudzis vīrietis. Un Hīlass bija miris.

-    Es esmu turējis tev doto solījumu, Hīlas, viņš runāja, ūdenim noskalojot no rokām asinis. Es teicu, ka upurēšu par tevi aunu, un tā arī izdarīju. Dusi mierā, draugs.

Telamons palika tupam vēl ilgi pēc tam, kad rokas jau bija tīras, un dzestrs vējš no Līkasa kalna žāvēja asaras viņam uz vaigiem.

Zēns sev jau tūkstošo reizi sacīja, ka nav vainojams Hīlasa nāvē. Kā tad viņš būtu varējis zināt, ka paša radinieks tēva brālis medīs Hīlasu kā tādu meža zvēru? Tā nebija viņa vaina. Tāda bija dievu griba.

Bet kāpēc tad vainas sajūta atkal un atkal atgriezās?

Kaut viņš būtu brīdinājis Hīlasu agrāk. Kaut vienu dienu. Tad abi ar Izi būtu varējuši aizbēgt un vēl būtu dzīvi.

Mājupceļā dievi atalgoja Telamonu par upuri draugam: viņa suņi izdzina no midzeņa mežakuili.

Viņam pat nepietika laika nobīties. Vienā mirkli suņi dzina milzīgo zvēru uz priekšu, un jau nākamajā tas drāzās cauri paparžu audzei taisni Telamonam virsū.

Telamons nedomājot nometās uz viena ceļa, iesprauda šķēpa galu zemē, lai tas būtu stabilāks, nomērķēja aso galu uz kuili un ar abām rokām satvēra rokturi.

Mežakuilis joņoja arvien tuvāk; zeme drebēja kā pērkona dunā. Mazās ačeles ieurbās Telamonā. Zēns saoda karsto, pretīgo dvaku un ieraudzīja dzeltenos, nāvējošos ilkņus.

Piepeši nezvērs metās sāņus un nu klupa virsū no sāniem. Telamons parāva šķēpu, lai tas atkal būtu pretī. Dzīvnieka lēciena spēks iedzina šķēpu tam taisni krūtīs, pārlaužot kātu un satricinot Telamonu līdz pat kaulu smadzenēm. Mežakuilis pakrita beigts nieka olekti no vietas, kur zēns tupēja.

Mednieks drebelīgi iesmējās. Šis bija viņa ceturtais mežakuilis bija jānomedl divpadsmit, lai varētu uztaisīt bruņucepuri, bet noteikti pats lielākais. Viņš nespēja noticēt, ka ir to nogalinājis viens pats.

Viņš mēģināja piecelties, bet sapīcis atldāja, ka kājas neklausa. Viņš trīcēja kā tāds skuķis. Paldies visiem gariem, ka tuvumā neviena nebija un neviens to neredzēja.

Pēc mirkļa pa taku tuvojās divi kazu gani, ar nūjām dīki zvetēdami papardes.

Telamons pietrūkās kājās.

Gani sazīmēja vadoņa dēlu un nometa savas nūjas.

Telamons viņiem strupi pavēlēja aiznest medījumu uz Lapitosu.

-    Bet ko tad iesākt ar mūsu kazām, kungs? viens no ganiem apjuka.

-    Dari, kā likts! Telamons noskaldīja.

Aizejot viņš dzirdēja, kā abi noirdzas. Vaigos saskrēja asinis. Gani bija redzējuši viņu drebam.

Pēkšņi Telamons sevi ienīda par paša vājumu. Viņš sajuta skaudības dūrienu, iedomājoties, ka Hīlass gan, ja viņam būtu jāstājas pretī kuilim, nebūtu sācis tricināties kā tāds puņķutapa. Hīlass bija drosmīgs un sīksts. Par viņu neviens neuzdrošinājās smieties…

Aizveries, Telamons sev bargi piekodināja.

Nonācis līdz tēva cietoksnim Lapitosā, viņš jau jutās mazliet labāk. Testors nopriecājās par dēla brango trofeju un uzstāja, ka tam jāsēž blakus uz viņa sola. Uguns, cepta medījuma gaļa un ar medu un miežiem sajaukts stiprs vīns paveica pārējo. Telamons sēdēja un sildījās pie lielā senču pavarda un izbaudīja tēva kareivju atzinību un Testora acīs redzamo labpatiku.

Telamona jaunais draugs Selinoss no jauna piepildīja zēna kausu. Dzirdēju, ka tas esot bijis lielākais kuilis visā Likonijā, viņš ar lišķīgu smaidu glaimoja.

Uzrunātais paraustīja plecus.

Hīlass man nemūžam tā nepieglaimotos, Telamons skumīgi nodomāja. Viņš būtu pasmīnējis un jautājis: Nu, cik tad tev vēl vajag, līdz drīkstēsi sevi saukt par vīru, ko? Tad viņš mani aizvilktu uz mežu un mēs izceptu upes mālos apvārtītu ezi un noskalotu maltīti ar ciemā nočieptu miežu alu…

-     Tavs tēvs ļoti lepojas ar tevi, Selinoss klusītēm sacīja. Nemaz nešaubos, ka tāpat leposies arī virsvadonis Koronoss. Viņš nokremšļojās. Tu jau neesi bijis Milcēnās, vai ne? Un saticis savu vecotēvu? Esmu pārliecināts, ka viņš jau pavisam drīz gribēs iepazīties.

Telamons piespieda sevi pasmaidīt. Selinoss bija atbraucis no Mikēnām. Telamonam bija aizdomas, ka Koronoss šo jaunekli ir atsūtījis, lai uzmestu aci mazdēlam un pēcāk ziņotu par saviem novērojumiem.

Tas vienlaikus priecēja un biedēja Telamonu. Koronoss bija varenākais vadonis visā Akejā. Un bijātākais.

Mielasta versme un troksnis šķietami pagaisa, un Telamons atcerējās pērno vasaru, kad viņš stāvēja šai pašā zālē ar Koronosa dunci rokā.

Viņš lepni izstāstīja tēvam, kā izņēmis to no mirušā tēvoča Krātosa rokas. Viņš bija atguvis klana vērtīgāko īpašumu, un tas bija liels gods. Tomēr Testora uzslavas izskanēja samāksloti, jo turpat bija viņa šaušalīgie radi divi dzīvajos palikušie brāļi Kreons un Farakss, kā arī Alekto viņu māsa ar saltajām acīm.

Neviena cita zālē nebija. Iepriekš tur bija pulcējusies visa Testora saime, lai aplūkotu dunci, kas nozīmēja ICoronosa dzimtas varu, taču tad viņus aizsūtīja prom. Nevienam, izņemot Koronosa tuvākos asinsradiniekus, nebija jāzina, kādas briesmas dzimtai draud. Nevienam nebija jāzina par orākula pareģojumu ka kāds ārpus nieks būs viņu bojāejas cēlonis…

-     Nu, pastāsti, Selinoss mudināja, atsaucot Telamonu tagadnē. Kā tad tu viens pats nogalināji tik milzīgu nezvēru?

-Jā, patiesi! iesaucās Testors. Viņš uzsauca saviem kareivjiem: Klausieties, puiši!

Telamons paklausīgi sāka stāstīt. Taču nez kāpēc viss nešķita pa īstam.

Viņu no visām pusēm ieskāva noslēpumi.

Par orākulu zināja tikai pats Koronoss un viņa radi.

Testoram bija noslēpumi no paša dēla. Viņš gadiem ilgi nebija Telamonam neko stāstījis par viņa ģimeni par Koronosa dzimtu. Tie bija darījuši drausmīgus darbus, un tēvs negribēja tur iesaistīties. Tikai nesen viņš bija spiests aizmirst par sirdsapziņu.

Pat Telamonam pašam bija noslēpumi. Hīlass bija viņa labākais draugs tas pats ārpusnieks, kurš, kā apgalvoja orākuls, izpostīšot viņa dzimtu. Un par to zināja tikai viņa tēvs.

Kārtu kārtām maldu kā āda…

-     Ko es jums teicu? Testors auroja, uzsizdams dēlam pa muguru. Viņam vēl nebūs ne piecpadsmit, kad viņš jau būs karotājs!

* * *

Bija jau gandrīz pusnakts. Suņi ošņājās pa salmiem, meklējot atliekas, un vairums mielasta dalībnieku, ieskaitot Selinosu, bija izklājuši uz grīdas no soliem noņemtās aitādas un aizmiguši.

Testors sēdēja pie uguns un auklēja rokā savu zelta kausu. Pēdējā laikā vadonis pārāk daudz dzēra. Viņa radi gan dzīvoja tālu Mikēnās, bet viņu ēna bija gara.

Tēvs pamanīja, ka Telamons skatās, un skumīgi pasmaidīja. Nu ko, Telamon, viņš bilda un iztaisnoja plecus. Kamēr tu biji prom un medīji briesmoņus, no piekrastes ieradās tirgotāji. Savas preces viņi nolika austrumu kambarī. Varbūt iesi un izvēlēsies, ko vien tu tīko?

Telamons sajuta pārsteigumu un prieku. Paldies, tēvs.

Testors sirsnīgi iebukņīja dēla augšdelmu un atkal pievērsās ugunij.

Tirgotāji izrādījās svešinieki ar šaurām sejām; viņi uztrūkās nomodā tai pašā brīdi, kad Telamons iegāja kambarī. Zēns jutās patīkami apskurbis. Vīns bija mīkstinājis visas raizes.

Acu priekšā ņirbēja uz segas izliktie dārgumi. Kā būtu ar to sudraba apmetņa sprādzi, kas izkalta kā divi ar mugurām kopā saspiedušies ērgļi? Varbūt vara rokusargu? Vai to bronzas nazi ar spalā inkrustētu zaļu lauvu…

Pēkšņi zēns pamanīja greznu ādas jostu ar divām stūrainām zelta plāksnītēm abās sprādzes pusēs. Sirds sāka sisties straujāk. Plāksnītes bija skaisti izrotātas ar savītām spirālēm, ko veidoja sīkas zelta pērlītes. Tādas viņš bija redzējis jau agrāk.

Viens no tirgotājiem sajuta viņa interesi. Jaunajam kungam ir vērīga acs, viņš nomurmināja. Tas ir labāko amatnieku darinājums. Keftiešu, protams.

To Telamons jau zināja. Šīs zelta plāksnītes reiz bija iekaltas rokassprādzē, kas piederēja meitenei, kuru viņam vajadzēja apprecēt. Meiteni sauca Pirra. Viņš atcerējās, kā tā stāvēja blakus, kad viņi vēroja, kā debesīs šaujas Telamona tēvoča bēru sārta liesmas. Atcerējās svilstošas miesas smārdu un to, kā izlikās sērojam par Krātosu, kaut sirds dziļumos skuma par Hīlasu.

Vēlāk meitenei rokassprādzes vairs nebija, un, kad viņš pajautāja, kur tā palikusi, viņa pateica, ka esot to pazaudējusi. Bet Telamons zināja, ka skuķe melo. Toreiz viņš par to vairāk nedomāja.

Bet nu…

-    Kur jūs to dabūjāt? viņš jautāja tirgotājam.

-    Kungs, to dabūja mans draugs… Viņš norādīja uz savu biedru.

Biedrs bija maķedonietis; otram bija jātulko. Kungs, viņš saka, ka to viņam par braucienu kuģī esot iedevis kāds zēns.

Telamons sagrīļojās.

Tirgotājs izskatījās noraizējies. Vai kaut kas nav labi, kungs? Nudien, mēs to nopirkām, nenojaušot nekādu viltu…

-     Tas zēns, Telamons pārtrauca, kāds viņš izskatījās?

Tirgotājs apjuka.

-     Izstāstiet man visu, Telamons pavēlēja. Izstāstiet man, bet nevienam citam. Ja neklausīsiet, nebūs labi.

Abi tirgotāji nobālēja.

Tas esot bijis tikai kaut kāds puišelis, viņi sacīja. Apmēram kunga vecumā, varbūt kādu gadu jaunāks, un neesot bijis tik garš. Šaurām, dzeltenbrūnām acīm. Dīvainiem matiem tādā kā miežu krāsā. Un vienā ausī šim bijis robs…

Telamons atstāja tirgotājus un aizsteberēja atpakaļ uz zāli. Zēns paķēra savu kausu un brīdi nolūkojās uz to. Viņš lieliem malkiem izdzēra vīnu, apšļakstot savu tuniku.

Hīlass bija dzīvs.

10

Ko tagad darītu Hīlass? Pirra prātoja, knosīdamās uz cietās klona grīdas.

Reiz viņš bija sacījis: Pirmais izdzīvošanas noteikums tevjābūt sagādātam ēdienam un ūdenim.

To viņa gan bija izdarījusi, bet tas neko daudz nelīdzēja. Kā viņa izdzīvos šajā savādajā uguns salā, kur valda Vārnas?

Būda bija pamatīga būve no bazalta un pumeka, un durvis pavērās uz dienvidiem, lai nelaistu iekšā stipro ziemeļvēju. Gaisā vēdīja nemazgātas miesas un dūmojošā mēslu ugunskura dvakas.

Pirra dzirdēja, kā otrpus sienai barības meklējumos urkšķ cūka. Meitenei ierūcās vēders. Piekrastē viņa bija redzējusi vīrus ķidājam tunčus, kas bija vēl lielāki par delfīniem, bet viņām cieminieki piedāvāja tikai aunazirņu un skumbriju putru, kā arī skābu vīnu, kas bija samaisīts ar terpentīnkoka sveķiem un garšoja pēc darvas.

-    Visu paņem Vārnas, cieminieki taisnojās. Ja runājam pretī, mūs aizsūta uz raktuvēm.

Par spīti savai nabadzībai, cieminieki bija draudzīgi. Hekabi māte bija bikli sasveicinājusies ar Pirru (“Visi svešinieki ir goda viesi”), norājusi meitu par to, ka tā esot pārāk kārna, un steigšus devusies vārīt putru.

Ciema vecākais Hekabi tēvs Meropss pieklājīgi ierādīja Pirrai, kā paklanīties ugunij un lūgt tās atļauju pārlaist naktis būdā. Pat Hekabi pati mazliet atmaiga. Viņa bija jaunāka, nekā Pirra bija domājusi, varbūt piedzīvojusi savas trīsdesmit vasaras, un, šķiet, no sirds mīlēja māti. Pirrai tas šķita ļoti interesanti, jo viņa savējo spīvi ienīda.

Salinieki ar saulē iedegušiem locekļiem un raupjām pēdām meitenei atgādināja keftiešu zemniekus, kaut arī atšķirībā no keftiešiem šejieniešu vīri audzēja bārdas, un gliemežvāku vietā par amuletiem kalpoja obsidiāna un dzeltena sēra krelles. Visiem uz rokām bija apdegumu pēdas, un visi apbrīnoja Pirras rētu, sakot, ka tā nesot veiksmi.

Cūka otrpus sienai pārstāja rakāties. Pirra pagriezās uz otra sāna. Nekā. Viņa nespēja iemigt.

Durvīs meitene gandrīz uzkāpa nelielai čūskai, kas laka pienu no māla šķīvīša. Meitene nomurmināja atvainošanos un pagaidīja, līdz rāpulis bija padzēries un aizslīdēja prom.

Ārā bija dzestrāk, jo pūta vējš, bet no Kalna vēdījošā sēra dvaka sagādāja Pirrai galvassāpes.

Talakreja viņu izbrīnīja. Pagaidām viņa nebija redzējusi nevienu Vārnu, jo ciems atradās ziemeļu krastā, bet raktuves dienvidos; sala bija skaista. Kuģis bija ieslīdējis līcī ar smaragdzaļiem un ametista violetiem ūdeņiem, ko ieskāva baltas klintis ar dzelteni oranžām svēdrām, kas līdzinājās akmenī sastingušam saulrietam. Ciems bija uzbūvēts starp sudrabainiem olīvkokiem un zaļiem, trausliem vēdekļiem līdzīgiem tamariskiem, bet tālumā slējās augsts, melns kalns, pa kura nogāzēm lejup stīdza dūmi.

Nedaudzus soļus no būdas pie uguns sēdēja Meropss un asināja obsidiāna nazi. Nevari aizmigt? viņš pajautāja, pamādams, lai Pirra apsēžas.

Vienam celim ciema vecākais bija pārmetis ādas gabalu un ar raga gabalu piesardzīgi uzspieda asmenim, nokasot sīkas akmens pārslas. Viņam bija tādi paši spēcīgi sejas vaibsti kā meitai, tikai šķita, ka viņš atšķirībā no meitas biežāk smejas nekā drūmi blenž.

-    Tu labi izturējies pret čūsku, viņš ieminējās.

-     Man čūskas patīk, Pirra atsaucās. Reiz es ar vienu iedraudzējos. Tā mēdza saritināties man ap roku un ielikt galvu saujā.

Vīrietis nopūta akmens putekļus un nopētīja nazi.

-    Vai tu nožēlo, ka aizbrauci no Keftiu?

Meitene saspringa. Vai Hekabi bija izstāstījusi tēvam, kas viņa tāda ir? Nē, Pirra piesardzīgi atbildēja. Taču man pietrūkst Jūzerrefa. Viņš ir mans ver… draugs. Es uztraucos, jo viņu sodīs par to, ka es aizgāju.

Meropss pamāja ar galvu. Arī mēs bīstamies virspriesterienes Jasasaras dusmu.

Tātad viņš zināja. Vai jūs mani izdosiet, ja viņa pēc manis sūtīs? Pirra pajautāja.

Vīrieti pārņēma šausmas. Protams, ne! Tu šeit esi svešiniece, mums jādod tev patvērums tāds ir dievu likums.

-     Es negribēju jūs aizvainot.

Vecais vīrs nogrudzinājās. Negribēji gan. Bet tev ir jāapgūst mūsu paražas. Jūs, keftieši, pielūdzat Jūru, mēs pielūdzam Uguns Pavēlnieci. Viņš palocījās Kalnam. -Tāpēc mēs, ē-e… mēs nekad neuzgriežam muguru ugunij tā, kā tu tikko izdarīji, nākdama ārā no būdas.

-    Piedodiet.

-    Tu jau nezināji.

Mēnesnīcā Kalna izdvestie dūmi zaigoja. Pirra iedomājās par Keftiu klīstošajiem nostāstiem par kādu pasakaini bagātu salu, ko iznīcinājis Zemes Drebinātājs.

-    Izskatās bīstami, viņa bilda.

-     Bīstami? Pavēlniece mūs sargāl Toreiz, kad mūsu senči ieradās Talakrejā, viņa pieņēma cilvēka veidolu un pateica viņiem, lai būvē ciemu šeit. Viņa brīdināja senčus, ka viss, kas atrodas aiz Kakla, pieder Dabai un to sargā Viņas svētie dzīvnieki lauvas. Mūsu senči godāja viņas vēlējumu bet dieviete viņiem iemācīja, kā no akmens izvilināt varu.

-    Bet tie dūmi… Vai tad tādi kalni neatmodina Zemes Drebinātāju? Mēs Keftiu vairāk par visu baidāmies no zemestrīcēm.

-    Mēs tāpat, bet Pavēlniece mūs sargā no Zemes Drebinātāja. Jau tūkstoš gadu mūs nav piemeklējis nekas vairāk kā vien viegla ietrīsēšanās.

Hekabi iznāca no būdas un tuvojās abiem. Domāju, ka būsi aizbēgusi, viņa uzrunāja Pirru.

-     Kur tad es ietu? Pirra īgni atcirta.

Meropss uzmeta abām skatienu un piecēlās kājās.

-     Pieraugi uguni, viņš piekodināja meitai. Un gādā par mūsu viešņu.

Kad viņš bija iegājis būdā, Pirra pajautāja: Vai esmu gūstekne?

Hekabi atšiepa lūpu. Kāpēc tu tā domā?

-     Vai kaut kas no tā, ko tu man stāstīji, vispār bija tiesa? Vai tu vispār kādreiz esi bijusi Baltajos kalnos?

-Nē.

-    Kāpēc tad tu biji Keftiu?

Hekabi vilcinājās. Ir vēl citi tādi kā es tādi, kas ienīst Vārnas. Mēs sazināmies. Mēs dalāmies ar to, ko esam dzirdējuši.

-    Tu riskē, man to stāstot.

-    Vai patiesi? Spožās acis ieurbās Pirrā.

-     Vai tāpēc tu atgriezies Talakrejā? Pirra jautāja.

-     Lai cīnītos ar Vārnām? Un kāda ir mana loma?

Hekabi paraustīja plecus. Man bija vajadzīgs zelts, lai tiktu mājās. Tev bija jātiek prom.

Pirra košļāja lūpu. Viņai somā bija vēl zelts. Varbūt izdotos samaksāt, lai viņu aizved prom no salas. Bet kurp doties?

Hekabi sabikstīja uguni ar žagaru, saceļot veselu dzirksteļu spietu. Rīt es tev parādīšu, ko Vārnas ir izdarījuši ar Talakreju. Cik mežu viņi ir nocirtuši saviem sārtiem, kādas bedres izrakuši Viņas miesā. Jūs, keftieši, pat neaptverat, ko maksā visi jūsu bronzas trejžuburi un spoguļi…

-     Kāpēc tu dusmojies uz Keftiu? Pirra nesaprata.

-      Mēs vienmēr esam bijuši draugos ar Salām. Mēs pat runājam vienā mēlē.

Hekabi pēkšņi naidīgi paglūnēja uz meiteni. Vai draugi būtu sēdējuši klēpī saliktām rokām un noskatījušies, kā mūs pakļauj?

-    Ko mēs būtu varējuši darīt?

-    Vai tad virspriesterienei nav nekādas varas?

-     Protams, ir! Bet Vārnas ir karotāji. Mēs ne.

-    Un ko tad jūs piedāvājat? Nedarīt neko?

-    Un ko piedāvā tu?

-    Ir jau vēls, Hekabi noskaldīja. Ej paguli.

Pēcāk Pirra gulēja un vērās griestu sijās. Hekabi dusmu izvirdums bija darījis meiteni nemierīgu tas viņai nelāgi atgādināja par māti.

Domās viņa redzēja Jasasaru stāvam Dievietes Nama augstākajā balkonā. Māte bija tērpusies ar keftiešu purpuru krāsotos svārkos, kuru krokas bija iesvaidītas ar spēcīgi smaržojošām mirrēm. Jūraszilais ņieburs uz krūtīm bija vaļā, un vidukli apjoza ar zaļām stikla pērlēm izšūta josta. Ap rokām vijās sudraba čūskas, un kaklā karājās lielā zelta kaklarota ar daudzajām Saulēm. Melnās matu pīnes bija saspraustas ar bronzas matadatām, kuru galviņas greznoja granātābola lieluma kalnu kristāli. Vanagam līdzīgā seja bija nokrāsota balta, acis un lūpas dega sarkanas, un viņa plati iepleta safrāndzeltenos nagus, sūtot naktī burvestības, kas atradīs viņas meitu…

Pirra atmodās, jo Hekabi viņu purināja.

Bija tumšs, bet visi bija nomodā un izskatījās nobijušies. Pirra pamanīja durvīs stāvam karotājus.

-    Kreons ir sasirdzis, Hekabi saspringtā balsī sacīja.

-     Viņam ir vajadzīga zintniece. Viņa uzrāva meiteni kājās. Tu nāksi līdzi.

-Ko?

Hekabi pieliecās tuvāk. Tu runā akajiski, es ne. Vārnām jādomā, ka esi mana verdzene.

Pirra grasījās protestēt, bet Hekabi ar plaukstu aizspieda viņai muti. Tu darīsi tā, kā lieku, vai arī es viņiem izstāstīšu, kas tu tāda esi. Esmu pārliecināta, ka Kreons dikti priecātos, uzzinot, ka viņa nagos ir nonākusi augstdzimusi keftiete. Tā. Vai nāksi ar labu?

-    Viņš sapratis, ka esi viltvārde, Pirra nomurmināja, kad viņas klupdamas krizdamas aizklumburoja prom mēnesnīcā.

-     Klusāk, Hekabi izdvesa. Dažus soļus tālāk mijkrēslī melnoja kareivju stāvi.

-    Kāds tas Kreons ir? Pirra čukstus jautāja.

Hekabi pienāca tuvāk. Alkatīgs, viņa klusītēm

stāstīja. Neaprēķināms. Viņš ir vājākais no sava tēva dēliem un to zina. Tas viņu padara bīstamu. Raktuvēs viņš savus vergus izdzen līdz nāvei.

Pirra sarauca uzacis. Bet tavs tēvs sacīja, ka saliniekiem arī esot raktuves.

-     Jā, bet mēs klausījām Pavēlnieces mācībām. Mēs nekad nerakām pārāk dziļi un vienmēr devām Viņai laiku sadziedēt brūces. Kreonam tas ir vienalga. Un viņš sauc salu par savējo. Talakreja nevienam nepieder. Tā ir Pavēlnieces. Sieviete sažņaudza dūres. Viņš domā, ka var darīt visu, kas ienāk prātā, jo ir Vārna, un viņus nevar uzveikt tikmēr, kamēr viņiem ir duncis.

Duncis. Laikam Pirras seja kaut ko izpauda, jo Hekabi piepeši kļuva modra. Tu par to zini? viņa asi noprasīja.

-    Tikai to, ka tikmēr, kamēr viņiem tas ir, viņi ir neuzvarami.

Patiesībā Pirra zināja vēl vairāk. Viņa zināja, ka orākuls ir izteicis pareģojumu: Ja nazis būs rokā ārpusniekam, Koronosa dzimta degs… Un pērnvasar vismaz dažas dienas tas bija kādam ārpusniekam Hīlasam. Bet tad Vārnas to atguva.

Tā bija viņas vaina. Hīlass viņai piekodināja sargāt dunci, bet Pirra bija viņu pievīlusi.

-     Ko tu zini par dunci? Hekabi pārjautāja.

-    Neko, Pirra sameloja.

* * *

Mākoņi aizsedza mēnesi, un abi karotāji pagāja viņām garām, lai rādītu ceļu. Pirra dzirdēja jēlādas bruņu čīkstoņu, un degunā iecirtās šaušalīgi pazīstama, sīva smaka. Pagājušajā vasarā Vārnu vadonis bija viņai uzbrucis kādā vientulīgā nogāzē. Meitene atcerējās, ka viņa sviedri smirdēja pēc pelniem.

-     Kāpēc viņi iesmērējas ar pelniem? Pirra čukstus jautāja.

Hekabi roka satvēra nelielo sēra gabaliņu, kas karājās ādas saitītē viņai ap kaklu. Viņi ir Koronosa dzimtas miesassargi, sieviete nošņāca. Viņi pielūdz vārdā nesaucamos, kas klīst tumsā.

Pirrai aizsita elpu. Tu domā Niknos?

-     Kuš! Hekabi viņu apklusināja.

Kaut arī nakts bija tveicīga, Pirru pārņēma drebuļi. Niknie nāca no paša Haosa uguns. Tos pievilināja tumsa un ugunsgrēki, un šie nezvēri vajāja tos, kas bija nogalinājuši savus radus. Niknie bija neatlaidīgi. Tiem bija vienalga, kas gadās ceļā. Reiz Pirra gandrīz trāpījās Niknajiem pa kājām, un nu tie rādījās viņai murgos. Viņa atcerējās ēnaino grāvi un spārnu ādainos plīkšķus. Lienošas šaušalas tumsā…

-     Tāpēc Vārnas savus upurus sadedzina, Hekabi klusi stāstīja. Tāpēc viņi taisa bultu uzgaļus no

obsidiāna tās ir Uguns Pavēlnieces sadegušās asinis, ko tie izmanto savos nekrietnajos rituālos…

-    Bet kāpēc lai viņus kāds pielūgtu?

-                Ja varētu iegūt Nikno labvēlību, Hekabi noteica.

-    Iedomājies, kādu varu tad varētu iegūt…

* * *

Beidzot debesis sāka balot pelēkas un viņi sasniedza trīs rāmus dīķīšus sarkana paugura pakājē. Pirra saklausīja veseru dunu. Tālāk zemesragā viņa pamanīja stūrainu, lempīgu cietoksni, kurš glūnēja lejup no klinšu pakalna un ap kuru laidelējās vārnas.

Kareivji piestāja turpat pie dīķīšiem un, apsēdušies uz klintsbluķiem, noņēma savas ēdamā tarbas un atpūtināja plecus. Pirra izsalkusi noskatījās, kā tie izņem ādas vīna blašķes un kaltētas tunča šķēles, kuras ieraugot vien mutē saskrēja siekalas.

Bariņš zēnu pildīja ūdens maisus. Visi bija briesmīgi izkāmējuši, klāti ar sarkaniem putekļiem, un viņiem bija īsi apcirpti mati kā vergiem. Pirra iedomājās, ka puikas droši vien ir no raktuvēm.

Hekabi lika Pirrai iet piepildīt ūdens maisus, bet meitene atteicās; viņa negribēja tuvoties ne karotājiem, ne vergiem. Hekabi pieliecās tuvāk. Vai man viņiem izstāstīt, kas tu esi?

Pirra nikni paglūnēja un, paķērusi maisus, pikti aizsoļoja.

Viņai par atvieglojumu, kareivji bija pārāk izsalkuši, lai meiteni ievērotu, un gabaliņu nostāk gan no viņiem, gan no vergiem Pirra atrada vietu, kur pasmelt ūdeni.

Notupusies krastā uz ceļiem, meitene ievēroja, ka viens no zeņķiem lavās tuvāk karotājiem. Kad tuvākais atvēra tarbu, zēns piezagās vēl tuvāk. Kad karotājs pacēla acis, puika apstājās un sāka darboties ar saviem ūdens maisiem.

Karotājs sāka asināt savu nazi uz galodas.

Nākamajā mirklī viss norisinājās tik strauji, ka Pirra pat īsti nepamanīja, kā tas notika. Vienā mirklī no karotāja tarbas rēgojās gabals tunča; jau nākamajā tā vairs nebija, tarbas saturs bija glīti pārkārtots, lai nekas nebūtu manāms, un zeņķis bija iešmaucis zem vītoliem un aprija laupījumu tik alkatīgi kā meža zvērs, kas ticis pie medījuma.

Pirra sastinga.

Tas zeņķis bija Hīlass.

11

Likās zēns sajūt, ka Pirra uz viņu skatās, un pacēla acis.

Vienu mirkli dzeltenbrūnās acis iepletās. Tad viņš atsāka plosīt zivi. Viņš izlikās, ka nav meiteni pazinis, bet īstenībā bija gan.

Pirra tupus pierāpās tuvāk ar visu ūdens maisu.

-   Hīlas, tā esmu es!

-   Aizveries! viņš uzšņāca.

Meitene atcerējās, ka Vārnas taču zina drauga vārdu šeit viņš noteikti izmanto citu. Piedod. Es…

-   Man likās, ka esi drošībā Keftiu! Kā tad tevi noķēra?

-   Ko? A, nē, es neesmu verdzene, es tikai pēc tādas izskatos. Es aizbēgu no Keftiu. Man likās, ka tā ir tīrā sagadīšanās, ka esmu nokļuvusi te, bet nu tā vairs nedomāju… Viņa nesakarīgi pļāpāja. Bet bija tik neticami labi Hīlasu atkal redzēt.

Otrā dīķa pusē vecāks zēns ar līku degunu un īdzīgu seju uzsauca kaut kādam Blusām, lai pasteidzas. Hīlass atkliedza, ka tūlīt nākšot.

-   Vai tu atradi māsu? Pirra čukstus jautāja.

-   Vai tā izskatās?

-   Kas notika tavai ausij?

-   Liku to nogriezt.

Pirra saviebās. Lai neviens nezinātu, ka esi ārpusnieks?

-    Kuš! Zēns pameta skatienu apkārt. Nebija vērts pūlēties, viņš noteica. Šādi mani tāpat neviens nepazītu.

Viņam bija taisnība. Arī agrāk viņš bija tievs, bet nu lāpstiņas izspiedās asas kā naži, un Pirra varēja saskaitīt visas ribas. Zēnu klāja sarkani netīrumi, bet viņa muguru čulgas. Viņa bija to sazīmējusi tikai pēc raksturīgajām kustībām un taisnā deguna, kas veidoja nepārtrauktu līniju ar pieri.

-     Beidz blisināties, zēns nomurmināja.

Viņa sabozās. Tu taču noteikti mazliet priecājies mani redzēt. Un, jā, paldies, man izdevās aizbēgt no Dievietes Nama, un tas vispār bija diezgan grūti, viņa gražīgi piebilda.

Hīlass nospurcās un piepeši daudz vairāk līdzinājās pats sev. Un kā tad tev tas izdevās?

-    Es piekukuļoju zintnieci. Tā tur ir viņa. Viņa sacīja, ka brauksim uz Baltajiem kalniem, bet tie bija meli. Meitene norija siekalas. Es ļoti priecājos tevi redzēt.

Zēns sarauca uzacis, bet viņa redzēja, ka viņš jūtas iepriecināts. Smirdošu kā mēslu čupu un vienās utīs? viņš pajautāja.

-    Nu, es jau pati noteikti neizskatos daudz labāk.

Hīlass mirkli pasmaidīja. Tur tev taisnība. Neliela

pārmaiņa pēc greznošanās ar zelta vizuļiem un keftiešu purpuru.

Meitene iesmējās un nogludināja tuniku pāri ceļiem.

-     Šito es dabūju no kāda zemnieka. Vai es izskatos pēc puikas?

-     Nē. Tev nav nekādu izredžu izskatīties pēc puikas.

-    Ā, Pirra novilka, juzdama savādu prieku.

Hīlass viņu apšļakstīja.

Meitene atbildēja ar to pašu. Tu esi varen veikls zaglis, viņa skaudīgi bilda.

Viņš paraustīja plecus. Man ir bijis daudz izdevību vingrināties. Tev vajadzēs iemācīties, kā tas darāms.

-    Bet tu pamatīgi riskēji, zogot no Vārnas. Ja nu viņš būtu tevi sazīmējis?

-    Nebūtu. Es esmu vergs. Uz vergiem neviens neskatās.

Lēca saule, un gabaliņu tālāk pārējie zēni bija piepildījuši savus ūdens maisus.

-     Es tev palīdzēšu aizbēgt, Pirra ieminējās.

Hīlass uzmeta viņai savādu, mulsu skatienu. Tu to

nevari. Es divreiz mēģināju. Tiku tikai līdz Kaklam tur tālāk. Zens man sadzina pēdas…

-    Kas tas par Zenu?

-     Pirra, paklausies! Es esmu vergs, saproti? Zirneklis. Tas nozīmē, ka es ik dienas ielienu šahtā un tieku laukā tikai pēc tumsas iestāšanās. Tur lejā ir jāuzmanās ne tikai no lavīnām, bet arī no grābējiem. Un viens tāds ir iemiesojies Slienā, un viņš… Zēns redzēja, ka Pirrai nav ne jausmas, par ko viņš runā.

Viens no kareivjiem pieslāja pie dīķa nepilnus piecus soļus tālāk. Hīlass ierāvās dziļāk kārklos, un Pirra noliecās pār ūdeni.

Karotājs iemērca ūdenī galvu un atgriezās pie pārējiem, izgriezdams garos, melnos matus.

-     Kas ir Slienā? prašņāja Pirra. Vārnas bija gatavi doties ceļā, un Hekabi jau māja, lai viņa nāk.

-     Vai gars var iekļūt cilvēkā? Hīlass pēkšņi pajautāja.

-     Ko? Jā, dažreiz var. Tas liek cilvēkam sajukt prātā. Tādus cilvēkus ved uz Dievietes Namu ārstēties. Ne vienmēr izdodas viņus izdziedēt.

-    Tieši tā ir noticis ar Slienu, bet pārējie man netic. Zēns sakoda zobus. Es viņu visu laiku vēroju. Un esmu iegaumējis, kur ir tās vietas, kur ejās ir balsti. Ja viņš mēģinās kaut ko uzsākt, tas būs mūsu vienīgais glābiņš. Kaut gan kāds no tā būs labums, ja tunelis iebruks un mūs iesprostos?

Viņš runājās pats ar sevi; Pirra nespēja izsekot zēna domu gājienam. Kā to saprast: ja viņš kaut ko mēģinās uzsākt?

Hīlass norija siekalas. Viņš sagraus raktuves.

Pirrai pār muguru pārskrēja tirpas. Hīlass bija nobijies. Bet viņu nobiedēt it nemaz nebija viegli.

Hekabi nāca meitenei pakaļ; viņa izskatījās pikta.

-    Man jāiet, Pirra sacīja.

Hīlass pameta ar galvu uz karotājiem. Vai šie zina, kas tu tāda esi?

-    Protams, ne!

-     Un kur tad viņi tevi ved?

-     Pie Kreona.

-     Pie Kreonal Ko tad šim no tevis vajag?

-     Ne jau no manis no Hekabi. Es it kā esmu viņas verdzene.

Hīlasam bija grūti to visu saprast. Dari ko darīdama, tikai nodur acis un neko nesaki! Kāds varētu atcerēties, kāda tu izskaties.

-     Paldies, man arī tas ienāca prātā. Meitene greizi pasmaidīja, bet Hīlass smaidam neatbildēja.

-     Nopietni, Pirra, staigā nodurtām acīm. Lai nomaskētos, nepietiek tikai ar drēbēm. Tev vēl aizvien ir priesterienes meitas stāja. Un tu esi pārāk tīra. Tagad tu esi nabadzīga. Tā arī izturies.

Pirra pasmēla sauju dubļu un nobraucīja seju un matus.

-    Tā jau ir labāk, Hīlass atzina.

-     Es tev palīdzēšu aizbēgt, meitene stingri apņēmās.

Atkal tas pats savādais, mulsais skatiens. Pat nemēģini, Hīlass brīdināja. Tu tikai iekulsies vēl lielākās briesmās, nekā jau esi iekūlusies.

-    Tā ir mana izvēle, nevis tavējā. Mēs atradīsim veidu, kā tikt prom no šīs salas. Tad es tev beidzot varēšu iedot amuletu, ko nēsāju līdzi jau kopš pērnās vasaras.

Hekabi jau bija gandrīz klāt.

-    Kā lai es tevi atrodu? Pirra čukstus jautāja.

Hīlass uzmeta plecā ūdens maisus. Pēdējā brīdī viņš

pagriezās atpakaļ un izdvesa vienu vienīgu vārdu: Ezis.

* * *

-    Kas tad tā tāda bija? Zens pajautāja, kad viņi vilka savus tukšos maisus lejā uz dziļākajiem lokiem.

-     Es tev jau teicu, Hīlass atcirta. Kāda verdzene, ko jau vienreiz satiku.

-    Ak tā? Vai viņa ir tava meitene?

-Nē!

-    Nu labi. Tad jau tev nebūs iebildumu, ja es…

-    Būs gan. Neķeries viņai klāt.

-    Kāpēc? Ja viņu nomazgātu, būtu tīri smuka…

-    Zen! Hīlass viņu pagrūda.

Zens iesmējās. Labi jau labi. Bet, ja viņa nav tavs skuķis, ko tad šī gribēja?

-    Viņa ir nobijusies. Viņu ved pie Kreona. Pateicu, ka neko nevaru līdzēt.

-    Tur nu tev taisnība, Zens noteica.

Viņi kāpa dziļāk, un vecākā zēna oma kļuva drūmāka. Priekšā ejošais Slienā sāka kunkstēt. Vabole grozīja galvu uz visām pusēm un samiegtām acīm pētīja tumsu.

Pa grīdu skraidelēja peles, un garām aizlaidās sikspārnis. Hīlass to gandrīz nemanīja. Pirra bija šeit, Talakrejā. Pirra. Viņā uzbangoja pārsteigums, prieks, raizes, bailes. Viņam riebās doma par to, ka meitene būs Kreona cietoksnī. Viņa bija gudra, tomēr nebija uzaugusi, tiekot ar visu galā saviem spēkiem. Lai tiktu no turienes laukā, Pirrai būtu vajadzīga palīdzība.

Tam visam vajadzētu padarīt viņu dusmīgu. Tagad bija jādomā ne tikai par sevi, bet vēl arī par Pirru. Tomēr nez kādēļ tas nešķita svarīgi. Viņš vairs nebija viens.

Zēni sasniedza vienu no šahtām, kas pavēra ceļu uz dziļākajiem lokiem. Starp virvju rituļiem bija sakrautas zaļakmens kaudzītes, un vīri, kas tās bija sanesuši no lejas, tagad devās atpakaļ uz augstākajiem lokiem. Hīlass piebāza savu maisu un mēģināja aizmirst Pirru. Viņam jau tā bija pietiekami daudz rūpju, ja gribēja te lejā izdzīvot.

Šī bija viena no labākajām vietām raktuvēs; jumts bija nostiprināts ar sijām, turklāt vīriem bija lampa, tāpēc Hīlass varēja paturēt acīs Slienu.

Slienā bija galīgi izkāmējis un līdzinājās ģindenim vēl vairāk nekā agrāk. Reizēm Hīlasam sametās viņa žēl. Bet

tad viņš atcerējās grābēju, kas bija iemitinājies tai zeņķī, un to, ko tāds varēja izdarīt.

-    Ko tad Kreonam savajadzējies no zintnieces? Sikspārnis pajautāja Zēnam, kamēr visi krāva maisos akmeņus.

-     Viņu mokot drausmīgas galvassāpes, vecākais zēns atsaucās. Tā es esmu dzirdējis.

-    Varbūt viņš nomirs, Sikspārnis cerīgi ieteicās. Puikas noirdzās. Hīlass nepiebalsoja. Ja Kreons mirs,

zintnieci sodīs un Pirru tāpat.

-     Galvassāpes, Zens atkārtoja. Varbūt kāds gars baksta šim ausī ar nazi?

-     Tas tāpēc, ka viņš nokāva to lauvu, Sikspārnis izjusti apgalvoja. Tā nevajadzēja, tas zvērs viņam neko nebija izdarījis.

-    Tu un tavi dzīvnieki, Zens viņu ķircināja.

Hīlass pārstāja klausīties. Es tev palīdzēšu aizbēgt,

sacīja Pirra. Viņa bija tik pārliecināta. Tas jau bija tikai tāpēc, ka viņa nezināja, kā te raktuvēs ir, bet palīdzēt tas tomēr palīdzēja. Un Pirra nosauca viņu par Hīlasu. Zēns jutās satriekts, dzirdot savu vārdu, bet labā nozīmē. Pirmo reizi vesela mēness cikla laikā viņš sajutās kā pats nevis kā vergs Blusa, bet kā Hīlass no Likonijas, kurš aizbēgs un sameklēs savu māsu.

Gar ausi aizvēdīja sikspārnis, liekot zēnam atgriezties īstenībā.

-    Nāc, Blusa! Zens uzsauca. Laiks kustēties. Hīlass spēra soli pakaļ pārējiem, un pār viņa rokām

aizskrēja peles; viņš tās padzina.

Daudz peļu: vesela straume sīku, pūkainu ķermenīšu un mazītiņu, skrapstošu kājiņu. Hīlass piepeši apķērās, ka tās visas dodas uz vienu pusi.

Ari sikspārņi lidoja augšup.

Zēns apstājās. Ko dzīvnieki bija sajutuši?

Zem plaukstām viņš sajuta klinti viegli notrīsam. Viņu sagrāba saltas bailes. Zen! viņš ieaurojās. Sikspārni! Vabole! Šurp!

-Ko?

-Joziet šurp zem sijām, ātri! Sākas nogruvums!

Ausīs iešalcās rēkoņa, un lampa izdzisa.

Tad tumsa nogruva.

1 2

-    Zen? Vai tu mani dzirdi?

-    B-blusa? Kur tu esi?

-    Tepat lejā pie šahtas. Un tu?

-    Ē-e… Eja ir aizbērta. Es neko neredzu.

-    Es ari ne. Vai pārējie ir kopā ar tevi? Zen?

-Ē-e… jā.

-    Te, kur es esmu, ir daudz vietas. Vai varat tikt lejā?

-    Es… man šķiet, ka jā.

-    Redz, kur sprauga, vai vari aizsniegt manu roku? Te tu esi. Vai vari izspraukties cauri? Zen. Atbildi! Vai vari izspraukties?

-    V-varbūt.

-     Labi. Sikspārni, nāc tu pirmais, tu esi vismazākais. Tā, viņš tika cauri, Zen. Sikspārni, lien aiz manis, tikai uzmanies no šahtas. Vabole, tu nākamais. Te Blusa, es tevi turu. Tava kārta, Zen.

-    N-nē, nākamais ir Slienā.

-    Slienā? Hīlass nebija rēķinājies ar to, ka turpat būs ari Slienā; viņš taču bija tas, kurš izraisīja nogruvumu, izsitot balstu.

-    P-palīdziet man, Slienā stomījās.

Hīlass tumsā juta, kā kaulaini pirksti sagrābj viņa roku. Viņš vilcinājās. Viņš bija iesprostots astotajā lokā

kopā ar traku, grābēja apsēstu zēnu. Bet tagad nebija īstais brīdis plēsties. Viņš žigli izvilka Slienu un tad Zenu. Visi pieci sakņupa kopā; tumsā skaļi atbalsojās viņu elpas vilcieni.

-     Ko mēs tagad darīsim, Zen? Sikspārnis bailīgi iejautājās.

Zens neatbildēja. Hīlass juta, kā viņš dreb. Zenu uzskatīja par vadoni, bet nu viņš bija pilnīgi sastindzis bailēs.

Hīlass bilda: Kā tev šķiet, Zen? Galvenā eja ir ciet vai mums ir kādas izredzes izrakties?

-    Nekādu, Zens strupi attrauca.

-     Nūja. Tad mēs sameklēsim citu ceļu. Palīdziet man meklēt spraugas.

Šķita, ka vecākais zēns saņemas, un visi kopā sāka taustīties tumsā.

-    Kā tu zināji, ka būs nogruvums? Zens klusi pajautāja.

-    Ko? Hīlass samulsa.

-     Tu mūs brīdināji, mirkli pirms tas notika. Kā tu zināji?

-    Pajautā Slienam, Hīlass noburkšķēja. Mēs esam ķezā viņa dēļ.

-    Es n-nemūžam! Slienā izmocīja.

-     Tā nevarēja būt, Zens apgalvoja. Viņš bija man tieši priekšā un neko nedarīja.

-    Mēs velti izšķiežam laiku, Hīlass noteica. Pēc brīža viņš sacīja: Man šķiet, ka es kaut ko atradu. Vai jūtat gaisa plūsmu? Aiz šīm klintīm. Vai tur ir sāneja?

Zens strauji ierāva elpu. Nu, protams! To gan nelieto, bet…

-    …ja mēs varētu atbrīvot ieeju, Hīlass prātoja, pa to varētu tikt laukā.

Salta roka saķēra viņu aiz pleca. No tā nav jēgas, sacīja Vabole.

Hīlass sadusmots nokratīja tvērienu.

-    Nav jēgas, Vabole atkārtoja.

Lejāk atskanēja vīrieša balss: Kas tur augšā ir? Nolaidiet virvi!

Zēni sastinga. Viņi bija piemirsuši par vīriem zemākajos lokos.

Hīlass aizrāpās līdz šahtai un pablenza lejā. Pretī vērās vīrietis ar lāpu rokā. Viņš bija netīrs un izdēdējis, bet Hīlass sazīmēja jau pazīstamo vīru ar lauzto degunu.

-    Nolaid virvi, vīrietis sacīja.

Hīlass paķēra rituli, bet Zens viņu atturēja. Nespodrajā, no lejas nākošajā gaismā zēna seja izskatījās nosvīdusi un bāla. Ja nu tas patiesībā vispār nav cilvēks? viņš izdvesa. Ja nu tas ir grābējs?

Hīlass vēlreiz ielūkojās šahtā. Blakus vīrietim ar lauzto degunu tagad stāvēja vēl trīs citi. Visus klāja netīrumi, un visu acīs plaiksnījās neprāts. Viņi neizskatījās pēc cilvēkiem. Vai pinkainās bārdas slēpa raksturīgo kroku?

-     Mēs nevaram viņus atstāt nomirt, Hīlass sacīja.

-    Ja nu Zēnam ir taisnība? Slienā čukstēja; viņa acis šausmās gandrīz izspiedās no dobumiem.

Hīlass norija siekalas un uzsauca vīram ar lauzto degunu: Kā tevi sauc?

-     Perifāss. Un tevi?

-    No kurienes tu esi?

-    Kāda starpība? Pamet virvi!

-    Atbildi!

-    No Mesēnijas tu taču zini! Virvi!

-    Tas neko nepierāda! šņāca Zens.

-     Tev taisnība, Hīlass piekrita. Bet mums viņi ir vajadzīgi. Mēs nevaram paši saviem spēkiem atbrīvot eju. Mums vienkārši būs jāriskē.

* * *

Pazemē laiks nepastāv. Hīlasam nebija ne jausmas, cik daudz laika ir aizritējis kopš brīža, kad no šahtas izkāpa vīri.

