Vilka Laura

Dana un Otrā pasaule

Laura Vilka

Dana un Otrā pasaule

Apakšzemes leģendas

DANA un Otrā pasaule

JANUTO

Uz planētas Zeme viss ritēja savu gaitu — Japanā ausa rīts, bet pie Atlantijas okeāna vēl bija nakts. Taču tas nav svarīgi, jo notikumi nenorisinās uz Zemes, bet gan tās dzīlēs — Apakšzemē, kuru iedalīja četrās atsevišķās daļās: Uguns zemē, Dzīvības zemē, Ūdens zemē un Debesu zemē.

Sarkanmelnie Uguns zemes mākoņi virs galvas arvien sabiezēja, līdz kļuva pavisam tumši un iestājās nakts. Kaut kur mieru pārtrauca kalna nogruvums. Tas bija Pūķu kalnā, kas drūmi pelēks vīdēja starp brūnās zemes klajumiem, kam, šķiet, neredzēja ne gala, ne malas. Tā tuvumā nebija nevienas pašas dzīvas dvēseles, un kalna nosaukums bija izskaidrojums, kāpēc tur vienmēr viss šķita izmiris un kluss. Turklāt arī kalna iemītnieki — pūķi — labprāt izbaudīja nakts mieru.

Tomēr ne visi, kas tonakt atradās garajos Pūķu kalna tuneļos, bija pūķi. Augšējo stāvu tukšajos gaiteņos, kas reiz bija kalpojuši par mītni Uguns dievam Cetatam, atskanēja saucieni un kliedzieni, kurus pavadīja steidzīgi soļi.

Ak Dievs, tikai neēdiet mūs! klusi lūdzās kāda trīspadsmit gadu veca rudmate, kas, stāvēdama vienā no Pūķu kalna tuneļiem ceturtajā stāvā, mēģināja izvairīties no nikna pūķa. Tas viņai arvien tuvojās, bet meitene, smagi elsdama, centās arvien vairāk kāpties atpakaļ.

-     Ēst? Es tādu draņķību neēdu! atbildēja pūķis. Man ir diēta! Bet tas, ka jūs te skraidāt apkārt, gan nav labi. Kā jūs uzdrošināties ielauzties Dieva miteklī?

No viņa rīkles izšalca uguns plūsma, kas gandrīz skāra meiteni. Pūķis nāca viņai tuvāk, un šaurie akmens gaiteņi zem viņa lielā auguma dunēja un drebēja. Akmens griestos parādījās plaisa, kas ar katru pūķa soli pletās platāka un platāka.

-    Dana, ātrāk! meitenei uzsauca kofots Nokss, kas šajos gaiteņos bija viņas vienīgais ceļa biedrs. Viņš, zemu pieliecies, kāpās atpakaļ kādā citā ejā, uz kuru meitenes kaklā iekārtais Medaljons, pēc skata vienkāršs kareklītis, bija norādījis virzienu. Tas viņiem rādīja, kur meklēt Suzuluru akmeni — norādi, lai atrastu vienu no Sargātājiem.

-     Nē, tu muļķi! Apstājies! Dana, skatīdamās uz augošajām griestu plaisām, kliedza pūķim. Taču tas negrasījās klausīt un turpināja soļot rudmates virzienā. Lai būtu, ar ko aizstāvēties, meitene centās kabatā sataustīt savu nazi, taču, iekams viņa paspēja to izvilkt, sagars, izdarījis lielu lēcienu, jau bija klāt un sagrāba meiteni. Pūķa ķetnu asie nagi caurdūra meitenes drēbes un iedūrās viņas miesā.

"Cauri ir ar mums! Ja ne pūķa saplosīta, tad saspiesta zem akmeņiem noteikti," viņa bezcerīgi nodomāja, redzot, kā griesti pēc pūķa pēdējā lēciena sāk drupt. Pēc mirkļa tie arī iegāzās, un viss gāja pa gaisu. Dana juta, ka līdz ar akmeņu birumu lido nezināmā virzienā, bet, iekams viņa paspēja ko saprast, meitenei pa galvu trāpīja prāvs akmens, un viņa zaudēja samaņu.

Tas arī bija jau minētais kalna nogruvums, kas pārtrauca Uguns zemes nakts mieru. Lieli, brūni akmeņi rībot vēlās no kalna smailēm, un šausmīgs troksnis tos pavadīja, līdz tie sasniedza kalna pakāji. Tur tie beidzot rimās dārdēt, un pēc mirkļa atkal atgriezās nakts klusums.

Cik ilgi Dana gulēja bez samaņas, to viņa nemācēja teikt, taču to, ka pēc atjēgšanās viņai sāpēja visi ķermeņa stūrīši un galvā bija iemājojis smags dullums, to meitene pamanīja pat pārlieku labi.

-    Kas…? meitene nostenēja, bet tūliņ to arī nožēloja, jo runāšana lika iesmelgties krūtīm. Vārgi pacēlusi galvu, viņa nopētīja sevi. Elkoņi un ceļi bija nobrāzti, uz jakas rēgojās tumši sarkani traipi no brūcēm, ko bija radījis sagars ar saviem nagiem. Jāpriecājas, ka tās nebija pārlieku dziļas. Nedaudz dzeļošas vietas varēja just arī uz sejas, un pat mugura bija dabūjusi savu tiesu. No Danas mutes izlauzās klusi kunksti.

Kad viņa bija nopētījusi sevi, bija kārta palūkoties arī apkārt. Meiteni ieskāva akmeņu grēdas, no kuriem vairāki bija uzkrituši viņai virsū un smagi spieda kājas un roku. Par laimi, tie nebija pārāk lieli. Vārgi pakustēdamās, meitene nogrūda no sevis akmeņus un, ar piepūli atbalstoties uz rokām, lēni pieslējās sēdus. Vietā, kur pirmīt bija notikusi tikšanās ar pūķi, tagad slējās liela akmeņu kaudze, kas aizsedza visu eju. Zem tās bija manāms arī sagars. Viņa mēle vīdēja caur baltajiem zobiem, bet sarkano, zvīņaino ādu klāja nobrāzumi, šķembas un putekļi. Pūķis izskatījās miris.

Pašā akmeņu kaudzes augšā vīdēja šaura gaismas strēle. Dana sāka taustīties pēc lukturīša, bet, kad rudmate to atrada, izrādījās, ka no tā viņai būs maz labuma — lukturis bija burtiski pārlauzts uz pusēm. Tiesa, viņa par to nepaspēja izjust sarūgtinājumu, jo tajā mirklī meitenes prātu piepeši pārņēma kāda doma — kaut kā trūkst.

-     Noks! Noks, kur tu esi? Dana iesaucās, grozot galvu visos virzienos un pustumsā cenšoties saskatīt labi pazīstamo kofota stāvu. Tomēr, lai kā viņa centās ko ieraudzīt, gaitenī viņa neviena cita neredzēja. "Viņš taču nebūs palicis otrpus gruvešu kaudzes?" Dana ar bažām prātoja. "Nē, pirms iegruvuma, viņš jau bija iegājis kreisajā ejā. Hmm. Bet kur tādā gadījumā esmu es?"

-       NOKS! viņa iekliedzās vēlreiz. Pa tukšo un tumšo gaiteni aizklejoja sauciena atbalss, nesatiekot nevienu dzīvu dvēseli.

Viņa pārsteigta tupēja uz grīdas un blisināja acis. "Kā tas var būt?" Dana izmisīgi domāja. "Ko lai tagad iesāk? Kā lai viņu atrod? Kur viņš ir? Vai ar viņu viss ir kārtībā?"

-    Te nu bija — "trakāk vairs nevar"! viņa izmisusi nočukstēja, secinot, ka kopā ar sagaru būs nokļuvusi nepareizajā ejā. Pareizā eja, kur, visticamāk, atradās Nokss, bija tik tuvu, bet reizē tik tālu. Viņus šķīra bieza akmens siena, ko cilvēka spēkos nebūtu sagāzt, nedz arī tikt galā ar milzīgo akmens kaudzi, kas aizsprostoja eju.

Raudzīdamās uz šiem nepārvaramajiem šķēršļiem, meitene aiz sirdēstiem neapzināti pielika roku pie sirds. Piepeši viņa aptvēra, ka ir vēl kaut kas, kā trūkst.

-     Nolāpīts! viņa iesaucās un sastinga. Medaljons! Arī tā vairs nav!

Pārvarot sāpes, Dana pielēca kājās un sāka pētīt zemi sev apkārt. "Tam kaut kur tepat jābūt!"

-     Nolāpīts, nolāpīts! viņa turpināja atkārtot, taustot zemi, vai Medaljona nav kaut kur tuvumā, bet vienīgais, ko viņa uztaustīja, bija saplēstais lukturītis, ko bija pametusi gabalu tālāk, un daudzi akmeņi no ejas griestiem.

-     Nolāpīts, nolāpīts!

Dana sadursmes brīdī bija to turējusi rokā, lai uzzinātu, kur doties tālāk. Uzbrūkot sagaram, tas būs viņai izkritis. "Varbūt tas ir aprakts starp akmeņiem?" viņa sev jautāja.

Dana ātri aizkliboja pie akmens kaudzes, cerot ieraudzīt mazo kareklīti tur, bet atrast to starp akmeņiem izskatījās tikpat viegli, kā meklēt adatu siena kaudzē.

-    Tas nevar būt, viņa izmisīgi murmināja, paveļot nost pāris akmeņus un cenšoties atsegt dziļākus akmeņu kaudzes slāņus. "Tam vajadzētu būt kaut kur te," viņa sev iegalvoja. "Ko es iesākšu, ja tas neatradīsies? Ko es teikšu Violai un pārējiem? Viņi taču brīdināja, lai no tā nešķiras un nekur nepazaudē. Nē, tas, ko viņi teiks, vēl būtu nieks. Svarīgāk — kā lai es tagad tieku galā ar uzdevumu?"

Kamēr Dana taustījās pa akmeņu kaudzi, kaut kur tuvumā atskanēja klusa rūkoņa. Tā nāca tik negaidīti, ka lika meitenei atlēkt vairākus metrus atpakaļ. Sirds, kas jau tā šķita sitamies pārlieku strauji, nu uzņēma vēl lielāku ātrumu.

Kā izrādījās, sagars vēl joprojām ir dzīvs un, lai arī visai cietis un iespiests akmeņu grēdā, arīdzan gana saniknots.

-     Kur tu mūc? pūķis ierēcās, mēģinot atbrīvoties no akmeņu nastas. Nāc atpakaļ! Es tev sadošu! Taču Danai nebija prātā klausīties pūķa pavēlēs. Kamēr sagars vēl nebija sevi atbrīvojis, meitene izmantoja izdevību un steidzīgi aizskrēja tālāk pa gaiteni, taču nu jau bez vienīgās lietas, kas spētu viņu aizvest līdz Cetata guļamistabai — Medaljona. Un, pat ja tas patiešām atradās akmeņu kaudzē, tagad viņa pat gribot nevarētu tam tikt klāt.

"Un Nokss! Kur, pie velna, ir viņš?" Dana, skrienot teciņus, sodījās. "Labi, ka vismaz nazis un soma vēl ir. Lai arī visai saspiesta," viņa piebilda, skeptiski nopētīdama nešļavu, kas savā pašreizējā stāvoklī vairāk atgādināja kopā sašūtu lupatu kaudzi nekā somu.

Gaitenī sagara rēcieni vairs nebija dzirdami, pret gludajām akmens sienām atbalsojās tikai Danas soļi.

Tagad viņa gāja lēnākā solī un turpināja iet, līdz nonāca gluži tādā pašā telpā kā pirmīt, kura sazarojās divos virzienos. Dana apstājās.

-     Tā. Pa labi vai pa kreisi? viņa sev vaicāja. Bez Medaljona šis jautājums bija ievērojami sarežģītāks nekā ar to. Atmetusi ilgiem prātojumiem ar roku, viņa uz labu laimi devās pa labi. Pēc brītiņa gan viņa noskaidroja, ka tā nav bijusi pareiza izvēle.

Gaitenis, kurā viņa tikko bija iegriezusies, beidzās ar kaut ko līdzīgu tējas namiņam. Apaļas telpas vidū bija kolonnas, kuras sedza akmens jumtiņš, un uz tā bija uzzīmēti dekoratīvi pūķi. Zem jumtiņa bija paaugstinājums, uz kura stāvēja daudzi veci un sadīrāti spilveni. Kaut kur telpas vidū bija arī maza, brūna māla krūzīte, kura šķita jau gadiem vai pat gadsimtiem stāvējusi tukša.

-    Labi, šis noteikti nav pareizais ceļš, Dana secināja un devās atpakaļ pie sazarojuma, kur šoreiz izvēlējās otru eju.

Arī tālāk gaiteņi turpināja gan zaroties, gan līkumot, gan beigties ar strupceļiem. Danai nebija ne jausmas, cik ilgi viņa jau klaiņo pa šo labirintu, nezinot, vai kaut nedaudz dodas pareizajā virzienā. Arvien vairāk virsū mācās izmisums, un brīžiem meitenei pat šķita, ka viņa riņķo uz vietas. Sāpošie locekļi šķita sveram teju vai tonnu, acis krita ciet aiz noguruma, tomēr viņa piespieda sevi doties tālāk.

"Ja te uzradīsies vēl kāds pūķis, tad nu gan man būs vāks," Dana bezcerīgi nodomāja, aizstreipuļojot pa kādu eju, kas veda… Patiesībā viņai jau bija gluži vienalga, kurā virzienā tā ved. Viņa tik un tā bija apmaldījusies. Turklāt arvien spēcīgāk par sevi lika manīt nogurums, un arī bezcerība auga augumā.

-     Viss, man pietiek! Dana piepeši noteica un apstājās. Tā turpināt klimst pa gaiteņiem nevarēja. Bija jāizdomā plāns.

Rudmate piekususi nosēdās uz grīdas, un, saķērusi galvu rokās, mēģināja izdomāt, kā no šejienes izkļūt. I abākais, kas viņai ienāca prātā, bija kāds mīts, kurā Itija teikts: lai izkļūtu no labirinta, ir jātur roka pie vienas sienas, un tā agrāk vai vēlāk aizvedīs pie izejas. "Agrāk vai vēlāk — tas, protams, nekam neder," meitene gan tūliņ piebilda.

Dana vēlējās raudāt. Vienkārši ļauties emocijām, cerot, ka pēc tam viņa jutīsies labāk. Taču lepnums viņai to neļāva, turklāt prātā vēl nebija zudusi cerību dzirkstelīte.

"Ja nu es mēģinātu teleportēties?" Danai prātā iešāvās doma. "Bet… man nav Medaljona, un ja nu bez Medaljona to nevar? Kā nekā viss sākās tieši tad, kad man to uzticēja. Nē, pagaidi — nedaudz pirms tam. Tātad varbūt… Un vai tas, ka es bez mērķa turpināšu klaiņot pa labirintu un pat nepamēģināšu, būs labāk?… Ak, ja tikai man tam pietiktu spēka…"

Brīdi svārstījusies, meitene tomēr apņēmās mēģināt. Dana sakārtoja nokusušās kājas lotosa pozā un sāka dziļi elpot. Viņai vēl joprojām nebija ne jausmas, kas tieši viņai palīdzēja teleportēties, bet šī bija lieliska izdevība to beidzot noskaidrot.

"Izmet no galvas šaubas," viņa sev teica. "Tagad svarīgi ir nonākt pie Sukluru akmens!"

Dana prātā iztēlojās tādu pašu akmeni, kādu bija redzējusi Lielajā purvā, un vienlaikus koncentrējās arī uz zīmi, kas simbolizēja uguni. Šo zīmi vīna atcerejas no argekļu Grāmatas, kā arī no citām vietām, kur tā tikusi lietota. Aizvērusi acis, viņa turpināja elpot mierīgi un dziļi un domāja tikai par šo zīmi. Nekas cits šobrīd vairs nebija svarīgs. Tikai šī uguns zīme. Nekas cits…

Meitene kādu brīdi tā pavadīja — vienkārši sēžot, elpojot un domājot, kā arī cerot, ka kaut kas no tā tomēr sanāks. Te pēkšņi Danu ķēra straujš grūdiens, kas burtiski uzsvieda viņu gaisā. Viņa juta, ka gāžas atmuguriski un — kāda patīkama pārmaiņa! — piezemējas nevis uz kārtējās akmens grīdas, bet uz kaut kā mīksta.

Sekundes desmit meitene nekustējās, līdz beidzot pavēra vienu aci. Tad arī otru. Rudmate nejutās pārsteigta, ieraugot, ka joprojām atrodas Pūķu kalna labirintā. Tā bija vēl viena apaļa telpa, līdzīga tukšajam tējas namiņam. Arī šeit uz neliela paaugstinājuma mētājās spilveni, tikai šeit to bija vairāk, tie nebija saplēsti un izskatījās mazāk nodeldēti. Pavērusies uz augšu, meitene ieraudzīja, ka griestus rotā vitrāža. Tajā bija attēlota tā pati uguns zīme, par ko viņa tik saspringti bija domājusi, cenšoties teleportēties.

No apaļās telpas veda ārā viena eja, caur kuru varēja redzēt augstu, šauru un izgaismotu gaiteni, kas galā beidzās ar tādu pašu spilvenu piebāztu telpu. Gar gaiteņa sāniem bija vēl daudz citu līdzīgu telpu, arī spilvenu pilnu. Ejas vidū bija kāpnes, kam nebija margu un kas veda uz augšu, bet kāpnēm pretī — cita eja, kas stiepās vēl gabalu uz priekšu.

To visu apskatot, Danu satrauca tikai viena lieta — šeit nebija ne Suzuluru akmens, ne paša Sargātāja. Viņa bija nonākusi kaut kur pilnīgi citur! Atkal!

-    Nolāpīts! meitene iesaucās, iedunkādama vienu no spilveniem, kas pagadījās pa rokai. Vai kaut reizi kāda no manām teleportācijām varētu ritēt tā, kā tai ir paredzēts?

Atbildes vietā Dana piepeši pamanīja, ka netālu no viņas sakustas daži spilveni. Meitene aizturēja elpu un vēroja kustīgos spilvenus, līdz no to apakšas izkūņojās maza pūķa galva. Tā ar nedaudz miegainu skatienu nopētīja trokšņotāju.

-    Oi! meitene noelsās.

-    Kas… kas tu tāds? mazais pūķēns jautāja un lielām acīm nopētīja Danu.

-    E-es? Es esmu Dana.

-    Dana? Medims nav par tādiem dzirdējis.

-    Tas ir… es esmu cilvēks, viņa pārlaboja.

-    A, cilvēks… Pag! Tu teici — cilvēks? Medims, kā tas pats sevi bija nosaucis, pārjautāja un iepleta acis. Piepeši viņš bija kļuvis stipri možāks.

-     Jau atkal sākas, Dana novaidējās un lūdzoši vaicāja jaunajam pūķēnam: Vai tu varētu, lūdzu, noklusēt par manu klātbūtni citiem pūķiem?

-    Kāpēc? Vai tev pūķi nepatīk?

-    Nē, drīzāk es nepatīku viņiem, meitene atteica un nopētīja savas apskrandušās, apsvilušās drēbes, kas pēc tikšanās ar ugunsspļāvējiem labi ilustrēja viņu siltās, brīžiem — pat ļoti karstās attiecības.

-    Bet ko tu te dari? Medims interesējās. Kāpēc cilvēks klaiņo pa pūķu guļamkambariem?

-      Ko?! Dana skaļi iesaucās. Tu teici — pūķu guļamkambari? Meitene atpleta muti un nodomāja: "Tā tikai trūka! Esmu nonākusi tieši tur, kur čum un mudž no pūķiem. Ar mani ir cauri!"

-    Jā, Medims rāmi atbildēja un plati pasmaidīja, it kā lepotos ar savu pieticīgo mājokli. Bet tu neatbildēji uz manu jautājumu, ko tu te dari.

-     Man ir jāatrod viena lieta, bet es laikam esmu apmaldījusies, Dana īsi atbildēja un, sadzirdējusi soļus, pagrieza galvu uz guļamkambara ieejas pusi. Tur garāmejot bija apstājies kāds cits pūķis, krietni lielāks, ar garu kaklu un ragu uz pakauša, bet aiz muguras tam stiepās neraksturīgi gara aste. Ar vienu no savām garajām ķepām viņš pacēla kādu spilvenu, kas tur gulēja zemē, un cita starpā iemeta skatienu arī Medima guļamkambari. Tas lika pūķa uzmanībai no spilvena nonākt pie Medima un Danas.

-     Kas tad tas? lielais, brūnais pūķis iekaucās. Atkal uz šejieni velc svešiniekus? tas bargi vaicāja un nosodoši uzlūkoja Medimu.

-     Nē, nē, Medims neko, viņa pati… mazais pūķēns jau grasījās taisnoties, taču lielākais pūķis viņu tūliņ pārtrauca:

-    Un tā vietā, lai visiem maisītos pa kājām, tu kā īsts januto varētu vienreiz iemācīties pūst uguni. Citādi no tevis dzīvē nekas neiznāks! brūnais pūķis turpināja rāties, nemaz nepievēršot uzmanību Medima centieniem taisnoties.

-      Goda vārds, Medims neko nav izdarījis… šoreiz. Bet tas, ka Medims neaug, nav Medima vaina! mazais januto iekarsa un sāka mest acu zibeņus.

-    Tu man nerunā pretī! Nezini, ka vecākiem pūķiem nedrīkst runāt pretī?

-     Liec taču viņu reiz mierā! Dana iejaucās, lai arī nojauta, ka tas var slikti beigties. Es te pati ierados, un

viņam ar to nav nekāda sakara.

-    Vai tik tu neesi tas cilvēks, kas zem akmeņu kaudzes apraka Nolifu? Vai tu maz zini, cik sagariem ir trausli kauli?

-     Vai viņš kādreiz arī aizver muti? Dana čukstus uzrunāja Mcdimu.

-     Viņam ļoti patīk visus nosodīt, tāpēc pārsvarā ne, januto, kas bija viņa sugas nosaukums, atbildēja un ieķiķinājās, tomēr tūliņ atguva nopietnību. Medims tev palīdzēs atrast to, ko tev vajag, bet tu palīdzēsi Medimam izkļūt no Pūķu kalna, viņš piedāvāja. Vislabāk tā, lai neviens nemanītu un nevarētu mani no tā atturēt.

Dana ilgi nedomāja un atbildēja apstiprinoši:

-     Labs ir. Bet tādā gadījumā mums vajadzētu pazust jau tūliņ.

-    Tev taisnība, januto piekrita un beidzot izlīda no spilvenu kaudzes.

Piecēlies viņš devās uz durvju ailes pusi, kurā stāvēja otrs pūķis.

-    Pabīdies, lūdzu! Medims viņam sacīja.

-    Ko? Tu mani te nebidīsi. Kur tu tagad sataisījies? pūķis iebilda, tomēr pagāja malā, dodot abiem ceļu.

-     Mums jākustas ātri, jo šis kādam vēl nosūdzēs, Medims meitenei satraukti teica, kad abi bija iznākuši gaitenī un devās pa to uz priekšu. Bet svarīgākais — Medims nezina, kur tevi vest.

-     Man jānokļūst Cetata guļamistabā, savu vēlmi izteica Dana. Tu taču zini, kur tas ir?

To dzirdot, Medims visai pārsteigti uzlūkoja Danu.

-     Medims zina gan, viņš atbildēja. Vienreiz tur pats ir bijis, bet ko gan cilvēkam tur darīt?

-   Vēlāk paskaidrošu, Dana attrauca un sekoja pūķim, kas turpināja doties uz priekšu pa gaiteni. Tam gar malām bija daudz tādu pašu telpu, kas piepildītas ar spilveniem. Daudzas no tām bija tukšas, bet citur starp spilveniem varēja redzēt guļam pūķus. Daži milzeņi vieni paši aizņēma visu guļamtelpu.

-    Dieva guļamkambaris nav tālu, tikai stāvu augstāk. I'arasti mums tur nav ļauts iet. Tāpat arī ne augstajos stāvos.

-    Bet kāpēc?

-    Medims nezina. Varbūt tāpēc, ka mums nav tiesību aizskart Dieva mājokli. Tikai zemo stāvu.

-     Lai nu tā būtu, Dana tikai noteica un mēģināja neatpalikt no Medima, kas, zaļajai astei vēzējoties visos virzienos, visai naski soļoja uz priekšu.

-    Bet kāpēc tu vēlies aizmukt no Pūķu kalna? Dana jautāja. Viņa noprata, ka tas acīmredzot nav ļauts, ja jau Medims nav bijis spējīgs pamest šo vietu paša spēkiem.

-    Man ir savi iemesli, pūķis īsi atbildēja, acīmredzot nevēloties par to runāt ar svešinieci.

Tikmēr viņi jau tuvojās Cetata guļamistabai, un beidzot Danai ap sirdi kļuva vieglāk, jo vismaz kaut kas notika puslīdz labi. Meitene bija ieguvusi pavadoni, ar ko vienoties bija pavisam viegli un izdevīgi abiem.

PAZEMES GAITEŅOS

Medims ļoti veikli atrada pareizos gaiteņus. Abi neatskatīdamies ātri devās uz priekšu. Drīz viņi jau nokļuva pie kāpnēm, kas veda uz nākamo stāvu. Kāpnes sazarojās vēl divos virzienos, bet Medims turpināja doties taisni.

-    Tas tāpēc, ka šeit pa vidu ir vēl viens stāvs, kuram nav ne ieejas, ne izejas, januto paskaidroja, veikli lecot uz augšu pa vairākiem pakāpieniem reizē. Vienīgais, kas zināja, kā tur iekļūt, bija pats Dievs. Es esmu mēģinājis atrast kādu eju vai citu veidu, kā tur nonākt, bet bez panākumiem.

-    Man tev ir vēl viens jautājums, Dana pēc mirkļa uzrunāja Medimu, kas tikmēr jau bija pārkāpis pēdējo kāpņu pakāpienu un nostājies vel viena gaiteņa vidū, kurš stiepās divos, pretējos virzienos.

-     Nu, kāds? viņš sacīja, raudzīdamies gaitenī sev priekšā.

-    Vai tu arī zini, kur atrodas Uguns Sargātājs?

Pārsteigts par šādu jautājumu, Medims apgriezās un

ar izbrīnās pilnu skatienu palūkojās uz meiteni.

-    Kam tev Sargātāju? Jā, Medims zina arī, kur viņš ir, bet… Saki, kāpēc tu esi ieradusies Pūķu kalnā? pūķis kļuva aizdomīgs.

-    Tas arī ir mans galvenais iemesls — es te esmu, lai atrastu Sargātāju, bet Cetata guļamistabā man ir jānokļūst, lai nokļūtu pie Sulrulu akmens.

-    Tu domā Suzuluru akmeni?

-    Jā, jā, to pašu.

-    Bet tu taču nevarētu būt… Medims saminstinājās un, lūkodamies uz Danu, vēl joprojām blisināja acis, Izsaucēja!

-     Lieliski, arī tu šo vārdu zini, Dana nedaudz aizkaitināti noteica, dusmīgi nopētot kādu tuneļa sienu.

-    Nevar būt! Es esmu saskrējies ar pašu Izsaucēju! Medims iesaucās, ignorējot meitenes nepatiku pret šo vārdu.

-     Sauc mani vienkārši par Danu. Kur tālāk? meitene jautāja. Viņi jau labu laiciņu bija stāvējuši gaiteņa vidū, tāpēc Dana atgādināja, ka gudrāk būtu beidzot kustēties uz priekšu.

-     Jā, uz šo pusi, Medims atbildēja, taču turpināja stāvēt un ar smaidu raudzīties uz meiteni. Pēc mirkļa viņš tomēr atģidās un pagriezies devās uz eju pa kreisi.

Gaitenis nestiepās pārāk tālu. Tā galā bija liels paplašinājums, un, kad abi iesoļoja lielajā telpā, varēja redzēt, ka tā ļoti līdzinās iepriekš redzētajai bibliotēkai, kādu Dana bija paspējusi apskatīt kopā ar Noksu. Arī šeit griesti bija tik augstu, ka tos nevarēja ne saskatīt, un telpas sienas bija izkaltas no sarkana smilšakmens, kas sveču gaismā šķita vēl sarkanāks. "Kāpēc te ir iedegtas sveces?" Dana, to pamanījusi, nobrīnījās. "Vai tad Medims neteica, ka te parasti neviens nestaigā?"

Mēbeļu te nebija daudz — daži tukši plaukti gar sienām, pa vidu mazs, dekoratīvs galdiņš, uz kura stāvēja tukša augļu vāze, bet pašā galā bija Cetata gulta. Tiesa, pati gulta nebija redzama, jo to aizsedza Suzuluru akmens, kas bija tās kājgalis, taču ļoti labi redzams bija gultas galvgalis, jo arī tas bija veidots no liela akmens bluķa, vēl varenāka par Suzuluru akmeni — tas bija savus četrus metrus augsts un rotāts ar izgrebumiem.

-    Iespaidīgi gan viņš ir dzīvojis, Dana klusi noteica un pagāja garām mazajam galdiņam. Tuvojoties gultai, meitene izdzirdēja savādu šņākuļošanu, un, jo tuvāk viņa gāja, jo skaļāka tā kļuva.

-    Vai pats Dievs būtu uzcēlies no Aizsaules? Medims pārsteigti nočukstēja, mīdams Danai uz papēžiem, lai neatpaliktu un būtu drošībā, ja pēkšņi kaut kas notiktu.

Kāds patiesi gulēja Cetata gultā, bet tas nebija Dievs. Kad Dana ar Medimu, elpu aizturējuši, bija pagājuši garām Suzuluru akmenim, starp vecām un izdilušām segām varēja redzēt nevienu citu kā… Noksu!

-    Ak mans Dievs! uzsverot katru vārdu, Dana klusi iesaucās.

Ieraudzījusi savu dārgo draugu, meitene nespēja novaldīt smaidu. "Beidzot viss sāk iet labi, ja ne pat lieliski!" viņa nopriecājās, un, klusi nosēdusies uz gultas malas, pastiepa roku Noksa virzienā.

-    Mosties, Noks! meitene sacīja un viegli papurināja kofotu, uz ko tas acumirklī atbildēja, burtiski uzlidodams gaisā. Piezemējies uz gultas labu gabalu tālāk, Nokss ar izbīlī ieplestām acīm lūkojās uz modinātāju.

-    Nespēju noticēt savām acīm! viņš, pēc mirkļa atģidies, ierunājās, tomēr neatrāva skatu no rudmates. Dana! Dana, tā patiesi esi tu! Tu izskaties šausmīgi.

-    Un tā arī jūtos, viņa atteica, tomēr nespēdama novaldīt smaidu. Meitene apskāva kofotu un aiz prieka par šo satikšanos kādu brīdi turēja viņu sev cieši piekļautu.

-     Jāteic, ka arī tu pats pēc saulstariņa gluži neizskaties, Dana piebilda, kad bija viņu atlaidusi un nopētījusi kārtīgāk. Patiesi, arī Noksa kažoks bija netīrumu pilns, un kofots, lai arī nupat bija nedaudz pagulējis, izskatījās stipri nomocījies.

-     Man šķita, ka tevi apēda sagars vai arī tie mazie zolofīti, viņš, lūkodamies uz meiteni, priecīgi čaloja, līdz pamanīja januto, kas izlīda no Danas aizsega. Tu! Nokss ne tikai pārsteigts, bet arī ne visai iepriecināts norādīja uz Medimu.

-    Un tu! ari Mcdims nešķita visai priecīgs, redzot kofotu.

-    Jūs pazīstat viens otru? Dana pēc pauzes vaicāja, izbrīnīta lūkojoties te uz Noksu, te uz Medimu.

-    Tu jau nu noteikti esi pēdējais, ko Medims vēlējās satikt, ierunājās pūķis.

-     Ak, vēl joprojām par sevi runā trešajā personā? atbildēja kofots.

-     Medims gan vairāk uztrauktos par to, kāpēc kopā ar Izsaucēju ir tāds nejēga!

-    Ak, nejēga? Atradies gudrelis.

-    Par tevi Medims noteikti ir gudrāks.

-     Labāk nemaz nesāc! Bez manis Dana galā netiktu nekādi!

Kamēr abi ķildnieki mērīja, kuram ir vairāk gudrības, meitenes uzmanību pievērsa kaut kas spožs, kas, Noksam aktīvi žestikulējot, vizuļoja telpā iedegto sveču gaismā. "Aleluja!" atpazinusi priekšmetu, Dana klusībā līksmi uzgavilēja. "Medaljons! Nu man vairs nedraud nožmiegšana par to, ka to pazaudēju!" Sirdī viņa sajuta pacilātību, kas, par spīti tam, ka blakus divi indivīdi apmainījās ar draudiem, neļāva no sejas pazust smaidam.

-     Es to paņemšu, Dana uzrunāja Noksu un nocēla tam Medaljonu. Kofots neiebilda, turklāt viņš joprojām bija pārāk aizņemts ar rūkšanu uz Medimu. Abi līdzinājās diviem bērniem, kas cīnās par pēdējo cepumu kastē.

Meitene labu bridi pētīja dārgumu, no visām pusēm pārbaudot, vai tas ir tāds pats kā pirms pazaudēšanas. Nekādus bojājumus neatradusi, viņa to uzlika kaklā un aplūkoja no augšas. Nu arī zeltītā actiņa Medaljona vidū atvērās. Priecīga, ka ar Medaljonu viss ir kārtībā, Dana nolēma, ka turpmāk tam ir jābūt vēl lielākā drošībā, tāpēc aizbāza to aiz notrieptā un caurumainā krekla.

"Tā tikai trūka, lai tas pazustu vēlreiz," viņa nošausminājās.

Tikmēr abi strīdnieki nepievērsa meitenei ne mazāko uzmanību.

-    Labāk būtu uzzināt, ko ar Danu kopā dari tu pats! Nokss pratināja pūķi.

-    Medims atveda viņu šeit, tāpēc esi labāk pateicīgs! lepni atteica Medims.

-    Pateicīgs? Es… kofots jau grasījās cirst pretī, taču Dana neizturēja un iejaucās, pirms viņš paspēja atklāt savas domas par pateicību.

-    Vai jūs apklusīsit? meitene uzsauca. Iestājās klusums, un abi ķildnieki neapmierināti, ka strīds ir pārtraukts, lūkojās uz Danu.

-   Medim, Dana pēc brīža jau mierīgāk ierunājās, vai šeit, guļamistabā, palikt ir droši?

Tikai tagad, mierīgi sēžot uz vietas, viņa apjauta, cik nogurusi jūtas. Kad adrenalīns kūsāja, skrienot pa gaiteņiem kopā ar Medimu, sāpes nebija tik jūtamas. Nu tās bija atgriezušās.

-     Jā. pūķis atbildēja. Kā jau Medims teica, citi pūķi te neiedrošinās nākt.

-    Tas ir labi, jo es jūtos pārguruši. Jūs, ja gribat, varat turpināt strīdēties, bet tikai klusām. Savukārt ar uzrakstu uz akmens tiksim galā nedaudz vēlāk, viņa sacīja un, pagājusi abiem garām, nogūlās gultā. Dažviet varēja just izciļņus vai, tieši otrādi, izgulējumus, bet nogurums bija pārāk liels, lai meitene tam pievērstu uzmanību. Viņa nolika galvu uz kāda veca spilvena un tūliņ laidās snaudā. Kaut kur fonā vēl varēja dzirdēt Noksu un Medimu strīdamies, bet tas šķita tik tālu, līdz izzuda arī šīs skaņas un meitene iegrima smagā miegā.

Dana nezināja, cik ilgi viņa bija gulējusi, bet, kad viņa pamodās, abi strīdnieki joprojām nebija rimušies. Tiesa, nu viņi bija mainījuši tēmu un pievērsušies Suzuluru akmenim. Stāvot un lūkojoties uz to, abi runāja pieklusinātām balsīm:

-     Medims nekad agrāk nav redzējis tādas mīklas, sacīja januto.

-      Kā tad ne? atteica kofots. Uzraksts izklausās tikpat nesakarīgi kā tavi mēģinājumi kaut ko sadzejot.

-    Ak tu neaptēstais! Vai tad tu maz proti lasīt?

-      Jā, protu, Nokss aizvainoti atbildēja. Bet vai tu māki uzrakstīt arī jel ko sakarīgu, izņemot tos "Pār upi gāju, paņēmu sauju", viņš izsmējīgi sāka kaut ko citēt.

-      Medims var tikai secināt, ka tu no mākslas neko nesaproti!

-    Es nesaprotu? Tas bija pilnīgs murgs!

-     Kāds vēl murgs? Tu to pat neizlasīji līdz galam!

-     Iemācies pieņemt kritiku.

-     Ja vien šī kritika būtu objektīva.

-     Ir, un kā vēl!

-    Vai jūs kādreiz arī nestrīdaties, kad atrodaties viens otram blakus? Dana, pacēlusi galvu no spilvena, nedaudz miegaini jautāja.

-    Vispār, nē, Nokss atbildēja.

-     Burvīgi, meitene nopūtās. Un man ar jums abiem vēl kādu laiku būs jābūt kopā.

-     Kāpēc? Kāpēc Medims vispār atvilkās šeit? Nokss visai neapmierināts vaicāja Danai.

-     Viņš piekrita man palīdzēt tikai tad, ja es palīdzēšu viņam nepamanītam izkļūt no Pūķu kalna. Un laiks to izdarīt būs tikai pēc tam, kad būsim atraduši mūsu mīļo Sargātāju, Dana paskaidroja un piecēlās no gultas. Paņēmusi somu, kas bija nolikta zemē, viņa uz mazā galdiņa izkravāja visu, kas tur bija ēdams.

-      Mm, brokastis. Vai arī pusdienas. Vai varbūt jau vakariņas? Nu, nav tik svarīgi, kas, Nokss priecīgs teica, luncinot asti un lūkojoties uz ēdieniem.

-    Var redzēt, pēc kādiem kritērijiem tu izvēlies sev draugus, Medims skeptiski piezīmēja.

-    Tu labāk paklusē! Nokss pamācīja un jau pilnu muti rija ēdamo.

-    Te pietiks visiem, Dana mierināja. Un, ņemot vērā, ka mums ir kāds, kas bez liekas kavēšanās spēj mūs aizvest pie Sargātāja, tad nešķiet, ka mums te vajadzēs uzkavēties ilgāk par vēl vienu dienu, viņa piebilda un nokoda gabalu desmaizes.

Kad trijotne bija kārtīgi ieturējusies un remdējusi izsalkumu, visi bija vienisprātis, ka nav, ko ilgāk kavēties, un ir laiks ķerties klāt pie Suzuluru akmens lasīšanas.

-    Es to jau pāris reizes esmu paspējis izlasīt, Nokss sacīja Danai. Patiesībā svarīgas ir tikai pēdējās divas rindas, jo sākums atkārtojas, viņš paskaidroja, pirms ņēmās lasīt. Visi bija nosēdušies uz grīdas akmens priekšā un lūkojās uz to. Nokss sāka pārtulkot Danai to, kas akmenī bija apslēpts:

"Tūkstošiem gadu kāds licis Zemēm gaidās drebēt. Tumsas ēna tuvosies, Bet būs, kas turēs pretī. Tie četri, kas izsijāti pa tukšo zemi Un miegā atdusēties likti, Tiks celti.

Lai uguns kvēlojošāka kļūtu Un tumšos ceļus izgaismotu, Tev zemes dzīles jāmeklē, Kur lejā skatu nemet."

-    Tas arī viss, Nokss noteica. Kas tās par zemes dzīlēm, mēs ar januto jau noskaidrojām, viņš piebilda, ar nopietnu sejas izteiksmi pētot akmeni.

-    Un kur tas ir? Dana vaicāja.

-    Vienā no pazemes labirintiem, atbildēja Medims, kas bija paņēmis savu garo asti ķepās. Medims bieži mēdz pa tiem paklejot. Tur ir ari kāds gaitenis, kur neviens neiedrošinās iet, tāpēc ka tur ir Sargātājs un Gante, kas viņu uzrauga.

-      Jā, ar Ganti man ir sanācis iepazīties, atminēdamās pesimistiski noskaņoto akmeni, Dana noteica un piecēlās kājās, lai kārtīgi izstaipītos.

-     Bet ko varētu nozīmēt vārdi "lejā skatu nemet"? Nokss skaļi domāja.

-     Spriežot pēc iepriekšējās pieredzes, viss teiktais ir jāuzņem ļoti burtiski.

-    Jā, tikai iepriekšējā reizē runa bija nevis par neskatišanos, bet vienkārši acu aizvēršanu, kofots atgādināja.

-    Vai tu atceries dzejoli, ko Hapitors skaitīja? viņam jautāja Dana. Tur bija pieminēta pekle. Tātad arī tam ir jābūt kaut kādā saistībā ar akmenī teikto.

-    Tas gan, kofots, to apsvēris, piekrita. Starp citu, kā tev Meža sirdī ienāca prātā tiešām aizvērt acis?

-      Nezinu. Kaut kā vienkārši iešāvās prātā, Dana domīgi novilka.

-     Toties jūs zināt, ko nozīmē "zemes dzīles", Medims ar lepnu smaidu sejā atgādināja par savu artavu šīs uzdevuma risināšanā.

-    Tad nu gan. Tev vienīgā lieta, ar ko lepoties, nicīgi atcirta Nokss.

-    Tādam balamutem kā tev nevajadzētu…

-      Kuš! Dana steidza strīdniekus izšķirt. Lūdzu, kamēr neesam atraduši Sargātāju, nemaz nesāciet viens otru aizvainot, kaitināt vai vēl sazin ko! Dana noskaldīja un nomērīja abus ar dusmīgu skatienu, cerot, ka neviens nesāks runāt pretī. Meitenei par prieku, abi palika klusi.

-     Labi, apmierināta par savu vārdu iespaidu, viņa piebilda, tas ir nokārtots. Bet tagad — vai kādam ir vēl kas darāms? Būtu labi, ja mēs jau dotos pie Sargātāja.

-      Jā, labi, Nokss klusi nopūtās un pieslējās uz visām četrām.

-     Cik ilgi ir jāiet, lai nokļūtu pie Sargātāja? Dana jautāja un pagriezās pret pūķi, kas arī jau bija pieslējies kājās un gatavs doties prom no Cetata guļamistabas.

-    Ir divi ceļi. Viens iet caur pūķu guļamistabām, otrs — tām apkārt. Medims zina abus, bet viens ir garāks, savukārt otrs nav tik drošs, januto lietišķi paskaidroja un, pa ceļam vēlreiz nopētot Suzuluru akmeni, mierīgi soļoja uz izejas pusi.

-    Laikam labāk būtu doties pa drošāko, Nokss sprieda, kopā ar Medimu un Danu iznācis gaitenī. Nepatīkamu pārsteigumu mums jau pietiek.

-     Tā laikam gan, meitene piekrita. Starp pūķiem mūs noteikti pamanītu, bet gaiteņos viņu nebūs tik daudz.

-     Par to, cik daudz viņi būs gaiteņos, Medims nevar galvot. Bet drošāk tas noteikti būs gan.

-     Labi, nolemts. Medim, rādi ceļu! Dana teica gala vārdu un, sakārtojusi mugursomas lences, bija gatava viņam sekot.

Visi devās ceļā, un no jauna sākās iešana pa daudzajiem Pūķu kalna gaiteņiem, tikai šoreiz viņi vis nemaldījās, bet gan mērķtiecīgi devās uz priekšu. Pagājuši garām kāpnēm, pa kurām Medims ar Danu bija nonākuši stāvā, kur atradās Cetata guļamistaba, trijotne devās uz priekšu.

-     Ja jau Cetats bijis tik varens, kāpēc viņš nevarēja izveidot plānojumu, kas nesastāvētu tikai no gaiteņiem? Un turklāt no gariem, taisniem, pelēkiem… Nokss šķendējās, lēni velkoties uz priekšu.

-      Hapitors droši vien teiktu, ka Cetatam ir bijusi humora izjūta, Dana nosmīkņāja un mēģināja iedomāties, kā bērzs atbild uz Noksa jautājumiem.

-     Jūs teicāt — Hapitors? Medims pārjautāja un apstājies palūkojās uz abiem.

-     Jā, Hapitors, Dana apstiprināja. Ir sanācis ar viņu satikties arī pašam?

-     Vienreiz. Viņš man uzdzen šermuļus. Un viņš arī tik daudz runā, Medims nedroši noteica, atminoties savu tikšanās reizi.

Dana ar Noksu saskatījās un sāka smieties. Runīgums bija tieši tā iezīme, kas Danai pirmā saistījās ar Hapitoru.

-    Bet, no vienas puses, tur ir daļa taisnības, pūķis domīgi piebilda, pirms atsāka iet. Cik nu Medims ir dzirdējis, tad ir bijis tā, ka Dievam paticis staigāt pa garajiem gaiteņiem. Tas Dievam esot paticis pat labāk, nekā vienkārši atrasties kādās telpās.

Pēc neilga laiciņa viņi nonāca pie kārtējā sazarojuma, kas atradās zem vitrāžas. Šoreiz mazajos stikla gabaliņos bija attēlots Pūķu kalns, kuru ieskāva lidojošie ugunspūtēji.

-    Ir arī tāds fakts, ka, lūkojoties no augšas, var redzēt, kā no šīm vitrāžām ir izveidota uguns zīme, Medims turpināja dalīties ar savām zināšanām.

-     Cik vispār kalns ir liels? Dana pārtrauca viņa monologu. Augstumā un diametrā?

-     Cik nu Medims pats ir mērījis, tad apakšējā stāvā no viena gala līdz otram sanāca ap sešdesmit enomiem.

-    Cik? Dana pārvaicāja, nojaušot, ka jau atkal satiekas ar jaunu nosaukumu.

-     Viens enoms ir apmēram divsimt metru, Nokss paskaidroja.

-    Ak tā! Tātad tā ir garuma mērvienība, Dana secināja un nodomāja, ka visus šos terminus derētu kādreiz arī pierakstīt.

-   Bet augstumā aptuveni vienpadsmit enomi, Medims aplēsa un, novērsies no vitrāžas, devās uz eju pa labi. Tikmēr Dana galvā sarēķināja, ka tie ir ap divtūkstoš divsimt metru jeb divi kilometri ar astīti. "Nav nemaz tik daudz," viņa sprieda. "Ja vien nebūtu bezgalīgo gaiteņu, kas visu laiku zarojas…"

Kādu brīdi viņi gāja klusējot, līdz nonāca pie kāpnēm, kas veda uz leju. Spriežot pēc tā, ka kāpnes bija garas un bez nekādām sānejām, tad viņi atkal devās garām noslēpumainajam, tukšajam stāvam.

-    Kā jūs vispār iepazināties? Dana pārtrauca klusumu.

-     Un kāpēc tā ienīstat viens otru?

-    Tas ir garš stāsts, atteica Nokss.

-      Man nav, kur steigties, meitene iebilda. Un jebkurā gadījumā līdz Sargātājam vēl krietns gabals, ko iet. Viņa patiesi gribēja zināt, kā abi iepazinušies un kāpēc mūždien kašķējas. Nokss bija stāstījis, ka agrāk nav bijis Pūķu kalnā, savukārt Medims, pēc visa spriežot, nav pavadījis daudz laika ārpus kalna.

-    Ak, tas jau bija tik sen, Nokss nevērīgi attrauca.

-     Es toreiz klejoju pa Pūķu kalna apkārtni. Redzēju, kā vecākie pūķi māca mazajiem lidot. Bet šim nemākulim pat spārni nebija izauguši.

-     Kuru tu te sauc par nemākuli? januto ierūcās, nopētot nīstamo personu sev blakus.

-    Tevi, protams! Nokss izmeta, bet tūliņ bija spiests to nožēlot, jo Medims, kurš jau pirms tam izskatījās visai nokaitināts, nu metās Noksam virsū, skaji aurodams:

-    Es tevi nožmiegšu!

-    Hei! Tūliņ pat pārtrauciet! Dana, cik nu ātri spēdama, centās abus izšķirt. Vai es jums neteicu, lai vismaz cenšaties viens otram nenoraut galvu? Viņa nostājās abiem pa vidu un nikni tos nopētīja.

-    Viņš sāka! Medims taisnojās.

-    Kuš! Dana viņu pārtrauca. Noks? Kāpēc tu pret viņu esi nejauks?

-    Kāpēc? Nokss aizvainoti un šokēti iesaucās. Kāpēc? Es nemaz nepaspēju izstāstīt stāstu līdz galam, jo kādam bija jāmēģina mani noslepkavot.

Danai pat nebija jāpalūkojas uz Medimu, lai zinātu, ka viņš sāk mēdīties vai raidīt citas savas emociju izpausmes kofota virzienā.

-    Mēs tā "mīlam" viens otru, jo viņš todien mācījās ne tikai lidot, uz ko viņš pat tagad nav spējīgs, sekoja klusi rūcieni, bet arīdzan vingrinājās medīšanā! Un kā tev šķiet — kas, janutoprāt, tuvumā bija ļoti garšīgs? Es!

-    Dažbrīd es patiešām nožēloju, ka toreiz tevi neapēdu, pat ja pēc tam veselu mēnesi man būtu jāmokās ar vēdergraizēm.

-     Sprēgā vien, sprēgā! kūdīja Nokss. Gaisotne turpināja saspringt, taču Danai bija grūti iedomāties, ka Medims varētu apēst Noksu. Viņa klusībā par to pat pasmējās.

-    Tev jau tad zobi nemaz nebija izauguši. Kā tad tu būtu varējis mani sagremot?

-    Vai tu maz ko saproti no pūķu fizioloģijas?

-     Es saprotu tik daudz, ka januto spārni izaug gada vecumā.

-    Es vismaz…

-    Klusu! Dana atkal pārtrauca strīdu, tad pievērsās pūķim. Un kāpēc Medims necieš Noksu?

-      Vai vajag iemeslu? Medims iesāka. Bet, ja nopietni, tad atliek kopā ar viņu pavadīt vairāk laika, kad viņš jau krīt uz nerviem. Nemaz nerunājot, ja esam iesprūduši uz ilgāku laiku dināpla vilnā…

-    Pagaidi! Dana viņu pārtrauca. Par to man Nokss bija stāstījis, taču tevi viņš gan nepieminēja.

-      Kam tad gribētos par viņu atcerēties? Nokss iesaucās.

-    Tātad jūs tur abi bijāt ieķērušies un turpinājāt apmainīties ar jaukiem vārdiem, līdz no tā izķepurojāties?

-     Pateicoties tam nogruvumam. Žēl, ka tie akmeņi tevi nesaspieda! Medims piebilda, palūkojoties uz kofotu.

-    Acīmredzot tev gan kaut ko saspieda.

-    Lai nu kurš būtu runājis! Ne jau man radās ģeniālā ideja sākt dināplu kutināt.

-    Ja es nebūtu…

-    Apklustiet! Dana klusi pavēlēja. Labāk priecājieties, ka abi esat dzīvi. Un salīgstiet vienreiz mieru! Es netaisos visu laiku klausīties, kā jūs gaužaties, ko otrs ir izdarījis un cik liels nejaucenis viņš ir! meitene nikni noskaldīja. Ejam beidzot! viņa uzsauca un uzgrieza abiem muguru, tāpēc tā arī neuzzināja, kuram piederēja klusā piebilde:

-    Murmulis!

Trijotne turpināja gājienu — Dana pa priekšu, abi strīdnieki, klusi sačukstēdamies, aiz muguras —, līdz viņi atkal nonāca pie kārtējām kāpnēm:

-    Klau, šeit ir divas kāpnes, meitene sacīja. Kuras ir mūsējās?

-   Ak, jā. Mums uz šejieni, Medims atteica un devās uz kāpnēm pa labi. Tomēr ceļš ne tuvu vēl nebija galā.

NEKAD nav miera

~~ Man tiešām šie gaiteņi jau ir apnikuši, Nokss nopukstēja, un Medims jau grasījās izteikt kādu dzēlīgu piezīmi, taču, Danas skatienu apvaldīts, palika klusu. Tas šķita pārsteidzoši, cik ilgi viņi jau nebija ķildojušies.

Ceļš bija zarojies, vedis taisni un vēl sazin kur. Kāpnes bija novedušas viņus vēl stāvu zemāk, bet arī te gaiteņiem nebija gala. Labi vēl, ka ceļā nebija atgadījušies nekādi nepatīkami pārsteigumi.

-     Kur mēs tagad īsti atrodamies? Dana kādā brīdī ierunājās.

-    Pirmajā stāvā, vienā no sānu ejām, kur pūķi parasti reti staigā. Tiesa, Medims nevar galvot, ka kādam neuzskriesim virsū. Tad mums būs tikai divi virzieni, kur bēgt — vai nu uz priekšu, vai atpakaļ.

-     Neizklausās diezin cik spīdoši, Nokss piebilda.

Šis gaitenis, atšķirībā no Pūķa kalnā augstāk esošajiem, nebija tik vēss un pilns ar caurvēju. Gaisma te bija zaudējusi bālumu un kļuvusi Uguns zemei ierasti sarkana. Zem kājām parādījās parastā, mālaini sausā zeme. Šur tur gaiteņa sienā bija caurumi, kas acīmredzot aizvietoja logus. Caur tiem varēja redzēt sarkanmelnos mākoņus.

-     Vai jums te kādreiz līst lietus? Dana sapņaini jautāja. Vai maz kādreiz ir lijis?

-    Kas? abi pārējie reizē jautāja.

-    Tātad nav, viņa secināja.

-Pag, tas ir tad, kad no debesīm krīt ūdens? Nokss interesējās. Man šķiet, ka tu man par to esi stāstījusi.

-     Ūdens? sarunā iekrita Medims. Acīmredzot šis temats viņam bija kaut kas neizprotams.

-    Jā, tas pats, Dana apstiprināja.

-     Nu, pirmkārt, sāka skaidrot Nokss, mums te nav tādu debesu kā jums. Otrkārt, mums ūdens nāk no pazemes ezeriem. Tāpēc Uguns zemē nav visur vienlīdz zaļi. Lielākais pazemes ezers ir zem Loka ezera. Laikam tie pat ir apvienojušies vienā lielā.

-    Vai tad tādiem te pietiek vietas? meitene brīnījās. Es zinu, Zeme kā planēta nav maza, bet arī Uguns zeme, Dzīvības zeme un pārējās, kas visas atrodas zem planētas garozas, nav mazas. Vai tām visām te pietiek vietas? Prizmo man stāstīja, ka zem Eirāzijas un Austrālijas, kā arī zem Ziemeļu un Dienvidu Amerikām ir pa vienai šādai zemei. Cieši blakus cita citai.

-    Ja ir kāds palielāks zemes laukumiņš starpā, kofots klāstīja, tad šādi ezeri noteikti arī izveidojas. Un nav jau arī tā, ka visu Apakšzemi un Augšzemi norobežo papīra biezuma zemes kārta. Dažviet tie ir pat tūkstoši enomu. Turklāt Augšzemi un Apakšzemi šķir arī maģiskās barjeras, kas neļauj kuram katram, kurš iedomājas rakt, kur pagadās, pēkšņi izrakties līdz mums.

-     Nu, jā. Tas izklausās loģiski, Dana piekrita un sāka domāt, kā šajā ziņā ir ar dziļurbumiem ūdens ieguvei vai kaut kādiem Zemes slāņu pētīšanas eksperimentiem. Bet tā patiesi ir, ka Augšzemē ir cilvēki, kas zina par Apakšzemi un ietekmē rakšanas vietas?

-    Cik esmu dzirdējis, tad jā, Nokss atbildēja. Bet tās var būt arī baumas, un patiesībā cilvēki vienkārši nespēj vai nespēs izrakties tik dziļi.

-    Kā no debesīm var krist ūdens? Medims vēl joprojām bija iesprūdis pie pamata jautājuma. Ūdens taču ir smags!

-    Prasi viņai. Viņa mums te ir lietus eksperts.

-     Nu… Dana nopūtās un nākamās minūtes abiem skaidroja, kā noris ūdens cirkulācija, tam izgarojot, pārvēršoties mākoņos un nolīstot.

-     Bet arī mums ir mākoņi! Kāpēc tad no tiem nekas nelīst?

-       Droši vien tie sastāv vairāk no dūmiem nekā ūdens, meitene lūkoja rast izskaidrojumu. Toties man nav īsti saprotams, kā te spēj izdzīvot augi. Ja ūdens ir tikai zem zemes un turklāt vēl dziļi, kā, piemēram, var izdzīvot mazie krūmi, kam ir pavisam īsas saknes?

-    Varbūt vienkārši pietiek ar kodola dzīvības enerģijām, šoreiz ieminējās Medims.

-    Enerģijas? Dažreiz es šo pasauli neizprotu.

-    It kā jums enerģiju nebūtu! Nokss iesaucās. Arī jums tādas lietas noteikti ir. Tikai ar citiem nosaukumiem.

-    Piemēram?

-     Kā tad es varu zināt? Ne jau es esmu bijis Augšzemē! kofots kļuva ērcīgs. Kaut vai tā pati dabas enerģija, kas liek augiem augt, dot augļus un sēklas, lai dzīvotu tālāk.

-    Tā enerģija, kas liek upēm tecēt uz jūru, Medims piebiedrojās.

-     Pie tā būtu vainīga gravitācija, iebilda Dana.

-    Ne vienmēr, Medims nepiekrita. Jebkura ūdens lāse ir bijusi jūrā, pat ja tā nāk no pazemes ezera, kas nevienai jūrai ne tuvumā neiet, vai no strautiņa, kas knapi tek. Tikai ar vienu pašu gravitāciju tas nebūtu iespējams.

-           Un pat tā pati gravitācija, turpināja Nokss. Tāpēc arī gravitācijas likumus ir iespējams pārkāpt — jo enerģijai ir savs sākums un beigas.

-    Vēl arī vējš… pūķis piezīmēja.

-    Tas veidojas, kustoties siltajam un vēsajam gaisam, Dana iepazīstināja ar cilvēku versiju.

-    Ja tu runā par to, kas tiek sasildīts saules staros, tad tas ne īpaši darbojas šeit, kur saules nav. Šeit vairāk vai mazāk visur temperatūra ir līdzīga.

-    Noks! iesaucās Dana. Tu jau sāc izklausīties kā tie trakie profesori, kas cenšas apgāzt visas dabas teorijas.

-     Kāpēc tad nevar paredzēt, kur un cik stipri katrs vējš pūtīs, ja jau saule savu siltumu nemaina? Nokss turpināja. Un kāpēc ne visur ir stabiņvētras? Ko? Man teorijas nav jāapgāž, tās jau sen ir apgāztas.

-     Stabiņvētras? Dana izbrīnīta lūkojās uz Noksu.

-     Nu… Reiz dzirdēju, ka tur tādas ir. Vēja kunkuli stabu formā.

-    Ā, tu domā viesuļvētras? Tornado?

-     Laikam tos pašus.

-    Nu, labi, Dana atmeta ar roku. Neturpināšu ar jums strīdēties. Acīmredzot jūs dabas lietas izprotat labāk par mani, jo es nemāku pateikt, kāpēc "stabiņvētru" nav visur. Jūs vienmēr atradīsit kādu argumentu, ar ko man iebilst.

Beigusi diskusiju par dabas zinātnēm, meitene brīdi turpināja ceļu klusumā, bet tad neviļus sāka stāstīt par Pokaiņiem. Šis stāsts abiem enerģiju zinātājiem pie sirds gāja krietni labāk, turklāt viņi to papildināja ar komentāriem, kas Pokaiņu noslēpumainajām parādībām lika izklausīties loģiskām.

-      Laikam vajadzēs kaut kad uz turieni atkal aizbraukt, Dana nosprieda, pirms saruna novirzījās uz citu tēmu.

Lai arī trijotne nebeidza spriest par visdažādākajiem tematiem, tomēr arī doties uz priekšu viņi nepārstāja.

Viņi pieveica gaiteni pēc gaiteņa, bet par atpūtu sāka domāt tikai tad, kad pienāca laiks ieturēt maltīti. Tā kā ārā jau sāka tumst, tad pienākusī ēdienreize, visticamāk, bija vakariņas vai varbūt vēlas pusdienas.

Lai uz ēšanu nebūtu jāiekārtojas gaiteņa vidū, kas noteikti nebija droši, viņi nosprieda, ka labāk pameklēt kādu nomaļāku labirinta eju. Nogurušās kājas gan par to nebija sajūsmā, tomēr viņi saņēmās noiet vēl kādu gabalu un turpināja gājienu, līdz bezgalīgajā gaitenī beidzot ieraudzīja sāneju. Tiesa, šī eja bija tikpat tumša, tukša un nedroša kā tā, kurā viņi jau atradās.

-    Labi, gaiteņi vairs nav tik šausmīgi. Tagad briesmīga ir pati iešana, Nokss, negribīgi turpinādams gājienu, pauda savu nostāju. Kaut nu atkal nebūtu tā kā Mežu lokā, kad visus noietos soļus varēja sajust pēdējā dienā un tad divas dienas vēl pēc tam, kad šķita — kājas vienkārši nokritīs.

-    Man jau nu šķiet, ka stipri citādi nebūs. Tikai pazemē ejot būs vēsāks, ari Dana ne visai iepriecināti piebilda, tomēr, atšķirībā no Noksa, kas teju pusi nakts bija pavadījis, strīdoties ar Medimu, meitene jutās visai mundri.

-     Un pēc tam vēl vajadzēs visus stāvus arī atpakaļ uzkāpt, Medims atgādināja.

-     Ko? kofots iesaucās. Ak, jā, pareizi. Aizmirsu par to. Skapis taču ir sestajā stāvā. Tas taču bija sestais stāvs?

-    Jā, tas bija sestais stāvs.

-    Jebkurā gadījumā tas neko daudz nemaina, Nokss samierinādamies noteica. Iet līdz argekļu alām ar kājām būtu tīrā pašnāvība. Ejot cauri kalnam, būs ātrāk un, ja neuzskriesim virsū kādam pūķim, arī drošāk.

Bet — kā vilku piemin, tā vilks klāt. Trijotnes ceļā bija vēl viena sāneja, taču šoreiz tā vairs nebija tukša. Pustumsā no tās iznira liela pūķa galva, un tās acu skatiens viņiem diemžēl bija jau pazīstams.

-     Aha! Nu jūs man esat nagos! Un šoreiz, varat būt droši — jūs man neizspruksit! teica sagars, kura nobrāzumi un rētas uz ādas atgādināja par kādu akmeņu kaudzi, kas reiz bija gaiteņa griesti.

-    Vai tas ir tas pats sagars, kas…? Nokss iesāka.

-    Jā, tas pats, pusvārdā pārtrauca Dana. Labāk pazūdam no šejienes!

Visi trīs tūdaļ apcirtās apkārt un skrēja, ko kājas nes. Lai izvairītos no ugunspūtēja liesmām, viņi iemetās pirmajā sānejā, kas gadījās pa ceļam, un no visas sirds cerēja, ka tas neizrādīsies strupceļš. Jozdami, cik spēka, viņi bija tik aizņemti ar traukšanos uz priekšu, ka pagāja labs brīdis, iekams kāds no viņiem iedomājās painteresēties, kas tikmēr notiek aizmugurē. Izrādījās, ka skriešana galīgi nav sagara stiprā puse, tā ka nu viņi jau bija pamatīgi atrāvušies.

-     Tā, klausieties! mazliet piebremzējis, Medims elsdams sāka skaidrot situāciju. Šis gaitenis ved uz pūķu guļamkambariem; ne gluži tiem cauri, bet vairākām guļamistabām uz šo gaiteni ir izejas. Ja mēs vienkārši iesim, tas būs tikpat droši, kā iet atpakaļ pie sagara mums aiz muguras. Ja mēs turpretī ātri skriesim, tad ir iespēja, ka neviens neievēros, kas paskrēja garām. Tas, starp citu, ir arī īsākais, bet bīstamākais ceļš, ko es piedāvāju no rīta, vienīgi tad būtu bijusi lielāka iespēja, ka pēc medībām daudzi pūķi vēl saldi dusētu. Nu tā visdrīzāk vairs nebūs.

-    Burvīgi! Dana smagi nopūtās. Laikam neatliek nekas cits kā skriet,

-    Mums jāskrien cauri, tikai taisni. Pēc kāda laiciņa nonāksim pie kāpnēm, kas ved uz pazemi, Medims deva pēdējās norādes, tad dziļi ieelpoja un atkal uzņēma ātrumu. Bija arī pēdējais laiks — aizmugurē jau varēja sadzirdēt sagara smagos soļus. Elpas atvilkšana bija jāatliek uz vēlāku laiku.

"Skrien tur, bēdz no tā, centies palikt dzīva… Kāpēc vienreiz viss nevarētu ritēt mierīgi, gludi un bez lieka stresa?" skrienot šaudījās Danas domas.

Gaitenis, pa kuru trijotne skrēja tagad, no citiem gaiteņiem ne ar ko neatšķīrās, līdz viņi nonāca vietā, kas bija apgaismotāka, bet arī bīstamāka. Tur sākās ejas no pūķu guļamkambariem, kam viņi centās pašauties garām sevišķi ātri. Nereti starp spilvenu kaudzēm izlīda arī pa kādai ziņkārīgai pūķa galvai, cenšoties saskatīt, kas tur brāžas garām, bet citi pūķi nelikās ne zinis un mierīgi gulēja tālāk.

-     Tas taču nebija pūķis, stāvot pie sava guļamkambara izejas un noskatoties pakaļ tikko garām paskrējušajiem, noteica kāds pūķītis, kas atgādināja mazu gaļēdājdinozauru.

Par laimi, neviens mazajam nepievērsa uzmanību, un visi trīs varēja turpināt skriešanu, tomēr, kad viņi bija aizjoņojuši garām arī kādai sānejai, kas veda uz pārējiem gaiteņiem ar pūķu guļamtelpām, kāds tomēr iesaucās:

-     Ķeriet viņus! Iebrucēji!

Tā bija pakaļ skrienošā sagara dārdošā balss, un Danai pat nebija jāatskatās, lai zinātu, ka šis sauciens noteikti piesaista viņiem jo daudzus acu skatienus.

-    Ko? Kas? Iebrucēji? Ķeriet viņus! varēja dzirdēt, kā pūķi savā starpā sasaucas.

-     Medim, ko tu dari? Ķer taču viņus! cenšoties pārliecināt januto rīkoties sugasbrāļu interesēs, kliedza kāds cits.

Sadzirdējis saucienus, no kādas guļamtelpas bēdzējiem priekšā izlīda milzīgs pūķis — tik milzīgs, ka tik tikko ietilpa gaitenī. Labi, ka pieliecoties pūķim varēja izmukt caur kājstarpi un tas bija par lempīgu, lai spētu bēdzējus aizkavēt.

Nākamais šķērslis bija kāds lidojošs pūķis garu kaklu, tas pārlaidās skrējējiem pāri un ar asajiem nagiem centās aizķert Noksu, bet kofots izrādījās veiklāks par pūķi, un drīz tas attapās, ietriecies ejas sienā.

Bet arī ar to viss vēl nebeidzās. Danai nebija ne jausmas, no kuras puses nāca liesmas, bet tās vēlās tieši viņai virsū. Acis aizmigloja kvēpi, tomēr meitene izskrēja cauri liesmām puslīdz sveika un vesela. Pēc mirkļa, kad bija saodusi kaut ko nelāgu, viņa pamanīja, ka dažas viņas rudo matu šķipsnas ir aizdegušās. Skrienot viņa tās aši apdzēsa un joza tālāk.

Labā ziņa bija tāda, ka Medima ieeja pazemē vairs nebija tālu. Sliktā — nešķita, ka sekotājus tas atturēs no medību turpināšanas.

Pēc mirkļa minētā ieeja bija klāt. Tumšajā ejā, kurā visi iebēga, bija pakāpieni, kas veda lejup. Tumsā tos nevarēja saskatīt, tomēr Dana, par spīti tam, ka nezināja, cik daudz ir pakāpienu, cik tie plati un kad kāpnes beigsies, vienalga, nesamazinot ātrumu, lēca tiem pāri un traucās uz priekšu.

-     Tagad pa kreisi! Medims piepeši nokomandēja, taču mazliet par vēlu, jo Dana tieši tajā brīdī sāpīgi atdūrās pret sienu sev priekšā. Klusi nošķendējusies, viņa atsāka skriet pareizajā virzienā. Kaut arī adrenalīns kūsāja pārpārēm, tomēr spēks sāka strauji izsīkt. No lielās skriešanas pakrūtē sāpīgi dūra, un kājas atteicās klausīt, savukārt kakls bija kļuvis sauss no ātrās elpošanas, bet pašas elpas vienkārši vairs nebija.

-    Viss, vairs… nevaru… meitene stenēja. Smagi klupdama, viņa apstājās un, lai nepakristu, atbalstījās pret sienu. Acis, kas vēl nebija pieradušas pie dziļās tumsas, neko neredzēja, tomēr meitene juta, ka blakus kāds ir.

-    Noks? Tas esi tu? Medim? viņa vaicāja, bet atbildes vietā cauri tumsai iemirdzējās divas sarkanas acis.

-     Nolāp… Dana izdvesa un zolofīta virzienā notēmēja savu dūri. Tā atsitās pret kaut ko zvīņainu un vēsu, kam sekoja arī nikns rēciens.

-      Še tev vēl! Dana iesaucās skaļāk un turpināja mazo pūķi kaustīt, līdz tas attapās meitenes virzienā raidīt uguns strūklu. Meitene izbailēs sarāvās un sastingusi cieši aizvēra acis. Kad nākamajā brīdī viņa saprata, ka liesmas līdz viņai nav nonākušas, Dana atvēra acis un ieraudzīja, ka dūmu vērpete kopā ar tās radītāju no viņas attālinās. Atmetusi ar roku zolofītam, kas bija sācis atkāpties, rudmate metās atkal skriet, cerot panākt Noksu un Medimu. Protams, ja vien viņi bija aizskrējuši tajā pašā virzienā, kur devās Dana.

Kādu brīdi skrējusi, meitene pamanīja, ka rāmo pazemes gaisu piepilda vairs tikai viņas saraustītā elpa un steidzīgie soļi. Uz mirkli apstājusies, viņa ieklausījās un dzirdēja attālas atbalsis no pūķu bara, kas, droši vien cerot, ka bēgļi apmaldīsies pazemes labirintos, vajāšanu bija pārtraukuši. Tomēr Nokss ar Medimu nesteidzās apstāties un joprojām bija labu gabalu priekšā.

-    Laikam vajadzēs paskriet vēl, Dana klusi noteica un uzsāka pēdējo spurtu.

-     Hei, pagaidiet mazliet! meitene uzsauca abiem, kad bija tos panākusi.

-    Dana! Man šķita, ka tu mums esi priekšā, Nokss apstājās un iepriecināts iesaucās, redzot, ka meitenei nekas nekaiš.

-    Izrādās, ka ne, viņa atteica. No sadauzītās, netīrās un arī nedaudz apdedzinātās un saplēstās somas viņa izvilka ūdens pudeli un lieliem malkiem izdzēra pusi.

-    Vēl kāds grib? viņa piedāvāja abiem.

-     O, jā! Nokss atsaucās un, ar abām priekšķepām naski saķēris pudeli, krietni padzērās. Pēc tam bija arī Medima kārta.

-    Viņi mums vairs neseko? Medims padzēries jautāja un lūkojās atpakaļ tumšajā gaitenī.

-    Cik nu es redzēju, tad viņi apstājās jau kādu gabalu atpakaļ, Dana atteica un ielika tukšo pudeli somā.

-      Vienalga, mēs nevaram atļauties te stāvēt. Kad būsim vēl zemāk, tad varēsim būt pavisam droši, ka mums neseko. Turieties Medima tuvumā. Ja noklīdīsit, tad noteikti neatradīsit ceļu atpakaļ. To es garantēju, viņš ļoti optimistiski paziņoja un atsāka soļot. Dana gan būtu gatava krist gar zemi un lūgt vēl minūti atpūtas, tomēr saņēmās un sekoja pūķim. Pārāk daudz bija likts uz spēles.

Pēc brīža viņi nogriezās ļoti šaurā un vārgi apgaismotā eju tīklā, kas bija pilns putekļu un smilšu. Gaiss te bija drēgns, vēss un mitrs, tik sasmacis un sastāvējies, ka gaisā varētu pat cirvi pakārt. Ejas zarojās uz visām pusēm, un pagrieziens sekoja pagriezienam, tā ka Dana drīz vairs nespēja izsekot, kurā virzienā viņi dodas. Tomēr par to, ka virzienu bija pazaudējusi viņa, meitene daudz nebēdāja; galvenais, lai virzienu nepazaudē viņu ceļvedis — Medims.

-     Projektējot šo labirintu, Cetats būs krietni pacenties, Nokss nosmēja, dodoties garām kārtējām ejām. Tiesa, ja vien viņš to ir projektējis pats.

-     Kā vispār šīs ejas ir iespējams atcerēties? Dana pievienojās. Te jau jāpavada viss mūžs, lai iemācītos.

-     Ļoti vienkārši. Medims jums vēlāk paskaidros, pūķis viltīgi atteica, turpinot ceļu.

Ceļš ilgu laiku veda tikai uz priekšu. Dana tikmēr centās izdomāt, kas tas varētu būt, ko tikai Medims zina par šo labirintu un kas neļauj viņam apmaldīties. Arī Noksu nodarbināja tas pats jautājums, tā ka abi reizumis izmeta pa kādai idejai, bet Medims par tām tikai pasmaidīja — acīmredzot tās bija vai nu nepilnīgas, vai pagalam aplamas. Piemēram, par ideju, ka viņi iet pa apli, Medims pat sāka klusi smieties.

-     Pa apli mēs noteikti neejam.

-    Tad varbūt te darbojas tas pats princips kā ar Apakšzemes burvju sienām?

-    Nē. Ja nu tikai mazliet.

-    Kādā ziņā?

-    Tikai tādā ziņā, ka te viss nav ilūzija.

-    Kas tad ir ilūzija?

-    Kas tad nav ilūzija? abi reizē jautāja, pārlabojot savu iepriekšējo jautājumu.

-    Ir sakarība. Tā nav ilūzija. Labi, daļa ir, bet ne viss. Varbūt ar laiku ievērosit, tad viss kļūs skaidrs.

Mēģinot izdomāt, kas tā ir par sakarību, par ko Medims runā, abi mitējās iztaujāt un turpināja gājienu klusumā. Kādu laiku tā pavadījuši domājot un klusējot, viņi nonāca pie kāpnēm, kas veda uz leju.

-       Varu iepriecināt, Medims iegavilējās. Mēs esam jau ļoti tuvu. Vēl tikai pāris gaiteņu, un mēs būsim nonākuši pie ieejas, kas ved uz Sargātāja atdusas vietu. To pateicis, januto viegli pievārēja kāpnes, nonākot pēc skata tādā pašā labirintā, kura vienīgā atšķirība bija tikai par vairākiem grādiem vēsāks un drēgnāks gaiss.

Kā jau Medims bija solījis, drīz viņi nonāca garākā gaitenī, kas bija izgaismots tikai ar divām vārgām lāpām, katru savā tumšā tuneļa pusē. Nebija grūti iedomāties, kas tas bija par tuneli. Zem vienas no lāpām vīdēja akmenī kalts uzraksts.

-    Kā lāpas var būt iedegtas? Nokss jautāja un nedaudz satraukti palūkojās uz Medimu. Tu taču teici, ka te neviens nenāk!

-    Tā arī ir. Vismaz no pūķiem kāds te iegriežas labi ja reizi piecos gados. Varbūt Gante tās iededz. Cik nu es esmu šīs lāpas redzējis, tad tās vienmēr deg.

-     Gante vienmēr nevarētu tās iedegt, jo viņš labu laiku atradās ari Mežu lokā, Dana ieminējās.

-     Man jau nu šķiet, ka Gante ir visur, kur ir Sargātāji, Nokss viedi paziņoja. Un jebkurā gadījumā es gribu ēst, viņš piebilda.

-     Man tev būs jāpiekrīt, Dana atteica, uztvērusi kofota mājienu. Labāk izlasām, kas rakstīts pie ieejas, un kārtīgi atpūšamies. Ja es tagad dotos pie Sargātāja, tad vienkārši saļimtu.

-    Mēs varam doties līdzi? Medims jautāja.

-    Nē. Neviena nepiederoša persona nemaz tur nevar tikt, Nokss paskaidroja.

-    Ak, žēl, Medims skumji noteica un, nokāris galvu, nosēdās zem vienas no lāpām. Nokss ar Danu darīja tāpat, un drīz jau bija izpakots viss ēdamais un pāris palagu, lai nebūtu jāsēž un jāēd uz vēsās, netīrās zemes.

Kārtīga maltīte bez liekas steigas bija īstais, kas viņiem šobrīd bija nepieciešams. Medims jau bija stāstījis, ka te būs droši, un arī Dana juta, ka bez viņiem vienīgās dzīvās būtnes šeit varēja būt tikai varbūt zirnekļi vai citi tumsas mošķi, kas diezin vai gribēs līst lāpu gaismā.

Lai arī ēdmaņai bija iedota maize — akvalīnu, jo tā ilgāk saglabājas svaiga —, desa, siers un citas vienkāršas lietas, Dana nespēja apēst vairāk par pāris siermaižu šķēlēm. Ar desas un šķiņķa krājumu tukšošanu, kas bija uzticēta Medimam ar Noksu, gāja jau labāk, tomēr ēdelīgumā pārspēt Noksu nebija pa spēkam nevienam. Kamēr Dana ar Medimu vēl turpināja ieturēties, Nokss savu porciju jau bija notiesājis. Piecēlies un nostājies pie uzraksta, viņš lasīja:

-    Atkal pirmās rindas atkārtojas:

"Pie ieejas tu stāvi, Bet, pirms tālāk iesi, Pēdējās rindas atceries Un nu aizmirsti tās, Un negausīgi melot sāc. Priekšā īstā pekle pavērsies, Zem kājām īstie uzdevumi slēpsies."

-     Tas ari viss, Nokss piebilda un apklusa. Tad pārlasīja vēlreiz.

-    Tas ir kā — "aizmirsti tās"? Tas nav loģiski, Dana iebilda un, joprojām sēžot uz zemes, neizpratnē lūkojās uz rakstu zīmēm.

-     "Negausīgi melot sāc"? arī Medims centās saprast un, mēģinot atskārst, kam ticēt, kam ne, domīgi šķobīja ģīmi.

-    Vairāk nekā nav. Bet, kā jau teicu labu laiku iepriekš, tas viss ir jāuztver ļoti burtiski.

-     Nolasi vēlreiz, pa rindiņai, Dana lūdza Noksam, kurš to labprāt arī izdarīja.

-      "Pie ieejas tu stāvi", tas ir skaidrs. "Pirms tālāk iesi", tas arī. Bet kāda jēga bija no uzraksta uz Sulurulu akmens? Un arī ar Hapitora dzejoli nesaskan. Tur pekle, cik sapratu, bija zem kājām, kur nedrīkst mest skatu.

-     "Priekšā īstā pekle pavērsies, zem kājām īstie uzdevumi slēpsies". Tagad sanāk, ka viss ir otrādi, nekā bija teikts dzejolī un Suzuluru akmenī, Nokss izteica savu minējumu, īpaši uzsverot vārdu "Suzuluru".

-     Pamata ideja ir mulsināt? Medims skaļi domāja. Skatīties, vai Dana spēs izdomāt, kurā virzienā jādodas?

-     Varbūt. Bet kā ir ar rindu pirms tam? "Negausīgi melot sāc". Kā tas attiecas uz Sargātāja atrašanu?

-     Varbūt tam ir tāda pati nozīme kā "miglā acis neatver"? Galvenais stūrakmens, kas jāizmanto pašā procesā? Nokss izteica varbūtību.

Dana nolika galvu uz rokām. Ikviens no minējumiem varēja būt pareizs. Lasot Suzuluru akmeni, viņa bija iztēlojusies ainu, ka būs jāiet pa šauru tiltiņu, zem kura plūst lava, kas izskaidrotu, kāpēc nevajag skatīties peklē un grozīt galvu visos virzienos, lai nenokristu. Nu viss bija saputrojies, un viņai nebija ne jausmas, kas viņu sagaida.

-      Labāk izgulēties. Varbūt zemapziņa spēs pateikt priekšā, kas un kā. Ja ne, tad jau rit pati redzēšu, viņa klusi noteica.

-     Labi. Nosnausties tiešām derētu, Medims piekrita un palīdzēja salikt pārpalikušo ēdienu somā, kamēr Nokss vēl joprojām pārlasīja uzrakstu un lauzīja galvu, meklējot atbildi. Tomēr arī viņš ilgi nepalika nomodā un iekārtojās līdzās Danai un Medimam, kas, paklājuši apakšā palagu, jau bija nogūlušies zem vienas sedziņas un saldi šņākuļoja.

.

PILNĪGS BEZ SAKARS

Rudmate juta kādu līdzās sakustamies, un tas lika viņai pamosties. Mazliet pavērusi acis, viņa redzēja zirnekļu tīklu pilnos griestus, kas viegli mirdzēja raustīgajā lāpu gaismā. Piecēlusies sēdus un viegli izstaipījusies, viņa palūkojās apkārt — Medims joprojām bija aizmidzis, turpretī Nokss jau atkal bija pie uzraksta.

-    Tu vispār esi gulējis? meitene klusi jautāja kofotam.

-     Jā, viņš tikpat klusi atbildēja. Bet es nevarēju vairs aizmigt. Pamodos pirms minūtēm divdesmit.

-     Skaidrs, Dana noteica un izlīda no segas apakšas. To izdarījusi, viņa pamanīja, cik patiesībā gaitenī ir auksts.

-     Vienīgais, ko es spēju izsecināt, Nokss, pamādams uz uzrakstu, iesāka, ir tas, ka, ja tev ir iespēja iet divos virzienos, tad jāizvēlas tas, kurš ved uz leju, nevis taisni. Bet tad es sāku domāt par tur minēto "negausīgo melošanu". Ja tas ir domāts līdzīgi kā acu aizvēršana Mežu lokā, tad tagad tavs uzdevums varētu būt vienkārši melot. Neko citu nespēju iedomāties.

-       Paldies! Dana vienkārši teica, lūkojoties uz Noksu.

-     Par ko tieši?

-    Par visu, viņa melanholiski atbildēja.

-    Labrīt, atskanēja balss viņiem aiz muguras — bija pamodies arī Medims. Protams, ja vien šobrīd ir rīts.

-    Labrīt, Dana ar Noksu atbildēja.

-     Kaut ko izdomājāt? viņš interesējās. Man bija muļķīgs sapnis par to, ka Danai ir jāspēlē kāda cilvēku kāršu spēle ar akmens garguju un visu laiku jāmānās.

Tas lika Danai sākt smieties. Viņa spēja sevi iztēloties spēlējam ar akmens statuju pokeru un visu laiku blefojam. "Tikai pokers man diezin kā nepadodas," viņa domās piebilda. "Kur nu vēl blefošana."

Visi trīs ieturēja mazas brokastis, kuru laikā centās izdomāt vēl citus variantus, kuri varētu izskaidrot to, kas bija rakstīts tekstā, bet pēc maltītes Danai bija laiks doties.

-    Vai ir droši doties tad, ja neko nezini? Nokss raizīgi jautāja.

-    Arī iepriekšējā reizē es neko daudz nezināju, tāpēc nav ko lieki tērēt laiku un velti piepūlēt smadzenes. Bet, kamēr būšu prom, es jūs lūdzu — pacentieties nenogalināt viens otru, Dana ar smaidu piebilda.

-    Nu, labi, Nokss atbildēja. Tad veiksmi!

-    Pārnāc sveika un vesela! vēlēja Medims.

-     Centīšos. Līdz vēlākam! Dana noteica, tad dziļi ieelpoja un devās tumšajā tunelī.

Lāpu gaismas un balsis pamazām attālinājās un palika aiz muguras. Meitenes ķermeni sāka pārņemt tās pašas nepacietības tirpas kā vairākas reizes jau iepriekš. Lēni, bet reizē steidzīgi viņa soļoja uz priekšu. Cenzdamās tumsā saskatīt gaiteņa galu, viņa galvā pārcilāja iekaltā teksta rindas. Aiz satraukuma viņa turēja vienu roku uz krūtīm — tur, sažņaugts plaukstā, bija viņas Medaljons.

Kādu laiku taustījusies pa tumsu, Dana beidzot nokļuva gaismas lokā. Paskatījusies augšup, meitene atklāja, ka gaisma nāk no smalkām, greznām lustrām.

-     Lustras? To nu gan es negaidīju, viņa klusi noteica.

Gaitenis šeit kļuva citāds — grīdu klāja mīksts, sarkans paklājs, savukārt sienas bija nevis no parastā, nelīdzenā akmens kā visur citur Pūku kalnā, bet no marmora plāksnēm. Gaiteņa galā bija zeltītas durvis.

Dana uzkāpa uz paklāja un jau bija pusceļā uz durvīm, bet tad apstājās. "Nokss teica, ja ir iespēja, tad neiet taisni, jo tur būs pekle," viņa atcerējās. Meitene kārtīgi apskatīja marmora sienas sev aiz muguras un arī priekšā, tomēr nekādu citu durvju tur nebija.

"Zem kājām īstais uzdevums slēpjas."

Dana palūkojās uz paklāju. Brīdi skatījusies, viņa noliecās un pacēla tā malu. Paklājs bija pārsteidzoši smags. Nolikusi to vietā, meitene aizskrēja uz gaiteņa sākumu, saķēra paklāju aiz viena no stūriem un vilka to otrādi, uz gaiteņa vidu. Zem paklāja atklājās pelēka akmens flīze, kas izskatījās citāda nekā pārējā marmora grīda. Uz tās bija uzraksts. Valoda bija nezināma, bet ne tāda, kādā bija rakstīti senecīlu burti. Šo valodu viņa neatpazina.

"Lieliski!" viņa smagi nopūtās. "Uzrakstā var būt teikts kaut kas svarīgs, bet es pat nezinu, kas tā ir par valodu… Ja vien es spētu to uzminēt! Prizmo taču stāstīja: ja es zinu, kas tā ir par valodu, teksts kļūst saprotams… Vienīgi jācer, ka valodu, kādā teksts uzrakstīts, patiešām var noskaidrot ar minēšanu… Bet nekas cits laikam jau nemaz neatliek, kā tikai mēģināt."

Viņa notupās pie flīzes un nopētīja katru mazo ķeburu, kas nozīmēja kādu burtu. Pats teksts nebija garš, taču iekalts rūpīgi un smalki.

"Vai tā ir kāda cita dzīvnieku valoda? Ja jau ir senecīlu, tad jābūt arī ecīlu valodai, vai ne?" viņa prātoja un centās domāt par ecīlu valodu. Tomēr nekas nemainījās, burti palika par tādu pašu mīklu kā iepriekš.