No zemākajiem lokiem bija tikai četri izdzīvojušie; no to pārmītajiem skatieniem Hīlass gan noprata, ka laikam bija izdzīvojis arī kāds uzraugs, bet to bija žigli piebeiguši.

Viņi nebija nekādi grābēji. Vismaz Hīlasam tā nešķita, tomēr viņi strādāja ar tādu spēku kā desmit vīriem, zēni tikmēr palīdzēja, cik spēdami.

Beidzot sānejas atvere bija atbrīvota. Eja veda augšup; iesprostotie sajuta vieglu gaisa plūsmu, kas šķita nedaudz svaigāka.

Viri no dziļākajiem lokiem bija paglābuši trīs lāpas, divus virves rituļus un pilnu ādas maisu ar ūdeni. Perifāss, kurš šķita esam viņu vadonis, ļāva katram nodzerties pa malkam, un viņi devās ceļā. Vīri gāja pa priekšu, lai atbrīvotu ceļu, viņiem sekoja Zens, Sikspārnis, Slienā un Vabole. Hīlass pieteicās iet pēdējais ar lāpu, lai varētu paturēt acīs Slienu.

Gājiens bija mokoši lēns, jo bieži nācās apstāties un novākt klinšu atlūzas, kā arī ieklausīties, vai kaut kur nav gaidāms vēl kāds nogruvums. Drīz Hīlasa lāpa jau bija gandrīz izdegusi.

Viņš sāka nožēlot, ka pieteicies iet pēdējais. Priekšā viņš dzirdēja Vaboles smago elpu un pārējo šļūcošos soļus. Bet kas bija aiz muguras?

Viņš iztēlojās, kā no šahtas izlien mirušo skaldītāju saniknotie gari, kā no sienām atdalās grābēji un nedzirdami viņiem seko. Viņš iedomājās, kā viņam rīklē iezogas auksti, zemjaini pirksti un sažņaudz viņa karsto, trīsošo sirdi…

Vabole viņam priekšā piepeši apstājās.

-    Kāpēc tu apstājies? Hīlass nesaprata. Pārējo lāpas atspīdums kustējās tālāk.

-    Nav jēgas, Vabole sacīja un purināja galvu.

-    Izbeidz tā sacīt!

Pārējie iegriezās līkumā, un viņu gaisma pazuda. Hīlasa lāpa bija gandrīz izdegusi. Viņš uzsauca, lai pārējie pagaida, bet viņi nesadzirdēja.

-     Nav jēgas! Vabole atkārtoja.

Hīlass saķēra viņu aiz pleca un sapurināja. Es tevi nepametīšu, tā ka kusties vien uz priekšu!

Vabole pagrieza galvu un pablenza pretī. Lāpas dziestošajā gaismā viņa acis izskatījās nekustīgas un dīvaini nespodras. Miesa šķita auksta un mikla. Hīlass atrāva roku.

Gaisma izdzisa.

Tumsā Hīlass juta sejā dvešam Vaboles elpu. Tā oda pēc māliem. Zēnu pārņēma šausmas. Viss pēkšņi kļuva skaidrs. Vabole virszemē bija draudzīgs, bet pazemē īdzīgs un kluss. Kā divi cilvēki vienā miesā.

-                 Slienā nemaz nav apsēsts, Hīlass nočukstēja.

-    Tāds esi tu.

13

Nelabais gars, kas bija nozadzis Vaboles ķermeni, spēcīgi pagrūda Hīlasu pret klints sienu. Zēnam nāsīs cirtās zemjaina dvaka. Auksti pirksti līda augšup pa krūtīm, taustoties uz priekšu un tuvāk mutei kā zirnekļi…

Hīlass ar pārcilvēcisku piepūli atbrīvoja prātu, atgrūda Vaboli un metās bēgt.

Aiz muguras atbalsojās it kā no akmens nākoši smiekli, un viņš dzirdēja kādu soļu dobjos plakšķus.

Viņš vēl nebija ticis necik tālu, kad zem kājām nokrakstēja pamats. Zēns sajuta raupju koksni un no lejas nākošu karsta, smacīga gaisa strāvu. Viņš sprieda, ka laikam atrodas uz koka tilta, kas sniedzās pāri vēl vienai šahtai uz dziļākajiem lokiem. Tenterēdams tam pāri, Hīlass pavērās atpakaļ.

Viss tinās tumsā, taču zēns sajuta, kas tur ir. Viņš zināja, ka otrā tilta pusē ir divi tuneļi viens bija tas, no kura viņš nupat iznāca, bet blakus vēl viens kā atvāzta mute, ko sargāja no grīdas izslējušies akmens ilkņi. Starp tiem kā tikko saskatāmas ēnas zibēja zemes atriebīgie gari. Domās viņš redzēja matus, kas līdzinājās putekļu vērpetēm, un mālainas acis, kas neatstaroja gaismu; zemjaini pirksti kā taustekļi sajuta zemes vieglo nodrebēšanu, kas nodeva mirstīgā medījuma kustības.

Hīlass atkāpās; zem kājas nodrupa sīki akmentiņi.

Tumsa saspringa. Tie zināja, kur viņš ir. Nu tie bija atraduši tiltu. Tie brāzās tur pāri.

Zēns pa galvu pa kaklu skrēja prom pa eju. Kaut kur starp paša bēgošo soļu dipu un straujo elpu viņš izdzirda tādas kā čukstošas balsis. Mierā… sss… jāliek…

Piepešas dziņas vadīts, viņš spēji pagriezās. Ko jūs gribat? viņš iesaucās.

Gari, vēl melnāki par melno tumsu, sašūpojās, un bezlūpu mutes tvēra vārdus.

-     Ko jūs gribat? Hīlass vēlreiz jautāja.

Mierā… jāliek… sss… mierā… sss

-    Bet kāpēc tad neliekat mierā? zēns iebrēcās. Jūs mūs nelaižat ārā!

Sss… mierā… jāliek…

Pēkšņi visas skaņas viņa prātā izveidoja vienu teikumu un viņš saprata to jēgu. Viņš apjauta, ko gari grib pateikt.

Kaut kur tuvumā cilvēks sauca viņa vārdu.

Hīlass metās līkumā un uzskrēja saucējam virsū. Šausmās viņš sataustīja pinkainu bārdu un lauztu degunu, un zem tā bija nevis tāda rieva kā grābējam, bet iedobe kā mirstīgajam. Viņi ir mums uz pēdām, zēns izdvesa.

-    Man šķiet, ka es…

-      Nāc, Perifāss klusi aicināja, pārējie ir tepat netālu.

-     Man šķiet, es zinu, ko viņi grib!

* * *

-     Viņš ir jucis, uzskatīja Zens. Tas nevar būt Vabole!

Pārējie kaut ko piekrītoši nomurmināja.

-    Ir gan! Hīlass nepadevās. Apsēsts ir nevis Slienā, bet Vabole. Tas visu laiku bija viņš.

Izglābušies bija sapulcējušies plašā alā ar zemiem griestiem, ko vārgi izgaismoja viņu pēdējā lāpa.

-     Kā mēs varam zināt, ka tieši Blusa nav grābējs? Zens pajautāja. Kā mēs varam zināt, ka viņš nenogalināja Vaboli un pats jau no sākta gala nebija apsēsts?

Hīlass sakoda zobus. Viņš zināja, ka Zēnam ir kauns par savu izgāšanos pirmīt un nu viņš izmisīgi vēlas sevi kaut kā apliecināt. Tas ir Vabole, zēns sacīja. Viņā ir grābējs. Tas lika viņam sagraut jumtu vienreiz un liks to izdarīt vēlreiz.

-    Taisnība, ierunājās Slienā.

Visu acis pievērsās viņam.

Zēna ģindenim līdzīgā seja spīdēja sviedros, taču šoreiz viņš lūkojās visiem sejās.

-    Kāpēc tu mums neko neteici? Hīlass apjuka.

-     Es nevarēju, Slienā taisnojās. Vabole tas gars viņā iekšā sacīja, ka mani nogalināšot. Tas sacīja visādas briesmīgas lietas. Man bija tik šausmīgi bail…

-    Tagad tam visam nav nozīmes, iejaucās Perifāss.

-     Svarīgi ir tikt laukā.

-     Tieši to es jums mēģinu pateikt, sacīja Hīlass.

-     Mums viņiem jādod tas, ko viņi grib, vai ari viņi nekad neļaus mums aiziet!

-    Un ko tad viņi grib? Perifāss noprasīja.

Hīlass dziļi ievilka elpu un izstāstīja pārējiem.

Tie sāka neticīgi ņurdēt.

-     Tagad ir skaidrs, ka viņš ir ķerts! bilda viens no skaldītājiem.

-      Es teiktu nožmiegsim viņu un atdosim grābējiem, ierosināja cits. Varbūt tad mūs palaidīs.

Perifāss cieši uzlūkoja Hīlasu. Mēs esam septītajā lokā, un, kas zina, kas mūs vēl gaida, bet tu gribi visu vēl pasliktināt?

-    Citas izejas nav, Hīlass uzstāja. Lūk, tā. Zinu, ka nevaru to visu pierādīt, bet zinu arī, ka man ir taisnība. Tieši to viņi mums cenšas pateikt. Vai tad jūs nesaprotat? Viņi grib dziļākos lokus. Ja mēs tos nespēsim grābējiem atdot, viņi nekad nelaidīs mūs ārā.

Ārā, ārā, ārā… viņa vārdi atbalsojās alā.

-     Viņam ir taisnība, čukstēja Slienā. Vai tad jūs nejūtat? Viņi ir tepat sienās un noklausās visu, ko mēs sakām…

Pārējie saskatījās un uzlūkoja Perifāsu.

Tas aplaizīja lūpas un paieslcāja bārdu.

* * *

Hīlass aizrāpoja atpakaļ tunelī, pārmetis pār plecu vienu virves galu un iekodis zobos pēdējo lāpu. Viņš devās atpakaļ turp, kur bija tilts un saniknotie zemes gari.

lāda bija pārējo prasītā cena par to, lai tie darītu, ko viņš lika. Paši viņi gaidīs alā un turēs virves galu (patiesībā tās bija trīs kopā sasietas virves), kamēr Hīlass sameklēs galveno balstu šajā tilta pusē un apsies virvi tam apkārt. Tad viņš dosies atpakaļ pie pārējiem, visi vilks, cik spēka, un izraus balstu.

Ja tas izdosies, tad jumts varētu iebrukt, nenogalinot viņus, turklāt uz visiem laikiem nosprostojot dziļākos lokus.

Zēns nonāca pie tilta; pārējo balsu murda pagaisa tālumā. Apkārt valdīja neomulīgs klusums. Ēnas bēga no lāpas gaismas un noslēpās aiz akmens žokļiem otrā pusē. Ne grābējus, ne Vaboli nekur nemanīja, taču Hīlass juta, ka viņu novēro.

Zēns atrada balstu izturīgu baļķi, kas balstīja ejas griestus netālu no tilta. Tas izskatījās neizkustināms. Hīlass klusībā lūdzās, kaut tā nebūtu.

Iespraudis lāpu kādā plaisā, viņš apmeta virves galu apkārt balstam.

Ar acs kaktiņu viņš šķita saskatām, kā viens no akmens ilkņiem sakustas, bet piespieda sevi neskatīties.

Pītā jēlādas virve bija resna, un Hīlasa rokas bija nosvīdušas un slīdēja. Viņš nopūlējās ar mezgla sasiešanu.

Sienas atbalsoja smieklus, kas līdzinājās krītošu akmeņu dunai.

-    Mēs darām to, ko jūs gribat, zēns elsa. Mēs jums atdodam dziļos lokus…

Smiekli pārvērtās niknā šņākoņā.

-     Blusa? Perifāss uzsauca. Vai esi jau pabeidzis?

-     Gandrīz! Hīlass atsaucās. Tā. Nu gan vajadzētu izturēt.

Otrā tilta pusē atskanēja vēl viens šņāciens. Hīlass ieraudzīja akmens žokļu priekšā sakņupušu stāvu. Tas bija Vabole. Viņš māja, lai Hīlass nāk tuvāk.

-    Blusa, nāc taču! Perifāss mudināja.

Hīlass sastinga. Vai starp akmens ilkņiem vējoja gaiss un atvēsināja sviedros izmirkušo ādu? Vai tur starpās tipināja peles? Un kas tā par tādu nespodru gaismu, kas tur vīd?

Tumsā grimstošajā Vaboles sejā nebija nekādas izteiksmes; tomēr viņš turpināja aicināt pie sevis. Šurp…

Hīlass aizturēja elpu. Tā gaisma… Vai tas bija garu pasaules pelēcīgais gaišums vai arī dienasgaisma? Vai Vabole izspēlēja vēl pēdējo nāvējošo viltību vai arī rādīja citu ceļu uz āru?

Domas šaudījās kā trakas. Ja viņš atgriezīsies pie pārējiem, viņi gan izkļūs laukā, bet arī atgriezīsies raktuvēs viņi tik un tā būs vergi. Bet šis tunelis veda prom no raktuvēm. Ja tas kaut kur ved, tad varbūt izvestu viņu brīvībā.

-    Hīlas… Vabole čukstēja. Uz īsu mirldi viņa vaibsti izmainījās, un viņš atkal pārtapa par zēnu. Uz šo pusi, Hīlas, viņš mudināja. Brīvība…

Hīlass paskatījās uz viņu un tad uz virvi. Tad uzsauca Perifāsam: Velciet!

-    Ko? Un tu?

-    Velciet! Velciet! Hīlass auroja.

Virve pret viņa stilbu nostiepās. Koka balsts iečīkstējās. Zēns rāpus devās pāri tiltam pie Vaboles.

Kad viņš nonāca pie akmens žokļiem, baļķis nokrakšķēja, sasvērās un dārdēdams novēlās. Pa tiltu Hīlasam aiz muguras sāka bungot akmeņi, pārlaužot to uz pusēm un aizmetot dziļi prom šahtā.

Akmens žokļi notrīsēja; Hīlass iespraucās iekšā. Vabole bija nozudis. Pēdējās peles skrēja augšup pa tuneli.

Ceļš bija nebeidzami garš un stāvs, un Hīlass kāpa, līdz elpa krūtīs sāka čerkstēt.

Tālu augšā viņš pamanīja žilbinošu gaismas atspīdumu.

Lejā bija dzirdama apdullinoša dārdoņa, tad kaut kas skaļi noblīkšķēja, un Hilasam pretī brāzās gaisa strāva. Viņam šķita, ka caur viļņojošajiem putekļu mākoņiem un trokšņiem sadzird spalgus smieklus. Pametot skatienu lejup, viņam pavīdēja miglaini apveidi, kas griezās un virpuļoja līksmā dejā. Grābēji bija atguvuši dziļos lokus.

Hīlass sēkdams un klepodams rausās pretī gaismai.

14

Gaismai pieņemoties spēkā, lauvu mazulīte beidzot saprata, ka māte vairs nemodīsies. Ap mātes purnu spindzēja mušas, un, kad sakustējās spalva, tās nebija viņas ķermeņa kustības tie bija tārpi. To ieraugot, mazulītei pārskrēja drebuļi.

Atstājusi koku puduri, viņa izlepatoja ārā, kur pār galvu liecās augsti zāles stiebri un acīs spoži spīdēja Dižais Lauva.

Lauvenīte izdzirda spārnu švīkstus. Klijāns.

Viņa pašāvās zem krūma.

Tas nebija klijāns, bet maitu lija.

Agrāk lauvu mazulītei nekad nebija bail no maitu lijām. Maitu lijas nemedī lauvas, un to ķērcieni var izrādīties noderīgi, jo pavēsta, kur meklēt maitas; bet nu lauvenītei bija bail pilnīgi no visa.

Viņa sakņupa zem krūma un noskatījās, kā maitu lija ar knābi saplosa mātes vēderu. Nolaidās vēl viena. Jau drīz māti aizsedza ķērcošu, kustīgu putnu bars.

Mazulīte tupēja zem krūma, juzdamās pavisam nelaimīga un gaidīdama, kad viņai atnāks pakaļ tēvs vai vecā lauvene. Karstums pieņēmās spēkā. Acīs spindzēja mušas, un, lai kā tās gaiņātu ar ķepām un asti, mušas nepadevās.

Beidzot atausa atskārsme. Tēvs un vecā lauvene neatgriezīsies. Tie šaušalīgie cilvēki un viņu suņi bija notvēruši arī tos. Viņa bija viena pati.

Tas bija tik biedējoši, ka lauvenīte saslēja purnu žēlam brēcienam. Taču viņu jau neviens nesadzirdēs.

Nu būs jārīkojas pavisam pretēji tam, kas viņai bija mācīts, un jādodas ceļā vienai.

Viņai būs pašai jārūpējas par sevi.

* * *

Lauvenīte klumpačoja uz priekšu, viņai visu laiku uzplijās mušas, un divreiz mazulīte gandrīz iekrita bedrē, jo raižpilni skatījās apkārt, vai nemanīs klijānus.

Kalns bija palicis aiz muguras, un nu viņa atradās bīstamā vietā, kur slējās asas, melnas klintis un auga ērkšķaini krūmi, tomēr kaut kas viņu piespieda turpināt ceļu.

Lauvenīte uzmeklēja prāvu klintsbluķi un uzrausās augšā, lai paošņātu gaisu. Viņa sajuta slapjumu. Kaut kur tepat tuvumā.

Lauvenīte dedzīgi aizcilpoja pa klintīm. Lūk, mazs, mirdzošs dīķītis!

Ar sajūsmas ņaudieniem lauvu mazulīte laka ūdeni, līdz atdzērās, un tad krietni izvārtījās, līdz jutās brīnišķīgi dubļaina un atvēsinājusies. Ērkšķainie krūmi iedrošinoši šalca, un viņa turpat netālu sadzirdēja maitu liju ķērkāšanu.

Lijas plēsās par brieža līķi. Lauvenīte saņēma visu drosmi un metās uz priekšu, rēkdama un mētādama ķepas. Viņai par izbrīnu, maitu lijas pacēlās augšā.

Gaļa bija sīksta, un lauvenīte bija pārāk nogurusi, lai ilgi ar to cīkstētos. Gan viņa pagulējusi uzēdis vēl.

* * *

Lauvenīte atmodās no sapņa, kurā viņu bija saukusi vecā lauvene. Bija satumsis. Mirkli viņai šķita, ka vēl dzird tālus ņurdienus, taču tas izrādījās vien vējš.

Lauvu mazulītes drosme saplaka. Brieža atliekas bija aizvilkušas lapsas un maitu lijas, bet dīķītis bija izsusējis.

Viņa cilpoja uz priekšu un mēģināja medīt pielavījās zebiekstei, bet tā izrādījās pārāk veikla. Ar ezi veicās labāk, bet, kad lauvenīte klupa tam virsū, dzīvnieks savilkās kamolā un nemaz negribēja, lai viņu apēd. Galu galā medniece tikai ierāva priekšķepā adatu un, mēģinot to izvilkt ar zobiem, piedevām vēl nolauza, un asais gals palika ķepā.

Viņa jutās tik izsalkusi, ka smeldza vēders. Vēl sliktāk bija tas, ka viņa jutās vientuļa.

Dziļajā, melnajā Augšā sudrabaini mirdzēja Dižais Lauva ar savām vizuļošajām mātītēm un daudzajiem mazuļiem apkārt. Viņam bija vislielākais bars, kāds jebkad redzēts, taču tas bija tik tālu prom, ka lauvenītei no tā kļuva vēl vientulīgāk.

Viņai pietrūka mātes. Kad viņa bija maziņa, māte nesa viņu žokļos, dažreiz ar lielu, mierinošu ķepu pieturēdama zem pakaļgala; lauvenīte šūpojās tvērienā, un viņu apdvesa silta, pēc gaļas smaržojoša elpa…

Sāka svīst gaisma. Lauvenīte gurdi piecēlās kājās. Viņa uzmeklēja zaru un mazliet paskrāpēja, bet pēdas spilventiņš smeldza no eža adatas, tāpēc viņa pārstāja.

Piepeši viņa sajuta briesmas un steigšus metās zem krūma.

Šoreiz tas tiešām bija klijāns. Lauvenīte noskatījās, kā putns piezemējas ērkšķainā kokā nieka lēciena attālumā no turienes, kur slēpās viņa. Plēsoņa zināja, ka viņa tur ir.

Viņa bija slazdā. Maitu lijas bija izdevies aizbaidīt, izliekoties par pieaugušu lauvu, bet klijānu tā nevarēs apmuļķot.

Lauvu mazulīte jau sāka zaudēt cerību, kad klijāns piepeši izpleta spārnus un aizlaidās.

Kaut kas bija putnu iztrūcinājis. Vai tas varēja būt lauva? Vai tas varēja būt tēvs, kas atgriezies viņai pakaļ?

Bet tad viņa vējā saoda savādu, šaušalīgi pazīstamu smaku. Viņai izbailēs pārskrēja tirpas.

Klijānu nebija aizbiedējis lauva.

Tas bija cilvēks.

15

Hīlass vēlreiz meta klijānam ar akmeni. Vācies! viņš iesēcās. Nevarēja riskēt, ka tas izstāstītu Vārnām, kur viņš atrodas.

Tālumā lejup glūnēja Kreona cietoksnis. Vai tie domā, ka Hīlass gāja bojā bedrē? Vai arī bija atraduši pēdas un jau dzinās pakaļ aizbēgušajam vergam?

Nogruvums un grābēji viss bija saplūdis vienā nelāgā putrā. Hīlass bija iznācis no ejas un attapies uz Kakla, tik tuvu sargu apmetnei, ka varēja dzirdēt to elpu. Viņš atcerējās, kā gaidīja līdz tumsai, aizrāpās prom pa kādu grāvi un saļima.

Pēc tam līdz ausmai nebija vairs nekādu atmiņu.

Vai Zens un pārējie tika laukā dzīvi? Un kas notika ar Pirru? Ejot Hīlass atstāja meitenei zīmes, bet… kā gan viņa tiks ārā no Kreona cietokšņa?

Norāpies no Kakla, viņš klupšus krišus steberēja pār svelmainu līdzenumu, kur auga ērkšķaini krūmi un indīgie oleandri. Zemi klāja trauslas, melnas klinšu šķembas: izskatījās, it kā pamats reiz būtu burbuļojis tā kā dubļi, bet tad kāds dievs to sastindzinājis akmenī.

Saule neganti kveldēja, kaut arī Hīlass bija apsaitējis ceļu apsējus ap kājām un galvu. Viņš bija izslāpis, bet, kad, pienākot pie strauta, izrādījās, ka ūdens ir karsts,

turklāt tik sāļš, ka bija vien jāizspļauj ārā, jutās gauži pārsteigts. Dūša saskrēja papēžos. Talakreja viņu negribēja. Te ir ūdens, bet dzert to nevar.

Turpat blakus drūmi slējās kalns. Pakājē tā nogāzes zaļoja, jo bija klātas ar ērkšķainu krūmāju puduriem, bet augstāk melnēja kailas klintis. No savādās, nošķeltās virsotnes nerimtīgi stīdza dūmi. Hīlass iedomājās par uguns gariem un bargo Dievieti, kas mita tur iekšā. Bet tālumā aiz muguras uz viņu joprojām glūnēja Kreona cietoksnis. Hīlasam bija vien jālien iekšā brikšņos. Viņš klusi lūdzās, lai Uguns Pavēlniece to atļauj.

Pēc brītiņa viņš ar akmeni nosita ķirzaku. Ēdamā tur vairāk par kumosu nesanāca, taču zēns to uzskatīja par zīmi, ka Viņa ir ļāvusi iet. Viņš iestūķēja ķirzakas ādu savā gurnautā, lai vēlāk kaut kā izmantotu, un sajutās mazliet labāk. Saņemies, Hīlas. Dievi palīdz tiem, kas palīdz paši sev.

Ejot zēns juta, ka uz viņu skatās, un pamanīja nozibam kaut ko, kas pēc krāsas atgādināja lauvas kažoku. Gājējs sajuta atvieglojumu, kad tas izrādījās vien zāles kušķis.

Beidzot Hīlass sasniedza biezo krūmāju un Kreona cietoksnis nozuda skatienam. Vietvietām brikšņi bija īstu koku augstumā ar ķer ainām saknēm un grāvjiem pa starpu, kuros viņš varēja paslēpties. Zēnam jau atkal likās, ka viņu vēro. Un atkal tur nekā nebija.

Ceļā gadījās dažas nīkulīgas priedes un maitēdāju rūpīgi noskrubinātas lauvenes atliekas. Tas labi. Lauvām ir vajadzīgs medījums, tātad te noteikti ir kaut kas ēdams.

Zēns turpināja ceļu pa taku, kas veda augšup pa kalna kamiesi, cerēdams, ka atradīs vēl kādu avotu. Nekā. Nu viņš atradās virs brikšņiem vēja plosītā nogāzē.

Plašu melna obsidiāna oļu vālu ielenkumā par vietu zem saules sīksti cīnījās vientuļa bumbiere. Starp melnajiem akmentiņiem šur tur mētājās marmora rokas cērtes. Izskatījās, ka šurp jau izsenis nāk cilvēki, atšķeļ no nogāzes obsidiānu un izgatavo no tā ieročus. Tas Hīlasu iedrošināja. Nu bija viņa kārta.

Mājās Likonijā viņš bija taisījis ieročus no krama. Obsidiāns bija asāks un trauslāks un mēdza sašķīst griezīgās šķembās; tomēr lūzuma līnijas bija gludas, un jau drīz zēns bija izveidojis cirvja galvu savas plaukstas lielumā. Strādājot viņš juta, kā sen mirušo ieroču taisītāju rēgi atzinīgi noraugās viņa darbā. Varbūt tie bija tādi paši ārpusnieki kā viņš pats, kuri dzīvoja savvaļā.

Kātam viņš nocirta zaru no bumbieres, aši nomurminādams atvainošanos koka garam, un, ierobījis to vienā galā, iespieda cirvja galvu vietā. Nostiprināt varēs ar kumšķi ugunspuķu, kas auga netālu no krūmāja. Zēns pāršķēla puķu kātus ar īkšķa nagu, izrāva serdi un atlikumu savija virvē, ar kuru droši nostiprināja cirvja galvu kātā.

Gatavs. Cirvja draudīgās, melnās malas spīguļoja saulē, un Hīlass mazliet atguva drosmi. Bija labi atkal turēt rokā ieroci. Tagad viņš bija mednieks, nevis vergs.

Zēnam vēl aizvien bija arī ķirzakas āda, un viņš izdomāja no tās uztaisīt lingu. Ar obsidiāna šķembu izgriezis no ādas taisnstūri, Hīlass noskrāpēja to gludu, lai izveidotu kabatiņu, kurā ielikt akmeni. Abos taisnstūra galos viņš iegrieza caurumus, izvēra tiem cauri ugunspuķu stublāju virvi, kurai vienā galā iesēja mezglu, lai būtu ērtāk satvert, bet otrā cilpu, ko uzmaukt uz īkšķa.

Ar lingu viņš sajutās vēl pārliecinātāks par sevi. Zēns nespēja pat atminēties laikus, kad nebūtu zinājis, kā ar tādu apieties.

Saule laidās uz rietu. Rietumu pusē Hilass pamanīja no kalna slienamies vēl vienu kori; to klāja koki. Viņš atstāja vēl dažas zīmes Pirrai un devās turp. Ceļā gadījās rūtu cers, un zēns ierīvēja locekļus, lai maskētu savu smaržu un aizbaidītu mušas; viņš negribēja, lai sīkās lidones sēstos uz ādas un tad aiznestu viņa smaržu medījumam.

Priežu paēnā bija vēsāks un gaiss smaržoja svaigi un patīkami. Zēns košļāja balandu lapas un sīkos, kraukšķīgos muskaru sīpoliņus. Viņš ievēroja kalnu kazas spīdīgās spiras un sagulušu zāli vietā, kur bija tupējis zaķis.

Hīlass uzgāja vēl vienu karstu avotu ar koši oranžiem dubļu krastiem. Ūdens nebija gluži tik karsts kā iepriekšējā un garšoja pieņemami. Zēns kāri padzērās, un dzīslās ieplūda spēks. Varbūt Talakreja tomēr nebija pret viņu sazvērējusies. Varbūt vienkārši bija jāiemācās ar to saprasties.

Divdesmit soļus tālāk no kazenājiem izļepatoja zaķis.

Hīlass sastinga.

Zaķis bija jauns un dumjš. Tas pacēlās pakaļkājās ar muguru pret zēnu un salika priekšķepas uz vēdera.

Neuzdrošinādamies pat elpot, Hīlass atvēzēja savu lingu un palaida akmeni.

* * *

Nebija ieteicams kurt uguni, jo Vārnas varēja pamanīt dūmus, tāpēc Hīlass apēda zaķi tāpat jēlu, izdzēra asinis un aprija gardās, glumās aknas. Viņš sakošļāja sīko, cīpslaino sirdi un notiesāja tik daudz gaļas, cik vien varēja, taču Hīlass mēnešiem ilgi nebija baudījis tādu maltīti, tāpēc jau drīz viņam sametās šķērmi.

Viņš steigšus pateicās zaķim par to, ka tas bija ļāvies sevi apēst, un uzkaisīja uz purniņa zemi, lai palīdzētu dzīvnieka garam aizcilpot un atrast jaunu ķermeni. Priekšķepas viņš nolika uz klintsbluķa kā ziedojumu Dabas Pavēlniecei, bet ļipu iebāza krūmā sen mirušajiem nogāzes akmeņkaļiem. Viņš vēl nekad nebija bijis tuvāk Senčiem.

Atliekas viņš pakāra zarā, lai apstrādātu rīt. Tagad tik tikko pietika spēka nomazgāt rokas.

Karstais ūdens apdzēla ādu, bet sajūta bija laba. Varbūt tas bija burvju avots. Piepešas vēlmes vadīts, zēns ieslīdēja iekšā ūdenī.

Visu mūžu Hīlass bija peldējies tikai aukstos ezeros un upēs; atrasties karstā ūdenī bija neizsakāmi dīvaini. Taču viņš juta, kā ūdens dziedē brūces un atslābina saspringtos muskuļus, aizskalo pēdējās raktuvju netīrumu paliekas un visu, kas atlicis no verga, vārdā Blusa. Izkāpjot viņš bija ārpusnieks Hīlass. Viņš bija brīvs.

Hīlasam no pārguruma reiba galva. Viņš sagrieza klēpi paparžu, izklāja tās zem klints pārkares un saritinājās gulēt.

Rīt viņš no zaķa kauliem uztaisīs adatas, no cīpslām diegus un no ādas sašūs ūdens maisu un svārkus. Pēc tam izdomās, kā glābt Pirru…

Nazis, zēns vēl neskaidri nodomāja. Tu aizmirsi uztaisīt nazi.

Prātā atausa aina ar Koronosa dunci. Viņš redzēja nāvējošo bronzas asmeni visā tā nepieradinātajā skaistumā, un pirksti paši sakļāvās, ilgojoties satvert tā spalu. Duncis viņam bija piederējis vien nedaudzas dienas pērnajā vasarā, tomēr tas bija licis justies stiprākam un ne tik vientuļam. Viņš vēlējās, kaut duncis tagad būtu te.

Pamazām domas izklīda. Hīlass tikai neskaidri dzirdēja cikāžu nakts dziesmu un avota čalu…

Vai tur papardēs sakustējās kaut kas prāvāks?

Ne tik liels, lai būtu bīstams. Droši vien kāds āpsis vai lapsa.

Papardes ieaijāja viņu miegā vēsā, zaļi smaržīgā jūrā.

16

Lauvenīte nezināja, ko lai domā par šo cilvēku.

Viņš bija citāds nekā tie, kas bija nogalinājuši viņas māti un tēvu. Tas bija tikai pusaudzis, un viņam nebija ne suņu, ne tādas šaušalīgas, pludurīgas ādas. Turklāt cilvēks bija aizbaidījis klijānu.

Tā nu mazā sāka prātot, ka viņš varbūt ir tas, kuram viņa jāpieskata. Lauvenīte bija iedomājusies, ka par viņu parūpēsies kāds lauva taču nez kāpēc bija tāda sajūta, ka šis cilvēks ir īstais.

Visu gaišo laiku viņa bija cilpojusi tam nopakaļ: garām karstajam slapjumam, iekšā krūmu biežņā, augšā pa nogāzi un atkal lejā iekšā mežā. Viņi bija klejojuši veselu mūžību, un viņai ļoti sāpēja savainotā ķepa. Kāpēc cilvēks staigāja apkārt žilbinošā svelmē, bet nogulēja visu burvīgo, vēso tumsas laiku?

Tagad viņš šņākuļoja papardēs, tāpēc lauvenīte izlīda no savas paslēptuves zem krūma.

Viņa jutās iedrošināta, kad uzgāja viņai atstāto medījumu; cilvēks pat bija noslēpis dažus gabaliņus rotaļai. Ķepas un ļipa bija par spalvainu, lai tos ēstu, tāpēc viņa no sirds ar tiem izspēlējās un visbeidzot nogremdēja karstajā slapjumā. Tad viņa uzbruka pār zaru pārmestajām atliekām. Vienā milzu lēcienā viņa saķēra zaķi zobos, tad

izlikās, ka tas mēģina aizšmaukt, un uzklupa. Viņa vazāja atliekas apkārt starp priekšķepām kā pieaugusi lauvene, kas stiepj savu medījumu. Kad tas apnika, viņa apēda, cik varēja, un pārējo saplosīja driskās.

Tad lauvenīte uzkāpa uz baļķa, apgūlās, nokāra kājas abās pusēs un sagatavojās snaudai. Beidzot viņa bija pārliecināta par to cilvēku. Viņš noteikti bija īstais.

* * *

Hīlass zina, ka sapņo, bet negrib, lai sapnis beigtos. Viņi ar Izi ir Līkasa kalnā un spēlē lāčos un vilkos. Māsa tēlo vilku, bet Hīlass lāci; viņa, kā allaž, šmaucas un ārkārtīgi precīzi vicina savu lingu, apberot brāli ar kastaņiem.

-    Vilki neizmanto nekādas lingas! viņš iebrēcas.

-     Lāči arī ne! Izi cērt pretī, kad Hīlass atbild viņas šāvieniem.

Nu turpat ir arī Pirra; abas ar Izi metas uz vienu roku pret Hīlasu un dzenā viņu pa papardēm, gaudodamas kā mežonīgi vilki un mezdamas ar oļiem un zariem. Hīlass smejas tā, ka tikko spēj paskriet. Tad viņam iešaujas prātā kāda doma, viņš pagriežas atpakaļ un grasās pielavīties viņām.

T

Viņš ierēcies klūp meitenēm virsū, un tagad viņas bēg, spiedz un sprauslā smieklos. Viņš pamana nozibam gaišus matus tur priekšā skrien Izi. Viņš spraucas cauri pamežam, gandrīz jau viņu panāk…

Hīlass pamodās.

Caur priežu zariem slīpi krita mēness stari. Viņš dzirdēja cikāžu čirpstoņu un avota čalu. Vilšanās bija teju apdullinoša. Tas bija šķitis kā īstenībā.

Vai Izi sapnī mēģināja dot ziņu? Vai varbūt Pirra? Vai arī tā bija tikai tāda neīsta vīzija, kādas dievi mēdz sūtīt, kad grib pazoboties par mirstīgajiem?

Dažreiz viņš raktuvēs bija iztēlojies, kā būtu, ja viņi ar Pirru kādreiz atgrieztos Līkasa kalnā un sameklētu Izi. Sākumā Izi pret Pirru izturētos piesardzīgi, bet drīz abas iedraudzētos. Un Pirrai patiktu kalni, un Hīlass tai parādītu visas savas mīļākās vietas…

Zēns sarauca uzacis un pagriezās uz sāna. Izi bija tālu prom, bet Pirra iesprostota Kreona cietoksnī. Viņš nezināja, ko lai dara. Ja izdotos aizbēgt no Talakrejas un doties pa pēdām Izi, tad Pirra nemūžam netiktu brīvībā. Ja viņš atgriezīsies glābt Pirru, varbūt zaudēs iespēju atrast Izi.

Mežā izskanēja pūces drebelīgā ūjināšana. Bet daudz tuvāk par to kaut kas ar būkšķi nokrita zemē.

Hīlass vienā mirklī kļuva modrs. Viņš pasniedzās pēc sava cirvja un izlīda ārā mēnesnīcā.

Viņa apmetne bija izpostīta. Pilnīgi visas zaķa atliekas, pat ziedojumi, bija saplosītas. Viss, kas nebija apēsts, bija saraustīts driskās, izsvaidīts un iemīdīts dubļos.

Maitēdājs būtu apēdis, cik spēj, un pārējo noslēpis. Tāda postaža noteikti bija ļauna gara uzbrukums…

Zēns ar acs kaktiņu pamanīja kustību. Tur aiz tā baļķa.

Mazā lauva neprata veikli slēpties. Dibens rēgojās ārā no paslēptuves, bet mazulīte, šķiet, iedomājās, ka ir neredzama, jo pati neredzēja Hīlasu.

-     Tiš! Hīlass uzbrēca un novēcināja cirvi. Pazūdi, tiš!

Vienu mirldi lauvenīte uzlūkoja viņu ar lielām acīm, kas mēness gaismā laistījās sudrabotas: tā bija pieķerta

nozieguma vietā izpostitaja apmetnē. Tad dzīvnieks pagriezās un aizbēga.

* * *

Lauvenīte nesaprata, kas notika. Cilvēks rēja un vicināja priekšķepas. Viņš šķita sadusmots.

Vai arī tā bija rotaļa?

Šķiet, ka ne nu viņš dzinās pakaļ ar stibu.

Lauvenīte apjukusi joza glābties brikšņos.

Izskrējusi no meža, viņa pameta skatienu atpakaļ, lai redzētu, vai viņš vēl dzenas pakaļ.

Viņa paldupa. Piepeši zem ķepām pazuda zeme, un viņa krita iekšā tumsā.

* * *

Hīlass ierušinājās papardēs un pierunāja sevi gulēt.

Nekā. Vārgie, žēlie ņaudieni neļāva iemigt.

-    Aizveries taču, viņš nomurmināja.

Ņaudieni nerimās. Lauvēns izklausījās izmisis.

Tad viss apklusa, bet tas bija vēl ļaunāk.

Hīlass ieņurdējās un piecēlās sēdus.

Debesis svīda pelēkas; viņš izsekoja mazo lauvu cauri mežam. Viņam iešāvās prātā, ka tur, kur ir mazulis, jābūt ari lauvenei, bet tad atminējās skeletu, ko bija redzējis iepriekšējā dienā. Tā noteikti būs bijusi māte; to droši vien bija nogalinājis Kreons tāpat kā tēvu.

Izrādījās, ka nekur tālu mazā lauva nebija tikusi tā bija iekritusi vecā šahtā vien nedaudzus soļus tālāk brikšņos. Uz malas tupēja klijāns un uzglūnēja viņai. Hīlass aizdzina putnu prom.

Lauvenīte ieraudzīja Hīlasu un izdvesa lūdzošu ņaudienu. Dzīvnieks bija mazs, netīrs un drebēja no bailēm.

-     Bet ko tu gribi, lai es daru? zēns pikti jautāja.

-     Vajadzēja skatīties, kur ej!

Mazulīte rimās ņaudēt un lūkojās pretī lielām, apaļām, zeltainām acīm.

Hīlass nometa cirvi, uzmeklēja kritušu kociņu un iegrūda to bedrē. Še. Kāp laukā un liec mani mierā!

Lauvenīte grīļīgi uzrausās uz koka, bet nokrita. Mēģināja vēlreiz. Un vēlreiz. Hīlass nopūtās. Lauvas nav nekādi labie kāpēji, un šī mazulīte bija pati sliktākā, kādu zēnam jebkad bija gadījies redzēt. Turklāt vēl šķita, ka tai ir ievainota priekšķepa.

Dzīvnieks bija galīgi sapostījis viņa medījumu, taču Hīlass nevarēja to atstāt šeit nomirt badā, un šahta jau nebija dziļa. Purpinādams viņš nošļūca lejā pa kociņu.

Bedrē bija šauri un oda pēc lauvu mēsliem. Mazā lauva atkāpās stūrī un iešņācās. Hīlass sagrāba to aiz čupra, uztupināja uz koka un pagrūda spalvaino dibenu.

-     Uz priekšu, kāp!

Lauvenīte atvēzēja ķepu un iecirta ar nagiem, kas bija tik asi kā adatas. Tad tā atkal nokrita no koka.

-      Stulbais zvērs, es mēģinu tev palīdzēti Zēns paņēma dzīvnieku, uzmeta plecos un saķēra ķepas, kas karājās pie krūtīm, tā, it kā nestu kazu. Lauvenīte cīnījās un skrāpējās. Hīlass nometa to zemē.

-    Nav taču mana vaina, ka tu te iekriti! viņš uzbļāva.

-     Domā, ka man gribas būt šai smirdīgajā caurumā?

Lauvenīte patvērās zem koka. Tā ņurdēja un vicināja asti, bet sāni smagi cilājās, un dzīvnieks drebēja.

Hīlass ar plaukstu paberzēja seju. Nu labi, viņš klusi sacīja. Zinu, tu nebiji vainīga. Tas ir, tu biji gan, bet tu jau tikai biji izsalkusi.

Mazā lauva mitējās vicināt asti un saslēja ausis, lai ieklausītos.

Augumā tā bija Hīlasam apmēram līdz ceļiem tai varēja būt trīs vai četri mēneši. Kā jau visiem lauvu mazuļiem, arī viņai ķepas bija pārāk lielas salīdzinājumā ar visu pārējo ķermeni un vilna uz vēdera, kājām un gurniem bija gaišāka, ar tumšiem raibumiem. Ķepu spilventiņi nebija melni kā pieaugušiem lauvām, bet maigi gaišbrūni. Degungals arī nebija melns, bet raibi sārts; tieši virs deguna rēgojās gara, asiņaina skramba. Un lauvu mazuļiem būtu jābūt apaļīgiem. Šī te bija tik tieva, ka Hīlass varēja saskatīt ribas.

-     Nu labi, zēns vēlreiz noteica un notupies sāka runāt ldusā, mierinošā balsī: viņš stāstīja visādus niekus, ļaujot dzīvniekam pēc balss toņa noprast, ka nevēl tam ļaunu.

Pēc krietna brīža lauvenīte piezagās tuvāk un apostīja Hīlasa kāju pirkstus. Viņš turpināja runāt.

Mazā lauva mēģināja saņemt zobos zēna papēdi. Hīlass saviebās. Dzīvnieks atrāvās. Hīlass turpināja runāt.

Saule cēlās augstāk, un cikāžu čirksti skanēja citādi. Hīlass turpināja runāt.

Mazliet vēlāk lauvenīte pienāca tuvāk un apošņāja zēna celi. Kad viņš nepakustējās, tad paberzēja vaigu pret viņa stilbu. Tā nolaizīja viņam roku. Mēle bija apbrīnojami raupja, bet zēns palika mierīgi sēžam, ļaujot dzīvniekam pierast pie savas garšas un smaržas.

Beidzot mazā lauva nolika galvu viņam uz ceļiem. Hīlass maigi noglāstīja pūkaino aizausi. Lauvenīte pievēra acis un sāka murrāt. Zēns lēnām paņēma to rokās. Mazulīte knosījās un mazliet saskrāpēja viņam krūtis, bet viņš juta, ka tas nav aiz ļaunuma, vien tāpēc, ka mazā vēl nav iemācījusies ievilkt nagus.

Hīlass neveikli izkāpa no bedres, turēdams rokā mazo lauvu. Tā, viņš elsa, nolikdams to zemē. Tagad tu tiešām esi viena. Es nevaru par tevi rūpēties, man jāiet sameklēt Pirru.

Viņš devās atpakaļ uz apmetni, bet mazulīte sāka klibot viņam pa pēdām.

Hīlass aizdzina dzīvnieku prom. Tas iespruka brikšņos. Taču, kad viņš iegāja mežā, tas parādījās atkal.

Zēns apstājās un nolūkojās uz mazo, plušķaino lauvu mazuli, un viņa krūtīs kaut kas sāpīgi sakustējās. Dzīvnieks bija viens un pārāk mazs, lai patstāvīgi medītu.

-    Labi jau labi, zēns nopūtās.

Lauvēns sasniedza viņa guļvietu pirmais. Tas apostīja papardes, uz kurām Hīlass bija gulējis, divreiz apgriezās ap savu asi un tad iekārtojās un aizmiga.

17

Auļojot uz Mikēnām, Telamons sajutās lepns. Mēs neesam nekādi vārnas, viņš domās sacīja Hīlasam. Mēs esam lauvas.

Taka bija gana plata, lai blakus varētu braukt divi kaujas rati, un tā plašā lokā veda uz diženo, pakalnā uzcelto citadeli, aiz kuras slējās kalni. Mikēnas zelta bagātību pilsēta. Viņa dzimtas sirds.

Telamons pārjāja pār tiltu, kas veda pāri aizai, un aizjāja garām ceļmalā kluknošiem kapakmeņiem, kas apzīmēja uzveikto cilšu vadoņu kapus. Priekšā viņš redzēja lielus, masīvus vārtus ar augšpusē uzgleznotiem lauvām. Telamons iedomājās, ka te ir viņa vieta. Viņš tam gandrīz noticēja.

Bija aizritējušas vien dažas dienas, kopš viņš bija uzzinājis, ka Hīlass vēl ir dzīvs, bet šķita, ka ir pagājuši vairāki mēneši. Pirmais pārsteigums, prieks un neticamais atvieglojums par to, ka viņš nebija nogalinājis draugu, ātri vien bija pārvērties mulsumā un sāpēs. Garā, sērās pavadītā ziema bija veltīga. Hīlass un tā keftiešu skuķe par viņu visu laiku bija tikai smējušies.

Zirgs dīžājās, izbijies no kapakmeņiem, un Telamons to bargi savaldīja.

Kad Telamons atcerējās, kā bija raudājis Pirras acu priekšā, zēns sajuta svelošu kaunu. Viņa noteikti zināja, ka

Hllass vēl ir dzīvs. Vai tiem abiem viņa piemuļķošana bija sagādājusi prieku? Vai viņi sabāza galvas kopā un smējās?

Telamonam nez kādēļ šķita, ka Hīlass nebūtu spējīgs uz tādu nodevību. Bet Pirra ar savām gudrajām, melnajām acīm, kam nekas nepaslīdēja garām nepamanīts un kas šķita saskatām visas Telamona vājās vietas un bailes?

Zirgs atsāka dīžāties, gandrīz izmetot viņu no segliem. Telamons nikni parāva dzīvnieka galvu sāņus un piespieda griezties šaurā lokā, līdz tas apstājās drebošs un uzveikts.

-    Tā, Telamons nomurmināja. Tagad tu zini, kurš te ir kungs.

Pakaviem klaudzot, viņš iejāja pagalmā; sargi vārtu abās pusēs atsprāga atpakaļ. Zēns pameta grožus vergam un devās uz durvīm.

Aiz muguras zirgs smagi elpoja; sāni cilājās. Telamons dzirdēja, kā vergs nosodoši paklakšķina mēli. Viņš apcirtās. Kas tas bija? viņš noprasīja.

Vergs nobālēja. Nekas, kungs.

Telamons pamāja. Tad lai tā arī būtu.

Ieejot lampu izgaismotajā gaitenī, uz visām pusēm pašķīda vergu pulciņi. Telamons mēģināja priecāties par abās pusēs izvietotajiem pieliekamajiem kambariem, pilniem ar vīnu, miežiem un vilnu, priecāties par bronzas ieročiem un bruņām piekrāmēto arsenālu. Viņš vēl un vēlreiz sev sacīja, ka te ir viņa īstā vieta.

Tēvs tā nedomāja. Saņemot ziņu, kurā Telamonu izsauca uz Mikēnām, Testors atteicās ļaut dēlam turp doties.

-     Kāpēc? Telamons iekliedzās. Viņš ir mans vectēvs, bet es viņu nekad neesmu redzējis!

-    Tu viņus nepazīsti tā kā es, Testors norūca.

-    Ļauj man izlemt pašam.

Beigās Testors padevās, kā jau tas pēdējā laikā notika, bet Telamons klusībā jutās vainīgs. Viņš nebija tēvam pateicis īsto iemeslu, kāpēc gribēja tikt prom no Likonijas tāpēc, ka tur ik akmens un ik koks sāpīgi atgādina par Hīlasu.

Pirmā nakts Mikēnās…

Telamons sēdēja uz sola starp karotājiem un jutās gluži apstulbis no plašās, apgleznotās zāles krāšņuma. Vergi atnesa ceptus vēršus un medījumus un lēja kausos tumīgu, melnu vīnu ar drupinātu sieru un medu. Uz sienām un balstiem Senči medīja mežakuiļus un lēca no kuģiem kaut savus ienaidniekus. Visās malās zvīļoja zelts. Lapitosa salīdzinājumā ar Mikēnām bija zemnieka būda.

Telamons jutās atvieglots, kad uzzināja, ka Farakss un Alekto ir devušies pie sava brāļa uz Talakreju, bet Mikēnās tomēr bija palicis viņa biedējošais vectēvs Koronoss.

Virsvadonis sēdēja savā diženajā marmora tronī gandrīz kā zirneklis; viņš dzēra maz un ēda vēl mazāk. Koronoss bija vecs, bet, kad viņš ierunājās, pat pieredzējušākie karotāji nodūra acis. Telamonu pārņēma šausmas, kad Koronoss viņam pavēlēja izstāstīt, kā atgūts duncis.

Zālē iestājās klusums. Zēns vilcinādamies iesāka, un Koronoss visu laiku nenovērsdamies skatījās kādā punktā viņam virs galvas. Viņš nepamirkšķināja ne aci tad, kad Telamons izstāstīja par viņa pirmdzimtā dēla Krātosa nāvi. Kad stāsts bija galā, viņš ar stingru roku pacēla pie lūpām zelta kausu un ledaini sacīja: Es varu radīt vēl citus dēlus.

Kad pārbaudījums bija galā, Telamons priecājās, ka sarunas pievēršas raktuvēm: runa bija par kādu jaunā mēnesī veicamu rituālu bet nu jau viņš bija pārstājis klausīties.

Zēns iztrūkās, kad Koronoss, piecēlies uz iešanu, vēlreiz viņu uzrunāja: Mazdēl, mums jādodas uz Talakreju. Vai brauksi līdzi?

Šaušalīgākais bija tas, ka Testors to jau bija paredzējis un uzsvēris, ka dēls nedrīkst turp doties. Koronoss to noteikti zināja. Viņš zināja visu. Viņš gribēja piespiest Telamonu izvēlēties.

Klusums šķita ilgstam mūžību. Telamons mēģināja kaut ko sacīt, bet rīkle bija izkaltusi gluži sausa.

-    Padomā par to, virsvadonis pavēlēja. Izlem drīz.

Divas dienas Telamons mocījās, bet nu, soļojot uz zāli, piepeši zināja, ko atbildēt. Bija tāda sajūta, it kā ausī čukstētu dievi. Hīlass tev tagad neko nenozīmē. Tu esi no Koronosa dzimtas.

Telamons acu priekšā ieraudzīja, kā šķērso jūru vectēva lieliskajā melnajā kuģī. Viņš ieraudzīja no viļņiem paceļamies tēvoča Kreona cietoksni. Jā. Viņš dosies uz Talakreju.

Talakrejā viņš reizi par visām reizēm atstās Hīlasu pagātnē.

1 8

Divas dienas Pirra bija pavadījusi, kopā ar Hekabi ieslodzīta bezlogu cellē, klausīdamās, kā pie mūriem ķērkā vārnas, un prātodama, vai Hīlass ir dzīvs vai miris.

Drīz pēc viņu ierašanās cietoksnī bija pienākušas ziņas par nogruvumu. Atskanēja kliedzieni, kņada; kāds vīrs auroja kā satrakots bullis. Vēlāk Pirra pamanīja, kā blakuscellē ievelk kādu vergu. Tas bija tas pats zēns ar līko degunu, kuru viņa bija redzējusi pie dīķa. Viņa dzirdēja gabaliņus no nopratināšanas. Zirnekļus nogalināja vai apraka dzīvus… Vaboli, Blusu. Meitene pūlējās noslēpt šausmas.

-    Vai tu to ēdīsi? Hekabi pajautāja.

Pirra pablenza uz zīļu grūdeni un papurināja galvu.

Viņa visu laiku sev centās iegalvot: ja tas zēns varēja izdzīvot nogruvumā, to varēja arī Hīlass.

-    Tev vajadzētu ieēst, Hekabi pilnu muti nomurmināja.

-   Cik ilgi vēl? Pirra vaicāja. Viņu cellē oda pēc mīzaliem, un viņa juta, ka matos rāpo kukaiņi.

Hekabi paraustīja plecus. Viņš liek mums gaidīt, lai izrādītu savu varu.

Tas nu gan viņam nav īpaši vajadzīgs, Pirra nodomāja.

Cietoksnī pilnīgi viss uzkrītoši liecināja par varu. To apjoza divēji akmens mūri, katrs krietnā divu roku biezumā, un iekšā varēja tikt tikai pēc galvu reibinoša kāpiena pa sarkanā klintī izcirstiem pakāpieniem. Izrādījās, ka Kreona kaujas rati paredzēti, tikai lai dižotos,

-     ceļš beidzās pakalna pakājē.

Pirra atcerējās gauso kāpienu pusdienas svelmē un svilstošas miesas smārdu. Meitene pagāja garām apdegušām čūsku paliekām: vai tie bija ziedojumi Niknajiem? Un viņa atsprāga atpakaļ, pamanījusi kaut ko, kas reiz bija cilvēks. Tukšie acu dobumi glūnēja Saulē, bet krūškurvis melnēja, vārnu apsēsts, raustoties un cilājoties kā drausmā elpā…

Cellē ienāca karotājs. Pirra iztrūkusies sazīmēja īlarkosu vietnieku tam Vārnu vadonim, kurš viņu pērnvasar piekāva.

Meitenei par atvieglojumu, vīrietis viņu neatpazina.

-     Kājās! nācējs uzsauca. Ir laiks.

* * *

-     Viņam riebjas gaisma, un čūskas iedveš viņā šausmas, īlarkoss stāstīja, pavadīdams abas pa gaiteņu labirintu. Tāpēc tas, ko jūs esat nodomājušas…

-    Vai dabūjāt? Hekabi pārtrauca.

Karotājs deva zīmi vergam, kurš pasniedza zintniecei aizvāztu groziņu.

-     Tā ir kļūda, viņš nomurmināja. Tas beigsies tāpat kā ar iepriekšējo gaišreģi.

-     Kas ar viņu notika? Hekabi pajautāja.

-Jūs pagājāt viņam garām, kāpjot augšā.

Pirrai iekšā viss sagriezās. Bet kā gan Hekabi spēs izdziedēt Kreonu, ja patiesībā bija viltvārde?

-    Dzirdēju, ka viņam esot viesi no Mikēnām, Hekabi bilda.

-    Kā tu to zini? īlarkoss asi noprasīja.

-    Tā ļaudis runā.

Pirra atskārta, ka Hekabi runā akejiski. Domāju, ka tu neproti akejiešu valodu, viņa pačukstēja.

Hekabi mute sašķobījās. Laikam būsi pārklausījusies.

-    Kāpēc tad liki man nākt līdzi?

Zintniece neatbildēja. Viņu, šķiet, it nemaz nesatrauca izredzes satikt Kreonu. Patiesībā Hekabi pat šķita priecīga satraukuma pārņemta it kā tieši to arī gribētu.

Viņi pienāca pie durvīm, ko aizsedza košsarkans aizkars; abās pusēs stāvēja ražena auguma sargi. Hekabi pasniedza groziņu Pirrai. Tajā kaut kas iešņācās. Pirra tā iztrūkās, ka gandrīz nometa nešļavu.

-    Tie ir tikai zalkši, Hekabi nomurmināja, tie tev neko neizdarīs.

-    Ko? Bet viņš sacīja…

-    Dari, kā lieku, un tev nekas nenotiks.

Caur aizkaru kļuva dzirdamas balsis. Man jūsu palīdzība nav vajadzīga, ņurdēja kāds vīrs.

-      Man vienalga, atmeta cits. Tu esi aizdevis Kalnam dusmas, brāl. Tikai viens spēks var to vērst par labu.

-    Talakreja ir mana! Es to izlemšu!

-    Izlems mūsu tēvs, salti ierunājās sieviete.

-    Vācieties, pirmais vīrietis uzsauca. Abi!

-    Pagaidām, sieviete noteica.

Aizkars noplandīja, un gaiteni iznāca divi cilvēki. īlarkoss parāva Pirru un Hekabi nost no ceļa. Malā nāk kungs Farakss un kundze Alekto.

Pirra uzreiz pamanīja, ka Farakss ir no tiem vīriem, kas dzīvo, tikai lai cīnītos. Viņa tunika bija no vienkārša, tumši asinssarkana vilnas auduma, un pāri krūtīm bija pārlikta zobena siksna. Spēcīgos locekļus klāja rētas, un kreisā pleca āda bija cieti sarepējusi no vairoga nēsāšanas. Tumšais skatiens pārslīdēja meitenei pāri, it kā viņa būtu gaļas gabals.

Alekto bija jauna. Viņa bija ģērbusies zīda ldeitā ar iežmaugtu vidukli un dzelteni melnu zigzagu rakstu; seja bija nevainojama un tīra. Pirrai Alekto šķita kā skaista lapsene. Tumšās acis pavērās uz Pirras rētu, un sieviete nepatikā noskurinājās.

Kad abi bija prom, īlarkoss noslaucīja no pieres sviedrus. Tad viņš iztaisnoja plecus un pavilka aizkaru malā.

-     Esmu atvedis zintnieci, kungs. Vai jūs vēl…

-    Ved viņu iekšā.

īlarkoss iestūma telpā Hekabi un tad Pirru ar čūsku groziņu rokās.

Istaba bija ēnaina un piedūmota. Pirra saskatīja ar sarkanu audumu aizklātu logu, bronzas ogļu pannu, kurā zvēroja ogles, un sajuta deguma dvaku. Pie sienām karājās bronzas cirvji un šķēpi. Stūrī zvīļoja bruņas: lielu aizsargi, krūšusargs, roku aizsargi un vēršādas vairogs krietna vīra augumā, kā arī mežakuiļa ilkņu bruņucepure ar melnu zirga saru pušķi.

Kreons, liels kā vērsis, nikni soļoja šurpu turpu. Viņam uz pleciem bija uzmesta lauvāda. Caur garajām, tumšajām karotāja matu pīnēm Pirra pamanīja zibam acu nemierīgo spīdumu.

-     Nu? viņš uzrēja.

-     Esmu nākusi atbrīvot jūs no sāpēm, Hekabi bezbailīgi paziņoja.

-    Tā jau visi saka, viņš atcirta.

-    Starpība tāda, ka es to tiešām varu.

Kreons iespieda pirkstu kauliņus deniņos. Čūskas! viņš ieņurdējās. Tās ložņā manā galvā un skrāpē manu galvaskausu ar saviem zobiem…

-     Es varu tās padzīt, Hekabi apgalvoja.

-    Nu tad dari tā, viņš aizsmakušā balsī atvēlēja.

Hekabi šķērsoja istabu, piegāja pie loga un norāva

priekškaru. Telpā ieplūda mēness gaisma, un Kreons sarāvās. Par to man vajadzētu likt tevi nogalināt!

-    Bet tad tevi nekad neviens neizdziedētu. Tonī, kas necieta nekādus iebildumus, Hekabi lika īlarkosam aizvākt ogļu pannu un atnest tādu, kas nedūmo.

īlarkoss uzmeta skatienu Kreonam; tas īgni pamāja ar galvu.

Kad pa logu brīvi brāzās nakts vējš un telpā ienesa tīras priežu malkas uguni, dūmaka izklīda un visiem kļuva vieglāk elpot.

Kreons atšļuka uz melnām aitādām noklāta sola un ar aizdomām paglūnēja uz groziņu Pirras rokās. Kas tas?

-    Čūskas, Hekabi atsaucās.

-     Čūskas? vīrietis pietrūkās kājās. Kas tas ir? Aizvāciet tās!

īlarkoss jau dzīrās paklausīt, bet Hekabi viņu ar skatienu apturēja. Jūs sapņojāt, ka jums iekoda čūska, viņa sacīja Kreonam.

Tas samirkšķināja plakstus. Kā tu to zināji?

Viņa nezināja, nodomāja Pirra. Vairums cilvēku laiku pa laikam sapņo par čūskām.

-     Tāpēc jums sāp, Hekabi paziņoja. Tās ieperinājušās jūsu galvaskausā. Mana verdzene izpildīs čūsku rituālu, lai tās izdzītu.

Pirra šausmās blenza uz zintnieci.

-    Uz priekšu, Hekabi keftiešu valodā mudināja.

Pirra trīcēdama nolika groziņu salmos. Tā saturs iečabējās un iešņācās. Meitene noņēma vāku. Hekabi bija taisnība tie bija zalkši taču tiem nepatika ieslodzījums.

-    Tā ka lai tas iedarbotos, Kreons draudēja, vai arī mēs jūs abas izbarosim vārnām.

-    Uz priekšu, Hekabi vēlreiz skubināja Pirru.

Meitenei ausīs šalca asinis. Viņa žigli sagrāba divas

čūskas aiz skaustiem tā, kā bija redzējusi darām māti, un pacēla tās gaisā. Viņa juta ap delmiem aptinamies mīkstus vijumus. Sīkās mēlītes šaudījās kā melnas zibens šautras. Kreons vēroja ikvienu viņas kustību, un vīrieša bailes un naids apdvesa Pirru kā ugunskura versme.

-    Ej tuvāk vadonim, Hekabi pavēlēja.

Pirra ar paceltām rokām paspēra soli pretī vīrietim; tas sagumis sēdēja uz sola un ar plaukstām žņaudzīja ceļus.

Tuvumā Pirra redzēja, ka Kreona bārdu un garos, taukainos matus caurvij bronzas diegs. Viņa redzēja, kā no vaigiem lobās pelnu plēksnes. Sajuta baiļu skāņo dvaku. Bet apsarkušās acis lūkojās tā, it kā viņas tur nemaz nebūtu. Vadonis redzēja tikai čūskas.

Hekabi meta lokus pa istabu, kaisīdama zālītes. Lai padzītu sapņu čūskas, viņa rāmi skaidroja, mums

jāzina, kāpēc tās nāca. Viņa uztvēra Pirras skatienu. Paliec, kur esi. Gari man saka, ka esat rakuši par dziļu. Jūs esat aizvainojuši Uguns Pavēlnieci.

Kreons nošņaukājās. Mēs pielūdzam spēkus, kuriem pat Viņa nespēj pretoties. Taču viņa deniņos pulsēja resna vēna.

-     Gari man sūta dunča vīziju, Hekabi turpināja.

Vadonis aplaizīja lūpas. Mans tēvs to ved šurp, lai

jaunā mēnesī veiktu rituālus. Niknie pakļaus Pavēlnieci mūsu gribai. Tad Talakreja beidzot patiesi piederēs man.

Hekabi pamāja ar galvu, un Pirra apjauta, cik zintniece ir gudra viņa izmantoja čūskas uzmanības novēršanai un izlikās, ka zina vairāk nekā patiesībā, lai liktu viņam runāt.

-     Redzu, kā pēc dunča sniedzas vēl citas rokas, Hekabi klusītēm sacīja.

Kreona seja pietumsa. Mans brālis un mana māsa. Viņi vērpj intrigas, lai iegūtu Talakreju sev.

Piepeši Pirra pamanīja, ka viena čūska bija izbēgusi no groziņa un slīdēja vadonim tuvāk. Meitene mēģināja rāpuli aizbiedēt ar kāju.

Par vēlu. Kreons ar naidpilnu brēcienu sagrāba čūsku, sašķaidīja dūrē un iemeta ugunī.

Pirra šausmās noskatījās, kā zalktis noraustās un sastingst. Čūskas viņas rokās sajuta māsas nāvi un kļuva nemierīgas. Meitene saudzīgi berzēja tām zodus ar īkšķiem un klusībā nosolījās tās palaist vaļā.

-     Ko vēl gari tev saka? Kreons elsa.

-     Tie man teic, ka Kreons ir Talakrejas pavēlnieks, Hekabi mierinoši runāja. Kreons noslēgs vienošanos ar Keftiu…

-    Keftiu! Vadonis nospļāvās. Mums nav vajadzīgas vienošanās. Mēs paņemsim Keftiu, un tad visi tās dārgumi piederēs mums.

Pirra gandrīz izmeta no rolcām čūskas.

Hekabi viņai uzmeta brīdinošu skatienu.

-    Viņi lūkojas uz mums no augšas kā uz mežoņiem, ICreons turpināja, bet kuram tad ir karotāji? Kam pieder vara? Drīz mēs… Viņš aprāvās un pielika rokas pie deniņiem. Sāpes. Tās ir pārgājušas.

īlarkosam palika vaļā mute.

Kreons apbrīnā lūkojās uz Hekabi.

-    Es taču teicu, tā paziņoja un izņēma no sava maišeļa kazas raga dozīti un sačervelējušos sakni. Divreiz dienā ierīvējiet deniņus ar šo eļļu un pirms gulētiešanas sakošļājiet granātābola sēkliņas lieluma gabaliņu no šīs saknes. Ja čūskas atgriezīsies, sūtiet pēc manis.

* * *

-Jums izdevās, īlarkoss nomurmināja, kad viņi bija izgājuši gaitenī.

Pirra tik tikko dzirdēja, ko viņš saka. Vārnas bija nodomājuši iebrukt Keftiu. Tad tāpēc viņi tā alka pēc bronzas lai karotu ar viņas tautu.

Hekabi viņai priekšā sagrīļojās un noslīga ceļos.

-    Hekabi? Pirra apjuka.

Zintniece locījās uz grīdas; viņas seja bija nosvīdusi un bāla.

-    Kas lēcies? uztraucās īlarkoss.

-     Kas notika? durvīs stāvēdams, uzbrēca Kreons.

Hekabi mugura izliecās, un viņa svaidījās te uz vieniem sāniem, te otriem. Lūpas bija nošķiestas ar putām

un acis pārgrieztas baltas. Es viņu redzu… zintniece čukstēja dobjā, it kā ne savā balsī. Viņš izlien no zemes… sarkana upe aprij Talakreju… ārpusnieks ir dzīvs…

-    Ko? Kreons ierēcās. Ko viņa tur saka?

-    Viņa trako, kungs, īlarkoss steigšus runāja. Sargi! Aizvediet viņas uz celli!

-    Ārpusnieks ir dzīvs, Hekabi sēca.

-     Ārpusnieks ir miris! Kreons iekaucās. Brālis ar pēdējo elpas vilcienu sasauca Niknos, un Tie viņu sadzirdēja, ārpusnieks ir miris! Miris!

Miris! Miris! Atbalsis aizskanēja pa gaiteni.

Cellē Pirra nolika čūsku groziņu zemē un sašļuka, piespiedusi plaukstas pie mutes. Koronosa duncis būs Talakrejā. Vārnas uzbruks Keftiu. Hīlass bija dzīvs.

Hekabi iekunkstējās un piecēlās sēdus. Seja bija dzeltenīga kā vasks, bet viņa šķita atguvusies. Kas notika? viņa nomurmināja. Cik ilgi tas bija?

-    Tu neesi viltvārde, Pirra bilda.

Zintniece atspiedās pret sienu un aizvēra acis.

-    Protams, neesmu. Tas sākās tad, kad biju tavā vecumā. Pakritu un sasitu galvu. Tā es dabūju šo. Viņa pieskārās baltajai matu šķipsnai.

-     Kāpēc tu izliecies par viltvārdi?

-    Padomā labi.

Pirra brīdi gudroja. Tev vajadzēja, lai es noticu, ka es tevi piespiežu sev palīdzēt lai man nerastos aizdomas, ka tu jau pašā sākumā gribēji mani dabūt šurp.

-     Ļoti labi, Hekabi sausi paslavēja.

-    Tu zināji, ka Vārnas gatavo uzbrukumu Keftiu…

-     Man bija tikai aizdomas. Nu es to zinu.

-     …un tu gribēji, lai es to dzirdu, lai pateiktu savai mātei.

-     Un viņa tad izdarīs to, ko Keftiu vajadzēja izdarīt jau pirms desmit gadiem. Viņa atbrīvos salas no Vārnām.

Gaitenī atskanēja soļi, un telpā ienāca īlarkoss; viņš neticībā šūpoja galvu. Man likās, ka viņš liks jūs nogalināt, bet viņš jūtas iespaidots. Viņš grib, lai paliekat.

-    Es pie viņa nākšu, kad vien viņš vēlēsies, Hekabi stingri paziņoja, taču šeit nepalikšu. Man jāļauj brīvi nākt un iet.

īlarkoss jaunā cieņā nolieca galvu. Kā vēlies.

Kad karotājs bija prom, Hekabi noslaucīja no sejas sviedrus. Ko es sacīju, kad biju transā? Izstāsti man vārdu pa vārdam.

Pirra vilcinājās. Tu sacīji, ka ārpusnieks ir dzīvs.

Hekabi sarauca pieri. Ārpusnieks… bet kas tas tāds ir? Un kāpēc Kreons no viņa baidās?

Pirra atkal saminstinājās. Viņa pierāpās tuvāk Hekabi.

-     Bija tāds orākula pareģojums, viņa čukstēja, kas skanēja tā: Ja ārpusniekam būs duncis, Koronosa dzimta ies bojā. Esmu visai droša, ka to viņi paturēja noslēpumā. Viņu karotāji zina tikai to, ka jānogalina ārpusnieki.

Hekabi acis iedzalkstījās. Tas zēns, ar kuru tu runāji pie dīķa. Tas bija viņš, vai ne? Ārpusnieks. Neliedzies, es to redzu tavās acīs.

Pirra aplaizīja lūpas. Tu sacīji, ka viņš ir dzīvs. Tu teici, ka redzēji viņu izlienam no zemes. Tas noteikti nozīmē, ka viņš izdzīvoja nogruvumā.

-     Ej pie viņa. Pateikšu, ka man vajag, lai tu savāc zālītes. Uzmeklē viņu. Brīdini, ka viņi zina. Atrodi viņu, zintniece piekodināja. Ja viņš ir Kreona ienaidnieks, tātad ir mans draugs! Ej!

19

Lauvu mazulīte iegrūda galvu zēnam zem rokas un nepacietīgi ieņaudējās. Zēns turpināja gulēt, tāpēc viņa uzkāpa tam uz vēdera un izlaida nagus nu gan viņš ar kaucienu pamodās.

Zēns žāvādamies un ņurdēdams aizrāpās līdz karstajam slapjumam. Pirmīt viņš bija izķeksējis zaķa ķepas un ļipu un aizmetis krūmos, lai viņa tos varētu sameklēt. Tagad lauvenīte ziņkārīgi noskatījās, kā viņš dzer nevis lok tā kā lauvas, bet pasmeļ slapjumu savās garajās, tievajās priekšķepās.

Pēc tam viņš paķēra žagaru un ierakās zem kāda auga. Viņa gribēja paošņāt, bet zēns neļāva. Viņš izvilka sakni un to apēda. Mazulīte juta dziļu bijību.

Viņa visu laiku prātoja, kāpēc cilvēks nenolaiza viņas kažoku spodru, bet nu apjēdza, ka viņam ir pārāk gluda mēle: no tādas nebūtu nekādas jēgas, ja gribētu tā jauki paieskāt un notīrīt kādam spalvu. Arī viņa zobi nebija nekādi izcilie, bet nagi vispār nebija pieminēšanas vērti tos pat nevarēja ievilkt un izlaist. Astes viņam nebija, tātad viņš nevarēja to vicināt dusmās, turklāt bez pušķīša astes galā arī nevarēja dot ziņu garā zālē. Dīvainākais bija tas, ka viņam nebija ne ūsu, ne kažoka, vien kaut kādas lēkšķainas krēpītes, kas pat neiekļāva visu seju. Tas lauvenīti uztrauca. Kā tad viņš nenosala?

Zēns sēdēja zemē un sarunājās ar viņu. Viņai patika tā balss mierīga un stipra tāpēc viņa pieslējās pakaļkājās, uzlika priekškājas viņam uz pleciem un nolaizīja viņa degunu. Zēns iesmilkstējās, bet viņa nojauta, ka tie ir viņa smiekli, tāpēc nolaizīja vēl stiprāk. Abi sāka vārtīties un rotaļīgi cīkstējās. Lauvenīte jutās tik labi, kā vēl nekad pēc mātes nāves nebija jutusies.

Pēc tam zēns apšļakstīja viņu ar ūdeni, lai nomazgātu pret to lauvu mazulītei nebija iebildumu; bet tad viņš satvēra viņas ievainoto ķepu tas gan nebija patīkami. Viņš izrāva no pēdas spilventiņa ērkšķi. Lauvenīte iespruka zem krūma un iešņācās. Tas bija sāpīgi.

Juzdamās gauži satraukta, lauvenīte skatījās, kā viņš sakošļā kaut kādas lapas un sajauc tās ar dubļiem. Ko viņš tagad bija izdomājis?

Zēns klusi runāja un, pierāpies klāt, atkal pasniedzās pēc ievainotās ķepas. Lauvenīte ieņurdējās, bet cilvēks, viņai par lielu izbrīnu, saķēra ķepu un iesmērēja to ar dubļiem, kas smaržoja pēc lapām. Lauvenīte tā iztrūkās, ka aizmirsa pat kost un nolaizīja smēri. Zēns uzsmērēja vēl. Viņa atkal visu nolaizīja. Brīdi viņi tā rotaļājās, bet tad viņš sadusmojās un sakošļāja citas lapas, kas garšoja tik atbaidoši, ka viņa lika tās mierā.

Pēc tam viņa nosnaudās, un pamostoties ķepai jau bija labāk.

Vēlāk zēns izslējās savā garajā, kokam līdzīgajā augumā un uzrunāja viņu. Lauvenīte uzreiz modri ieklausījās. Viņš grasījās doties medībās un gribēja, lai viņa nāk līdzi.

Lauvu mazulīte lepni rikšoja blakus garajam bezspalvas radījumam, kurš bija ieņēmis viņas bara vietu. Viņš

nebija lauva, bet tā krēpes bija tādā pašā krāsā kā lauvu krēpes un savādās, šaurās acis arī bija lauvu krāsā.

Lauvenīte sirds dziļumos juta kaut arī zēns neizskatās pēc lauvas, viņa garā gan mīt īsts lauva.

* * *

Iepriekšējā dienā Hīlass bija slazdā noķēris divas irbes, bet šorīt veiksmīgi mests akmens nogalināja nelielu stirnu.

Postaža piebāza purnu papētīt.

-     Nē! Hīlass stingri sacīja.

Lauvu mazulis lūdzoši vērās viņā.

Zēns iespurdzās. Pēc tam kad tu tā izrīkojies ar zaķi?

Viņš pārmeta stirnu pār plecu un devās atpakaļ uz apmetni; Postaža sekoja viņam pa pēdām.

Pēc vairākām krietnām maltītēm un pietiekama miega lielākoties guļot Hīlasam virsū lauvenīte bija apbrīnojami ātri atkopusies. Vēders bija apaļš, spalva pūkaina un mīksta. Pats labākais mazulīte bija iemācījusies viņam uzticēties. Viņa cilpoja pretī, izdvešot īsus, dedzīgus ņurdienus ng, ng, ng -, tad apmetās uz muguras un tirināja plankumainās kājās, lūdzot, lai pakasa viņai vēderu.

Šķita brīnišķīgi, ka viņam ir kāds, ar ko sarunāties un par ko rūpēties. Lauvenīte mazliet atgādināja Hīlasa suni Škicu. Viņai piemita nepiepildāma ziņkārība: tā allaž rausās klēpī, lai piedalītos visā, ko zēns darīja, un vienmēr alka pēc uzmanības. Bet viņai piemita arī lauvu biedējošā spēja nozust garā zālē, un lauvenīte atšķirībā no suņiem neluncināja asti, kad jutās apmierināta, viņa to vicināja

dusmās. Visvairāk lauvenīti kaitināja, ja par viņu nelikās zinis. Tas bija neciešami.

Lauvenīte vēl aizvien piekliboja, tāpēc Hīlass apmetnē uztaisīja vēl vienu rūgtu vībotņu kompresi un uzsmērēja to uz viņas pēdas un uz skrāpējuma degunā. Tad viņš pameta lauvenītei stirnas iekšas, lai tā būtu nodarbināta.

Kamēr lauvu mazulīte līksmoja un atkal nosmērējās, Hīlass ar jauno obsidiāna nazi sadalīja medījumu. Daļu gaļas viņš sažāvēs, bet pārējo ieraks karstajos dubļos pie avota; zemē bija tik daudz karstuma, ka nebija nekādas vajadzības riskēt kurt uguni. Tad Hīlass nomazgās ādu, ierīvēs to ar samīcītām smadzenēm un pakārs zarā: varbūt tā būs gana liela, lai uztaisītu ūdens maisu un svārkus.

Tam visam būs nepieciešams laiks, bet viņam patiesībā vajadzēja doties pa pēdām Pirrai. Tomēr, ja Hīlass ceļā nomirs no slāpēm, tad nekāds lielais palīgs viņai nebūs.

Ap mijkrēšļa laiku viņš attaisīja caurumu dubļos un apēda sulīgo, maigo gaļu. Postaža bija nomodā un uzglūnēja zarā pakārtajai stirnas ādai. Hīlass skaidri redzēja, ka tā dziras kāpt kokā, tāpēc, lai novērstu lauvas uzmanību, nopina vienkāršu klūgu bumbiņu no ugunspuķu stublājiem. Skaties, Postaža! Ķer!

Par ķeršanu mazā lauvene neko nezināja, taču bumbiņa viņai ļoti patika. Abi no sirds izspēlējās pa visu apmetni un avotu. Tad Postaža pēkšņi sajutās nogurusi un aizmiga.

Hīlass sēdēja, košļāja stirnas ribu, bet lauvenīte tikām gulēja viņam blakus un miegā kustināja asti. Savādi. Vēl pirms dažām dienām Hīlass pat nezināja, ka viņa vispār ir. Nu bija tāda sajūta, ka viņi vienmēr bijuši kopā.

Postaža rikšoja tālāk un pameta skatienu atpakaļ uz Hīlasu. Turies līdzi! Uz kalna viņa šķita pārsteidzoši mierīga un bija uzgājusi kazu iemītu taku, kas veda augstāk.

Hīlass kāpa lauvenītei pakaļ. Zēnu cepināja pusdienlaika saule, un viņš bija apkrāvies ar ūdens maisu, gaļas saini un Postažas mīļoto klūgu bumbiņu, kuru mazulīte nebija ar mieru atstāt apmetnē.

Pametot skatienu pār plecu, atklājās, ka abi ir uzkāpuši augstāk, nekā Hīlass bija domājis. Mežs, brikšņi, obsidiāna krauja un meža bumbiere bija palikuši tālu lejā.

Hīlass bija izlēmis neriskēt iet atpakaļ uz Kaklu pa to pašu ceļu, pa kuru bija atnācis, tāpēc kāpa augšā, lai varētu izpētīt apkārtni no šejienes. Varbūt izdosies pamanīt, kā izvairīties no raktuvēm, kaut gan viņam pagaidām vēl nebija ne mazākās nojausmas, kā izglābt Pirru.

Viņam riebās domas par to, ka meitene ir ieslodzīta Kreona cietoksnī. Ja Kreons uzzinās, kas viņa tāda ir, tad izmantos to pats saviem nolūkiem. Hīlasam pat negribējās iztēloties, kādi tie varētu būt.

Viņi bija uzkāpuši pārāk augstu. Gājēji atradās raupju, melnu smilšu klātā nogāzē, ko izraibināja trauslas, sarkanas zāles kumšķi. Te nebija nekādu iespēju paslēpties, vien neliela klintsradze, bet augstāk līdz pašai virsotnei slējās ogļmelni akmens bluķi. Lejup strāvoja dūmi. Nāsīs iecirtās puvušu olu dvaka.

Tuvojoties radzei, smaka piepeši kļuva spēcīgāka un zeme zem kājām sakarsa. Zēns apstājās.

Divus soļus tālāk no plaisas zemē pikti sprauslāja dūmi. Plaisa bija apmēram dūres lielumā, un melnās

smiltis tai apkārt izraibināja brīnumaini, koši dzelteni kristāli. Tie atgādināja kāda ugunīga nezvēra izkārnījumus un veidoja ap plaisu grubuļainu garozu; no spraugas spēcīgi mutuļoja smirdīgi dūmi un nāca neganta, nerimtīga šņākoņa.

Prātā atausa kaut kas, ko bija sacījis Zens. Zemes plaisās dzīvo durstīgi, karsti uguns gari.

Hīlass sajuta versmi, it kā garām no sava midzeņa būtu paslīdējis kāds neredzams gars. Viņš atkāpās. Bet Postaža, zēnam par lielu izbrīnu, gluži bez baiļu soļoja tieši uz plaisu.

-    Postaža, nāc lejā! zēns asi uzsauca. Viņš neuzdrošinājās ne pacelt balsi, ne doties mazajai lauvai pakaļ. Cilvēku pasauli no nemirstīgo pasaules šķir vien plāns plīvurs, un Hīlass zināja, ka ir pienācis tam pārāk tuvu.

-    Postaža! viņš atkārtoja.

Piepeši vējš mainīja virzienu, un Hīlasu ietina smacīgi, karsti dūmi. Smaka bija tāda, ka likās kāds aizžņaudz rīkli. Viņš neko neredzēja un nevarēja paelpot.

-     Postaža! viņš izdvesa, akli meimurodams lejup pa nogāzi.

Lauvenīte pielēkšoja klāt un pagrieza galvu, it kā sekodama kaut kam, ko viņš neredzēja.

-    Kas ir? Hīlass elsa.

Dzīvnieka gaišbrūnajās acīs bija redzamas sīkas liesmiņas, lai gan nekur uz Kalna uguni neredzēja. Lauvenīte nošķaudījās un paberzēja galvu pret viņa stilbu.

-     Esam uzkāpuši par augstu, viņš nomurmināja. -Jādodas atpakaļ.

Uguns gars viņu brīdināja. Te bija nemirstīgo teritorija cilvēkiem te nebija vietas.

Mazā lauva noskatījās, kā uguns gars paslīd zēnam garām viena astes vēziena attālumā taču viņš to kā par brīnumu neredzēja.

Visapkārt uz kalna sāna bija izkaisīti midzeņi; tur iekšā un ārā šaudījās uguns gari. Daži bija lieli un sprakšķoši, citi mazi un ldusi. Zēns, šķiet, neredzēja nevienu no tiem.

Lauvenīte prātoja, ko lai dara. Viņa atveda zēnu šurp, jo juta, ka tas grib uzkāpt Kalnā, bet nu raizējās, ka viņam iekodīs.

Re viņš jau teju, teju iekāps maza uguns gariņa migā!

Mazulīte aizjoņoja lejup un piespiedās viņa kājai. Uz turieni ne!

Uguns gars iesprauslājās, un zēns iedīkdamies atsprāga nost.

Pēc tam lauvenīte turējās blakus un darīja, ko spēdama, lai viņš neiekļūtu briesmās.

Tieši priekšā aizslīdēja liels uguns gars, un lauvenīte cieņā atglauda ausis. Gars aizsprakšķēja garām un ievējoja savā midzenī.

Zēns, neko nenojauzdams, aizsteberēja līdz klintīm turpat netālu un apstājās uzliet savai apdedzinātajai kājai mazliet slapjuma. Lauvenīte sekoja, juzdamās visai pieaugusi.

Nu Postaža aptvēra: kaut arī zēnam bija jāgādā par viņu, dažās jomās arī viņai bija jārūpējas par zēnu.

Hīlass beidza apmazgāt apdedzināto potīti un uzzieda tai pikuci stirnas tauku. Postaža pameta skatienu atpakaļ uz uguns garu midzeņiem un pierikšojusi iekārtojās blakus un apgūlās uz vēdera, izstiepusi priekšķepas taisni priekšā un augstu pacēlusi zeltaino galvu.

-     Vai tu redzi uguns garus? zēns klusi pajautāja.

Mazā lauva pagrieza galvu un uzlūkoja viņu. Acis bija

dzidri dzeltenbrūnas ar tumšākām dzintarlcrāsas joslām, kas līdzinājās gadu gredzeniem kokā. Tajās vairs nedzirkstīja mazās uguntiņas.

-    Vai tu redzi? viņš jautāja vēlreiz.

Lauvenīte tikai plati nožāvājās, beigās izdvešot klusu smilkstu, un paberzēja pieri viņam pret cisku.

Pirmo reizi kopš brīža, kad bija viņu atradis, Hīlass aizdomājās par spēku, kas bija viņus savedis kopā. Toreiz, kad lauvenīte izpostīja viņa apmetni, viņa bija apēdusi izliktās veltes. Ja savvaļas zvērs tā izdara, tas nozīmē, ka viņu ir sūtījis kāds nemirstīgais.

Bet Postaža? Mazais, palaidnīgais lauvēns dievu vēstnesis?

Un tomēr. Hīlass atcerējās lauvu, ko bija saticis tai dienā, kad viņu sagūstīja un padarīja par vergu. Ja nebūtu tā lauvas, viņu nebūtu noķēruši un atveduši uz Talakreju.

Vai lauva bija gribējis, lai viņu sagūsta? Vai tas gribēja, lai viņš atrod Postažu?

Viņš zināja tikai to, ka viņiem nez kāpēc ir lemts būt kopā.

Piepeši Postaža uztrūkās kājās un aizbrāzās pie klinšu pārkares. Viņa cieši vērās uz austramiem un saslēja ausis. Ieklausījās.

-    Kas noticis? Hīlass čukstus jautāja.

Tad viņš arī sadzirdēja, un viņam sažņaudzās vēders. Suņu rejas.

20

Pirra iespruka aiz meža bumbieres un ieklausījās.

Vējš. Cikādes. Suņus nedzirdēja. Bet viņa bija saklausījusi rejas.

Aizrāpusies līdz akmeņu krāvuma malai, meitene pavērās lejā uz tveicīgo, melno lauku, kuru nupat bija ar mokām šķērsojusi. Nemanīja ne cilvēkus, ne suņus; tiesa gan, vietām ērkšķainie krūmi bija saauguši tik biezi, ka tiem nevarēja redzēt cauri.

Droši vien viņa bija izdzirdusi tikai kādu mednieku grupiņu, kas vajāja kalnu kazas, tomēr plaukstas bija gluži nosvīdušas. Kreons savus suņus badināja, lai tie būtu nikni, un tie uzbruka visam, kas gadījās ceļā. Vai arī suņu saimnieki bija atraduši Hīlasa atstātās zīmes? Galu galā ja jau tās varēja atrast viņa, to varēja arī citi.

īlarkoss noticēja Hekabi, kad tā sacīja, ka Pirrai jāiet vākt zālītes. Viņš pat bija iedevis meitenei ūdens maisu un maisiņu olīvu, kā ari māla gabaliņu ar savu zīmi, lai viņa tiktu garām sargiem, kas stāvēja uz Kakla. Pirra bija izpildījusi zalkšiem doto solījumu un palaidusi tos brīvībā, un jau drīz pēc tam kādā nelielā ceļmalas svētnīcā uzgājusi Hīlasa pirmo zīmi. Starp sažuvušām vītnēm un neveikli veidotiem māla vēršiem bija olis, uz kura bija ieskrāpēts kunkulītis ar spicu degunteli un adatām. Ezis.

Eža deguns rādīja uz rietumiem, tāpēc Pirra devās turp. Un patiesi viņa uzgāja vēl vienu ezi, šoreiz iezīmētu dubļos pie avota, kas izvirda dīvaini karstu ūdeni, un tad vēl vienu, kas bija ieskrāpēts sarkanā laukakmenī Kalna pakājē. Vēl trīs zīmes irbuleņu biezoknī bija atvedušas meiteni šurp, uz šo savādo, obsidiāna oļiem klāto nogāzi.

Saule kveldēja, un svelmains vējš pūta acīs putekļus; meitene samiegtām acīm nopētīja līdzenumu. Ja arī tur bija kādi mednieki, tie laikam nenāca šurp.

Atkal uzrāpusies augstāk, Pirra meklēja vēl kādu zīmi no Hīlasa. Nekā. Ko nu?

Viņa iedzēra malku silta, pēc kazas garšojoša ūdens un apēda dažas olīvas. Viņa bija ceļā jau kopš rītausmas, bet nu jau bija pāri pusdienlaikam. Meitene jutās nogurusi, āda bija apdegusi saulē, un kājas noberztas. Piepeši viņa izbīlī atskārta, ka varbūt paliks te vairākas dienas bet cietoksnī viņai bija atņēmuši nazi.

Pirra žigli paķēra gabalu obsidiāna, uzmeklēja zem bumbieres zaru un ar tunikas strēmeli piesēja akmeni pie tā, izveidojot rungu. To pavēcinot, gaiss patīkami nošalca. Lai pateiktos kokam par zaru, viņa uzlēja mazliet ūdens tam uz saknēm, un bumbiere atzinīgi nočabināja lapas.

Turpat netālu uz klints nolaidās putns un izgrūda griezīgu kliedzienu. Pirra sastinga. Tas bija piekūns. Viņa skatījās, kā putns sakārto spalvas un paceļas debesīs. Piekūns apmeta vairākus lokus, lūkodamies lejup uz meiteni, un tad aizlaidās, izdvesis vēl vienu trīsuļojošu saucienu.

Šķiet, ka kāda daļa no Pirras aizlaidās putnam līdzi. Viņa iedomājās par to piekūnu, kuru reiz bija redzējusi

iznirstam no Saules, un pieskārās maciņam uz krūtīm, kurā glabājās spalva un lauvas nags.

Reiz Hīlass bija sacījis: Tu esi drosmīga un nepadodies. Saņemies, Pirra. Kaut kur taču viņam ir jābūt.

Meitene nosprieda, ka zēns nebūs kāpis augstāk Kalnā, tātad būs devies vai nu uz rietumiem tur, kur rēgojās mežs, vai arī uz dienvidiem uz krastu. Hīlasam labi padevās zvejošana, tāpēc Pirra nolēma, ka zēns devies uz dienvidiem.

Viņa atrada taku, kas veda lejā no kalna cauri brikšņiem. Iztrūcināti blējieni liecināja, ka tā ir kazu iemīta taka. Ļoti labi. Kazas noteikti zināja, kā tikt lejā.

Acīmredzot tomēr nezināja. Taka izrādījās bīstami stāva un izbeidzās pie kraujas. Reibinoši tālu lejā mutuļoja jūra.

No šejienes Pirra ieraudzīja, ka tālumā redzētais mežs tiecas lejup līdz baltu smilšu pludmalei. Viņa bija kļūdījusies. Hīlass noteikti aizgāja uz rietumiem. To viņai bija mēģinājis pateikt piekūns arī tas bija aizlaidies uz rietumiem.

Rāpdamās kalnā, meitene atskārta, ka iet pa citu taku, jo šī atkal pavērsās lejup un izbeidzās vissavādākajā alā, kādu viņai jebkad bija gadījies redzēt. Alas sienas baloja krītaini baltas ar spilgti oranžām svītrām, bet dziļi alas dibenā burbuļoja neliela lāma šķidru, smirdīgu, zaļu dubļu.

Sēra dvaka ieķērās rīldē. Pirru darīja nemierīgu Kalna Dievietes klātbūtne; viņa uzkavējās alā tikai tik ilgi, lai pārliecinātos, ka klintīs nekur nav ieskrāpēts neviens ezis.

Šoreiz tās pavisam noteikti bija suņu rejas.

Pirra cieši sažņaudza rokā rungu un skriešus metās augšā pa nogāzi. Pa spraugu irbulenēs viņa pamanīja bumbieri un joza turp.

Atkal nonākusi ar obsidiānu nosētajā piekalnē, viņa pierāpās pie kraujas.

Tur. Tālu lejā, biedējoši tuvu tai vietai, kur viņa bija atradusi sarkanajā klintī ieskrāpēto Hīlasa zīmi, bija trīs Vārnu karotāji un vairāld neganti suņi. Vīriem bija mugurā melnas ādas tunikas un zābaki līdz potītēm; katram uz muguras rēgojās bultu maks un pie gurna karājās duncis, bet pār plecu bija pārmests loks tikpat garš kā nēsātājs. Suņi mīņājās turpat, piegrūduši degunus zemei.

Pirra bija nokasījusi Hīlasa zīmi no klints; bet ja nu medīja viņu? Viņu māca šaubas par to, vai īlarkosa zīme garantēs drošību īpaši, ja suņi tiks viņai klāt pirmie.

Piepeši suņi sāka riet kā neprātīgi un pa galvu pa kaklu metās uz ziemeļiem, vīriem sekojot pa pēdām; tie aizbrāzās prom no viņas. Pirra manīja krūmos pazibam viņu medījumu. Stirna. Viņa ldusībā mudināja medniekus doties tālāk.

Bet nu, viņai par šausmām, divi suņi joņoja atpakaļ.

Viņai aizsitās elpa.

Suņi atkal riņķoja ap sarkano ldintsbluķi un dedzīgi ošņāja. Viens pacēla galvu un izdvesa asinis stindzinošu kaucienu. Tad abi metās augšup pa nogāzi.

Tie bija saoduši Pirru.

21

Tālu lejā, līdzenumā, Hīlass redzēja Vārnas. Viņš pamanīja divus suņus skrienam augšup pa nogāzi. Viņš ieraudzīja klintīs kādu stāvu. Nē, nē, nē! Tā bija Pirra.

Viņš paķēra Postažu un steigšus rāpās lejā. Lauvenīte sajuta, ka tā nav nekāda spēle, un nepretojās, bet viņa bija nobijusies un izlaida nagus.

Kad Hīlass nonāca pie kraujas, Pirras tur vairs nebija meitene laikam bija patvērusies brikšņos. Zēns iegrūda Postažu augstākajā bumbieres zaru staklē; lauvenīte trīcēdama palika tur tupam.

-    Paliec, kur esi, Hīlass elsoja. Nekāp lejā, tevi saplosīs gabalos! Mirkli viņš apsvēra, vai nevajadzētu piesiet mazuli pie zara, taču tad viņa varētu nokrist un nožņaugties, un tam arī nebija laika.

Zēns nometa visas mantas, izņemot ieročus, un pārmeklēja ceļu uz brikšņiem, lūkojoties pēc Pirras pēdām. Viņš tās atrada bet meitene bija devusies uz dienvidiem. Kur viņai prāts? Tā viņa nonāks pie kraujas.

Irbulenes bija saaugušas pārāk augstas, lai tām ko redzētu pāri, un Hīlass neuzdrošinājās kliegt, lai nepievilinātu Vārnas. Viņš atkal sadzirdēja drudžainas rejas šoreiz daudz tuvāk nekā pirmajā reizē. Zēns mēģināja nedomāt, ko suņi izdarīs ar Pirru, ja viņu noķers.

Ceļu aizsprostoja asi zari, bet suņiem tas nebūs nekāds šķērslis. Lai cik ātri viņš skrietu, tie nezvēri būs klāt pirmie.

* * *

Pirra lauzās cauri brikšņiem; sirds teju lēca laukā pa muti. Viņa dzirdēja suņu rejas, bet nespēja noteikt, kur tie atrodas.

Piepeši rejas norima. Klusums bija šaušalīgs.

Suņi saoda smaržu.

Viņas smaržu.

Meitenei radās kāda doma. Viņa klupšus krišus rausās lejā pa nogāzi, cerēdama, ka atradīs alu.

Ērkšķaini zari ieķērās ūdens maisā un olīvu maisiņā; Pirra nometa tos zemē un paturēja tikai rungu. Viņa neuzdrošinājās ne skatīties atpakaļ, ne apstāties, lai ieldausītos. Suņi varēja būt jebkur.

Beidzot tikusi cauri biezoknim, meitene pamanīja baltu klinti. Viņa ātri noskrēja atlikušo gabalu un ierāpās alā. Dziļi iekšā kā dzīva radība gaidīja dubļainā lāma. Varbūt tā arī bija dzīva, varbūt zem zaļajām duļķēm uzglūnēja kāds briesmonis. Bet tā bija vienīgā iespēja.

Dubļi bija silti un kārīgi iesūca viņas kājas. Pirra iegremdējās visā augumā; acis, ausis un degunu piepildīja gļotas. Kāja atsitās pret akmeni, un viņa atspērusies izlīda laukā, spļaudama dubļus un ar rokām slaucīdama tos nost no sejas. Smaka bija tik drausmīga, ka viņa tikko spēja paelpot, ja tā nesajauks suņiem pēdas, to neizdarīs nekas.

Meitene paķēra rungu un metās bēgt, sprauslādama dubļus un mēģinādama iet pa citu ceļu, nekā bija nākusi. Pirms tam šķita, ka kazu taku ir par daudz, bet tagad tā vien rādījās, ka nav palicis nevienas. Pirrai bija jālaužas cauri krūmu biežņai, un irbulenes nemaz negribēja padoties.

Pēkšņi viņa aiz muguras izdzirda elsas un nagu ldakstus. Viņu sagrāba bailes. Viltība nebija izdevusies.

Dubļainās sandales vienā laidā slīdēja, bet nebija laika tās noraut. Elpa sēca krūtīs. Pirra bija galīgi pārgurusi; viņa vairs nespēja turpināt ceļu.

Meitene sasniedza seklu, kadiķiem aizaugušu grāvi un ierāpās tur iekšā. Labāk paslēpties te, kur aiz muguras ir cieta zeme, un cīnīties nekā tikt noķertai bēgot.

Atkal noskrapstēja nagi.