"Drūbļu valoda?" viņa minēja un šoreiz domāja par drūbļu valodu. Lai arī vizuāli joprojām nekas nemainījās, šoreiz meitene sajuta kaut ko līdzīgu klikšķim smadzenēs. Lūkojoties uz tekstu, tagad tas šķita tik vienkāršs un skaidrs, ka bija grūti saprast, kā pirms mirkļa viņa to nebija spējusi izlasīt. Uzraksts vēstīja:

"Tik tālu nu esi, Bet, pirms tālāk steidzi, Apdomā.

Kur gan slēpjas īstās muļķības un meli, Kam ticēt, kur slēpjas īstie ceļi?"

-    Ko? Dana iesaucās un, nedaudz apmulsusi, lūkojās uz uzrakstu. Paldies, tas tiešām sniedz daudz atbilžu! viņa noburkšķēja, vēl joprojām tupot uz grīdas.

"Tātad man, iespējams, ir jāapšauba arī pie gaiteņa ieejas rakstītais. Kā tagad zināt, kur ir īstais ceļš?"

Dana, nu jau pavisam apmulsusi, pieslējās kājās un nopētīja durvis gaiteņa galā. Ķerdamās pie pēdējās cerības dzirksts, viņa no krekla apakšas izvilka Medaljonu.

-    Vai tu parādīsi man īsto ceļu, kā nokļūt pie Sargātāja? viņa uzrunāja Medaljonu, uzmanīgi turot to plaukstā. Kādu brīdi Dana gaidīja, cerot, ka tas atbildēs uz viņas lūgumu, taču nekas nenotika.

"Tātad man pašai jāizdomā, kurš ir īstais ceļš," meitene domīgi noteica. Nezinādama, kā rīkoties, viņa stāvēja un raudzījās uz gaiteni. Galva bija tukša. Tur nebija nevienas domas, kura varētu pateikt, kas viņai ir jādara, lai nokļūtu pie mērķa.

"Kurš no uzrakstiem tev šķita ticamāks — tas, kas bija uz Suzururu akmens, vai tas, kas bija gaiteņa sākumā?" viņa centās atcerēties. "Hapitora dzejolis saskan ar Suzuzuru uzrakstu, bet dzejolis atkal nepastāsta, kas jādara tālāk, jo tur nebija pieminēta ne pekle, kur nedrīkstētu iet, nedz arī precizēts, uz ko īsti nedrīkst skatīties."

Dana aizvēra acis, cerot, ka atrisinājums, līdzīgi kā Mežu lokā, atnāks šādā veidā, bet arī nekā — vienīgais, ko viņa aizvērtām acīm spēja redzēt, bija viņas pašas plakstiņu iekšpuse. Bezcerīgi.

"Jācer, ka šeit nav laika ierobežojumu… Ko tev saka priekšnojauta?" viņa sevi uzrunāja un mēģināja rast atbildi, taču arī intuīcija klusēja.

Staigādama šurpu turpu pa gaiteni, citu pēc citas atmetot nederīgas idejas, meitene nemaz nepamanīja, ka netīšām uzkāpj uz pelēkās flīzes ar uzrakstu. Acumirklī zem kājām kaut kas sāka čīkstēt un dunēt, it kā grieztos zobrati — veci un smagi. Ar kāju uzkāpjot flīzei, tā bija iebīdījusies mazliet dziļāk grīdā un iedarbinājusi kaut kādu slepenu zobratu mehānismu. Tas rūca un grabēja, un darīja tikai sev zināmu darbu, līdz piepeši apklusa, un gaitenī uz mirkli iestājās klusums. Tad strauji atvērās grīda, un Dana krita lejup.

Pārsteigumā un izbailēs meitene iekliedzās. Apkārt bija dziļa tumsa, sarkanais paklājs bija izkūpējis gaisā, bet gaiteņa grīda virs viņas atkal aizvērās. Kritiena vējš purināja meitenes ķermeni, un viņa strauji gāzās arvien dziļāk un dziļāk pazemē. "Vai tas būtu ceļš uz uzrakstos pieminēto pekli?" viņai iešāvās galvā. "Vai tas nozīmē, ka es izvēlējos nepareizo eju? Lai gan, stingri ņemot, es jau neizvēlējos…"

Kritiens ieilga. Pēc tam, kad Dana bija beigusi kliegt, viņa vienkārši krita, lidojumā apgriezušies otrādi, lai redzētu, kur tad nu viņai būs lemts nosisties. Taču pamazām krišanas ātrums sāka samazināties. Gaisā parādījās zeltaini dūmi, kas palēnām sāka veidot lielākas formas, līdz beidzot no tiem radās pazīstami priekšmeti — grāmatu plaukti, mēbeles, trauki un, visbeidzot, arī drūbļi. Tos meitene atpazina, kad kritiens bija pavisam sabremzējies, bet vēl pēc mirkļa viņa jau sajuta cietu pamatu zem kājām.

Piedzīvojusi laimīgu nosēšanos, Dana atklāja, ka ir nonākusi liela tirgus laukuma vidū. Sākumā tas ne ar ko neatšķīrās no Drūbļu ciema galvenās ielas, kur mūždien bija daudz ļaužu.

-    Kas…? Dana brīnījās un pārsteigti lūkojās apkārt. "Kas nupat ir noticis?"

Vēl joprojām stāvēdama uz vietas un pārsteigti veroties apkārt, Dana uzrunāja kādu blakus stāvošu drūbli:

-    A-atvainojiet. Jūs nepateiktu, kur es tagad atrodos? joprojām aiz satraukuma elsodama, viņa jautāja.

-     Sanāciet, sanāciet! pārdevējs, ignorēdams Danu, uzrunāja pūli. Mūsu preču klāstā ir veca makulatūra un vates tamponi! Par īpašu cenu!

-    Atvainojiet…

-    Jā? Jūs kaut ko teicāt? viņš beidzot pievērsās meitenei.

-    Kur es īsti atrodos? Dana atkārtoja savu jautājumu.

Atbildes vietā pārdevējs uzrotīja piedurkni un palūkojās uz miniatūru saules pulksteni, kas viņam bija parastā rokas pulksteņa vietā. Viņš teica:

-    Laikam būs jau piektdiena.

Kamēr Dana apjukusi lūkojās uz pārdevēju, divas dāmas centās tikt Danai garām, mazliet pastumjot viņu sāņus.

-    Kādā veidā tas izskaidro to, kur es atrodos? meitene centās izdibināt.

-    Nē, redīsi tiek pārdoti pie tā stenda, pārdevējs atteica un norādīja gabalu tālāk.

-     Ko? Dana pārsteigta izsaucās. Nu viņa uz drūbli jau lūkojās kā uz jukušo. "Bet varbūt tā esmu es, kas ir nojūgusies?" viņai ieskrēja prātā. "Varbūt šī ir tā pati solītā pekle?"

Izstiepusi kaklu, lai labāk redzētu, Dana nopētīja tirgu, meklējot kaut ko, kas varētu būt saistīts ar Sargātāju vai vestu uz izeju no jocīgā tirgus laukuma, tomēr tā vietā viņa pamanīja tikai vēl vairāk dīvainību. Spriežot pēc redzētā, šī noteikti nebija Drūbļu ciema Zelta iela, jo šeit augstceltnes sastāvēja nevis no ķieģeļiem un koka kā tur, bet gan no… saldumiem!

Viena māja, kas Danai atradās vistuvāk, līdzinājās milzīgai šokolādes tāfelei; cita bija gluži kā raganas māja pasakā "Ansītis un Grietiņa"; vēl gabalu tālāk bērneļu bars grauza daudzstāvu ēkas pamatus, kas bija veidoti no īrisa.

Bet arī tas vēl nebija viss. Virs drūbļu galvām lidinājās divas šampanieša glāzes, kam bija pašām savi spārni; kāda pāraugusi sniegpārsla koķetēja ar skapīša atvilktni; uz kastes uzkāpis operdziedonis solīja iemācīt, kā pareizi dēt olas; bet to, kas sānieliņā notika starp diviem spilveniem, Dana nemaz negribēja redzēt. Tā vietā viņas uzmanību piesaistīja milzīgs plakāts uz mājas sienas, kurā Lūks Skaivokers no "Zvaigžņu kariem" ar apbrīnas pilnu seju lūkojās uz biezpiena paciņu, turpretī blakus plakātā liela karote piedāvāja iegādāties globusu, kuram Antarktīda bija augšā, bet Arktika apakšā.

Pārsteigta lūkodamās uz apkārt notiekošo, Dana piepeši pamanīja, ka arī viņa ir kļuvusi par ačgārnības upuri — viņas mati sazin kāpēc bija kļuvuši zili.

-    Kā tevi sauc? Danu uzrunāja liela piena paka, kas bija pielavījusies no muguras. Uz tās ar flomāsteru bija uzzīmētas divas lielas acis un mute, un tas laikam bija vienīgais iemesls, kāpēc tā runāja.

-     Mani? Dana.

-     Nepareizā atbilde, piena paka paziņoja, un nākamajā brīdī Dana saņēma triecienu, it kā kāds viņai būtu pielicis elektrības vadus. No strāvas dzēliena viņa atsprāga sāņus, teju apgāžot blakus esošu necaurspīdīgu akvāriju.

-    Hei! Tu to darīji speciāli? kāds cits pārdevējs, kas līdzinājās bikses uzvilkušam lasim, uzsauca un pikti nopētīja zilmati.

-    Nē, Dana īsi atbildēja un tūliņ atkal saņēma elektrības spērienu. Tas bija mazāk sāpīgs, tomēr joprojām ļoti nepatīkams.

-    Ko jūs…? Dana centās iebilst un palūkojās visapkārt. "Varbūt labāk vispār neko neteikt?" viņa domāja. "Pag… "Negausīgi melot sāc"! Rindiņa no uzraksta pie ieejas gaitenī!"

Nu viņai bija skaidrs! Lai gan — vai maz šajā vietā kaut kas varēja būt skaidrs? Pagaidām vienīgais, kas viņai bija apkārt, bija pilnīgs sviests un viss neiespējamais. Visi runā muļķības vai atbild vispār uz kaut ko pilnīgi citu. Tomēr par vienu viņa bija droša — viņa nebija nonākusi tur, kur viņai nevajadzēja nokļūt. Viņa atradās tur, kur ir jāpilda nākamais uzdevums. "Tātad uzraksts pie ieejas bija patiesais, bet uz Sulukuru akmens aplams?" viņa prātoja. "Tātad man ir jādara tas pats, ko dara pārējie? Jāmuld pilnīgas muļķības?"

-     Kā tevi sauc? piena paka atkārtoja jau nepacietīgākā tonī.

-     Mani sauc Mona Liza, un es esmu precējusies ar Norvēģijas staltbriedi, Dana izmeta pirmo, kas ienāca prātā. Tomēr piena pakai tas acīmredzot bija pa prātam, jo tās skatienā parādījās kaut kas līdzīgs atzinībai.

-    Vai tad tādi Norvēģijas staltbrieži maz ir? tā interesējās.

-     Nezinu, Dana neapdomīgi atbildēja taisnību un tūliņ par to tika sodīta ar kārtējo elektrošoku. Kad viņa atvēra acis, ko sāpēs bija aizmiegusi, meitene pamanīja, ka piena pakai bija pievienojies arī kefīrs.

-     Kā jūs to darāt? viņa jautāja, bet drīz saprata, ka tikpat labi būtu varējusi arī neprasīt, jo piena pakas atbilde neko daudz nedeva.

-    Man šķiet, ka šodien Drūbļu domē būs krusa, tā teica.

-    Tā vismaz teica laika ziņās, kefīra paka pievienojās.

-     Skaidrs, Dana skeptiski noteica, palaižot garām caur ļaužu burzmu ejošus deviņus pulksteņa rādītājus.

-    Vai melu detektori melo? kefīra paka jautāja.

-    Melo? To prot tikai dresētie melu detektori. Parastie prot tikai riet, Dana, plaši smaidīdama, atbildēja uz absurdo jautājumu.

-     Kāda ir tava mīļākā krāsa? piena paka turpināja.

-     Rombaini svītraina. Tā ir tāda pati krāsa kā kefīra pakai apakšbikses, atteica meitene, un abas pakas tūliņ palūkojās uz vietu, kur vajadzētu būt kefīra pakas apakšbiksēm.

-    Man patīk tā krāsa, kefīra paka iepriecināti iesaucās. Bet vai tev ir arī kāds hobijs?

-     Es rakstu grāmatas par to, kā pagatavot gumijas cāļus ar medus garšu, Dana atteica un piepeši pamanīja, ka ari pati jau sākusi uzjautrināties par šo nesakarību.

-    Labi, pirmais jautājums: kāds ir tavs amats? viena no pakām vaicāja.

-    Es krāpju savu staltbriedi ar Donu Djego.

-     Kas ir Dons Djego? otra paka turpināja.

-    Mans māsīcas tēva nozagtās un apmainītās dvīņumāsas otrās pakāpes brālēns, kas bērnībā mainījis dzimumu.

Abas pakas ieinteresēti lūkojās uz Danu. Pēc brīža viena ierunājās:

-    Jā, tas izklausās sakarīgi.

-    Tā, meitene sacīja, nospriedusi, ka ir laiks doties tālāk. Vai jūs varētu man pateikt, kur at… Dana aprāvās, atskārtusi, ka, uzdodot tiešus jautājumus, šeit neko nav iespējams noskaidrot.

-     Vai jūs man varētu pateikt, kur neatrodas Sargātājs? viņa sevi izlaboja un nodomāja: "Jācer, ka viņi neatbildēs kaut ko pilnīgi citu."

Piena paka palūkojās uz kefīru, tad atkal uz Danu.

-     Viņš neatrodas tur, viena no pakām atteica un norādīja sev aiz muguras.

-    Pateicos, Dana paklanījās un saņēma īsu šoku, no kā viņa secināja, ka pateikusies nopietni un godīgi. "Laikam būs jābūt vēl uzmanīgākai," viņa nodomāja un devās norādītajā virzienā, kur Sargātājs "neatrodas".

Pārvietoties caur tirgus laukumu bija tikpat sarežģīti kā pirmoreiz kopā ar Prizmo īstajā Drūbļu ciemā, tikai apgrūtinājumi te bija citi: uz kājām līda lielas skudras, kas koku lapu vietā nesa kaņepes, bet tualetē iekārtojies plastilīna kausētājs šķicdās uz visām pusēm ar šķidru plastilīnu, kuram, spriežot pēc rindas pie tualetes ieejas, te bija liels pieprasījums.

Tikmēr tirgotāji Danai piedāvāja iegādāties tādas lietas kā krāsainos krītiņus ar siera garšu, Ziemassvētku eglīti ar derīguma termiņu un daudz ko citu, kam viņa nebūtu spējusi atrast pielietojumu, tāpēc labākais, ko viņa varēja darīt, bija par to visu nelikties ne zinis un spiesties cauri pūlim uz izklaides parku, kurp piena paka bija norādījusi. "Tam ceļam vajadzētu būt pareizajam," Dana prātoja. "Vismaz jācer…"

Viņa lēni, bet mērķtiecīgi virzījās uz priekšu piena pakas norādītajā virzienā, līdz ieraudzīja mazu būdiņu, kura sastāvēja no grilētām vistiņām un uz kuras bija uzraksts "Sargātāja šeit nav!".

Izlauzusies līdz ieejai, Dana iesoļoja būdiņā, un vienīgais, ko viņa tur ieraudzīja, bija liela, sarkana poga ar uzrakstu "Nespiest! Normalizētājs!"

-    Ai, žēl! Te bija forši! Dana noteica, uzmeta pēdējo skatu atrakciju laukumam un nospieda lielo pogu.

Visas apkārt esošās ačgārnības sāka pazust tāpat, kā bija parādījušās — sāka zaudēt savus apveidus, pamazām pārveidojoties par zeltainiem mākoņiem, līdz izkūpēja gaisā, it kā tos būtu paķēris neredzams vējš.

-          Apsveicu! Tu izpildīji savu uzdevumu veiksmīgi, lai ari, atklāti sakot, tev lēni pieleca, skanēja kāda balss, kuru Dana tūliņ atpazina — tas bija Gante.

Acīmredzot ar labiem vārdiem viņš pārāk nešķiedās.

Akmens izlīda no telpas stūra un nopētīja meiteni.

-    Tu izskaties burvīgi! viņš sacīja.

-    Paldies! Dana, nopētot sevi, tikpat sarkastiski atcirta: meitenes drēbes par drēbēm vairs nosaukt nevarēja, visur skrambas un nobrāzumi, un mati kā putnu ligzda; labi vēl, ka tie bija atguvuši savu dabīgo krāsu. "Šis noteikti nav īstais izskats, kādā ierasties pie Sargātāja," meitene sprieda.

Beigusi sevi apskatīt, Dana ievēroja, ka nu viņa atrodas nelielā, pustumšā telpā, kuras vienā galā bija mazs koka namiņš, pēc skata tāds pats kā Mežu lokā. Atšķirība bija tikai tā, ka šis bija veidots no sarkana koka un virs durvīm slējās uguns zīme, bet telpas otrā pusē bija tādas pašas zeltītas durvis, kādas bija tā gaiteņa galā, caur kura grīdu Dana iegāzās muļķību tirgū.

-     Žēl, ka neizvēlējies iet taisni, tad būtu jautrāk, Gante piebilda un nosmēja. Vismaz man būtu.

-    Atvainojiet, ka nesagādāju jums šo prieku, Dana attrauca un piegāja pie namiņa. Arī tur bija iedobe viņas Medaljonam. Jau zinot, kā rīkoties, viņa to noņēma no kakla, ievietoja caurumā un pagrieza. Durvis viegli atvērās, un Dana nostājās malā, lai Sargātājs varētu iznākt vai izlēkt ārā.

Meitenes paredzējums piepildījās — pa durvīm patiesi izbrāzās liels liesmu kamols. Ar joni izlēcis no namiņa, tas nostājās akmens telpas vidū, un drīz liesmās varēja saskatīt zirga ķermeni. Vai nu Danai tā tikai šķita, vai arī telpā patiesi kļuva krietni karstāks, tiklīdz nākamais Sargātājs bija parādījies. "Interesanti, viņam pašam karsti nav?" meitene brīnījās.

-     Jūs acīmredzot esat Izsaucēja, zirgs noducināja dobjā balsī.

-      Jā, viņa atbildēja un pagāja dažus soļus zirga virzienā.

-    Kas tev vārdā?

-    Dana. Dana Saliņa, meitene nedaudz kautrīgi atbildēja. Ja ar Kairbu viņa jutās nepiespiesti, tad šis liesmojošais zirgs viņu nedaudz biedēja. Vai varbūt tās bija milzīgās liesmas, kas viņu biedēja?

-     Mani sauc Temnoss. Vai es esmu pirmais, kas ir izsaukts?

-     Nē, otrais. Pirmais bija Kairbs.

-     Un cik daudz laika ir palicis līdz Netona atgriešanās brīdim?

Te Danai bija jāpadomā mazliet ilgāk.

-    Līdz Jaunajam gadam ir palikušas deviņpadsmit dienas, plus mīnus viena diena, un vēl vesels gads.

-    Tad jau nemaz nav tik traki. Bet es redzu, ka jums ceļš uz šejieni ir bijis visai pasmags.

-    Jā, nebija no tiem vieglākajiem, meitene piekrita un nopētīja savas kājas. "Jābrīnās, ka kurpes vēl joprojām nav izirušas pa vīlēm," viņa nopriecājās.

Temnoss nogūlās uz grīdas un lūkojās uz Danu, it kā mudinot, lai viņa pastāsta, ko pēdējās pāris dienās piedzīvojusi un kā līdz viņam nokļuvusi. Meitene tā arī darīja, un savu stāstu viņa sāka ar brīdi, kad caur skapi kopā ar Noksu ieradās pie Hapitora, kas viņiem noskaitīja dzejoli. Dana jautāja, vai Temnoss par šo dzejoli nezina pastāstīt ko vairāk, bet Sargātājs atbildēja, lai Dana vispirms pabeidz savu stāstu, un tad viņš sāks savējo.

Dana paklausīja un turpināja ar savu pirmo teleportācijas pieredzi, tad izstāstīja par nepatīkamo atgadījumu ar sagaru un gaiteņa griestiem, pēc tam arī par nošķiršanos no sava uzticamā drauga un Medaljona pazaudēšanu.

Te viņa novērsās no Temnosa un nokaunējusies lūkojās uz savām kājām. Ugunīgā zirga sejas izteiksme jau tāpat bija cieta kā akmens, bet nu meitenei bija bail uz viņu pat paskatīties.

Mazu brītiņu paklusējusi, viņa ievilka elpu un turpināja stāstu, izstāstot, kā nokļuvusi pie Mcdima, kā atkal atradusi Noksu un arī Medaljonu un kā viņi visi trīs mērojuši garo ceļu pa gaiteņiem un skrējuši caur pūķu guļamkambariem.

-     Njā, Temnoss noteica. Izklausās, ka jums ir jautri gājis. Laikam vienīgais, kā es varētu pateikties par laicīgu manis pamodināšanu, ir nogādāt jūs tajā stāvā, kur sākāt savu ceļu.

Vai nu Danai tas tā tikai šķita, vai arī zirga balsī patiesi bija dzirdams kaut kas līdzīgs lepnumam par Danu.

-    Paldies. Es to patiesi novērtētu, Dana pateicās un beidzot atkal ielūkojās Temnosam acīs.

-     Un, jā, vēl kas. Man tev ir vēl divas lietiņas. Tā teikt, ari par Kairba uzmodināšanu no Druīdu miega, sacīja Temnoss, un, to darīdams, viņš palūkojās uz gaisu starp sevi un Danu. Nezin no kurienes tur piepeši uzmirgoja divas lodes, kas pamazām ieguva divu akmeņu formu. Tie izskatījās pēc neapstrādātiem dārgakmeņiem, un katrs bija savā krāsā — viens zils, otrs zaļš. "Kā smaragds ar safīru," nodomāja Dana.

īsti nezinādama, ko teikt, meitene sēdēja un skatījās uz akmeņiem, kas levitēja gaisā, gaidot, kad Dana tos paņems.

-    Es… Kas…? Dana sastostījās, beidzot uzdrošinājusies paņemt akmeņus rokās. Tie viegli iegūla plaukstās un izrādījās smagāki, nekā izskatījās.

-     Tie ir maģiski akmeņi, kas tev noteikti palīdzēs ceļā pie pārējiem Sargātājiem. Viens akmens ar Dabas mātes palīdzību spēj uz laiku iesprostot pretinieku, lai tas nevarētu aizskart tevi vai tavus draugus. Otrs savukārt dod ceļu strupceļā. Šeit gan ir jāievēro noteikums, ka tam jānotiek ūdens tuvumā, piemēram, kad esi iesprostots uz salas, bet ne pārlieku tālu no krasta. Tad ceļš uz sauszemi garantēts.

-    Paldies. Es nezinu, ko teikt, Dana atbildēja, nenovērsdamās no akmeņiem. Lai ari tie izskatījās vienkārši, meitene jau nojauta un zināja, ka tiem būs kaut kas maģisks.

-     Bet lieto ar apdomu! Katrs paredzēts tikai vienai reizei, Temnoss brīdināja.

-    Pareizi. Tie ir tādi štruntiņi, kas uzreiz izlādējas, aiz muguras atskanēja Gantes "optimistiskās" piezīmes.

-    Ja pareizi atceros, tev bija jautājumi, ko tu savukārt gribēji uzdot man, zirgs, ignorējot Ganti, atgādināja meitenei.

-    Jā, par šo uzdevumu. Es jau pieminēju, kā Hapitors mums stāstīja par to dziesmu, dzejoli. Kā var būt, ka arī tas neatbilda patiesībai? Un pat Sukuluru akmens. Kāda bija šā uzdevuma pamatdoma? Dana gribēja zināt.

Vispirms Temnoss nespēja noturēties neizlabojis lielā akmens nosaukumu, bet pēc tam viņš sacīja:

-     Par dzejoli atbilde ir vienkārša. Šis dzejnieks zināja tikai tos uzrakstus, kas bija iekalti Suzuluru akmenī. Par otro uzrakstu viņam nekas nebija zināms. Suzuluru akmenī nepatiesība bija teikta tāpēc, ka šā uzdevuma pamatdoma bija intuīcijas izmantošana un iejušanās jocīgās, pat absurdās situācijās. Zirgs ieturēja nelielu pauzi. Lielajā purvā, meža sirdī, pie Kairba pamatdoma bija loģiskā domāšana un reaģēšana uz bīstamām situācijām. Šeit turpretī bija jālieto intuīcija, kas bija nepieciešama, lai izdomātu, kurš ir pareizais ceļš, kā nonākt pie manis.

-    Jā. Tikai man ceļu norādīja nevis intuīcija, bet viens greizs solis un mana neuzmanība, Dana izteica savu versiju un nosmēja, priecājoties, ka tomēr netīšām bija uzkāpusi flīzei.

-     Nejaušības bieži vien arī noder, zirgs ducināja savā zemajā balsī. Tā bija Cetata sena ideja — izveidot telpu, kur ir iespējams viss. Lai arī tā bija tikai ilūzija, mēs tomēr izmantojām šo ideju.

-    Tātad ceļš pie Sargātājiem ir veidots katrs ar savu noteiktu pamatdomu? meitene secināja un pagrozīja galvu, vēl joprojām domājot, kā tas saskan ar viņas nejaušo uzkāpšanu flīzei.

-    Jā. Bet, zinot to jau iepriekš, tas tomēr nekā nepalīdzēs uzdevuma veikšanā. Drīzāk pat tikai sajauks galvu, tāpēc šajā ziņā es klusēšu, Temnoss paskaidroja.

-    Tā jau man šķita. Un jums droši vien arī nav ļauts pateikt man kaut ko priekšā par to, kur varētu atrasties pārējie Sargātāji? Dažas idejas mums ir, bet uzzināt kaut ko konkrētāku…

-    Neticu, ka to tu jau nebūtu prasījusi Kairbam.

-    Esmu, bet nolēmu pamēģināt vēlreiz. Laikam velti.

-     Velti gan, zirgs atbildēja. Pat ja es zinātu, kur tieši ir noslēpti pārējie, es nedrīkstētu teikt.

Dana jau zināja, ka pēc šiem Temnosa vārdiem sekos "Tev tas jāuzmin pašai", "Es neko nezinu" un tā joprojām. Meitene nopūtās un sabāza rokas kabatās, bet tur viņa uztaustīja kaut ko, par ko Temnoss varbūt būs runīgāks.

-    Ir vēl kaut kas, ko es vēlētos pajautāt. Es par to jau runāju ar Kairbu un gribu pavaicāt arī jums, Dana iesāka, satvērusi kabatā gredzenu. Lūk! Viņa to izņēma no kabatas un pacēla, lai Temnoss varētu apskatīt. Cik Dana varēja spriest pēc Sargātāja reakcijas, tad arī viņš to pazina.

-    Man Kairbs teica, ka tas, iespējams, esot piederējis, Merlinam, jo viņa ģimenei esot bijuši līdzīgi gredzeni, bet argekļu Grāmatā bija rakstīts, ka tas ir Wallo, Noora dēla, gredzens.

Iekams ko bilst, Sargātājs kādu brīdi uz to lūkojās. Tad viņš sacīja:

-   Tev taisnība. Tas ir Wallo gredzens. Laikam būs jāpasniedz Kairbam vēstures stundas.

Tas lika Danai iesmietics. Kad viņa atradās Temnosam gluži tuvu, viņš vairs neizskatījās tik nopietns un biedējošs. Acīs viņam gailēja jautras liesmiņas.

-    Patiesi, gan Wallo, gan Merlinam bija līdzīgi dzimtas gredzeni. Tāpēc pastāv teorija, ka viņi ir radinieki, tomēr, neskaitot gredzenus, nav nekā cita, kas liecinātu par šādu iespējamību. Viņš ieturēja pauzi, it kā apdomājot, ko stāstīt tālāk. Tu jau droši vien zini, ka Wallo, Gaisa dieva vienīgā atvase, bija izcils burvis. Nebūt nevēlējās iet tēva pēdās un noņemties ar visu to valdīšanas padarīšanu un politiku. Dzimis avantūrists, viņš bija ziņkārīgs par to, kā darbojas maģija. Kā nekā arī maģija ir zinātne, Temnoss paskaidroja. Dzīves laikā viņš kļuva par izcilu būrēju un arī par maģijas skolotāju, kas tajos laikos bija reta lieta. Parasti maģijas māku mācīja tikai dažiem, parasti klosteros vai universitātēs. Wallo bija pirmais, kas to darīja publiski, un ikviens varēja iemēģināt savu roku maģijas pasaulē un iepazīties ar dažādiem burvju priekšmetiem, dzirām un kristāliem. Bet pats svarīgākais — viņš mācīja arī tos, kam burvju spējas bija nevis dzīves laikā iemācītas, bet dabas dotas. Kā tev.

Dana sev nezināmu iemeslu dēļ nosarka.

-    Bieži vien tiem, kam ir iedzimtas spējas, nezina, ko ar tām iesākt, uguns zirgs turpināja. Šāda iedzimtība ir reta parādība, un šīs spējas atšķiras no tām, kuras iemāca. Tās var būt nestabilas un pat bīstamas. Tomēr par tevi man jāteic, ka ar savējām, cik nu es no tevis esmu dzirdējis, tu tiec galā godam. VVallo bija un vēl joprojām ir lielisks skolotājs šādiem ļaudīm.

"Derētu kādreiz satikties ar šo Wallo," Dana domāja. "Tik spīdoši ar spējam man nemaz neiet. Ja vien, protams, VVallo vēl ir dzīvs."

-      Tev noteikti derētu kādreiz ar viņu satikties, Temnoss ierunājās, it kā būtu nolasījis meitenes domas.

Tagad Wallo esot apmeties uz dzīvi Himalajos, tā ka pie viņa patlaban piekļūt būtu gūti.

-    Skaidrs, Dana īsi noteica un mēģināja iztēloties, kā VVallo varētu izskatīties.

-     Kur tu atradi šo gredzenu? Sargātājs jautāja.

-    Es to atradu, kad mēs caur alām devāmies uz meža sirdi. Spriežot pēc Eshara Fazīra pierakstiem, ko atradām pamestā būdā netālu no ieejas alās, turienes apkaimē bijuši senas civilizācijas tempļi. Kad mēs skrējām pa šīm alām, es iebruku kādā citā, zemākā ejā, tādā kā tunelī, pazemes ejā. Tur iegāzusies, es atradu gredzenu, Dana paskaidroja, vērojot, kā gredzena smaragdzaļais "W" burts zaigo Temnosa liesmās.

Temnoss brīdi klusēja, apsverot nupat teikto, līdz ierunājās:

-     Par tiem zinātniekiem esmu dzirdējis, bet ko gredzens būtu varējis darīt meža vidū? Protams, VVallo ceļiem neviens nekad nebija spējis izsekot, bet… viņš piepeši aprāvās, vairs nezinādams, ko īsti bija gribējis teikt. Mirkli paklusējis, viņš atkal atģidās un jau iepriecinātāks turpināja:

-     Nav ko likt taviem draugiem gaidīt. Jau gana ilgi esat klaiņojuši pa šo kalnu.

-    Tas tiesa, Dana piekrita un sekoja Sargātājam, kas tikmēr bija pietraucies kājās un devās uz zeltīto durvju pusi, kur jau pirms laba laiciņa bija nozudis Gante.

Ielikusi gredzenu atpakaļ kabatā tur, kur jau glabājās abi iedāvinātie akmeņi, viņa, iedama zirga pēdās, izsoļoja cauri durvīm un ieraudzīja, ka abi ir nokļuvuši tajā pašā greznajā, ar sarkano paklāju izklātajā gaitenī, kas Danu pirmīt bija aprijis.

-     Ja es būtu gājusi pa šo ceļu, proti, caur zeltītajām durvīm, tad būtu jums tuvāk, nekā ejot pareizo ceļu caur pazemes ačgārno tirgus laukumu, Dana ieminējās, lūkojoties uz sarkano paklāju, kas atkal gulēja savā vietā. Negribēdama atkal uzkāpt flīzei un no jauna nonākt pie muļķības runājošām piena pakām, meitene soļus spēra piesardzīgi.

-      Neuztraucies, šoreiz tas neatvērsies, Temnoss, ievērojis Danas uzmanīgo skatienu grīdā, viņu nomierināja. Bet, ja tu būtu devusies uz durvīm, tālāk pa tām nebūtu tikusi nekad. Kā jau tas bija rakstīts dzejolī, tevi tur gaidītu elle…

-    Ja precīzāk, tad pekle, Dana izlaboja.

-    Tie tāpat ir sinonīmi. Ja būtu izvēlējusies nepareizo ceļu, tad gaitenis būtu atvēries tik un tā, bet ilūziju vietā būtu īsta lavas upe.

-      Ak šausmas! Dana iesaucās un gara acīm jau skatīja karstās lavas sliedes, ko reiz bija redzējusi pa televizoru. Jūs laikam neapsverat domu, ka Izsaucējs varētu arī kļūdīties. Kāpēc esat tik pārliecināti, ka viss izdosies? Kurš vispār ir izveidojis šos uzdevumus? Dana intereses pēc jautāja. "Ja līdzīgi uzdevumi vēl sekos, tad visus četrus Sargātājus pamodināt var arī neizdoties," viņa klusībā bažījās.

-      Tos izdomāja tā pati persona, kas izveidoja arī Pareģojumu, Temnoss sacīja, un Dana uzreiz atcerējās zīmējumus uz alas sienas, kas bija netālu no vietas, kur kalnā varēja iekļūt caur skapi no viņas istabiņas.

-    Pareģis — viņš izskatās pēc putna, meitene bilda. Tas nebija jautājums, bet viņa cerēja, ka Temnoss pastāstīs kaut ko vairāk.

-    Jā. Viņu sauc Derakoss. Tiesa, viņa vārdu zina tikai retais. Ir grūti paskaidrot, kas viņš īsti ir, jo šis putns, kas it nemaz nav parasts putns, dzīvo ārpus laika un telpas. Viņš ir sastopams visur un reizē nekur, tāpēc viņu satikt ir iespējams tikai tad, kad viņš pats to vēlas, un šāds notikums nav noticis, kopš mūs iemidzināja Druīdu miegā. Kamēr mēs guļam, mēs miegā redzam sapņus, kuri ir tuvi tam, kas tobrīd notiek pasaulē. Ja Derakoss pa šo laiku kādam būtu parādījies, es to sapnī noteikti būtu redzējis, bet nekā tāda tur nebija.

Pa to laiku viņi jau bija izgājuši cauri greznajam gaitenim un devās pa akmenī cirsto eju, kas veda atpakaļ uz Pūķa kalna labirintu. Tuvojoties telpai, kurā bija palikuši gaidīt Nokss ar Medimu, Dana sadzirdēja abu balsis, bet vēl pēc mirkļa viņa tos jau skatīja vaigā — abi bija draudzīgi sasēduši pie somas ar ēdieniem un sprieda par dažādām desām un citiem gaļas izstrādājumiem, kādus savas dzīves laikā ir ēduši.

Kad viņi beidzot bija ievērojuši nācējus, abu uzmanību tūliņ piesaistīja Sargātājs — viņi to noskatīja ar pārsteigumu, savu daļu raižu un vēl lielāku daļu bijības. Kā nekā abiem tā bija pirmā reize, kad redzēja kādu no Sargātājiem. Ar Kairbu viņiem tā ari nebija sanācis tikties.

Temnosa liesmu pavadīts, gaitenis bija pielijis pilns gaismas, un Dana atklāja, ka tas ir vēl netīrāks, nekā viņa bija domājusi. Visi stūri bija pilni ar smiltīm, putekļiem un zirnekļu tīkliem. Gaismas iztraucēti, reti zirnekļi steidzās noslēpties kādā tumšākā kaktā.

-    Lai sagars mani parauj! Nokss to teica klusi, bet viņa teiktais atbalsojās līdz pašam labirinta galam, tā ka to dzirdēja visi. Kofots un januto steidzās Sargātājam paklanīties.

-    Ai, tas ir lieki, Temnoss teica, bet pieklājības pēc paklanījās pretī. Jūs laikam esat Nokss un Medims.

-     Vai Medimam tikai šķiet, vai arī te patiesi ir kļuvis karstāks? januto klusi jautāja, atraisot segu, kurā, gaidot atgriežamies Danu, bija sevi ievīstījis.

-    Kā atalgojumu par jūsu grūto ceļu es jums palīdzēšu nokļūt nepieciešamajā stāvā bez liekiem starpgadījumiem, Temnoss viņus uzrunāja. Tas jūs apmierinātu?

Nokss un Medims saskatījās, it kā apdomājot, vai piekrist būtu prāta darbs: tas tomēr bija Sargātājs — visā Apakšzemē zināms varonis.

-    J-jā. Tas būtu ļoti jauki, Nokss beidzot ierunājās.

-    Mums tikai jāsavāc mantas, Dana atgādināja, pagāja garām zirgam, kas aizņēma teju visu eju, un noliecās pie somas. Ātri salikusi atpakaļ desas, ar kurām, gaidot meiteni atpakaļ, bija mielojušies abi viņas draugi, iemīcījusi januto nomesto segu tām pa virsu un, visbeidzot, aizsprādzējusi somu, viņa piecēlās un uzlika to sev uz pleciem. Soma izskatījās tikpat sliktā stāvoklī kā iepriekš, tikai nu tā bija vēl netīrāka. Nokss turpretī savu mazo nastu somu bija nozaudējis pavisam.

-     Leciet man mugurā! Temnoss nokomandēja un nedaudz ieliecās ceļos, tomēr neviens nekustējās — visiem droši vien nāca prātā tāds pats jautājums kā Danai: "Vai mēs tajās liesmās nesadegsim?"

-      Neuztraucieties, liesmas ir nekaitīgas. Pat patīkami siltas, Temnoss viņus iedrošināja.

Paļaudamies uz Sargātāja vārdiem, trijotne kaut kā sasēdās viņam mugurā: Dana pašā aizmugurē, Medims priekšā, bet Nokss pa vidu.

-     Nu, tad saturieties! zirgs vēl viltīgi piebilda un atspērās ar pakaļkājām. Pirms Dana spēja to aptvert, viņi jau pilnā ātrumā traucās pa mazo gaiteni, veikli izlokoties caur visiem līkumiem un pagriezieniem. Medims cieši turējās pie Sargātāja kakla, turpretī Nokss ik pa laikam slīdēja nost, tāpēc Dana kofotu pieturēja, lai tas kāda straujāka pagrieziena laikā nenokristu pavisam. Priekšā viņiem mirguļoja uguns zirga krēpju liesmas, tāpēc brīžiem Dana neviļus aizvēra acis, bet, kā jau Temnoss bija teicis, liesmas bija tikai siltas — kā maigi glāsti.

Pagāja tikai kāds nieks, un viņi jau bija nokļuvuši pie kāpnēm, kas veda uz nākamo labirinta stāvu. Temnoss ar vienu lēcienu pievārēja visus pakāpienus un, ritmiski sperot soļus un neņemot vērā pretvēju, turpināja skrējienu pa līkumainajiem gaiteņiem. "Un es vēl domāju, ka jāt uz serebrina ir lieliski," Dana nodomāja, ar sajūsmu raugoties, kā viss apkārt zib. Sienas saplūda vienmērīgā, brūnā masā, savukārt apgaismojums, kura šeit bija krietni vairāk nekā pazemē, žilbināja acis.

-      Ha-hā! Nu jums vairs mūs nenoķert! Nokss bravūrīgi nokliedza, kad viņi traucās gar daudzajām pūķu guļamtelpām. Viņi aizdrāzās garām apjukušajiem ugunsspļāvējiem tik strauji, ka no malas izskatījās — tā ir liela liesmu lode, kas traucas garām, piepildot vēsos gaiteņus ar siltumu.

Daudzie pagriezieni uz abām pusēm un lielais ātrums liedza Danai izsekot, kurā stāvā un caur kādu gaiteni viņi pašlaik traucas, taču par to viņa neuztraucās — galvenais, lai ceļu zina Sargātājs. Turklāt visi gaiteņi šeit bija pārlieku vienādi, tāpēc meitenes apjukums bija piedodams.

Apmēram pēc minūtes Temnoss spēji nobremzēja. No straujās apstāšanās Medims ar galvu gandrīz ietriecās Sargātājam kaklā, bet Nokss, kas jau tā turējās ne visai stabili, nogāzās pavisam, tāpēc Dana uztriecās virsū nevis viņam, bet Medimam.

-    Atvainojiet! Esmu pieradis, ka neviena uz muguras nav, Temnoss teica, lūkodamies uz Noksu.

-     Nekas. Tas bija… kofots pieslējās uz visām četrām, aizraujoši.

Nudien — Noksam acis mirdzēja kā bērnam pēc brauciena pa amerikāņu kalniņiem. Dana jau gaidīja, ka viņš prasīs to atkārtot, tomēr izrādījās, ka pat kofotam ar šādu braucienu bija gana, un viss, ko viņš šobrīd vēlējās, bija sapņainā jūsmā raudzīties uz liesmoto zirgu.

Kad pirmais satraukums bija rimis un braucēji pamazām apraduši ar domu, ka atkal stāv paši uz savām kājām, viņi pavērās apkārt un atklāja, ka atrodas telpā ar sešām ejām un mazu akmens baseiniņu. "Sešu staru saeja," Dana atpazina.

-     Šeit mūsu ceļi šķiras, Temnoss pēc mirkļa ierunājās. Uz redzēšanos, Izsaucēja Dana, uz redzēšanos, viņas palīgi — Medim un Noks! zirgs, viegli paklanīdamies, atsveicinājās un, apgriezies otrādi, ātri pazuda vienā no ejām. Tagad gaitenis šķita divreiz tumšāks un vēsāks. Izzūdot pēdējai uguns strēlei no zirga krēpēm, Dana ierunājās:

-    Nu, ko — droši vien ir laiks doties. Prizmo, gaidot mūs, noteikti jau ir ķērusi sirdstrieka. Es pat vairs nezinu, cik ilgi mēs esam bijuši prom. Taču tam vairs nav nozīmes — te mūsu ceļojums beidzas.

-     Vēl ne. Var gadīties, ka skapis atkal ir pazudis, Nokss piezīmēja. Ja būs tāpat kā tad, kad tas neparādījās vairākas dienas, tad mums te būs jākvern vēl ilgi.

-      Jācer, ka tomēr ne, Dana sacīja, nopētīdama savas kurpes. No vienas jau sāka līst ārā pirksti. Varbūt derētu pieklājības pēc aiziet pie Hapitora? viņa ierosināja.

-    Pie reizes varēsi pastāstīt, kā tev gāja ar Sargātāju, Nokss piekrītoši teica, piepeši sākdams luncināt asti.

-    Aha. Medims piekrīt, pūķis piebalsoja. Ari Medims gribētu iepazīties ar šo Hapitoru.

Kad trijotne bija vienprātīgi nolēmusi apciemot veco bērzu, tie tūliņ arī devās ceļā. Tā kā ceļš nebija tāls, pēc mirkļa viņi jau atradās Hapitora alas ieejā, un koks, viņus ieraudzījis, tūdaļ iesaucās:

-      Ai, jūs jau atpakaļ! Es jau sāku domāt, ka esat pagalam, bet es sev atkārtoju — kaut kas tāds ir vienkārši neiespējams, viņš nobēra. O, es redzu, ka esi atradusi vēl vienu draugu. Plāno atvērt zoodārzu? koks uzrunāja Danu, kam sekoja ierastie smiekli par savu joku.