Pirra saspringa. Viņa dzirdēja elsas; nākamajā mirklī pāri grāvim pārlēca milzīgs, pinkains dzinējsuns… bet tas aizskrēja tālāk.

Pirra neuzdrošinājās elpot. Vai bija izdevies?

Un kur palika otrs suns?

* * *

Hīlass lauzās cauri brikšņiem. Pēc mirkļa viņam krūtīs ietriecās suns.

Cirvis aizlidoja pa gaisu, bet Hīlasam nez kā izdevās palikt kājās un nogrūst nezvēru nost. Tas vienā acumirklī atkal klupa virsū un iecirta zobus zēnam stilbā. Hīlass ieldiedzās un pasniedzās pēc naža. Aiz jostas tā nebija. Viņš paķēra akmeni un atvēzējies sita; akmens viegli

trāpīja sunim pa plecu, bet tas nelikās par to ne zinis. Hīlass atvēzējās vēlreiz, un suns metās viņam pie rīkles. Zēns sagrāba plēsoņu aiz kakla, bet suņa svars trieca viņu pret zemi.

Abām rokām saķēris suni aiz čupra, Hīlass cīnījās, mēģinot atgrūst žokļus prom no savas sejas. Zobi nošņakstēja pirksta platuma attālumā no viņa deguna; seja nošķīda siekalām. Vaigu karsēja pēc gaļas smirdoša elpa, un rūcieni sadrebināja visu zēna augumu. Hīlass ielūkojās mazajās, dzeltenajās ačelēs un ieraudzīja neslēptu asinskāri. Viņam sāka trīcēt rokas. Ilgi viņš to vairs nenoturēs.

Viņš izdarīja neiedomājamo iegrūda dūri sunim rīklē.

Nezvērs tā iztrūkās, ka neattapa kost. Hīlass ar brīvo roku sameklēja akmeni un trieca to sunim pa pakausi. Suns saļima viņam virsū un palika nekustīgi guļam.

Hīlass izrāva roku, cīnīdamies pēc elpas. Roku klāja slienas, taču tā bija tikai saskrāpēta. Kodums stilbā bija nejaukāks, tomēr tas vēl nebija sācis sāpēt. Viss augums drebēja.

Zēns paķēra savu cirvi un pielēca kājās. Brikšņos valdīja klusums. Kur palika otrs suns? Kur bija Pirra? Steberējot cauri biezoknim, Hīlass iztēlojās, kā meitene stāv, pagriezusi seju pret uzbrucēju, un viņai tuvojas milzīgs nezvērs.

Viņš jau dzīrās riskēt un uzsaukt, kad zem kājām pazuda pamats un viņš nokrita.

Šaušalīgi tuvu atskanēja rūciens. Hīlass drudžaini grābājās apkārt, meklējot cirvi, bet nevarēja to atrast. Šurp šāvās sarkana šautra.

Tai pašā bridi kā no zila gaisa uzradās grābējs ar rungu rokā, un suns piepeši pakrita beigts.

Hīlass piecēlās sēdus un iepleta acis.

No grābēja pilēja zaļas gļotas. Vai viss kārtībā? Pirra izdvesa.

22

-    Noturēju tevi par grābēju, Hīlass izmocīja.

-    Kas tas tāds? Pirra nesaprata.

-    Tu esi vienos dubļos!

-    Kur tas otrs suns?

-      Es to nositu. Zēns piecēlās kājās un nopurināja putekļus. Neraugoties uz dažiem skrāpējumiem un asiņaino apakšstilbu, viņš izskatījās nesalīdzināmi labāk nekā iepriekšējā reizē, kad Pirra viņu bija redzējusi. Viņš vairs nebija tik izkāmējis, skrandainu lupatu vietā bija ieģērbies raupjos ādas svārkos un apjozies ar glītu pītu jostu. Satriecošākais bija tas, ka Hīlass bija tīrs. Mati vairs nebija pielēkšķējuši netīrumiem, bet spīdīgi un nobriedušu kviešu krāsā. Piepeši Pirra vēlējās, kaut nebūtu noskretusi ar dubļiem.

-    Paldies par to, ko izdarīji, Hīlass sacīja, pieliekdamies pacelt savu cirvi.

Meitene saknieba lūpas un mēģināja pasmaidīt.

-                Nespēju noticēt, ka tu mani atradi, viņš turpināja.

-     Kā tu tiki ārā no cietokšņa?

-    Par to parūpējās Hekabi. Es… es atradu tavas zīmes.

-    Kāpēc tu esi tik dubļaina?

-     Ē-e… lai sajauktu suņiem pēdas.

-    Apķērīgi!

Pirra neatbildēja. Beigtais suns gulēja starp viņiem. Viena ķepa bija lauzta, un dzīvnieks izskatījās savādi vārīgs. Pirrai ļoti patika suņi. Viņai vienmēr bija gribējies pašai savu suni. Bet nu viņa bija izdarījusi kaut ko tādu.

Es to nogalināju, meitene domāja. Pirrai saļodzījās ceļi, un viņa apsēdās. Hīlass kaut ko sacīja, bet Pirra viņu nedzirdēja. Viņa mēģināja apspiest nelabumu.

-    Es jautāju: vai tev ir kādas mantas?

-     Ē-e… ūdens maiss un maisiņš ar olīvām. Tur tālāk.

-    Es sameklēšu. Tu…

-     Es to nogalināju, viņai izspruka. Nekad nebiju nevienu nogalinājusi.

Hīlasam palika vaļā mute. Tiešām nekad1

Viņi vērās viens otrā, un plaisa starp viņiem kļuva vēl lielāka. Hīlass visu mūžu bija medījis tas bija nepieciešams, citādi viņš mirtu badā. Pirra Dievietes Namā bija tikai sasitusi plaukstas, un vergi atnesa visu, ko viņa vēlējās.

Hīlass pieskārās viņas plecam. Dzīvajos varēja palikt vai nu suns, vai es, viņš saudzīgi bilda. Turklāt tagad viņam ir labāk. Varbūt viņš atdzims kā ganu suns un viņu gaida laba dzīve kalnos.

Pirra nedroši pasmaidīja.

-    Es tev parādīšu, kas jādara, lai palīdzētu tā garam, Hīlass sacīja un, nometies ceļos, uzkaisīja purnam mazliet zemes un uzlika plaukstu dzīvnieka sānam. Tu vairs necietīsi badu, viņš runāja. Vairs necietīsi sitienus. Ej mierā. Tad viņš uzrunāja Pirru: Paliec tepat, es uziešu augšā uz klints.

-    Kāpēc?

-    Vārnas, Pirra, mums jāpārliecinās, ka viņi tiešām ir prom; un man vēl jāaiziet pakaļ… vai viss kārtībā?

-    Viss ir labi, meitene sameloja.

Tiklīdz Hīlass bija nozudis skatienam, Pirra izvēmās. Tad viņa apraka vēmekļus, lai zēns tos neieraudzītu.

Pēc brītiņa Hīlass atgriezās, nesdams viņu mantas.

-     Vārnas ir prom, zēns elsa. Viņi nomedīja stirnu, redzēju to nesam uz Kaklu. Laikam būs nosprieduši, ka suņi paši atradīs mājupceļu.

-    Kas tas tāds? Pirra iebrēcās, atsprāgdama atpakaļ. Aiz Hīlasa kājām viņā vērās dīvains, dzeltens kaķis. Hīlass plati pasmaidīja. Viņu sauc Postaža. Viņa ir

maza lauva. Pieskati savas mantas, citādi viņa tās apēdīs. Kas tur ir, Postaža?

Mazā lauva kašņāja tieši to vietu, kur Pirra bija aprakusi savus vēmekļus. Pirra gaiņāja viņu prom, un mazulīte patvērās aiz Hīlasa.

-    Viņa ir mazliet tramīga, Hīlass paskaidroja, kasīdams mazajai lauvai ausis. Gan viņa pie tevis pieradīs.

-    Man šķita, ka tas ir kaķis, Pirra noteica.

-     Kas ir kaķis?

Meitene ieplestām acīm pavērās jautātājā. Vai tad jums Likonijā nav kaķu?

-     Domāju, ka ne.

-    Ā. Nu, tie ir tādi kā kā ļoti mazi lauvas.

Hīlass sāka smieties. Tu to izdomāji!

Pirra plati smaidīja. Nē, neizdomāju vis! Pēkšņi viņa sajutās labāk.

-     Nāc, Hīlass sacīja un, saķēris Pirru aiz rokas, piecēla viņu kājās. Apmetne ir pavisam netālu, un tur ir jauks, silts avots. Varēsi sakopties.

Viss bija noticis briesmīgi ātri. Lauvu mazulīte nobijās, ka suņi nogalinās zēnu, bet sajuta dziļu cieņu, kad viņš nogalināja tos. Tad viņš atrada šo smirdīgo cilvēku mātīti, un nu viņi bija atpakaļ savā migā, bet zēns bija devies medīt un atstājis viņas abas te.

Lauvenīte juta, ka zēnam tā mātīte ļoti patīk, kaut arī viņš negribēja to izrādīt; tomēr viņa nejutās par to pārliecināta. Viņa piesardzīgi paslēpās garā zālē un skatījās, kā mātīte novelk savu smirdīgo virsādu un iekāpj karstajā slapjumā. Viņa mērcējās veselu mūžību, priecīgi sprauslādama un smilkstēdama, un ienirdama zem ūdens.

Kad viņa izkāpa laukā, āda izrādījās nevis tādā krāsā kā lauvām un kā zēnam, bet gan bālgana un viņai bija garas, melnas krēpes. Lauvenīte bija dziļi izbrīnīta. Tātad cilvēku mātītēm bija krēpes?

Nu cilvēku mātīte uzvilka savu virsādu to viņa arī bija izmazgājusi. Viņa paripināja pīto bumbiņu vilinoši tuvu garām slēptuvei. Mazulīte nespēja pretoties kārdinājumam. Viņa uzklupa un cirta bumbiņai ar ķepu, bet tā, kā allaž, ripoja ātrāk, nekā lauvenīte spēja paskriet, kaut arī tai nebija kāju. Mātīte to veikli saķēra priekšķepās un pameta augstu gaisā, un lauvenīte vēlreiz lēca pakaļ.

Tā viņas spēlējās, līdz mazā lauva nogura. Viņa apvēlās uz muguras, un mātīte pakasīja viņu zem priekšķepas tieši tur, kur mazulītei vislabāk patika.

-     Manuprāt, Postaža sāk pie manis pierast, Pirra sacīja, piebāzusi muti ar brieža gaļu.

-    Es taču teicu, Hīlass nomurmināja.

Postaža sēdēja starp viņiem un cerību pilnu skatienu vērās te uz Pirru, te uz savu bumbiņu, te atkal atpakaļ. Pirra pameta rotaļlietu Hīlasam, viņš to ar vienu roku noķēra un meta atpakaļ. Pēc pāris metieniem viņi ļāva mazulītei bumbu noķert, un tā atgūlās, nenovīdīgi saķērusi rotaļlietu starp priekšķepām. Pirra pasmaidīja un ar kāju pirkstiem pakasīja lauvenītes sānu.

Hīlass redzēja, ka meitene jūtas labāk. Viņa arī izskatījās labāk. Pirra bija nomazgājusi dubļus, ar pirkstiem saglaudusi melnos, sprogainos matus, un rēta uz vaiga atgādināja gludu, bālu pusmēnesi. Hīlasam šķita, ka Pirrai rēta piestāv viņai piemita kaut kas tāds, kas atgādināja Mēnesi, bet, pieķērusi draugu skatāmies, meitene nosarka un aizgrieza galvu, lai rēta nebūtu redzama.

Zēns joprojām nespēja noticēt, ka Pirra bija viņu atradusi. Ceļā uz apmetni viņš bija tai izstāstījis par grābējiem un nogruvumu, bet viņa par zintnieci, kas izārstēja Kreonu, un to, ka Zens, Sikspārnis un Slienā ir izglābušies. Viņš juta, ka Pirrai būtu vēl vairāk stāstāmā, bet neko nejautāja. Šobrīd viņam gribējās tikai izbaudīt kopābūšanu ar viņu un ar Postažu, prom no Vārnām.

Viņam negribējās domāt ne par ko citu.

* * *

Sabiezēja krēsla. Hīlass sagrieza vēl papardes un izklāja tās zem klintsradzes Pirras guļvietai, tad uztaisīja

vietu sev gabaliņu tālāk zem kāda krūma. Pirra sēdēja pie avota un baroja Postažu ar stirnas gaļas gabaliņiem.

-     Hīlas, meitene bilda satrauktā balsī, man tev kaut kas jāpasaka.

Zēns nolika zemē papardes, ko turēja rokās. No draudzenes toņa viņš jauta, ka nekas labs tas nebūs. Vai tas nevar pagaidīt līdz rītam? viņš jautāja.

-     Man šķiet, ka ne. Viņa vilcinājās. Vārnas. Viņi zina, ka tu esi dzīvs.

Hīlass klusēja.

-    Vai tu dzirdēji, ko es teicu?

Postaža pierikšoja zēnam klāt un paberzēja taukaino purnu pret viņa celi. Kā viņi to zina? Hīlass klusiņām vaicāja.

-    Hekabi iestājās transs. Viņa pateica: “Arpusnieks ir dzīvs.” Kreons to dzirdēja.

Hīlasam vēderā kā salts akmens iegula bailes. Bet viņi nezina, ka esmu te, Talakrejā.

-Nē.

-    Un viņi nezina, kāds es izskatos.

-    Daži varbūt zina gan un Telamons to zina pavisam noteikti.

Telamons. Šis vārds nostājās starp viņiem kā rēgs.

-    Telamons, Hīlass noteica, ir tālu prom Likonijā.

-Jā, bet…

Zēns pielēca kājās, iztrūcinot Postažu. Tur tālāk aug puduris ugunspuķu. Vai vari kādu drusku saplūkt? Man jāapkopj suņa kodums, un ari tev noderētu ziede tiem skrāpējumiem uz kājām.

Pirra klusēdama pasniedza viņam ugunspuķes, un Hīlass klusēdams sapina auklu, ar ko piesiet kompreses.

Viņš negribēja runāt par Vārnām un it īpaši par Telamonu. Telamons nebija viņam pateicis, ka ir Vārna, tomēr bez viņa palīdzības Hīlass nekad nebūtu palicis dzīvs. Telamons agrāk bija viņa draugs. Viņš gan varbūt bija vadoņa dēls, bet toreiz viņam labāk par visu patika klaiņot pa kalniem kopā ar Hīlasu un Izi. Reiz viņš bija atzinies, ka tēva cietoksnī nekad nejūtas gana labi.

-    Tēvs savulaik bija dižens karotājs, un no sienām uz mani visu laiku skatās Senči.

-     Domāju, ka Senči ir miruši, Hīlass bija iebildis.

-     Tur jau tā lieta, Hīlas, tas nozīmē, ka no viņiem nekad nevar tikt prom. Nekad nevari būt tikpat stiprs un tikpat bezbailīgs kā viņi.

Hīlass pagrieza galvu un pamanīja, ka Pirra uz viņu skatās.

-    Piedod, viņa atvainojās. Negribēju visu sabojāt.

Zēns nopūtās. Tu jau neesi vainīga. Vainīgi ir Vārnas.

Viņš paložņāja riņķī un saplūca rūtas ziedei. Pirra turpināja viņu vērot. Postaža tāpat. Mazā lauva bija atglaudusi ausis viņa zināja, ka zēns jūtas satraukts. Kad viņš apsēdās un sāka smalcināt rūtas starp diviem akmeņiem, dzīvnieks šoreiz nespraucās paskatīties, kas tur notiek.

Pirra apsēdās un novilka tuniku pāri ceļiem līdz pat zemei. Kreona cietoksnī es dzirdēju vēl kaut ko. Viņa uz mirkli pieklusa. Dunci ved šurp. Uz Talakreju.

Hīlass pikti samala rūtas zaļi pelēkā putrā. Es par to dunci neko negribu dzirdēt.

-     Hīlas! Kamēr Vārnām tas ir, viņus nevar uzveikt. Neviens nav drošībā. Tu to zini.

-    Viss, ko es vēlos, zēns ietiepīgi teica, ir atgriezties Akejā un sameklēt Izi.

Pirra samirkšķināja plakstus. Neticu, ka tas tā ir. Kur tad tu dotos? Kā tu no viņiem aizbēgtu?

-    Es pazīstu kalnus, gan atrastu ceļu.

-    Ak, Hīlas. Vai tu tiešām tam tici?

Zēns uzmeta viņai izmocītu skatienu un, paķēris savu nelielo stirnas tauku sainīti, samaisīja to ar rūtām, pagatavojot ziedi. Pusi viņš uzsmērēja kodumam savā stilbā, uzklāja pa virsu deviņvīruspēka lapu un piesēja to ar auldiņu.

-    Viņi iebruks Keftiu, Pirra turpināja.

-    Kas tev tur par daļu? Tu no Keftiu aizbēgi.

-    Tā tomēr ir mana zeme, es nevaru…

-     Še, viņš pārtrauca, uzsmērē atlikumu saviem skrāpējumiem.

-     Hīlas…

-     Nē, es tagad nevaru par to runāt.

-     Bet…

-    Es teicu nē! Viņš nikni glūnēja, tomēr nespēja apspiest lūdzošo toni balsī.

Postaža saspringusi stāvēja kājās un skatījās te uz vienu, te otru cilvēku.

-     Mums vajadzīgs vairāk ēdamā, Hīlass murmināja, un mums jāatrod veids, kā tikt prom no šīs salas. Kamēr nebūsim to paveikuši, nav jēgas runāt par Vārnām. Sarunājuši?

Pirra ielūkojās viņam acīs un pamāja ar galvu. Sarunājuši, viņa sacīja. Pagaidām.

23

Pirra gulēja kā nosista un pamodusies atklāja, ka Hīlass ar Postažu ir devies pārbaudīt izliktās cilpas. Pirra vēlreiz brīnišķīgi nomazgājās un uzzieda uz vaiga mazliet dubļu; varbūt burvju avots izdzēsīs rētu.

Meitene jutās izsalkusi iepriekšējā vakarā visi kopā bija apēduši atlikušo stirnas gaļu -, taču Hīlass pārnāca tukšām rokām: cilpas bija izrādījušās tukšas.

-    Nu nekas, Pirra noteica. Mums vēl ir olīvas.

-    Aha, Hīlass piekrita, taču tās mums vajadzētu pataupīt brīdim, kad tās tiešām būs vajadzīgas.

-   Nupat atcerējos. Kad biju uz kraujas, es lejā pie meža redzēju baltu smilšu pludmali. Tas nevarētu būt tālu.

Zēna seja noskaidrojās. Tad iesim sazvejot zivis!

Iepriekšējā vakarā Pirra bija jutusies pārāk nogurusi, lai vērotu mežu sev apkārt, bet šodien viņa visu izbaudīja ar pilnu krūti. Viņai ļoti patika saulē sakarsušo priežu smarža, lielās, spīdīgās vaboles, kas šaudījās dadžu audzēs, koši zilās debesis aiz tumšzaļajiem zariem un saules gaisma, kas meta zeltainas svītras uz Hīlasa un Postažas ādas.

-    Cik skaisti! viņa iesaucās.

-    Kas tad? Hīlass nomurmināja, pētīdams apkārtni, vai nemanīs kādu medījumu.

-    Viss! Meitene pacēla gaisā rokas.

Zēns uzmeta viņai izbrīnītu skatienu un pakratīja galvu. Viņš bija uzaudzis mežā. Viņš nesaprata, ko viņa domā.

Ejot tālāk, Postaža atkal un atkal pielavījās Pirrai un ar ķepu ķibināja viņas potītes.

-     Izbeidz! Pirra brīdināja, ar žagaru aizbaidīdama dzīvnieku prom.

-                Viņa tikai vingrinās medīt, Hīlass paskaidroja.

-    Tā pieauguši lauvas pielavās medījumam.

-    Nu, bet es neesmu medījums! Pirra atcirta. Postaža, nē! Beigās nekas cits neatlika kā vilkt aukliņā pīto bumbiņu.

Pēkšņi viņi izdzirda Jūras balsi un iznāca no meža spožā saules gaismā visdīvainākajā aizā, kādu tiem jebkad bija gadījies redzēt.

Apkārt slējās augsti, sastinguši žilbinoši balta akmens viļņi, it kā Jūra reiz būtu uzbrukusi zemei, bet to būtu apvaldījis kāda nemirstīgā pirksta pieskāriens. Bērniem līkumojot caur bāli apputējušiem kadiķiem un laimiņiem, uz visām pusēm aizlēca spokaini baltas cikādes. Izbalojušu smilšu laukumiņos viņi ieraudzīja slaidus, cēlus, baltus ziedus.

-    Es tādas puķes nepazīstu, Hīlass bilda.

-    Es gan, Pirra atsaucās, sajuzdama nemieru. Tās ir jūras lilijas. Tās ir svētas un vasarā zied tikai pašos karstākajos krastos. Mana māte tās izmanto meldēšanas burvestībās.

Hīlass neklausījās. Jūra! viņš sauca un uzskrēja augšā pa gludu, baltu klinti.

Pirra aizmirsa par lilijām un rausās pakaļ.

Bet, nokļuvuši augšā, bērni ieraudzīja, ka jūra viļņojas tālu lejā zem stāvas kraujas.

-    Mēs nemūžam tur netiksim, Hīlass sacīja. Tātad zivju nebūs.

Abi devās atpakaļ kalnā pa aizu, juzdamies tik izsalkuši kā vēl nekad.

Piepeši Pirra aiz kadiķu pudura pamanīja kaut ko, kam pirmīt nebija pievērsusi uzmanību. Granātāboli! viņa iesaucās un skriešus devās paraudzīt, vai augļi ir gatavi.

-    Kas ir gran… kas tie tādi ir? Hīlass sauca nopakaļ.

-    Tiem ir ēdamas sēklas, tev garšos!

-    Bet pasteidzies, es gribu iet izlikt vēl dažas cilpas.

Pirra nelikās dzirdam.

Viņa jau bija noplūkusi trīs augļus un sniedzās pēc ceturtā, kad sajuta, ka viņu kāds vēro.

Augstu virs galvas no krūmiem kraujas malā kaut kas skatījās uz viņu. Siluets tumši iezīmējās pret Sauli: viņa saskatīja tikai ragu pāri un divas palielas ausis. Pietika laika tikai nodomāt: kaza; jau nākamajā mirklī gaisā aizšvīkstēja akmens un kaza nobūkšķēja viņai pie kājām.

-    Vai tā ir pagalam? Hīlass sauca, iebāzdams lingu aiz jostas un skriedams pie viņas.

-     Ēe… jā, Pirra atteica. Tas bija labs metiens. Nebūtu domājusi, ka tu to kazu vispār pamanīsi.

Viņš plati pasmaidīja. Svarīgāk ir tas, ka tā nepamanīja mani.

* * *

Kad bērni bija palīdzējuši aiziet kazas garam, Hīlass pāršķēla stilbu kaulus un viņi izsūca gardās, sātīgās

kaulu smadzenes. Sajutuši spēku pieplūdumu, abi aiznesa medījumu uz apmetni.

Hīlass uzstāja, ka jāizmanto viss līdz pēdējai kripatai, jo, ja viņi tā nerīkošoties, tā būšot necieņa pret kazu. Viņš ielika dubļos cepties vienu stilbu, kā arī dažus Pirras salasītus gliemežus, un pēc nelielas stīvēšanās viņa dabūja nepatīkamo darbu notīrīt ādu. Hīlass tikmēr sagrieza gaļu, aknas un sirdi plānās šķēlītēs un izkāra tās žāvēties tur, kur tās nevarēja aizsniegt ziņkārīgas ķepas.

Viņi aizvadīja rimtu pēcpusdienu, šujot no ādas un kuņģa somu un ūdens maisu, kā arī taisot desas piepildot kazas zarnas ar sarecējušām asinīm un kaperu pumpuriem. (Kaperus ieteica Pirra, Hīlass uz tiem skatījās ar aizdomām. Meitene priecājās, ka ir kaut kas tāds, ko viņa zina, bet Hīlass ne.)

Lai atalgotu meiteni par ādas tīrīšanu, Hīlass viņai uztaisīja nazi. Tam bija nāvējoši ass obsidiāna asmens un kazas raga spals, kas ērtākai turēšanai bija apvīts ar pāršķeltu priedes sakni. Pirrai nazis ļoti patika, jo tas nelīdzinājās nekam, kas bija atrodams Dievietes Namā.

Kad gaļa bija gatava, abi ēda, badīgi klusēdami.

Postaža bija pieēdusies tā, ka vēders izspīlējās kā melone, un nu pagurusi gulēja uz sāna. Viņai ap kaklu bija apsieta vīstoša jūras lilija. Pirms aiziešanas no aizas Hīlass bija atstājis ziedojumam kazas ausis, un Pirra uzsmērēja viņiem uz pierēm divu ziedu sulu, bet trešo puķi apsēja mazajai lauvai ap kaklu, lai arī viņa saņemtu svētību.

Beidzot Pirra izdvesa nopūtu un noslaucīja no zoda taukus. Tā bija labākā maltīte, kādu jebkad esmu baudījusi. Un cik karsta\ Keftiu ēdiens vienmēr ir auksts. Mana istaba ir pārāk tālu no virtuves.

Hīlass nospurcās. Ak tu nabadzīte!

Meitene meta viņam ar gliemeža čaulu un apgūlās uz sāna, košļādama fenheļa stublāju. Pastāsti, kā tu visu zini par pēdu dzīšanu un tamlīdzīgi!

Hīlass ar ērkšķi izbikstīja no čaulas gliemezi un apēda to. To visu man iemācīja kāds vecs ārpusnieks. Viņa vārdu es tā ari neuzzināju. Ļaudis viņu dēvēja par Meža Vīru, bet man viņš reiz sacīja, ka esot no Mesēnijas.

-    Kāds viņš bija?

-    Viņam bija tikai viena acs un viens zobs, tie abi bija tumši brūni, un viņš smirdēja kā īsta mēslu čupa. Bet viņš zināja visu par dzīvi savvaļā. Viņš spēja pēc kraukļa lidojuma vien pateikt, kad tuvojas vētra. Un viņš man ar vaboli un sauju zemes iemācīja dzīt pēdas.

-    Vaboli?

Zēns pamāja ar galvu. Viņš nogludināja sauju zemes, tad man bija jāaizver acis un viņš nolika vaboli zemē un lika tai rāpot. Man pēc pēdām bija jānosaka, kur tā aizgājusi. Ar zemi bija vienkārši, bet tad viņš to atkārtoja ar granti, un tas jau bija grūtāk. Nākamā bija zāle un tad lapas. Ar tām gāja visgrūtāk. Tur bija jātrenējas daudzas dienas. Vabolei galīgi apriebās.

Pirra samirkšķināja plakstus. Jūs izmantojāt to pašu vaboli?

Hīlass izplūda smieklos. Protams, ne! Tevi nu gan dažreiz ir viegli izjokot!

Meitene plati pasmaidīja un atkal meta viņam ar gliemeža čaulu. Bet vaboles jūs tiešām izmantojāt?

-    Jā, bet ne jau vienu un to pašu!

Zēns apvēlās uz vēdera un atbalstījās uz elkoņiem.

-     Es vienmēr prātoju, vai tikai viņš nav mans tēvs, viņš

sacīja. Reiz es pajautāju, bet viņš sacīja, ka tā neesot. Man šķita, ka viņš kaut ko zina, bet tad viņš nomira no drudža un es tā arī neuzzināju. Hīlass uzmeta skatienu Pirrai. Kas bija tavs tēvs?

-     Nezinu, Pirra atzinās. Kad mana māte izlēma iznēsāt bērnu, viņa gulēja ar trim dažādiem priesteriem, lai neviens no tiem nevarētu apgalvot, ka esmu no viņa.

Hīlass izskatījās iztrūcināts. Vai tu viņus pazini?

Meitene papurināja galvu. Viņi gāja bojā zemestrīcē, kad es vēl biju maza. Tā vismaz man sacīja bet es vienmēr esmu domājusi, vai tikai māte vienkārši netika no tiem priesteriem vaļā, lai viņi nevarētu radīt nekādas nepatikšanas.

Hīlass iesvilpās. Vai tad tev par viņiem negribējās neko zināt? Man vienmēr ir gribējies kaut ko uzzināt par savu tēvu.

-     Kāpēc lai es to vēlētos? Ir jau gana ļauni, ka man ir māte. Acu priekšā Pirra ieraudzīja Jasasaru, bet tūlīt aizdzina šīs domas prom.

Hīlass viņu vēroja. Vai viņa tev sekos? viņš klusi pajautāja.

Meitene pasniedzās pēc vēl viena fenheļa stublāja.

-     0 jā, viņa sūtīs mani meklēt. Viņa nekad nepadosies. Mirkli Pirra iztēlojās savu māti Čukstu Zālē elpojam jūras liliju noslēpumaino smaržu. Varbūt Talakrejas lilijas jau bija aizsūtījušas vējā savu smaržu un pastāstījušas savām keftiešu māsām, ka Pirra ir šeit, bet tās savukārt izstāstīs Jasasarai…

-    Es nekad neatgriezīšos, Pirra skaļi sacīja. Ja viņa mani atkal ieslēgtu, es nomirtu.

Viņa zināja, ka šie vārdi īsti nesaskan ar to, ko viņa bija sacījusi par keftiešu brīdināšanu par Vārnu iebrukumu; viņa skaidri redzēja, ka to pašu domā arī Hīlass. Bet viņš neko neteica, un Pirra par to jutās pateicīga.

Zēns ar ērkšķi izķeksēja no čaulas vēl vienu gliemezi un pasniedza Pirrai. Man vienalga šķiet, ka tev ir paveicies, jo tev ir māte.

-    Paveicies? Pirra gandrīz aizrijās ar gliemezi. Es viņu ienīstu, un viņa ienīst mani!

-     Jā, bet… Es par savējo atceros tikai to, kā viņa pameta mūs ar Izi. Dažreiz man šķiet, ka ir vēl kādas atmiņas, bet tās nekad nedodas rokā.

Pirrai bija žēl drauga. Viņa domāja, cik tas savādi, ka viņa pazīst savu māti, bet to ienīst, turpretī Hīlass savējo nepazīst, bet mīl.

-    Kā tev šķiet, vai viņa vēl ir dzīva? meitene jautāja.

-     Varbūt. Varbūt kādu dienu mēs visi būsim kopā viņa un es, un Izi. Hīlass sarauca uzacis un uzzīmēja smiltīs apli.

Postaža pamodās un pienāca paostīt gliemežu čaulas. Hīlass viegli pastūma mazo lauvu nost un uzrunāja Pirru: Ko tu biji nodomājusi darīt tad, kad atstāji Keftiu?

Pirra iepleta rokas. Tik tālu es patiesībā nebiju domājusi. Mēģināju tikai tikt prom. Kāpēc tu jautā?

Hīlass ievilka smiltīs vēl vienu apli. Tu varētu nākt man līdzi. Uz Likoniju. Mēs varētu dzīvot kalnos.

Meitene nosarka. Paldies.

Viņš paraustīja plecus.

Postaža izspļāva gliemeža čaulu un sāka klepot. Hīlass savāca atlikušos gliemežus un nolika zaru staklē, kur tos nevarēja aizsniegt.

Jau satumsa, bet Pirrai vēl negribējās gulēt, un viņa pajautāja Hīlasam, cik tālu viņš varot aizspļaut olīvas kauliņu.

Zēns atšiepa lūpu. Tālāk nekā tu.

-    Ak tā? Nedomāju vis!

Abi iebāza rokas olīvu maisiņā, košļāja un spļāva. Pirra Keftiu bieži bija spēlējusi šo spēli un jau gandrīz uzvarēja, bet tad Hīlass viņu sasmīdināja, viņa aizrijās un gandrīz nosmaka, no tā sāka smieties vēl trakāk un beigās tiešām zaudēja.

-    Tu blēdījies! viņa izdvesa.

-    Nu un tad? Hīlass spurdza. Es uzvarēju!

Bērni atgūlās uz muguras un košļāja kraukšķīgas,

sarkanas granātābolu sēkliņas, kuras Pirra beidzot bija pierunājusi Hīlasu pagaršot.

-    Kur tu iemācījies tā spļaut? Hīlass pajautāja.

-    To man iemācīja Jūzerrefs viņam tas ļoti labi padodas.

Postaža uzrāpās Hīlasam uz krūtīm, un zēns paraustīja dzīvnieka ausis.

-                Jūzerrefam viņa šausmīgi patiktu, Pirra sacīja.

-      Vienai no viņa spēcīgākajām dievietēm ir lauvenes galva.

Hīlass ieskāja mazās lauvas skaustu. Vai dzirdēji, Postaža?

Postaža nožāvājās tik plati, ka nokrita zemē.

Pirra laiski apvaicājās Hīlasam, kāpēc pārējie zirnekļi viņu saukuši par Blusu, un viņš pastāstīja, ka tas esot bijis pirmais vārds, kas viņam ienācis prātā. Tā mani pērnvasar nosauca tas svešinieks, vai atceries? Akastoss?

Meitene nodrebēja. Tas tur, kas tevi sasēja un atstāja… viņa pieklusināja balsi, …Niknajiem.

Abi apklusa. Pirra domāja par Vārnām, kuri pielūdza Niknos savos slepenajos, drausmajos rituālos. Viņa jau dzīrās par to pastāstīt Hīlasam, taču nolēma to nedarīt. Tagad ne. Tumsā ne.

Nakts kļuva arvien dziļāka. Bērni pusbalsī pārrunāja, ko darīs rīt. Hīlass gribēja uzkāpt obsidiāna kraujā un doties uz rietumiem apkārt kalnam, cerot sasniegt Jūru. Viņš aprakstīja vietu augstu virs kraujas, kur esot dīvainas, šņācošas plaisas, kurās mitinās uguns gari. Viņš sacīja, ka viņam šķietot Postaža tos redz un ka viņam neesot ne mazākās vēlēšanās vēl kādreiz tiem tuvoties.

-     Bet man šķiet, ka varam no tiem izvairīties, ja turēsimies zemāk nogāzē. Kaut kur noteikti būs taka uz krastu un kāds ciems, kur varēsim nozagt laivu.

-    Vai arī mēs varētu uzmeklēt ceļu uz Hekabi ciemu, ierosināja Pirra. Viņi mums palīdzēs. Un es aiz vienas no būdām esmu aprakusi mazliet zelta.

Hīlass klusēdams klausījās.

Pirra ar nepatiku apzinājās, ka nav pieminējusi ne Vārnas, ne dunci.

Viņas skatiens sastapās ar Hīlasa skatienu, zēns aši novērsās, un Pirra apjauta, ka arī viņš domā par to pašu.

24-

-     Tas LIkasa kalns, kur tu uzaugi, Pirra klusiņām jautāja, vai tas bija līdzīgs šim te?

-    Nē, Hīlass atsaucās.

Bērni bija gājuši uz rietumiem pār melnu nogāzi, ko izraibināja asas, sarkanas zāles kumšķi, bet nu apstājās, ieraugot, kas plešas tālāk. Varenais Kalna slīpums bija viscaur nodedzis un pārogļojies, it kā veselu meža strēli būtu skāris indīgs elpas pūtiens.

-    Vai te varētu būt plosījies meža ugunsgrēks? prātoja Pirra.

-    Nesaprotu, kā tas noticis. Visas tās priedes ir sakritušas virzienā uz leju. Lai kas te būtu vainojams, tas nāca no augšas.

Abi nemierpilni staipīja kaklus, skatoties uz Kalna virsotni.

-     Paskaties, kāds tur izliekums, ieteicās Pirra. It kā kaut kas mēģinātu izspiesties laukā.

Vai arī kāds, Hīlass nodomāja.

Lejā mežā bija gluži viegli aizmirst par Kalnu. Šeit augšā nodegušās priedes šķita kā brīdinājums. Ziniet es esmu visspēcīga, viņiem sacīja Uguns Pavēlniece, un jūs esat dzīvi vien tāpēc, ka es to jauju.

Postaža izkūleņoja uz ogļu klātās takas, nošķaudījās un palūkojās atpakaļ uz Hīlasu. Mazajai lauvai bija

taisnība. Viņiem nebija citas iespējas kā vien šķērsot izpostīto joslu.

Bērni gausiem soļiem gāja pa nodeguļiem; karsts vējš savērpa pelnus un meta tos viņiem acīs. Uz pārogļotajiem zariem slīdēja kājas, bet rūgtais smārds atgādināja Hīlasam pērnvasar redzēto izdegušo ieleju un Niknos, kas apsēduši uguns nopostītās vietas.

Zēns klusām pajautāja Pirrai, vai viņai nešķiet, ka Niknie ir apsēduši arī šo Kalnu.

-     Domāju, ka pat Niknie to neuzdrošinātos. Meitene dzīrās sacīt vēl kaut ko, bet tai pašā brīdī Postaža izgrūda īsu, priecīgu ņurdu un pieskrēja pie apsviluša priedes stumbra.

-    Viņa kaut ko atrada, Hīlass teica.

Mazā lauva dedzīgi ošņājās. Viņa bija atradusi mēslu čupiņu. Tā bija pilna ar stirnu spalvu un kaulu šķembām, un Hīlass, pieliecoties tuvāk, saoda sīvu dvaku. Lauva, viņš sacīja.

Pirra nobālēja. Tik augstu?

-    Paskaties, redz, kur pēdas.

Zēns devās pa pēdām, un Postaža sekoja, apošņājot katru nospiedumu. Starp nospiedumiem ir liels attālums, Hīlass sacīja. Tas nozīmē, ka lauva skrēja… daži iespiedumi ir dziļāki nekā citi. Lauva bija ievainots un pievilka labo pakaļkāju… Pēdas pazuda apdegušu zaru mudžeklī.

Pirra izbijusies skatījās apkārt. Domā, ka tas lauva vēl ir te?

Hīlass papurināja galvu. Pēdas ir vecas. Tās droši vien atstāja vai nu Postažas tēvs, vai arī māte.

-     Kas gan lauvām meklējams tik augstu kalnā?

-    Kas zina? Varbūt mēģināja glābties.

Postaža jau bija devusies pāri izdegušajai joslai. Hīlass ievēroja, cik labi viņa tur ir pamanāma zeltaina svītra pret ogļmelnu zemi. Viņa paša mati droši vien ari kvēlo kā lāpa.

-      Ejam, viņš izlēma un, pagrābis riekšu pelnu, iesmērēja savu galvu. Jo ātrāk varēsim tikt kaut kur aizsegā, jo labāk.

Abi ceļinieki jutās atviegloti, kad tika otrā pusē, kaut gan ari tur nekāda aizsega nebija; viņi atalgoja sevi ar drusku līdz galam neizžuvušas kazas gaļas un dažiem malkiem no saviem ūdens maisiem.

-    Tās pēdas man par kaut ko atgādināja, Pirra ieminējās. Viņa izņēma kaut ko no savas somiņas un pastiepa Hīlasam. Visu laiku aizmirstu tev atdot šo.

Hīlass aplūkoja plaukstā ielikto lauvas nagu.

-     Iedomājos, ka tev tādu vajadzētu par amuletu, Pirra sacīja, jo tu pielūdz Dabas Pavēlnieci un… nu tāpēc, ka lauvas ir stipri tāpat kā tu. Un tu man iedevi to piekūna spalvu, tāpēc taisnīgi vien būs.

-     Paldies, Hīlass nomurmināja. Vispirms tas lauva dienā, kad viņu sagūstīja, tad Postaža, tad lauvu mēsli un nu vēl šis. Zēnam bija uztraucoša sajūta, ka tas viss ir kaut kādā veidā saistīts.

-    Uzliec, Pirra mudināja.

Hīlass apsēja siksniņu ap kaklu.

Meitene pamāja ar galvu. Izskatās labi.

Nags tiešām lika justies stiprākam, tomēr Hīlasam nepatika domāt par to, ka dievi viņu stumda kā tādu spēļu kauliņu.

Bērni uzgāja kazu taku un gāja viens aiz otra, mēģinot neskatīties uz virsotni, kas slējās augstāk, un uz

irbuleņu biezokni reibinoši tālu lejā. Viņi uzkāpa nākamajā korē, un sejā iecirtās spēja auka: viņi bija sasnieguši Talakrejas ziemeļu piekrasti.

Te nebija ne cilvēku apmetņu, pat ne niecīgākās būdiņas, un nebija arī ceļa lejup uz Jūru. Visur slējās vien vēja plosītas klintis, un lejā nevaldāmi bangoja Jūra.

-      Te nebūs nekādu izredžu dabūt laivu, Pirra noteica, samiegusi acis, lai tajās nesabirtu gaisā virpuļojošie putekļi.

-    Tālāk gan varētu būt, Hīlass ietiepās.

Bet viņi netika necik tālu, kad izdzirda tālu veseru dunu un turpat lejā jau bija melnais līdzenums un Kakls, bet aiz tā Talakrejas ņurdošā galva ar sarkano raktuvju brūci un Kreona cietokšņa visuredzošo aci.

Taka kļuva platāka, un Pirra uzgāja nelielu ieplaku, kur bija aizvējš. Viņa nometa savas mantas un apsēdās, atbalstījusi apakšdelmus pret ceļiem. Postaža nedroši paskatījās uz Hīlasu.

Zēns stāvēja kājās, karstajam vējam cērtoties sejā, un viņu kā liels vilnis pārskaloja bezcerība. Vienīgā cilvēku apmetne bija Hekabi ciems, bet tas atradās bīstami tuvu raktuvēm. Pat tad, ja viņi ar Pirru tur nokļūtu un samaksātu par braucienu kuģī kā gan viņi izvairītos no sagūstīšanas, ja Kreons no savas vanaga ligzdas redz visu, kas salā notiek?

-     Hīlas, Pirra ldusi bilda.

Hīlass uzmeta viņai brīdinošu skatienu.

-    Mēs nevaram vēl ilgāk vilcināties. Mums ir jāizlemj, ko darīsim.

-    Tu runā par dunci, viņš caur zobiem izgrūda.

Meitene pamāja ar galvu. Ja mēģināsim bēgt, mēs

zaudēsim vienīgo izdevību to nozagt. Mums ir jāizvēlas.

Hīlass ar papēdi nikni spārdīja zemi. Tam duncim, viņš strupi noskaldīja, ar mani nav nekāda sakara.

Pirra sarauca tumšās uzacis. Pērnvasar tu biji apņēmības pilns neļaut viņiem to atdabūt. Kas ir mainījies?

-     Ir pagājis gads lūk, kas. Un vēl dzīve raktuvē. Es tikai gribu atrast Izi.

-    Bet ja nu dievi tev to neļaus?

-     Ko viņi no manis grib? zēns iekliedzās. Ko tu gribi? viņš uzbrēca kūpošajam Kalnam, un tas atbalsoja: gribi, gribi, gribi…

-    Tu biedē Postažu, Pirra bargi aizrādīja.

Hīlass uzgrieza meitenei muguru. Domās viņš redzēja Koronosa dunci: plato, stūraino rokas sargu un skaisto, nāvējošo asmens izliekumu. Viņam gribējās to sagrābt un likt tam iezvīļoties Saulē, sajust tā spēku savās dzīslās… viņam gribējās to iemest Jūras dibenā.

-    Tas vienmēr būs kopā ar mums, Pirra bilda, it kā būtu dzirdējusi drauga domas. Lai ko mēs arī darītu un lai kur ietu. Nē, neej projām paklausies! Mēs nezinām, cik ilgi tas atradīsies šeit Talakrejā, bet viens ir skaidrs mūžīgi tas nebūs. To aizvedīs atpakaļ uz Mikēnām, un tad tas būs prom uz visiem laikiem. Šī ir mūsu vienīgā iespēja.

-    Kas tev tur vispār par daļu? Hīlass attrauca. Ar tevi tam nav nekāda sakara!

-    Ir gan! Keftiu ir mana zeme. Es nevaru nelikties ne zinis.

-     Vakarnakt tu apgalvoji, ka miršot, ja tevi aizsūtīs atpakaļ. Vai tiešām tu domā, ka vari izglābt Keftiu un izvairīties no sagūstīšanas?

Meitene sarāvās. Es varu mēģināt. Viņa pieskārās zīmogakmenim pie savas plaukstas locītavas, un sīciņais ametista piekūns uzmirdzēja Saulē. Hīlas, es domāju, ka tā nav tikai sagadīšanās, ka tu te nokļuvi, tāpat kā nav sagadīšanās, ka te nokļuvu es un ka dunci ved uz Talakreju. Tā nav sagadīšanās, ka orākuls pieminēja tevi…

-     Bet es nekad neesmu lūdzis, lai mani piemin kāds orākuls! Hīlass aizsvilās. Varbūt tas vispār nedomāja mani, es jau neesmu vienīgais ārpusnieks! Es to nedarīšu! Kopš es pazaudēju Izi, es tikai visu laiku no viņas attālinos! Bet vairs tā nebūs!

-     Tu dusmojies tāpēc, ka zini, ka tā rīkoties būtu pareizi.

-     Man ir vienalga, kas ir pareizi, man svarīga ir Izi!

-     Un, ja tu viņu atrastu kā tu domā, cik ilgi jūs varēsiet dzīvot Līkasa kalnā, ja pie varas joprojām būs Vārnas?

Hīlass nikni pablenza. Vakarnakt tu jautāji par manu māti. Ja es viņu vēl kādreiz satikšu, ko lai es viņai saku, Pirra? “Vienīgais, ko tu man piekodināji, bija parūpēties par māsu, bet man nesanāca”? Man ir jāatrod Izi. Viss pārējais gan orākuls, gan Vārnas, gan duncis tikai traucē.

-     Un es? Pirra rāmi pajautāja. Un Postaža? Vai mēs arī traucējam?

Hīlass ilgi viņā vērās. Tad pagriezās uz papēža un aizgāja.

Pēc laika viņš atgriezās.

Pirra sēdēja turpat ieplakā, kur viņš bija to atstājis. Blakus bija izlaidusies Postaža un laizīja no ķepām pelnus. Zēnam nākot, mazā lauva teciņiem metās pretī, sasveicinoties izdvešot klusus ng, ng. Pirra pat nepagrieza galvu.

-    Man žēl, Hīlass sacīja.

Pirra pamāja ar galvu. Man tāpat. Jo es esmu izlēmusi. Lai ko tu arī darītu, es atgriezīšos. Man ir jāatrod veids, kā nozagt dunci un nosūtīt brīdinājumu Keftiu. Un, jā, Hīlas, es mēģināšu paveikt gan vienu, gan otru.

-     Tas ir neprāts. Tu pati man stāstīji, kāds ir tas cietoksnis.

Meitene ar cirvja kātu bakstīja zemi. Viņai uz vaiga baloja rēta, bet nelokāmajā apņēmībā Hīlass saklausīja atbalsi no viņas mātes virspriesterienes rakstura.

-    Un tu? Pirra pajautāja, nepacēlusi galvu.

-     Nezinu. Hīlass piegāja pie takas malas un palūkojās lejā pa nogāzi. Viņš izklaidīgi aplūkoja melno klaju, kas tiecās lejup līdz irbulenēm aizaugušiem grāvjiem. Viņš saoda sausu zemi, timiānu un degoša koka dūmus. Viņš nezināja, ko lai dara.

-                Es nevaru viņiem ļaut iebrukt Keftiu, Pirra sacīja.

-     Man ir jāmēģina pat ja nespēšu neko vairāk kā brīdināt savu tautu.

Viņš saoda degoša koka dūmus…

Hīlass nokrita ceļos.

-    Hīlas? Pirra samulsa.

Tādā attālumā bija grūti kaut ko skaidri saskatīt, bet viņš bija saskaitījis sešus vai septiņus suņus un kādus septiņus Vārnu karotājus. Izskatījās, ka viņi ierīko apmetni.

Pa kādu spraugu Hīlass ieraudzīja sava vecuma zēnu gara auguma, labi noaugušu un ar tumšiem, karotāja pīnēs savītiem matiem. Viņš ievēroja, kā tas ķimerējas ap zīmogakmeni pie savas plaukstas locītavas tādā satriecoši pazīstamā manierē. Ausīs iešalcās asinis. Tas bija Telamons.

Postaža pienāca paskatīties, ko viņš tur dara; pa nogāzi novēlās oļu birums. Telamons pacēla acis. Hīlass sagrāba Postažu aiz čupra un parāva tā, lai viņu nevarētu redzēt.

-    Kas ir? Pirra nesaprata.

-    Zemē! Hīlass čukstēja.

Meitene noliecās.

Par vēlu.

Telamons bija viņu pamanījis.

25

Suņi jau joņoja augšup pa nogāzi, un Vārnas izretinājās, lai nogrieztu bēgļiem ceļu. Hīlass pameta ar galvu uz virsotnes pusi. Vienīgais ceļš ved augšup.

Pirra pamāja. Es tur tālāk redzēju taku…

-     …ja izdotos tikt apkārt otrā pusē un lejā līdz biezoknim…

Ja krauja nebūs pārāk stāva un ja suņi mūs nepanāks agrāk, Hīlass nodomāja. Pirras sejā viņš izlasīja, ka meitene domā to pašu.

Abi bērni pieliekušies skrēja uz taku, Postažai brāžoties viņiem pa priekšu viņa suņu baram bija šausminoši viegls medījums.

Bēgļiem par lielu izbrīnu, taka izrādījās bruģēta ar obsidiānu un vijās augšup uz virsotni; Pirra sprieda, ka to noteikti būs ierīkojuši salinieki, lai varētu nest Kalnā ziedojumus. Taka bija nodevīgi gluda. Pirras sandales slīdēja, tāpēc viņa norāva tās nost un skrēja tālāk basām kājām.

Hīlass ik mirkli baidījās izdzirdēt nagu skrapstus un bultu spindzēšanu, bet saklausīja tikai vēja šņākoņu un viņu pašu sēcošos elpas vilcienus. Nākamajā mirklī Saule satumsa, un zēns ieskrēja indīgu dūmu mutulī. Dūmi koda plaušās, un zēns centās apspiest klepu. Dūmakā

viņš redzēja, kā Pirra sagrīļojas un piespiež plaukstu mutei.

Postaža grūstīja zēna kājas, mēģinot noturēt viņu uz takas. Tad vējš mazliet izkliedēja dūmus, bet Hīlass ari pamanīja, kāpēc tā noticis turpat takas malā bija burbuļojoša, ar dzeltenu garozu klāta bedre uguns gara midzenis.

Hīlass saķēra Pirru aiz rokas un norādīja: Turies uz takas, viņš izdvesa, tie ir visapkārt.

Obsidiāna čūska vijās augstāk, un vējš kļuva arvien spēcīgāks: brāzmas te aizrāva dūmus prom, te ietina viņus indīgajos izgarojumos. Abās pusēs bēgļi dzirdēja saniknotu garu sprauslāšanu. Kalns dzina viņus uz virsotni.

Hīlasa mantas sitās viņam pret muguru, un Postažas bumbiņa atraisījās un iekrita svelošā plaisā. Viens šņāciens, viens dūmu mākonis un bumba uzliesmoja.

Postaža to nepamanīja. Mazā lauva bija kaut ko saodusi. Viņa dedzīgi ieņurdējās un joņoja augšā pa taku.

Hīlass uzmeta Pirrai iztrūcinātu skatienu. Lauvu mazulīte nešķita nobijusies, viņa šķita dedzīga.

Kaut kur zemāk dūmos atskanēja vīrieša klepus.

Bēgļi šausmās saskatījās.

Tālumā ierējās suns: trīs īsi, mežonīgi signāli. Zemāk atsaucās vēl viens.

Hīlass un Pirra bēga augstāk. Taka vērtās stāvāka; jau pavisam drīz bija jāliek lietā rokas. Hīlass staipīja kaklu un ieraudzīja, ka virsotne ir šaušalīgi tuvu un no tās bieziem, baltiem viļņiem veļas indīgi garaiņi.

Obsidiāna bruģis beidzās, un nu zēns skrēja pa drupanām, melnām nobirām. Cauri dūmakai viņš pamanīja,

ka Pirra paklūp. Nākamajā mirklī zeme viņai zem kājām sagruva un viņa nozuda.

Meitene palika pieķērusies pie kraujas malas, kājām velti meklējot atbalstu. Hīlass saķēra viņu aiz rokas un uzrāva atpakaļ augšā.

-     Esam korē, viņš elsa.

Kalna mugura bija šaura kā naža asmens, uz tās tik tikko pietika vietas, lai bērni varētu nostāties blakus. Vienā pusē nogāze tiecās lejup uz brikšņiem, kas šķita esam neaizsniedzami tālu. Otrā pusē bija krauja, kurā Pirra galdrīz bija iekritusi. Dūmu dēļ nevarēja redzēt, cik dziļa ir aiza.

-    Kas ir tur lejā? Pirra izdvesa.

Hīlass iemeta aizā oli: viņi dzirdēja, kā tas noklaudz un atsitas, taču nesadzirdēja būkšķi. Piepeši dūmi pašķīrās, un viņi ieraudzīja. Viņi bija sasnieguši Talakrejas virsotni, un tā izrādījās tukša: milzīgs, plašs katls ar uguns garu liesmojošajiem midzeņiem gar malām un kailām, melnām malām, kas tiecās lejup dūmu vērpetēs, kur mita Uguns Pavēlniece. Viena kļūmīga kustība, un Viņa aprīs bēgļus dzīvus.

Kaut kur aiz muguras atskanēja suņu rejas. Augstāk slējās krātera mala ar milzīgiem klintsbluķiem, kas likās kā drausmīga spēka izmesti no krātera iekšienes. Bērniem nebija izejas bija jārāpjas augstāk.

Pēkšņi Pirra iepleta acis un raušus norāva Hīlasu zemē.

Viņam gar galvu kaut kas aizsvilpa un trīsēdams iedūrās zemē.

Tā bija bulta ar vārnu spalvām galā.

Pirra ciešāk satvēra savu rungu. Viņi ar Hīlasu plecu pie pleca stāvēja krātera malā.

No Vārnām nebija ne miņas, izņemot to vienu bultu, bet nu no dūmiem izlīda divi suņi ar saboztu spalvu.

-                Turies pie manis, Hīlass klusītēm nomurmināja.

-     Tu esi mazāka, tev viņi uzbruks pirmajai. Zēna seja izskatījās apņēmīga, un savos jēlādas svārkos ar lauvas nagu uz krūtīm viņš izskatījās pēc ārpusnieka vēl vairāk nekā jebkad agrāk.

Suņi bija plušķaini, rudi nezvēri ar zobiem kā mežakuiļu ilkņi. Dzīvniekiem tuvojoties, Pirra redzēja to acīs zalgojam asinskāri.

Viens plušķis negaidīti klupa meitenei virsū. Viņa atvēzējās ar rungu. Netrāpīja. Hīlasa cirvis ķēra suni lēcienā, un tas nogāzās zemē beigts.

Pirrai virsū metās otrs suns. Viņa iebelza tam pa purnu, aizmetot nezvēru sānis, bet tas šaušalīgā ātrumā uzklupa vēlreiz. Hīlass sunim iespēra tā, ka tas kaukdams iegāzās bezdibenī, bet arī pats spērējs sagrīļojās. Viņš būtu iekritis kādā uguns gara midzenī, ja Pirra viņu nebūtu parāvusi atpakaļ.

Nu tuvojās vēl divi suņi, un no dūmiem iznira arī karotāji daži uzvilka lokus, citi žņaudzīja rokās dunčus.

-     Aiz mums, Hīlass izdvesa, pamezdams turp ar galvu. Tā klints, kas izskatās pēc lauvas ja varēsim tur tikt, varēsim aizstāvēties…

Abi atmuguriski virzījās augšup pa nogāzi, vairīdamies no bultām. Bet, tuvojoties klintij, Pirra izdzirda tik spēcīgu rūcienu, ka zeme zem kājām nodrebēja.

-    Ak nē, Hīlass novaidējās.

Meitene pameta skatienu pāri plecam. Klints ne tikai izskatījās pēc lauvas tā bija lauva.

Vienā šaušalīgā mirklī Pirras acis aptvēra lielo, draudīgi noliekto galvu un milzīgos nagus, kas skrāpēja zemi, gatavojoties uzbrukumam. Tad viņa pamanīja aiz muskuļotajām pakaļķepām paslēpušos Postažu un uzreiz aptvēra, ka pēdas, ko viņi atrada izdegušajā joslā, nebija mazulītes vecāku pēdas, bet citas lauvenes pēdas šīs te, kura nu bija apņēmusies pasargāt mazuli no visiem, kas uzdrošinātos tuvoties, ieskaitot Pirru un Hīlasu.

Priekšā Vārnas, aiz muguras saniknota lauvene.

-     Zemē! Hīlass uzsauca un parāva Pirru, lai viņa pietuptos.

Lauvene ieņurdējās, atiežot milzīgus, dzeltenus zobus.

Hīlass atsēja savu ūdens maisu un pameta to lauvenei; ar vienu varenu ķepas vēzienu zvērs iemeta to krāterī. Arī Pirra pameta savu ūdens maisu, lai novērstu lauvenes uzmanību.

Vārnas kavējās, bet suņi joņoja šurp. Pirra ar acs kaktiņu saskatīja, ka lauvene pieplok pie zemes. Viņa redzēja, kā izspiežas lāpstiņas un krusti, lielajam zvēram gatavojoties lēcienam.

-    Pieliecies! Hīlass sauca.

Pirra sajuta nošalcam gaisu; lauvene pārlēca pāri viņu galvām un metās tieši virsū suņiem. Krakšķis, ātri aprāvies kauciens un viens suns ļengani noslīdēja pāri malai.

Lauvene pietrūkās kājās, bet nu Pirra pamanīja, kā tā grīļojas un cik smagi cilājas tās sāni, un kā no žokļiem stiepjas slienas. Lauvene bija veca un smagi ievainota.

Taču tā bija ari starp Vārnām un to medījumu, tāpēc Hīlass un Pirra izmantoja izdevību un metās bēgt. Bet, kamēr vīri plosīja lauveni, divi suņi paspraucās garām un viens brāzās pretī Hīlasam, bet otrs klupa taisni virsū Postažai.

Pirra redzēja, kā Hīlass cīnās ar nezvēru, vienā rokā satvēris cirvi, otrā nazi. Viņa redzēja, kā Postaža atkāpjas līdz klintij un drosmīgi rēc uz trīsreiz lielāko uzbrucēju. Pirra atstāja Hīlasu un metās augšā pa nogāzi. Mirklī, kad suns klupa virsū Postažai, Pirra atvēzēja savu rungu un uzbrucēju nosita. Mirkli lauvu mazulītes acis sastapās ar Pirras skatienu, bet tad viņa pagriezās un aizjoņoja prom dūmos.

Arī Hīlass bija nogalinājis savu pretinieku, bet, pagriezies, lai dotos pie Pirras, zēns paklupa un zaudēja līdzsvaru. Meitene saķēra viņa cirvja kātu, pieturot to gana ilgi, lai zēns varētu parāpties atpakaļ.

Vien nedaudzus soļus zemāk vecā lauvene stāvēja Vārnu un pēdējā suņa ielenkumā. No viņas sāniem rēgojās bultas; viņai strauji izsīka spēki. Suns metās virsū un iecirta zobus viņai rildē. Lauvene ierēcās un apstrādāja uzbrucēju ar nagiem. Suns neatlaidās, un abi dzīvnieki, zobiem un spalvām zibot, iegāzās krāterī.

Hīlass un Pirra atkal rausās augstāk, bet nu pats Kalns pavērsās pret viņiem, pūšot dūmus tieši sejā un liekot griezties atpakaļ.

Bērni klupšus krišus devās lejā, un jau nākamajā mirklī blakus Pirrai uzradās karotājs un sagrāba meiteni aiz matiem. Cits saķēra Hīlasa roku un nežēlīgi izgrieza to zēnam aiz muguras.

-    Rokā ir! viņš iesaucās.

2 6

Karotājs sagrāba abas Pirras plaukstu locītavas kā spīlēs. Meitene locījās un spārdījās, bet tieši tāpat viņa varētu cīnīties ar klinti.

-    Laid viņu vaļā! auroja Hīlass. Viņa ir zintnieces verdzene, viņa ir vajadzīga Kreona ārstēšanai! Par to viņš dabūja belzienu sejā ar naža spalu.

-     Mēs viņus noķērām, kungs! Hīlasa sagūstītājs uzsauca no muguras nākošajiem.

Dūmos bija dzirdami soļi, un abi karotāji izslējās, izrādot cieņu. Pirra ieraudzīja šurp kāpjam jaunu vīrieti.

Arī Hīlass viņu pamanīja un nobālēja. Viņi ar Pirru saskatījās. Glābies pati, viņš klusītēm nomurmināja,

-    man tu vairs nevari palīdzēt.

Jauneklis bija tumsnējs un izskatīgs; viņam bija augsti vaigukauli un garas karotāja pīnes. Pirra iztrūkusies sazīmēja viņā Telamonu to pašu zēnu, ar kuru viņai bija nolemts precēties.

Viss ir beidzies, viņa truli nodomāja. Viņš aizvedīs Hīlasu pie Kreona un zēnu izbaros vārnām.

Telamona skatiens pārslīdēja meitenei, un, kaut arī viņa sejas izteiksme nemainījās, Pirra nojauta, ka ir atpazīta. Tad Telamons pagriezās pret Hīlasu.

Hīlass izspļāva asinis un izaicinoši glūnēja pretī.

Telamona sejā nepakustējās ne vaibsts, bet Pirra redzēja, ka viņš ciešāk satver savu nazi.

-    Vai mēs viņus nogalināsim tepat, iejautājās Pirras sagūstltājs, vai arī aizvedīsim uz raktuvēm, lai pārējie var noskatīties?

-     Šis Kalns ir svēts, Pirra iejaucās, ja jūs mūs nogalināsiet, būsiet nolādēti uz mūžu! To viņa bija tikai sagudrojusi; tomēr karotāji kļuva nemierīgi.

-     Laidiet skuķi vaļā, Telamons pavēlēja. Lai pati meklē ceļu atpakaļ.

Pirras sagūstītājs palaida meiteni vaļā tik spēji, ka viņa paklupa. Un ko iesākt ar ārpusnieku? vīrs vaicāja.

Telamona tumšās acis pievērsās Hīlasam. Viņš piepeši iebāza nazi makstī un aizgriezās. Tikai Pirra redzēja, kā zēna seja saspringst, cīnoties ar pretrunīgām domām.

-    Tas nav viņš, Telamons pār plecu sacīja. Karotājiem palika vaļā mute. K-ko? viens izsto-

mīja.

-     Kungs, vai esat pārliecināts? mulsi jautāja otrs.

-    Viņš ir ģērbies ādās, es domāju, ka viņš…

-    Tavas domas nav svarīgas, Telamons salti atcirta.

-    Es to ārpusnieku pazinu. Tas nav viņš. Šitas ir tikai kaut kāds izbēdzis vergs.

Karotāji pārmija iztrūcinātus skatienus. Tad jau… vai mums vest viņu atpakaļ uz raktuvēm?

-    Nē. Ja mēs viņu aizsūtīsim pie pārējiem, viņš izplatīs dumpības garu.

-    Ko tad?

Telamons brīdi apdomājās. Smēde. Mēs viņu atdosim kalējam. Tur augšā viņš ilgi neizvilks.

-                Ja es tevi tagad nogalinātu, Telamons sacīja,

-    mani par to tikai slavētu.

-     Bet tu nenogalināsi, Hīlass atsaucās, izklausīdamies pārliecinātāks, nekā jutās.

-     To tu nevari tik droši zināt, Telamons nomurmināja.

-Ja tu gribētu, lai mirstu, jau būtu to izdarījis.

Telamons pielika rokas pie deniņiem. Es gribu, lai tu būtu tālu prom no manis, viņš sacīja. Es tevi vairs nekad negribu redzēt. Man tas riebj. Es meloju saviem radiem un kādēļ? Lai riskētu un palīdzētu kādam, kas reiz bija mans draugs.

Abi bija palikuši vieni biezoknī ierīkotajā Vārnu apmetnē; Telamons bija ticis vaļā no saviem vīriem, aizsūtot tos meklēt pazudušos suņus. Hīlass sēdēja zemē; viņa rokas bija sasietas aiz muguras. Tās jau sāka smelgt, un ari vaigs sūrstēja.

Hīlass skatījās, kā Telamons soļo šurpu turpu pa aukstajiem, pelēkajiem nometnes ugunskura pelniem. Karotāja pīnes šūpojās, un mazie māla aplīši to galos klusi klikstēja ar sāpīgi pazīstamu skaņu. Draugs bija izaudzis garāks, tomēr vēl aizvien bija tas pats zēns, kurš kādreiz bēga no mājām un nāca pie Hīlasa un Izi uz Līkasa kalnu.

-    Ja netaisies mani nogalināt, Hīlass bilda, tad laid mani vaļā.

Telamons nospurcās. Un ko tad es teikšu pārējiem? Ka tevi nozūmēja uguns gari?

-    Bet ko tad tu darīsi?

Telamons knibināja zīmogakmeni uz savas locītavas. -Joprojām nespēju tam noticēt, viņš sacīja. Tu. Šeit. Kāpēc?

-    Es to neizvēlējos. Mani noķēra un pārdeva verdzībā.

Telamons uzmeta viņam pētīgu skatienu. Vai tas ir

tiesa?

-     Protams man ir tetovējums, kas to apliecina. Hīlass pagriezās otrādi, lai parādītu zīmi uz apakšdelma.

-    Bet kāpēc tu esi šeit, Talakrejā? Un kāpēc tieši tagad, kad Koronoss… kad šeit esam mēs visi?

-    Es nezināju, ka jūs šurp brauksiet. Paklausies, Telamon. Man tavs nolāpītais duncis ir vienaldzīgs. Es tikai gribu tikt prom no šīs salas un atrast Izi!

Telamons vēroja Hīlasu ar neizprotamu izteiksmi sejā. Es gribu tev ticēt. Taču es tev jau agrāk noticēju, bet tu meloji.

-    Tu tāpat.

Telamons sarāvās. Tad viņš piegāja pie apdzisušā ugunskura un iespēra, saceļot sīvu pelnu mākoni.

Vienu acumirkli, kamēr Telamons bija uzgriezis muguru, Hīlass apsvēra iespēju nogāzt viņu zemē; bet Telamons bija stiprāks, turklāt apbruņots. Hīlass sacīja:

-     Tu, šķiet, neesi pārsteigts, ka esmu dzīvs.

-     Es jau arī neesmu! Telamons atcirta. Es to zinu jau kādu laiku.

-Kā?

Draugs neatbildēja. Es lēju par tevi asaras, Hīlas, viņš klusi sacīja. Es skumu par savu mirušo draugu. Bet tu visu laiku par mani smējies.

-     Es nesmējos, Hīlass noliedza.

-Nē?

-Nē.

Abi drūmi vērās viens otrā pār izpostītās draudzības drupām.

Biezoknī kļuva dzirdamas vīru balsis.

Telamons žigli notupās Hīlasam blakus un izlikās savelkam ciešāk saites. Kad sasniegsim smēdi, viņš čukstēja, tev visiem spēkiem jācenšas palikt dzīvam. Runā, ka kalējs esot skarbs vīrs ar savādiem ieradumiem. Viņš tevi slānīs, bet, ja es to neļaušu, radīsies aizdomas, un es jau tāpat pamatīgi riskēju. Nogaidi dažas dienas, un varbūt man izdosies tevi dabūt uz kuģa.

Hīlass pagriezās. Vai tu gribi teikt, ka palīdzēsi man bēgt?

-     Kuš! Ne tik skaļi!

-     Bet kāpēc?

-     Kāpēc to ir tik grūti saprast? Tu biji mans draugs. Pat pēc visa notikušā es nespētu… es nespētu noskatīties, kā tevi nogalina. Ja dabūšu tevi prom no salas, tad būšu ticis no tevis vaļā uz visiem laikiem.

-    Bet, ja tu man palīdzēsi, tu nodosi pats savu dzimtu.

Telamons nikni paglūnēja. Domā, es to nezinu?

Vīri atgriezās; viņiem uz papēžiem mina trīs iebiedēti suņi. Telamons mirklī pārvērtās augstprātīgā jaunā vadonī un uzrāva Hīlasu kājās. Kusties, viņš uzrūca.

* * *

Obsidiāna taka veda taisni pāri līdzenumam, un tāpēc viņi jau vēlā pēcpusdienā tuvojās Kaklam.

Vienreiz Hīlass pamanīja Pirru, kura viņiem sekoja drošā attālumā. Viņš cerēja, ka meitenei pietiks prāta

doties uz ciemu, nevis mēģināt viņu glābt. No Postažas nebija ne miņas. Vai mazā lauva bija tikusi lejā no Kalna vai ari vēl aizvien maldījās augšā indīgajos dūmos?

Pie Kakla Telamons paņēma zirgu, un viņi devās augšā. Ejot garām raktuvēm, Hīlass redzēja, ka tur līkņā vergi viņi tīrīja šahtas. Drīz te izskatīsies tā, it kā nekāda nogruvuma nebūtu bijis. Hīlass iedomājās par dziļi pazemē mītošajiem grābējiem. Viņš gluži vai sajuta to niknumu, kas strāvoja cauri klintīm.

Ceļš uz smēdi bija stāvs, un tā malās slējās izdedžu kaudzes. Hīlass soļoja uz priekšu ar pārguruma apmiglotu prātu; viņam apkārt bija Telamona vīri. Iznākot korē, veseru duna kļuva skaļāka.

Telamons zirgs sāka dīžāties. Mierīgi, zēns ieņurdējās. Viņš mēģināja izskatīties bezrūpīgs, taču Hīlass nojauta, ka viņš nervozē. Kalēji ir citādi, bija sacījis Zens. Pat Vārnas no viņiem piesargās. Telamons riskēja, piespiežot kalēju pieņemt jaunu vergu.

Ap krāsnīm locījās netīri vergi kā skudras, kas tekā ap milzīgām kūniņām. Katra krāsns bija kā drukna māla kolonna ar caurumiem, kas izverda smirdīgus, brūnus dūmus. Vienu tādu vergi nupat bija pāršķēluši Hīlass pa spraugu ieraudzīja uz akmens pilam šķidru uguni. Saskaldīt zaļo akmeni, dedzināt tik ilgi, līdz tas sāk svīst varu…

Akmens būdās zvēroja uguns un dunēja veseri. Hīlass sprieda, ka šeit kādā noslēpumainā veidā krustojas varš un alva, lai radītu bronzu.

Tad viņi iznāca uz vēju plosīta zemesraga, izdzirda kaiju ķērcienus un ieelpoja sāļo gaisu. Piejūras krauja bija reibinoši stāva. Uz to pusi glābiņa nebūs, Hīlass nodomāja.

Zem kāda ērkšķaina koka četri vergi izkrāva ogles no vēršu vilktiem ratiem. Tālāk pašā zemesraga galā vientuļa slējās liela akmens būda. Hilass sadzirdēja viena paša vesera klaudzu. Viņam sažņaudzās vēders. Tā noteikti bija kalve.

Telamons nokāpa no zirga un pavēlēja vīriem atsiet Hllasu. Tad viņš uzrunāja vergus: Pasakiet savam saimniekam, ka vēlos ar viņu runāt.

Vergi saknieba lūpas un papurināja galvas.

-    Viņi ir mēmi, kungs, kāds karotājs sacīja. Kalējs laiž smēdei tuvumā tikai tos, kas nevar parunāt.

Tas Hīlasam bija piemirsies. Viņš nemierīgi prātoja, ko tas nozīmēs viņam.

Karotājam bija ienākusi prātā tā pati doma. Kungs, es neesmu pārliecināts, ka kalējs…

-    Viņš darīs tā, kā es likšu, Telamons noskaldīja. Bet viņš bija nosvīdis.

Viens no vergiem pieskrēja pie kāda koka un uzsita pa tajā iekārtajām vara bungām.

Vesera sitieni rimās. No būdas iznāca kāds vīrs un tuvojās viņiem. Vīrietim bija spēcīga miesasbūve, plati pleci un muskuļoti, apdegumiem klāti apakšdelmi. Viņš bija apjozis ādas skoteli, kas pasargāja no kalves svelmes, tumšā bārda bija apcirpta pavisam īsa, bet pusgaros matus saturēja sviedru plankumiem klāta jēlādas siksniņa. Sejas augšdaļu Hīlass neredzēja, jo to klāja ādas maska.

Telamons nolieca galvu.

Kalējs viņu sveicināja, pavisam viegli pamājot ar galvu.

-    Kalēja meistar, Telamons bilda balsī, kurā jautās rūpīgs augstprātības un cieņas sajaukums, šis vergs

izbēga. Es gribētu, lai jūs viņu turat atstatu no citiem, lai viņš nevarētu sagādāt nepatikšanas.

Kalējs nopētīja Hīlasu caur spraugām savā maskā. Tad norūca, lai zeņķis viņam sekojot, un devās atpakaļ uz kalvi.

Hīlass uzdrīkstējās pamest skatienu uz Telamonu, bet tas jau atkal bija uzkāpis zirgā un jāja prom. Hīlass prātoja, vai tas, ko viņš sacīja par palīdzēšanu, bija domāts nopietni.

-    Iekšā, kalējs ieņurdējās.

Hīlass sekoja savam jaunajam saimniekam, berzēdams locītavas, lai asinis atsāktu riņķot.

Viņš iegāja versmaini karstā telpā, kur gaisā jautās savādi salda jēlmetāla smarža, kas atgādināja svaigu asiņu smārdu. Uz paaugstinājuma akmens pavardā zvēroja ogles. Pavardam blakus bija masīvs akmens bluķis un jēlādas plēšas ar nokvēpušiem māla galiem; kaudzē sakrauti olekti gari bronzas lējumi vēršādu formā; cirvju galvu, nažu un šķēpu uzgaļu kaudzes laistījās jaunas bronzas sārtenajā spīdumā. Uz darbgalda rindojās akmens veidnes, veseri un kalti, šķīvis kaltētu anšovu un siera, kā arī puspavērts maisiņš ar kaut kādām lapām.

Hīlass samirkšķināja plakstus. Tās lapas viņam kaut ko atgādināja…

Kalējs paņēma raga kausu un iedzēra no spaiņa. Nu tā, viņš sacīja. Kāpēc tevi patiesībā atsūtīja šurp?

Balss. Skaidra. Spēcīga. Šo balsi Hīlass bija dzirdējis jau agrāk. Un lapas uz darbgalda bija krūkļa lapas. Tās košļāja, lai aizgaiņātu rēgus vai arī Niknos.

Hīlass saņēma dūšu. Vai tad tu mani nepazīsti?

Kalējs nolika kausu. Acis aiz maskas iedzallcstījās.

-    Tas esmu es, Hīlass turpināja. Blusa. Pērnvasar tu mani sagūstīji. Toreiz tu nebiji kalējs, tavs kuģis bija uzskrējis klintīs, tu sevi nosauci par Ak…

Vīrs, vārdā Akastoss, veikli kā čūska piespieda plaukstu Hīlasam pie mutes. Mani sauc Damess, viņš izdvesa. Kalējs Damess. Saprati? Ja saprati, divreiz pamirkšķini ar acīm, citādi dabūsi nožēlot.

Hīlass divreiz pamirkšķināja plakstus.

27

Akastoss aizvilka Hīlasu līdz kalvei un turēja zēna dūri virs uguns. Zvēri, ka nekad neizpaudīsi nevienam manu īsto vārdu.

-    Zvēru! Hīlass izdvesa.

-    Pasaki. Pasaki savu zvērestu ugunij.

-     Zvēru, ka nekad nevienam neizpaudīšu tavu īsto vārdu!

Akastoss iegrūda Hīlasa dūri ūdens spainī un, apsēdies uz soliņa, nospieda zēnu ceļos; tagad viņu sejas bija vienā augstumā. Hīlass zināja, ka nav jēgas spirināties; viņa plecs atradās tvērienā, kas varētu sadrupināt viņa kaulus kā olas čaumalu. Viņš īsti nezināja, vai jūtas nobijies vai atvieglots par to, ka atkal nonācis Akastosa žēlastībā. Šis vīrs bija atstājis viņu par ēsmu Niknajiem, tomēr reizēm viņš tomēr izrādīja laipnību.

Kalējs novilka masku un caururbjoši vērās zēnā. Viņa mati bija īsāki un asajā bārdā vairs nežuva sāls plēksnes, taču satraucoši gaišpelēkās acis bija tikpat mīklainas kā arvien.

-    Ko tu te dari? viņš uzrēja.

Hīlass norija siekalas. Es esmu vergs. Es aizbēgu.

-    Nemānies, puika, tu staigā pa naža asmeni. Vēlreiz. Ko tu te dari?

-    Tas ir tiesai

Akastoss nošņaukājās. Pērnvasar tu uzradies Spuru Ļaužu salā. Apgalvoji, ka tevi vajājot Vārnas, ka viņi nogalinot ārpusniekus, un tu nezināji, kāpēc tā. Tu teicies esam kazu gans tomēr zināji par Koronosa dunci. Un nu tu atkal tā vienkārši gadies man ceļā?

-     Es mēģināju tikt mājās. Mani noķēra un atsūtīja šurp.

-    Kāpēc tevi vienkārši nenogalināja?

-    Viņi nezina, ka tas esmu es… tas ir, ka es esmu tas ārpusnieks.

-     Tu tātad gribi, lai es noticu, ka esi uzpeldējis te Talakrejā vienlaikus ar Koronosa dzimtu bet viņi par to nezina?

Hīlass pamāja ar galvu. Nenodod mani. Mani nogalinās.

Akastoss spēji palaida zēnu vaļā un piegāja pie kalves. Uguns izgaismoja viņa seju, veidojot gaismas un ēnas joslas.

Hīlass uzdrīkstējās pamest skatienu uz durvīm.

-    Es tavā vietā to nedarītu, Akastoss sacīja, nolasījis viņa domas. Tu nemūžam netiktu garām krāsnīm, bet no klintīm lejā var tikt tikai vienā veidā; tas gan būs ātri, bet tu nepaliksi dzīvs.

Vīrs atkal apsēdās uz soliņa un atbalstīja muskuļotos apakšdelmus uz ceļiem. Tad viņš uzrunāja Hīlasu klusā balsī, kuru dzirdot šķita, ka visa kalves apkārtne pagaist.

-     Ko tu zini par dunci? Stāsti visu, neko neizlaižot.

Hīlass ievilka elpu. To man kapenēs iedeva kāds mirstošs vīrs. Viņš sacīja, ka esot to nozadzis, un piekodināja, lai to slēpju.

Kalējs palika sēžam gluži nekustīgi. Kāds viņš bija?

-    Jauns. Keftietis. Es domāju, ka bagāts. Vai tu viņu pazini?

Akastosam pat nenotrisēja skropstas, bet Hīlass juta, ka viņa domas strauji virmo. Tātad, Akastoss noteica,

-    tu turēji dunci rokās.

-      Tad Krātoss to atdabūja. Mēs cīnījāmies. Viņš noslīka. Dunci pievāca Vārnas.

Akastoss pacēla uzacis. Krātoss ir pagalam? Beidzot kāda laba ziņa. Bet kāpēc Vārnas tevi joprojām vajā?

-     Orākuls izteica pareģojumu tas teica: ja nazis būs rokā ārpusniekam, Koronosa dzimta degs. Viņi domā, ka tas ārpusnieks esmu es. Bet man tas viss ir vienalga. Es tikai gribu sameklēt savu māsu.

Akastoss klusēdams klausījās. Tas noteikti ir slazds, viņš prātoja. Viņi noteikti zina, ka tu esi te.

-     Nezina es zvēru! Vismaz… Telamons gan zina, bet viņš…

-    Telamons?

-    Tas zēns, kas mani te atveda, viņš ir Testora dēls. Kādreiz mēs bijām draugi kad es vēl nezināju, ka viņš ir Vārna.

Kalējs pasniedzās pēc vīna maisa, kas karājās uz vadža, līdz pusei piepildīja māla biķeri un atšķaidīja ar ūdeni no spaiņa. Hīlass kāri noskatījās, kā viņš dzer.

-     Likonijas Testors, Akastoss novilka, ar plaukstas locītavu noslaucīdams muti. Tas puika ir viņa dēls?

Hīlass pamāja ar galvu. Viņš apgalvo, ka palīdzēšot man aizbēgt.

-    Un tu viņam uzticies.

Hīlass neatbildēja.

Akastoss grozīja biķeri garajos pirkstos. Nu, ko lai es ar tevi daru, Blusa? Varu iedomāties tikai vienu drošu veidu, kā aiztaupīt sev lielas nepatikšanas.

-     Bet tu to nedarīsi, Hīlass žigli sacīja. Tu mani nenogalināsi.

-    Kāpēc tu tā domā?

Bija grūti kontrolēt elpu. Tu man liki apzvērēt, ka nevienam neizpaudīšu tavu vārdu. Ja tu grasītos mani nogalināt, tad nebūtu pūlējies.

Grumbas ap Akastosa muti iegula dziļāk it kā viņš gribētu pasmaidīt, tikai būtu zaudējis prasmi to darīt.

Piepeši Hīlass atcerējās mēmos vergus pie ērkšķu koka. L-lūdzu, viņš izstomīja. Neizgriez man mēli!

Tas, šķiet, Akastosu sadusmoja. Kāpēc tu domā, ka es kaut ko tādu darītu? Tie tur vergi jau piedzima mēmi, es tikai viņus savācu no raktuvēm.

-                Piedod, Hīlass atvainojās. Viņš uzlūkoja biķeri.

-    Vai drīkstu padzerties?

Akastoss atkal nošņaukājās. Droši.

Hīlass lieliem malkiem izdzēra trīs biķerus ar vīnu un ūdeni un pajautāja, vai var apēst kādu anšovu.

Akastoss paraustīja plecus.

-    Vai tad tu nemaz nepriecājies mani redzēt? Hīlass pilnu muti jautāja.

-    Kāpēc lai es priecātos? Tu nes nelaimi, Blusa, es tev to teicu jau pērnajā vasarā.

-    Tu teici arī, ka mēs esam līdzīgi. Mēs abi esam izdzīvotāji.

-    Un tad? Vai tu tāpēc iedomājies mani pazīstam?

-    Nē, bet…

-    Kā tu domā, ko tu par mani zini, Blusa?

Hīlass aprija pēdējās siera drupatas un nosprieda, ka visdrošāk būs neko nenoklusēt. Tu biji jūrnieks. Varbūt ari karotājs, jo esi spēcīgs. Tu esi apķērīgāks par jebkuru citu, ko es savā mūžā esmu saticis, un tu bēguļo no Vārnām ilgāk, nekā es vispār esmu šai pasaulē. Un vēl tu bēguļo no, zēns pieklusināja balsi, Niknajiem. Un tas nozīmē, ka tu esi izdarījis kaut ko šaušalīgu, bet es nezinu, kas tas ir.

Uguns uzsprakstēja, un uzšķīlās dzirksteles. Hīlass baidījās, ka būs aizgājis par tālu.

Akastoss pakasīja bārdu un nopūtās. Nu kāpēc tev atkal vajadzēja gadīties man ceļā, Blusa?

-     K-kāpēc tu tā jautā? Hīlass stomījās. Ko tu iesāksi?

Akastoss piecēlās kājās un soļoja šurpu turpu pa kalvi. Tad viņš rejoši iesmējās. Dievi nu gan ir visīstākie jokupēteri!

-    Ko tu ar to gribi teikt?

-     Tu taču arī pats noteikti saproti, ka man vislabāk būtu aizvest tevi pie Kreona?

-     Bet… tu to nevari!

-Ja es viņam izsniegšu ārpusnieku, iegūšu viņa uzticību un tikšu iekšā viņa cietoksnī.

-    Bet orākuls! Es tev varētu palīdzēt viņus uzveikti To taču tu gribi, vai ne? Tāpēc taču tu esi te?

-     Orākuli ir viltīgi, Blusa, es uz tiem nekad nepaļaujos. Šī orākula sacītais varētu nozīmēt, ka dievi ir nolēmuši tevi izmantot; vai ari varbūt tu esi tikai kazu gans, kas iekūlies milzu ķezā. Nekādi nevar zināt, kā ir īstenībā.

-     Bet, ja tu mani paslēpsi no Vārnām un es tiešām izrādīšos tas, kuru orākuls domāja, tev būs labākas izredzes viņus sakaut!

-     Tiesa. Bet, ja es tevi paslēpšu, viņiem ari būs lielākas izredzes tevi atrast un piespiest pateikt manu īsto vārdu.

-    Zvēru, ka to nekad nedarītu!

-     Nu, nu, Blusa. Salauzt var ikvienu ir tikai jāzina,

kā.

Viņa balsī izskanēja kaut kas tāds, ka Hīlasam tapa skaidrs viņš to zina.

-     Biju domājis, ka tev patīku, Hīlass drūmi sacīja.

-    Tam nav nekāda sakara ar to, ko darīšu, Akastoss noskaldīja. Lieta tāda… Viņš aprāvās un skatījās uz durvīm.

-    Kas ir? Hīlass bez skaņas jautāja.

Akastoss rādīja, lai viņš ldusē.

Ārā bija dzirdama kāda skaņa. Tur kāds paslepšus lavījās. Ieklausījās.

Akastoss piezagās pie durvīm, sargādamies mest ēnu, kas varētu brīdināt nācēju. Viņš strauji kā čūska metās uzbrukumā un ievilka iekšā ķepurojošos kunkuli.

-    Nedari viņai pāri! Hīlass iekliedzās.

Akastoss nometa kunkuli zemē un piegrūda sakosto roku pie mutes.

Postaža iespruka aiz Hīlasa un ieņurdējās.

2 8

-     Nedari viņai pāri, Hīlass atkārtoja. Viņš pacēla mazo lauvu rokās un juta, ka tā trīc aiz bailēm un sirds strauji sitas viņam pie krūtīm. Akastoss draudīgi slējās abiem pāri ar nazi rokā. Ko tas nozīmē? viņš skarbi prasīja.

-    Lūdzu! Viņa ir pavisam maziņa!

Zēns iztrūcies ievēroja, ka Akastosam uz pieres ir sariesušās sviedru pērlītes. Lauva, kalējs nomurmināja un uzrunāja Hīlasu: Vai tā ir kāda viltība? Lai es domātu, ka tā ir zīme?

-     Nē! Es viņu atradu Kalnā. Kreons nogalināja viņas vecākus, un viņa nespēj pati par sevi parūpēties!

Akastoss bargi uzlūkoja Hīlasu. Vai tu nekad neesi dzirdējis par Mikēnu Lauvu?

Hīlass papurināja galvu.

-     Tā ļaudis agrāk dēvēja virsvadoni. Man netālu no Mikēnām bija saimniecība. Un nu uzrodas šis mazulis. Tas kaut ko nozīmē.

-    Bet… viņa tur nav vainīga!

Akastoss lēnām iebāza nazi atpakaļ makstī. Dabū to prom no šejienes, viņš piesmakušā balsī sacīja.

Hīlass ātri domāja. Es viņu varētu paslēpt aiz kalves. Es varētu viņai nest ēdamo…

-Ej.

Hilass vilcinājās. Viņš gandrīz neuzdrīkstējās atgadināt Alcastosam par to, ko sacīja pirms Postažas parādīšanās, tomēr bija jāzina. Tu taču… tu mani neatdosi Kreonam, vai ne?

Akastoss ar plaukstu nobraucīja seju. Vienkārši aizvāc to radījumu.

*

Lielais cilvēks ar melnajām krēpēm glūnēja abiem nopakaļ, kad zēns ar lauvenīti priekšķepās grīļodamies izgāja no midzeņa.

Mazulīte bija tik nobijusies, ka pat nepretojās. Viņai sāpēja ķepas, un viņa bija izsalkusi. Kalnā meitene viņai bija nogalinājusi ķirzaku, bet līdzenumā viņas bija pašķīrušās, un mazā lauva palika izmisusi un viena.

Beidzot viņa saoda zēna smārdu, bet viņš bija kopā ar ļaunajiem cilvēkiem, tāpēc mazulīte slēpās. Viņa sekoja zēnam uz drausmīgo, trokšņaino vietu, kur cilvēki uzbruka zemei, it kā tā būtu izdarījusi kaut ko sliktu, un zeme ņurdēja uz viņiem tikai viņi to laikam nedzirdēja. Lauvenītei tur nepatika, bet bija jāpaliek zēna tuvumā.

Nu viņš aiznesa mazulīti uz klintīm aiz midzeņa. Tur oda pēc putekļiem un vabolēm. Pēc lauvām ne. Lauvenīte bailīgi pietipināja pie malas. Tālu lejā milzīga, vizuļojoša radība ar krunkainu, pelēku kažoku glaudīja klintis un klusi, nerimtīgi rēca. Mazā lauva atglauda ausis un iespruka atpakaļ klintīs.

Zēns klusi runāja un iestūma mazo nelielā ieplakā aiz kāda krūma. Ieplaka smaržoja draudzīgi. Lauvenīte

sajutās mazliet drošāk. Zēns aizskrēja un atgriezās ar zivīm. Kamēr viņa ēda, viņš atkal aizskrēja prom. Mazā gurdi piecēlās, lai viņam sekotu.

Kaut kas parāva viņu atpakaļ. Lauvenīte sašutumā iekaucās un mēģināja izrauties. Atkal tas pats. Mazā bija pārsteigta. Kaut kas bija aptīts viņai ap kaklu. Šis kaut kas bija piesiets pie krūma, tāpēc viņa nevarēja tikt prom. Bet nevajadzētu necik ilgu laiku, lai to pārgrauztu. Taču piepeši viņa jutās pārlieku nogurusi.

Galvai nolaižoties uz ķepām, mazā lauva domāja par cilvēku ar tumšajām krēpēm. Viņa īsti nesaprata, ko lai par viņu domā. Viņa juta, ka cilvēks allaž ir modrs kā lauva medībās un ka viņa sirdī ir savijies labais un ļaunais.

Visvairāk lauvenīti biedēja tas, ka viņa līdz ar cilvēka smārdu bija uztvērusi vēl kaut ko melno, kodīgo dvaku no šaušalīgajiem gariem, kuri viņai rādījās pašos ļaunākajos murgos.

* * *

Kausētā bronza trīsuļoja kā sašķidrinātas Saules lāma.

Hīlass strādāja pie plēšām. Akastoss aptina tīģelim klūgu un izcēla to no kvēlojošajām oglēm. Hīlass pameta plēšas un paķēra nūju ar galā iestiprinātu plakanu slānekļa gabalu. Akastoss ielēja veidnē žilbinošu uguns straumi, bet Hīlass tikām turēja slānekļa malu tieši virs tīģeļa malas, lai uz bronzas nenosēstos ogļu puteklīši. Pār veidni plandīja spoži baltas liesmas, un Hīlass manīja pazibam pulsējošo, sarkano masu tās dziļumā. Akastoss noslaucīja pieri. Bija dzimis kārtējais cirvis.

Hīlass bija kalvē jau trīs dienas. Telamons vairs nebija rādījies, un arī Pirra nebija redzēta. Hīlass cerēja, ka ar meiteni viss ir kārtībā; viņš tai nekādi nevarēja palīdzēt.

Postaža bija pārgrauzusi trīs saites, bet ceturtajai, ko Hīlass iesmērēja ar mēsliem, vairs nepieskārās. Dienas laikā bailes no klijāniem un vesera duna no kalves lika lauvenītei palikt paslēptuvē. Naktī viņa kļuva nemierīga, un Hīlass raizējās, ka dzīvnieks nožņaugsies, tāpēc bija pierunājis Akastosu kurš joprojām izturējās pret mazulīti piesardzīgi atļaut viņai nākt smēdē ar noteikumu, ka viņa neradīs nepatikšanas. Hīlass nodarbināja lauvenīti, pametot tai maisaudelda strēmeles un jaunu pītu bumbiņu, kura Postažai patika tikpat labi kā vecā.

Akastoss smagi izdzina Hīlasu, liekot gan uzraudzīt uguni, gan spodrināt jaunos ieročus, bet viņš arī labi baroja zēnu un daudz iemācīja. Akastoss stāstīja, ka visvērtīgākais metāls esot sudrabs, bet visretākais dzelzs, kas krītot no zvaigznēm, savukārt visiekārotākais esot zelts. To atrada upēs un varēja iegūt, skalojot smiltis uz aitādām, lai metāla graudiņi aizķertos vilnā un āda kļūtu zeltaina.

Dažbrīd Akastoss izprašņāja Hīlasu. Cik ilgi duncis bijis pie viņa? Ko viņš atceroties par nogruvumu un par Perifasu? Tādos brīžos Hīlass prātoja, vai tikai kalējs viņu netur drošībā kādam noslēpumainam mērķim.

Hīlass cerēja, ka kļūdās. Akastoss bija nežēlīgs, taču Hīlasam viņš patika un zēns ilgojās pēc skarbā vīra atzinības. Ja viņam būtu tēvs, viņš gribētu, lai tas līdzinātos šim kalējam.

-    Mosties, Blusa, Akastoss ieņurdējās. Uguns tūlīt izdzisīs.

Zēns atkal ķērās pie plēšām. To māla sprausla bija iebāzta caurumā akmens plāksnē, kas pasargāja Hīlasu no zvērojošajām oglēm, tomēr sviedri vienalga plūda aumaļām.

Uzšņāca tvaiks; Akastoss atdzesēja veidni ūdens silē, tad apmeta to otrādi un uzsita pa dibenu ar vesera kātu, lai jaunā cirvja galva izkristu laukā. Jaunā bronza bija skaistā, spīdīgā, tumši zeltainā krāsā.

-     Kāpēc cilvēki taisa bronzu? Hīlass gribēja zināt.

-    Kāpēc nevarētu vienkārši ņemt varu?

Akastoss atšiepa lūpu. Tu mūždien uzdod jautājumus, Blusa. Bronza ir cietāka par varu, un to var uztrīt asāku.

-    Vai tāpēc Vārnas…

-     Jā. Kalējs pieklusināja balsi. Vārnas izkala savu dunci no bronzas tāpēc, lai iegūtu tās izturību un spēku. Viņš nopētīja cirvi. Bronza nekad nenoveco. Tā dzīst tāpat kā dzīva miesa un pievelk no debesīm zibeni. Un tāpēc, kalējs vēl sausi piebilda, negaisa laikā ir prātīgi necilāt ieroci.

Šķita, ka viņš ir atsaucīgā omā, tāpēc Hīlass uzdrīkstējās uzdot jautājumu, ko jau sen bija ilgojies pārrunāt.

-     Kā tu iemācījies kalēja amatu?

-     Tēva saimniecībā, Akastoss strupi attrauca. Viņš atvēzēja veseri un uzsita pa cirvi, atkārtojot kustību vēl un vēlreiz, it kā lai izdzēstu domas. Hīlass zināja, ka vairāk prašņāt nedrīkst.

Kad strādāja Akastoss, kalšana izskatījās pavisam viegls darbs, bet reiz viņš ļāva Hīlasam iemēģināt roku. Veseris bija tik smags, ka zēns to ar vienu roku tik tikko spēja pacelt, un ari viņa sitiens tikai nošķindēja un atlēca

nost. Stiprāk, Blusa, metālam pāri nenodarīsi! Bronza ir izdzīvotāja tāpat kā mēs ar tevi. Jo stiprāk tu sitīsi, jo izturīgāka tā kļūs.

Nu jau cirvis bija norūdīts un gatavs lietošanai. Akastoss pievērsās tīģelim, kurā karsa atlikusī bronza, un abi sāka darbu no jauna. Kad bija sakrājusies kaudzīte cirvju, šķēpu uzgaļu, bultu uzgaļu un nažu, bija aizritējusi vēl viena diena.

Hīlass bija žigli apķēris, ka Akastoss ir nevainojami nomaskējies, izlikdamies par kalēju. Mēmie vergi nelaida citus tuvumā kalvei un brīdināja Akastosu, kad jāuzliek maska; un, tā kā viņš bija visas nogāzes pavēlnieks, tad varēja ik dienas pavēlēt aizvest pelnus no smēdes un izdedžus no krāsnīm tā, ka nevienam ij prātā neienāca, ka tas tiek darīts tāpēc, lai nepievilinātu Niknos.

Bet kāpēc viņš bija atbraucis uz Talakreju? Un kas tas bija par briesmīgu noziegumu, ko viņš bija pastrādājis, kura dēļ viņu vajāja atriebes gari?

Sabiezēja krēsla, un krāsnis apklusa tomēr kalvē Hīlass un Akastoss pēc kārtas visu nakti uzturēja uguni un murmināja senus buramvārdus pret Niknajiem.

Bija Hīlasa reize palikt nomodā. Akastoss savā lāviņā pie sienas gulēja nemierīgāk nekā parasti; todien viņš bija ar veseri trāpījis pa īkšķi, un nu nags vērtās melns.

Hīlass sēdēja pie kalves, un viņam pie kājām gulēja Postaža. Mazā lauva šķita nomākta; tā zvilnēja, ar nagiem klusiņām plosīdama gabaliņu maisaudekla.

Hīlass murmināja burvestību, un viņam aiz noguruma klanījās galva. Smēdē visās malās tinās ēnas. Viņš iedomājās par to apsēsto grāvi pērnvasar, kur Niknie viņam lika teju sajukt prātā aiz šausmām. Viņus pievilka

viss, kas bija sadedzis. Un Vārnas zieda uz vaigiem pelnus… Vai varētu būt, ka tie Niknos pielūdza?

Zēna galva nokārās uz krūtīm. Burvju vārdi saplūda neskaidrā murmulēšanā.

No sijas kaut kas nolēca zemē un klumpačoja uz viņa pusi…

Zēns iztrūcies pamodās.