-    Ieradāmies tev uz brītiņu pakavēt laiku, meitene iesāka.

-     Tu jau droši vien gribēsi zināt, kā mums gāja, Nokss piebilda.

-     Kāda runa! Nemaz nelaidīšu prom, kamēr nebūsit pastāstījuši visus sīkumus. Nelaidīšu prom — gribētu jau nu gan redzēt, kā es to izdarīšu, viņš turpināja jokot un smieties, ka garie bērzu zari kratījās līdzi.

Izmantojot brīdi, kad bērzs bija pārstājis runāt, Dana sāka stāstīt, kā viņiem gājis. Viņa sāka no paša sākuma, bet, kad savā stāstā bija nonākusi līdz sagaram, savu daļu izstāstīja arī Nokss:

-     Es skatos apkārt — Danas nav. Viss gaitenis, kur mēs bijām, pilnībā iebrucis. Ilgi meklēju, vai Danas nav starp akmeņiem, tomēr atradu tikai Medaljonu. Nezināju, ko darīt. Ja nav Danas, ko tad man iesākt? Devos tālāk pa gaiteņiem. Gandrīz uzskrēju virsū pāris zolofītiem. Bēgot netīšām nokļuvu Cetata guļamistabā. Tur tie sīkie lidoņi nesekoja, tāpēc nolēmu, ka drošāk ir palikt tur. Un, ja Danai nekas nekaiš, tad viņa dosies tieši tur. Tā arī notika.

-     Pazaudēt Medaljonu? Kauna lieta! Iedomājies, kas tad varētu notikt?

-      Es nezinu, kas tad notiktu, tomēr nojaušu, ka nekas labs, Dana piekrita un sajutās mazliet vainīga. Taču pēc mirkļa viņa ar jaunu sparu sacīja:

-    Bet galvenais, ka viss beidzās labi. Galvenais, ka viss kārtībā, un nav jēgas vairs trakot par lietām, kas pagājušas.

-    Tik un tā. Tā var gadīties arī atkal.

-     Nu, labi. Dana vēlreiz nokāra galvu un vairs nezināja, ko īsti teikt.

Uz brīdi iestājušos klusumu pārtrauca Nokss. Viņš izmantoja izdevību pastāstīt Hapitoram par Medimu un vienu ar otru iepazīstināt. Tomēr, neskatoties uz to, Medims uz Hapitoru joprojām lūkojās ar lielu neizpratni — acīmredzot januto lāga neizprata bērza humoru, un viņam koks šķita pār mēru dīvains.

Tomēr vairāk par visu viņi gaidīja, kad Dana beidzot pastāstīs par uzdevumu. To meitene tūliņ arī darīja, un, kad viņa pieminēja sviestaino tirgus laukumu, aprakstot, ka pēc skata tas līdzinājies Drūbļu ciemam, Hapitors to pazina kā jau dzirdētu lietu, proti, ilūziju.

-     Ak, jā, viņš ierunājās. Cetats tiešām gribēja izveidot šādu ilūziju istabu — gan izklaides pēc, gan lai attīstītu ilūziju maģiju. Kaut arī, lai tādu izveidotu, kaut vai nelielu telpu, ir krietni jānopūlas, tomēr iedomājieties, ko tādās tik nevarētu darīt! Iet medībās, nevienu nenošaujot; cīkstoņi un karotāji, neapdraudot neviena veselību, tur varētu vingrināties savās mākās; mediķi turpretī varētu izmēģināt jaunas zāles, nebaidoties, ka no tām kāds varētu ciest; šādā telpā varētu apskatīt dažādas jau izmirušas radības vai pagātnes notikumus, Hapitors uzskaitīja. Viņš izklausījās pēc tirgoņa, kas popularizē savu preci, lieloties, ko visu ar to ir iespējams darīt.

"Virtuālā realitāte un simulācijas," Dana domāja. "Lai arī abas pasaules — Augšzeme un Apakšzeme — ir tik dažādas, tomēr gan cilvēki, gan šejienieši savā veidā vēlas nokļūt pie līdzīgiem mērķiem. Tātad domāšana mums ir līdzīga."

-    Kas notika tālāk? Medims iztraucēja Hapitoru un Danu no pārdomām par ilūzijām un datorspēlēm.

-     Tālāk es satiku piena un kefīra paku. Viņas man sāka uzdot jautājumus, uz kuriem man vajadzēja atbildēt ar nepatiesību. Tas bija visai jautri — klāstīt pilnīgas muļķības, kamēr viņi, tajās klausoties, visā nopietnībā piekrītoši māj ar galvu. Tomēr bija arī jāuzmanās: ja uz kādu jautājumu es atbildēju nepareizi, tas ir, ja atbildēju patiesību, tad par to bija jāizcieš kaut kas līdzīgs elektrošokam. Tāpēc tur bija grūti kaut ko noskaidrot, jo visi nepārtraukti meloja un mānījās. Galu galā es tomēr nokļuvu, kur vajadzēja — pie būdiņas, kurā iekšā uz sienas bija liela poga ar uzrakstu "Normalizētājs". Pēc tam, kad to nospiedu, es nokļuvu pie Sargātāja. Nokārtoju visu, ko nu vajadzēja, bet viņš man par izdarīto darbu uzdāvināja šādus divus akmeņus, Dana pabeidza un izvilka abus krāsainos priekšmetus. Hapitors nedaudz paliecās uz priekšu un, ar zariem saņemdams akmeni, nopētīja to tuvāk. Tad kopā ar Temnosu mēs nokļuvām pie Sešu staru saejas, Dana vēl papildināja.

-     Bet man tomēr bija taisnība, kad ieteicu tev neiet taisni, Nokss iepriecināti piezīmēja.

-    Jā, bet tikpat labi tas būtu varējis būt arī nepareizi.

-    Bet bija pareizi. Es savai nojautai vienmēr uzticos.

-    Un es uzticos tavējai, Dana smaidot atteica, bet, atcerējusies, ko ir solījusi Medimam, atgādināja:

-     Mums vēl ir jānogādā Medims drošā vietā ārpus kalna.

Januto piekrītoši pamāja, savukārt meitenes vēdera kurkstēšana deva ziņu, ka būtu laiks sākt arī kustēties. Argekļu alas Danai šobrīd šķita vilinošākas nekā jebkad agrāk — mīksta gulta, kārtīgs ēdiens, mierīgs dzīvesveids un duša! To viņa vēlējās visvairāk.

Atvadījušies no Hapitora, kas, izmetot vēl pa kādam jokam, centās trijotni pierunāt palikt ilgāk, viņi devās atpakaļ uz Sešu staru saeju, no kuras viņi iegriezās gaitenī, kas veda uz marmora balkonu un ieeju burvju skapī.

-     Lūdzu, lūdzu! Kaut nu tas būtu tur! Nokss murmināja, kad viņi gāja garām sienas zīmējumiem. Kofotam par lielu prieku, pēc mirkļa viņi ieraudzīja, ka vienā vietā gaiteņa siena patiešām viegli trīsuļo. Aleluja!

-     Iziesim cauri skapim, tad mēs tevi pavadīsim līdz Laika kokam, Dana sacīja Medimam, kura uzmanību bija piesaistījuši zīmējumi uz alas sienas. Tur tu atradīsies gan pietiekami tālu no Pūķu kalna, gan no Mākoņu alejas, ja nu kas.

Januto pagriezās pret meiteni.

-     Paldies, viņš teica. Medims nezina, vai, esot kalnā, nesajuktu prātā, ja tu nebūtu uzradusies.

-    Man drīzāk jāsaka paldies tev, Dana atteica. Bez tevis mēs sen būtu apmaldījušies vai vēl joprojām censtos atrast ieeju labirintā.

Tikai tagad viņa pamanīja, ka abi viņas pavadoņi jau labu laiku nav apmainījušies ar dzēlīgām frāzēm.

-    Tāpēc, ka viņš nav tā vērts, Medims pirmais ierunājās, kad Dana bija pajautājusi, kāpēc tā.

-     Es neesmu tā vērts? Nokss iesaucās. Dažbrīd man jādomā, kāpēc es mēģinu ar tevi vispār runāt! Dumjam prātam dažādas lietas grūti ieskaidrot.

-    Dumjam prātam? Ha! Kurš nu būtu runājis…

-     Nu, kāpēc es vispār to pieminēju? Dana klusi nopūtās, redzot, ka abu starpā ir uzkūrusi veco ugunskuru.

Kādu brīdi meitene gaidīja, cerēdama, ka abi atkal apklusīs, taču drīz viņa saprata, ka tā vis nebūs. Abus izšķirdama, Dana viņus mierināja, ka tāpat ilgi vairs nav jābūt kopā, tāpēc lai mazliet vēl paciešot viens otru. Pēc tam viņa pieskārās trīsošajai sienai. Danas roka izslīdēja tai cauri, un pēc mirkļa viņa jau atradās lielajā skapī otrpus sienas. Abi strīdnieki viņai sekoja.

Atverot skapja smagās koka durvis, Dana ļāva nelielajā istabiņā pirmajiem ieiet abiem draugiem. Kā uz burvju mājienu telpu piepildīja maģiskā gaisma, kas vienmērīgi izgaismoja visu istabu.

-    Tu šeit dzīvo? Medims jautāja, nopētot kokgriezumus uz gultas kājgaļa.

-      Pagaidām jā. Bet, Medim — ko tu vispār tagad plāno darīt? Nokss man jau stāstīja, ka Uguns zemē ir grūti izdzīvot.

-    Grūti ir izdzīvot tad, ja esi viens, Medims atbildēja, paskatoties uz Noksu. Kofots sapīka. Acīmredzot januto piebildei bija savs zemteksts, kas bija saprotams tikai viņiem.

-    Nu, labi. Necentlšos tevi aizturēt, Dana noteica un devās uz istabiņas durvju pusi. Bet varbūt tu gribi vēl paēst vai ko citu?

-    Nē, nē. Neuztraucies. Medimam viss būs kārtībā, januto, juzdams, ka ilgi gaidītā brīvība tikpat kā ir klāt, steidzīgi attrauca.

Dana atvēra istabiņas durvis, un trijotne izgāja ārā. Lielajā hallē neviena nebija, tikai mazā aka vientuļi slējās telpas vidū — acīmredzot bija nakts, un visi gulēja. Pa šaurajām vītņu kāpnēm viņi uzkāpa virszemē, kur Dana, kā bija solījusi, kopā ar Noksu pavadīja Medimu līdz Laika kokam. Kofots izskatījās priecīgs, ka beidzot var no pūķa atvadīties, turpretī Danai tas bija skumjš brīdis. Viņa te pazina ļoti maz dzīvu būtņu, tāpēc katrs, ko varētu nosaukt par draugu, viņai bija svarīgs un nozīmīgs.

-    Hei, Medim! Vēl viena lieta, Nokss iesaucās, kad mazais pūķis jau grasījās doties prom. Tu mums tā arī nepastāstīji, kāds īsti ir Pūķu kalna labirinta noslēpums, kofots atgādināja. Arī Danai tas bija izkritis no prāta.

-     Ak, pavisam vienkārši! Vienīgais, ko jūs par labirintu nezinājāt, bija tas, ka tajā apmaldīties nav iespējams, Medims viltīgi atbildēja, ar baudu vērojot abu pārsteigtās sejas. Redz, īsta bija tikai viena eja, kas visu laiku veda uz priekšu, pa labi, uz priekšu, pa kreisi, uz priekšu, pa labi un tā visu laiku. Pārējās — sānejas un sazarojumi — bija tikai ilūzijas, kurās patiesībā nemaz nevarēja ieiet, tāpēc pazust šajā labirintā ir iespējams tikai tad, ja tu tici, ka tas ir iespējams, un, zaudējis drosmi, pārstāj iet, viņš nobeidza.

Dana ar Noksu lūkojās uz pūķi, aizdomājušies, kā tas būtu bijis — apmaldīties ilūzijā. Viņu pārdomas pārtrauca Medims:

-    Jūs ar Medimu noteikti vēl tiksities. Neplānoju dzīvi pavadīt, ķepas klēpī salicis. Ja ir nepieciešama palīdzība, būšu gatavs. Tikai, kur Medimu varēs tajā mirklī atrast, to Medims pats nezina, januto teica.

Uzmetis saviem biedriem pēdējo skatienu, pūķis pamāja abiem sveicienu, tad pagriezās, lai beidzot dotos, kur paša deguns rāda. Medimam attālinoties, Dana ar Noksu nolūkojās, kā viņš tālumā kļūst arvien mazāks un mazāks, līdz izzūd pavisam.

-     Un tagad vakariņas! Nokss priecīgs iesaucās, kad abi jau bija pagriezušies un devušies uz slidkalniņu, lai slīdētu lejā uz argekļu mītni. Dana tikai nogrozīja galvu, saprotot, ka vismaz uz kādu brīdi dzīve atkal ieies ierastajā gultnē. Viņa atkal varēs pārliecināties, cik Nokss ir ēdelīgs, bet Prizmo — histērisks, kad viņš būs ieraudzījis, kā Dana izskatās. Protams, ja vien viņš paspēs meiteni ieraudzīt, pirms viņa izbaudīs dušas priekus un kārtīgu miegu.

.

KAS var bŪt labĀks par ŠO!

J. o prieku redzēt Danu netīru un noskrandušu meitene Prizmo neatvēlēja. Lai arī bija nakts vidus, Dana nomazgājās un Nokss tāpat, jo arī viņš bija pilns netīrumu — kofota rudā spalva jau bija sākusi vērsties pelēka. Ūdens, kas no viņiem mazgājoties aiztecēja, atgādināja dubļus, bet, tā kā Pūķu kalns bija smilšu un putekļu pilns, tad tas arī nebija nekāds brīnums.

Pēc mazgāšanās pārbaudījuši, vai ēdnīcas durvis gadījumā nav vaļā, abi secināja, ka būs vien jāēd tas, kas Danai bija atlicis somā, jo acīmredzot Līna ar māti nebija nolēmušas mainīt savus ieradumus un ierasties ēdnīcā nakts vidū. Nekas cits neatlika, kā atgriezties istabiņā un iekārtoties uz gultas. Vai viņi aizmiga pirms ēšanas vai tūliņ pēc tās, to Dana nepamanīja, bet, kad rudmate pamodās, viņa atklāja, ka no vakardienas ēdamlietām bija palicis vairs tikai nedaudz maizes. Apskatījusies apkārt, meitene ieraudzīja Noksu, kas bija pamodies pirms viņas un izskatījās aizdomīgi omulīgs.

Tikko abi izgāja pa istabiņas durvīm, teju nākamajā brīdī viņi jau bija pamanīti un ziņkārīgu argekļu ielenkti. Sākās klaigāšana, ka Dana ar Noksu ir atpakaļ, un, protams, drīz klāt bija arī Prizmo, prašņājot, vai abiem viss kārtībā un vai nav nekādu ievainojumu. Lai arī pēc Pūķu kalna gaiteņa iegrūšanas Dana bija jutusies šausmīgi, tomēr tie izrādījās tikai sasitumi vai skrambas, tā ka neko dzīvībai bīstamu viņa Prizmo parādīt nevarēja. Taču Prizmo tik lēti mierā nelikās, un, rūpēs par abiem Sargātāju modinātājiem, viņus tūliņ aizstūma uz ēdnīcu ieturēt spēcinošu maltīti.

-     Tu taču esi kļuvusi gluži kaulaina. Vai tad es tev neiedevu līdzi provīziju? Dana dzirdēja Līnas balsi cauri pūlim, no kura viena daļa nerimās prašņāt, kā tad gājis, vai maz izdevies un tā joprojām, bet otra daļa, kas jau kaut ko bija uzzinājusi, tikmēr dzirdēto skaļi apsprieda savā starpā.

-    Nu, tad tā. Ja jau esmu atgriezusies dzīva, tad ziniet, ka man ir izdevies atmodināt jau otro Sargātāju, Dana, beidzot tikusi pie vārda, iesāka un par šiem vārdiem neviļus sajutās lepna. Tad viņa argekļiem atkārtoja to pašu, ko jau bija stāstījusi Hapitoram, tikai šoreiz plašāk, jo daudzi klātesošie gribēja zināt katru sīkumu, pat vairāk nekā Hapitors.

Vienlaikus mielojoties un atbildot uz daudzajiem jautājumiem, kurus joprojām nerimās uzdot ziņkārīgie argekļi, ēdnīcā pagāja teju visa diena. Tā kā iepriekšējās dienas bija bijušas stresa pilnas un bez lielām atpūtas iespējām, tad nogurums uzmācās ātri, un Dana nolēma iet uz istabiņu laicīgāk nekā citkārt. Miegu gan meitene īsti neizbaudīja, tāpēc ka, tikko apgūlusies, viņa bija spiesta atkal mosties, jo nākamā diena jau bija klāt. "Nu, ja laiks tā turpinās skriet, tad divi gadi, kas man ir doti, paies nemanot," viņa, sēžot gultā, sprieda un nosvītroja vēl vienu no kvadrātiņiem savā divu gadu kalendārā. Šī bija jau trīsdesmit septītā Apakšzemē pavadītā diena.

Nolikusi kalendāru uz galdiņa, Dana sajuta, kā Nokss gultas galā sagrozās. Meitene nebija dzirdējusi, pa kuru laiku vakar kofots, kas nebija gājis gulēt tik agri kā viņa, bija ienācis istabā. Tagad viņš saldi gulēja, par pārējo pasauli neliekoties ne zinis.

Dana izgāja no istabas un devās uz ēdnīcu, pa ceļam sasveicinoties ar visiem, kas padeva labu rītu. Šodien viņa bija ļoti labā noskaņojumā, lepnums un apmierinātība par padarīto burtiski līda pa ausīm ārā.

-     Labrīt, Dana! Kā šodien jūties? Kur Nokss? to teica Atijs, kas bija iepriecināts atkal redzēt meiteni.

-     Paldies, labi, Dana atteica un pasmaidīja. Zēns apsēdās viņai blakus. Nokss vēl guļ, bet, kad apjautīs, ka uz galdiem ir ēdiens, ilgi nespēs palikt gultā. Kur ir Kini?

-    Viņa ir savā istabā. Kopš Dolonas pazušanas ir gluži sadrūmusi.

-     Ak, jā, Danas labā oma saplaka. Viņa vēl nav atradusies?

-     Nē, nav, tumšmatainais zēns atteica, un sadrūma gan viņš, gan pārējie, kas atradās tuvumā un bija dzirdējuši šo sarunu. Pēc mirkļa Atijs tomēr mazliet atžirga. Bet, runājot par ēdieniem, pēc četrām dienām būs Ēdienu svētki. Pagājušogad es nebiju, jo mamma piesprieda mājas arestu par to, ka virtuvē biju apgāzis pāris katlus ar zupu. Karstu zupu. Bet gadu pirms tam bija pamatīga drūzmēšanās. Kā jau katru gadu, ja tur ir kādi svētki.

-    Ēdienu svētki? Kas tajos notiek? Kaut kādi pasākumi?

-     Dažādas pavāru sacensības. Gan oficiālas, gan neoficiālas. Dažādas. Sākot ar uzkodām, beidzot ar kāzu kliņģeriem. Arī dažādu dzērienu tur netrūkst. Ir eksperimentētāju stūrītis, ir arī paraugdemonstrējumi, iespēja mācīties uz vietas. Dienas beigās konkursu uzvarētāji iegūst balvas. Sasummējot balvas, tiek noskaidrots, kurš kļuvis par Gada labāko pavāru. Tas ir liels gods. Ja pareizi atceros, tad bija arī balva par šausmīgāko ēdienu. Tādu balvu gan neviens negribētu dabūt. Prizmo pirms ļoti daudz gadiem tādu saņēma.

-     Nopietni? Dana iesaucās un pārsteigti palūkojās uz Atiju. "Vai tad Prizmo ir tik slikts pavārs? Tās zupiņas, ko ceļojot ar viņu sanāca ēst, nemaz nebija šausmīgas," viņa prātoja.

-    Jā, bet tas jau bija sen. Un tikai vienreiz. Tagad viņš varen nopūlas, lai saņemtu kādu atzinīgu balvu. Arī šobrīd viņš ir tajos kursos. Jācer, ka viņam šogad veiksies labāk. Pagājušogad viņš bija ļoti sašutis, ka neizdevās nevienā uzdevumā uzvarēt. Toties Līna ieguva balvu par labāko rīsu ēdienu un pīrādziņiem. Tomēr, lai kļūtu par Gada pavāru, ir jāiegūst vismaz septiņas nominācijas.

-     Skaidrs, Dana pamāja ar galvu un sāka pētīt, ko lai ēd brokastīs. Izvēlējusies debesmannu ar pienu, viņa jautāja:

-    Tur ir arī atvēlēta vieta degustēšanai? Lai nomēģinātu dažus ēdienus.

-     Jā, protams. Bet, ja tu esi žūrijā, tad tev ir iespēja ēst visu. īpašā atļauja.

-     Ha! Es jau zinu, par ko Nokss vēlētos strādāt, ja vien nebūtu kofots, Dana pasmējās.

-     Jūs kaut ko par mani runājat? ievaicājās Nokss, kas nule bija ieradies ēdnīcā — labi izgulējies un ari krietni izbadējies kā jau vienmēr.

-    Mēs runājam par Ēdienu svētkiem, Dana paskaidroja.

-     Sveiks! kad kofots bija pienācis gana tuvu, zēns viņam sacīja un sabužināja zvēriņa rudo spalvu.

-     Ak, Ēdienu svētki! Nokss, uzlēcis uz sola, sapņaini teica. Kad es tur pēdējo reizi biju, es nospēru tādu maizes kukuli… Parasti jau es maizi neēdu, bet tās smarža virmoja teju desmit enomu rādiusā.

-     Tu nospēri? Nu, nu, Noks! Kā tad tā? Dana samāksloti viņu nosodīja.

-     Kas? Ko viņš nospēra? Atijs jautāja, jo kofotu valodu viņš, tāpat kā pārējie argekļi, nesaprata.

-     Nospēra maizi. Tādu, kas smaržo desmit enomu rādiusā.

-    Ā, skaidrs.

Pēc brīža viņiem pievienojās arī Milsa, un visi turpināja apspriest ēdienu jautājumus, bet pēc tam aizskāra arī Sargātāju tēmu.

-      Kad mēs ar Prizmo runājām, kur katrs varētu atrasties, Dana klāstīja, tad šķita loģiski, ka Ūdens Sargātājam vajadzētu būt pie ūdens. Bet no ūdeņiem šeit ir tikai Žļarkālu upīte un Strēlnieku ezers. Visdrīzāk, tas ir pie Strēlnieku ezera.

-    Kā tev šķiet, ko tev vajadzētu darīt tagad? jautāja Atijs.

-    Nav ne jausmas. Ja jau, dodoties pie Temnosa, bija tik nesakarīgs uzdevums, tad nu es nezinu, ko man gaidīt un kam gatavoties uz nākamo, Dana domīgi novilka. Derētu atkal aiziet pie Hapitora un painteresēties par viņa skaitītā dzejoļa pārējiem pantiem.

-     Es vienreiz to dzejoli esmu lasījusi, bet nu vairs neatceros, Milsa ieminējās.

-     Vai jūs mācāties kādā skolā? Dana pēkšņi iedomājās pajautāt. Vienkārši es tik reti redzu, ka uz Drūbļu ciemu kāds dodas, un neesmu arī manījusi, ka te notiktu kādas mācības.

-     Mēs mācāmies mājās, Atijs paskaidroja. Eremida mūs māca.

-      Ak, jūs, nabaga cilvēkveidīgie un jūsu skolas! Nokss vīzdegunīgi novilka. Acīmredzot kofotiem par izglītību uztraukties nebija vajadzības.

-     Eremida ir viena no vecajiem argekļiem. Pie viņas mācāmies vēsturi, fiziku, ģeogrāfiju un bioloģiju, papildināja Milsa.

-    Viņa māca jūs visus?

-     Jā. Bērnu jau nav tik daudz, lai viņa netiktu galā.

-          Ko māca Augšzemē? Atijs ieinteresēti jautāja, cerot, ka nu Dana sāks stāstīt par visu savu dzīvi mājās. Jūs tātad mācīties ejat uz skolu?

-    Jā… Mums skolā jāsāk iet septiņu gadu vecumā.

-     Ko? Tik agri? Atijs iesaucās, bet Dana samulsa. "Septiņi gadi — tas nemaz nav tik maz," viņa domāja.

-     Atij, viņi laiku skaita citādi. Viņiem gads velkas apmēram sešas reizes ilgāk, Milsa paskaidroja, pirms Dana to paspēja.

-    Ak, jā, pareizi!

Argekļu bērni turpināja iztaujāt Danu par Augšzemes izglītības sistēmu, un meitene labprāt atbildēja, līdz durvīs parādījās nākotnes pavārs — Prizmo.

-     Labrīt, Atij, Milsa, Noks, Dana! viņš sveicināja visus pēc kārtas.

-    Labrīt, Prizmo! Dana atbildēja uz sveicienu. Tik agri atpakaļ no saviem kursiem?

-    Kad svētki ir teju jau klāt, tad visi pavāri Apakšzemē ir pārlieku aizņemti paši ar saviem gastronomiskiem treniņiem un eksperimentiem. Mani kursi ir beigušies, bet domāju, ka esmu tajos iemācījies pietiekami, lai šogad startētu daudz labāk.

-     Labāk nekā Gada sliktākais pavārs? Nokss uzjautrinājās, taču, par laimi, no visiem klātesošajiem Dana bija vienīgā, kas spēja saprast dzīvnieku valodu.

-    Cerēsim, ka tā, meitene atbildēja Prizmo.

Mazā sabiedrība, kas bija sapulcējusies pie galda, turpināja apspriest gaidāmo notikumu, un vārdu savienojumu "Ēdienu svētki" gan todien, gan arī nākamajās dienās varēja dzirdēt pieminam ne reizi vien. Lai arī šāds prieks Drūbļu ciema iedzīvotājus piemeklēja ik pēc astoņām nedēļām, šeit visi tam gatavojās, it kā tas būtu vienīgais laiks, kad iespējams paēst. Danai stāstīja, ka greznāki par šiem svētkiem ir tikai Jaunais gads, kad pilsētā notiek karnevāls, un arī šie svētki vairs nebija aiz kalniem. Prizmo pat ierosināja ar nākamā, ūdens stihijas

Sargātāju pagaidīt, līdz tie būs aizvadīti, un tikai tad doties nākamajos meklējumos. Kā Prizmo teica: "Laika mums ir gana daudz," un viņam bija taisnība — bija pagājis tikai mazliet vairāk nekā mēnesis, kopš Dana bija šeit, un vēl vairāki mēneši bija priekšā.

Kad Ēdienu svētki bija pietuvojušies vienas dienas attālumā, tie argekļu alās bija kļuvuši par vienīgo sarunu tēmu. Kā izrādījās, teju puse visu argekļu cerēja gatavošanā gūt panākumus, bet tikai retais loloja augstas cerības. To vidū — arī Prizmo.

-     Es jau esmu izdomājis dažas receptes. Domāju tās prezentēt tur. Es jūtu, ka šoreiz man klāsies labāk. Daudz labāk, viņš klāstīja savus plānus. Ja Džimam patika izpušķot savus piedzīvojumus, tad Prizmo runāja tikai par to, cik izcili viņš šogad gatavos. Abi bija lieliski.

-    To, kā tev ies, rādīs laiks. Tagad labāk ej pagulēt! Dana viņam ieteica, kad diena jau sliecās uz vakara pusi. Citādi šaubos, vai spēsi kaut ko pagatavot.

-     Laba ideja. Kārtīgi izgulēšos, lai neaizmigtu zupas bļodā. Pirms gulētiešanas arī jāatkārto sava stratēģija, Prizmo aizrautīgi noteica un, klusi murminādams, tūliņ arī atstāja ēdnīcu.

-     Stratēģija? Nokss pārsteigti pārjautāja, noskatīdamies pakaļ Prizmo. Tā ir ēdienu gatavošana, nevis karš vai kaut kas cits, viņš smējās.

-     Prizmo tas noteikti ir vairāk nekā gatavošana, Dana gurdi atteica un piecēlās, lai arī dotos uz savu istabu. Jācer, neveiksme tik ļoti nesagraus viņa ticību savām spējām, ka pēc tam pat parastas siermaizītes pagatavošana šķitīs nepaveicams uzdevums.

-     Mani nepārsteigtu, ja tā patiesi notiktu, Nokss piebilda un Danai pa priekšu iegāja istabiņā. Viņš jau grasījās lēkt gultā, kad kaut ko ievēroja. Kas tas ir?

-    Kas? Dana pajautāja un sekoja kofota skatienam. Nu arī viņa ieraudzīja to, kā pirmīt pa dienu te nebija.

Uz gultas bija nolikta lapiņa. Zīmīte.

-    No kā tā ir? Nokss jautāja, kad rudmate to pacēla un sāka lasīt. Dana neko neatbildēja. No kā tā ir? viņš atkārtoja, bet Dana aizvien lūkojās uz zīmīti, kas uz mirkli bija laupījusi viņai valodu. Kas noticis?

-     Tā ir… Tā ir no Dolonas, viņa beidzot klusi izmocīja.

-    Ko? Tās blondās meitenes? Kas tur rakstīts? Nokss gribēja zināt un stiepās, lai arī redzētu, kas uz lapiņas ir rakstīts. Dana apsēdās uz gultas un nolasīja skaļi:

"Sveika, Dana!

Piedod man. Man nebija citas izvēles kā pazust. Es Tevi lūdzu, nesaki nevienam par šo ziņu. Tas ir ļoti svarīgi, lai neviens nezinātu. Pat mana māte. Ar mani viss ir kārtībā. Neuztraucies. Būtu ļoti jauki, ja mēs varētu satikties, tikai divatā. Es Tev vēlāk paziņošu, kad. Vēlu veiksmi!

Dolona."

-    Tas ir viss?

-      Jā, viss, Dana atteica un vēlreiz ātri pārlasīja zīmīti. Nedz paskaidrojuma, kas gadījies, nedz ziņas par to, kur viņa ir.

-     Sviests. Kāpēc viņa grib, lai pat māte nezina, ka meita ir dzīva?

-    Ja vien tā vispār ir Dolonas rakstīta, Dana ieminējās, lai gan pati īsti neticēja šādam variantam.

-     Ja viņa ir nolaupīta, tad tiešām ir iespējams, ka šo zīmīti varētu nebūt rakstījusi viņa, arī Nokss pieļāva šādu varbūtību.

Kamēr Dana ar Noksu bija prom, Dolonas meklēšana tika veikta teju pa visu Uguns zemi un it īpaši Drūbļu ciemā. Nebija nekādu pēdu. Argekļiem šāda pazušana bija tikpat neiedomājama kā iespēja, ka govis sāks lidot, bet nu, šķiet, bija pierādīts pretējais.

-      Bet kas to būtu varējis izdarīt? Nokss nedroši jautāja. Jābūt taču kādam iemeslam, kāpēc maza argekle ir saņemta gūstā.

Dana neatbildēja. Viņai nebija īsti, ko atbildēt, bet vienīgais, ko viņa spēja nodomāt, bija: "Ceru, ka tas kaut kā nav saistīts ar mani."

-      Aizej un parādi šo zīmīti Vecajam! Un Dolonas mātei, kofots turpināja. Viņus nevar tā vienkārši atstāt neziņā. Par to, kas noticis ar viņu meitu. Varbūt Vecais, lielais noslēpummīlis, spēs kaut ko izšķetināt no šā un atrast viņu?

Vēlreiz pārlasot īso raksta galu, Dana nebija droša, vai sekot Noksa padomam. Kaut kas lika domāt, ka tomēr jāklausa zīmītē paustajam lūgumam nevienam neko neteikt.

-      Es par to padomāšu, Dana pēc ilgas klusēšanas atbildēja.

-     Kas tur ko domāt? sekoja neapmierināts rūciens. Viss jau ir skaidrs. Viņai noteikti nebija nekādu iemeslu, lai vienkārši aizietu prom. Tad jau drīzāk nolaupīta.

-     Varbūt… Bet tas izklausās pārāk vienkārši, Dana sacīja, un Nokss neizpratnē uz viņu palūkojās, gaidot kādu paskaidrojumu. Tas ir, cik nu es pazīstu Dolonu, tad viņa ir no tām, kuras gadījumos, kad kaut kas ar vinu nav kārtībā, drīzāk nolīdīs stūrī un mocīsies no pārmetumiem, nekā pieļaus, ka viņas dēļ kaut kas noiet greizi.

-     Nav ar viņu kārtībā? Vai tu man beidzot pastāstīsi, ko tad viņa tev tādu svarīgu gribējusi uzticēt? Vai arī tomēr turēsi savu solījumu, pat ja tā laušana varētu palīdzēt viņu atrast?

-      Jā, sekoja īsā atbilde. Bet šobrīd, manuprāt, svarīgi būtu uzzināt, kā zīmīte te ir nokļuvusi.

Atkal iestājās klusums.

-    Te visu laiku ir burzma. Neviens, kas nav argeklis, nevarētu vienkārši iesoļot šeit un nolikt zīmīti, Nokss teica.

-    Tu domā, ka to būtu izdarījis kāds argeklis?

-     Ne visai, bet iespēja par neredzamības maģiju ir visai maza.

-    Kāpēc?

-     Lai arī neredzamības maģija ļauj pārvietoties divreiz ātrāk, tā prasa lielu piepūli un ir neizdevīga gadījumos, kad kādā konkrētā vietā ir burvju amuleti, kas sajūt lielu maģijas spēku un ziņo par to. Un es nešaubos, ka tādi te ir, Nokss piebilda.

-    Pag. Divreiz ātrāk? Dana brīnījās.

-     Jā. Neredzamība ir sarežģīta padarīšana, un tieši tāpēc ir vajadzīgi tādi gudri prāti kā Vecais.

-    Nē, ja…

-    Un tu vēl brīnies, kāpēc viņš tev daudz ko nestāsta! Nokss piepeši turpināja tik uzstājīgi, ka Dana aprāvās pusvārdā. Viņai nebija nekādu argumentu pret, un tomēr viņai šķita, ka klusēt ir labāk. "Bet kāpēc?" viņa sev jautāja.

Noksam meiteni tomēr neizdevās pierunāt — nedz tūliņ, nedz arī nākamo stundu laikā. Viņš gan purpināja, ka tad, ja pats to spētu pateikt argekļiem tā, lai tie saprastu, viņš jau sen būtu pateicis, nevis tēlojis noslēpumainu skuķi, taču kofota bubināšana nevienas dzirdīgas ausis tā arī neatrada. Turklāt Dolonas pazušana argekļiem, ja neskaita viņas tuvākos radiniekus un draugus, bija izkritusi no galvas — visi gatavojās Ēdienu svētkiem, kam bija jānotiek jau rītdien!

Dana nemaz nepamanīja, kā paskrēja laiks, kad svētku dienas rīts jau bija klāt un viņa, tāpat kā teju visi argekļu alu iemītnieki, jau gāja kāpnīšu virzienā, lai kāptu virszemē un dotos uz Drūbļu ciemu. Pa ceļam pavērojusi gājējus sev blakus, meitene pamanīja, ka daļa argekļu iet brīvām rokām, turpretim citi ir nokrāvušies ar saiņiem un paunām, pilnām ar garšvielām un citiem gastronomiskiem brīnumiem. Arī Prizmo, cik nu Dana viņu bija paspējusi šodien redzēt, gājienam gatavojās pamatīgi — visu laiku skraidīja apkārt sasārtis un mazliet arī sanervozējies. Kur viņš ir tagad, to Dana nezināja, jo lielajā straumē, kas pamazām plūda ārā no alas, bija grūti viņu ieraudzīt.

Iznākusi virszemē, meitene sāka prātot, kā tik lielas argekļu masas nokļūs līdz Drūbļu ciemam, turklāt vienlaicīgi. "Diezin vai te būtu tik daudz serebrinu," viņa šaubījās. Serebrinu gan, iespējams, būtu arī pieticis, taču šoreiz nogādāt publiku līdz ciemam bija noalgoti citi zvēri.

-    Ai, nav labi! Nokss sāka kunkstēt, kad ieraudzīja, ka šie zvēri būs lieli, sarkani pūķi, kas mierīgi stāvēja netālu. Viņu lielie, plēvjainie spārni bija pieglausti pie slaidajām mugurām, bet garās astes kūļājās zemē kā milzīgas čūskas.

-    Kas? Tev nepatīk pūķi? Dana paķircināja kofotu.

-     Nē, snali ir ļoti jauki, taču man nepatīk lidot, Nokss atcirta.

Tagad arī Dana pamanīja vairākus bezatzveltnes krēslus, kas pie katra pūķa bija kārtīgi piestiprināti ar siksnām. Dana saskaitīja desmit sēdekļus uz katra, un šāds apjoms tiem viegli varēja būt pa spēkam, jo pūķi, lai gan izskatījās jauki un mierīgi, bija visai prāvi un spēcīgi. Lai nu kā — vismaz kļuva skaidrs, ka tā varēs ātrāk nokļūt līdz ciemam.

Dodoties pie pūķiem, Dana gan sākumā jutās nedroši, bet, redzot, ka daudzi argekļi mierīgi ieņem vietas uz lielo dzīvnieku muguras, arī viņa beidzot nosēdās uz viena no sēdekļiem. Tiesa, tas meitenei šķita visai nedrošs, tāpēc viņa jo cītīgāk sevi pie tā piesprādzēja. Pēc tam uz blakus sola tika piesprādzēts arī Nokss, un pēc neilga laika, kad liela daļa pūķu jau bija "aizņemti", tie izpleta savus milzīgos spārnus, kas līdzinājās divām sarkanām ādas burām, daudz lielākām par lidmašīnu spārniem.

Kad pūķis centās pacelties gaisā, visi sēdētāji līgojās līdzi katrai tā kustībai. No vienas puses, šīs sajūtas Danai atgādināja kaut ko līdzīgu karuseļiem, bet, no otras puses — tas bija kaut kas pilnīgi jauns un nepieredzēts. Ciešāk satvērusi savu sēdekli, kas šķita gluži vienkāršs un nemaz ne tik stabils, meitene varēja tikai nobrīnīties, kā tie spēj noturēt vietā savus pasažierus, lai tiem nenotiktu kaut kas slikts.

Izdarījuši vairākus spēcīgus grūdienus, pūķi beidzot pacēlās gaisā. Varēja just, kā no pūķu spārniem gaisā veidojas virpuļi, kādiem līdzīgus var novērot, airējoties ūdenī. Ar katru sekundi viņi arvien vairāk attālinājās no zemes, un acīm pavērās arvien skaistāks skats. Laika koks un Žļarkālu upīte sarāvās pavisam mazi, līdz vairs nebija saskatāmi.

Pūķi gan nelidoja pārāk augstu, bet ar to pietika, lai varētu novērtēt to, cik milzīgs ir Menas līdzenums, kas pletās Uguns zemes vidienē. Uz visām pusēm stiepās brūnais tuksnesis, un tikai gar tā malām bija redzama krāsainība. Kalnu smailes no augšas šķita daudz niecīgākas, nekā tas bija licies uz zemes. Vienīgi Kodolu kalni palika nepārspējami.

Vējš cirtās meitenei sejā, bet tas viņai netraucēja jūsmināties par panorāmu. Viss izskatījās tikpat aizraujoši kā lidmašīnā, ar ko Danai dažas reizes bija gadījies lidot, tikai tagad bija pat vēl lieliskāk, jo apkārtnes vērošanai bija atvēlēts daudz vairāk vietas nekā tikai mazs iluminators.

Ja jāšana ar serebriniem pirmajā reizē, neņemot vērā lielo attālumu, Danai šķita diezgan īsa, tad, lidojot ar pūķi, laiks pagāja nemanot. Vēl nepaspējusi visu apskatīt, Dana jau juta, ka sākas nolaišanās. Meitene pat nebija ievērojusi, pa kuru laiku viņi bija nokļuvuši tik tuvu pilsētai, kas no augstuma līdzinājās aplokam, kas pilns ar skudrām.

Pūķiem pamazām samazinot augstumu, Dana vēl paspēja ievērot gan abus mazos ciemus Felisu un Aiomu, gan arī labības laukus, kas pletās gar ezera krastu netālu no ieejas pilsētā. Šos skatus gan meitenei neizdevās izbaudīt ilgi, jo drīz viņi jau bija nosēdušies uz zemes, un Dana, atsprādzējusies no visām drošības siksnām, no jauna staigāja pa cietzemi.

Tā kā visiem lidot gribētājiem vietas uz pūķiem nebija pieticis, tad lielie spārnaini atkal pacēlās gaisā un lidoja pakaļ otrajai grupai, kamēr pirmie atvestie palika gaidām nosēšanās laukumā pie lielajiem Drūbļu ciema vārtiem. Ja pirmo reizi, te esot, Danai šķita, ka ciemā valda liels troksnis, tad, salīdzinot ar šo reizi, tie bija tikai mazi pavasara ziediņi. Drūzma un kņada bija lielāka nekā bišu spietā.

Virs koka sienas, kas ieskāva visu pilsētu, bija izkarināts liels uzraksts "Laipni lūgti Ēdienu svētkos!". Paši vārti vairs ne brīdi nestāvēja ciet, jo no visām malām nāca ļaudis un tos vērt vaļā un ciet būtu bijis pavisam lieki. Ļaužu pūlī bija redzami gan argekļi, kas bija sākuši doties vārtu virzienā, gan citi ārpus Drūbļu ciema dzīvojošie, to vidū pat kentauri. To gan bija ļoti maz, un, uzmanīgi saspiedušies pulciņā, tie ar aizdomām nopētīja katru klātesošo, tad ātri ierikšoja pilsētā, meklējot kādu brīvāku un drošāku laukumiņu.

No malu malām uz pilsētu plūda ļaudis un zvēri, kas pie pilsētas vārtiem veidoja jau lielu straumi, kura pamazām stūma uz priekšu arī Danu un Noksu.

Mēģini turēties blakus. Ja noklīsti, tad mums ir jāsatiekas pie parka dienvidu ieejas. Tā teica Prizmo, -

Dana cauri pūlim sauca Noksam, mēģinot viņu paturēt acīs, kas gan bija visai grūti. "Nu, kāpēc šai ir jābūt vienīgajai pilsētai un turklāt tik mazai?" meitene sodījās. Taču pilsēta noteikti nebija maza, tāda tā šķita tikai tagad.

-    Jā, labi, vēl atskanēja kofota atbilde, iekams viņš pazuda skatienam, kaut kur veikli aizlīkumojot starp daudzajām kājām.

Pie vārtiem ļaužu bija visvairāk, taču, izņemot kapus, baznīcu, observatoriju un citas ēkas, kas nebija saistītas ar ēdienu gatavošanu vai to baudīšanu, ļaužu netrūka arī visur citur pilsētā. Daudzviet ielās un laukumos bija izlikti stendi un gari galdi, no kuriem daži bija nokrauti ar visādiem labumiem, turpretī citi vēl bija tukši — rīts tikai nupat bija sācies, un svētki vēl nebija oficiāli atklāti.

-    Sveiciens visiem ēdienu mīļotājiem, kas ieradušies uz Drūbļu ciemu šodien, deviņsimt deviņdesmit deviņtūkstoš deviņsimt deviņdesmit devītā gada piektajā siksonā! pāri visai pilsētai gavilēja kāda vīrieša balss. Šogad mums ir pieteicies rekordliels pavāru skaits. Vairāk par diviem tūkstošiem!