Akastoss savā lāviņā sagrozījās un miegā kaut ko nomurmināja.

Postaža bija piecēlusies kājās un saspringusi modri ieldausījās.

-     Kas ir? Hīlass čukstus jautāja.

Mazā lauva pagrieza galvu; zeltainās acis atstaroja uguni.

Hīlasam kļuva salti, kaut ari kalvē bija pavisam karsts. Kaut kas tiešām bija nobūkšķējis uz jumta.

Zēns trīcošu roku paņēma degošu pagali un pārlaida skatienu smēdei. Ēnas bēga no gaismas. Nekā cita tur nebija. Taču Hīlasam pārskrēja šermuļi un matiņi uz skausta sacēlās stāvus.

Hīlass strauji pukstošu sirdi izgāja ārā. Šoreiz Postaža nespraucās viņam garām, bet palika iekšā smēdē.

Jumta apveids tumši iezīmējās pret zvaigžņotajām debesīm. Hīlass atminējās, ka nākamajā dienā būs jauns mēness laiks, kad Niknie ir visspēcīgākie.

Kaut kas melns atdalījās no jumta un aizlidoja.

Hīlass iekliedzies atsprāga atpakaļ un atkāpies uzskrēja virsū Akastosam.

-    Tie nav viņi, kalējs sacīja.

-    T-tu droši zini?

-    Ak, Blusa, es jau nu gan zinu.

Hīlass izpūta elpu. Cik vēl ilgi jāgaida, līdz viņi tevi atradīs?

-               Kas to zina? Akastoss pieskārās siksniņai ap roku.

-     Man ir kalēja zīmogakmens tas palīdzēs viņus kādu laiku atvairīt.

-     Kas notika ar īsto Damesu?

Akastoss saminstinājās. Teiksim tā viņš man to iedeva.

Atgriezies smēdē, Hīlass izbaroja Postažai kazas siera garoziņu un apsēdies apskāva ceļus, lai tie nedrebētu.

Akastoss sarušināja uguni kalvē un kārtīgi iekurināja. Šaudīgajā gaismā Hīlass pamanīja rētas viņam uz pleciem un krūtīm. Viņš ne pirmo reizi prātoja: vai tās dabūtas kādā kaujā? Viņš bija ievērojis, ka kalēja labā roka ir mazliet muskuļotāka par kreiso. Vai tas bija no vesera cilāšanas vai varbūt tomēr zobena?

-    Kāpēc Niknie tev seko? zēns klusītēm jautāja. Ko tu nogalināji?

29

-    Savādi, Alcastoss sacīja, vērodams liesmas. Viņi nīst uguni, jo tā dod gaismu, un tomēr tos vilina viss sadegušais. Rūgts kā vainas apziņa.

-    Man šis tas ir zināms par vainas apziņu, bilda Hīlass.

-    Tavā vecumā? Par to es šaubos.

Hīlass pastāstīja, kā viņš aizvilinājis Vārnas prom no Izi, bet pēc tam nav varējis māsu atrast.

-     Tu biji tikai puika pret karotājiem, Akastoss noteica. Tu nebiji vainīgs.

-    Bet viņa noteikti domā, ka esmu viņu pametis. Hīlass nokasīja no ceļa kreveli. Dažreiz es domāju: ja es gādāšu par Postažu, tad Dabas Pavēlniece parūpēsies par Izi.

Akastosa sejai pārslīdēja žēluma ēna. Uzmanies, Blusa, tu tai lauvai sāc pārāk pieķerties. Ja kaut kam pieķeries, tevi sāpinās.

Hīlass norija siekalas. Vai tu joprojām domā, ka Postaža ir zīme?

Akastoss sabikstīja uguni ar zaru. Nu, ļaudis tiešām dēvēja Mikēnu virsvadoni par Lauvu es domāju, īsto virsvadoni, to, kas valdīja, pirms varu pārņēma Koronoss. Un mana saimniecība bija līdzenumā tieši citadeles

pakājē. Un nu pēc daudziem gadiem manā smēdē ienāk zēns ārpusnieks ar lauvas nagu kaklā, kam uz pēdām min lauvu mazulis. Tāpēc jā, Blusa, es domāju, ka viņa ir zīme kaut ari nezinu, kā tieši tā jāsaprot.

Postaža pienāca un atspiedās pret Hīlasu, it kā zinādama, ka runā par viņu. Zēns pakasīja lauvenītes skaustu, un tā nolaizīja viņam celi, apgūlās uz kājām un iemiga.

-     Man šķita, ka tu netici zīmēm, Hīlass apjuka.

-    Es teicu, ka nepaļaujos uz orākuliem. Orākulu pareģojumi ir gaišreģu izteiktas mīklas; zīmes ir dzīvnieku doti mājieni. Gaišreģi melo. Dzīvnieki ne.

Hīlass sacīja: Tur, no kurienes es nāku, zemniekiem ir kumpas muguras un līkas kājas. Tu man neizskaties pēc zemnieka.

Akastoss paraustīja plecus. Mikēnu līdzenumi ir visauglīgākie visā Akejā, tur zemi kopt ir viegli. Man bija miežu lauki un olīvu birzes. Un vīnogulāji… mans vīns bija pats tumšākais un pats stiprākais… Vārnas atņēma visu.

-    Vai tev bija ģimene?

Kalējs vilcinājās. Ja mans dēls būtu palicis dzīvs, viņš tagad būtu tavos gados. Vīrieša sejā parādījās atsvešinātības izteiksme; viņš gremdējās atmiņās. Sākumā bija tikai Koronoss un viņa radi ar nelielu pulku karotāju. Viņi ieradās no saviem senču valdījumiem Likonijā un atveda līdzi dāvanas. Virsvadoni tas nepiemuļķoja, bet pārējos gan līdz bija jau gandrīz par vēlu. Kādu laiku svaru kausi cīņā par varu varēja nosliekties tiklab uz vienu, kā uz otru pusi. Visam bija jāizšķiras kalnos ap Mikēnām. Tur mita kāda ārpusnieku cilts…

-    Ārpusnieku? Hīlass iesaucās.

-     Viņi nebija tādi izraidītie kā tur, no kurienes tu nāc, viņi bija lepni ļaudis un nepārspējami veikli apstrādāja koku. Kalnus viņi pazina tā kā neviens. Vai nekad neesi par viņiem dzirdējis?

Hīlass papurināja galvu. Kas ar viņiem notika?

-     Virsvadonis devās pie viņu vadoņa un lūdza palīdzību cīņā ar Vārnām. Akastosa balsī ieskanējās skarba nots. Ārpusnieku vadonis negribēja tur iejaukties. Pateica, ka viņa tautai tur neesot nekādas daļas. Drīz situācija pavērsās Vārnu labā. Virsvadoni nogalināja. Mikēnas nonāca Koronosa rokās. Kalējs pieklusa. Ap to laiku pie manis ieradās Niknie.

Hīlass gaidīja, neuzdrīkstēdamies pat elpot.

-     Man bija brālis, Akastoss turpināja. Viņš bija mans labākais draugs. Vārnas viņam sastāstīja melus par mani, un mēs sakāvāmies. Vīrietis papleta rokas, kā ļaujot nokrist kaut kam, ko redzēja tikai viņš viens. Es viņu nogalināju. Es nogalināju savu brāli.

Uguns sprakšķēja. Smēdē šķita smacīgi un karsti.

-     Niknie uzklupa kā mēris, Akastoss uzrunāja liesmas. Izpostīja manus sējumus, nokāva lopus. Man bija jāatstāj saimniecība, citādi tur vispār nekas nepaliktu pāri. Viņš ievilka elpu. Tā. Tāpēc es aizvien dodos tālāk uz nākamo paslēptuvi, aizvien no jauna maskējos. Jo es nogalināju savu brāli.

Hīlass piespieda sevi ielūkoties Akastosam acīs. Tur bija vainīgi Vārnas, nevis tu. Viņi tevi piespieda to izdarīt.

-    Vainīgs biju es, Blusa.

-    Varbūt tāda bija dievu griba…

-    Tas ir gļēvuļu glābiņš. Nazis bija manā rokā. Es izlēju viņa asinis. “Izliet” gan izklausās ļoti tīri, bet cilvēka

nogalināšanā nekā tīra nav. Kad nogalini cilvēku, Blusa, tu jūti, kā tavs nazis ieduras viņa miesā. Tu dzirdi viņa nāves mokas, saod viņa bailes mirklī, kad tas saprot, ka mirs. Tad tu redzi, kā upura acis aizplīvurojas, un sajūti šausmas par to, ko esi izdarījis, bet ir jau par vēlu, tu jau esi atņēmis viņam dzīvību un nekad vairs nevarēsi to atdot… Akastoss pārlaida roku pār muti, un Hīlass redzēja, kā tā dreb.

-     Dažreiz tie nāk pie manis sapņos, Akastoss čukstēja, un tiem ir mana brāļa seja. Es viņu redzu, no viņa acīm līst asinis. Viņš ir dusmīgs. Viņš mani apsūdz. Kalējs apklusa. Es tev neizdaru nekādu pakalpojumu, paturot tevi šeit, Blusa.

-     Tu mani noturi pie dzīvības. Bet kāpēc tu esi te, Talakrejā? Man šķiet, ka Vārnas pielūdz Niknos, kā tad tu vari sevi piespiest palikt šeit, kur viņi varētu būt pavisam tuvu?

Akastosa gaišpelēkās acis caururbjoši vērās Hīlasā, un zēns juta, kā veiklais prāts izsver, ko atklāt. Es bēguļoju jau četrpadsmit gadus. Pirms nāves esmu nozvērējies paveikt divus darbus. Nekam citam nav nozīmes. Man jāiznīcina Koronosa duncis un jānomierina brāļa gars. Tā dēļ esmu gatavs riskēt ar visu. Pat ar to, ka mani varētu noķert Niknie.

Kalvē sakustējās pagale, un Hīlass salēcās. Kā var nomierināt rēgu?

-    Iebarojot viņam atriebes asinis augstdzimuša Vārnas asinis. Tikai tad viņa gars radīs mieru. Tikai tad es tikšu vaļā no Niknajiem.

Klintīs modās kaijas. Hīlass dzirdēja, kā no ogļu bedrēm augšup grabēdami ripo vēršu vilktie rati. Smēdē

iezagās sarkanīga ausma un izgaismoja Akastosa izmocītos vaibstus.

Hīlass apdomāja to, ko nupat bija uzzinājis. Viņš jautāja: Kāpēc tu man to visu izstāstīji?

Viņam par pārsteigumu, Akastoss atzinīgi palocīja galvu. Labi tu domā kā izdzīvotājs.

-    Bet kāpēc?

-     Es tev to visu izstāstīju tāpēc, Blusa, ka, lai cik dīvaini tas arī būtu, man labāk gribētos tevi neatdot Kreonam, lai tas tevi neuzšķērž kā cūku. Bet, ja tu man maisīsies pa kājām, es tā izdarīšu. Nu tu zini, ko es gribu. Nestājies man ceļā. Iekams Hīlass paguva kaut ko atbildēt, kalējs piecēlās un izgāja no smēdes.

Hīlass pieskrēja pie durvīm un skatījās, kā vīrietis attālinās. Klaidonis Akastoss bija kļuvis par kalēju Damesu un devās paraudzīt, vai krāsnis ir kārtīgi piekrautas ar zaļo akmeni un oglēm. Viņš pameta skatienu atpakaļ, un bija skaidrs, ko viņš domā: Tas, ko es tev pastāstīju, neko nemaina. Ķeries pie darba. Tad viņš uzlika savu masku un nozuda.

Kurdams uguni, Hīlass prātoja, kā gan Akastoss to ir izturējis. Vairums cilvēku, kurus vajāja Niknie, sajuka prātā gada laikā. Akastoss bija nodzīvojis jau četrpadsmit.

Arā atskanēja soļi, un Hīlass pagriezās, lai uzrunātu kalēju.

Nācējs nebija Akastoss. Tas bija kāds vergs, kuru Hīlass nepazina, nosvīdis jauneklis ar izvelbtām acīm kā nobiedētam zaķim.

-                Ziņa no pavēlnieka Telamona, vergs nočukstēja.

-    Pusnaktī. Šeit.

-    Šeit? Hīlass pārjautāja. Man jāgaida te?

-    Lejā pie klintīm būs laiva. Viņš zina, kā tikt lejā.

-    Nāc atpakaļ! Vai tas ir viss?

-     Neko vairāk es nezinu, vergs nomurmināja un aizsteidzās prom.

Hīlasa domas šaudījās kā neprātīgas. Bet apdomāties nebija laika. Trīsdesmit soļus tālāk zem ērkšķainā koka gaidīja divi cilvēki.

Viena bija gara sieviete ar baltu matu šķipsnu un neprātīgām, dedzīgām acīm, kas kā piekaltas skatījās uz Hīlasu.

Otra bija Pirra.

3 о

-    Es tā priecājos, ka tu atradi Postažu, Pirra sacīja, notupusies smēdē uz grīdas un paberzēdama pieri pret lauvenītes pieri.

-    Es neatradu, Hīlass iebilda. Viņa atrada mani.

Bērni sasmaidījās.

Mazā lauva pacēlās pakaļkājās, ar priekšķepām atbalstījās pret Pirras augšstilbiem un asu mēli nolaizīja meitenes vaigu. Hīlass nometās ceļos un paripināja pītu bumbiņu jaunu bumbiņu un Postaža uzklupa rotaļlietai.

Hīlass bija nokrāsojis matus tumšākus ar ogli, bet krāsojums joslām nāca nost. Pirra nodomāja, ka draugs izskatās spēcīgāks nekā jebkad agrāk. Viņa nopriecājās, ka zēnam uz krūtīm vēl aizvien ir lauvas nags, un jutās atvieglota, redzot, ka uz tā muguras nav rētu.

-    Es ļoti raizējos, ka kalējs tevi noslānīs, meitene atzinās.

Hīlass uzmeta viņai skatienu. Es toties uztraucos, ka netiksi atpakaļ uz ciemu.

-     Es tiku gan, bet Kreons bija izsaucis Hekabi, un bez viņas sargi mani nelaida garām. Man bija jāgaida. Tas bija šaušalīgi. Es vispār nezināju, kas ar tevi ir noticis.

Hīlass izlaida pirkstus caur Postažas spalvu. Man tiešām prieks tevi redzēt, Pirra.

-     Man tevi arī. Meitene atglauda matus aiz ausīm, bet tad atcerējās par savu rētu un pagrieza galvu tā, lai Hīlass to neredzētu.

-    Kāpēc tu tā dari? zēns klusi jautāja. Rēta ir daļa no tevis.

Pirra nosarka. Kaut tā nebūtu. Pamēģināju tos burvju dubļus, bet nepalīdzēja. Pat sadabūju no Meropsa samaltu sēru. Arī tas nelīdzēja.

Aizveries, Pirra. Tik maz laika, bet viņa te muld par savu stulbo rētu.

Hekabi zem koka jau pagura gaidīt.

Pirra sacīja: Viņa grib ar tevi runāt.

Hīlass uzreiz kļuva piesardzīgs. Par ko?

Meitene vilcinājās. Es viņai izstāstīju par orākulu. Viņa grib…

-    Tu viņai pateici, kas es esmu?

-     Paklausies, Hīlas. Viņa Vārnas nīst tikpat stipri kā mēs. Un viņa… viņa grib dabūt rokā dunci.

Zēns piecēlās kājās un aizgāja otrā pusē kalvei, it kā Hīlasam vajadzētu, lai kaut kas atrastos starp viņu un Pirru. Vai tad tu neatceries, ko es tev teicu Kalnā? viņš jautāja, neskatīdamies draudzenei acīs. Mani duncis vairs neinteresē.

-    Es tam neticu.

-    Bet tas ir tiesa.

Pirra piecēlās kājās un nostājās ar seju pret viņu. Starp viņiem šņāca uguns un gaiss virmoja no svelmes.

-     Tikai paklausies, kas viņai sakāms.

-    Nē, paklausies tu! Viņš sarauktām uzacīm paglūnēja uz gailošajām oglēm. Telamons man palīdzēs bēgt.

Pirrai aizcirtās elpa. Telamons, viņa atbalsoja. Vārna Telamons. Koronosa mazdēls Telamons.

Hīlass sarāvās. Ja viņš gribētu mani nodot, tad sen jau būtu to izdarījis.

-    Un ja nu tu kļūdies?

-    Es nekļūdos.

-    Skaidrs, Pirra pieaugošās dusmās sacīja. Un kad tad Telamons tavs draugs tev palīdzēs?

-     Šonakt. Pusnaktī mēs satiksimies te.

Pirrai bija tāda sajūta, it kā viņai būtu iesists pa krūtīm. Ja viņa nebūtu atradusi ceļu uz smēdi, Hīlass būtu viņu pametis. Un tu viņam tici?

-     Pirra, tā ir mana vienīgā iespēja. Man ir tā jāizmanto, esmu to parādā Izi. Vai tad tu nesaproti?

Hekabi atstāja koku un nāca pie viņiem.

-     Bēdz ar mani, Hīlass spēji ieminējās.

Bet Pirrai šķita, ka viņa acu priekšā redz Koronosa dunci tas viņus šķīra. Nevaru, viņa sacīja.

-    Kāpēc ne?

-      Kā tu vari tā jautāt? Kā tu vari uzgriezt visam muguru un bēgt!

Zēna vaigukauliem pārslīdēja sārtums. Es nebēgu.

-    Bēdz gan, sacīja Hekabi.

Bērni pagriezās un redzēja, ka zintniece pašlaik ienāk smēdē. Viņa uzmeta skatienu Postažai, kura iespruka aiz stieņu kaudzes, un tad Hīlasam.

Zēns izaicinoši pavērās nācējā. Kas tev tur par daļu?

-     Vislielākā, sieviete bargi attrauca. Ja tu tiešām esi tas, kuru domāja orākuls, tad mēs nevaram viņus sakaut bez tevis. Zintniece pastiepa roku un pieskārās

Hīlasa pierei. Tu esi bijis nemirstīgā tuvumā. Es to jūtu tev sprakst āda.

-     Nē. Hīlass atkāpās.

-     Viņš ir gan, iejaucās Pirra. Pērnvasar mēs bijām kādā alā, un tur bija Jūras Pavēlniece. Viņš pieskārās zilajai ēnai.

-Jā, Hekabi nomurmināja. Dievu liesmojošā ēna. Es to vienmēr jūtu.

-     Un tad? Hīlass iebrēcās. Kāda tam nozīme?

-                 Tas nozīmē, ka tu esi īstais, zintniece paziņoja.

-     Tas nozīmē, ka tev ir lemts liktenis. Tava dzīve nav tavējā.

-    Kas te notiek? durvīs noprasīja kāda balss.

Pirra pagriezās un ieraudzīja garu, sadusmotu vīru,

kurš stāvēja, iespiedis rokas sānos. Meitene iztrūkusies sazīmēja viņā to pašu svešinieku no klintīs uzskrējušā kuģa, kurš reiz bija sagūstījis Hīlasu.

-    Ārā no manas smēdes! viņš uzrēja.

* * *

Iekams Pirra paguva pateikt kaut vārdu, Hīlass sagrāba viņu aiz rokas un ievilka aiz kalves. Viņu tagad sauc Damess, zēns šņāca. Vārdu Alcastoss tu nekad neesi dzirdējusi!

Meitene izrāvās no tvēriena. Ko? To gribi teikt, ka viņš ir kalējs?

-     Viņš ienīst Vārnas, tie viņam atņēma saimniecību. Un viņš zina par orākulu. Mēs varam viņam uzticēties tā man šķiet.

-    Tev šķiet? Pirra saniknota čukstēja.

Paskaidrojumiem nebija laika. Hilasam griezās galva. Vispirms ziņa no Telamona, tad Pirra, un nu uz viņu nikni glūnēja Akastoss.

-                Kas te notiek, Blusa? Akastoss dusmīgi noprasīja.

-    Tu manā smēdē ielaid sievietes? Vai tad tu nezini, ka tas ir visdrošākais veids, kā piesaukt nelaimi?

-     Un Damess par nelaimi zina daudz, iestarpināja Hekabi. Vai ne, Dames? Ja tevi tiešām tā sauc.

Vīrietis pagriezās pret zintnieci. Ko tas vēl nozīmē?

Viņš bija krietni garāks, bet sieviete neļāvās iebiedēties. Tev kaut kas seko, viņa sacīja. Es to saožu. Gaisa un tumsas gari.

Akastosa sejā nepakustējās ne vaibsts.

-    Es tev varētu iedot amuletu, kas viņus atvairīs uz kādu laiciņu.

Kalējs izslēja bārdu. Es nepieņemšu palīdzību no sievišķa, kas dod zāles Kreonam.

-    Bet es neļaušu sevi izrīkot vīram, kurš viņam taisa ieročus. Atdod man puiku, un es aiziešu.

-    Kāpēc lai es tev atdotu puiku? Viņš paliks pie manis.

-     Tev viņš nav vajadzīgs. Man gan. Atdod viņu man. Es būšu pateicīga un varbūt atstāšu kādu ziedi tavai rokai. Viņa pameta ar galvu uz kalēja īkšķi, kas bija piepampis un krāsojās violets.

-     Man tavu palīdzību nevajag, kalējs rimti attrauca un, paņēmis īlenu, iedūra īkšķa nagā; izšļācās asinis. Tā jau ir labāk, viņš noteica. Un nu taisieties, ka tiekat.

Pēkšņi Pirra aizspraucās garām Hīlasam un nostājās starp zintnieci un kalēju. Par ko jūs vispār ķildojaties? meitene iesaucās. Mēs visi gribam vienu un to pašu!

-    Kas tā tāda? Akastoss noprasīja.

-     Mana draudzene, Hīlass atsaucās. Viņa…

Pirra ar skatienu apklusināja zēnu. Hekabi grib

padzīt Vārnas no savas salas, viņa sacīja. Damess grib atgūt savu saimniecību.

Akastoss uzmeta Hīlasam vēl vienu niknu skatienu.

-    Bet es, Pirra turpināja, gribu nepieļaut, ka viņi iebrūk Keftiu. Tikai Hīlass grib mukt prom, viņa piebilda tik nicīgi, ka Hīlass juta, kā rīklē sakāpj karstums.

-     Kāpēc tad mēs strīdamies? Mums ir jānozog duncis. Mums būs labākas izredzes to paveikt, ja darbosimies kopā, nevis atsevišķi.

-    Kas tu tāda esi? Akastoss jautāja vēlreiz.

Pirra neatbildēja. Viņa bija pietvīkusi, un rēta koši iezīmējās viņai uz vaiga. Meitene bija uz pusi mazāka par kalēju, tomēr lepnā stāja to atsvēra.

-    Viņai ir taisnība, ierunājās Hekabi. Un es zinu, kā mēs varam to izdarīt.

Akastoss sakrustoja rokas uz krūtīm. Un jūs gribat, lai es noticu, ka esat šurp nākušas ar gatavu nodomu azotē, kaut arī nemaz nezinājāt, vai mēs vispār satiksimies?

Hekabi viegli pasmaidīja. Es taču esmu pareģe, vai jau aizmirsi?

Akastoss nopētīja sievieti. Un kāda ir maksa par tavu plānu?

-    Tu man atdosi puiku.

-     Neviens mani nevienam nedos! Hīlass iebļāvās.

Akastoss uzmeta skatienu Hekabi, tad Pirrai un, atvēris maciņu pie savas jostas, izvilka krūkļa lapu un sakošļāja to. Es tev neuzticos, viņš sacīja Hekabi, un par to tavu nodomu mēs vēl redzēsim. Bet palīdzi man iekļūt cietoksnī, un pārējo es paveikšu pats.

31

Pirra un Hekabi bija aizgājušas pa priekšu un jau bija pie cietokšņa kāpnēm. Hīlass staipīja kaklu un skatījās uz vārnām, kas lidinājās gar celtni kā melnas pelnu plēksnes.

Viņam metās šķērmi no šausmām. Tajos mūros bija Kreons un viņa briesmīgais brālis un māsa Farakss un Alekto -, kā arī pats virsvadonis. Koronoss. Jau no vārda vien sirdij pārklājās ēna.

-    Neatpaliec, Akastoss klusi nomurmināja. Un pat nedomā mēģināt bēgt. Uzraugi tevi aizstieps lejā bedrē ātrāk, nekā noplīkšķ pātaga. Akastosam uz sejas bija viņa maska, un, lai Vārnas neatpazītu viņa balsi, viņš bija palaidis baumas, ka nelaimes gadījumā ir apsvilinājis rīkli. Tāpēc līdzi nāc tu, viņš paskaidroja Hīlasam.

-    Tu runāsi manā vietā.

-    Lūdzu, neņem mani līdzi, Hīlass lūdzās jau desmito reizi. Ja es tur ieiešu, tad nekad vairs neiznākšu laukā.

-     Iznāksi gan.

-    Kāds mani pazīs.

-    Telamons ir vienīgais, kurš zina, kā tu izskaties, un tu apgalvo, ka viņš tevi nenodošot.

Hīlass dzīrās iebilst, bet tai brīdī abi gāja garām grupiņai Vārnu karotāju, un Akastoss uzmeta viņam brīdinošu skatienu.

Hīlass bija slazdā, un ari visas zīmes bija nelāgas. No Kalna stīdzošie dūmi bija sabiezējuši un satumsuši pelēki. Pat saulriets neizskatījās tāds, kā vajadzētu, debesis bija šķebīgi dzeltenā krāsā ar indīgi zaļām svēdrām. Nebija jābūt pareģim, lai apjēgtu, ka tas vēsta par katastrofu.

-     Pirmajā jauna mēness naktī, viņiem bija izstāstījusi Hekabi, Koronoss mēģinās izsaukt Niknos, vilinot viņus uz Talakreju, lai pakļautu Pavēlnieci. Rituālam būs trīs daļas. Vispirms būs upurēšana tā notiks slepeni un tai sekos dzīres. Visbeidzot tiks nolasīti dūmi. Esmu likusi Kreonam noticēt, ka dzīrēs upura gaļa jāsadedzina uz īpašas uguns tādas, kura iedegta šeit smēdē un kuru atnesis pats kalējs.

Tātad plāns bija šāds. Akastoss ar savu vergu Hīlasu aiznesīs uguni Koronosam, bet Hekabi un viņas verdzene Pirra tikmēr palīdzēs nolasīt dūmus. Akastoss dos zīmi, un Hekabi izliksies, ka viņu sagrābj lēkme, tādējādi novēršot Vārnu uzmanību. Tad Akastoss kaut kā nozags dunci un viņi visi kaut kā aizbēgs, iekams Vārnas atklās, ka tas ir pazudis.

Pēc Hīlasa domām, šim plānam trūkumu bija vairāk nekā zvejas tīklam acu, bet viņš nekādi nespēja piedabūt Akastosu to apjēgt. Pēdējā brīdī kalējs gan laikam tomēr apdomājās, jo paņēma līdzi divus no saviem mēmajiem vergiem, kuri nesa lielu, apsegtu kasti. Kad Hīlass pajautāja, kas tur iekšā, Akastoss izturējās izvairīgi. Teiksim tā ja zintniece mūs pievils, es pats parūpēšos par uzmanības novēršanu.

Pakāpieni uz cietoksni bija stāvi, un Akastoss gāja pa priekšu. Kalējam rokās bija ādas cimdi, un viņš nesa

keramikas bļodu, kurā iekšā bija bronzas bļodiņa ar zvērojošām oglēm no kalves. Hīlass pamanīja, ka vīrieša pleci ir saspringti. Hekabi bija viņam iedevusi maisiņu ar amuletu, kas viņu noslēps no Niknajiem, taču Akastoss tam neko daudz neuzticējās. Viņš baidījās satikties ar gariem, kuri viņu jau tik ilgi bija vajājuši.

Hīlass pameta skatienu lejup un iztrūkās, ieraugot, ka raktuves jau ir palikušas tālu lejā. Tajās kā izjauktā skudru pūznī čumēja un mudžēja vergi. Kreons bija pavēlējis iztīrīt visas vecās ejas un izrakt vēl dziļākas. Pēdējā laikā bija piedzīvotas vairākas vieglas zemestrīces. Visi zināja, ka Kalns ir sadusmots. Taču Kreons uzskatīja, ka Uguns Pavēlnieci var nomierināt ar varu.

Hīlass klusi pajautāja Akastosam, vai viņam šķiet, ka Vārnām ar savu rituālu izdosies izsaukt Niknos.

-    Tā varētu būt, Akastoss drūmi atsaucās. Bet, ja Vārnas iedomājas, ka varēs iegūt to labvēlību, tad kļūdās. Nikno labvēlību nevar iegūt neviens.

Hīlass kāpa tālāk nokārtu galvu un juta nāsīs cērtamies maitas dvaku un no Kalna vēdījošo sēra smārdu. Viņš nesaprata, kā lai izkuļas no ķezas dzīvs. Un viņš raizējās par Postažu. Zēns bija atstājis lauvenīti piesietu aiz smēdes; ja viņš neatgriezīsies, tā nomirs badā. Taču, ja arī viņš kādas brīnumainas sakritības pēc tiktu atpakaļ uz smēdi un, kā nodomāts, satiktos ar Telamonu, kā gan viņš nonestu lejā pa klinti ķepurojošos lauvu mazuli?

Augstāk atskanēja kāds troksnis, un Hīlass iztrūkās, uz nākamā pakāpiena ieraudzījis Pirru. Meitene pastiepa viņam ādas cepuri. Tavi mati, viņa paskaidroja. Ogle ir gandrīz nogājusi.

-    Ā. Paldies.

Abi lcopā klusēdami kāpa tālāk. Pirra izskatījās bāla un gurda. Hīlass prātoja, vai draudzene ir gulējusi tikpat slikti kā viņš pats.

-                Vai tu tiešām tā ari darīsi? viņa ldusi pajautāja.

-     Tu tiešām bēgsi prom?

Zēns nosarka. Neizskatās, ka man būs tāda izdevība, vai ne?

-     Nu, bet ja mums izdosies, un mēs… ja viss sanāks.

-     Tad jā, Hīlass strupi noteica. Es tiešām tā arī darīšu.

Pirra sarauca uzacis. Man šķita, ka tu esi labāks.

Tas bija skarbi. Ja tev būtu māsa, tu darītu tāpat, viņš nomurmināja.

-    Nedarītu vis.

-     Ak, nedarītu? Bet kā tad ar to tavu vergu ar Jūzerrefu? Tu teici, ka viņš tev esot kā brālis. Ko tu darītu, ja Jūzerrefam draudētu briesmas un tu varētu viņu izglābt? Ko tu tad iesāktu, Pirra?

Meitene neatbildēja.

Abi dzeldošā klusumā kāpa tālāk. Piepeši Pirra pagriezās un uzlika roku zēnam uz pleca. Ardievu, Hīlas, viņa aizžņaugtā balsī sacīja. Es ceru, ka tu atradīsi māsu.

-    Pirra, nevajag…

Bet viņa jau bija prom paskrējusi uz priekšu, viņa devās uz priekšu kopā ar Hekabi.

Hīlass draudzenei nesekoja. Zēns jutās īgns un dusmīgs. Viņš nezināja, vai dusmojas uz Pirru vai pats uz sevi.

Pirra jau otro reizi gāja cauri vārtiem uz Kreona cietoksni; abās pusēs slējās divdesmit olektis biezais mūris. Jau otro reizi viņas elpa mildi atbalsojās gaiteņos.

Meitene vēlējās, kaut Hekabi nebūtu uzstājusi, ka ies pārējiem pa priekšu. Viņai visu laiku šķita, ka jābūt taču kaut kam, ko viņa varētu sacīt, kas liktu Hīlasam pārdomāt. Tas taču nevarēja būt, ka viņa nupat bija atvadījusies no drauga uz mūžu.

No kādām durvīm iznira ēnains stāvs un sagrāba Pirru aiz rokas.

-    Lieciet viņu mierā! Hekabi uzsauca. Viņa ir kopā ar mani.

-     Viņa tevi panāks, Telamons atcirta. Pavēlējis sargiem iet tālāk bez viņiem, zēns ievilka Pirru kādā bezlogu kambarī, ko izgaismoja sprakstoša lāpa.

-    Ko tu gribi? meitene nikni izgrūda, izlocījusies no viņa tvēriena.

-     Ko tu te dari? Telamons noprasīja.

-Vai tu jau aizmirsi, ka esmu Hekabi verdzene? Bet, ja tu gadījumā apsver iespēju pateikt visiem, kas es esmu, es tavā vietā tā vis nedarītu. Tad mums būtu jāprecas.

-    Tad jau labāk precēt spitālīgo.

-     Nu, vismaz šajā jautājumā mēs esam vienisprātis, meitene dzēlīgi attrauca, tomēr viņas vārdos pārliecības bija vairāk nekā sajūtās. Telamons soļoja šurpu turpu pa kambari. Viņš izskatījās biedējoši spēcīgs. Pirra iedomājās par savu obsidiāna nazi to viņa bija piesējusi pie stilba zem tunikas. Bet Telamons viņai uzkluptu ātrāk, nekā viņa vispār pagūtu to atsiet.

-    Kāpēc viņš ir šeit? Telamons spēji jautāja.

-    Neuztraucies, Pirra indīgi atsaucās. Viņš ar tevi satiksies pie smēdes, kā runāts.

Zēnam palika vaļā mute. Viņš tev to izstāstīja?

-     Viņš ir mans draugs. Viņš man visu ko stāsta. Pirra uz brīdi pieklusa, lai dotu Telamonam laiku to aptvert. Un tu? viņa skarbi noprasīja. Kāpēc tu viņam palīdzi?

Durvīs parādījās kāds Vārnu karotājs. Pēc jums vaicā virsvadonis, kungs.

-      Vācies! Telamons ieaurojās, bet Pirra redzēja viņam uz pieres riešamies sviedru pērlītes.

Viņš ir nobijies, meitene nodomāja. Viņš baidās no paša radiem.

Pirra neviļus sajuta mazliet līdzjūtības. Viņa vienmēr bija baidījusies no pašas mātes, cik sen vispār spēja sevi atcerēties.

Telamons nostājās meitenei priekšā un žņaudzīja dūres. Pirra redzēja pretinieka muskuļotās rokas un plecus. Viņa skatījās tam garām, neļaudamās iebiedēties.

-                 Man ir jāzina, kas te notiek, Telamons sacīja.

-     Skaties uz mani, Pirra. Skaties uz mani! Kāpēc viņš ir šeit, cietoksnī? Kāpēc tieši šovakar?

Meitene ielūkojās viņam acīs. Kāpēc tu nepajautā viņam pašam?

-     Kalējs mani nelaiž viņam klāt. Ja es uzstātu, mani sāktu turēt aizdomās.

-    Tur es neko nevaru līdzēt.

Telamons ieņurdējās un ar dūri iebelza pa sienu blakus meitenes galvai; Pirra sarāvās. Viņš smagi elpoja un spieda dūri pret akmeni.

-                Telamon, Pirra sacīja, cik vien mierīgi spēdama,

-     ļauj man iet. Man jāatgriežas pie zintnieces.

Mirkli Telamons cieši vērās viņā, bet Pirra skatījās pretī, apņēmusies aizstāvēties.

-     Tu jautāji, kāpēc es viņam palīdzu, zēns klusi bilda. Mēs bijām kā brāļi. Viņš ir vienīgais draugs, kas man jebkad ir bijis.

Man tāpat, Pirra drūmi nodomāja.

-Ja neko nedarīšu, es nodošu Hīlasu, Telamons turpināja. -Ja viņam palīdzēšu, es nodošu savus radus. Bet, ja man izdosies viņu dabūt prom no salas, es no viņa atbrīvošos uz visiem laikiem. Man vairs nekad nebūs viņš jāsatiek.

-    Vai tu tiešām tam tici? Pirra pajautāja.

Zēns uzmeta viņai mokpilnu skatienu. Kāpēc tas viss notiek? Nekad neesmu neko tādu lūdzis!

-     Nu un tad? Pirra atsaucās. Arī es nelūdzu, lai māte mani iztirgotu kā tādu olīvu Ierūku…

-    Tu esi meitene, meitenes tam ir radītas.

Pirras līdzjūtība pret viņu pagaisa. Nav nozīmes tam, kāpēc tas viss notiek, viņa salti sacīja. Svarīgi ir, ko tu dari. Nepievil viņu.

Telamons sabozās. Kāpēc lai es pieviltu?

-    Tāpēc, ka tu esi Vārna.

-     Kā tu uzdrošinies mani tā saukt! Mēs esam lepna un sena dzimta!

-    Bet vai tu pielūdz tos pašus, ko pielūdz viņi? Pirra cirta pretī. Ko, Telamon?

Zēns norija siekalas. Nē.

-     Tiešām? Es redzēju, kā tu pie tēvoča bēru sārta nosmērēji seju ar pelniem.

-    Tas bija aiz cieņas pret mirušajiem.

-    Tad kāpēc tu esi šeit tagad, kad viņi izsauks Niknos?

-    Ar mani tam nav nekāda sakara, es tur nepiedalīšos!

-    Bet tu nemēģini viņus aizkavēt.

-     Kā gan es to varētu? Lāpas gaismā Telamons ar savu spēcīgo apakšžokli un tumšajām, spožajām acīm izskatījās ļoti pievilcīgs, bet Pirra nodomāja, ka zēna augšlūpā jaušas kaut kas, kas liecina par vārguļa dabu.

Meitene teica: Es domāju, ka tu sadraudzējies ar Hīlasu tāpēc, ka viņš ir stiprs, bet tu esi vājš. Man šķiet, ka tu, Telamon, vienmēr būsi vājš.

Telamons paglūnēja uz Pirru spējā naidā. Bet man šķiet, ka ir laiks tevi sūtīt uz Keftiu.

-Ja tu tā izdarīsi, mums būs…

-     Ā, nekādu derību nebūs, par to es parūpēšos. Tevi aizsūtīs atpakaļ pie mātes, lai tā tevi soda pēc saviem ieskatiem. Viņš satvēra Pirras roku sāpīgi stingrā tvērienā. Nāc līdzi. Tev kāds jāsatiek.

32

Divi karotāji tuvojās Hīlasam, un zēns pieplaka pie sienas. Abiem aizsoļojot garām, viņš izdzirda jēlādas čīkstēšanu, un degunā iecirtās pelnu smaka. Zēnam sažņaudzās iekšas. Viņš atradās pašā Vārnu cietoksni.

Akastoss ar vergiem bija kaut kur tālāk. Priekšā Hīlass redzēja Hekabi bet Pirru ne. Vai viņa būtu aizgājusi pa priekšu?

Kā meitene uz viņu paskatījās… man šķita, ka tu esi labāks.

Hekabi apstājās pie kādām ar sarkanu priekškaru aizsegtām durvīm.

-   Kur Pirra? Hīlass čukstus jautāja.

-   Kuš! zintniece uzšņāca.

Akastoss un vergi viņus panāca; sargi atvilka aizkaru un iestūma viņus iekšā.

Kambari apgaismoja abos galos novietotas nespodras, dūmojošas lampas. Pustumsā Hīlass saskatīja aizsegtu logu un milzīgu lauvādu pie sienas; viņš nosprieda, ka tas laikam ir viss, kas palicis pāri no Postažas tēva. Kambara vidū stāvēja liels, ar neaizdegtām oglēm piekrauts bronzas trijkājis. Gaiss sprakstēja, ļaujot sajust, ka šeit tikko notikusi upurēšana. Melns loks uz salmiem klātās grīdas rādīja, kur bija aizvilkts līķis.

Ap trijkāji riņķoja rēgaina sieviete; viņa mērca pirkstus nelielā kristāla bļodiņā un šļakstīja uz oglēm eļļu. Sievietes seju Hīlass neredzēja, taču pēc Pirras apraksta sprieda, ka tā varētu būt Alekto. Viņa bija ģērbusies tērpā no savāda, vizoša auduma, tik smalka kā zirnekļa tīmeklis. Ap plaukstu locītavām un potītēm šķindēja zelta rotas, un matos spīguļoja diadēma ar zelta smailēm.

Blakus trijkājim tupēja kāds karotājs; viņš uzdūra uz iesma gaļas gabalus no zemē sakrautas kaudzes un izkārtoja tos uz oglēm. Tas noteikti bija Farakss. Viņam mugurā bija vienkārša tunika un pār krūtīm stiepās kniedēm rotāta zobena siksna, taču gaļas uzduršanai viņš izmantoja nevis zobenu, bet Koronosa dunci. Hīlass to pazina pat tumsā. Viņš juta dunča aicinājumu un dzirdēja, kā blakus stāvošais Akastoss spēji ierauj elpu.

No krēslas iznira trešais stāvs. Kreons bija izgreznojies sarkanā vilnas apmetnī un uz galvas uzlicis kalta zelta stīpu, bet šķita, ka viņš nejūtas īsti labi; seja spīdēja sviedros. Vai tā ir tā uguns? viņš strupi noprasīja.

-    Jā, kungs, Hekabi atsaucās.

-     Lai nu tas izdotos! Viņš spēji pameta ar galvu Akastosam, kurš izbēra trijkājī gailošās ogles. Eļļas izmērcētās ogles aizdegās, un šaudīgajā gaismā Vārnu ēnas pacēlās pie griestu sijām.

Alekto apmeta loku Akastosam un Hīlasam; uzvēdīja salda smarža, kas sajaucās ar skāņu pelnu dvaku. Kāpēc kalējam ir maska? viņa salti jautāja. Alekto bija jauna un tik skaista, ka Hīlass tik tikko spēja uz viņu paskatīties, taču lielās, tumšās acis bija neizteiksmīgas kā marmorā izkalti caurumi.

Akastoss iebikstīja zēnam ribās.

-    T-tas bija nelaimes gadījums smēdē, Hīlass izstomīja. Rētas ir pārāk drausmīgas, lai uz tām skatītos.

Alekto noskurinājās. Aizvāciet viņu no manām acīm, man riebj neglītais.

-    Kalējs paliks, ieņurdējās Kreons.

-    Vai viņš pats nevar parunāt? Farakss jautāja, pieceldamies kājās.

-     Ug-uguns apdedzināja viņam rīkli, Hīlass sacīja.

-    Man jārunā viņa vietā.

Farakss klusēdams noklausījās zēna sacītajā. Viņš bija kalsnāks par brāli un daudz biedējošāks. Viņa skatienam piemita savāds nekustīgums, un brīvā roka bija pa pusei savilkta dūrē, it kā turot neredzamu ieroci.

-     Kāpēc te ir zintniece? Alekto sarauktām uzacīm prasīja.

-    Man viņu vajag, lai nolasītu dūmus, Kreons atcirta.

-    Man jāzina, vai viss būs izdevies. Citiem vārdiem sakot, Alekto, viņa ir te, jo man tā gribas.

Māsa viņam ākstīgi palocījās. Cik viedi, viņa nomurmināja.

Kreons nikni paglūnēja uz Alekto, un Farakss īsi, rejoši iesmējās. Viņš bija notīrījis dunci ar salmiem un nu ielika to šaurajā tumša koka šķirstiņā, kas stāvēja uz sola aiz trijkāja. Vīrieša roka kavējās uz vāka, it kā viņš gribētu pievākt dunci sev.

Telamons aši ieskrēja telpā un nomurmināja atvainošanos.

-    Tu kavējies, Kreons uzrūca.

Telamons ieraudzīja Hīlasu un novērsās. Piedod, tēvoc, viņš vēlreiz atvainojās.

-    Viņš bija ar verdzeni, zobojās Alekto. Tādu kārnu skuķi ar rētu. Tev nu gan ir gaume, brāļadēli

Pirra, Hīlass nodomāja. Viņš uzmeta Telamonam saniknotu skatienu, bet tas tikai viegli papurināja galvu. Ko gan tas nozīmēja?

-    Un vai mūsu brāļadēls mums pievienosies dzīrēs? Farakss ierunājās ar nepatīkamu pieskaņu balsī.

-     Šaubos, Alekto atsaucās, priecādamās par Telamona mulsumu. Viņš ir tikai puika, viņš nepanes stipru gaļu.

Stipru gaļu, Hīlass nodomāja. Ko viņi tur bija upurējuši?

Nākamajā mirklī Alekto ieraudzīja kādu stāvam durvīs, un zobgalības pamira viņai uz lūpām. Farakss un Kreons stīvi izslējās, un liesmas trijkājī šķita noplokam.

Kambarī ienāca vecs vīrs četru šausmu pārņemtu vergu pavadībā. Viņš bija tērpies purpurkrāsas tunikā un baltas kazādas virsvadoņa apmetnī, ko pie pleca saturēja zelta saspraude sažņaugtas dūres lielumā. Vecums bija ieaudis sudraba pavedienus viņa bārdā un nodzinis matus no pakauša, tomēr nebija darījis viņu vājāku, bet pārvērtis granītā. Ap viņu vilnīja bailes, un viņš, gluži kā vilku bara barvedis, neskatījās nevienam virsū, bet stingi blenza pāri visu galvām.

Farakss, Kreons un Alekto piespieda plaukstu pie krūtīm un palocījās. Koronos, viņi nomurmināja. Telamons darīja to pašu.

Vergi nolika vairākus melnām aitādām apklātus solus, salika uz trijkājaina galda traukus un bēgšus aizbēga prom. Kreons spēra soli pie tēva, bet Koronoss viņu ar vienu rokas kustību atgainīja un apsēdās uz vidū stāvošā sola.

Hekabi uzmeta Akastosam raižpilnu skatienu. Virsvadonis sēdēja tieši priekšā šķirstam ar dunci. Tagad nebija

nekādas jēgas tēlot lēkmi duncis tiklab varētu gulēt Jūras dibenā.

-     Ko mēs iesāksim? Hllass čukstēja.

-     Gaidīsim, Akastoss tikko dzirdami izdvesa.

Upurgaļa uz trijkāja nomelnēja un piedūmoja gaisu

ar rūgtiem garaiņiem.

Alekto paņēma krūku, uzlēja tēva rokām ūdeni un noslaucīja tās drānā. Sieviete drebēja un gādāja, lai viņas miesa nesaskartos ar tēva miesu.

Farakss paķēra lielu pulēta obsidiāna trauku un piepildīja keramikas krūzīti tik plānu, ka tai cauri spīdēja uguns. Šķidrums bija sarkans un biezs; Hīlass sprieda, ka tās ir ar vīnu sajauktas asinis. Viņš strauji pukstošu sirdi skatījās, kā Koronoss dzer. Vecajam bija smagi plaksti kā ķirzakai. Bālgana mēle lēni izslīdēja ārā, nolaizot muti bez lūpām.

Kreons pasniedza virsvadonim bronzas šķīvi ar apdegušu gaļu, un vecais vīrs apēda kumosu. Viņam bija melni, smaili apgriezti nagi, un uz īkšķa viņš valkāja pelēka metāla gredzenu Hīlass nodomāja, ka tas ir dzelzs. Tagad tu, mazdēl, virsvadonis cieti sacīja.

Pārējie gaidīja.

Telamons aplaizīja lūpas. Viņš pasniedzās pēc gaļas gabala un ielika to mutē.

Koronoss īsi pamāja un pavēlēja dēliem un meitai

ēst.

Vārnas apsēdās un klupa virsū apsvilušajai gaļai, grābdami gabalus un plosīdami tos ar saviem asajiem, melnajiem nagiem. Hīlass redzēja Kreona bārdā spīguļojošos taukus un pārogļojušās ādas ļerpatu starp Alekto baltajiem zobiem.

Virsvadonis vēlreiz iedzēra un nometa krūzīti zemē, sašķaidot to gabalos. Hekabi bija stāstījusi, ka Koronoss lietojot tikai jaunus traukus un katru tikai vienu reizi.

Hīlass laikam sarāvās no plīšanas trokšņa, jo Koronoss viņu ieraudzīja. Hīlass nodūra galvu. Viņš juta, kā ķirzakas skatiens pārslīd viņam ar zibens šautras spēku. Zēns sagrīļojās. Šis vīrs bija pavēlējis nokaut visus ārpusniekus. Viņa dēļ Izi bija pazudusi, varbūt pat mirusi…

Spēcīga roka sagrāba zēna plecu, un Akastoss izdvesa viņam ausī: Drīz. Es tev pateikšu, ko sacīt.

Vārnas zieda pelnus uz vaigiem. Dzīres bija galā. Bija laiks lasīt dūmus, lai zinātu, vai rituāls ir izdevies.

Farakss ar zobenu iesita pa bronzas bļodu, kurā iepriekš bija gailošās ogles; bļoda iešķindējās. Alekto sāka kaut ko skandēt, mezdama lokus ap trijkāji un vizošajām kājām šķaidīdama velnarutku stublājus.

Koronoss piecēlās un izstiepa plaukstas pāri trijkājim.

Alekto, turpinādama skandēt, paņēma obsidiāna trauku un izlēja sarkanu straumi pār tēva rokām un virsū oglēm, saceļot šņācošus dūmu mākoņus. Šķidrums uz viņa pirkstu galiem bija dieviem, tas, kas izlija cauri,

-     Senčiem, bet tas, kas palika saujās un kā bija visvairāk, gariem, kuru vārdus pat Koronoss neuzdrīkstējās izrunāt skaļi: Niknajiem.

Trauks bija tukšs, un Alekto atkāpās. Koronoss noliecās uz priekšu un ieelpoja dūmus. Hekabi pavirzījās uz priekšu, lai nolasītu zīmes.

Klusumā Hīlass dzirdēja ogļu sprakstus un klusu elpu. Viņš žņaudzīja lauvas nagu pie savām krūtīm. Akastoss turpat blakus cieši turēja maciņu ar Hekabi doto amuletu.

Lampu ugunis noplīvoja un apdzisa. Nu tumsu atvairīja vien nespodrais trijkāja spīdums. Hīlasam uz rokām uzmetās zosāda. Miesa kļuva salta.

Pēkšņi pa logu iebrāzās neganta auka. Aizsegs dārdēdams nokrita. Hīlass noslīga ceļos. Kambarī plosījās vējš, un zēns pamanīja par tumsu tumšākus apveidus: lielas, spārnotas ēnas, kuras ieraugot sirds sastinga šausmās. Viņš aizmiedza acis, bet joprojām tās redzēja drausmās, Haosa ugunīs apdegušās galvas, jēli sarkanās mutes, kas līdzinājās vaļējām brūcēm…

Nākamajā brīdī viņi bija prom un, aizsedzot zvaigznes, aizsteidzās uz Kalnu.

Beidzot Hīlass atvēra acis.

Dūmi bija izklīduši. Gailošo ogļu gaismā viņš ieraudzīja apstulbušo Hekabi. Izdevās, zintniece izdvesa.

-    Viņi atnāca.

Telamons izskatījās pārbijies. Kreons noslaucīja no pieres sviedrus. Farakss triumfējoši piesita dūri pie krūtīm, un Koronoss vēl ciešāk satvēra ceļus.

-     Vai tu mani nedzirdēji, vai? Akastoss čukstēja Hīlasam. Pasaki viņiem, ko es nupat teicu! Tūlīt! Tā ir mūsu izdevība!

Bet Hīlass nespēja pakustēties, viņš bija sastindzis šausmās.

Akastoss ieņurdējās un pagrūda zēnu malā. Kalējs Damess, viņš sēcošā čukstā sacīja, ir atnesis Koronosam velti, lai godinātu viņa uzvaru pār Uguns Pavēlnieci. To pateicis, kalējs atkāpās ēnās, un viņa vergi iznāca priekšā. Vārnas pagriezās pret viņiem un cieši noskatījās, kā tie noliek pie trijkāja apsegtu grozu un atsedz drānu.

Telamons iztrūkās, un Koronosa bērni samiegtām acīm skatījās uz kalēja dāvanu. Virsvadonis nepakustējās.

Hīlass iekliedzās un metās uz priekšu, bet Hekabi viņu noturēja. Kuš! viņa čukstēja zēnam ausī. Nepievērs sev uzmanību!

Būris bija tik šaurs, ka Postaža nevarēja pagriezties. Mazās lauvas purns bija aptīts ar jēlādas strēmeli, lai viņa netrokšņotu, un mazulīte trīcēja bailēs.

Kreons uzmeta skatienu Hekabi. Ko mums ar to iesākt?

Hīlass redzēja Postažas būrim pievērstās skarbās, nežēlīgās sejas. Viņš juta, kā Hekabi pirksti iespiežas plecos. Tas jāizlemj jums, kungs, zintniece sacīja.

Kreons aplaizīja lūpas.

Farakss piegāja pie šķirsta un pacēla vāku. Uguns sarkani laistījās uz Koronosa dunča. Tas ir upuris, viņš sacīja. Mēs to, protams, nogalināsim.

33

-    Uz priekšu, nodur to, iejaucās Alekto. Tā jau tu vienmēr dari.

-    Un ko tad darītu tu? Farakss cirta pretī.

Hīlass vairs nevarēja izturēt. Kalējs saka, ka lauvai jāpaliek dzīvai! viņš žigli sacīja, nelikdamies ne zinis par Hekabi iztrūcināto skatienu.

-    Kāpēc? Farakss noprasīja. Viņš bija pacēlis šķirsta vāku un acīmredzami dedzīgi vēlējās likt lietā dunci.

-     Tā… tā pieder Kreonam, Hīlass stomījās. To atrada uz viņa zemes.

Kreonam iegailējās acis, bet Farakss sarauca pieri.

-    Un tad?

Hīlass ātri domāja. Tāpēc lauvai ir jāpaliek dzīvai, jo Koronosa dzimta kļūs spēcīgāka tāpat, kā lauva augs un pieņemsies spēkā. Tā būs kā Mikēnu Lauva, tikai diženāka.

Tas Kreonam patika. Viņš uzmeta brālim triumfējošu skatienu.

-    Turklāt tā ir mātīte, sausi piebilda Alekto, tātad ir labāka medniece par tēviņu.

Koronoss piecēlās un deva Faraksam zīmi, lai aizver šķirstu. Lauva dzīvos, virsvadonis izlēma.

Hīlass kā pa miglu skatījās, kā virsvadonis atstāj kambari un viņam seko pārējie; Farakss nesa šķirstu, bet

vergi steidzās pakaļ ar Postažas būri. Hīlass redzēja, kā mazā lauva velti mēģina pagriezt galvu un paturēt viņu redzeslokā. Nākamajā brīdī viņa jau bija prom un Akastoss izvilka zēnu gaitenī.

* * *

Bija jau gandrīz pusnakts. Hīlass pielika soli. Nogāzē bija tumšs, tikai šur tur atspīdēja sardzes ugunskuri, un sargi palaida viņu garām, jo viņš bija kalēja vergs.

Bet kur bija kalējs?

Kad viņi iznāca no cietokšņa, Akastoss vēl bija turpat. Tad Hekabi paziņoja, ka nekur neiešot bez savas verdzenes, un tikām strīdējās ar sargiem, kamēr izveda Pirru meitene bija satraukta, bet nekas ļauns ar viņu nebija noticis. Pēc tam viņi tumsā nokāpa lejā un Hekabi un Pirra piepeši nogriezās uz ciemu, bet Hīlass palika viens Akastoss bija nozudis.

Vējš gaudodams brāzās pāri nogāzei un kratīja ērkšķainā koka zarus. Smēdes durvis bija līdz kājai vaļā, un no tām krita dzeltena gaismas strēle. Hīlass ieraudzīja zemē Postažas ķepu nospiedumus un iemīļoto bumbiņu. Zēnam aizžņaudzās rīkle.

Akastoss sēdēja uz soliņa pie kalves un rāmi asināja uz galodas nazi. Viņš bija iegrimis darbā un nepacēla galvu, kad Hīlass pienāca klāt.

-    Kāpēc? Hīlass uzkliedza.

Akastoss nopūtās. Piedod, Blusa. Man vajadzēja novērst viņu uzmanību.

-     Bet to grasījās darīt HekabU

-     Tu domā, ka viņus apmuļķotu kaut kādas trakās lēkme? Kalējs pacēla nazi un nopētīja to ar samiegtām

acīm. Pateicoties tev, viss izdevās vēl labāk, nekā biju cerējis. Tu ātri domā, Blusa, tas tiešām ir iespaidīgi. Tas, ko tu pateici, izglāba tai lauvai dzīvību.

-    Bet tevis dēļ viņai būs nožēlojama dzīve tajā briesmīgajā vietā!

-     Labāk tā nekā vispār nedzīvot.

-     Vai tas ir viss, kas tev sakāms? Hīlasam gribējās plosīties un kliegt, un kauties darīt kaut ko, tikai nestāvēt dīki un neskatīties, kā Akastoss gariem, drošiem vilcieniem rāmi glauž asmeni pret galodu.

-     Piedod, Akastoss bilda, bet esmu gaidījis pārāk ilgi, lai ļautu žēlumam stāties savā ceļā.

-    Vai tad tev viss ir vienalga? Vai tad tev pat nav svarīgi tas, ka nevarēji nozagt savu dārgo dunci?

Akastoss neatbildēja.

Hīlass atvēra muti, lai viņu norātu, bet tad aizvēra to atkal ciet. Viņš pamanīja, kā uguns sarkani atspīd uz bronzas naža Akastosa rokās. Viņš ieraudzīja naža plato rokassargu un spēcīgo, taisno muguru, kas izbeidzās nāvējošā smailē. Viņš saskatīja uz asmens trīs kniedes un asmenī iegravēto, četrās daļās sadalīto apli. Ratu ritenis, kam jāsaspiež Koronosa dzimtas ienaidnieki.

-    Tu to nozagi, zēns sacīja.

Akastoss uzmeta viņam žiglu skatienu.

-     Bet… es to redzēju šķirstā. Es redzēju, kā Farakss aizver vāku un paņem šķirstu līdzi.

-    Tu redzēji kaut kādu dunci, Akastoss sacīja.

Viss kļuva skaidrs.

-    Tu uztaisīji kopiju, Hīlass apķērās. Tu tos samainīji vietām. Domas atgriezās tai brīdī, kad vergi atsedza Postažas būri. Akastoss bija atkāpies ēnās, un pēcāk

Hīlass viņu vairs nebija redzējis. Vārnas ari ne. Visi skatījās uz Postažu. Bet… ieejot cietoksnī, mūs pārmeklēja. Kā tu dabūji to nazi garām sargiem?

Akastoss nošņaukājās. Es šo to zinu par ieroču kontrabandu. Atšķirībā no tiem stulbeņiem pie vārtiem.

Ārā ērkšķu kokā vaidēja vējš. Hīlasam šķita, ka viņš tālumā dzird pakavu dunu.

Akastoss sadzirdēja to pašu. Viņš satvēra dunci, bez skaņas pielavījās pie durvīm un ieņēma vietu aiz tām. Viņš vairs nebija kalējs, bet karotājs, kas apmācīts nogalināt.

Pakavu kliksti tuvojās. Tas noteikti bija Telamons.

Arī Akastoss modri ieklausījās.

Hīlasam kļuva auksti.

Es pirms nāves nozvērējos paveikt divus darbus, Akastoss bija viņam sacījis. Iznīcināt Koronosa dunci un nomierināt brāļa garu.

Kā var nomierināt rēgu? Hīlass bija jautājis.

Iebarojot tam atriebes asinis.

Atriebes asinis.

Augstdzimuša Vārnas asinis.

-     Nē, Hīlass ierunājās. Es tev neļaušu nogalināt Telamonu.

* * *

-    Viņš ir Koronosa mazēls, Akastoss sacīja.

-    Viņš bija mans draugs.

-    Viņš ir Vārna.

Hīlass stingri nostājās durvīs. Es tev neļaušu viņu nogalināt.

-     Nestājies man ceļā, Blusa. Es negribu nodarīt tev pāri.

Hllass nepakustējās. Viņam nebija ieroču, tos bija atņēmuši Vārnas, bet Akastosam bija duncis, turklāt viņš bija pieaudzis vīrietis un divreiz lielāks par Hīlasu.

-    Nost no ceļa, Blusa, kalējs sacīja ar savādi lūdzošu pieskaņu balsī. Nepiespied mani to darīt!

Pakavi klaudzēja jau tuvāk.

Hllass pagriezās, lai uzsauktu brīdinājumu, bet Akastoss viņam uzklupa un aizspieda muti. Hllass no visa spēka iekoda. Akastoss neatlaidās. Hllass aizāķēja kāju Akastosam aiz ceļa un mēģināja nogāzt vīrieti no kājām. Nekas neizdevās, bet Akastoss vismaz zaudēja līdzsvaru un atsitās pret ēzi, velkot Hīlasu līdzi. Hīlass, neko neredzēdams, pasniedzās aiz muguras, sagrāba degošu pagali un sita. Akastoss iešņācās, pagalei trāpot viņam pa stilbu, tvēriens uz mirkli atslāba, un Hīlass varēja izrauties.

-    Telamon! viņš ieaurojās, cik skaļi spēdams. Prom! Briesmas!

Pakavu duna apklusa.

Sāpēs sakostiem zobiem Akastoss metās virsū Hīlasam, bet zēns izvairījās un iespruka aiz ēzes. Abi meta lokus te uz vienu, te otru pusi.

-     Telamon, griezies atpakaļ! Hīlass bļāva. Viņš tevi nogalinās!

Akastoss uzbruka. Hīlass vēlreiz izvairījās. Tā izrādījās māņu kustība Akastoss viņu gandrīz sagrāba.

-    Prom! Hīlass kliedza. Viņš negrib mani, bet tevi!

Iezviedzās zirgs; Hīlass iztēlojās, kā Telamons parauj

dzīvnieka galvu uz otru pusi. Tad pakavi aizdunēja lejā pa nogāzi un izgaisa naktī.

Hīlass un kalējs palika stāvam abās ēzes pusēs. Akastoss smagi elpoja pagale bija iezīmējusi uz vīrieša liela nejauku apdegumu. Viņš saviebās sāpēs un, atbalstījies pret sienu, noslīga zemē. Tu, muļķi, viņš izdvesa.

Zēns paņēma ūdens spaini un mandeļu eļļas krūku, nolika abus tā, ka kalējs varēja tos aizsniegt, un pats pakāpās nost. Piedod, ka nodarīju tev sāpes, viņš sacīja. Bet es nevarēju tev ļaut viņu nogalināt.

Akastoss atspiedās pret mūri un aizvēra acis. Piedod, viņš atbalsoja. Kāds man labums no tāda “piedod”? Vai es no tā varu izkalt ieroci, ar ko nogalināt Koronosu? Vai varu no tā iztaisīt kaujas ratus un doties uzbrukumā? Viņš atsita pakausi pret sienu. Četrpadsmit gadus es bēguļoju. Slēpjos. Kaļu plānus. Viļos. Sāku no jauna. Vīrieša piere laistījās sviedros. Uz kakla kā resna aukla iezīmējās vēna. Šoreiz izdošanās bija vistuvāk. Šonakt viss būtu beidzies. Es būtu brīvs. Ja nebūtu tevis.

Hīlass lauzīja rokas. Bet tev vēl ir duncis. Mēs to varam iznīcināt tūlīt, tepat kalvē!

Akastoss atvēra acis un nikni paglūnēja. Tu domā, ka tas ir tik vienkārši? viņš prasīja, ar pūlēm piesliedamies kājās. Tu domā, ka tas ir tik vienkārši? viņš ierēcās. Kāpēc tad es to neizdarīju tai pašā brīdī, kad pārrados te? Kāpēc? Tāpēc, ka ar mirstīgo celtu kalvi nekad nepietiks, lai to iznīcinātu! Tāpēc, ka Koronosa dunci var iznīcināt tikai kāds dievsl

З 4

Rītausma vēl bija tālu, bet debesīs spīdēja savāda, spilgti tumšsarkana atblāzma. Hīlasam skrienot lejup pa nogāzi, acu priekšā parādījās Kalns. Dūmi no virsotnes vairs nestīdza tagad tie milzu mākoņiem pacēlās tieši debesīs un no apakšas tos izgaismoja tā pati zvērojošā, sarkanā gaisma.

Zēns iedomājās par Niknajiem, kas cīnās ar Uguns Pavēlnieci. Niknums, visur viens vienīgs niknums.

Akastoss bija trakojis kā saniknots lauva, kad saprata, ka ir pārāk smagi ievainots, lai iznīcinātu dunci. Tad viņš piepeši savaldījās, uzlēja brūcei eļļu un aizraidīja sargus, kuri bija saskrējuši paskatīties, kas smēdē par kņadu. Kalējs lika Hīlasam ieliet sev biķeri vīna. Pēc tam viņš, lai cik pārsteidzoši tas šķistu, iesmējās.

-    Tā, tā, Blusa. Šķiet, ka jūs ar dieviem atkal esat mani iegāzuši.

Viņš izdzēra biķeri sausu un ar plaukstas virspusi noslaucīja muti. Tad viņš pārsteidza Hīlasu, pametot dunci viņam. Ņem. Sameklē to zintnieci. Viņa zinās, kā to iznīcināt.

Duncis iegula Hīlasam rokā tā, it kā būtu radīts tieši viņam, un zēns, sakļāvis pirkstus ciešāk ap spalu, sajuta, kā viņā ar varenu grūdienu ieplūst salts spēks. Pa ceļam

uz ciemu būs sargi, zēns sacīja. Kā es tikšu viņiem garām?

Akastoss paņēma valrieksta lieluma māla pikucīti un uzspieda tam savu zīmogakmeni. Tā ir kalēja zīme, ar to tu droši tiksi cauri. Še. Tava dzīvība ir tavās paša rokās. Manējā arī. Nepievil.

Hllass bezmēness nakts tumsā tuvojās krustcelēm. Klintīs spārnos pacēlās jūras putni. Zēns izklaidīgi nodomāja, cik tas ir savādi jūras putni taču nakti vienmēr

gul.

Makstī paslēptais duncis atsitās gājējam pret stilbu. Akastoss bija licis to paslēpt zem maisaudekla skrandas, tomēr Hllass ar to vienalga jutās neuzveicams, it kā vīnu būtu dzēris viņš, nevis Akastoss.

Hllass ienīda dunci. Tas bija šķīris viņu no Pirras un sagrāvis viņa bēgšanas plānu. Tas bija nokāvis cerību atrast Izi.

Zēns domāja par savu drosmīgo, sīksto, pārgalvīgo māšeli, kura cīnījās par izdzīvošanu Mesēnijas plašumos.

-     Piedod, Izi, Hllass klusītēm noteica. Izrādās, ka es nevaru doties tevi meklēt. Vēl ne. Es to nevarēšu, kamēr tas nebūs beidzies.

Viņam prātā ienāca doma: ja Izi zinātu, ko Hllass dara, viņa piedotu, jo pati šādā gadījumā rīkotos tieši tāpat.

Kreona cietoksnī pakalnā gaiši liesmoja lāpas. Vai viņi jau bija atklājuši, ka duncis ir pazudis?

Hllass izvilka dunci no maksts, un tā malas zvaigžņu gaismā zvīļoja viegli sarkanīgas, it kā tas būtu notriepts ar asinīm. Zēns notrīsēja, kaut arī nakts bija tveicīga. Viņš prātoja, vai duncis zina, ka Hllass ir apņēmies izbeigt tā dzīvi.

Bet kā gan viņš to spēs, ja dunci var iznīcināt tikai kāds dievs? Varbūt pat Helcabi nezinās, ko iesākt?

Otrā līdzenuma malā Kalns turpināja izgrūst niknuma dūmus. Hīlass iedomājās par uguns gariem to midzeņos: midzeņos, kas ietiecās dziļi kalna degošajā sirdī.

Un piepeši viņš zināja, kā iznīcināt dunci.

* * *

Pāri līdzenumam no Kalna pacēlās savādi sarkanīgi dūmi.

-    Kalns izskatās dusmīgs, Pirra ieminējās.

-     Viņa ir dusmīga, Hekabi izlaboja. Vārnas pret viņu sūta gaisa un tumsas garus. Viņa tos uzveiks. Bet nepiedos.

Zintniece arī bija saniknota. Abas, īgni klusējot, bija nokāpušas lejā no cietokšņa un devušās uz ciemu. Nozagt dunci nebija izdevies, un nu Hīlass jau būs devies prom no salas, sev līdzi paņemot iespēju sakaut Vārnas.

Taču pusceļā Hekabi apstājās. Viss vēl nav galā. Es to jūtu. Mums jāiet atpakaļ.

Tā nu viņas jau atkal tuvojās krustcelēm. Zvaigžņu gaismā Pirra ieraudzīja dīķīšus, pie kuriem pirmo reizi bija satikusi Hīlasu; tā vien šķita, ka tas notika pirms vairākiem mēnešiem.

Viņa bija sarājusi draugu par to, ka viņš savu māsu vērtē augstāk par visu pārējo, un Hīlass bija atcirtis: Ja Jūzerrefam draudētu briesmas un tu varētu viņu glābt, ko tu tad darītu?

Tagad viņa zināja atbildi.

-    Tev kāds jāsatiek, Telamons bija ņurdējis, aizvilkdams meiteni uz citu kambari turpat cietoksnī. Tur viņš Pirru atstāja kopā ar vīrieti, kas gaidīja iekšā.

Sākumā viņa to nebija pazinusi. Jauneklis bija saģērbies greznās Keftiu vēstneša drānās: smalkā, zaļā apmetnī un pīnēm rotātos, zilos svārkos ar apzeltītu teļādas jostu. Viņam uz krūtīm līdz ar pazīstamo amuletu ar aci karājās lazurītā inkrustēta vaska plāksnīte ar virspriesterienes Jasasaras zīmogu.

Jūzerrefs bija tāds kā vienmēr, tāpēc, protams, viņš vispirms meiteni norāja: Pirra, paskaties uz sevi! Saģērbusies kā tāda zemniece, mati daudz par īsu… un tavas kājas, tās ir netīras!

-    Man tevis pietrūka, meitene vienkārši sacīja; taču, kad Jūzerrefs spēra soli tuvāk, viņa pacēla rokas. Tas neko nedos, Jūzerref. Es nevaru atgriezties.

-    Tev ir jāatgriežas, viņš iecietīgi sacīja.

-     Vairs nav runas tikai par brīvību, nu jau tas ir kas nopietnāks. Meitene neuzdrīkstējās pieminēt dunci, ja nu viņus gadījumā noklausītos, bet klusītēm izstāstīja vergam par Vārnu nodomu uzbrukt Keftiu.

Pirrai par lielu izbrīnu, Jūzerrefs par to jau zināja.

-     Virspriesteriene to zina jau vairākus mēnešus. Viens no maniem uzdevumiem ir uzzināt par to vairāk.

-    Viņa zina?

-     Pirra, kad tu vienreiz sapratīsi? Virspriesteriene zina visu.

Meitene tik tikko spēja aptvert dzirdēto. Es tik un tā nevaru doties tev līdzi.

-     Tev ir jādodas man līdzi, Jūzerrefs citādā balsī uzstāja.

Un tad viņš izstāstīja. Jasasara bija viltīga. Atved atpakaļ manu meitu, vai arī zaudēsi dzīvību.

Pirra stāvēja aci pret aci ar lēnprātīgo jaunekli, kurš bija par viņu rūpējies jau no bērna kājas. Es nevaru, viņa atkārtoja.

-    Pirra. Manis dēļ.

-    Bet… tu arī vari bēgt! Šī ir tava izdevība! Dodies uz Ēģipti, uzmeklē savu ģimeni tu taču aizvien esi pēc tā ilgojies! Tu vari būt brīvs!

Izskatīgā, lāpas apgaismotā seja kļuva barga. Kā lai es neliekos ne zinis par dievu gribu? Viņi mani padarīja par vergu un aizsūtīja uz Keftiu. Man ir jāatgriežas, lai kas arī notiktu.

Pirra nezināja, ko lai dara. Šobrīd pārējie mēģināja nozagt dunci; viņai vajadzētu tiem palīdzēt.

-    Nāc man līdzi, Jūzerrefs mudināja.

Pēc tam viss notika pavisam ātri. Pirra iekliedzās un metās ārā no kambara, klupdama krizdama skrēja uz priekšu pa lāpu apgaismotiem gaiteņiem un velti mēģināja atrast pārējos. Tad viņa nez kā bija nonākusi pie vārtiem un sastapusi tur Hekabi, kas stīvējās par viņas atbrīvošanu.

Virs krustcelēm riņķoja kaijas un tumsā sasaucās; Hekabi uzšņāca, lai meitene pasteidzas.

Ko tu darītu, Pirra? Hīlass bija jautājis.

Tagad viņa zināja. Viņa bija tikpat nežēlīga kā māte. Viņa bija nolēmusi Jūzerrefu nāvei.

Un beigās tas viss izrādījās velti, jo nodoms nebija izdevies. Duncis joprojām bija Vārnām. Un Hīlass bija prom.

Hekabi bez brīdinājuma sagrāba Pirras roku un ierāva viņu aiz ērkšķu krūma. Kāds nāk! viņa izdvesa.

Krustojumam tuvojās kāds stāvs. Pirra redzēja, ka nācējs noņem cepuri un noslauka pieri. Viņa pamanīja, kā gaišajos matos atmirdz zvaigžņu gaisma.

Meitene iznāca ārā. Tu neaizbrauci.

* * *

Pirra izskatījās gluži bāla un vērās viņā tā, it kā viņš būtu rēgs. Es domāju, ka esi prom, viņa sacīja. Man šķita…

-    Nav laika skaidrot, zēns pārtrauca. Tad uzrunāja zintnieci: Mums tas jāaiznes uz Kalnu, vai ne?

Sieviete neatbildēja. Viņas acis bija kā piekaltas priekšmetam, ko zēns turēja dūrē. Vai tas ir…

-Jā, viņš nepacietīgi sacīja.

-    Duncis, Pirra izdvesa. Kā tas…

-    Teiksim vienkārši tā Akastoss ir labāks zaglis, nekā bijām domājuši. Hekabi uz Kalnu? Tā mums ir jārīkojas, vai ne? Mums jāatrod uguns gara midzenis un jāiemet duncis tur iekšā, un tad Uguns Pavēlniece to iznīcinās.

Hekabi saķēra zēna plaukstas locītavu. Un tas ir jāizdara tev.

-    Protams, Pirra piebalsoja. Nazis ir rokā ārpusniekam, un Koronosa dzimta deg…

-    Un tad beidzot, Hekabi pabeidza, Talakreja būs brīva.

Hīlass uzmeta skatienu dūrē iežņaugtajam duncim. Zēnam nepatika, kā viss risinās. Viņu stumdīja un grūstīja spēki, ko viņš nespēja izprast.

Zvaigžņu gaismā zēns saskatīja ap Kreona cietoksni paceļamies un uztraukti ķērkājam lielus vārnu pulkus.

Viņam bija nelāga nojauta, ka ari šie putni kaut kādā veidā ir ar visu saistīti. Bet kā? Ko viņš bija palaidis garām?

-Jāpasteidzas, skubināja Hekabi. Nevar zināt, kad viņi pamanīs, ka dunča vairs nav.

Pirra uzsita knipi. Zirgi! Tie tur pie Kakla. Ja mēs varētu kādu nozagt…

Hīlass nekustējās. Viņš vēroja kaijas un vārnas, kas laidelējās apkārt, aizsedzot zvaigznes.

-     Hīlas? Pirra jautāja. Kas ir?

Zēns iedomājās par visiem zvēriem, kas uzvedās pavisam savādi: pelēm, kas bēga no dziļākajiem lokiem, putniem, kuriem vajadzētu gulēt, bet kuri negulēja, vardēm, kas bija pazudušas no dīķiem. Sapnī Izi bija mēģinājusi viņu brīdināt. Kur ir vardes, Hīlas? Kur ir vardes?

Viņš iedomājās par asinīm, kas izšļācās no Akastosa pietūkušā īkšķa, un par izdegušo joslu uz Kalna, kas izspiedās uz āru tā, it kā kaut kas gribētu tikt laukā…

Viņš zināja. Kreons bija ieracies pārāk dziļi, un Uguns Pavēlniece bija sadusmota vairāk, nekā kāds spētu iztēloties.

Zēns pagriezās pret Pirru. Tā uzsprāgs.

-    Kas tad? Pirra nesaprata.

-    Talakreja.

35

-     Nav tiesa, Hekabi spīvi pretojās. Kalns ir dusmojies jau agrāk, bet Viņa nemūžam neiznīcinātu Pašas ļaudis! Zintniece stāvēja, cieši sakrustojusi rokas, it kā negribētu laist sev klāt šausminošās aizdomas, ka Hīlasam varētu izrādīties taisnība.

Pirrai sievietes bija žēl līdz sirds dziļumiem, jo viņa zināja, ka Hīlasam tiešām ir taisnība. Sarkanā upe aprij Talakreju, meitene bilda.

Zēns uzmeta viņai skatienu.

-     Nupat atcerējos. Hekabi tā sacīja toreiz, kad bija transā.

-    Transā es sarunāju visu ko, Hekabi izspļāva, bet tas nenozīmē, ka tā ir patiesība! Mēs pazīstam Uguns Pavēlnieci, mēs viņu pielūdzam jau tūkstošiem gadu!

-     Vārnas ne, Hīlass iejaucās un žigli izstāstīja par nemieru, ko bija novērojis raktuvēs mītošajos zvēros. Kad viņa par to tikai paraustīja plecus, viņš aprakstīja izcilni kalna kamiesī.

To dzirdot, Hekabi dūša sašļuka papēžos. Viņa kratīja galvu, taču Pirra redzēja, ka viņa ir aptvērusi patiesību.

-     Hekabi, Pirra viņu uzrunāja. Tavai tautai tevi vajag vairāk nekā jebkad.

Zintniece apstulbusi vērās meitenē.

-      Dodies uz savu ciemu, sacīja Hīlass. Brīdini viņus, brīdini raktuvju vergus. Saki, lai viņi dodas prom no salas! Tad viņš uzrunāja Pirru: Tu arī ej viņai līdzi.

-     Nē! Es nākšu tev līdzi, tu nevari to paveikt viens.

-    Varu gan, tev nav nekādas jēgas palikt.

-     Hīlas, ja mēs atradīsim kaut vienu no tām uguns plaisām un iemetīsim tur dunci, mēs varam paspēt atgriezties ciemā, iekams aizbrauks pēdējā laiva!

-    Es jau teicu, ka tev nav jēgas palikt…

-     Bet es teicu, ka ir gan, jo tu nezini ceļu uz ciemu.

Zēns košļāja lūpu. Nāc, mēs velti šķiežam laiku.

* * *

Kalns izverda dūmu stabus, kas pacēlās pāri līdzenumam. Tumsu pāršķēla zibens šautras. Zirgs iezviedzās un gandrīz nometa bērnus no muguras.

Hīlass stingri saķēra saujās krēpes un iespieda papēžus dzīvniekam sānos. Viņš saoda zirga šausmas un juta, kā Pirra cieši turas viņam pie vidukļa. Zēns sasprindzināja dzirdi, ieklausoties, vai aiz muguras neatskanēs pakavu duna. Pagaidām neko nedzirdēja.

Parādot Akastosa zīmogu un stāstot, ka viņi upurēšot Kalnam, Pirrai bija izdevies pierunāt sargus palaist viņu garām; kamēr meitene novērsa to uzmanību, Hīlass iezagās aplokā un nozaga zirgu. Tagad tā pakavi šķīla dzirkstis no obsidiāna takas, dzīvnieks traucās pāri līdzenumam un Kalns apbrīnojami ātri tuvojās.

Bērni sasniedza brikšņus un nolēca zemē, lai zirgs varētu atvilkt elpu. Pirra bija pierunājusi sargus iedot viņai ūdens maisu, un abi padzērās, taču, kad meitene

ielēja mazliet ūdens Hīlasa saujās, lai piedāvātu zirgam, tas izrādījās pārāk nobijies, lai dzertu.

-     Nu jau vairs nav tālu, zēns sacīja un noglāstīja dzīvnieka kaklu.

Uzplaiksnīja zibens, un nogranda pērkons. Hīlass un Pirra pārmija skatienus. Uguns Pavēlniece bija pamodinājusi Zemes Drebinātāju, un nu viņa sauca arī Debesu Tēvu, pavēlot saviem nemirstīgajiem brāļiem palīdzēt cīņā ar Niknajiem un atbrīvot viņu no šiem mirstīgajiem iznireļiem, kas grauzās viņas iekšās.

No vietas, kur stāvēja bērni, Kalna sāni izskatījās satumsuši; tur melnēja biezie irbuleņu ceri. Pirra norādīja uz ēnainu klintsradzi tieši virs brikšņiem. Tās klintis es atceros vai tieši aiz tām nebija uguns gari?

-     Tas labi, Hīlass nopriecājās, tie ir tuvāk, nekā biju domājis.

Zirgs kāpās sāņus un bolīja acis, tomēr zēnam izdevās atkal uzkāpt tam mugurā. Tai pašā brīdī, kad viņš uzvilka sev pakaļ Pirru, zeme nodrebēja un obsidiāna taka sāka cilāties kā čūska. Zirgs saslējās pakaļkājās, nometa abus jātniekus un aizauļoja tumsā.

Hīlass uzrausās kājās un ieraudzīja, ka Pirra berzē elkoni. Viss kārtībā?

Meitene pamāja ar galvu. Vai tev vēl ir duncis?

Zēns cieši satvēra spalu.

Rūkoņa mitējās. No virsotnes plūstošie dūmi mazliet izklīda, un iestājās savāds miers. Kalns aizturēja elpu.

Obsidiāna taka gāja tieši cauri biezoknim, padarot kāpienu daudz vieglāku, un bērni iznāca virspus brikšņiem ātrāk, nekā bija gaidījuši. Hīlass paskatījās apkārt dīvainā, sarkanīgā atspīduma izgaismotajā

ainavā. Nekur nebija ne dzelteni aprepušu klinšu, ne šņācošu plaisu. Šī Kalna daļa bija pilnīgi mainījusies.

-    Kur viņi ir palikuši? Pirra apjuka.

Hīlass pakratīja galvu. Uguns gari bija aizbēguši. Pirras acīs viņš ieraudzīja atspoguļojamies paša bailes. Ja nu viņi nevienu neatrod?

Meitene asi pamāja ar galvu uz virsotni. Augstāk to bija daudz.

Zēns neatbildēja. Kas tā par pakšķēšanu? Kaut kas krita no debesīm klusi un mīksti kā pelēks sniegs. Bet tas bija karsts.

Pirra ieklepojās. Meitenes tumšos matus izraibināja pelēki plankumi. Hīlass noņēma viņai no pleca pārslu.

-     Tie ir pelni, viņš sacīja.

Pirra pamāja, lai viņš klusē.

Hīlass līdz ar pelnu krišanu sadzirdēja to pašu, ko bija saklausījusi Pirra. Uz obsidiāna klaudzēja daudzi pakavi. Vārnas.

Bērni skriešus devās augšup, taču drīz vien nonāca strupceļā. Taku bija aprakusi lavīna. Augstāk savādajā, sarkanajā gaismā zvīļoja kraujas melnu klinšu nogāzes.

-    Būs jākāpj, Hīlass nomurmināja.

Zēns bija tikko sācis ceļu augšā, kad Pirra parāva viņu sāņus. Nākamajā acumirklī no kalna atlūza milzīga akmens plātne un pārslīdēja pāri tai vietai, kur viņš vēl nupat bija stāvējis.

Abi noskatījās, kā klintsbluķis ietriecas brikšņos un izjūk, uzjundot putekļu mākoņus.

Pirra atlauza gabaliņu no nogāzes un pārsteidzoši viegli sadrupināja to pirkstos. Tas nav akmens, meitene vīlusies sacīja. Tās ir smiltis. Kā lai mēs kāpjam pa smiltīm?

Hīlass izstiepa kaklu. Ja nogāze sagrūs viņiem zem kājām, viņus apraks dzīvus vai arī kūleņu kūleņiem noraus lejā līdzenumā. Bet pakavu duna tuvojās. Būs jāmēģina, viņš izlēma.

Viņi pašķīrās, lai vienuviet nebūtu tik liels svars. Hīlass spēra soli uz augšu. Kāja iegrima un paslīdēja; lejup šņākdama nogāzās smilšu straume. Hīlass nogaidīja, līdz tā apsīka, un mēģināja vēlreiz. Šoreiz izdevās pakāpties mazliet augstāk. Pēdas visu laiku stiga smiltīs un slīdēja, un kāpiens bija lēns kā ļaunā sapnī. Zēns pamanīja no smiltīm rēgojamies klintsbluķi un uzrāpās uz tā. Viņš redzēja, ka Pirra rīkojas tāpat. No akmens zēns sāniski virzījās uz laukumiņu, kur pamats izskatījās stingrāks… Pelni turpināja krist, izraibinot nogāzes nedzīvi pelēkiem plankumiem.

Beidzot zēns sasniedza cietu klints malu. Viņš uzrāpās virsū un elsodams palika tur guļam. Pirra arī bija turpat un tupēja uz ceļiem gabaliņu tālāk. Viņi atkal bija uz obsidiāna takas.

Bet kur bija uguns gari?

-     Nu jau vairs nevar būt necik tālu, Pirra izdvesa.

Bērni vēl nebija necik tālu tikuši, kad taka spēji izbeidzās. Viņi bija nonākuši virsotnē, tikai tā vairs nebija šaura kā naža asmens, bet desmit soļu plata, un visur slējās milzīgi, melni, izlūzušiem zobiem līdzīgi klintsbluķi. Ielūkojies kādā spraugā starp tiem, Hīlass pamanīja krātera tālāko malu un uzblīdušo joslu. Tā bija samilzusi milzu čūlā un verda dūmus. Kad tā plīsīs, Talakrejai būs beigas.

-     Kur ir uguns gari? Pirra iesaucās.

Hīlass mēģināja atbildēt, bet rīkle bija izkaltusi. Starp milzīgajiem zobiem viņš varēja ielūkoties krāterī, un

tas vairs nelīdzinājās salta, pelēka akmens katlam, bet dvesa apžilbinoši sarkanu versmi. Zēns juta karstumu un redzēja, kā tur iekšā viss cilājas un šūpojas, apšļakstot malas ar šķidru uguni.

Kalna tukšā sirds bija pārvērtusies uguns ezerā.

* * *

Pirra nostājās Hīlasam blakus, un zēns dzirdēja, kā šņākuļo viņas elpa. Met iekšā, draudzene sacīja.

-     Aizmirsti par uguns gariem, Pavēlniece to iznīcinās!

Viņai bija taisnība. Taču vispirms Hīlasam bija jānokļūst krātera malā, bet, lai to paveiktu, vajadzēja atrast ceļu cauri milzīgajiem zobiem.

Tie bija saspiedušies pārlieku cieši; zēns netika cauri.

-     Varbūt es to varu izdarīt no šejienes, viņš sacīja un izvilka dunci no maksts. Ja viņš metīs no visa spēka, varbūt tas pārlidos klintīm pāri.

Pirra aiz muguras iekliedzās.

Hīlass pameta skatienu pāri plecam, bet meitenes tur vairs nebija.

-     Nekusties! kāda balss uzsauca.

Telamons stāvēja piecu soļu attālumā, un viņam rokās bija uzvilkts loks. Viena kustība, viņš draudēja, un tu būsi pagalam.

3 6

-    Kur Pirra? Hīlass iekliedzās.

Bulta iedūrās zemē pie viņa kājām, piespiežot atlēkt sāņus. Es turēju tev doto vārdu! Telamons auroja.

-    Laiva bija sagatavota!

-    Es arī būtu aizbraucis, bet man bija tevi jābrīdina viņš dzīrās tevi nogalināt!

Zemē ietriecās nākamā bulta. Hīlass vēlreiz palēca sāņus.

-   Tu to tikai izdomā! Telamons rēca. Tev tikai vajadzēja laiku, lai iznīcinātu dunci! Met to šurp!

Abi stāvēja viens otram pretī sarkani zvērojošajā gaismā. Kalns drebēja, un pelni krita lejup kā indīgs sniegs.

Telamons bija atjautīgs Hīlass pamanīja, kā pretinieks viņu ar bultām bīda arvien tālāk no klintīm. Nu viņš jau bija pārāk tālu no krātera; ja tagad mēģinātu to mest, duncis tikai nokristu zemē un tam nekas nenotiktu.

-    Es to izdarīšu, Telamons draudēja, nomērķēdams Hīlasam sirdī.

Hīlass satvēra ciešāk dunča spalu. Dažus soļus tālāk pa kreisi bija akmeņu krāvums, aiz kura varbūt izdotos paslēpties, un tur varbūt arī bija ceļš uz krātera malu.

-    Nē, zēns sacīja.

Telamona uzvilktā bulta notrīsēja. Hllas! Pamet man dunci! Runātāja vaibsti bija apņēmīgi, bet balss drebēja. Tas pieder mums! Ar tevi tam nav nekāda sakara!

-    Un ar Izi? Un ar Škicu? Un ar visiem tiem ārpusnieldem, ko Vārnas ir nokāvuši? Viņi ir ļauni, Telamon. Šeit tam pienāks gals!

Telamona seja saspringa. Viņi ir mani radi! Bulta iespindzās tai pašā mirkli, kad Hīlass metās aiz klintīm, un zēns dzirdēja to atsitamies pret akmeni vien plaukstas platuma attālumā viņam aiz muguras.

-     Gļēvulis! Telamons iebļāvās. Nāc ārā un cīnies!

Hīlass drudžaini ierausās starp klintīm. Viņš pamanīja spraugu. Tā bija pārāk šaura, tur nevarēs tikt cauri…

-    Hīlas, augšā! no kādas neredzamas vietas uzsauca Pirra.

Zēns pameta skatienu augšup un ieraudzīja, ka Telamons ir notupies uz klints un sniedzas bultu makā pēc kārtējās bultas. Hīlass pagriezās, sāniski izspraucās caur spraugu otrā pusē un tur nokrita uz ceļiem.

Aiz muguras atskanēja būkšķis. Telamons bija nolēcis zemē. Priekšā slējās vēl citas dūmos tītas klintis. Hīlass pietrūkās kājās, un tai pašā brīdī sejā iecirtās karsti izgarojumi, ieskaujot viņu Kalna smacējošajā elpā. Viņš dzirdēja Telamonu klepojam. Pēc tam dūmi mazliet izklīda, un Hīlass turpat aiz klintīm ieraudzīja pulsējošo, sarkano bezdibeni. Viņš atvēzējās…

-    Nē! Telamons iekliedzās.

…Hīlass no visa spēka meta dunci.

Laiks it kā apstājās, duncis nozibēja pāri klintīm, aizķerdams pēdējo… un nošķindējis palika guļam uz malas.

Hīlass neticīgi skatījās.

Telamonam palika vaļā mute.

Koronosa duncis neļāvās iznīcināties.

Krauja stāvus tiecās lejup līdz vietai, kur tas gulēja uz radzes, kas kā aizlūzis ilknis rēgojās virs krātera. Hīlass devās turp, oļiem zem viņa kājām ripojot prom un krītot degošajā ezerā tālu lejā.

Kāda roka sagrāba viņu aiz pleca un parāva atpakaļ. Hīlass ar būkšķi nokrita zemē, un Telamons uzmetās viņam virsū, ar savu svaru aizsitot elpu. Hīlass mēģināja izķepuroties, bet Telamons bija pārāk stiprs. Viņš saķēra Hīlasa matus vienā rokā un ar otru izvilka savu nazi. Hīlass ar abām rokām saķēra pretinieka plaukstas locītavu un pūlējās atgrūst smaili no savas rīkles. Tā nenovēršami tuvojās. Pārcilvēcīgā sasprindzinājumā Hīlass ar kājām sametās sāniski, nogāza Telamonu nost un izsita nazi tam no rokas. Ierocis grabēdams aizslīdēja pār akmeņiem, un Telamons klupa tam pakaļ, bet Hīlass saķēra viņu aiz garajām cirtām un aizvilka tur, kur nazis palika neaizsniedzams.

Neatlaizdams Telamona matus, Hīlass trieca pretinieka galvu pret zemi, bet Telamons iespieda īkšķus viņam rīklē, neļaujot paelpot. Hīlass skrāpēja viņa rokas. Telamons ar celi iebelza Hīlasam pa vēderu, apmeta viņu otrādi un ar ceļiem piespieda augšdelmus. Hīlass juta, kā tvēriens pie rīkles kļūst ciešāks. Acu priekšā zibēja melni punkti, mutē bira karsti pelni, viss satumsa…

Telamons sāpēs iekaucās un novēlās nost no viņa krūtīm.

Pirra redzēja, kā Hīlasa krūtis smagi cilājas, ievelkot gaisu. Viņa redzēja, kā Telamons neticībā saķer cisku; viņa pati steigšus parāpās nost.

Meitene paklupa un gandrīz nometa viņa nazi zemē. Galva joprojām reiba no pirmīt saņemtā belziena, bet, ja izdotos gana ilgi novērst Telamona uzmanību, Hīlass varbūt tiktu līdz duncim.

-     Un tu sevi sauc par karotāju? viņa irdza. Par tādu adatas dūrienu kviec kā skuķis?

Telamons joprojām tupēja uz ceļiem; viņš sagrīļojās. Starp stilbam piespiestajiem pirkstiem sīkām straumītēm tecēja asinis. Zēns sāpēs samiedza acis un paskatījās uz Pirru un pēc tam uz Hīlasu, kurš devās lejā pie dunča.

-     Gļēvulis! Pirra zobojās, vicinādama Telamonam sejā viņa nazi.

Pēkšņi viņš sastinga. Pirra atskatījās. Vārdi pamira viņai rīklē.

No mutuļojošajiem dūmiem iznira kāds vīrs karotājs melnās jēlādas bruņās. Farakss veikli kā lūsis noskrēja lejā pa klintīm, ar vienu rokas vēzienu pagrūda Hīlasu malā un paķēra no bezdibeņa malas dunci.

Hīlass zaudēja līdzsvaru un noslīdēja no klints.

Pirra metās viņam palīgā, bet Telamons viņu saķēra un parāva atpakaļ.

Farakss triumfējoši pacēla Koronosa dunci; asmens gailošajā gaismā sarkani iezvīļojās. Hīlass viņam pie kājām izmisīgi turējās pie malas.

-    Nogalini viņu, Faraks! Telamons kliedza. Viņš ir tas ārpusnieks no pareģojuma!

Pirra ķepurojās un spārdījās, bet Telamons bija pārāk spēcīgs. Meitene, šausmu pārņemta, noskatījās, kā Hīlass izmisīgi cenšas tikt atpakaļ uz klints. Viņa redzēja, kā Faraksa stāvs slejas zēnam pāri. Viņa dzirdēja tā salto balsi skāņi atbalsojamies pār Kalna pērkona grandiem:

-    Ja duncis būs rokā ārpusniekam, Koronosa dzimta degs… bet, ja duncis būs rokā Faraksam, tad degs pats ārpusnieks…

To pateicis, viņš smagi uzmina Hīlasam uz rokām.

-    Nēl Pirra vaimanāja.

Bet Hīlass bija nozudis.

37

Zēns krita cauri svelošiem, sarkaniem dūmiem, atsizdamies pret klintīm un tverdams izciļņus, kas sadrupa rokās. Tad Kalns iebelza Hīlasam pa muguru un viņš vairs nekrita.

Gaiss bija melns un sīvi oda pēc pelniem. Hīlasa acis asaroja, un ik elpas vilciens sagādāja sāpes. Viņš jutās sadauzīts un saskrāpēts, bet pakustēties varēja.

Zēns klepodams apvēlās uz vēdera un pieslējās ceļos. Zeme zem plaukstām bija nemierīga un karsta. Kuru katru mirkli tā varēja pavērties un viņu aprīt. Mutuļojošus pelnu mākoņus caurdūra zibens šautras. Gaisā svelpa uguns lodes, dārdēdamas pret zemi turpat apkārt.

Izstiepis kaklu, Hīlass paraudzījās augšup uz krātera malu; tā atradās galvu reibinošā augstumā. Aiz muguras nepilnu divdesmit soļu attālumā cilājās sarkanais degošā ezera haoss. Zēnu karsēja tā izdvestā versme. Viņš dzirdēja to burbuļojam kā biezu putru un redzēja izšļācamies šķidras uguns strūklas, kas caurauda tumsu žilbinoši sarkaniem pavedieniem un šļakstot atkrita atpakaļ krāterī.

Ja kaut kas uzsprakstīsies Hīlasam, viņš būs pagalam.

Mijkrēslī zēns krātera pakājē saskatīja nelielu izdedžu kaudzīti un klupšus krišus devās turp. Uzkalniņš

nebija nekāds augstais, tomēr tā virsotnē smaka vairs nešķita tik kodīga.

Hīlasam par pārsteigumu, ap kaklu vēl aizvien bija lauvas nags, un tas viņu mazliet iedrošināja. Pie jostas viņš atrada auduma skrandu, ko Akastoss bija iedevis dunča slēpšanai. Zēns apsēja to ap muti un degunu, un elpot kļuva mazliet vieglāk.

Krātera siena ieslīpi tiecās augšup kā milzīga katla siena, taču, kad Hīlass sāka taustīties un meklēt izciļņus, klints viņa rokās sadrupa. Viņš mēģināja atkal un atkal. Hīlasu pārņēma atklāsme viņš nespēs no šejienes izrāpties.

Vai tā tas beigsies? zēns neskaidri nodomāja. Vārnas paturēs dunci, un visi pūliņi būs veltīgi?

Tad viņš pāri degošajam ezeram pamanīja augonim līdzīgo izliekumu. Tas bija samilzis tik liels, ka blīda pār krātera malu kā kupris. Hīlass apjauta, ka duncis vairs nav svarīgs, jo tad, kad izcilnis sprāgs, tas nogalinās visu, kas atradās uz Talakrejas.