Dana centās saskatīt skaļruņus, no kuriem būtu varējusi nākt šī balss, taču, ar acīm izmeklējusies un tos neatradusi, viņa saprata, ka skaļruņu te nav.

-      Es nojaušu, ka šogad mums būs jāpieredz divtik vairāk jaunas lietas nekā pērn, balss turpināja runāt. Varu arī paziņot to, ka visu dienu turēsies silts laiks, bez miglām un stipriem vējiem.

Tikmēr Dana piegāja pie kāda no daudzajiem tablo, kuri bija izvietoti pa visu pilsētu un kuros bija apkopots viss šīs dienas plāns. Tur bija vēstīts, ka rīts, kā jau maltītes dienā, sāksies ar brokastu ēdieniem un arīdzan ar dažādām uzkodām. Bija domāts par veselīgu uzturu un jaunumiem ēdienu gatavošanas tehnikā. Tāpat nebija aizmirsts par citu tautu virtuvi, to vidū arī Augšzemes kārumiem.

Tālāk, pēc brokastu ēdieniem, dienas plānā sekoja dažādas zupas un pusdienu ēdieni, kas turpinājās ar otrām pusdienām un sātīgām maltītēm. Pēcpusdiena bija atvēlēta dažādiem dzērieniem — tējai, kafijai un tā joprojām, bet vakariņu laikā bija paredzēti konkursi un sacensības. Tiesa, daļa no tiem norisināsies visu laiku, bet vakarā būs visu sacensību kulminācija un arī rezultātu paziņošana. Pēc tam tiks pasniegti arī grādīgie dzērieni, taču tiem afišā bija atvēlēta tikai viena rindiņa, kurai turklāt sekoja piebilde, ka tie galvenokārt ir vesti no Augšzemes.

"Alkohols viņiem nav modē?" Dana brīnījās.

-    …bet šobrīd dažus vārdus pirms ceremonijas sākuma vēlas teikt Drūbļu ciema mērs. Lūdzu, Klejohši kungs! aicināja svētku komentētājs. Uz brīdi iestājās klusums, kuru pārtrauca tikai pa kādam krekšķim vai šķaudienam. Tad runāt sāka kāda cita zema balss, kas klāstīja, cik tas ir liels prieks — atkal pieredzēt šos svētkus šeit. Viņam un citiem patiesi esot lielas cerības par šāgada pasākuma izdošanos. Pēc tam mērs veica ekskursu pagātnē un atgādināja, ka šie svētki sākti svinēt jau pirms trīssimt tūkstoš gadiem, kad kāds ceļinieks uz tobrīd vēl mazo ciemu atvedis lakatu, ar kura palīdzību bijis iespējams uzburt dažādus ēdienus.

To dzirdot, Dana izbrīnā sastinga. "Tas taču ir "Galdiņ, klājies!"" viņa klusībā iesaucās. "Tātad arī šī pasaka vairāk vai mazāk ir patiesa?"

-     …kā jau jūs zināt, mērs turpināja, šo jauko galdautu tā arī nav izdevies atrast. Varbūt kāds ēdienmīlis paslēpis savā pagrabā. Šur tur atskanēja klusi smiekliņi. Bet tā aizsākās tradīcija reizi gadā parādīt, uz ko pavāri ir spējīgi, lai pārspētu šo "Galdiņ, klājies!" galdautu.

Meitene ievēroja, ka lielai daļai ļaužu, atšķirībā no viņas, šis stāsts interesi neradīja. Acīmredzot to viņiem stāstīja katros Ēdienu svētkos, un viņi jau zināja to no galvas.

Tikmēr runas no tribīnes turpinājās, notika arī kāda intervija ar pagājušā gada lielākā titula "Gada labākais pavārs" ieguvēju, bet nu jau arī Dana par to bija zaudējusi interesi. Viņa soļoja parka virzienā uz dienvidu ieeju tajā, bet ne Prizmo, ne Noksa tur nemanīja. "Laikam aizsteigušies savās darīšanās," meitene nosprieda. "Nu neko, jāpalūko arī pašai, kas te top."

-     Un man ir tas gods paziņot šos svētkus par atklātiem! svinīgi paziņoja mērs. Pilsētu piepildīja gaviles un aplausi, un, atzinīgi mājot ar galvu, tiem pievienojās arī Dana. Meitene vēl nebija paspējusi visu savām acīm izpētīt, bet viņa nešaubījās, ka šo dienu turpmākajā dzīvē būs grūti aizmirst. Tiesa, viņa vēl nezināja, ka svētki nebūs vienīgais iemesls, ar ko tā iespiedīsies atmiņā.

-     Tad lai sākas gatavošana! Šobrīd jūs varat novērot, kā pie Zelta ielas rietumu gala sākas maizes cepšana. Ja smarža nevarēs jūs novest ekstāzē, tad to noteikti izdarīs jūsu garšas kārpiņas. Protams, pēc tam, kad maize būs izcepta un žūrija paspējusi to novērtēt…

-     Uz Saišu ielas ir vērojama jaunākā tehnika ēdiena gatavošanai. Jaunākie plīts modeļi pa taisno no Augšzemes, tāpat tvaika nosūcēji un krāsnis, jaunu katlu, pannu un citu piederumu dizaini, lai savu virtuvi varētu izveidot ne tikai praktisku, bet arī pēc jaunākās modes! Nepaejiet garām galda piederumiem un traukiem. Piedāvājumā arī daudz virtuves iekārtojuma variantu un citu jaunu, oriģinālu ideju…

-     Tāpat uz Saišu un Parka ielas krustojuma varēsit personiski satikt viespavārus no Augšzemes, kas ved līdzi savas tradicionālās receptes. Tie, mani mīļie, šeit būs visu dienu, tā ka nekautrējieties konsultēties un izzināt daudz kā jauna, personiski satiekoties ar šiem meistariem…

Bet Atrakciju parkā sākas ikgadējā sacensība "Uzkodas pret uzkodām". Noteikumus jau noteikti zināt. Vairākas komandas savā starpā sacenšas gan kvalitātē, gan kvantitātē. Tas viss pusotras jamas laikā… Un aiziet! Viņiem ir dots starta signāls! Ātrākas rokas par šīm jūs citur neredzēsit… komentētājs aizrautīgi klāstīja par notikumiem pilsētā.

Pārvietoties lielās burzmas dēļ nebija viegli, taču Dana tomēr pamanījās nokļūt pie pāris galdiem, kur viņa nobaudīja dažas smalkmaizītes, kliņģerus un vienu maizes šķēli ar biezu sviesta kārtu. Netālu bija arī cepumi, bet tūliņ viņa nodomāja, ka "no šiem nekādas labās brokastis vis neiznāks", un pamazām virzījās uz Saišu ielu, kur bija apmetušies pavāri no Augšzemes. "Varbūt tur ir arī kādi, ko es pazīstu?" viņa prātoja.

Danai lēnām virzoties uz priekšu, smalkmaizīšu stendus nomainīja plaukti gan ar moderniem virtuves kombainiem, gan arī ierīces vecmodīgākai ēdienu gatavošanai. Meitene kādu brīdi paskatījās, kā divi aparāti sacenšas, kurš ātrāk sakuls sviestu, tad gāja tālāk un redzēja vēl daudz jo daudz tehnikas.

Izspraukusies cauri tehnikas mīļotājiem, Dana drīz pamanīja virs drūbļiem paceļamies augstākas galvas. Cilvēku te bija diezgan daudz, un to vidū — arī vairāki pazīstami Augšzemes pavāri. Tiesa, Dana nebija tik ļoti aizrāvusies ar ēdienu gatavošanu, lai tos arī atcerētos un pazītu.

Meitene sadrūma. Vērojot pavārus, viņa atcerējās savu māti. Viņa par šo visu noteikti būtu sajūsmā, varbūt pati jau būtu ķērusies pie pavārnīcām un katliem, mēģinot sacensībās pārspēt vietējos. "Tomēr kādus no šiem svētkiem viņa noteikti ir piedzīvojusi, kad ar tēti šeit ceļoja," meitenei iešāvās prātā. "Viņi te bija veselus trīs gadus, bet to vairs neatceras." Dana joprojām nespēja aptvert, kāpēc vecāki atteicās no tādām atmiņām.

Meitenei gan bija stāstīts, ka tas noticis drošības dēļ un tā joprojām, bet pati kaut kam tādam diezin vai būtu spējīga piekrist.

-      Sveika, Dana! Ko labu atradi? Danu uzrunāja Milsa, kas bija viņai uzgrūdusies — šādā burzmā būtu grūti to neizdarīt.

-     Ak, sveika! Skatos, vai kāds no Augšzemes pavāriem man nebūs pazīstams. Varbūt viņu vidū ir kāds no Latvijas.

Abas meitenes labprāt patērzēja gan par pavāriem, gan par virtuves mēbelēm un kādu brīdi pastaigāja apkārt. Tad viņām ienāca prātā palūkoties, kā veicas uzkodu gatavotājiem, un meitenes devās ceļā.

-    Taču man šķiet, ka ceļš līdz turienei mums prasīs vairāk nekā trīs stundas, tas ir, divas jamas, Dana piebilda, cenšoties tikt garām lielai karavānai ar augļiem, kas tika vesti, lai papildinātu kūciņas. Viņa sajutās nedaudz lepna, ka atcerējusies, kādas te bija laika vienības.

-    Mēs varētu virzīties pa sānieliņām, Milsa piedāvāja. Nāc! Es tev parādīšu īsāku ceļu.

Argekļu meitene nogriezās no Zelta ielas kādā mazākā ieliņā, kurai nebija nosaukuma un kura tik un tā bija gana pilna ļaužu. Toties šiem vismaz varēja paiet garām nespiežoties.

-     Parasti jau pa šīm ieliņām ir jāiet ilgāk, vairāk pagriezienu un līkumu, bet šī diena ir viens no retajiem izņēmumiem. Līdzīgi ir Jaunā gada svētkos, kā arī Gaismas svētkos, Uguns svētkos un Tiltu svētkos.

-    Kam tie par godu? Jaunais gads — to es saprotu, bet pārējie? Dana jautāja un lūkojās uz savu pavadoni, kas gāja pa priekšu.

-     Tiltu svētki tiek svinēti par godu Žļarkālu upītes izveidošanai, Milsa, pa brīdim atskatīdamās, skaidroja. Kā zini, caur to var nokļūt uz citām Zemēm un Augšzemi. Tas ir kā simbolisks tilts starp pasaulēm, it īpaši jau dievu laikos. Pār upi ir trīs tiltiņi, kas savukārt simbolizē uguni, gaisu un zemi. Pati upe ir ceturtais simbols. Agrāk šos svētkus svinēja pie pašiem tiltiem, bet, kopš ir sākušās Pūķu un Zvēru kaujas, tad to vairs nedara, jo atrasties Menas līdzenuma vidū daudziem nebūtu droši, argekle piebilda. Uguns svētki savukārt ir par godu Uguns dievam. Tie tiek svinēti divas oktas pēc Jaunā gada, kas ir trīs oktas pirms Tiltu svētkiem. Turpretī Gaismas svētki ir par godu, Mi Īsa neviļus ieturēja pauzi,

-    par godu Netona sakaušanai.

Dana pamāja ar galvu.

-     Skaidrs. Kurā datumā tas ir?

-    īsto Netona sakaušanas datumu es nezinu, jo sazin kāpēc nevienā grāmatā tas nav minēts, bet svētkus mēs svinam vienu oktu pirms Jaunā gada, viņa paskaidroja.

-     Un tas arī viss, vairāk svētku mums nav. Vismaz ne Uguns zemē. Ir vēl tikai mazāki svētki par godu ražas novākšanas laikam, kas ir reizi pāris gados, kā arī dažkārt tiek rīkoti svētki saistībā ar citiem dieviem vai konkrētām reliģijām. Nereti šeit tiek svinēti arī Ziemassvētki, bet, tā kā mums saulgriežu nav, tad tie nav svarīgi. Turklāt nav arī sniega, viņa žēli piebilda, laikam tomēr vēlēdamās uzzināt, kāds gan tas sniegs ir.

Tikmēr meitenes bija apgājušas apkārt daudzstāvu namam, kas šķērsieliņu norobežoja no lielajām ielām, un nonākušas pie Atrakciju parka, kurā bija sapulcējies liels ļaužu pūlis. Tā vidū uz neliela, no skatītājiem atbrīvota laukuma bija novietoti vairāki galdi, pie kuriem norisinājās sacensības "Uzkodas pret uzkodām". Uz galdiem bija salikti darbarīki, dēlīši un visādas virtuves ierīces, bet lielākā vieta uz tiem bija atvēlēta paplātēm, kas bija pilnas ar visādiem gardumiem. Tur bija redzamas gan sāļās uzkodas un dažādas zivis, gan augļu kūciņas ar biezu putukrējuma kārtu un citas delikateses. Turklāt ēst gatavotāju smalki izkoptās kustības, cenšoties ietaupīt katru sekundi, visa kā radīja arvien vairāk un vairāk.

-     Kamēr "Uzkodas pret uzkodām" tuvojas finišam, kas būs pēc piecpadsmit minūtēm, tikmēr pie Violas nama ir sākušies paraugdemonstrējumi galda kultūrai un ēšanas tradīcijām gan Apakšzemē, gan Augšzemē, runātājs turpināja ziņot par jaunumiem. Tas izklausījās interesanti, taču Dana un Milsa nolēma vēl pakavēties pie uzkodu sacensībām

-    Visi klātesošie, lūdzu uzmanību! uz paaugstinājuma aiz pavāriem ierunājās kāds argeklis žaketē, acīmredzot atbildīgais par šīm sacensībām. Kad gatavošana būs beigusies, paņemiet šīs anketiņas. Katram, kam ir anketiņa, ir tiesības nogaršot visas uzkodas un novērtēt, cik tās ir labas. Protams, pēc tam, kad visas tiks saskaitītas. Rezultāti tiks paziņoti pēc pusdienām. Pateicos par jūsu uzmanību!

Pavāri pēdējiem spēkiem gatavoja pēdējās maizītes, līdz skanēja signāls un komentētāja teiktais, ka gastronomiskās cīņas "Uzkodas pret uzkodām" līdz ar to ir beigušās un ka tagad sāksies rezultātu nosvēršana, bet pēc tam — arī to nobaudīšana.

Dana ar Milsu paņēma pa anketai un zīmulim un, kad uzkodas bija saskaitītas, sākot ar vienu galu, centās pagaršot katru, kam tika klāt. Tikai pieejot tuvāk, viņas varēja patiesi novērtēt, kādi ēdienu kalni ir viņu abu priekšā.

-    Lai to visu notiesātu, nepietiktu pat ar simt Noksiem, Milsa iesmējās, bet jau atkal — kā kofotu piemin, tā kofots klāt. Izrādījās, ka Nokss, acīmredzot cerot, ka te varēs labi pieēsties, Atrakciju parkā bija ieradies jau laikus. Tiesa, pats viņš pie ēdieniem netika, tāpēc bija vien jāpaļaujas uz Danas labvēlību.

-    Ko saki par šo? viņam jautāja Dana, kas, degustēšanai ieilgstot, arvien vairāk uzkodu sāka dot kofotam nekā nomēģināt pati. Nokss, priecīgs par šādu pienākumu sadali, parādā nepalika — viedoklis, ko Danai ierakstīt savā anketā, viņam bija par katru.

-    Nav ne vainas, no labas maltās gaļas, Nokss sacīja, nogaršojis pasniegto gaļas ritulīti. Bet mīkla šķiet mazliet pacieta. Derētu mīkstāka. Turklāt par daudz sāls.

-     Nezinu. Man šķiet, ka šī garšo tāpat kā tie pīrādziņi iepriekš, iebilda Milsa, kad Dana bija pastāstījusi par kofota izsmalcināto viedokli.

-     Nē, nē, Nokss uzreiz noraidīja šādu neprasmīgu novērtējumu. Pīrādziņi bija labāki ar to, ka klāt bija vairāk diļļu un mazāk sāls.

Viņi turpināja degustēt un atzīmēt savus iespaidus anketā, līdz satika kādus drūbļu un argekļu bērnus, ko Milsa pazina. Pa jokam pasūdzējusies Danai, ka ēdienu šeit ir pārāk daudz, lai visus nobaudītu, Milsa atvadījās un aizgāja kopā bērniem.

-    Interesanti, kur ir Prizmo, Dana, atsākusi vērtēt uzkodas, pēc brīža ieinteresējās. Arī viņš taču gatavo. Derētu viņu atbalstīt!

-     Es viņu redzēju piedalāmies "Ēdienu gatavošanas krosā", kofots ieminējās.

-    Tas ir…?

-      Kad tu gatavo visus pamata ēdienus visu dienu. Piedaloties tajā krosā, var sakrāt vairāk punktu, lai kļūtu par Gada pavāru. Tāpat arī tā garmatainā…

-    Līna, meitene pateica priekšā, nobaudot un attiecīgi novērtējot mazu augļu kūciņu ar kaut ko līdzīgu putukrējumam vidū.

-     ļā, Līna arī. Viņi ir pie Drūbļu domes, Nokss pabeidza.

Gribēdama redzēt, kā Prizmo izrāda teju visiem Uguns zemes iedzīvotājiem savas zināšanas gastronomijā, Dana jau grasījās doties turp, bet piepeši Nokss apstājās kā zemē iemiets.

-    Kas notika? satraukti uzlūkojot kofotu, Dana jautāja. Tas viņam bija kas neparasts — sastingt un tukši lūkoties uz kaut ko viņai neredzamu. Līdzīgi notika tad, kad viņš, izdzirdējis Hapitora dziesmu, apmāti devās pie šā koka.

-     Man šķiet… Es varētu apzvērēt, ka nupat redzēju Dolonu, Nokss nedroši ierunājās, it kā baidītos, ka šis fakts varētu izrādīties patiess. Arī Dana īsti nezināja, vai tas bija labi vai slikti.

-     Nopietni? Kur?

Atbildes vietā Nokss metās pāri visam atrakciju laukumam, pāri ielai uz kādu no pilsētas mazajām šķērsieliņām, caur kurām nesen rudmate ar Milsu bija klejojušas.

-     Tu redzēji cauri visam šim pūlim? Dana, sekodama kofotam cieši pa pēdām, brīnījās.

-     Viņa bija pie Atrakciju parka ieejas. Kā tu varēji nepamanīt? Viņa aizskrēja šeit, Nokss sacīja un, turpinādams joņot uz priekšu, rādīja virzienu. Kaut arī ļaužu pūļi, caur kuriem viņi devās, mazajās ieliņās kļuva arvien retāki, Dana tikko spēja viņam izsekot.

-      Aizskrēja? Kāpēc lai viņa skrietu prom? Vai tu patiesi esi drošs? Dolona taču nebēgtu… meitene aprāvās, jo Nokss piepeši bija apstājies. Viņi bija nonākuši pie kādām šauro sānieliņu krustcelēm, kur valdīja māju mesto ēnu krēsla.

-     Kur tagad? Dana jautāja, lūkojoties visos virzienos, cik to ļāva māju stūri un sienas. Nokss turpretī izstiepa gaisā degunu, cerot jauno argekli nevis saskatīt, bet saost.

-     Es neesmu drošs, bet man nevarētu tā vienkārši rādīties. Es neēdu nekādas sēnes! viņš paskaidroja.

Dana nojauta, ka nav kaut kas tā, kā vajag, tikai nevarēja pateikt — kas tieši. To, kas viņai lika justies neomulīgi, uzreiz pamanīja Nokss:

-    Kur palikuši ļaudis? Te ir pārāk kluss. Parasti ļaužu pilnas ir pat šīs ielas. Kāpēc te neviena nav? Nokss, beidzis ostīt gaisu, satraukti jautāja.

-    Kaut kas patiesi nav, kā vajag, Dana piekrita, bažīgi palūkojusies apkārt. Viņi vēl joprojām atradās krustcelēs, bet vieni.

-     Neuzskatu sevi par pareģi, bet mums noteikti jāpazūd no šejienes, pirms atgadās kaut kas slikts. Un tas noteikti var notikt.

Kofots spēra dažus soļus atpakaļ, bet tad piepeši skaļi iešņācās. Dana, kas tikmēr lūkojās citā virzienā, nebija pamanījusi, ka viņi vairs nav vieni. Meitenes skatiens acumirklī nonāca pie kāda liela, tumša stāva cilvēka augumā. Lai gan diena bija karsta, persona bija tērpusies tumšā mētelī, bet seju sedza kapuce. No tās apakšas vīdēja tikai spēcīgs un liels zods, visticamāk, piederīgs vīrietim.

-    Kas tas tāds? Nokss čukstus jautāja, piespiežoties pie Danas kājas. Pētot tumšo būtni, Dana neviļus pamanīja, ka debesis aiz viņa vairs neizskatās tādas, kā parasti. Meitene pacēla acis un ieraudzīja, ka tajās vairs nav ierasto, sarkano mākoņu, bet pašas debesis ir ieguvušas tīru, sarkanīgi oranžu krāsu, kādu parasti var redzēt vakaros Augšzemē. Nebija neviena paša mākonīša, to vietā bija tikai trīs mēneši, kas virs kādas mājas jumta veidoja nevienādmalu trijstūri: viens zils un augošs; otrs dzeltenīgs, pilns; bet trešais — balts un arī pilns.

Tikmēr cilvēks pienāca pāris soļus tuvāk. Tas lika Danai pār muguru pārskriet šermuļiem un pašai atkāpties tikpat soļus atpakaļ.

-     Kas jūs esat? meitene viņam jautāja. Kaut arī tumšais stāvs pagaidām klusēja, viens gan bija skaidrs: ja atbilde būs godīga, viņai tā, visticamāk, nepatiks. Pie šādas domas viņa nonāca, kad ieraudzīja, ka vīrietis sāk smīnēt, atņirdzot zobus, no kuriem acu zobi līdzinājās diviem ilkņiem.

Velns parāvis, tas nav cilvēks! BĒDZ! Nokss pēkšņi iekliedzās un metās bēgt. Pirms Dana paspēja reaģēt un sekot kofotam, viņa ieraudzīja, ka cilvēka veidols sāk strauji mainīties: augums saruka, piedurknes kļuva tukšas, un drēbes palika par lielu, līdz noslīga uz zemes, bet no tām izlēca pelēks vilks, kas augumā bija nedaudz lielāks par Noksu.

Cauri Danas prātam izšāvās miljoniem jautājumu, bet viņa tos aizmirsa, instinktīvi metoties pakaļ Noksam, kas pa to laiku jau bija gabalā. Ari vilks nekavējās un joza pakaļ. Dana dzirdēja, kā zvēra nagi skrapst pret ielas bruģi, un viņas ķermenis acumirklī pieplūda ar adrenalīnu. Viņas galva dunēja, un sirds sitās vismaz divtik ātri. Ja meitenei būtu laiks kārtīgi padomāt, viņa noteikti secinātu, ka šādas izdarības nav labas veselībai, taču Danai nebija izvēles, tāpēc viņa turpināja viesuļa ātrumā mesties uz priekšu pa šaurajām ieliņām. Tās joprojām bija tukšas, apkārt nebija neviena. "Kas ir noticis ar pilsētu?" Dana netika gudra.

Nokss lēkšoja Zelta ielas virzienā, bet, par spīti tam, ka viņi tuvojās lielajai ielai, pār pilsētu vēl joprojām valdīja klusums, kam šeit, Danasprāt, nebija jāiestājas pat visvēlākajās nakts stundās.

Meitene atskatījās, vai vilks joprojām min uz papēžiem. Zvēra dzintarkrāsas acis abiem bēgļiem sekoja kā ļaunumu vēstošas bākugunis. Šķita, ka to lielākais prieks būtu likt abiem uzskriet uz sēkļa un tur apstāties, bet, spriežot pēc vilka rūcieniem, iznākums tam būtu kaut kas ļoti nelāgs.

Drīz Dana un Nokss nonāca uz galvenās ielas, bet arī tur viņi neieraudzīja nevienu dzīvu būtni, tā ka meitene vairs nesaprata, kur tieši viņi atrodas. Viņa skriedama grozīja galvu, meklēdama glābiņu, bet, iekams viņai tas izdevās, viņa jau bija gar zemi, jo bija smagi un sāpīgi uzskrējusi virsū kādam stendam ar augļiem. Stends bija, bet pārdevēja — ne. "Kā tas var būt?" Dana izmisusi sev jautāja. "Kur visi ir palikuši?" Visi galdiņi ar ēdieniem, dzērieniem bija savās vietās, bet neviena, kas tos pieskatītu. Un tad vēl tās savādās debesis!

Kamēr Dana, joprojām guļot zemē un pieri pret plauktu atspiedusi, centās atjēgties, vilks pārlēca pāri sagāztajam stendam un jau atņirdza zobus pret meiteni, kad pēkšņi viņā ietriecās kaut kas ruds un dusmīgs. Nokss, nagus izlaidis un nelabā balsī rēkdams, ar nevaldāmu sparu nogāza vilku zemē, tā ka tas aizripoja kādu gabalu tālāk. Cik ātri spēdams, vilks atkal uzlēca kājās un savukārt metās virsū kofotam. Starp abiem dzīvniekiem sākās nežēlīgs cīniņš, kas Danai lika atcerēties par Pūķu un Zvēru kaujām. "Nē, es nedrīkstu to pieļaut," Dana, nespēdama uz to noskatīties, izmisīgi domāja.

Meitene apskatījās apkārt un pamanīja kādu augļu nazi, kas bija stāvējis uz stenda un tagad mētājās uz zemes viņai līdzās. Viens plecs meitenei gan stipri smeldza, taču tas nebija nekas salīdzinājumā ar faktu, ka Noksu šajā pašā brīdī varētu nokost ārprātīgs vilks. Viņa paķēra nazi un, piesteigusies pie abiem cīkstoņiem, pacēla to gaisā, taču nevarēja notēmēt, jo abi, sapinušies kamolā, visu laiku kustējās.

Lai nesavainotu nepareizo, rudmate ar brīvo roku centās pagrūst vienu no otra tālāk. Vai viņai tas izdevās vai ne, to bija grūti saprast, taču kavēties nedrīkstēja, tāpēc viņa atvēzēja īso nazi, un tūliņ atskanēja arī smilksti. Par laimi, tie izklausījās pēc vilka, nevis kofota smilkstiem.

Patiesi, pelēkais plēsoņa, naža sadzelts, atlēca nost un aizstreipuļoja pāris soļus sānis. Uz muguras viņam bija sarkanas švīkas, tāpat uz purna un ķepām, savukārt pie kakla rēgojās dziļa brūce, ko bija atstājis nazis. Vilks reizē ar dusmu pilnām un žēlām acīm uzlūkoja Danu, kura, cieši sažņaugtu, rokā vēl joprojām turēja nazi. Uz brīdi Danai dzīvnieka pat kļuva žēl, bet vienīgi tik ilgi, kamēr viņa neatcerējās, kā tas vēl tikai pirms mirkļa asinskāri bija lūkojies uz viņu un Noksu.

Vilks pakrita zemē, un Danai šķita, ka tas tur ari paliks, taču pēc īsa mirkļa ar nezvēru notika kārtējā pārvērtība — viņa ķermenis atkal mainīja veidolu un šoreiz pārvērtās melnu dūmu mākonī. Brīdi tas turējās gaisā, bet tad to pamazām izkliedēja vējš, it kā nekas tur nekad nebūtu gulējis.

Atvieglota, ka tas nu reiz ir garām, Dana ievilka dziļu elpu, bet mirklī, kad krūtis bija pilnas gaisa un ieelpai bija jātop par izelpu, piepeši kā uz burvju mājienu atgriezās visas pasaules skaņas un arī ļaužu pūļi. Neviens burzmā nemaz nepamanīja abus divus, kas tupēja uz zemes — vienu gauži sasitušos pret stendu, otru stipri nomocījušos cīņā ar vilku. Ļaudis turpināja savas gaitas, it kā nekas nebūtu noticis.

Danai šķita, ka pēc dziļā klusuma, kas te pirmīt valdīja, atgriezusies kņada viņai tūliņ pārplēsīs bungādiņas, tomēr meitene centās sevi saņemt rokās un pieslieties kājās. Lai arī Danas ķermeni pārņēma līdzīgs gurdenums kā pēc spēju lietošanas, tikai smagāks, viņa ar rokām apkampa Noksu, pacēla viņu un aiznesa uz šķērsieliņu, no kuras abi nupat kā bija izskrējuši. Tur viņa nolika savu draugu zemē, un apskatīja, vai ar viņu viss ir kārtībā. Savu tiesu savainojumu kofots gan bija dabūjis — daudz kur bija redzamas nagu un zobu pēdas —, taču viņš vēl arvien bija pārāk pārsteigts, redzot piepeši uzradušos ļaudis visapkārt, lai domātu par sevi. Arī Dana pavērās apkārt. Augļu stends joprojām bija apgāzts, bet tagad tam klāt bija arī pārdevējs, kas, kaut ko zem deguna purpinot, vāca zemē izkaisītos augļus.

-     Kas…? Nokss nesapratnē nostenējās, bet Dana viņu apklusināja.

-     Mums tagad tevi jāaprūpē. Vēlāk noskaidrosim, kas tieši notika, Dana viņu mierināja. Mirkli paklusējusi, viņa arī piebilda:

-    Ja nebūtu tevis, es noteikti būtu pārvērtusies par vilku barību. Paldies tev!

-    Tas ir nieks. Esmu pārliecināts, ka manis labā tu darītu to pašu.

.

OTRĀ PASAULE

Dana nesa ievainoto kofotu uz rokam, bet ļaudis par viņiem nelikās zinis. Varbūt tas nebija nekas neparasts? Vai ari vienkārši visiem tas bija vienalga, jo klāt bija pusdienlaiks un svētki beidzot kārtīgi sākušies?

Dana nezināja, ko īsti tagad iesākt. Lai arī Nokss spēja kustēties, viņš tomēr izskatījās stipri cietis.

-      Tu nezini, kur te ir veterinārā klīnika? Dana viņam bažīgi jautāja.

-    It… kā… Saišu ielā. Kaut kur tur ir zāļu veikals. Uz klīniku gan labāk ne… Nokss atbildēja.

-    Tu negribi būt vesels?

-    Vai tu maksāsi un spēsi par mani uzrādīt dokumentus, ka es neesmu savvaļas kofots? Turklāt tur būtu jāveic lērums papildu izmeklējumi, lai pārliecinātos, vai es esmu vesels un nezin ko vēl.

Noksam bija taisnība — tā tās lietas neies. Arī naudas, ko Danai bija iedevis Prizmo, lai viņa svētku laikā nebūtu gluži bez graša, diezin vai pietiktu kārtīgai aprūpei. Toties kādai lietai, ko likt uz brūcēm, naudas gan varētu būt gana.

Vienojusies ar Noksu, ka viņš pagaidīs kādā no šķērsieliņām, Dana devās uz Saišu ielu. Tur viņa drīz pamanīja meklēto izkārtni un, izspraukusies cauri ļaužu burzmai, iegāja iekšā. Lai arī veterinārais veikals no ārpuses bija izskatījies visai noplucis, iekšpusē tomēr bija tīri mājīgi.

-       Labdien! Kā varu palīdzēt? meiteni uzrunāja drūble, kas stāvēja pie letes, uz kuras bija izlikti dažādi medikamenti un citas dzīvnieku mantas. Ejot pie letes, Dana pamanīja, ka ir vienīgā veikala apmeklētāja. "Protams, visi taču ārā izbauda svētkus, nevis pērk zāles kofotiem," viņa nodomāja.

-    Jā, es vēlos iegādāties kaut ko uz brūcēm liekamu.

-    Kādam mājdzīvniekam?

Dana uz brīdi samulsa. Viņa nekad nebija iztēlojusies Noksu kā mājdzīvnieku, bet tagad skaidrot pārdevējai, kas un kā, šķita pilnīgi lieki.

-    Kofotam.

-    Un cik dziļas brūces? Plaši savainojumi?

-    Plašu savainojumu nav. Drīzāk kodieni un nagu pēdas, Dana teica, vērojot pārdevējas acu skatienu. Vienkārši mans kofots sakāvās ar kaimiņu… dzīvnieku.

-    Tas taču nebija traks dzīvnieks? pārdevēja jautāja.

Dana atkal minstinājās. "Kas zina? Varbūt tas cil-

vēkvilks tomēr bija traks?" viņa minēja un nosmīnēja, iztēlojoties pārdevējas seju, ja viņa dzirdētu meitenes domas.

-      Nē, nebija gan traks. Vismaz tā viņa saimnieks apgalvo.

-     Ir vairākas ziedītes, kas ātri dziedē savainojumus.

Dana aši izdarīja pirkumu un devās ārā no veikala,

kur par iegūto smēri bija atstājusi vienu īstu safīru monētas lielumā. "Es palaidu vējā tādu bagātību! Par vienu smēri!" Dana šausminājās. Tomēr ziede viņai bija vajadzīga, un meitene, ejot atpakaļ pie kofota, ar prieku apskatīja iegūto burciņu. To klāja etiķete ar Danai grūti izlasāmiem vārdiem kārtējā viņai nesaprotamā valodā. Tie, visticamāk, bija sastāvdaļu medicīniskie nosaukumi, kas, pat rakstīti latviešu valodā, Danai bija ķīniešu ābece, kur nu vēl kādā no Apakšzemes valodām!

-           "Ziede ir jālieto ārīgi, uzklājot uz ievainojumiem," atgriezusies pie Noksa un nosēdusies tam blakus, Dana skaļi lasīja to etiķetes daļu, kur nebija gudro un garo vārdu par sastāvdaļām, bet gan vienkārša instrukcija."Vismaz divas reizes dienā. Nav ieteicams lietot biežāk, jo var izraisīt ādas kairināšanu. Par alerģiskām reakcijām vērsties pie veterinārārsta. Sargāt no maziem bērniem. Nekādā gadījumā neēst un nepieļaut iekļūšanu acīs." Nāc šurp, sasmērēsim tevi.

-    Tā smēre nelabi ož.

-    Ar to kādu laiku vajadzēs samierināties.

-    Ai, kož arī!

-    Toties nebūs jāsūdzas, ka rētas ilgu laiku nedzīst, Dana sacīja un ar pirksta galu uzsmērēja ziedi uz savainojumiem.

Kad tas bija izdarīts, viņa nolika smēri sāņus un palūkojās Noksam purnā.

-     Bet tagad pastāsti — kā tu zināji, ka tas nav cilvēks?

-      Viņš galīgi nesmaržoja pēc cilvēka. Bet to, kā smaržo vilki, es zinu gana labi. Turklāt viņu varēja pazīt arī pēc zobiem.

-     Jums vampīru nav? Vai, šajā gadījumā — vilkaču?

-    Šeit ne.

-    Tas ir kā — šeit ne?

-    Augšzemē ir, te nav.

Iestājās klusuma bridis.

-     Tu to nopietni? Vilkači patiešām eksistē? Dana šokēta iesaucās.

-     Nopietnāk vairs nevar. Dažbrīd man jābrīnās, cik maz tu zini par savu pasauli. Tomēr visvairāk mani nomāc jautājums par to, kāpēc pilsēta tajā laikā bija pēkšņi kļuvusi tukša.

Uz šo jautājumu Danai atbildes nebija. Arī viņa pati nespēja nonākt pie loģiska secinājuma, kāpēc viņi piedzīvoja šādu parādību.

-     Līdz ar vilka nāvi ļaudis atkal parādījās. Un apkārtne bija tieši tāda pati kā pirms tam. Pat augļu stends bija sagāzts, Dana atkārtoja faktus.

-     Bet, kad ļaudis atkal uzradās, šķita, ka viņi nemaz nav ievērojuši mūsu ālēšanos. Apgāzts stends — uz ļaužu pilnas ielas tas nebūtu nekas neparasts, bet ievainots kofots, kas tikko cīnījies ar vilku, nu gan nav šīs pilsētas ikdiena.

Noksam to sakot, meitene no jauna atcerējās brīdi, kad Nokss bija aizlēcis priekšā Danai, lai viņu pasargātu no vilka atņirgtajiem zobiem. Dana domāja, ka vēl ilgi nespēs gana pateikties par šo glābšanu. Varbūt pat visu atlikušo mūžu.

-     Ārste teica, lai smērējot ik pēc astoņām jamām, viņa, atkal paņēmusi ziedes burciņu, sacīja kofotam. Tad pēc pāris dienām tu jau būsi svaigs kā gurķītis.

-    Runājot par gurķīšiem — derētu iet palūkot, kā klājas Prizmo. Viņš taču jau pusi dienas ņemas pie saviem katliem.

-    Laba ideja, rudmate piekrita un, piecēlusies kājās, jau grasījās doties, taču piepeši saminstinājās. Tikai es nezinu, vai tev vajadzētu kaut kur tagad iet. It īpaši uz cilvēku… tas ir, ļaužu pilnas ielas.

-     Neuztraucies par mani tik ļoti, Nokss atbildēja un pieslējās uz visām četrām. Neesmu taču uz nāves gultas. Ne tam vien esmu gājis cauri.

-     Tiešām? lēnām sākusi iet, lai savainotais kofots var tikt līdzi, Dana interesējās. Vai tu jau agrāk esi cīnījies pret vilkiem?

-    Nē… Viena reize gan bija, bet tad es aizlaidos.

-    Paldies, ka neaizlaidies šoreiz, uz mirkli apstājusies, nopietni sacīja meitene.

-    Tad jau man nebūtu, kur palikt, Nokss attrauca un atsāka iet. Un neaizmirsīsim faktu, ka tev mani vajag. Bez manis tu nudien jau būtu kļuvusi kādam par maltīti.

Kādu bridi meitene šos vārdus prātā pārcilāja, līdz bija spiesta atzīt, ka kofotam ir taisnība — bez viņa nezin kas būtu noticis. Tiesa, ar vienu piebildi — šī sadarbība bija izdevīga abpusēji, un to viņi apzinājās abi.

Tikmēr bija pienācis pusdienu laiks. Tā ka ēdieni šeit bija uz katra stūra un lielos daudzumos, lielākā daļa ļaužu jau bija paspējusi kārtīgi ieturēties. Labā garastāvoklī viņi labprāt vēroja dažādos ēdienu gatavošanas konkursus, taču, tikko sākās degustēšana un vērtēšana, ļaudis kļuva stipri vien atturīgāki — vēderi visiem jau bija pilni. Protams, izņemot Noksu. Viņu pieēdināt nebija iespējams, un izskatījās, ka pēc uzbrukuma ēstgriba viņam bija pat vēl palielinājusies. Pa ceļam pie Prizmo kofots labprāt nogaršoja, ko pavāri bija pagatavojuši, un arī Dana centās turēt līdzi — ja ne ēšanā, tad vismaz gara možumā. "Žēl, ka te neredz nevienu trembru sulu," viņa iedomājās, kad bija secinājusi, ka ķermenis, atšķirībā no gara, tik možs nemaz nav. "Interesanti, vai te ir arī enerģijas dzērieni kā Augšzemē?"

Pa brītiņam piestājot un pakavējoties pie ēdienu stendiem, abi lēnā garā tuvojās Zelta un Saules ielas krustojumam. Tur atradās lielā platforma, no kurienes galvenā žūrija vēroja pavārus. Uz platformas rosījās arī svētku komentētājs, kurš gan, salīdzinot ar žūriju, bija piecas reizes tievāks. Viņš aizrautīgi klāstīja, kas notiek apkārt, turot rokās savādu mikrofonu, kas vairāk izskatījās pēc otas:

-     Drīz noslēgsies zupu konkurss. Tā kā iepriekšējā gada līderis šogad nepiedalās, nevar zināt, kas uzvarēs šogad. Ir vairāki pretendenti, bet, kurš iegūs balvu šajā disciplīnā, to uzzināsim pavisam drīz… Tikmēr pie Parka ielas varat ieturēt veģetārās maltītes, kā arī nobaudīt dažādas jūras veltes. Dabūjamas ir arī iecienītās delikateses, kā strafori un tasafūri.

-     Lūk, arī Prizmo! Dana piepeši iesaucās.

Viņš bija viens no pavāriem, kas pie platformas katlu un citu trauku ielenkumā sacentās zupu gatavošanā. Tā kā konkursam atvēlētais laiks strauji tuvojās beigām, argeklis cītīgi maisīja virumu un, ik pa laikam savu meistarojumu arī nogaršojot, meta tam klāt pēdējās garšvielas. Ar Prizmo garajiem nagiem tas izskatījās visai amizanti.

-    Pēdējās piecas minūtes! komentētājs vēstīja.

Šī ziņa visiem ēdiena gatavotājiem lika sarosīties vēl vairāk. Danai pat šķita, ka Prizmo aiz lielā satraukuma teju apgāza savu zupas katlu, bet, par laimi, tas tomēr palika uz plīts virsmas, un atlikušās minūtes viņš turpināja dūšīgi ņemties ap to.

-      Pārtraukt gatavošanu! komentētājs deva beigu signālu. Paldies, pavāri! Rezultātus paziņos pēc trešdaļjamas. Pēc tam sāksies nākamā konkursa kārta par labāko pīrāgu vai kēksu.

-    Prizmo, mēs esam šeit! Dana uzsauca argeklim, kad tas ar drūmu ģīmi bija atgājis nost no sava katla.

-    Kas viņam kaiš? Nokss aizdomīgi jautāja.

-    Tev viss kārtībā? sāka bažīties ari Dana.

-    Nē, nekas, viņš atteica. Tikai man šķiet, ka es tajā zupā sabēru pārāk daudz piparu.

-    Tad nu liela bēda! Dana mierināja. Kā tev gāja ar citiem konkursiem?

-     Ko? Jūs nedzirdējāt? Prizmo, nopētot Danu un Noksu, iesaucās reizē pārsteigti un aizvainoti. Es biju pirmais grilēšanā un trešais zivs gatavošanā!

-      Apsveicu! Dana ar prieku teica un uzsita uz argekļa zemā pleca.

-    Laikam tad, kad tas notika, mēs vai nu bijām pārāk aizrāvušies ar ēšanu, vai arī ar bēgšanu no vilkiem, Nokss ne visai priecīgā balsī piebilda.

Par laimi, Prizmo kofotu valodu neprata, un viņam šie vārdi gāja secen.

-    Iesim uz parku! Tur ir mazāk ļaužu, Prizmo, atguvis dzīvesprieku, ieteica un atsperīgā solī devās turp. Izskatījās, ka viņa prieks patiešām bija liels un neviltots, vismaz pietiekami liels, lai nepamanītu nedz nelielos caurumus Noksa kažokā, nedz abu saskatīšanos, kad viņi ar skatienu viens otram jautāja, vai vajadzētu argeklim visu izstāstīt.

-     Labāk neteiksim neko, Dana nočukstēja. Viņa pavārmākslai tas noteikti nepalīdzēs, un, ja viņš kādās no atlikušajām sacensībām neuzvarēs, tad ņems vēl un pakārsies.

-    Ko tu teici? Prizmo, kas gāja pa priekšu, pagrieza atpakaļ galvu.

-     Nē, nekas. Mēs tikai runājamies. Nekas svarīgs.

Acīmredzot pat savādā sačukstēšanās aiz muguras

nespēja novērst Prizmo domas no gatavošanas un savām iecerētajām receptēm. Viņi atrada labu vietiņu parkā, blakus jau zināmajai vēsturnieka Džeroma Ridlija statujai, kur Prizmo turpināja klāstīt katru savu šīsdienas izdarīto soli, katru pielikto garšvieliņu un sastāvdaļu.

"Mīlestība nāk caur vēderu," Dana atkal un atkal pārliecinājās.