Lai cik dīvaini tas būtu, Hīlass nejuta bailes, tikai šķietami savādu mieru. Tagad, kad noticis pats ļaunākais, šausmas bija zudušas.

Zēns iedomājās par Zenu un Sikspārni, un Perifāsu, un visiem pārējiem vergiem. Par Hekabi un saliniekiem. Par Akastosu un Postažu, un Pirru. Viņā uzliesmoja dusmas. Neviens no viņiem nebija pelnījis nāvi.

Hīlass pielēca kājās un grīļodamies izslējās uz savas izdedžu kaudzes. Kāpēc jāsoda mūs visi? viņš ieķērcās. Mēs neesam Vārnas! Mēs neko neizdarījām!

Kalns ierūcās, apspļaujot apkārt esošās klintis ar šķidru uguni.

-     Kas man par daļu? zēns uzkliedza. Es vienalga miršu!

Kalns ierēcās, un Hīlass rēca pretī. Es izdarīju visu, ko varēju! Es atdevu dziļos lokus grābējiem! Es izglābu Postažu tavu radību! Darīju, ko varēju, lai iznīcinātu dunci, bet tu mani apturēji, tu! Ko vēl tu gribi?

Uzplaiksnīja zibens, Kalns nodrebēja, un Hīlass nodomāja, ka tās ir beigas.

Piepeši rēcieni pieldusa rūkoņā. Zibens apdzisa. Izcilnis vairs nedūmoja.

Hīlass noslīga ceļos. Ko tu gribi?! viņš sauca.

Šķidrā uguns mitējās burbuļot un šļakstīties, bet nu Kalna degošā sirds sāka cilāties. Gaiss notrīsuļoja no nemirstīgā klātbūtnes.

No svelošā ezera pacēlās Uguns Pavēlniece.

* * *

Viņa tuvojās sprakstošā gaismas spozmē, un dievietes degošā ēna zvēroja Viņai aiz muguras. Plandošie mati meta uguns pavedienus, un Viņas seja bija briesmīgāka par tūkstoš Sauļu spīdumu.

Hīlass nometās ceļos uz sava pakalna un ar rokām aizspieda acis. Lūdzu, viņš izdvesa. Laid cilvēkus prom!

Dieviete pagriezās pret zēnu, un viņš sajuta Viņas skatiena neizturamo versmi. Un ko es tad dabūšu? Viņas vārdi atbalsojās zēnā kā meža ugunsgrēks.

Hīlass cieši satvēra savu lauvas nagu. Ņ-ņem mani, viņš izstomīja.

Zēnu apdvesa ugunīgi smiekli. Es jau esmu tevi paņēmusi.

-    Ļauj pārējiem tikt prom. Dod viņiem laiku!

Kaut ari Hilasa acis bija ciet, viņš juta, kā Viņa noliecas tam pāri; no Viņas pilēja uguns. Zēns neuzdrošinājās skatīties, bet domās redzēja, kā Viņas spožie mati laistās melnajā gaisā. Viņš sagaršoja rūgto elpu, dievietei pieliecoties viņam klāt. Hīlass ieldiedzās sāpēs, kad nokaitēts pirksts piedūrās viņa deniņiem.

Uguns dāvā… Pavēlniece čukstēja. Un uguns ņem…

* * *

Hīlasa domas spēji noskaidrojās. Vietā, kur Mirdzošā bija viņam pieskārusies, sūrstēja galva, taču Viņa bija prom. Atkal dārdēja pērkons un mākoņus durstīja zibeņi. Čūlājošais izaugums verda dūmus, un no ezera šļakstījās šķidra uguns.

Krūtīs kaut kas sāpīgi sakustējās, un viss mainījās. Zēns dzirdēja tālumā grābējus, kuri ierakās dziļi zemē, un saklausīja ik pelnu plēksni, kas nolaidās uz Kalna sāna. Ezerā viņš pamanīja kustamies stāvus, kas bija tik ēteriski kā liesmas. Viņš dzirdēja to augstās, smalkās balsis un redzēja negantās, necilvēcīgās sejas.

Tā laikam ir nāve, viņš nodomāja, un tie ir uguns gari, kas atnākuši man pakaļ.

Tomēr sasitumi joprojām smeldza, un mutē vēl jautās pelnu raupjais rūgtums tad jau viņš bija dzīvs.

Kamēr viņš samiegtām acīm skatījās uz degošo ezeru, no uguns gariem nošķīrās neliela, spoža, liesmota lode, kas nešķita biedējoša, un palēkdamās tuvojās.

Sapnī mazo lauvu nebija sagūstījuši ļaunie cilvēki, kas iebāza viņu šaušalīgā, šaurā zaru mudžeklī.

Sapnī viņa bija slaida un stipra un joņoja tik ātri kā pieaugusi lauvene: augšā Kalnā un iekšā tā ugunīgajā vēderā. Sapnī viņa brāzās palīgā zēnam.

Viņš bija iestrēdzis un nevarēja izkāpt ārā. Tieši tāpat kā toreiz, kad viņa pati bija iekritusi tai bedrē, tikai nu bija viņas reize palīdzēt viņam.

Mazā lauva strauji kā liesma pameta uguns garus degošajā ezerā un metās viņam pretī. Viņa jutās brīnumaini pašpārliecināta: lauvenīte skaidri zināja, kur likt ķepas, kad ieķerties ar nagiem un kad atsperties un lēkt.

Pirmoreiz viņa patiesi prata kāpt.

* * *

Ugunslode tuvojās, un Hīlass jau aizsedza seju ar rokām, kad tā notrīsēja un pārvērtās par Postažu.

Tomēr tā patiesībā nebija Postaža tēls visu laiku izplūda un pašķīda dzirkstelēs. Zēns juta, ka apveids, kas lūkojas viņā ar lielām, zeltainām acīm, nav vis tā Postaža, kādu viņš pazina, bet viņas gars.

Nebija laika prātot, kas īsti notiek. Postažas gars noskurināja vienu liesmojošo ausi, aizskrēja garām un ar sev nepavisam neraksturīgu grāciju uzlēca uz klintsbluķa, kas rēgojās no krātera sienas turpat virs galvas; to Hīlass iepriekš nebija pamanījis. Mazās lauvas ķepu nospiedumi atstāja uz izdedžiem kvēlojošu taku, un, kad viņa atskatījās, bija skaidrs, ko Postaža vēlas.

Seko.

Klintbluķis izskatījās gana liels, lai tur uztuptos ja vien varēs to aizsniegt. Bet Hīlasam no pārguruma griezās galva un locekļi bija kā no akmens.

Tomēr Postažas spožais gars neļāva padoties. Lauvenlte uzmeta zēnam nepacietīgu skatienu un veikli kāpa augstāk, līdzsvaram šaudīdama ugunīgo asti un atrazdama nākamo klinti vēl vienu cieta akmens saliņu drūpošajā sienā, kuru Hīlass bez viņas nekad nebūtu ievērojis.

Tikusi uz klints, mazā lauva palūkojās lejup uz zēnu un nogaidoši saslēja ausis. Tagad ir tava kārta. Seko man. Es tevi aizvedīšu līdz virsotnei.

Hīlass ar grūtībām pieslējās kājās un sāka kāpt.

3 8

Ar katru soli Pirras kājas līdz potītēm iegrima smalkos, melnos pelnos un paslīdēja divus soļus tālāk smacējošā, tumšā tunelī.

Meitene sev iegalvoja, ka Hīlass vēl varētu būt dzīvs. Viņa taču nebija redzējusi, kā viņu nogalina; un, ja jau duncis varēja tā palikt guļam uz klintsradzes, tad tāpat varēja notikt arī ar Hīlasu. Viņš bija kalnu puika, viņš varēja uzrāpties augšā pa jebkuru virsmu.

-      Neatpaliec, Telamon! kaut kur priekšā uzrēja Farakss.

-    Vainīgs tas skuķis, viņa mūs kavē, Telamons viņai aiz muguras uzsauca. Vai nevaram viņu vienkārši atstāt te?

-    Nē, Farakss salti attrauca. Ja viņa ir virspriesterienes meita, tad keftieši maksās, lai viņu atdabūtu.

-     0 jā, maksās jau gan, Telamons nomurmināja. Kopš cīņas pie krātera viņā jautās nebijis drūmums. It kā Kalns būtu sadedzinājis to zēnu, kāds viņš bija agrāk, Pirra nodomāja.

Abi vīrieši nebija pacentušies meiteni pārmeklēt, tāpēc pie augšstilba vēl aizvien bija obsidiāna nazis taču Pirra zināja, ka mēģinājums pēc tā pasniegties beigtos ar nāvi. Faraksa acīs viņa bija tikai miesa un kauli, ko

izmantot tā, kā viņš uzskatīja par vajadzīgu. Ja viņa radīs nepatikšanas, vīrietis pārgriezīs viņai rīkli.

Farakss un Telamons bija nākuši uz Kalnu vieni paši Pirra nosprieda, ka viņi nav pateikuši vīriem, ka duncis ir nozagts; nu Farakss soļoja uz priekšu, sažņaudzis dunci dūrē un nicinādams briesmas. Kalns bija tikai kārtējais šķērslis, ko pārvarēt ar savu gribu.

Beidzot atausa diena, bet tā nelīdzinājās nevienai, ko Pirra savā mūžā bija pieredzējusi. Tā nesākās austrumos, kur modās Saule, bet izgaismoja visas debesis nejaukā, sarkanā spīdumā.

Tas bija pasaules gals.

* * *

Diena bija dzimusi dusmu uzplūdā, bet tai nebija ilgs mūžs. Kalna izspļautie pelni aizsedza sauli kā milzu līķauts, un Hīlass jau ilgi jāja spokaini pelēkā mijkrēslī.

Zēns auļoja, piespiedis galvu pie zirga saspringtā kakla. Hīlass bija pārguris, tomēr tagad, kad viņš bija prom no krātera indīgajiem izgarojumiem, domas šķita raisāmies skaidrāk.

Hīlasam pietrūka Postažas gara sabiedrības. Mazā lauva bija uzvedusi viņu augšā pa krātera sienu un pavadījusi lejā pa nogāzi līdz brikšņiem, kur, dzirkstelēm šķīstot, nozuda. Drīz zēns izdzirda izmisīgus zviedzienus un atrada zirgu, ko abi ar Pirru bija nozaguši, tā groži bija aizķērušies aiz kādas saknes.

Beidzot zēns sasniedza Kaklu un apstādināja zirgu. Valdīja savāds klusums: sargi bija aizbēguši. Hīlass nolēca zemē, aptina grožus sev ap roku un pārmeklēja apmetni.

Viņš atrada ūdens maisu un kāri padzērās, ieliedams silē mazliet ūdens zirgam.

Viņš paklupa pār sargu, kas gulēja zemē; tam vēderā rēgojās naža spals viņu laikam bija nogalinājuši izmisīgā bēgšanas mēģinājuma laikā. Hīlass izrāva nazi, noslaucīja asmeni mirušā tunikā un iebāza ieroci aiz jostas. Nebija laika veltīt uzmanību vīra sadusmotajam garam. Turp, kur viņam bija jādodas, nevarēs sekot pat rēgs.

Zēns aulekšiem devās uz krustcelēm; ceļā bija redzamas zīmes, kas liecināja par bēgšanu, bet cilvēkus nemanīja. Viņš prātoja, kur visi palikuši un vai viņš ir vienīgais, kas vēl palicis Talakrejā. Tad viņš pustumsā saskatīja no Kreona cietokšņa plūstam cilvēkus; citi bēga no raktuvēm. Kur bija Postaža? Un Pirra? Vai Farakss nogalināja meiteni Kalnā vai ari paņēma līdzi?

Piepeši zeme ierēcās un šķērsām pāri takai atvērās robota līnija. Zirgs šausmās spalgi iezviedzās, nometa jātnieku un aizauļoja prom tumsā.

Hīlass sāpēs piecēlās kājās. Viena taka veda uz ziemeļiem, tur noteikti bija ciems; ja viņš dosies turp, varbūt atradīs vietu kādā kuģī. Cita taka veda uz dienvidiem garām raktuvēm un lejup uz krastu. Ja Pirra vēl bija dzīva, Farakss viņu būtu vedis turp.

Zēns pārlēca pāri plaisai un devās uz dienvidiem.

* * *

Liedagā valdīja haoss. Zemes Drebinātājs dusmās bija atrāvis lielu gabalu rietumkrasta klinšu un iemetis to Jūrā. Smēdes kraujas vairs nebija; Hīlass cerēja, ka Akastoss ir paspējis izglābties.

Jūra bija duļķaina no pelniem, un pludmalē drūzmējās nokrituši klintsbluķi un šausmu pārņemti cilvēki, kas izmisīgi cerēja tikt uz kāda kuģa. Hīlass pamanīja līcī izbraucam trīs kuģus ar Vārnu karotājiem un netālu no krasta šūpojamies daudzas nelielas zvejas laivas. Vienā viņš pamanīja Hekabi; cieminieki laikam bija palīdzējuši visiem, kam vien varēja. Tālu Jūrā vīdēja lielisks kuģis ar piepūstām, melnām burām: Koronoss ar radiem glāba savu ādu un pameta pūli likteņa varā. Hīlass lūdzās, kaut viņi būtu paņēmuši līdzi Postažu.

Tālāk krastā kāds sauca: Blusa! Blusa! Šurp!

Seldumā zvalstījās noplucis kuģis ar izbēgušiem vergiem, un no tā viņam māja Perifāss. Blusa! Steidzies!

-     Nevaru! Hīlass atkliedza. Man jāatrod Pirra!

-    Kas ir Pirra? Mēs nevaram gaidīt!

Hīlass aizjoņoja prom pa piekrasti, izvairīdamies no ratiem, ēzeļiem un ļaudīm. Pirras nekur nebija. Nākamajā mirklī vējš pelnu mākonī izrāva plaisu un virs viņa slējās kuģis. Zēns izbrīnīts aplūkoja knābim līdzīgo priekšgalu un milzīgo, uzgleznoto aci. Ko te darīja keftiešu kuģis?

Uz klāja Hīlass pamanīja jaunekli ar skūtu galvu un melni krāsotām acīm, kurš kliedza uz airētājiem. Hīlass sazīmēja Pirras ēģiptiešu vergu Jūzerrefu, taču, kad viņš atvēra muti, lai tam uzsauktu, kāds uzskrēja viņam virsū, un zēns paklupa pār kasti.

Kastē kaut kas iekaucās. Tur iekšā bija Postaža: ar kājām gaisā, pārbijusies teju līdz nāvei, bet dzīva. Vārnas bija atnesuši mazo lauvu šurp, taču tad pametuši.

-     Es esmu klāt, Hīlass mierināja, apgriezdams būri pareizi un iebāzdams pirkstus caur režģi; mazā lauva

ņaudēja un izmisīgi mēģināja nolaizīt viņam roku. Tas esmu es, tagad viss būs labi, es tevi dabūšu laukā.

Taču, izvilcis nazi, lai dzīvnieku atbrīvotu, zēns saminstinājās. Ja viņš Postažu atbrīvos, tā aizšausies prom kā bulta, viņš viņu nemūžam nenoķers. Viņam būs tā jāpamet klīstam tepat, līdz Talakreja uzsprāgs.

Hīlass apjucis paskatījās uz keftiešu kuģi, tad atkal uz Postažu. Sirds sažņaudzās. Mazā lauva nesapratīs. Viņa domās, ka Hīlass viņu nolemj gūstam; tā arī bija, taču viņa vismaz paliks dzīva.

-    Jūzerref! zēns iekliedzās, ar Postažas būri iesteberējis seklumā.

Ēģiptietis viņu ieraudzīja, un viņam palika vaļā mute.

-     Kas tu esi?

-    Nav svarīgi! Hīlass izdvesa. Ņem! Viņš drebošām rokām pacēla būri. Viņu sauc Postaža! Pirra sacīja, ka tu pielūdz lauvas! Tev ir viņa jāizglābj!

-    Tu pazīsti Pirru? Kur viņa ir?

-     Ņem! Lūdzu!

Hīlass juta, kā būri izņem viņam no rokām, un ēģiptietis uzcēla to uz klāja. Airi iekrakstējās, un kuģis attālinājās, bet Hīlass palika stāvam, pelēkajam ūdenim mutuļojot viņam līdz viduklim un pelniem krītot lejup kā lielām asarām; viņš noskatījās, kā Postaža nevaldāmi plosās savā būrī. Mazās lauvas kaucieni dūrās zēnam sirdī. Kāpēc tu mani pamet?

-     Hīlas! viņam aiz muguras kāds iekliedzās.

Tur stāvēja Pirra. Viņai pār plecu nez kāpēc karājās ūdens maiss, meitene bija netīra, bet plats smaids rotāja visu seju. Nespēju noticēt, ka tu tiki laukā!

-     Un tu? zēns elsa. Kā tu tiki prom no Faraksa?

-    Sākās nogruvums, es…

-     Pirra! Jūzerrefs iekliedzās un pamāja airētājiem, lai mitējas airēt. Pirra ieraudzīja Jūzerrefu un keftiešu kuģi. Viņas seja saspringa.

Jūzerrefs kaut ko uzsauca keftiešu valodā un pameta meitenei virvi.

Virve iekrita ūdenī netālu no Pirras. Viņa papurināja galvu. Nē! Es nevaru atgriezties Keftiu!

Hīlass stāvēja un mirkšķināja plakstus, pūloties izdabūt no acīm jūras ūdeni. Citu kuģu vairs nebija, un Talakreja kuru katru brīdi varēja uzsprāgt. Tev jāiet, viņš mudināja.

Meitene pagriezās pret viņu. Mēs atradīsim citu kuģi…

-     Kādu kuģi? Hīlass iebļāvās. Visi jau ir prom!

-    Es tev teicu, ka nekad neatgriezīšos!

-    Tā ir tava vienīgā iespēja! Zēns paķēra virvi, šļakatām šķīstot, aizsoļoja pie viņas un apmeta cilpu meitenei ap vidukli.

-    Ko tu dari? Pirra izmisīgi skrāpēja viņa rokas, bet Hīlass nelikās ne zinis un sasēja mezglu, ko viņa nevarēs atsiet. Velc! viņš uzsauca Jūzerrefam.

-   Tu nedrīksti tā darīti Pirra auroja. Bet Jūzerrefs jau ievilka viņu kuģī, ķepurojošos uzcēla uz klāja un pavēlēja kādam jūrniekam izmest vēl vienu virvi Hīlasam.

-    Tu arī! ēģiptietis skubināja.

Hīlass brida pakaļ virvei, taču keftiešu aizrētāji airēja no visa spēka un kuģis kustējās pārāk ātri, aizvelkot to pārāk tālu, lai aizsniegtu.

Aiz muguras atskanēja apdullinošs dārds, un Jūrā ievēlās vēl viens milzīgs klints gabals. Trieciens sacēla

milzu vilni, kas strauji tuvojās zēnam. Viņš kūleņu kūleņiem aizvirpuļoja pelēkajās duļķēs, nespēdams pat saprast, kur ir augša un kur leja. Kad viņš spļaudīdamies iznira, keftiešu kuģis jau bija tālu prom līcī.

Hīlass neveikli izbrida krastā. Tur vairs nekas nebija palicis, vien kāds pārbiedēts ēzelis un dažādas izkaisītas mantas. Nu jau vairs nebūs ilgi, zēns truli nodomāja.

Nākamajā brīdī viņš caur pelnu puteni ieraudzīja seklumā šūpojamies mazu, necilu kuģīti. Viņš redzēja uz klāja drūzmējamies izbēgušos vergus un Perifāsu, kurš noliecās pāri bortam. Meties peldus, Blusa! Ilgāk mēs vairs nevaram gaidīt!

Hīlass pēdējiem spēkiem ķepurojās turp, un tad jau daudzas rokas pasniedzās lejup un uzcēla viņu uz klāja.

Airētāji apgrieza kuģi otrādi un devās prom līcī; Hīlass izspraucās caur pūli līdz kuģa priekšgalam.

Keftiešu kuģis bija uzvilcis buras un steidzās prom pār pelnu pelēko Jūru. Pirra stāvēja kuģa pakaļgalā, viņas mati mežonīgi plīvoja un seja liesmoja dusmās.

-     Es tev teicu, ka nevaru atgriezties! viņa kliedza.

-     Es tevi ienīstu, Hīlas! Es tevi ienīdīšu mūžīgi!

39

Talakreja bija tālu prom, bet Jūra joprojām bija nemierīga un no debesīm vēl aizvien sniga pelni. Tie bija nokrāsojuši pelēku visu pasauli: viļņus, buras un apklusušos, izbiedētos cilvēkus.

Kā rēgu kuģī, Telamons nodomāja.

Zēns skatījās, kā pelēlde airētāji airē pa pelēko Jūru. Pelēkais klājs bija lipīgs un notraipīts ar sarkanām asinīm: viņi bija upurējuši aunu, lai izlūgtos Debesu Tēvam un Zemes Drebinātājam drošu ceļu.

Telamonam bija nelabi no pārguruma, un ciska tai vietā, kur Pirra viņam bija iedūrusi, sūrstēja, bet, paskatoties uz savām rokām, kas stingri turējās pie borta, zēns sajuta spīvu lepnumu. Šīs pašas rokas bija izrakušas viņus ar Faraksu no nogruvuma. Kalns bija mēģinājis viņus nogalināt, bet Telamons bija pretojies. Viņš bija saucis palīgā Niknos un tie bija atsaukušies.

Tie bija izglābuši viņu pašu un viņa radus. Un, kaut arī duncis bija pazudis, jau tas vien, ka Koronosa dzimtai bija izdevies izglābties ar veselu ādu, lika Telamonam domāt, ka tas nav gājis bojā Talakrejā. Un zēns juta, ka arī pārējie domā tāpat.

Dažus soļus tālāk kuģa pakaļgalā bija uzslieta nojume. Zem tās sēdēja Kreons, drūmi apcerēdams savu

raktuvju zaudējumu, Farakss asināja savu zobenu, bet Alekto ķemmēja no matiem pelnus. Koronoss lūkojās Jūrā ar tikpat neizdibināmu seju kā vienmēr. Telamons pirmo reizi sajuta, ka tie patiesi ir viņa radi.

Virsvadonis pagrieza galvu un ieskatījās Telamonam acīs; zēns palocījās, bet tad aizgāja nostāk. Vēl nebija pienācis laiks stāstīt vectēvam par to, ko viņš bija uzzinājis pēdējos mirkļos Talakrejā. Tas jāpatur pie sevis līdz brīdim, kad viņš zinās, kā to izmantot.

Hīlass bija dzīvs. Prombraucot Telamons bija viņu pamanījis krastā.

Viņā vārījās dusmas, bailes un sašutums. Taču viņš nejuta nekādu žēlumu par reiz bijušo draudzību. Tas bija labi. Nu tas viss bija galā.

Piepeši gluži ne no kurienes atbrāzās neganta auka, sašūpojot kuģi un pasviežot to atpakaļ. Austrumos nogranda apdullinošs rēciens. Ļaudis kliedza un rādīja uz turieni ar rokām, cieši satvēra savus amuletus un krita ceļos. Telamons kā apstulbis skatījās, kā pie apmales paceļas melns mākonis.

-    Tā bija Talakreja, Farakss noteica, nostājies viņam blakus.

-    Tas ir pasaules gals, novaidējās kāds airētājs.

-Ja tā, tad lai tā arī būtu, Farakss drūmi atsaucās.

Telamons uzmeta tēvocim apbrīnas pilnu skatienu.

Lūk, vīrs, kurš pasaules galam stājās pretī tāpat kā visam: ar zobenu rokā.

Jā, Telamons nodomāja. Tā tam jābūt.

Nu zēns atskārta, ka Niknie viņu nebija glābuši tāpat vien. Viņš nevis Kreons, nevis Farakss un pat ne pats Koronoss glābs savu dzimtu. Tieši viņš pakļaus Keftiu

un sagrābs savās rokās visu Akeju. Tieši viņš pacels savu klanu vēl nedzirdētos slavas augstumos.

Un nekāds ārpusnieks, nekāds kazu gans ar netīrām kājām nestāsies viņam ceļā.

* * *

Pirra izdzirda sprādzienu, tupēdama uz klāja un mēģinādama nomierināt būrī tupošo Postažu.

Klintīs tupošās kaijas pacēlās spārnos, un airētāji šausmās iekliedzās. Jūzerrefs cieši saķēra savu amuletu ar aci un sāka skandēt lūgsnas ēģiptiešu dieviem. Postaža, kuru visu ceļu mocīja jūrasslimība, atglauda ausis un mēģināja sarauties pavisam maziņa.

Pirra noskatījās, kā pelnu mākonis lēni aptumšo Sauli un padara gaisu dzestru. Pat šeit, kur jau varēja redzēt Keftiu, Jūra bija duļķaina no pelniem. Sprādzienā nebūtu izdzīvojis neviens, kas atrastos Talakrejas tuvumā.

Jūzerrefs beidza lūgties un, pienācis klāt, nometās ceļos meitenei blakus.

-    Vai tas ir pasaules gals? viņa jautāja.

-     Nezinu. Bet mans tēvs bija rakstvedis un zināja daudzus Patiesības vārdus. Vienu teicienu es atceros: Es esmu pamales pavēlnieks. Es aptumšošu debesis un atšķiršos no cilvēces. Es jums rādīšu postu visā zemē…

Pirra žņaudzīja plaukstā savu zīmogakmeni un domāja par Hīlasu tai noplukušajā kuģelī, uz kura bija pārlieku daudz vergu. Vai viņš bija paguvis nokļūt drošībā, iekams Uguns Pavēlniece uzspridzināja Talakreju līdz pašām debesīm?

-    Tas zēns krastmalā, Jūzerrefs bilda. Vai tas bija tas pats, kuru tu satiki pērnvasar? Tas, kuru sauca Hīlass?

Pirra stīvi saslējās. Vairs nekad neizrunā viņa vārdu. Es viņu ienīstu.

-    Neienīsti vis.

-     Ienīstu gan. Tā viņa bija kliegusi, līdz galīgi aizsmaka, tāpēc tai vajadzēja būt patiesībai. Es būtu varējusi būt tajā kuģī kopā ar viņu, meitene domāja. Ja nebūtu Hīlasa, es vēl aizvien būtu brīva.

Klājs krakšķēja un šūpojās, un Pirra skatījās, kā nenovēršami tuvojas Keftiu. Viņa bija lūgusies, lai Jūzerrefs viņu izsēdina kaut kur krastā tālu no Dievietes Nama; tad viņai vismaz būtu kādas izredzes. Neved mani atpakaļ pie Jasasaras, viņa nekad vairs nelaidīs mani ārā. Es vairs nekad neredzēšu debesis!

Taču Jūzerrefs lēnprātīgais, laipnais Jūzerrefs bija palicis nelokāms. Pirra zināja, ka viņš tā rīkojas, ne jau lai glābtu savu ādu, bet tāpēc, ka, kā jau padevīgam ēģiptietim pienākas, Jūzerrefs ir pārliecināts: dievi grib, lai viņš pilda virspriesterienes gribu.

Pirra skatījās, kā jauneklis stumj būrī zivju gabaliņus Postažai, kura jau bija atguvusies tiktāl, ka tos apēda.

-       Piedod, ka nevaru tevi atbrīvot, mazā Saules meita, Jūzerrefs godbijīgi uzrunāja mazo lauvu, bet, kad mēs izkāpsim krastā, es tev uzbūvēšu lielu, skaistu būri. Tev būs daudz rotaļlietu, un tu katru dienu ēdīsi gaļu. Tevi godinās kā Sekmetas svēto radību.

Nepagriežot galvu, viņš uzrunāja Pirru: Zini, tas zēns tikai mēģināja tevi izglābt.

-    Es pati būtu varējusi izglābties! meitene dedzīgi atcirta. Es būtu varējusi atrast citu kuģi. Viņam tas izdevās.

-    Pārlādētu kuģi, kas pārāk dziļi iegula ūdenī. Varbūt viņš neizdzīvoja. Vai tu tiešām to vēlētos?

Pirra nikni paglūnēja un, pagriezusies sāņus, atsēja no kājas obsidiāna nazi un pacēla to gaisā. Vai redzi šo? To man uztaisīja viņš. Meitene aizmeta nazi pāri viļņiem. Tā. Tā es domāju par Hīlasu.

Jūzerrefs sarauca uzacis. Tas nebija gudri darīts. Tagad tev nav naža.

Pirra piecēlās kājās un aizgāja.

Man ir gan nazis, viņa klusībā atbildēja.

Jūzerrefs nezināja, ka tad, kad Pirra pēc nogruvuma izkārpījās ārā, viņa blakus Faraksa pa pusei apraktajai rokai kaut ko atrada.

Jūzerrefs nezināja, kas bija paslēpts tukšajā ūdens maisā, kas bija pārmests viņai pār plecu.

Ieslidinājusi roku tur iekšā, meitene pieskārās Koronosa dunča aukstajai, gludajai bronzai.

* * *

Hīlass lūkojās uz mākoni, kas izpletās debesīs kā milzīga roka, kura sniedzas uz dienvidiem uz Keftiu.

Zēns visu laiku acu priešā redzēja, kā Pirra stāvēja uz klāja un vējš plivināja matus viņai ap seju. Kā draudzene uz viņu glūnēja… Es tevi ienīstu! Es tevi ienīdīšu mūžīgi!

Pat šeit, tik tālu no Talakrejas, no gaisa krita pelni. Pirmīt Perifāss bija upurējis Zemes Drebinātājam kādu jūras putnu, un tas laikam palīdzēja, jo nu tālumā pie

apvāršņa parādījās neskaidra zemes līnija. Atbrīvotie vergi aizsmakušās balsīs uzgavilēja.

Perifāss pār cilvēkiem pilno klāju pienāca Hīlasam klāt. Viņš bija tikpat netīrs un tikpat izvārdzis no pārguruma kā visi pārējie, taču brūnās acis omulīgi dzirkstīja.

-     Vai tev ir kāda nojausma, kur mēs esam? Hīlass pajautāja.

Perifāss papurināja galvu. To zina tikai dievi, bet mums tas vēl jānoskaidro.

Hīlass vilcinājās. Tu man kādreiz teici, ka esot no Mesēnijas.

-    Tā arī ir. Kāpēc tu par to ieminējies?

-     Mana māsa varbūt ir Mesēnijā. Viņai ir desmit gadu. Vai tu kaut ko biji dzirdējis par tādu meiteni?

Vīrieša seja sadrūma. Piedod, Blusa. Kaut es varētu tev atbildēt, ka dzirdēju par meiteni ar dzelteniem matiem un tikpat nežēlīgu seju kā viņas lielajam brālim. Bet es to nevaru. Zinu tikai to, ka Vārnas visus nenoķēra.

Hīlass cieši saknieba lūpas un pamāja ar galvu. Tātad viņš atkal bija turpat, kur bija sācis. Duncis bija pie Vārnām, un Izi bija pazudusi. Mainījies bija tikai tas, ka viņš bija nolēmis gūstam Postažu un Pirru.

Perifāss uzsita zēnam pa plecu. Nenokar degunu, Blusa, vēl jau neesi pagalam.

Hīlass pablenza caur pieri. Kāpēc jūs pēc manis atgriezāties?

-     Bijām tev parādā. Tu brīdināji zintnieci, bet viņa bridināja mūs. Mēs esam dzīvi, pateicoties tev. Vīrietis pieklusa. Es ar to nedomāju tikai ļaudis uz šī kuģa, Blusa, es domāju visus. Saliniekus, raktuvju strādniekus, tavus biedrus zirnekļus. Viņi visi ir dzīvi, pateicoties tev.

Hīlass nebija par to prātojis. Bet nu viņš iedomājās par Zenu, Sikspārni un Slienu, ko Perifāss bija redzējis iekāpjam kādā salinieku laivā, un visiem pārējiem.

Kuģis sasvērās un atkal iztaisnojās. Perifāss uzbļāva stūrmanim, lai skatās, kur brauc, un vairāki cilvēki iesmējās.

Šķita apbrīnojami, ka viņi spēj smieties pat brīdī, kad Sauli aptumšo pelnu mākonis. Hīlass pajautāja Perifāsam, vai tas domā, ka ir pienācis pasaules gals.

Vīrietis pakasīja bārdu un samiegtām acīm pavērās debesīs. Nezinu. Viņš paskatījās uz Hīlasu. Bet, kamēr tas vēl nav skaidrs, kāds atrada maišeli olīvu, par kuru mēs nezinājām. Tā ka kad būsi beidzis gausties, nāc un paņem savu tiesu.

Hīlass noskatījās, kā vīrietis aizlīkumo pāri klājam.

Zeme arvien tuvojās, un zēns pārliecās pāri bortam un lūkojās lejup duļķaini pelēkajā Jūrā.

Piepeši kuģim pārlidoja jūras putnu bars. Lidoņi griezās un klaigāja, un pelnu pelēkajā mijkrēslī to spārni pazibēja spoži balti. Hīlasam negaidīti kļuva vieglāk ap sirdi.

Perifāsam bija taisnība. Viņš bija izglābis visus Hekabi, Zenu, Sikspārni un Slienu, saliniekus un raktuvju strādniekus, arī Akastosu, ja kalējam bija izdevies tikt prom. Varbūt tāpēc dievi bija sūtījuši viņu uz Talakreju.

Domās viņš droši uzrunāja Pirru: “Zinu, ka tu uz mani dusmojies, Pirra. Bet, lai dusmotos, ir jābūt dzīvam. Es tevi izglābu. Es izglābu arī Postažu. Un es atkal rīkotos tāpat.”

Zēns ilgi noskatījās, kā baltie putni laidelējas un ķērkā viņam virs galvas.

Pēc tam viņš devās pie Perifāsa saņemt savu tiesu olīvu.

“Uguns sala” ir otrā grāmata stāstā par Hīlasu un Pirru. Tā vēsta par abu piedzīvojumiem gan Alcejā, gan citur, kā ari par viņu ciņu, lai uzveiktu Vārnas.

AUTORES PIEZĪME

Grāmatā “Uguns sala” aprakstītie notikumi risinās zemē, ko mēs saucam par Seno Grieķiju, pirms trīsarpus tūkstošiem gadu bronzas laikmetā. Tas viss notika ilgi pirms jums varbūt zināmo marmora tempļu uzbūvēšanas. Tas viss notika tad, kad grieķi pat vēl nebija sakārtojuši savus dievus panteonā, sākot ar Zevu, Hēru, Aīdu, kuriem sekoja pārējie dievi.

Par bronzas laikmeta Grieķiju nekas daudz nav zināms, jo toreizējie cilvēki ir atstājuši pavisam maz rakstisku liecību, taču mums ir neliels priekšstats par apbrīnojamajām kultūrām, ko mūsdienās sauc par Mikēnu un Mīnoja kultūrām. Tā ir “Dievu un karotāju” pasaule. Uzskata, ka tolaik pastāvēja atsevišķi valdījumi, kurus šķīra kalni un meži, zeme bija mitrāka un zaļāka nekā mūsdienās un gan uz sauszemes, gan jūrā mita daudz vairāk savvaļas dzīvnieku.

Lai radītu pasauli, kurā mīt Hīlass un Pirra, esmu pētījusi Grieķijas bronzas laikmeta arheoloģiju. Lai saprastu, kā cilvēki domāja un kam ticēja, esmu smēlusies iedvesmu no mūsdienu cilvēkiem, kas dzīvo saskaņā ar senču tradīcijām, tāpat kā rakstot par akmens laikmetu “Tumšās senatnes stāstos”. Un, kaut arī Hīlasa laikā cilvēki galvenokārt nodarbojās ar zemkopību un zvejniecību, nevis

medīšanu un vākšanu, man nav ne mazāko šaubu par to, ka daudzi akmens laikmeta mednieku un vācēju ticējumi bija dzīvi vēl bronzas laikmetā, it īpaši starp nabadzīgākajiem ļaudīm tādiem kā Hīlass.

īsi piebildīšu par vietvārdiem. Akeja (jeb Ahaja, kā to parasti dēvē) ir senais Grieķijas sauszemes nosaukums, bet Likonija ir manis izdomāts vārds mūsdienu Lakonijai. Mikēnu vārdu es neesmu mainījusi, jo tas ir plaši pazīstams. Diženajai Krētas civilizācijai, ko dēvējam par Mīnoja kultūru, esmu devusi nosaukumu Keftiu. (Mēs nezinām, kā krētieši paši sevi sauca; dažos avotos viņus varēja saukt par keftiešiem, bet varbūt viņus vienkārši tā dēvēja senie ēģiptieši.) Runājot par Ēģipti, esmu paturējusi tās nosaukumu, kaut arī tas cēlies no grieķu valodas, jo mainīt to, tāpat kā Mikēnas, šķita nedabiski.

“Dievu un karotāju” pasaule kartē ir tāda, kādu to pazīst Hīlass un Pirra. Tāpēc tur atrodas dažas manis izdomātas salas, bet trūkst citu, kurām šai stāstā nav nozīmes. Par Obsidiāna salām Pirra sauc Kiklādu salas uz austrumiem no Grieķijas cietzemes. Talakrejas salu es izdomāju, atceroties savus ceļojumus uz vairākām vulkāniskām salām Milu un Sifnu Kiklādu arhipelāgā un Vulkāno un Stromboli salām Lipāru salās, savukārt Kreona cietoksnis manā iztēlē radās pēc krāšņās Agiosas Andreasas drupu apmeklējuma Sifnā.

Lai izjustu Talakrejas raktuvju gaisotni, es devos uz Rietumeiropas lielākajām bronzas laikmeta vara raktuvēm Greitormā Velsas ziemeļos. Rāpošana cauri klaustrofobiski šaurajiem tuneļiem man tiešām palīdzēja iztēloties, kā jutās Hīlass. Sifnas salā Vidusjūrā es devos pārgājienā uz nomaļajām bronzas laikmeta raktuvju

drupām Agiosā Sostisā. Ejās es neiegāju tās nebija drošas, un es atrados viena pati vairāku jūdžu attālumā no visām apdzīvotām vietām -, taču atrašanās tur man jau atkal lika skaidri apjaust, cik šausmīgi bija būt vergam un mākslīgajā apgaismojumā strādāt tik šaurās telpās.

Kaut arī Talakreja ir izdomāta, tās dabas aprakstu iedvesmoja īstas vulkāniskās salas, ko redzēju savos ceļojumos. Milā es redzēju baltu aizu, krāsainas klintis un alas un karstos avotus, kā arī to, kas man iespiedies atmiņā vislabāk obsidiāna klātu nogāzi ar lieliem oļu vāliem un rokas cērtēm, ko tur pirms tūkstošiem gadu atstājuši akmeņkaļi. (Arī meža bumbiere ir īsta. Es bieži sēdēju tās paēnā un vēroju, kā pār nogāzi laidelējas piekūni.)

Vulkāno sala man deva Talakrejas melno līdzenumu, irbuleņu biezokni, smirdīgo, zaļo dubļu lāmu un Kalna kūpošo krāteri, nemaz nerunājot par Talakrejas smaku, kas rada galvassāpes. Vairākas reizes vienatnē kāpjot neaktīvajā vulkānā, es piedzīvoju vairākas neaizmirstamas sastapšanās ar fumarolām šņācošām, ar sēru aprepušajām plaisām, kur stāstā mīt uguns gari. Mani bieži aizdzina to smacējošie dūmi, un, kaut ari es nekādus uguns garus nesatiku, bija viegli iedomāties, kādu iespaidu šī vieta atstātu uz tādu bronzas laikmeta zēnu kā Hīlass.

Atzīšos, ka neesmu pabijusi iekšā vulkāna krāteri izvirduma laikā; te es paļāvos uz dzīvu palikušo izvirdumu liecinieku atstāstiem. Lai novērotu izvirdumu pati savām acīm, es uzkāpu Stromboli kalnā (netālu no Sicīlijas), kas gandrīz vienmēr ir aktīvs. Virsotni mēs sasniedzām, kad jau bija satumsis, un skatījāmies, kā no krātera šaujas lava. Tālāk sekoja tikpat spilgti atmiņā iespiedies

naksnīgs kāpiens lejā pa melnām, pelniem klātām nogāzēm, kas iedvesmoja stāstu par Pirras kāpienu.

* * *

Gribu pateikties daudziem tik daudziem, ka nespēju nosaukt visus vārdā, kas man palīdzēja izpētīt Milu, Sifnu, Vulkāno un Stromboli. Esmu arī ārkārtīgi pateicīga par palīdzību Londonas Universitātes koledžas Arheoloģijas institūta Egejas arheoloģijas profesoram Todam Vaitlovam. Viņš ļoti dāsni veltīja man laiku, atbildot uz jautājumiem par Egejas aizvēsturi, kā arī sniedza nenovērtējamus padomus par vietām, kuras Milā un Sifnā jāapmeklē, un par to, ko es tur varētu ieraudzīt. Viņš man arī atļāva pieskarties daudziem Mikēnu un Mīnoja kultūras artefaktiem (ar cimdiem, protams!) no institūta kolekcijas. Turot rokā nelielu māla vērsi no bronzas laikmeta, kurš savulaik varbūt bijis kāda ziedojums, un redzot kāda otas triepienus un pirkstu nospiedumus, es jutos ļoti tuvu šiem senajiem cilvēkiem.

Visbeidzot es, kā jau allaž, gribu pateikties savam brīnišķīgajam, nenogurdināmajam aģentam Pīteram Koksam par viņa atdevi un atbalstu, kā arī savai izcili talantīgajai redaktorei Elvai Mūdijai par nebeidzamo entuziasmu un nešaubīgo atbalstu stāstam par Hīlasu un Pirru.

Mišela Peivere, 2013. gadā

ATKLĀJIET VAIRĀK PAR. “DIEVU UN KAROTĀJU” BRĪNUMAINO PASAULI

Jūs varat nokāpt īstās bronzas laikmeta raktuvēs, lai uzzinātu, kādas tās bija.

Apvienotajā Karalistē atrodas Ziemeļeiropas lielākās bronzas laikmeta raktuves Greitormas raktuves Velsā, netālu no Lendudno.

Jūs varat nokāpt lejā un paši paskatīties, cik šauri bija to tuneļi. Dažas ejas ir tik šauras, ka tiek uzskatīts tās varēja izmantot tikai piecgadīgi bērni. Sīkāk skatiet: www.greatormemines.co.uk

Vēl jūs varat paskatīties, kā zaļo akmeni (vara rūdu) izrok un kausē tā, kā cilvēki noteikti darīja senos laikos (vēl mazliet senāk nekā Hīlasa laikā). Šie strādnieki darbojas kādās raktuvēs Jordānijā; varš atrodas tuvu zemes virsmai iztēlojieties, kā būtu skaldīt šādas klintis pazemē: www.youtube.com/watch7v=_OrBw4L490Y j

Ko darīt zemestrīces laikā

Ja atrodies telpās

•  Nestāvi pie logiem un slēpies zem ēdamgalda, rakstāmgalda vai durvju ailā.

•   NEKAD nekāp liftā!

Ja atrodies ārā

•  Izvairies no visa, kas varētu tevi saspiest, kokiem, ēkām un klintīm.

•  Ja atrodies pakalnā, dodies uz virsotni tur būs drošāk nekā uz nogāzes, jo tā var nogrūt.

Izmēģini augu dziedniecības līdzekļus kā Hīlass

•  No sīpoliem sanāk labas antibakteriālas kompreses grieztām brūcēm taču tās kož!

•  Saudzīgākas ir kompreses no rozmarīna un timiāna.

•   Svaiga ķiploka košļāšana var profilaktiski palīdzēt pret pumpām, tomēr pēc tam būs jātīra zobi, lai novērstu sliktu elpu.

•   Lai apturētu asiņošanu, uzliec uz brūces zirnekļa tīmekļus (vislabāk bez zirnekļa).

•   Laimu ziedu tēja labi palīdz pret saaukstēšanos (ārstēt to neizārstēs, taču uzlabos pašsajūtu).

•   Lai aizbaidītu kukaiņus, ierīvē ādu ar samīcītiem pelašķiem.

•   Kukaiņu atvairīšanai noder arī vasaras jānīši (ierīvējies ar tiem, bet neēd): tu gan odīsi pēc kaķiem, toties nedabūsi blusas. (Ko gan domās tavs kaķis?)

•     Kumelīšu tēja ir nomierinoša. Pamēģini to iedzert vakarā pirms eksāmena, lai labi izgulētos.

•     Pieneņu lapas mazinot drudzi, taču arī rada vajadzību bieži apmeklēt tualeti. (Tāpēc franciski tās sauc par pis-en-lit, kas nozīmē “pieslapināt gultu”.)

Piezīme: ja tev mājās nav šo augu krājumu, vajadzēs kādu grāmatu par savvaļas augiem, lai būtu drošs, ka salasi pareizos. Nevāc augus taku malās, jo uz tiem mēdz čurāt lapsas un suņi, un pirms lietošanas augus vienmēr nomazgā.

JAUTĀJUMI mišelai peiverei

Vai dzīvnieki tiešām spēj noteikt zemestrīces vai vulkāna izvirduma tuvošanos?

Daudzi pierādījumi liecina, ka dzīvnieki jūtas satraukti vai dīvaini uzvedas vairākas dienas vai pat nedēļas pirms zemestrīces vai vulkāna izvirduma. Bet, protams, viņi diez vai zina, kas notiks viņi tikai jūtas nemierīgi.

Dažas pazīmes ir šādas: bites pamet stropus, putni nedodas pie miera kā vienmēr vai neierastā laikā laidelējas apkārt, liellopi kļūst nemierīgi, suņi uztraucas un gaudo. Nu jau diezgan zināms ir kāds notikums Itālijā 2009. gadā, kur piecas dienas pirms spēcīgas zemestrīces krupji pameta savu dīķi.

Dabas kataklizmu tuvošanās ietekmē ne tikai dzīvniekus. Ir pierādīts, ka migrēnas lēkmes pirms vulkāna izvirduma kļūst spēcīgākas. Tā notiek ar Kreonu.

Kā ir būt Postažai?

Visiem lauvām, arī Postažai, ir acis, ar kurām var lieliski novērtēt attālumu, tas nozīmē, ka viņi zina, kurā brīdī mesties virsū ātri skrienošam medījumam. Turklāt Postaža naktī redz tikpat labi kā dienā. Uzskata, ka viņa

naktī redz septiņreiz labāk nekā Hīlass. Tas noderēs, kad viņa būs lielāka, jo parasti viņa medīs tumsā.

Postažas dzirde ir visai līdzīga Hīlasa dzirdei, bet, tā kā viņa spēj grozīt ausis, Postaža labāk nekā Hīlass spēj noteikt, no kurienes nāk skaņa.

Oža ir ļoti nozīmīga visiem lauvām; tā nepieciešama, lai saostu medījumu, iezīmētu teritoriju un sazinātos ar citiem lauvām. Postažai sejā ir smaržas dziedzeri, un tas ir viens no iemesliem, kāpēc viņai patīk berzēt pieri un vaigus pret Hīlasu lauvene iezīmē viņu. Otrs iemesls ir šāds: viņai, tāpat kā visiem lauvām, ārkārtīgi nozīmīga sajūta ir tauste. Berzēdamās pret zēnu, Postaža izturas pret Hīlasu kā mīļu bara locekli.

Vai Hīlass un Telamons pēc visa notikušā vēl kādreiz spēs būt draugi?

No vienas puses, šķiet, ka ne. Telamons taču ir viens no Vārnām, kas grib Hīlasu noķert! Taču, no otras puses, Hīlass un Telamons četrus gadus bija labākie draugi, un Telamons nav vainīgs, ka ir piedzimis kā Vārna, bet Hīlass nav vainīgs, ka piedzima kā ārpusnieks. Iedomājieties, ja tie būtu jūs…

Par trešo grāmatu es jums varu pateikt to, ka tās darbība risināsies Keftiu, kuru pēc Talakrejas uzsprāgšanas ir piemeklējis posts un kur Hīlasam un Pirrai būs jācīnās par izdzīvošanu tik smagi kā vēl nekad…

Mišela Peivere ir dzimusi 1960. gadā Malāvijā un trīs gadu vecumā pārcēlusies uz Angliju. Oksfordā apguvusi bioķīmiju, viņa kļuva par partneri kādā Sitijas juristu uzņēmumā, taču atteicās no tā, lai nodotos tikai rakstīšanai. Lai izpētītu darbības vidi saviem stāstiem par dzīvniekiem un seno pagātni, viņa ir devusies ceļojumos uz Arktiku, Vidusjūru un Ēģipti, peldējusi kopā ar delfīniem un zobenvaļiem, satikusi lāčus, mežakuiļus un vilkus. Viņa ir pasaulslavenās bestselleru sērijas “Tumšās senatnes stāsti” autore; pēdējā šīs sērijas grāmata 2010. gadā ieguva Guardian Bērnu literatūras balvu.

Content

Peivere Mišela Uguns sala

AUTORES PIEZĪME

Ko darīt zemestrīces laikā

JAUTĀJUMI mišelai peiverei