-     Un ko labu sadarījāt jūs? iztrūcinot Danu, kas bija domīgi vērojusi statuju sev blakus, pēkšņi ieminējās Prizmo.

-     Ko? Dana pārjautāja, jo nebija īsti klausījusies Prizmo teiktajā.

-    Ko labu sadarījāt jūs? viņš atkārtoja.

Nokss ar Danu saskatījās.

-     Nu… Es aplūkoju Augšzemes pavāru izstādi. Satiku Milsu. Tad "Uzkodu maratonā" satiku Noksu. Ko viņš darīja pirms tam, es nezinu, bet pēc tam, viņa brīdi ieturēja pauzi, pēc tam mēs vienkārši pastaigājāmies. Pārsvarā pie augļu stendiem.

Vai nu Danai tikai tā šķita, vai arī Nokss patiesi sāka smieties. Tie gan vairāk izklausījās pēc rējieniem.

-     Jauki, noteica Prizmo, bet es toties, kad sāku grilēt to lopa gaļu, netīšām salēju pārāk daudz etiķa, un atkal turpinājās jūsmīgu vārdu plūdi par to, kā tad viņam ir gājis. Ar trešdaļjamu jeb pusstundu, kas bija atvēlēta pārtraukumam, Prizmo bija par maz, lai izstāstītu visus savus pārdzīvojumus, tomēr katli sauca, un lielajam pavāram bija laiks doties, lai uzzinātu iepriekšējā konkursa rezultātus, bet pēc tam turpinātu cīņu par tituliem.

-     Ak vai, ak vai, ak vai! Ja nu es būšu visu salaidis dēlī? Man patiesi šķiet, ka es tur sabēru par daudz piparu… drebošām kājām spraukdamies cauri ļaužu plūsmai, Prizmo uztraucās par saviem panākumiem zupu vārīšanā.

-     Nomierinies! Kas būs, būs. Vaimanāšana noteikti nepalīdzēs, nedaudz aizkaitināti atteica Dana.

-   Vai visi dalībnieki ir klāt? jautāja pasākumu komentētājs. Izskatās, ka dažu vēl trūkst. Lūdzu visiem Zupas gatavošanas konkursa dalībniekiem atgriezties pie platformas.

Pēc brīža Prizmo un pārējie divpadsmit konkursanti, visi vienlīdz uztraukušies, bija atgriezušies savās vietās un gatavi uzklausīt rezultātus.

-    Paldies, uzcītīgie pavāri! komentētājs turpināja.

-    Zupu klāsts patiesi bija dažāds un meistarīgi sagatavots, bet vienmēr kāds paliek par zaudētāju, kamēr cits uzvar. Rezultāti Lielā konkursa kārtai "Labākā zupa" ir šādi, viņš pacilāti sludināja un no aploksnes izvilka lapiņu.

-     Pēdējā vieta — Novāks Herdriks.

Atskanēja pieticīgi aplausi, bet nosauktais drūblis piesarka un, saviebis drūmu ģīmi, nogāja no platformas, nemaz nesagaidījis citus rezultātus. Tikmēr komentētājs sauca pārējo vietu ieguvējus secībā no beigām. Kad bija nosaukta piektā vieta, Prizmo vārda starp nosauktajiem vēl joprojām nebija. Danai šķita, ka viņš, tur stāvēdams, atplaukst arvien vairāk un vairāk. Ceturtā vieta, trešā…

-    Otrā vieta — Prizmo Erems!

Lai arī bija redzams, ka Prizmo ir nedaudz vīlies, ka netiek nosaukts pēdējais, tomēr viņš ar prieku gāja paspiest roku žūrijai un saņemt diplomu, kuru rotāja viņa vārds un arī cipars divi.

-      Tas nozīmē, ka pirmā vieta paliek Nerentilam Čerosam. Apsveicu jūs!

Šis gods tika kādam drūblim, krietni īsākam nekā citi. Viņš apmierināti saņēma savu goda balvu — nevis rakstisku apliecinājumu, bet medaļu, līdzīgu tai, kādu Dana bija manījusi vīdam ārā no Prizmo jakas, kad viņi sēdēja parkā. Tad sekoja neliela svinīga ceremonija un izklāsts par uzvarētāju gatavotajām zupām, bet pēc tam tika paziņots, ka tūlīt sāksies pīrāgu cepšana. Prizmo, tāpat kā pārējie pavāri, no jauna ieņēma vietu pie saviem virtuves rīkiem un, atskanot konkursa sākuma signālam, tūliņ ķērās pie savas pīrāgu receptes. Lai gan pirmīt parkā viņš Danai šo recepti bija stāstījis, meitene to vairs nespēja atcerēties — viņas prāts tobrīd bija bijis pārlieku aizņemts ar ko citu. Viņa bija domājusi par šīs dienas notikumiem parkā, un šīs domas viņai neizgāja no prāta arī tagad.

Kamēr Prizmo cepa savu, ko nu viņš tur cepa, un nekas sevišķs nenotika, Dana ar Noksu nolēma vēlreiz aiziet uz vietu, kur bija parādījies vilks cilvēka izskatā. Abi atkal ienira ļaužu pūlī un ļāva tam sevi nest līdz minētajai šķērsielai. Tur nonākuši, abi pagāja malā, lai nevienam netraucētu, un kārtīgi to apskatīja, taču bija spiesti secināt, ka tā ne ar ko neatšķiras no citām šķērsielām — te bija gan ierastā ļaužu straume, gan svētku kņada un citi trokšņi.

-    Es nesaprotu, Dana nobubināja. Tu nekad neesi par kaut ko tādu dzirdējis? Nevis par vilku, bet par to, ka visi pazuda?

-    Nē. Ja būtu, tad atpazītu to jau tad, kad šis klusums iestājās. Man tā ir tikpat liela mīkla kā tev.

Dana nopūtās un nosēdās uz kādas kastes, kas mētājās pie ielas malā.

-    Derētu par to apvaicāties Vecajam. Man ir apnicis neko nesaprast. Vienkārši apbēršu viņu ar jautājumiem.

-     Bet neaizmirsti, ka tad tev pašai daudz kas būs jāpaskaidro!

-     Tas nav svarīgi. Man sāk likties, ka ar šo slepus skraidīšanu apkārt mēs visu tikai sarežģījam, Dana atteica un sadrūma. Protams, pirms došanās uz Pūķu kalnu viņa visu bija izklāstījusi Prizmo, un viņš noteikti pastāstīja tālāk arī Vecajam, bet Danai nezin kāpēc bija sajūta, ka viņa nav izstāstījusi kaut ko Joti svarīgu. Tikai viņa nevarēja saprast — ko tieši.

-     Ko sarežģījam? Nokss nesaprata.

-    Visu Izsaukšanas būšanu, meitene klusi atbildēja.

Nule uznākušais nomāktais garastāvoklis lika Danai

atcerēties par Briežu ciemu, par savu divstāvu māju un vecākiem. Piepeši viņā bija radušās milzīgas alkas nokļūt tur atpakaļ. Meitene apzinājās, ka viņai dzīvē ir bijis dots daudz laika atrasties ar viņiem kopā, taču tieši šobrīd viņa to vēlējās tik ļoti kā nekad agrāk. Brīžiem viņai prātā pavīdēja arī doma, ka nekad neatgriezīsies Augšzemē un nekad vairs nesatiks savus vecākus. Dana noskurinājās. Tā bija pārāk baisa doma, lai tai ļautu vaļu, tāpēc meitene tūliņ pielika visas pūles, lai to nogremdētu zemapziņas dzīlēs.

-     Nomierinies, kofots sacīja un atgrieza meitenes uzmanību Drūbļu ciemā. Kā būtne, kam ir tikai deviņsimt deviņdesmit deviņi gadi, tu pilnīgi normāli tiec galā. Nedomā, ka atšifrēsi visas šīs zemes sazvērestības.

Tas neizdodas nevienam drūblim, argeklim, kentauram vai vēl kādam. Daudzi šis zemes nostūri pat nav kārtīgi izpētīti, Nokss mierināja, nosēdies meitenei blakus. Drīzāk tev ir iemesls priecāties, jo tu esi uzdūrusies daudz kam jaunam, kas līdz šim nav bijis zināms vai arī sen aizmirsts.

-    Piemēram?

-    Piemēram, tas, kā pūķu un zvēru cīņas laikā tie pazūd. Domāju, ka visiem tas ir kaut kas nedzirdēts. Droši vien tagad Vecais sēž savā neērtajā krēslā, lauzīdams par to galvu.

-    Pagaidi! sākusi domāt par Veco savā templī, Dana iesaucās. Mēs varam aiziet pie Violas! Tagad. Viņa taču ir tepat pilsētā.

-      Jā, varam… Bet tu domā, ka viņa tagad, svētku laikā, sēdēs muzejā, gaidīdama, kad pie viņas kāds atnāks, nevis dosies ēst gardumus?

-    Mēs varam pārbaudīt. Turklāt vērot, kā gatavo kēksus, man nekad nav licies pārlieku aizraujoši. Atšķirībā no manas mātes. Viņu gan no šādas nodarbes nevarētu atraut. Ja vien spētu noturēties un pati neķertos pie gatavošanas.

-     Tagad skaidrs, kāpēc Prizmo ar taviem vecākiem bija lieli draugi, Nokss nosmēja.

Abi devās ceļā un, dodoties garām Zelta, Mēness un Saules ielas krustojumam, kur vēl joprojām varēja vērot pavārus, cītīgi maisot savas cepamās mīklas, īsā laikā nokļuva pie Violas nama, kura stiklotie kupoli vizēja Uguns zemes dienas gaismā. Tur notika kaut kādi pasākumi Ēdienu svētku ietvaros, bet Violu starp klātesošajiem nemanīja. Var jau būt, ka viņa šobrīd atradās pilnīgi kaut kur citur, bet pārbaudīt varēja.

Kamēr Nokss palika gaidīt uz ielas, varenās ieejas durvis Danu ieveda pavēsajā un pustumšajā muzeja iekštelpā. Tajā joprojām slējās lielās kāpnes, pa kurām

Dana ļoti vēlējās kādreiz uzkāpt un papētīt šā muzeja eksponātus kā vienkāršs tūrists, nevis īpašs Violas viesis, tomēr šoreiz viņa to vēl nedarīja. Tā vietā meitene devās uz durvīm pa labi, kur sēdēja tas pats sargs, kas pagājušo reizi, un tikpat garlaikoti kā iepriekš lasīja avīzi. Šoreiz tās titullapu, protams, rotāja informācija par Ēdienu svētkiem, taču sargs lasīja rakstu par peldēšanas sporta iespējām Telonu līcī, Ūdens zemē.

-    Kā varu palīdzēt? viņš ierunājās, kad bija pacēlis acis no laikraksta. O! Sveiki! Jau domāju — kaut kad drīz atkal iegriezīsities, sargs teica, atpazinis Danu.

-     Jā, varbūt jūs varētu pateikt, vai Violas kundze tagad ir uz vietas?

-     Nē, nav gan. Ja nemaldos, tad piedalās kādā pasākumā pie Saišu ielas, ja pareizi dzirdēju, bet precīzāk nepateikšu. Man kaut ko viņai nodot?

-    Nē, paldies. Gan jau kaut kad vēlāk. Paldies par to pašu! Dana pieklājīgi atteica un devās atpakaļ uz durvju pusi.

-      Oho, tik ātri es tevi atpakaļ negaidīju, Nokss iesaucās, ieraudzījis Danu jau nākam ārā no muzeja.

-       Tev bija taisnība, viņas šeit nav. Vismaz ne pagaidām. Vajadzēs te iegriezties kādu citu reizi vai aiziet pie Vecā, lai noskaidrotu par mūsu vilku.

-    Skaidrs. Tad jau nekas labāks kā paēst un just līdzi Prizmo mums nav darāms.

-    Laikam gan. Svētku vadītājs vēl neteica, kas viņiem tur notiek ar pīrāgiem?

-    Tikai to, ka bijis kāds saniknojies un uzlējis mīklu vienam no žūrijas. Tas arī viss. Ja neskaita vairākus komentārus par to, kas notiek citās vietās.

Vērot pīrāgu cepšanas konkursu viņi varēja ari no Violas nama, taču kāpēc gan nedarīt to tuvāk? Dana ar kofotu devās pie platformas un vietas, kur cītīgi rosījās Prizmo un pārējie pavāri. Meitene atminējās viņu gatavojam ari senāk, bet tagad šķita, ka ar traukiem un ēdieniem viņš apietas daudz veiklāk un meistarīgāk. Raugoties, cik aizrautīgi Prizmo tur darbojas, Danai bija patiess prieks par argekli. Viņa pati noteikti nevarēja lepoties ar savām prasmēm — meitene prata uzvārīt pelmeņus, makaronus, rīsus un griķus, kā arī uzcept omleti, bet ar to viņas virtuves prasmes vairāk vai mazāk arī bija izsmeltas.

Pēc sarkano debesu krāsas toņa bija nosakāms, ka pamazām sāk krēslot un tuvojas vakariņu laiks. Arī pīrāgu cepšanas konkurss jau tuvojās beigām. Ritēja tā pēdējie mirkļi, kurus Prizmo izmantoja, lai uzkaisītu pūdercukuru uz patiesi apetītelīga, liela kēksa, kas, šķiet, jau pa lielu gabalu smaržoja pēc vaniļas. Tad skanēja sacensību beigu signāls.

-      Nu, ja tagad es nesaņemšu pirmo vietu, tad vienkārši došos uz kādu daudzstāvu ēkas jumtu un lēkšu lejā, Prizmo smejoties teica, kad bija pienācis pie Danas un Noksa.

-      Cerēsim, ka tomēr pirmā vieta būs tava, jo man patiesi negribētos tevi lobīt nost no ielas, Dana atjokoja pretī, un to viņa vienkārši nevarēja nedarīt, jo Prizmo, par spīti nogurumam, staroja kā maija saulīte. Visu dienu viņš vaiga sviedros bija kaut ko cepis un vārījis, grilējis un šmorējis, turklāt ne bez panākumiem.

-     Jācer gan. Tad man būs divas pirmās vietas, divas otrās un viena trešā. Nemaz nav tik slikti

-      Ir jau nu gan noteikti labāk par "Gada sliktāko pavāru".

-     Ak, tas bija šausmīgs gads! Nepiemini to!

-     Kādi konkursi vēl ir palikuši?

-      Tikai dzērienu. Pēc tam būs lielā apbalvošana, Prizmo sajūsmināts atbildēja.

Starp šo un nākamo sacensību posmu atkal bija dots pusstundas pārtraukums, kuru viņi trijatā pavadīja Drūbļu tirgū, nopērkot kaut ko garšīgu. Pēc tam klāt jau bija pīrāgu cepšanas konkursa apbalvošana.

-     Lūdzu visus pavārus ierasties uz platformas! Paldies! teica balss mikrofonā.

Ļaudis atkal sadrūzmējās, un visi ar nepacietību gaidīja, kuram dalībniekam būs izdevies uzvarēt šoreiz.

-    Visi klāt? Tātad — rezultāti konkursam "Gada saldais pīrāgs, kēkss vai kūka". Cīņa bija spraiga, un, ja tas būtu bijis atļauts, mēs piešķirtu četras pirmās vietas. Izšķirties bija grūti, tomēr uzvarētājs ir pelnījis savu godu. Tātad. Šoreiz balvas saņem nevis trīspadsmit dalībnieki, bet tikai divpadsmit, jo Herdrika kungs pēc uzbrukuma žūrijas locekļiem ar mīklu tika diskvalificēts. Paldies par jūsu centību! Atskanēja klusi smiekli, taču tūliņ aprima. Divpadsmitā vieta…

Konkursa vadītājam saucot vietu ieguvējus, atkal iestājās saspringts klusums, kuru ik pa laikam pārtrauca skatītāju aplausi. Arī šoreiz Prizmo vārds tika atstāts uz beigām, un, kad tika nosaukts jau trešās vietas ieguvējs, nevarēja nepamanīt, kā Prizmo staro.

-    Otrā vieta — Vaitams Okihojo!

Atskanēja saucieni un gaviles, taču tie bija veltīti ne tik daudz Vaitamam, cik Prizmo. Viņš, pacēlis rokas, plati smaidīja un gavilēja pats sev.

-    Un, visbeidzot, apsveicam pirmās vietas ieguvēju — Prizmo Eremu! Paldies visiem pavāriem! ar vadītāja pateicību noslēdzās pīrāgu cepšanas konkurss, kurā Prizmo tika jau pie otrās medaļas.

-      Man izdevās, man izdevās, man izdevās! viņš priecīgi sauca, iedunkājot Džimu, kas atradās turpat līdzās.

-    Nemaz par tevi nešaubījos, Džims pieticīgi smaidīja un papliķēja draugam pa plecu.

-    Apsveicu! Laikam jau tomēr neiesi meklēt daudzstāvu ēkas, Dana viņu apsveica ar platu smaidu.

Tomēr lieliem priekiem laika neatlika daudz, jo tūliņ atkal ierunājās svētku vadītājs:

-    Uzmanību! Drīz sāksies konkurss "Kokteiļi un dzērieni". Dalībniekus lūdzam atgriezties savās vietās. Atkārtoju, ka pusjamu pēc šā konkursa notiks lielā apbalvošanas ceremonija, kur arī uzzināsim Gada pavāru, kā arī Gada interesantākās receptes autoru un uzvarētājus citās nominācijās.

Komentētājs vēl iepazīstināja ar citiem vakara pasākumiem, bet pēc tam deva starta signālu, un visi pavāri tūliņ sāka liet glāzēs dažādus brūvējumus un visvisādus brīnumus, ar ko sajūsmināt žūriju.

Tā ka dzērienu gatavošana neaizņēma tik daudz laika, kā, piemēram, gaļas grilēšana, tad šoreiz Dana ar Noksu nolēma pavērot, kā Prizmo kaut ko gatavo no sākuma līdz beigām. Pagaidām viņa dzēriens, kas tika jaukts lielā kokteiļa glāzē, bija ieguvis tumši zilu krāsu, bet, kad viņš pēc brīža pielēja kaut ko klāt, tas jau kļuva violets.

Dzērienu krāsas turpināja nomainīt cita citu, un tā tas ritēja vēl minūtes desmit, līdz vadītājs paziņoja, ka gatavošanai atlicis pavisam īss brīdis. Tagad dalībnieki saviem brūvējumiem pievienoja augļu gabaliņus glāžu malās, dažiem bija arī salmiņi un lietussardziņi vai olīvas. To redzot, Dana secināja, ka Augšzemei un šejienei ir vēl viena līdzība — arī dažādu dzērienu dekorēšana un pasniegšana.

-     Paldies, uzticamie pavāri, laiks ir beidzies, ierunājās konkursa vadītājs, un ar šo brīdi noslēdzas šā gada Labākā pavāra konkursa gatavošanas sacensības. Visiem dalībniekiem ir garantētas balvas, bet tas viss un vēl vairāk pēc nelielas pauzes. Gan skatītāji, gan žūrija no tiesas novērtēja jūsu darbu, ko šodien mums izrādījāt.

Nodevis pagatavoto dzērienu žūrijas vērtēšanai, Prizmo pievienojās draugiem, taču šoreiz viņš ar paveikto nebija tik apmierināts un visu laiku murmulēja, ka ir kaut ko ne to salējis kokteili un ar esošajiem rezultātiem nepietiek, lai izvairītos no titula "Sliktākais pavārs".

-      Nomierinies taču, tev ir divas medaļas, viņu mierināja kāda argekle.

-    Jā, no divdesmit piecām.

-     Labāk nekā neviena.

-    Tik un tā man šķiet, ka es visu salaidu grīstē.

-     Laikam Prizmo nekad nerimsies, Nokss gurdeni novilka, tupot uz zemes netālu no kāda veikaliņa, kur pārdeva cukurgailīšus un citus lipīgus brīnumus.

-    Varbūt vienīgi tad, kad ceremonija būs beigusies, pievienojās Dana. Tomēr maz ticams, un, visdrīzāk, miera viņam nebūs ne šodien, nedz arī pāris nākamajās dienās.

-    Vismaz reizi gadā visi šejienes iedzīvotāji vienkārši nojūdzas. Ja neskaita Jauno gadu, kad notiek vēl lielāka uzdzīvošana un ālēšanās.

-    Ejam, ejam, Prizmo piepeši iesaucās un skriešus metās atpakaļ uz vietu, kur bija jānotiek balvu dalīšanai. Es negribu nokavēt.

-   Vēl taču ir gana laika, Džims īdzīgs iebilda, tomēr sekoja Prizmo.

Šoreiz te patiesi bija sapulcējies daudz ļaužu. Kad visi citi pasākumi jau bija beigušies, metās tumšs un pilsēta tika bagātīgi izgaismota ar maģiskām gaismām, tad visi devās just līdzi saviem favorītiem.

-    Godātie klātesošie, kāds ierunājās mikrofonā. Tas bija pilsētas mērs. Šķiet, ka Ēdienu svētki ir sasnieguši savu finišu. Šogad tie mums ir nesuši ne mazums pārsteigumu un priecīgu brīžu. Par sevi es varu teikt, ka man šie svētki šķiet ļoti izdevušies. Un jums?

Publika atsaucīgi piekrita.

-     Prieks dzirdēt… Es zinu, ka jūs nepacietīgi gaidāt konkursu rezultātus, un pie tā arī tūliņ ķersimies. Sāksim ar rīta konkursiem. Viena no populārākajām sacensībām noteikti ir "Uzkodas pret uzkodām" jeb "Uzkodu maratons". Vai visi nogaršoja daudzos meistarojumus, kas kopsummā svēra teju tonnu?

Klātesošie atkal atbildēja apstiprinoši, un pilsētas mērs uzskaitīja vēl citus konkursus, kas šodien bija baudījuši pilsētas viesu ievērību. Kā izrādījās, dažādu pasākumu un notikumu pilsētā bija noticis krietni vairāk, nekā Dana bija iztēlojusies, jo par daudziem no pieminētajiem viņa dzirdēja pirmo reizi.

-    Te viss notiek tikpat ilgi kā Oskaru ceremonijās, Dana nopurpināja, kad balvu pasniegšana jau kādu laiku bija ilgusi un pienākusi muzikāla pauze, kuras laikā liela daļa klātesošo gāja dejot.

-    Auskaru? Nokss pārjautāja.

-     Oskaru. Tā ir filmu ceremonija Amerikā, kur pasniedz zelta statuetes par "Labāko lomu", "Labāko filmu" un vēl nezin ko. Es pusē vienmēr aizmiegu.

-    Kas bija filmas?

-    Uz ekrāna attēli…

-    Ak jā, pareizi, Nokss attrauca.

-     Kā ar taviem savainojumiem? meitene pēc brīža pavaicāja. Ja godīgi, tad zem spalvas tos nemaz vairs nevar redzēt.

-     Ir labāk, daudz labāk. Nezinu, ko veterināri gāž tajās zālēs, bet acīmredzot tās arī palīdz.

-    Un nu, viņus pārtrauca mērs, kas bija pieņēmis sevišķi svinīgu toni, galvenais Ēdienu svētku brīdis, ko jūs tik ilgi gaidījāt — uzvarētāju apbalvošana.

Prizmo, kopā ar pārējiem pavāriem stāvēdams pie platformas, sāka sajūsmā lēkāt. Protams, uzvarētāji netika paziņoti uzreiz, jo pirms tam bija jānosauc visas nominācijas un rezultāti par katru konkursu atsevišķi. Zemākā vieta, ko Prizmo bija ieguvis kādā no konkursiem, bija par karstajiem ēdieniem, un tā bija devītā vieta — pārējās tikai uz augšu, to vidū ari divas pirmās vietas.

-    Tituli, par kuriem cīnījās dalībnieki, ir šādi, mērs sacīja. "Gada atraktīvākais pavārs", "Gada oriģinālākā ēdiena gatavotājs", "Gada lielākā izgāšanās", "Gada sliktākais pavārs" un "Gada labākais pavārs"!

Tūliņ pēc tam sākās arī apbalvošana. Pirmais savu balvu saņēma Gada atraktīvākais pavārs, par kuru tika atzīta pavāre Menija Dakuti — viņas vārds svētku gaitā patiesi bija daudz kur pieminēts. Tālāk nāca Gada oriģinālākā ēdiena gatavotājs, kam bija tik garš un sarežģīts vārds, ka pat komentētājam to bija grūti izrunāt, kur nu vēl Danai. Pēc tam tika nosaukts Gada sliktākais pavārs, kurš izrādījās tas pats, kas bija "nomīklojis" žūriju. Viņš gan pēc savas balvas neieradās. "Kurš gan būtu vēlējies sev saņemt tādu balvu?" nodomāja Dana.

Kad šīs nominācijas bija nosauktas un apbalvotas, beidzot kārta bija arī Gada pavāra paziņošanai. Tiesa, pirms tam vēl bija jāizreklamē visi pasākuma sponsori un atbalstītāji, tomēr beidzot tika arī līdz tam.

-    Un uzvarētājs ir… mērs ieturēja intriģējošu pauzi, kamēr fonā ritmiski rībēja bungas, lai paaugstinātu spriedzi, Nerentils Čeross!

Visi klātesošie gavilēja un sauca:

-    Apsveicam, Nerentil! Tu patiesi biji to pelnījis.

-    Čeross šajos konkursos bija piedalījies jau daudzus gadus un nu beidzot sasniedza arī sen kāroto mērķi. Aplausus! pilsētas mērs sauca mikrofonā, un aplausi tika saņemti. Līdz ar to es paziņoju šos Ēdienu svētkus par slēgtiem! Liels paldies visiem klātesošajiem. Tiksimies nākamgad ar jaunām receptēm un jaunu cīņas sparu. Vēlreiz paldies, un es ceru, ka šodienas notikumus izbaudījāt tikpat ļoti kā es!

Vēlreiz pateicies visiem svētku dalībniekiem un viesiem, mērs nokāpa no podesta. Kaut arī svētki oficiāli bija slēgti, diena vēl nebija galā — tagad sākās ballēšanās, kurai bija paredzēts turpināties, līdz nebūs iestājusies pilnīga tumsa. Tiesa, tie, kas dzīvoja tālāk no pilsētas, jau tagad sāka pamazām pulcēties kopā, lai dotos uz mājām, to vidū arī argekļi. Bet, kamēr viņi vācās vienkopus, vēl bija mazliet laika, ko Prizmo izbaudīja pilnībā — lai arī nebija ieguvis nekādus papildu titulus, viņš tomēr staigāja apkārt ļoti apmierināts ar sevi.

-     Nebija tie kursi velti ieti? Dana viņu uzrunāja, kad Prizmo visiem izrādīja savas medaļas.

-    Noteikti nebija. Ja nebūtu ievingrinājis roku pirms svētkiem, tad, iespējams, būtu kļūdījies vēl vairāk.

-    Vai arī tu būtu metis žūrijai mīklu sejā?

-     Nē, Prizmo, skaļi smejoties, atbildēja. Arī Dana smējās — ne tikai tāpēc, ka gaisā virmoja pacilātības sajūta, bet arī tāpēc, ka nekad nespētu iztēloties Prizmo darām kaut ko tādu.

Kamēr vēl bija iespēja, Dana ar Noksu, cik nu vēders ļāva, steidzās izbaudīt pēdējos Ēdienu svētku labumus, taču drīz lielie pūķi jau bija sagatavoti lidojumam, un bija laiks doties atpakaļceļā uz argekļu alām. Pēc brīža viņi jau bija pacēlušies gaisā un lidoja mājup, tikai šoreiz no apkārtnes pētīšanas nekas neiznāca — bija jau pavisam satumsis, un Dana varēja tikai apbrīnot pūķu nakts redzi.

-     Es vairs nespēju pakustēties. Tik ļoti pieēdies laikam neesmu bijis nekad. Tagad, kad vairs neizskatos pēc klaidoņa, pieēsties ir daudz vieglāk, Nokss nokunkstēja, kad pūķi bija nolaidušies pie Laika koka.

-    Tur man tev jāpiekrīt. Arī mans kuņģis rīt žēlosies, ka nevajadzēja ēst tik daudz, Dana vaidēja, kāpjot no lielā lidoņa un palīdzot arī Noksam tikt lejā.

-    Nedrīkst aizmirst aiziet pie Vecā! Nokss atgādināja.

-      Tiesa. Kas tik šodien ir noticis! Dana visai apmierināti teica, vēl īsti nespējot noticēt, ka tas viss šodien atgadījies tieši ar viņiem.

UZBRUKUMS

— (Celies taču beidzot! Ko var gulšņāt visu dienu? Nokss pārmetoši teica, lai gan pats vēl lāga nebija atvēris acis un, apgūlies uz muguras, joprojām vāļājās pa gultu.

-    Tikai pēc tevis, Dana norūca pretī, pārveļoties uz otriem sāniem. Abi ar Noksu viņi noteikti bija divi lielākie sliņķi vismaz simts enomu rādiusā.

-    Ir jāizrunājas ar Veco.

-    Ak, jā, pareizi! Dana piepeši atcerējās, un tas lika viņai beidzot saņemties un izlīst no gultas. Meitene saģērbās, tad izvilka no gultas arī kofotu, mudinot, lai tas aiziet vismaz uz brokastīm.

-    Negribu ēst.

-    Oho! Kaut ko tādu laikam var dzirdēt tikai vienreiz mūžā, Dana viņu ķircināja un, uzmetusi skatienu istabiņai, ievēroja, ka lielais skapis atkal ir pametis savu atrašanās vietu. Par laimi, šobrīd viņiem tas nebija vajadzīgs.

Pēc brīža abi izgāja no istabiņas un devās uz ēdnīcu. Galvenā sarunu tēma tur, protams, bija Ēdienu svētki. Vislielākā daļa argekļu uzmanības tika Prizmo, kurš tomēr bija vienīgais, kas piedalījās Lielajā konkursā. Arī Līna ar savu ģimeni, kas otrā pilsētas galā notikušās sacensībās bija ieguvusi otro vietu, par uzmanības trūkumu nevarēja sūdzēties.

Uz ēdnīcas galdiem varēja manīt lielu daļu tādu pašu brīnumu kā vakar. Šķita, ka šejienes pašu pavāri ir krietni pacentušies, lai ēdienu klāstu kaut nedaudz pielīdzinātu tam, ko varēja nobaudīt pilsētā. Bija krietni daudz neredzētu ēdmaņu, kas ikdienā uz galdiem parasti nebija manāmas.

-    Man šķiet, ka, šeit dzīvojot, ne pa jokam apvelšos, Dana smējās, kad bija nopētījusi galdu.

-     Man ir radies tāds pats iespaids, ka tevi kāds grib uzbarot, Nokss atteica un, nebūdams izvēlīgs, sāka tiesāt pirmo, kas gadījās tuvumā. Laikam tas "negribu ēst" viņam bija pārgājis, tiklīdz bija ieraudzījis bagātīgi klāto galdu.

-     Kā tev šķiet, ko Vecais mums varētu pastāstīt, ja mēs izklāstītu par to cilvēkveidīgo vilku un par tukšo pilsētu? Dana ēzdama jautāja.

-     Nav ne mazākās jausmas. Tas vien, ka vilks var izskatīties pēc cilvēka, mani nedaudz biedē. Nemaz nerunājot par to, ka visa pilsēta pēkšņi izkūp gaisā un tad uzrodas no jauna, it kā nekas nebūtu noticis. Tādiem vilku cilvēkiem nevajadzētu būt.

-    Kā tu to domā?

-     Ir vēstures fakti, ir leģendas un mīti. Bet tiek uzskatīts, ka vilkači te nav bijuši un nekad arī nebūs, Nokss skaidroja. Dana nebija tik zinīga, lai varētu ar vinu strīdēties.

-     Bet ja nu… pazuda nevis viņi, bet mēs? Dana izteica savu minējumu.

-    Kas jums pazuda? nelaikā bija uzradusies Kini.

-     Nekas, mēs vienkārši runājam par šo to, pagriezdamās pret meiteni, Dana ātri noteica. Kā tev patika svētki?

-     O, ļoti jauki! Mēs ar Atiju un Jundi nopirkām tādu cukurvati! viņa stāstīja un izpleta rokas, cik varēja, lai parādītu, kas par milzīgu cukurvati viņiem bijusi.

-     Un tagad šis izmērs ir jāizdala ar divi, aiz māsas muguras nostājies, smaidīdams sacīja viņas vecākais brālis.

-     Sveiks, Atij! Dana sveicināja, bet Nokss tikmēr turpināja ēst un apdomāt meitenes izteikto domu par pazušanu.

-    Pajautā, vai viņi gadījumā nezina, vai Vecais ir šeit! kofots, pagriezies pret rudmati, ieteica. Arī viņam, tāpat kā Violai, patīk kaut kur aizblandīties.

-      Šaubos, vai viņi zinās, Dana atbildēja, palūkojusies uz abiem bērniem.

-    Ko nezinās? Mēs?

-    To, vai Vecais tagad ir šeit.

-    Nav ne jausmas. Ko tad tev no viņa vajag?

-    Parunāties par šo un to.

-     Laikam vienīgais veids, kā to noskaidrot, ir aiziet uz Templi, Atijs secināja.

-     Labi, Noks. Nevilksim garumā. Ejam tagad! Paldies par kompāniju! Dana teica, tā īsti arī nepaēdusi, bet kopš vakardien apēstā ēdiena daudzuma tik ļoti nemaz arī negribējās.

-    Jau esmu tur, Nokss, likdams mutē pēdējos kumosus, atsaucās.

-    Tiksimies vēlāk! Dana atsveicinājās no abiem jaunajiem argekļiem un kopā ar kofotu devās uz durvīm.

Iznākuši no ēdnīcas, abi pagriezās pret garo Kolonnu zāli. No tās, kā jau vienmēr, vilka vēss gaiss. Tā nekad nebija izgaismota, un Danai šķita, ka tas ir ar nolūku, lai radītu spocīgāku un dramatiskāku iespaidu. Pustumsā kolonnas atgādināja vecus un pelēkus kokus, kas cits aiz cita iezīmēja ceļu uz Templi. Argekļu alu kņada bija izgaisusi viņiem aiz muguras, un vienīgo skaņu, ko šeit varēja dzirdēt, radīja kofota nagi, kas skrapstēja pret akmens grīdu.

-      Ko tu tobrīd domāji ar vārdiem "pazudām mēs, nevis viņi"? kofots ierunājās.

-      Es domāju to, ka mēs it kā kļuvām neredzami. Neviens taču mums nepiesējās, kad sagāzām tos augļus.

Tāpat vilku neviens nebija redzējis. Pēc tam nekas nebija manāms. Nekādu pēdu no viņa, it kā viņš joprojām būtu neredzams, bet mēs — atkal kļuvuši redzami.

-    Tad jau tam vilkam ir bijis jābūt varenam būrējam, lai panāktu, ka mēs kļūstam neredzami. Tomēr tas vēl neizskaidro, kāpēc nevienu neredzējām mēs, Nokss iebilda, iesoļodams Templī. Abi reizē palūkojās uz akmens solu tempļa stūrī. Tas bija tukšs un pēc skata tikpat neērts kā iepriekš.

-    Laikam tomēr būs jāpiekāpj vēlāk, Dana nopūtās. Viņa jau grasījās doties, kad neviļus viņas skatiens aizslīdēja pie Grāmatas. Pie tās kāds stāvēja, bet noteikti ne argeklis. Būtne bija cilvēka augumā, un tai mugurā bija tumšs apmetnis ar kapuci — gluži tāds pats kā tikko aprunātajam cilvēkveidīgajam vilkam.

Sadzirdējusi ienācējus, dīvainā persona strauji apcirtās, lai saredzētu, kas bija ieradies šajā klusajā vietā. Aiz viņa stāvēja Grāmata, atšķirta lappusē, kur nebija neviena attēla, bet viss bija pilns ar teksta ķeburiem. Brīdi neviens neiedrošinājās ne pakustēties, un, ja tas vispār bija iespējams, iestājās vēl lielāks klusums.

Pirmais sakustējās svešinieks, kas sāka lēni virzīties abiem tuvāk.

-    Nav labi, nav labi, Dana čukstēja, lēni kāpjoties atpakaļ. Nokss darīja tāpat.

-    Kas jūs esat? viņa drebošā balsī uzrunāja radījumu.

-    Iespējams, tavs lielākais murgs, svešinieks vīrieša balsī ļauni atbildēja. Šī atbilde jau pateica visu priekšā. Viņš noteikti nebija noskaņots uz draudzīgumu, un tāpēc, jo tālāk no viņa tikt, jo labāk.

-    Mums galīgi neveicas, Nokss izdvesa, tad strauji apsviedās apkārt, un abi ar Danu metās skriet atpakaļ pie argekļiem.

Nedzirdamiem soļiem tumšais stāvs uzsāka pakaļdzīšanos. Danas kurpes pa akmens grīdu nepatīkami slīdēja, bet viņa skrēja cik jaudas. Pēc mirkļa priekšā jau pavīdēja gaismas četrstūris, kas veda uz argekļu apdzīvotajām telpām. Patvēruma tuvums lika abi bēdzējiem sasparoties pēdējam spurtam, taču, iekams viņi paspēja to sasniegt, piepeši notika kaut kas neparasts. Vairākas no daudzajām zāles kolonām viņiem priekšā sāka svērties ejas virzienā, līdz krakšķēdamas apgāzās pavisam un, ar šausmīgu troksni sašķīda gabalos. Lai izvairītos no marmora šķembām, abi apstājās.

Telpu piepildīja liels putekļu mākonis, kas aizsedza gruvešus, taču viņiem arī tāpat bija skaidrs, ka ceļš pie argekļiem nu ir slēgts.

Nedz Danai, nedz Noksam nebija divreiz jāmin, kurš bija vainojams pie kolonnu brukšanas. Pagriezušies atpakaļ, viņi redzēja tumšo stāvu, kas bija pacēlis savu bālo roku pret kolonnām un licis tām sagāzties.

-    Ātri aizteleportē mūs! Nokss paguris elsoja.

Stāvs virzījās viņiem arvien tuvāk, bet Danai ar kofo-

tu nebija, kur glābties — atkāpšanās ceļu bija nosprostojuši gruveši.

-     Es… Dana stostījās. Viņai nebija ne jausmas, kā viņa kaut kur spētu nokļūt, kad prāts ir pilns šausmīgu domu par to, ko šis cilvēks varētu abiem nodarīt un kāpēc viņš to visu dara.

-     Tu to vari! Nokss izmisīgi centās meiteni pārliecināt, taču melnais jau bija pienācis klāt un spēcīgi paspēra kofotu malā.

Nu svešinieks stāvēja aci pret aci ar Danu. Ļauni smīnēdams, viņš izstiepa roku un sagrāba meiteni aiz spranda. Lai ari viņa centās izrauties, tas neizdevās — tvēriens bija stingrs kā dzelzs spīles. Viņš viegli pacēla Danu no zemes un piespieda pie vienas no kolonnām, kas nebija sagāzusies. Spēcīgie pirksti lēnām sakļāvās ap meitenes kaklu, arvien vairāk apgrūtinot elpošanu. Juzdama, ka sāk trūkt elpas, viņa vēlreiz centās atlauzt varmākas pirkstus, bet arī šoreiz bez panākumiem. Viņas skatiens, izmisīgi meklēdams glābiņu, šaudījās uz visām pusēm un neviļus nonāca pie Noksa, kas labu gabalu tālāk gulēja uz zemes, taču viņš bija bez samaņas un palīdzēt nevarēja. Meitene centās sataupīt elpu, lai izkliegtu pēdējo palīgā saucienu, taču vīrietis par to tikai ļauni nosmīnēja. Viņa acis bija zvērīga niknuma pilnas, acīmredzot izbaudot šo brīdi.

"Lūdzu, kāds… palīdziet!" — tā bija doma, kas atkal un atkal atkārtojās Danas galvā. Tomēr, kad elpa viņas krūtīs sāka izsīkt un laika gaidīt glābiņu vairs nebija, meitenes prātā ierunājās arī kāda cita balss: "Ja neviens palīgā nenāk, tad ir jārīkojas pašai." Tiklīdz viņa to bija sapratusi, tūliņ arī tapa skaidrs, ko darīt.

Skats Danai jau sāka aizmigloties, tomēr viņa ar acīm sameklēja tuvāko kolonnu, kas vēl bija vesela. Meiteni bija pārņēmusi spēcīga pārliecība, ka arī šo kolonnu tūliņ piemeklēs tāds pats liktenis kā iepriekšējās, tikai šoreiz par tās upuri nekļūs vis bēdzēji, bet gan to vajātājs. Viņas pārliecība bija tik liela, ka viņa burtiski jau redzēja to notiekam. Vai viņa to skatīja iztēlē vai īstenībā, to pateikt meitenes aizmiglotais prāts gan vairs nespēja, taču kolonna gāzās un tūliņ pēc tam eju sadrebināja dārdošs belziens. Dana juta, ka ciešais tvēriens atslābst un viņa līdz ar putekļiem un atlūzām smagi nokrīt uz grīdas.

-    Viņa mostas! kaut kur Danas prātā ielauzās sauciens.

-     Dana! Dana! Dana! Kas tev tur notika? meitene dzirdēja kādu saucam viņas vārdu un viegli raustām aiz pleca. Lai arī balss šķita esam tālu, viņa zināja, ka runātājs ir tepat blakus, tāpēc pavēra acis, lai uz viņu paskatītos.

-     Mierīgāk, ļaujiet viņai atģisties! Neaiztieciet viņu pagaidām!

-   Viņai viss būs kārtībā? satraukti jautāja kāds cits. Šo balsi viņa pazina — tas bija Prizmo.

-    Pri… Dana centās pasacīt, bet mēle neklausīja, un teiktais izklausījās visai nesakarīgi.

-     Kuš, guli! Prizmo čukstēja. Atpūties. Gan ar laiku tiksim ar visu galā.

Danas aizmiglotais skatiens pakavējās pie vairākām sejām, kas atradās blakus un lūkojās uz meiteni. Piepeši viņa atcerējās pēdējos brīžus, kas bija piedzīvoti Lielajā gaitenī, un viņa spēji iesaucās:

-    Noks!

Meitene centās pieslieties sēdus, bet tūliņ atkrita spilvenos.

Viņa juta, ka guļ uz kaut kā mīksta, un pēc mirkļa saprata, ka atrodas savā istabiņā.

-     Neuztraucies. Noksam viss kārtībā, šoreiz teica kāda sieviete, un Dana, to dzirdot, sajuta siltu plaukstu pieskārienu. Atnesiet kāds trembru sulu, sieviete piebilda.

Kamēr tika pildīts viņas rīkojums, sieviete uzlika mitru un vēsu kompresi meitenei uz pieres. Pēc minūtes bija dzirdama durvju atvēršana un ātra aizvēršana.

-    Lūk, te ir! runātājs atkal bija Prizmo.

Meitenes acis jau sāka rādīt skaidrāk. Telpā atradās

Prizmo, Vecais, nezināms argeklis ar rudu bārdu, kā arī argekle, kurai rokās tika nodots kauss ar trembru sulu.

-     Izdzer — jutīsies labāk, argekle teica, pieliekot kausu Danai pie lūpām. Viņa gan gribēja paņemt trauku pati, bet roka šķita neparasti smaga un galīgi neklausīja.

Pēc mirkļa dzēriens sāka iedarboties un meitene juta, ka pa ķermeni ātri izplatās patīkams siltums.

-    Kur ir Nokss? Dana atsāka, kad kauss bija tukšs.

-     Tepat. Guļ, Vecais atbildēja, ar roku norādot uz blakus atvilktu mazāku un zemāku gultu, kur, nereaģējot uz apkārtējiem trokšņiem, bija saritinājies Nokss. Vienīgo dzīvības zīmi izrādīja labā auss, kas ik pa laikam viegli noraustījās.

-    Mums ir jāparunā, Dana nopietni teica, pagriežoties pret Veco.

-    O, jā. Ir gan. Lūdzu, atvainojiet mūs uz kādu laiku, Vecais uzrunāja klātesošos. Kaut arī negribīgi, argekļi tomēr paklausīja un pameta telpu. Palika tikai viņi divi un guļošais Nokss.

-    Pastāsti man, kas jums tur notika, Vecais, nosēdies uz gultas malas, raizīgi ierunājās. Nogāztas kolonnas un jūs divi guļat uz grīdas.

-    Jūs neko neredzējāt? Kāds nemanīja cilvēku?

-   Cilvēku? Vecais nobrīnījās. Ja būtu pamanīts kaut kas aizdomīgs, tad man par to jau būtu paziņots.

-   Vārdu sakot, mums uzbruka. Man ar Noksu, Dana atbildēja.

Iestājās klusums. Vecā sejā bija redzams pārsteigums, ko pēc mirkļa nomainīja kaut kas līdzīgs bailēm.

-    Uzbruka, viņš atkārtoja un, sadrūmis vēl vairāk, novērsās, lai to pārdomātu.

-    Jā. Kāds cilvēks, vīrietis. Tērpies tumšā apmetnī ar kapuci. Viņš ir vainojams pie sagāztajām kolonnām… vismaz pie daļas.

-    Ko jūs darījāt Kolonnu zālē?

-     Mēs gribējām sameklēt jūs. Es ar Noksu. Mums bija daži jautājumi.

-    Par to vēlāk. Izstāsti no sākuma, kā viss notika.

-    Pēc brokastīm mēs ar Noksu devāmies uz Templi, lai satiktu jūs. Jūsu tobrīd nebija uz vietas, bet tas cilvēks ložņāja gar Grāmatu. Es nezinu, ko tieši viņš meklēja, bet, tiklīdz ieraudzīja mūs, tā sāka dzīties pakaļ.

Nosprostoja ceļu, sagāžot un sagraujot kolonnas, tāpēc nepaspējām nokļūt pie citiem.

-    Vai tevi žņaudza?

Tagad bija Danas kārta vilcināties ar atbildi.

-    Kā jūs to zināt?

-    Tev uz kakla ir zilumi, Vecais drūmi paskaidroja, nolūkojoties, kā meitene aptausta savu kaklu. Kā jūs no viņa izbēgāt?

-     Es īsti… es īsti nezinu, kā, bet to droši vien varētu izskaidrot ar vēl pāris sagrautām kolonnām.

Vecais satrūkās, tad turpināja:

-    Skaidrs. Kā viņš sagrāva kolonnas? Apmēram tāpat kā tu?

-     Laikam. Vismaz es nespēju iedomāties, kā viņš būtu varējis to izdarīt citādi, ja vien viņam nebija kāds neredzams palīgs. Tas gan man šķiet maz ticami.

Vecais, uzmanīgi klausījies, atkal uz mirkli apklusa.

-    Ko jūs gribējāt man jautāt?

-     Lieta ir tāda, ka vakar… vai jau aizvakar? Bet šis nebija pirmais tumši tērptais, kas mums uzbruka.

Vecais uz brīdi novērsās no Danas, it kā nevēlēdamies ticēt tam, ko dzird, tomēr savaldījies atkal pievērsās meitenei, mudinot to stāstīt tālāk.

-      Ēdienu svētkos, ap dienas vidu. Tobrīd risinājās "Uzkodu maratons", kad Nokss saoda kaut ko savādu un mēs devāmies pārbaudīt. Tas noveda mūs pie kādas šķērsieliņas, bet pēkšņi apkārt iestājās klusums. Vairs nekur nemanīja ļaužu, tikai parādījās Kolonnu zālē sastaptajam līdzīgs stāvs. Arī vīrietis. Debesis bija mainījušas krāsu, un bija redzami trīs mēneši. Nokss teica man bēgt un arī to, ka tas nemaz nav cilvēks. Tas bija tieši pirms tam, kad viņš pārvērtās par vilku un dzinās mums pakaļ. Pilnīgi nekur pilsētā nebija nevienas dzīvas dvēseles, tikai mēs trīs. Beigās es šo vilku… nodūru, Dana izteica, un pēkšņi viņai par to bija kauns, jo tā bija nežēlība pret dzīvniekiem. Tomēr tas ilga tikai mirkli, jo, atceroties, kā tas gribēja viņai nokost galvu un saplosīt Noksu, kaunu tūdaļ nomainīja dusmas.

-     Jā. Tas lops mani gandrīz sakapāja, pamodies noteica Nokss, kas uzreiz iesaistījās sarunā, lai gan visai miegaini un gausi.

-    Labrīt, Dana viņam sacīja, un pret Noksu pagriezās arī Vecais.

-    Es neko nenokavēju? kofots, iekārtojies ērtāk uz savas gultiņas, jautāja.

-    Neko tādu, ko tu nezinātu.

-    Tātad jūs sakāt, ka tas cilvēks pārvērtās par vilku, Vecais turpināja.

-    Viņam acu zobu vietā jau pirms tam bija ilkņi. Ja tas kaut kādā veidā maina situāciju, Dana piebilda.

-     Jā, maina gan. Pastāstiet, kā jūs nokļuvāt atpakaļ pie cilvēkiem!

-     Tas bija apmēram pāris sekundes pēc vilka nāves, kad viņš pārvērtās melnu mākoņu mutulī. Cilvēki, drūbļi un pārējie vienkārši parādījās, it kā neko nebūtu redzējuši, it kā nekas nebūtu noticis. Bija tikai apgāzts viens augļu stends, bet tas bija vēl tad, kad apkārt neviena nebija.

-    Tātad stends tika apgāzts, kamēr vilks vēl bija dzīvs?

-    Tieši tā. Mēs gribējām noskaidrot pie jums gan par vilku, gan par ļaužu pazušanu, bet tagad ir jāpiemet klāt vēl arī tie, kas ložņā pa Templi.

Vecais vai nu ar nodomu ieturēja dramatisku pauzi, vai arī apdomāja visus faktus tik ilgi, kamēr secināja kaut ko nelāgu.

-     Esmu pārliecināts, ka tie, kas jums uzbruka, noteikti ir no Netona klana, viņš sacīja.

-Viņam ir savs klans? Nokss pārsteigts iesaucās. Es zinu, ka bija, tā teikt, piekritēji, bet vesels klans?

-    Tie ir Netona līdzgaitnieki un sekotāji, kas uzskata viņa mērķus par gana labiem, lai tos pārdēvētu arī par saviem turpmākajiem dzīves mērķiem. Jāsaka, šis, kā tas sevi sauc, "klans" izveidojās tikai pēc Netona nāves. Par šo kopienu gan nekas daudz nav zināms, jo tika uzskatīts, ka tas drīz izjuka, tāpēc ka nespēja sapulcināt gana daudz līdzgaitnieku. Tas bija kā muļķīgs mīts, kas šad tad tika piesaukts. Tāpēc mani nepārsteidz, ka ar laiku kaut kas šajā sakarā nāk gaismā, bet gan apstāklis, ka tas notiek ļaužu pilnā pilsētā, nemaz nerunājot par argekļu alām.

-    Paprasi, kur visi ļaudis palika! Nokss atgādināja.

-    Kur Ēdienu svētku laikā visi pazuda? Uz tām aptuveni piecām minūtēm?

-     Viņi nekur nepazuda. Tie bijāt jūs, kas nokļuva kaut kur citur.

-    Izrādās, tev bija taisnība, Nokss novilka.

-    Kā tā? Mēs vairs nebijām Drūbļu ciemā?

-     Ciemā jūs bijāt, bet tas bija citāds — tas pats, bet reizē cits, Vecais skaidroja un, mirkli raudzījies abu sejās lasāmajā apjukumā, smagi nopūtās. Es sākšu stāstīt no paša sākuma.

Dana ar Noksu aiz satraukuma nekustējās un, šķita, pat neelpoja, lai tikai skaidri dzirdētu Veco.

-    Šī, kurā mēs atrodamies, nav vienīgā pasaule; tai ir vēl divas paralēlas. Katra ar kaut ko atšķiras, bet tajā pašā laikā visas trīs pasaules joprojām ir tā pati planēta Zeme ar visu Apakšzemi. Tā, kurā iekļuvāt jūs, jeb, precīzāk, tikāt ierauti ar varu, tiek saukta par Spiritālo jeb Vidējo pasauli. Tajā ir redzamas tikai tās būtnes, kas ir iegājušas šajā pasaulē. Tāpēc, kad jūs tur nokļuvāt, visi citi nebija redzami, jo viņi palika turpat, kur bija iepriekš. Spiritālā pasaule vēl ir īpaša ar to, ka tā ir vieta, kur mitinās spoki un gari. Tikai dažreiz tie spēj no savas pasaules iekļūt mūsējā. Spiritālajā pasaulē arī debesis vienmēr ir krēslā un ir redzami trīs mēneši jeb Mēness Triāde.

"Mēness Triāde," Dana klusi atkārtoja. "Tas šķiet tik savādi pazīstams un dzirdēts vārds, bet kur?" Vecais manīja mulsumu Danas sejā un kā atbildot sāka skandēt vārsmas:

-    "Mēness Triāde kad dziest, radies kāds ir pasaulē…"

-      Pareģojums, Dana nočukstēja. Aploksne ar šo pašu tekstu atradās turpat uz galda pie gultas. Tāpēc šis vārdu savienojums šķita dzirdēts.

-    Pareģojums. Tavējais Pareģojums? Nokss jautāja. Dana, nenovēršoties no Vecā, apstiprinoši pamāja ar galvu.

-    Kā tas var būt, ka neviens nebija par šo pasauli ieminējies iepriekš? viņa jautāja argeklim. Pat Nokss par to neko nezināja.

-     Tāpēc, ka tikai retais spēj šajā pasaulē iekļūt vai kādu ievest, savukārt nezinātājiem, kas varbūt kādreiz tajā iekļuvuši pavisam netīšām, tur ir grūti izdzīvot. Tāpat arī daudzi tajā ieiet baidās. Ja kaut kas ar tevi tur notiek, tad tavam garam nav, kur aizceļot tālāk. Mūsu pasaulē gars pēc nāves pamet ķermeni, lai dotos uz citu pasauli, bet Spiritālajā pasaulē tas notiek tāpat kā ar vilku — viņš izčibēja. It kā nekad nebūtu bijis.

Lai nu ko par piedzīvojumu Ēdienu svētku laikā Dana savā prātā bija iedomājusies, bet kaut ko tādu gan ne.

-    Bet vilks? Vai tomēr cilvēks? Kas tas īsti bija?

-    Es teiktu, ka abi reizē.

-    Vilkatis?

-     Nē, šeit, Apakšzemē, tādi nemīt. Tomēr tas bija kaut kas līdzīgs. Nokss noteikti būs dzirdējis kaut ko par Seno ecīlu kultūru, Vecais pievērsās kofotam.

Nokss izskatījās pārsteigts, laikam nebija gaidījis, ka pēc atbildes vērsīsies pie viņa. Tomēr pēc mirkļa viņa purns pamazām sāka smaidīt, it kā viņš kaut ko būtu sapratis.

-     Vecais patiesi domā, ka tas vilks bija eclls vai pat senecīls? kofots jautāja.

-     Senecīls? Tie ir tie paši, kuru valodā ir aprakstīti Suzu… nu, tie akmeņi?

-    Tieši tā, Nokss apstiprināja. Es tev reiz stāstīju, kas bija tas, ko Eshars Fazīrs gribēja izpētīt Mežu lokā. Jau labu laiku pirms viņa pētījumiem tur bija atrastas senas un līdz tam nezināmas kultūras paliekas. Tauta, kas tur bija dzīvojusi, ir ārkārtīgi sena.

-      Kāda tauta? Un kāpēc tieši zvēri runā senecīlu valodā?

-    Tiek uzskatīts, ka senecīli ir bijuši cilvēkdzīvnieki. Katram bijis savs svētais dzīvnieks — totēms —, par ko tie spēja arī pārtapt. Par senecīlu pēctečiem — ecīliem — var saukt kentaurus, tomēr tie laika gaitā evolucionēja citā virzienā nekā senecīli. Varētu teikt, ka arī vilkači ir senecīlu atzars, tikai Virszemē.

-     Bet vai tad kāds senecīls varētu būt tagad dzīvs? Vai tad viņi vēl eksistē?

-     Šādu iespēju es nebiju apdomājis, Nokss atzina. Kentauri un vilkači ir teju vienīgie dzirdētie ecīli. Es nespēju iedomāties, ka jel kāds senecīls varētu būt vēl sprigans un visai kodīgs.

-      Vai tas patiesi varētu būt iespējams, ka tas bijis tieši senecīls? Dana šoreiz jautāja Vecajam.

-     Ja Netona klans sāk skraidīt pa pilsētu un iebrukt argekļu alās, kas ir ar maģiju nozīmogotas tā, ka kurš katrs gribētājs te nemaz nevar ienākt, tad šāds fakts arī mani vairs nespēj tik ļoti pārsteigt.

Dana mirkli apdomājās.

-     Pirmīt, kad es pieminēju ilkņus, jūs teicāt, ka tas maina situācijas būtību, viņa sacīja. Kādā ziņā?

-      Mūsdienās, ja tu māki kādu noburt vai izmantot amuletus, kas tevi par kaut ko pārvērš, tad tu par to arī pārvērties. Vispirms tu esi cilvēks, bet nākamajā brīdī tu kļūsti, piemēram, par argekli vai kentauru. Ar senecīliem turpretī bija citādi. Viņi savam totēmam jeb dvēseles dzīvniekam kaut kādā ziņā līdzinājās arī pirms pārvēršanās. Ja runājam par vilku, kas jums uzbruka, tad ir iespējams, ka, esot cilvēka izskatā, zem apmetņa viņam bija pūkaina, pelēka aste, varbūt zem kapuces slēpās divas vilka ausis, vai arī viņš vienkārši mīlēja riet uz kakiem.

Pēdējo nosaukto varbūtību Dana iztēlojās, kā tas varētu izskatīties, un tas lika viņai pasmaidīt.

-    Pag! Nokss pēkšņi ieminējās. Vecais pieminēja, ka bez Spiritālās pasaules un mūsējās ir vēl viena.

Dana to pārtulkoja un ar interesi lūkojās uz Veco.

-     Jā, piekrita vecais argeklis. Patiesi ir arī trešā pasaule, bet tā ir daudz citādāka. Šo, trešo pasauli dēvē par Zemapziņas pasauli. Es varu pateikt, ka vēsturei ir zināmi tikai pieci radījumi, kas spēja tajā iekļūt. Četri ir dievi, piektais ir Wallo, Debesu dieva Noora dēls. Var būt, ka ir vēl pāris būtņu, kas to spēj vai spēja, bet man par to nekas nav zināms. Zemapziņas pasaule ir īpaša ar to, ka tajā atrodas visas dzīvās būtnes un tajā pašā laikā neviena. Šī pasaule caurstrāvo visu. Tieši tur rodas dzīvība. Tā ir pasaule, kur viss darbojas ar dažādu enerģiju mijiedarbību vai sadursmēm. Ja Vidējā pasaule ietekmē citas pasaules tikai nedaudz, tad Zemapziņas pasaules ietekme uz abām pārējām ir milzīga. To ir grūti izklāstīt vārdos, tas ir jāsaprot. Tas ir jāredz, Vecais beigās vēl piebilda un nedaudz sadrūma.

-    Tas ir kā — visi tur esam, bet reizē neesam? Dana bija samulsusi.

-    Katrā dzīvā būtnē ir enerģija jeb gars, ja vien tas nav nonācis Spiritālajā pasaulē. Mūsu dzīvesspēks, mūsu dzīvesdziņa ir Zemapziņas pasaulē, bet ne mūsu prāts un apziņa, un ķermenis arī ne. Zemapziņas pasaulē pastāv zemapziņa, un tikai retie spēj līdz tai nokļūt.

-    Bet vai daudzi zina par šīm pasaulēm?

-    Grūti teikt. Parasti tautās pazīstamās tēmas ir Garu pasaule — piemēram, kad kāds "zīlnieks" cenšas izsaukt mirušo garus. Daudzi patiesi ir uz to spējīgi, bet ne ikkatrs. Tāpat eksistē teorijas, kas Zemapziņas pasauli piemin saistībā ar dažādiem psiholoģiskiem fenomeniem. Versijas un skaidrojumi ir dažādi. Visi par šīm pasaulēm kaut ko ir dzirdējuši, bet tajā pašā laikā neviens neko nezina skaidri. Katrs šīs pasaules interpretē citādi. Daži no tām ir izpratuši tikai daļu, bet nemāk to visu paskaidrot. Tādu, kas patiesi spēj izprast šīs pasaules, ir visai maz.

-    Medims man reiz stāstīja kaut ko par citu pasauli, ieminējās Nokss, ka bijis kāds, kas pratis tajā ieiet. Tobrīd es uzskatīju, ka tie ir tikai slima kaķīša murgi, bet laikam Medims nemaz nav tik jucis, kā izliekas, kofots domīgi piebilda.

-     Bet ko tagad darīt? savukārt jautāja Dana. Vai man un, iespējams, arī citiem vairs nebūs iespējas droši pārvietoties apkārt? Pastāvīgi var uzglūnēt tie psihopāti tumšajos lindrakos?

-    Es biju domājis, ka argekļu alās ir droši, atbildēja Vecais. Bet, spriežot pēc pēdējiem notikumiem, laikam nav vis.

-    Bet, ja jau alām ir uzlikta maģiska aizsardzība, tad kā tas cilvēks varēja to uzlauzt?

-     Viņš nevarēja. Esmu simtām reižu pārliecinājies, ka šī maģija ir tik ļoti iesūkusies akmens sienās, ka to nevarētu izdzīt ārā tūkstošiem gadu. Vienīgā iespēja ir tad, ja kāds no šeit mītošajiem argekļiem būtu vēlējies, lai šis uzbrucējs ierodas. Ja kāds mūsu vidū ir uz vienu roku ar Netona klanu.

Šiem vārdiem izskanot, iestājās klusums. Pirmais attapās Nokss:

-    Nodevējs? Te, pa alām, pārvietojas kāds, kas varētu Danu nakts laikā mierīgi nomušīt?

-    Diemžēl, jā, Vecais ar nožēlu apstiprināja.

Danai pār muguru pārskrēja šermuļi. "Vai patiesi tā

var būt?" viņa sev jautāja. "Bet kāpēc tad nekas nebija noticis līdz šim? Kāpēc tieši tagad? Līdz Netona atnākšanai vēl ir palicis vairāk nekā gads!" Meitenei prātā iezagās paranoiskas domas, kuras viņa centās aizgaiņāt, ietinoties segā.

-    Dolona! viņa pēkšņi atcerējās. Nav kādu jaunu ziņu par viņu?

-    Nē, it nekādu. Nedz pilsētā, ne tās apkārtnē vai kur citur, Vecais atteica un sadrūma vēl vairāk.

-    Dana! Nokss uzsauca rudmatei. Pastāsti viņam par to zīmīti! Tu gribi, lai viņa atrodas, vai ne?

Iespējams, tiem, kas nesaprata Noksa teikto vārdiski — kā Vecajam —, tas vairāk izklausījās pēc kauciena, bet tik un tā abi palūkojās uz Noksu.

-    Kas viņam notika? izbrīnīts par kofota uzvedību jautāja Vecais.

-    Nekas, tikai… man, iespējams, ir apstiprinājums tam, ka Dolona ir dzīva, Dana nedroši teica. "Ja vien zīmīti patiesi ir rakstījusi Dolona pati," meitene domās piebilda, "tad tagad es neievēroju viņas lūgumu."

Vecais neko neteica — varbūt aiz pārsteiguma, varbūt vienkārši gaidot, kad Dana paskaidros, kas viņai liek tā domāt.

-   Vakarā pirms Ēdienu svētkiem es savā istabiņā atradu šādu zīmīti, meitene iesāka un aizsniedzās pēc Dolonas zīmītes, kuru bija pabāzusi zem spilvena. Vecais to paņēma un izlasīja vairākas reizes.

-   Vairāk nekā? Nekādu liecību par to, kas to atstājis? Kā zīmīte varējusi nokļūt šeit?

-    Nē, it nekā. Arī mani tas pārsteidza. Bet ir vēl kaut kas. Neilgi, pirms viņa pazuda…

Un Dana izstāstīja gan abu meiteņu sarunu par īpašām spējām, gan to, kā Dolona ne tikai satraukusies, bet arī neieradušies, kad bija norunāts par to visu izrunāties.

-    Tas bija tieši ap to laiku, kad viņa it kā esot sākusi uzvesties savādi. Pēc dažām dienām viņa pazuda, Dana pabeidza stāstījumu.

īsos mulsuma brīžus nu nomainīja ilgs, smagu pārdomu pilns klusums. Vecais bija atbalstījis galvu rokā un saraucis pieri. Dana varēja tikai minēt, par ko viņš domā. Izlasījis zīmīti vēlreiz, viņš sarauca pieri vēl vairāk.

-    Man nav ne jausmas, ko tas viss varētu nozīmēt, viņš pēdīgi atzinās. Neesmu ari pārliecināts, vai Dolona būtu varējusi to rakstīt pati vai ne. Ja jums nav iebildumu, es paņemšu šo zīmīti, lai vismaz salīdzinātu rokrakstus. Bet pagaidām atpūtieties. Domāju, gana daudz šodien ir piedzīvots un dzirdēts. Izgulieties! Vecais ieteica un ar smagu nopūtu piecēlās kājās.

-      Bet ja nu Danai uzbrūk? Atkal? Nokss sauca pakaļ Vecajam.

-    Ko Nokss teica? Vecais, nenovēršot acis no zīmītes, jautāja Danai.

-     Viņš uztraucas par to, vai man nedraud briesmas šajā istabiņā. Un vispār — tagad.

Vecajam vajadzēja ilgi apdomāties, lai beidzot nolemtu no sava dīvainā apģērba dzīlēm izvilkt naža maksti kopā ar pašu nazi. Tam gan pagaidām varēja redzēt tikai spalu, kas līdzinājās sudrabā izkaltam pūķītim ar izplestiem spārniem.

-   Tas ir tikai nedaudz, pagaidām, viņš sacīja, pasniegdams ieroci meitenei, bet domāju, ka tas tev varētu noderēt arī turpmāk dažādos gadījumos. Ceru, ka tu spēsi sevi un savus draugus aizsargāt bīstamās situācijās. Vismaz pagaidām tev tas ir izdevies ļoti labi. Galvenais, koncentrējies uz to, ko tu vēlies. To pateicis, Vecais izgāja no istabas.

Dana apskatīja spožo nazi. Viņa to izvilka no piegulošas ādas maksts un nopētīja visā garumā. Izkaltā pūķa aste apvijās asmens pamatnei, veidojot vairākus gredzenus ap to. Asmens bija apmēram desmit centimetru garš, un tā metāls spīdēja, it kā tikai nupat būtu atnests no smēdes. Pūķīša acīs bija inkrustēti divi purpurkrāsas akmentiņi.

-     Varētu pieņemt, ka tā ir novēlojusies dzimšanas dienas dāvana, Nolcss izmeta.

-    Njā… varētu gan, Dana domīgi novilka un, nolēmusi beidzot izbaudīt pelnīto atpūtu, iekārtojās gultā ērtāk.

.

RAKTUVES

Kao Dana bija atguvusi spēkus tiktāl, lai izietu no savas istabas, viņa uzzināja, ka atgadījums Kolonnu zālē bija noticis aizvakar. Tagad, kad pastāvēja aizdomas, ka līdz šim drošajās alās nemaz tik droši nav, viņa bija nolēmusi grezno nazi visur ņemt līdzi. Arī šobrīd tas atradās viņai kabatā, un, lai gan lielu drošības sajūtu tas neradīja, tomēr apziņa, ka viņa vismaz kaut kā nodrošinās pret iespējamiem draudiem, nomierināja.

Nokss bija pamodies un pametis istabiņu jau pirms meitenes, tāpēc tos deviņpadsmit soļus, kas šķīra viņas istabiņu no ēdnīcas, meitene veica viena pati.

Kā jau teju visu dienu, tur bija daudz argekļu, kas vai nu vienkārši notiesāja savas ikdienišķās maltītes, vai sarunājās ar paziņām un radiem.

Sarunu tēma lielākoties bija starpgadījums Lielajā gaitenī, un tā ierasti priecīgajās argekļu sejās bija likusi iezagties klusām bažām. "Vai kāds būtu secinājis to pašu, ko pirmīt Vecais?" Dana centās uzminēt. "Ka starp viņiem ir nodevējs?"

Ēdnīcas tālākajā galā bija redzams arī Nokss, kas vientuļi tupēja uz krēsla un grauza vistas kaulu. Laikam pati vista bija notiesāta jau pirms tam.

-     Labrīt, Dana! viņš uzsauca rudmatei, kad viņa pienāca klāt.

-    Labrīt tev arī! Dana atbildēja un nosēdās kofotam blakus. Meitene joprojām juta mazas noguruma pēdas, jo parasti ar gulēšanu tās pavisam aizdzīt nebija iespējams. Tādos gadījumos labāk ir padarīt kaut ko aktīvāku.

-     Labi gulēji? Nokss vaicāja.

-     Jā, ļoti labi. Cik es saskaitīju, tad šī ir jau četrdesmit ceturtā diena Apakšzemē. Vairāk nekā viens mēnesis. Kad sāku domāt un salīdzināt, ko pa šo laiku esmu izdarījusi šeit un ko būtu varējusi sadarīt mājās, es secinu, ka laiks patiesi var vilkties kā vesela mūžība.

-    Ko Augšzemē tu parasti dari brīvajā laikā?

-    Atpūšos, pavadu laiku kopā ar draugiem, sen neredzētiem radiem. Braucam uz jūru, dažreiz uz ārzemēm. Vienkārši nositu laiku un mēģinu izbēgt no skolas vasaras darbiem.

-     Izklausās jautri. Man gan viss ir vienkāršāk: visu gadu temperatūra nemainās, tāpēc katru gadalaiku, kādu mums te nav, daru vienu un to pašu — mēģinu izdzīvot šajā nežēlīgajā pasaulē, Nokss teatrāli iesaucās un turpināja grauzt kaulu.

-    Bet tagad tevi par izstīdzējušu un bada apdraudētu noteikti nevarētu nosaukt.

-    Kur nu! Šeit pa vienu okulu es visa kā apēdu tikpat daudz, cik pirms tam pa visu mūžu. Nemaz nerunājot par Ēdienu svētkiem, Nokss smējās, bet Dana tikmēr centās atcerēties, ka par okuliem te sauc astoņu dienu nedēļas.

-     Tu spēj noticēt tam, ka mēs atradāmies citā pasaulē? Dana, atminēdamās vakardienas sarunu ar Veco, pēc brīža ierunājās.

Nokss uz viņu domīgi palūkojās, tad atbildēja:

-    Ja godīgi, kaut ko tādu nebiju gaidījis. Varbūt kaut kad pa ausu galam biju dzirdējis par citu pasauli, piemēram, no Medima, tomēr tie tikpat labi varēja būt tikai izdomājumi. Bet, ka mani pašu tur varētu ieraut iekšā — to nu gan ne! Un mēs pat neko nepamanījām. Vienu brīdi mēs esam tur, kur vajag, bet nākamajā — jau citur.

-     Arī es nepamanīju konkrēto brīdī, bet vēlāk ievēroju debesis. Tās bija kā Augšzemē vakaros. Tikai bez mākoņiem. Pilnīgi skaidras. Un vēl trīs mēneši.

-    Ak… Es būtu gribējis redzēt, bet vilka smaka neļāva man no viņa novērsties, Nokss atteica un, ar riebumu atsaukdams atmiņā četrkājaino plēsoņu, nodomāja, ka viss itin viegli būtu varējis izvērsties pavisam citādi — par sliktu viņam pašam.

-    Es nejustos pārsteigta, ja mums kādreiz gadītos tur nonākt atkal, sacīja Dana. Es tikai ceru, ka bez Netona klana starpniecības.

-     Tur nu es tev piekrītu, Nokss piebilda un nograuza atlikušo kaulu.

Pēc pusdienām abi atgriezās istabiņā, kur atsāka sarunu par klanu — par to, ko tā locekļi varētu būt jau izdarījuši un vai kaut kam no tā varētu būt saistība ar jau zināmām mistērijām.

-     Piemēram, pūķu un zvēru karš? Nokss minēja.

-    Var jau būt, ka klanā ir arī daži senecīli, kā uzskata Vecais, bet tie tāpat ir tikai pusdzīvnieki, Dana atbildēja. Vai būtu iespējams, ka pūķi un zvēri pakļaujas viņiem?

-    Man gan tā nešķiet. Cik nu es pazinu Medimu un cik viņš man bija pastāstījis, tad varēja noprast, ka pūķi pret zvēriem cīnās uz savu roku. Zvēri droši vien tāpat.

-    Bet ja nu pazušana, kas notika, kad abas karojošās puses bija nostājušies viena pret otru, noritēja pret viņu pašu gribu?

-    Tu patiesi domā, ka tad visi palikušie mierīgi dotos atpakaļ uz savām mītnēm, it kā nekas nebūtu noticis? kofots atbildēja ar pretjautājumu. Danai nebija, ko piebilst. Tas patiesi šķita savādi un neloģiski.

Viņu minējumus pārtrauca klauvējiens, pēc kura pa vecajām durvīm mazajā istabiņā ienāca Prizmo.

-     Sveiki! Kā jūties? argeklis apsveicinājās un uzrunāja meiteni.

-    Paldies, labi. Kā pašam? viņa atjautāja.

-     Biju pārāk satraucies par tevi un par faktu, ka argekļu pilnās alās iedrošinājās tev uzbrukt.

-    Tobrīd gan neviena argekļa apkārt nebija, bet fakts paliek fakts.

-      Es nesaprotu, kā tas šausmonis varēja tikt līdz Templim. Lielajā zālē taču visu laiku ir daudz argekļu. Nepamanītam tikt garām būtu neiespējami, Prizmo sadrūmis nevarēja saprast. Laikam viņš secināja to pašu, ko vakar Vecais — nekur vairs nav droši.

-    Kā viņš vispār varēja tikt iekšā? Prizmo turpināja.

-    Vecais kaut ko pateica? Kaut kāda maģijas laušana?

-    Es jautāju par tādu iespējamību, Dana atbildēja,

-    bet viņš to uzreiz noraidīja, jo šejienes maģija, kas liedz šeit ienākt nepamanītam, esot tik ļoti te "iesūkusies", ka tā nevarētu vienkārši tikt neitralizēta.

-    Bet kā tad?

Dana juta, ka negrib atbildēt. Viņa zināja, ka tas, ko viņa grasās teikt, Prizmo ļoti satrauks.

-    Vecais uzskata, ka uzbrucējam tikt iekšā būtu varējis palīdzēt kāds, kas jau bija te, meitene visbeidzot izdvesa un nolaida acis. Lai arī viņa neredzēja Prizmo seju, tomēr nebija grūti uzminēt, kāda izteiksme tajās parādījās.

-     P-palīdzēja? viņš apstulbis atkārtoja. Bet… ja neskaita jūs abus, kam tika uzbrukts, tad pārējie taču ir tikai argekļi! Nē, tas nevar būt!

"Laikam dzīvošana kopīgā vietā ar teju visiem Uguns zemes argekļiem liek justies kā vienai lielai ģimenei," Dana sprieda. "Un apziņa, ka rokas ir aptraipījis kāds ģimenes loceklis, viņu satriec."

-    Vecais nevarēja izdomāt citu iespēju, meitene ar nožēlu piebilda.

-    Bet ja nu… stingi lūkojoties uz kādu istabas stūri, Prizmo iesāka, bet tūliņ viņu pārtrauca skaļa, smaga rīboņa, kas kopā ar Prizmo apklusināja arī ierastās čalas aiz durvīm. Zemestrīce argekļu alas drebināja vairākas sekundes, līdz aprimās. No griestiem nobira putekļi, un uz pāris mirkļiem iestājās kapa klusums. Pēc tam balsis ar jaunu joni sāka sasaukties un drudžaini sarunāties. Izklausījās pēc panikas. Tas nebija raksturīgi ierastajām zemestrīcēm, ko radīja zvēri virspusē. Atšķirībā no ierastajām, šī zemestrīce bija daudz spēcīgāka un daudz tuvāk.

Prizmo, Dana un Nokss acumirklī izskrēja no istabiņas, lai noskaidrotu, kas nupat noticis. Tāpat darīja daudzi citi, kas tobrīd atradās ēdnīcā vai citās telpās. Arī no raktuvēm skrēja argekļi, bet šie izskatījās citādi — visi pārbijušies, daži pamatīgi nobērti ar smiltīm, citi ar nobrāzumiem un pat smagākiem ievainojumiem. Cits caur citu argekļi skaļās balsīs nervozi sarunājās un sasaucās, troksnis bija nežēlīgs. Bija grūti saprast kāda teikto, taču no lielā argekļu jūkļa Dana saklausīja pāris vārdus, kas izskaidroja notikušo — raktuves bija iebrukušas.

Lai netiktu samīts, Nokss bija nolēmis nolīst drošākā vietā, un arī Dana pagāja sāņus. Visu šo laiku meitenei bija licies, ka argekļu alās mīt apmēram divi simti argekļu, bet nu, no malas vērojot milzīgo burzmu, viņa par to vairs nebija tik pārliecināta. "Bet varbūt tas ir tieši burzmas dēļ?" viņai ienāca prātā.

Tie, kas nebija savainoti, devās atpakaļ uz raktuvēm, jo, cik varēja saprast, tad tur vēl bija palikuši citi. Troksnis Lielajā gaitenī bija tikpat liels kā Ēdienu svētkos, tikai tagad it nemaz nevaldīja patīkama gaisotne. Ievainotie argekļi tika aizvesti uz ēdnīcu, kur, izvietoti gan uz galdiem, gan krēsliem, uzreiz tika arī aprūpēti.

Lielais haoss tā patiesi aprima tikai pēc stundas. Gandrīz visi bija izglābušies bez lieliem savainojumiem, bet trijiem diemžēl bija jādodas uz Vidējo pasauli — uz

Spiritālo. Pamazām arī kļuva iespējams uzzināt, kas tieši bija noticis un kas bija vainojams pie šīm nāvēm.

-     Mēs strādājām raktuvēs, kā jau parasti, klāstīja kāds argeklis, kam bija apsaitēta viena no rokām un liels plāksteris uz pieres. Tas bija Feiterods, kas sāka saukt, ka viens no pamatu balstiem kļuvis vaļīgs. Visi uzreiz centās izmukt ārā. Tad pamati sāka brukt un neizturēja arī griestu balsti. Ja bruktu tikai pamati, tad nebūtu tikt traki, bet daudz kas sāka brukt no augšas. Tas arī viss. Es pats tieši nezinu, kas lika sagrūt pamatiem. Vai nu aiz vecuma, vai arī kā citādi.

-     Un kur ir Feiterods? jautāja kāds no daudzajiem apkārt esošajiem argekļiem.

-    Tur, pirmais runātājs norādīja uz kādu bezsamaņā esošu argekli, kas bija noguldīts uz galda. Viņš bija palicis viens no pēdējiem ievainotajiem, kas vēl nebija aiznests uz kādu no istabiņām un noguldīts piemērotākā guļvietā. Laikam visi cerēja, ka Feiterods pamodīsies un pastāstīs kaut ko vairāk.

-     Tad vislabāk būs sagaidīt, kad viņš atmostas un pastāsta savu versiju, sacīja Vecais, kas arī atradās argekļu pulkā. Pagaidām tas izskatās pēc nelaimes gadījuma, viņš piebilda un, piegājis tuvāk guļošajam Feiterodam, kādu brīdi uz to raudzījās. Tad Vecais pagriezās pret apkārt esošajiem un, pacēlis rokas, skaļā balsī tos uzrunāja: Dodiet savainotajiem vietu. Tas pats attiecas uz tiem, kas jau aprūpēti. Es saprotu, ka dažiem no jums tagad ir grūti, bet, lūdzu, esiet pacietīgi. Tie, kuru radinieki ir cietuši, tagad atstājiet viņus dziednieku rokās.

Dana, kas kopā ar Noksu no lielās burzmas ap ievainotajiem bija pagājusi nostāk, jau gribēja sekot tiem, kas devās ārā no ēdnīcas, bet tad meitene pārdomāja un nolēma uzdot Vecajam kādu jautājumu, kas viņai piepeši bija ienācis prātā.

-       Atvainojiet!… Atvainojiet!… rudmate bilda argekļiem, mēģinot izspraukties cauri, lai nokļūtu pie Vecā ēdnīcas otrā galā. Ņemot vērā, ka daudzi no viņiem tikmēr centās tikt pretējā virzienā, tas bija visai sarežģīti.

-    Dana, tu kaut ko vēlējies? Vecais pievērsās meitenei, kad viņa beidzot bija sasniegusi mērķi.

-     Jā. Man tā ienāca prātā. Ja nu… viņa iesāka un, pieliecoties tuvāk īsajam argeklim, drošības pēc pieklusināja balsi, nodevējs ir tas, kas vainojams pie raktuvju sabrukšanas?

-    Arī es apsvēru šādu iespēju, Vecais ātri atbildēja. Bet konkrētāk laikam spēsim noskaidrot tad, kad nocelsim akmeņus un izraksim pamatus, lai varam tos izpētīt. Pagaidām es neatļaušos neko prognozēt. Tomēr es ceru, ka tas bija tikai nelaimes gadījums.

To pateicis, arī Vecais devās ārā no ēdnīcas, lai citiem būtu vieglāk tikt galā ar pēdējiem cietušajiem. Tās arī bija īsās sarunas beigas.

-     Ko tu viņam teici? Nokss pa ceļam uz istabiņu jautāja Danai.

-      Es teicu, ka, iespējams, pie raktuvju brukšanas vainojams nodevējs vai kāds no klana kompānijas. Viņš tādu domu neizslēdz, bet lielāku skaidrību būs iespējams gūt vēlāk, kad būs apskatītas raktuves.

-     Nu ja. Paskat tik, kādi laiki iestājušies, kofots domīgi novilka un, iegājis istabiņā, ielēca gultā. Tā kā nedz viens, nedz otrs nezināja, kā lai argekļiem palīdz tagadējās problēmās, abi nolēma atlikušo dienas daļu pavadīt istabiņā, bet pēc tam doties pie miera.

Nākamais rīts jau pašā agrumā sākās ar raktuvju izmeklēšanu. Kas tur tieši notika, Dana neredzēja, jo tā atkal bija vieta, kur drūzmējās argekļi, bet, cik meitene saprata, tad šobrīd raktuves tika atbrīvotas no lielajiem akmeņiem, kurus pagaidām krāva malā, lai netraucē.

Bija arī ieradusies īpaša komanda, kuras specializācija bija raktuvju konstrukciju atjaunošana. Apskatot šo komandu, kas sastāvēja no divdesmit vīriem, Danu pārsteidza, cik daudz tajā ir cilvēku.

-     Ak, kas tie būs par zaudējumiem! teica Džims, kas arī vēroja visu no malas. Viņu bija piemeklējis līdzīgs liktenis kā argekli, kurš vakar bija klāstījis savu versiju par notikušo — Džima roka bija ievīstīta lakatā, kas bija apsiets ap kaklu, lai tā nekustētos. Es runāju par finansiālo pusi, bet dažbrīd tas šķiet mazsvarīgi, viņš piebilda un uzmeta aci citiem argekļiem, kam arī bija pa kādam apsējam vai redzamam savainojumam.

-     Njā, Dana drūmi piekrita un līdzjūtīgi noskatīja ievainotos. Pēc tam viņas uzmanību atkal pārtvēra raktuves, no kuru puses visu laiku skanēja klaudzieni un citi trokšņi. Jauno raktuvju celtniecība ritēja pilnā sparā, un meitene nebija vienīgā, kas par to interesējās — arī Nokss, acīmredzot vēlēdamies visu apskatīt tuvāk, jau kādu laiku bija nozudis. Pēc kāda brīža sajutusi izsalkumu, meitene ievēroja viņa prombūtni un bija spiesta secināt, ka uz ēdnīcu būs jādodas vienai pašai.

-      Tas nu gan ir savādi, kad Dana bija nonākusi ēdnīcā, viņai aiz muguras ierunājās nepazīstama balss. Cik es zināju, tad argekļu alās mitinās tikai argekli.

Dana pagrieza galvu, lai redzētu runātāju. Tas bija viens no celtniekiem, arī cilvēks — jauns puisis, ap septiņpadsmit gadu vecs, īsiem, brūniem matiem, ļoti glītu seju un žilbinošu smaidu. Uz brīdi Dana pat samulsa. Laikam viņa pārāk ilgi bija bijusi prom no citiem cilvēkiem.

-      J-jā. Tā jau parasti ir. Laikam esmu īpašs izņēmums, viņa nevainīgi atbildēja un pakasīja pakausi.

-     Es esmu Lanss, viņš iepazīstināja ar sevi un pastiepa roku, lai sasveicinātos. Arī Dana pastiepa roku.

-    Dana, meitene nosauca savu vārdu. Jūs esat no tiem strādniekiem, ja?

-    Tieši tā. Vismaz pagaidām — noteikti.

-     Vai jau noskaidrojāt, kas tieši pamatiem bija par vainu?

-    Vēl ne. Kā izrādās, pamatus aizsprosto daudz lielu bluķu, bet lielākā daļa jau ir sadrupināti vai aizstumti prom. Ilgi nebūs jāgaida. Apsolos, ka paziņošu, kad tas taps mums zināms, deva vārdu Lanss, kas rudmates sejā bija pamanījis nepacietību, kad viņa jautāja par pamatiem. Tomēr puisis nejautāja, kāpēc Dana to tik ļoti grib zināt un kāpēc tas viņu satrauc; tā vietā puisis jautāja ko citu:

-     Ja drīkst jautāt, kāpēc jūs šeit esat izņēmums? Es saprastu, ja jūsu te būtu vairāk — kā ģimene ar kādu uzdevumu. Tādi gadījumi ir dzirdēti. Bet jūs esat viena.

-     Nu… Dana minstinājās. Viņa zināja, kas varētu sekot. Cilvēki sāktu sajūsmināties ne par ko. "Nu, labi, varbūt nav tā, ka pilnīgi ne par ko…" viņa gan tūliņ atmeta daļu pieticības. Tas ir garš stāsts, bet, kamēr esmu Apakšzemē, mitinos šeit.

-     Ak, tad esat no Augšzemes, Lanss secināja un pamāja ar galvu.

-     Jūs ne? Dana vaicāja. Viņai vēl nebija sanācis sarunāties ar "vietējiem cilvēkiem", ja tā viņus varēja saukt.

-    Nē. Piedzimu Cilvēku salās, kas ir Ūdens zemē. Tur ir Apakšzemes lielākā osta, viņš ar lepnumu atklāja.

-    Salas tā arī sauc? Dana nosmēja.

-     Nekādas iztēles, vai ne? arī Lanss pasmaidīja, lai gan viņš smaidīja gandrīz visu laiku. Vismaz sarunājoties ar Danu.

-    Jā. Laikam gan.

-     Lans! Mums vajag palīdzīgas rokas! sauca kāds cilvēks no ēdnīcas ieejas abiem aiz muguras.

-    Tas ir mans tēvs, Lanss, jau dodoties pie saucēja, paskaidroja. Mēs te vēl būsim dienu vai divas.

-    Skaidrs, Dana noteica nopakaļ un pasmaidīja. Vēl kāda cilvēka klātbūtne viņai noteikti nenāca par ļaunu. Tas lika sajusties kaut nedaudz kā mājās. Varbūt pat kā skolā, kur vienmēr bija daudz līdzaudžu, arī Lansa vecumā. Mācību telpās viņa gan parasti sēdēja viena, runāja visai reti un ciešākas attiecības veidoja tikai ar dažiem, bet tagad, kad apkārt cilvēku nebija teju nemaz, Danai šāda norobežošanās vairs nešķita pareiza. Meitene priecājās, ka ir iepazinusies ar Lansu, un viņa gribēja domāt, ka šis ir pirmais solis, lai šajā ziņā kaut ko savā līdzšinējā dzīvē mainītu uz labu.

-     Jau sadraudzējies? nedaudz smīnot, viņu uzrunāja Prizmo, kas bija pienācis klāt.

-      Jā, tā to varētu nosaukt, Dana vienaldzīgi atbildēja.

-     Kaut ko teica arī par pamatiem?

-     Pagaidām neko, bet gan jau drīz.

Diena pamazām ritēja savu gaitu — argckļi pūlējās, cik spēja, lai atbrīvotu iegruvušās raktuvju ejas no akmeņiem, bet remontētāju komanda atjaunoja griestu balstus, lai strādāšana tur būtu droša. Strādīguma ziņā viesu speciālisti no argekļiem ne ar ko daudz neatšķīrās — darbojās līdz vēlam vakaram, bet nākamajā rītā, kad Dana pamodās, jau bija ķērušies pie saviem veseriem un vēl nezin kā.

Atnākusi uz ēdnīcu paēst brokastis, Dana tur pamanīja gan Noksu, kas bija pamodies pirms viņas un tagad izbaudīja Kini bužināšanu, gan arī Lansu, kas bija atnācis ieturēt brokastis.

-    Tu man solīji izstāstīt, kas notika ar pamatiem, viņa, piegājusi klāt, uzrunāja puisi.

-   Ak, jā. Sveika! Lanss, novērsies no savas maltītes, sasveicinājās. Šorīt bija redzams, ka pamatu stabi, resnie baļķi, ir pamatīgi satrunējuši. Mums jau paskaidroja, ka raktuves visu laiku bijušas tādas, kādas bija, un nekādas problēmas tas neradīja. Tagad to izturībai laikam tomēr bija pienācis gals.

Dana uzreiz neko neatbildēja. Viņa apdomāja, cik liela iespēja varētu būt, ka ir kāds, kurš licis pamatiem izskatīties satrunējušiem.

-     Bet tad jau tam, kas gribētu pamatus padarīt nestabilus, arī pašam vajadzētu atrasties pie tiem. Tādā gadījumā vainīgais noteikti tiktu arī aprakts, to teica Nokss, kas bija pienācis klāt un, šķiet, nolasījis Danas domas. Nebija jau pirmā reize.

-     Argekļi tur arī kofotus? Tas gan ir kaut kas jauns, Lanss sacīja un nosvilpās.

-     Njā. Sarunāju ar argekļiem, lai ļauj šeit palikt arī viņam.

-    Abi esat īpašie izņēmumi?

Dana pasmaidīja un pamāja ar galvu.

-      Izskatās, ka tu ar viņu centies koķetēt, Nokss meiteni vilka uz zoba.

-    Nemēģinu gan! viņa uzreiz iesaucās.

-     Ko? Lanss izbrīnījies jautāja. Es kaut ko ne tā pateicu?

Puisis ievēroja, ka Dana lūkojas uz Noksu, tomēr meitenes pēkšņo izsaucienu viņš vēl nesaprata.

-    Nē, nē, Dana atvairījās. Tas nav saistīts ar tevi.

-     Patiesībā ir gan, Nokss izlaboja un burtiski jau

smējās.

-     Tu ar viņu sarunājies? Lanss jautāja, beidzot apjautis, kas te notiek. Viņš arī atbild?

-    Jā, atbild gan, Dana nopietni paskaidroja.

-     Tagad es vismaz redzu vienu iemeslu, kāpēc tu esi īpašs izņēmums, puisis piebilda un smaidīdams raudzījās uz meiteni, līdz piepeši kaut ko atcerējās. Pag! Ja pareizi atminos, tagad uz diviem gadiem argekļu alās ir apmeties Pareģojumā pieminētais cilvēks.

To izteicis, Lanss kā jautājot palūkojās uz Danu.

Viņai nebija, ko atbildēt, tāpēc atlika tikai noplātīt rokas. Lansam viss jau bija skaidrs. Nedaudz apstulbis, viņš piecēlās no krēsla. Laikam neko tādu viņš nebija gaidījis.

-     Man ir prieks ar jums satikties, Lanss beidzot teica, vēlreiz pastiepjot roku, lai sasveicinātos ar rokasspiedienu.

-    Vai tad mēs to jau vienreiz nedarījām?

-    Tad es vēl nezināju, ko tieši iepazīstu.

-    Nekas jau nemainās. Tikai tava apziņa par to, ka ir kaut kas mainījies, Dana atteica, tomēr vēlreiz paspieda Lansa roku.

-    Patiesībā šis tas mainās gan.

-    Piemēram? Dana izaicinoši jautāja.

-     Vai tad tev pašai nav skaidrs? iespurdzās Nokss. Tas maina to, ka tu spēj sarunāties ar kofotiem, proti teleportēties, un neaizmirsīsim skraidīšanu pa mežiem un kalniem, kur pilns ar pūķiem. Tava ikdiena un pienākumi.

Ja Lanss saprastu, ko runā Nokss, viņš noteikti piekristu. Arī Dana zināja, ka šajā argumentu duelī viņa ir zaudējusi.

-     Un kāpēc tāda interese par raktuves pamatiem? Lanss jautāja pēc klusuma brīža, ar kuru viņš bija mēģinājis paust savu nostāju par Danas iepriekšējo jautājumu.

-    Tāpēc, ka mums ir aizdomas, ka vainīgi varētu būt Netona klana pārstāvji vai arī nodevējs no šīm pašām alām, Nokss Danai pateica priekšā pareizo atbildi.

-    Tāpēc, ka man vienkārši rūp, kas te notiek, savukārt teica Dana. Arī tā bija patiesība. Citādi viņa nemaz necenstos te, Apakšzemē, tērēt laiku, lai izsauktu Sargātājus. Protams, ja vien viņai šai ziņā vispār bija kāda izvēle. Kā arī laikam būšu visai ziņkārīga persona, viņa vēl piebilda.

-     Tad jau mums ir kaut kas kopīgs, Lanss viltīgi secināja. Bet nu — atvainojiet. Došos pie darba. Varbūt vēlāk zināšu vēl kaut ko pateikt par sabrukušajiem pamatiem. Vai par jebko citu, viņš noteica un, paņēmis savu iesākto desmaizi, izgāja no ēdnīcas.

-     Par jebko citu. Tas izklausās jauki, Nokss ķircināja meiteni.

-    Ak, aizveries!

-     Es skatos, ka tev te beidzot ir cilvēcīga kompānija.

-    Uz ko tu tēmē?

-   Vienkārši, es nekad neesmu redzējis tevi nosarkstam, kad tu ar kādu sarunājies.

-     Ko? Es nenosarku!

-     Kā nu ne! Nokss smīkņādams klusi noteica un izgāja no ēdnīcas.

-    Vai tad es nosarku? Dana pati sev jautāja. Paraustījusi plecus, viņa sekoja Noksam.

Tikmēr raktuves joprojām tika atbrīvotas no akmens bluķiem, un, tāpat kā līdz šim, tā bija galvenā nodarbe un sarunu tēma argekļu alās. Darbi bija spraigi un grūti, taču tie nesa augļus, un uz dienas vidu beidzot varēja sākties arī raktuvju atjaunošana. Par to, kāpēc pamati sabrukuši tieši tad un ne sekundi vēlāk, nekas jauns nebija noskaidrojies. Diagnoze palika tā pati, kas iepriekš — vecuma dēļ.

-    Par mani tu visu vairāk vai mazāk jau zini, Dana uzrunāja Lansu, kad abi atkal bija satikušies ēdnīcā un apsēdušies pie galda. Vismaz svarīgāko. Galu galā, to zina visi. Bet es tikpat kā neko nezinu par tevi.

-    Par mani? puisis pārjautāja. Brīdi viņš klusēja, it kā censtos izdomāt, ko pastāstīt.

-     Nu, es jau pieminēju, ka piedzimu Cilvēku salās, Ūdens zemē. Dzīvoju ar savu tēvu, kas tagad ir raktuvēs.

-   Un māte? Dana pajautāja, bet, ievērojusi Lansa sejas izteiksmi, saprata, ka tā viņam acīmredzot ir smaga tēma. Piedod.

-     Nekas. Tas jau bija sen. Kopš tā laika mans tēvs ir nolēmis katru dienu dzīvot kā pēdējo. Viņš ir izceļojies pa visiem Apakšzemes stūriem, mani, protams, ņemdams līdzi. Mūsu nākamais mērķis ir Augšzeme. Tēvs ir arī īsts patriots. Ja notiek kaut kādas ekspedīcijas, kuras mērķis ir šīs zemes attīstība un reizēm pat izdzīvošana, tad viņš ir ar abām rokām un kājām par. Varētu teikt, viņš arī mani ir pie tā pieradinājis. No ceļošanas veidiem man, piemēram, vislabāk patīk kuģot.

-    Oho! Dana izbrīnījās. Man kāds jau tika minējis, ka Cilvēku salās ir Ūdens zemes lielākā osta.

-     Jā, to tev teicu es. Vakar.

-    Ak, jā… Tev ir pašam savs kuģis?

-    Katamarāns, bet protu vadīt arī lielus kuģus.

-    Un ko jūs esat atraduši šeit? Vienkārši strādājat pie argekļiem?

-    Mēs visi — mans tēvs, es, tēva draugi un kolēģi — sevi saucam par Keraki jeb kerakiešiem. Tā ir tēva izveidota grupiņa, kurai patīk viss, kas patīk manam tēvam. Galvenokārt tā ir ceļošana apkārt, cerot, ka atrādīsimies pareizajā laikā un vietā, lai iekļautu savu vārdu vēstures lappusēs. Kad padzirdējām, ka argekļiem sabrukušas raktuves, mēs bijām Drūbļu ciemā. Mana tēva draugs ir labs Vantelda jeb, kā jūs viņu saucat, Vecā draugs, tāpēc mēs nevarējām palikt vienaldzīgi.

-     Laikam jūs patiesi atgadījāties pareizajā laikā un vietā, Dana piekrita. Vai tas vārds… Keraks vai Keraki…

-    Keraki, Lanss izlaboja.

-    Jā, Keraki — tam ir kāda nozīme?

-   Tieši tā. Tulkojot no sendrūbļu valodas, tas nozīmē "ceļotāji".

-    Visnotaļ atbilstīgi jums.

-     Man prieks, ka tu tā domā, Lanss sacīja, un abi saskatījās. Dana nevarēja novaldīt smaidu. "Laikam es patiesi esmu bijusi pārāk ilgi prom no cilvēkiem," viņa secināja. "It īpaši puišiem. Lai arī vecākiem par mani."

Tagad gan tu nosarki. Un tu nevari apgalvot pretējo, kāds čukstēja no pagaldes. Dana brīdi apsvēra domu, vai kofotam neiespert, bet — kāpēc gan? Viņa pati juta, ka ir nosarkusi, to nevarēja noliegt, un tas bija redzams arī Lansa sejā.

Pabeidzis maltīti, puisis atkal devās pie darba. Viņš, tāpat kā pārējie Keraki dalībnieki, palīdzēja atjaunot raktuves, jo tomēr tās bija argekļu galvenais iztikas avots. Uz alām teju visu laiku tika vesti jauni materiāli, kas bija nepieciešami, lai veco, iebrukušo eju vietā izveidotu jaunas. Dana redzēja zīmējumu, kādos virzienos šīs ejas tiek plānotas, un secināja, ka no vecajām tās stipri neatšķiras; vismaz tik, cik viņa atcerējās tās izskatāmies. Arī vītņu kāpnes, tāpat kā iepriekš, stiepās gar raktuvju malām uz augšu un uz leju. Lielākā pārmaiņa, ko meitene pamanīja, bija centrā plānota vairākstāvu platforma, lai būtu vieglāk nokļūt no vienas malas uz otru. Raktuves ar gadiem patiesi bija kļuvušas stipri platas, un ne tikai platas — arī dziļas. Ja Dana nemaldījās, tad viņa dzirdēja kādu sakām, ka raktuvju dziļums uz leju ir jau pusotrs kilometrs, bet uz priekšu — divi kilometri. Vismaz tā viņa aprēķināja, atceroties, ka šeit lietotā attāluma mērvienība enoms līdzinās divsimt metriem.

Lanss visu dienu strādāja. Bija pat noslēgtas derības — kerakieši apgalvoja, ka paspēs atjaunot iegruvušās raktuves līdz rītdienai, turpretī argekļi bija pārliecināti, ka tas nenotiks agrāk kā parīt. Protams, tās bija draudzīgas derības. Dana īsti nezināja, kas tiks uzvarētājam, bet nojauta, ka tas arī nebūs tik svarīgi.

Kad pienāca nākamās dienas pievakare, tika paziņots, ka Keraki biedri tomēr ir uzvarējuši. Tas Danai ļoti atgādināja visus tos televīzijas šovus, kad strādnieku brigāde uzceļ veselu māju nedēļā vai vēl īsākā laikā. Lai to paveiktu, kerakieši bija strādājuši arī pa nakti un kārtīgi nopūlējušies, tomēr savu viņi bija panākuši, un tagad bija laiks to kārtīgi arī nosvinēt. Visi sapulcējās ēdnīcā, kur bija sagādāti papildu galdi, lai visiem pietiktu vietas. Ēdnīcā gan līdz ar to bija kļuvis stipri šauri, taču, par spīti tam, tur valdīja lieliska gaisotne.

-     Kā jums tas izdevās? Dana visu laiku centās no Lansa izvilināt atbildi. Puiša noslēpumainā klusēšana lika noprast, ka viņiem ir kāda īpaša metode, kā uzcelt raktuves teju divu diennakšu laikā.

-     Noslēpums, Lanss, mielojoties ar garšīgu cepeti, mīklaini atbildēja.

-    Jā, to tu man teici ari iepriekš.

-    Atbilde nemainīsies. Vismaz ne pagaidām, viņš viltīgi piebilda.

Dana padevās, un tā vietā, lai mocītu galvu, arī viņa pievērsās mielastam. Tā kā argekļiem bija viesi no Ūdens zemes, uz galdiem bija daudz kas no šīs zemes ēdienkartes. Lielu daļu no tiem Dana redzēja un nogaršoja pirmo reizi, taču patiesības labad tomēr jāteic, ka galvenokārt tās bija ūdens veltes un Dana sevi par to lielāko piekritēju nosaukt nevarēja.

Kad pirmais izsalkums bija remdēts un mielasta dalībnieki jau vairāk jautri čaloja nekā ēda, Dana izmantoja izdevību iepazīties ar Keraki biedriem, arī ar Lansa tēvu. Pēc sejas viņš ļoti līdzinājās dēlam, tikai uz zoda tam rotājās pirāta cienīga bārdiņa. Bija redzamas arī grumbas, bet tās nebūt nelika viņam izskatīties vecam, drīzāk daudz pieredzējušam.

-     Prieks iepazīties. Mani sauc Paleids, viņš sacīja, kad dēls viņam bija stādījis priekšā Danu. Arī Lansa tēvs sākumā brīnījās argekļu alās satikt cilvēku, kas nepiederēja pie kerakiešu pulka, taču dēls ātri paskaidroja, kas un kā. Danai par prieku, Paleids saprotoši pamāja ar galvu un nekādus papildu jautājumus neuzdeva. Viņš meiteni iepazīstināja ar pārējiem Keraki dalībniekiem, kas visi izrādījās draudzīgi un labprāt uzņēma rudmati savā pulkā.

Visiem jautri tērzējot, Dana cita starpā centās izdibināt, uz ko īsti viņi ar argekļiem bija derējuši, taču Keraki biedri šajā ziņā izrādījās gaužām noslēpumaini un, viltīgi smaidīdami, negribēja neko atklāt. Dana gan centās uzminēt, kas tas varētu būt, taču drīz atmeta tam ar roku un nosprieda, ka tas, visticamāk, nebūs nekas nozīmīgs.

Kaut arī mielasts negrasījās beigties līdz vēlai naktij, kerakieši jau visai agri izteica vēlmi doties pie miera, jo, kā paši atzina, pēdējās pāris dienas nebija kārtīgi gulējuši. Atvadījušies no argekļiem un meitenes, viņi aizgāja uz sev ierādītajām guļamtelpām, tā ka Dana palika vienīgais cilvēks starp argekļiem. Uz mirkli saskumusi par šo faktu, arī viņa ēdnīcā ilgāk neuzkavējās un devās uz savu istabiņu.

Nākamajā dienā kerakieši vāca kopā savas mantas un grasījās drīz doties, tādēļ Danai nebija pārāk daudz laika, lai pie brokastu galda atvadītos no Lansa.

-    Es laikam varu tikai teikt un cerēt, ka satiksimies kaut kad vēl, viņš teica.

-    Es ceru uz to pašu.

-     Bet man patiesi ir tāda sajūta, ka mūsu ceļi vēl krustosies, puiša balsī bija dzirdama savāda pārliecība.

Dana nezināja, kāpēc tieši, bet viņa cerēja, ka Lansam varētu izrādīties taisnība. Meitene cerēja, bet vēl nezināja, ka šai cerībai būs lemts piepildīties. Tāpat kā viņa nenojauta, ka šo tikšanos pavadīs daudz sarežģījumu.

-    Es ceru uz to pašu, Dana vēlreiz atkārtoja un devās pavadīt Lansu līdz izejai. Tur viņi uz atvadām apskāvās, un, lai arī abi viens par otru neko daudz nezināja, tomēr šajā brīdī viņi jutās kā seni draugi.

-     Kā tev šķiet, vai šeit pienāk pasts? Lanss it kā starp citu ieminējās.

-    Godīgi sakot, nezinu, Dana atbildēja un savādi palūkojās uz Lansu. Bet gan jau.

Pēdējo reizi ieskatījies meitenei acīs, Lanss sāka kāpienu pa mazajām kāpnītēm uz virszemi, un pēc mirkļa viņš jau bija nozudis skatienam. Dana zināja, ka augšā viņu un pārējos kerakiešus gaida transports, lai aizgādātu atpakaļ uz Drūbļu ciemu, bet, kurp viņi dosies pēc tam, to nezināja pat kerakieši paši.

-    Es brīnos, ka tu neizplūdi asarās, Nokss, kas visu laiku bija turējies tuvumā, nosmīkņāja.

-    Ak, aizveries!

.

TIKAI SAPNIS !

ICaut arī Keraki jau bija prom, neviens tā arī nezināja, kā tieši viņiem tik ātri izdevies uzcelt raktuves. Kerakieši pat bija lūguši, lai viņiem ļauj to izdarīt pilnībā pašiem, bez argekļu palīdzības. Šķita, ka vienīgais, kas zināja atbildi, bija Vantelds jeb Vecais, jo paziņa no kerakiešiem to viņam bija pastāstījis, taču argeklis cieta klusu. Iespējams, tā pat bija labāk, jo pārējiem argekļiem tas savukārt lika pašiem palauzīt galvu, turklāt nu šīs raktuves bija ieguvušas arī savu pirmo, tā teikt, mistēriju.

Kamēr argekļi prātoja un jūsmoja par jaunajām raktuvēm, Dana ar Noksu tikmēr atpūtās savā istabiņā. Bija jau vakars, un pēc raktuvju atjaunošanas kņadas un rosības abi jutās stipri noguruši. Atlaidušies gultā, viņi tāpat vien laiskojās un pļāpāja, kas ienāca prātā.

Cik es atceros, tu teici, ka tikai vienreiz esi bijis citā zemē, vai ne? Dana jautāja kofotam. Uz to viņu bija pamudinājis Lanss, kura stāsti par Ūdens zemes skaistumu bija apbūruši meitenes iztēli un radījuši pēkšņu vēlmi iepazīt citas zemes. Danai vairs nedeva mieru doma, ka viņa noteikti vēlas kādreiz apceļot visu Apakšzemi un, protams, Augšzemi arī. Meitene paskatījās pašas veidotajā kalendārā un saskaitīja, ka Augšzemi viņa ir atstājusi pirms četrdesmit deviņas dienām. Esot tik ilgi prom, Danai pamazām sāka rasties sajūta, ka viņa tur vairs nejutīsies kā mājās. Uz mirkli viņa pat sāka šaubīties, kur patiesībā ir viņas īstās mājas — šeit vai tur. Taču meitene zināja — te viņai ir paredzēts atrasties divus gadus, bet pēc tam būs jāatgriežas Latvijā.

-    Jā, Nokss atbildēja uz Danas jautājumu, Debesu zemē. Bet tas bija uz ļoti īsu laiku. Tikai pāris jamas, kad tie, kas bija ceļojuši uz Debesu zemi, pamanīja, ka līdzi atceļojis ari kaut kāds kofots. Viņi mani aiztransportēja atpakaļ, kaut ko murmulējot par to, ka Debesu zemē kofoti var izjaukt barības ķēdi, tāpēc tie tur nedrīkstot atrasties.

-    Njā. Tas pats dzirdēts arī Augšzemē, kad uz vienām salām vai kontinentiem tiek aizvesti dzīvnieki no citiem kontinentiem, un atvestie izspiež vietējās sugas. Piemēram, ja pareizi atceros, tad tagad Austrālijā ir papilnam trušu, lai arī tā nav to dabīgā izcelsmes vieta, Dana klāstīja.

Kādu brīdi viņi vēl papļāpāja par Augšzemi un ceļošanu, taču drīz Dana sajuta, ka ir laiks mest mieru — pamazām virsū mācas miegs, tāpat arī viegla melanholiska sajūta.

-    Arlabunakti! viņa novēlēja kofotam, apgriežoties gultā uz otriem sāniem.

Pēc mirkļa zvēriņš jau saldi gulēja, bet Danai tas tik viegli nevedās. Galvā joprojām riņķoja domas par Augšzemi, un meitenei radās neparasta vēlme vismaz vienu dienu nokļūt atpakaļ mājās. Viņai toreiz pat nebija dota iespēja atvadīties no vecākiem… Taču šī doma bija pārāk sāpīga, lai tai ļautu vaļu, tāpēc Dana meta to pie malas un centās iemigt. Viņa ierušinājās dziļāk segā un aizvēra acis, cenzdamās vairs ne par ko nedomāt. Vai viņa bija paspējusi arī iemigt vai vēl ne, to meitene nezināja, bet pēc mirkļa viņa acis atkal atvēra, jo bija sajutusi savādu grūdienu. Kad viņa ieraudzīja, kur šis grūdiens viņu ir pamodinājis, Dana šokā iekliedzās. Izrādījās, ka viņa miegā ir izkāpusi no gultas, gājusi uz priekšu, paklupusi aiz kastes, kas pilna ar vecām grāmatām, un pārkritusi tai pāri! Meitene pārsteigta lūkojās uz kasti ar grāmatām, aiz kuras bija paklupusi, — tā viņai bija labi pazīstama. Tāpat pazīstams bija arī klupiens aiz tās — pirms četrdesmit deviņām dienām viņa tieši tāpat bija paklupusi veselas divas reizes!

Dana izberzēja acis, lai pārliecinātos, ka nesapņo. Nudien, viņa sēdēja uz grīdas savā istabā, Briežu ciemā! Bija gaiša diena, un istaba izskatījās gluži tāda pati, kāda tika atstāta — mēbeles bija savās ierastajās vietās gar sienām, logs rādīja to pašu skatu aiz tīrajiem stikliem, arī mantu kaudzes šķita tādas pašas, kādas bijušas pirms teju piecdesmit dienām.

"Kā tas ir iespējams?" Dana ar atplestu muti brīnījās un, atbalstīdamās pret gultas kājgali, lēni pieslējās kājās. "Es te atteleportējos?" Dana sev vaicāja. Tas bija vienīgais loģiskais izskaidrojums, ko viņa varēja atrast.

Nākamajā sekundē uztraukums par to, kā un kāpēc viņa ir te, piepeši pazuda. Vēl pēc mirkļa Dana jau metās pie savas istabas durvīm, atrāva tās vaļā un skrēja uz kāpnēm, kas novestu viņu stāvu zemāk.

"Ko es viņiem teikšu, kad esmu te pēkšņi uzradusies?" meitene, lecot pa pakāpieniem, prātoja. "Ja pareizi atceros, tad viņiem ir iestāstīts, ka esmu vasaras nometnē. Kā izskaidrot, kāpēc esmu atgriezusies pirms laika? Un kā paskaidrot, ka es nevarēšu te palikt? Man taču vēl ir jāatrod divi Sargātāji!" Bet šīs pārdomas tobrīd nešķita tik būtiskas, lai liktu viņai sākt šaubīties par sava nodoma pareizību — meitene pārāk stipri gribēja satikt vecākus.

Noskrējusi pa kāpnēm, viņa apstājās tieši īstajā laikā, lai neieskrietu apaļajā virtuves galdā, uz kura mierīgi stāvēja vāze ar puķēm, bet tai blakus neliela bļoda ar baltajām jāņogām. Virtuve bija tukša. Kādu mirkli meitene stāvēja un skatījās apkārt. Aiz logiem bija saulaina vasaras diena, un, ja Danas aplēses bija pareizas, tad šodien vajadzēja būt 24. jūlijam. Mātei atvaļinājums varbūt jau bija beidzies, bet iespēja, ka viņa ir mājās, bija gana liela. Par tēvu meitene tik droša nebija.

"Varbūt viņa ir dārzā?" Danai piepeši iešāvās prātā.

Ceļš līdz stiklotajai verandai, kas bija dažādu augu un puķupodu pilna, nebija garš — tā atradās tepat blakus virtuvei. Lai tur nokļūtu, Danai bija jātiek iekšā pa sētas durvīm, kas izrādījās aizslēgtas, taču ar slēdzeni viņa drīz tika galā, un durvis bija vaļā. Pēc pāris soļiem Dana jau bija nokļuvusi mājas aizmugurē, kur pavērās mātes iekārtotais dārzs. Tomēr arī tur neredzēja neviena paša. Visi bija prom.

"Varbūt viņi ir savā guļamistabā?" sekoja nākamais minējums, un Dana skrēja atpakaļ mājā, cauri virtuvei un pa kāpnēm augšā. Pieskrējusi pie vecāku durvīm, meitene ieklausījās. Aiz tām valdīja klusums. Dana atvēra durvis un iegāja istabā, bet arī šeit viņa neviena neatrada. Nedz arī bibliotēkā un uz balkona. Māja bija tukša.

Pamazām Danas prieka sajūta noplaka. Uz mirkli gan cerību atgrieza mašīna, kas tuvojās aiz loga, taču tā pabrauca garām, nemaz negrasoties apstāties. Meitene lēniem soļiem nokāpa atpakaļ uz virtuvi pirmajā stāvā un, nosēdusies pie virtuves galda, sašļuka. Neviena nebija. Neviena paša. Viņas vēlme satikt vecākus bija izgāzusies.

Bet kā lai es tieku atpakaļ? viņa sev jautāja un uzēda nedaudz jāņogu, kas atradās uz galda. Labi, es teleportējos, bet tas, visticamāk, notika naktī. Kā tādā gadījumā izskaidrot, ka šeit ir diena? Vai tad tur diena nav vienlaicīgi ar šejienes dienu? Ja nu vienīgi argekļu alas atrodas vairāk uz rietumiem, tad tur diena iestātos vēlāk…

Tā prātojot, viņa vēl kādu laiku pavadīja, sēžot un vienkārši izbaudot būšanu mājās. Tad viņu iztraucēja savāds troksnis. Pat ne īsti troksnis, drīzāk kaut kas līdzīgs svilpšanai vai vējam. Tas nāca no ārpuses, ārpus mājas. Dana raudzījās uz virtuves logiem un sastingusi gaidīja, vai kāds tur neparādīsies, tomēr tur neko nemanīja. Troksnis vēl joprojām bija, taču nu meitenei šķita, ka tas nāk vairāk no ielas puses.

Uzmanīgi, lēnām kustībām Dana piecēlās un sāka soļot gaiteņa virzienā. To šķērsojusi, viņa apstājās pie parādes durvīm un paskatījās pa priekšnama lodziņu. Arī te neko nemanīja. Lai arī skaņa vēl aizvien bija dzirdama, pat kļuvusi vēl skaļāka, meitene joprojām nezināja, no kurienes tā nāk un kas to rada.

Stāvot gaitenī, Dana apskatījās apkārt un mēģināja sameklēt kaut ko, kas varētu tikt lietots kā aizsardzības priekšmets. Te netrūka kurpju lāpstiņu un pakaramo, bet meitene nosprieda, ka drošāk būs atgriezties virtuvē un paņemt kādu virtuves nazi. Lai būtu pavisam droši, otrā rokā viņa paņēma arī pannu.

Šādi apbruņojusies, Dana no jauna atgriezās gaitenī un izšķīrās atvērt durvis. Viņa to darīja lēni, bez liekiem trokšņiem, līdz skatienam pavērās pelēkais, asfaltētais ceļš un koki gar tā malām. Viss izskatījās ikdienišķi, vienīgi kokus purināja brāzmains vējš, kas ik pa laikam sacēlās un atkal norima.

"Nevar būt, ka tikai vējš sacēlis tādu troksni," meitene šaubījās. "Tas bija kaut kas līdzīgs, bet tomēr citāds."

Kādu bridi Dana palika pie ārdurvīm, līdz sajutās drošāka. Pēc tam viņa pagāja pāris soļu uz priekšu un nopētīja mājas priekšpusi. Brūngani dzeltenais nams meta ēnu uz grants celiņa, kas veda uz garāžu, bet piemājas krūmus, tāpat kā kokus, brīžam purināja vējš. Nekā neparasta, un rudmate jau nodomāja, ka viņa lieki sabijusies; ka mirkļa paranoja likusi saklausīt kaut ko citu. Taču kāds nezin no kurienes viņai priekšā uzradies tumšs stāvs lika meitenei savas domas strauji mainīt.

Šo garo, tumšo apmetni meitene bija redzējusi jau iepriekš — tieši tāds bija mugurā ari vīrietim, pirms tas Ēdienu svētkos vienmuļā šķērsielā pārvērtās par asinskāru vilku. Un arī vīrietim, ko abi ar Noksu bija sastapuši argekļu alu Templī un kas pēc tam centās meiteni nožņaugt. To atceroties, Danai pār kauliem pārskrēja šermuļi.

Vīrietis atradās gabalu tālāk, bet ne tik tālu, lai nevarētu veikt pēkšņu uzbrukumu. Tomēr tas palika stāvam, kur bija, un izskatījās pat, ka viņš ir visai pārsteigts redzēt meiteni šeit. Tiesa, arī Dana bija visai pārsteigta par savu atrašanos šajā vietā.

No Netona klana biedra kapuces apakšas atkal vīdēja tikai zods, taču ar to bija gana, lai meitenei paliktu baigi. Kapuces pustumsā zods savilkās ļaunā smīnā, it kā apjautis, ka šī neplānotā tikšanās ir kā negaidīta dāvana, kas viņam iekritusi rokās.

-     Sveika, Dana! tas teica, pasperot īsu soli tuvāk meitenei, uz ko Dana savukārt atbildēja ar soli pretējā virzienā. Viņas seja rādīja bailes, ja ne pat šausmas, un viņa izmisusi sev jautāja: "Kā tas ir iespējams?"

-     K-ko tu gribi? viņa vaicāja svešiniekam, kad bija pacēlusi pannu gana augstu, lai varētu ar to iesist. Pagaidām gan viņa to nedarīja, jo cerēja vēl uzzināt, kā šis "psihopātu" klana pārstāvis nokļuvis šeit, pie viņas mājās, un kā viņš zināja, ka arī Dana ir šeit. Lai arī viņš par šo tikšanos izskatījās pārsteigts, tā tomēr nevarēja būt vienkārša sakritība. Katram gadījumam meitene ciešāk sažņaudza nazi, ko viņa turēja paslēptu aiz muguras.

-     Ko es gribu? vīrietis smejoties pārjautāja, sperot vēl soli uz priekšu. Tagad tevi. Un vēl kaut ko.

Mani tev neizdosies dabūt! Dana ar pārsteidzošu pārliecību iesaucās, un, iekams pati ko aptvēra, jau zvēla pannu pret tumšo pretinieku. Tomēr viss nenoritēja tik gludi, kā viņa būtu gribējusi. Netona piekritējs ar abām rokām satvēra pannu un izrāva to viņai no rokām. Par laimi, Dana no šīs neveiksmes ātri attapās, un brīdi, kad vīrieša rokas bija aizņemtas ar pannu, viņa izmantoja, lai liktu lietā nazi. Meitene ievainoja svešinieku rokā un redzēja, kā viņa tumšais audums piesūcas ar asinīm, taču nekādām ilgām apcerēm par šo tēmu nebija laika, tāpēc Dana tūliņ apcirtās apkārt un metās atpakaļ iekšā mājā.

"Šeit, mājā, es būšu sprostā!" viņa gan tūliņ attapās un bez liekas kavēšanās metās tālāk uz sētas durvīm. Izskrējusi dārzā aiz mājas, meitene pameta skatienu atpakaļ. Svešinieks nesekoja vai arī vienkārši vēl nebija ticis līdz verandai, taču bailes neļāva meitenei apstāties, un viņa skrēja uz priekšu. Pagalma stūrī bija šķūnis — visai necila koka būda, kas slējās sētas stūrī aiz kādas ābeles, ko vecāki bija iestādījuši aptuveni pirms astoņiem gadiem. Dana piesteidzās pie durvīm, kas, par laimi, nebija aizslēgtas, atrāva tās vaļā un, iesteigusies iekšā, atkal aizvēra.

Šķūņa iekšpuse bija visai nekārtīga, un Dana secināja, ka māte pa vasaru acīmredzot nebija sevi apgrūtinājusi ar dārza instrumentu sakārtošanu. Uz grīdas mētājās visādas plēves, tukši puķupodi, turpat bija arī kaudze ar sagāztiem grābekļiem un lāpstām. Vienu no grābekļiem meitene pacēla, lai būtu, ar ko aizsargāties, un, aizlienot aiz skapja, kas slējās pie šķūņa sienas, paslēpās. Te viņa mēdza slēpties, kad spēlēja paslēpes. Vieta bija izdevīga, jo pa dēļu starpām šķūņa sienā varēja redzēt, kas notiek ārpusē, dārzā. Tas, ko viņa tur ieraudzīja, Danai prieku gan nedarīja — apmetnī tērptais jau stāvēja dārza vidū un, meklēdams viņu, lūkojās apkārt.

-    Es zinu, ka tu esi te, viņš sauca. Kaut kur tepat. Noslēpusies un noteikti drebi kā apšu lapa. Bet tas nav vajadzīgs. Mans uzdevums ir tevi tikai atrast un aizvest, nevis nogalināt. Un es to izdarīšu. Bet, ja tu man pretosies, es būšu spiests nodarīt tev sāpes. Tāpēc nāc ārā pati. Tā būs ērtāk mums abiem.

Dana to visu gan dzirdēja, taču klausīties tajā viņa negrasījās. Kaut arī bailes caurstrāvoja visu ķermeni, viņa centās sevi sapurināt: "Ar diviem šādiem es jau esmu tikusi galā un tikšu galā arī šoreiz!" Tomēr doma par cīnīšanos viņu it nemaz neiepriecināja — abās iepriekšējās reizēs tas viņai lika atrasties pārlieku tuvu nāvei, un meitene gluži labi saprata, ka arī šoreiz, ja lieta nonāks līdz atklātai cīņai, nebūs vieglāk.

"Man vajag aizteleportēties," Dana sev sacīja. "Tūliņ pat! Kā ierados, tā arī jāpazūd."

-     Es zinu, ka tu tagad noteikti vēlies pielietot savas spējas un vienkārši pazust, vīrietis, it kā būtu nolasījis domas, skaļi sacīja, bet es zinu arī to, ka tu esi pārāk vāja un nepieredzējusi, lai tās prasmīgi pielietotu. Cik nožēlojami!

Dana klusi nokunkstējās, jo zināja, ka viņam ir taisnība, taču tūliņ to nožēloja — vīrietis šo pavisam kluso vaidu acīmredzot bija dzirdējis, jo nākamajā mirklī viņš sāka tuvoties šķūnim. "Tagad es no tiesas esmu slazdā!" secināja Dana. "Ak, cik muļķīgi bija cerēt, ka viņš vienkārši paies garām!" Meitene krita izmisumā un juta, ka pār vaigu pārrit asara.

-     Nāc ārā! tumšajā apmetnī tērptais stāvs sacīja, kad bija atvēris šķūņa durvis. Būdiņas pustumsā caur durvju aili ielauzās gaismas strēle, bet tās vidū bija redzama svešinieka ēna.

Meitene slēpnī sarāvās vēl mazāka, taču sirds dauzījās tik stipri, ka viņu varēja atrast pēc sirdspukstu skaņas vien; vismaz Danai pašai tie šķita tik skaļi kā gonga dārdināšana. Grābekli, kas viņai bija rokās, meitene satvēra tik cieši, ka būtu sāpīgi, ja vien viņa tam pievērstu uzmanību. Dana nebija padevusies. Ja vīrietis nāks tuvāk, meitene metīsies viņam virsū un sevi aizstāvēs. Taču Netona piekritējs vēl nenāca klāt. Viņš bija pavisam tuvu, bet meiteni ieraudzījis vēl nebija. Dana nogaidīja. Viņa atradās ēnā un nekustējās.

-     Nāc taču ārā! Pietiks te spēlēt paslēpes! tumšais stāvs sacīja un ienāca dziļāk šķūnītī. Šajā brīdī viņš jau bija pagājis garām Danas slēptuvei, un meitene atradās aiz viņa. Tas bija jāizmanto. Tūliņ.

Ar strauju lēcienu viņa pameta savu slēpni un atvēzējusies gāza ar grābekli pa tumšo stāvu. Taču tas izrādījās veiklāks, nekā Dana bija gaidījusi. Ieraudzījis meitenes ēnu sev priekšā, viņš laikus apmetās apkārt un satvēra grābekli, līdzīgi kā pirmīt pannu. Tomēr šoreiz viņam tik gludi vairs negāja — grābekļa metāla zari savainoja viņam plaukstu.

-    Ak, tu! svešinieks iekaucās un, atvairījis grābekļa cirtienu, centās meiteni sagrābt aiz pleca. Tas vīrietim arī izdevās, un, sāpīgi plecu saspiežot, viņš lika meitenei nomest grābekli zemē. Noklaudzot tas nokrita uz šķūņa dēļu grīdas. Šajā brīdī meitene centās izvilkt virtuves nazi, kas, aizbāzts aiz jostas, joprojām bija pie viņas, bet nepaspēja. Pretinieks viņu sagrāba arī aiz otra pleca un piespieda pie skapja, aiz kura viņa vēl pirms mirkļa bija slēpusies.

Cenzdamās izrauties, meitene spirinājās kā traka, bet vienīgais, ko viņa panāca, bija no plauktiem nogāztas lejkannas, ravējamie rīki un pāris plastmasas spaiņi. Vienu no tiem Dana centās aizsniegt, lai būtu, ar ko iesist pretiniekam, bet tas bija par tālu un pēc mirkļa nogāzās zemē pie pārējiem neaizsniedzamajiem dārza rīkiem.

Tikmēr uzbrucējs apņēma meiteni ar vienu roku un stipri piespieda sev klāt, lai tādējādi liegtu viņai kustības brīvību. Ar otru roku viņš savukārt sāka kaut ko meklēt sava apmetņa dzīlēs. "Lai kas tas būtu," Dana sprieda, "tas nesolās būt nekas labs."

Kamēr vīrietis rakņājās pa apmetni, Danai izdevās viņam iespert pa celi, kur, izrādās, viņam bija visai vārīga vieta. Uzbrucējs pēkšņās sāpēs atlaida meiteni, taču viņa nepaspēja noturēt līdzsvaru un aiz kaut kā paklupa. Dana krita un, piezemējusies uz grīdas, sajuta asas sāpes mugurā — tik spēcīgas, ka viņa vairs nejaudāja pakustināt ne muskuli.

Nē…! tas bija viss, ko izdvesa sastingušais tumšais stāvs, saprotot, ka Dana ir uzkritusi uz zemē nomestā grābekļa, kam asie sari bija pavērsti uz augšu. Nolāpīts! viņš sodījās. Rokā tam bija kaut kas līdzīgs šļircei, ko droši vien būtu lietojis, lai meiteni neitralizētu, bet nu tā bija kļuvusi lieka.

"Nē! Es negribu mirt!" Dana čukstēja. "Ne šeit! Ne tagad!"

Meitene centās kaut ko pateikt arī skaļi, bet nespēja. Ribas smeldza, un ievilkt elpu kļuva arvien mokošāk. Dana juta, ka zem viņas izveidojas silta asiņu peļķe, bet pašai tikmēr kļuva arvien aukstāk. Galva palika aizvien smagāka, skats lēnām aizmiglojās. "Vai tiešām pēdējais, ko es savā mūžā redzēšu, būs šis svešinieks, kas centies mani sagūstīt un nu tik pārsteigti uz mani blenž?" Dana sev jautāja.

Nezinādams, ko tagad darīt, svešais patiešām stāvēja un blenza uz meiteni. Kādu brīdi viņš tā palika, līdz piepeši apmetās un izskrēja pa durvīm. Trīspadsmit gadu vecā meitene palika viena uz šķūņa grīdas un lēni noasiņoja.

"Ne šeit, ne tagad," atkal un atkal atbalsojās meitenes galvā.

It kā būtu atskanējis kāds trauksmes zvans, Dana piepeši salēcās. Viņa nepaspēja ne attapties, kad jau atradās stāvus. Viņa stāvēja kājās. Sev apkārt viņa redzēja savu Briežu ciema istabu. Atkal. Gluži tādu pašu.

-     Kas…? meitene sev jautāja. Viņa ātri aptaustīja muguru, bet tur nedz kaut kas sāpēja, nedz arī šķita pēdējā laikā savainots. Paskatījusies pa logu, viņa ieraudzīja, ka ārā ir diena — gluži tāda pati, kāda tā bija, kad viņa šajā istabā pamodās pirmo reizi.

-     Divkāršā diena, Dana secināja, atkrītot atpakaļ gultā. Tāpat bija noticis, kad viņu ezerā bija ievilcis žļarkāls — ari tad viņa vienu un to pašu dienu piedzīvoja divreiz. Atšķirība bija tā, ka toreiz viņa nezināja, ka tas ir viņas spēju dēļ un, iespējams, domāts, lai viņa kaut ko izmainītu. Tagad viņai šāda iespēja bija dota.

-     Tātad vakar… šodien notikušais vēl nav noticis, meitene kārtoja faktus pa plauktiņiem. Tas, kas ar mani notika, bija tikai sapnis, kura uzdevums bija mani brīdināt. Tagad man ir jāizdomā kaut kas, lai šoreiz es… viņa piepeši aprāvās. Kaut ko tādu skaļi pateikt bija grūti, taču, brīdi gulējusi un lūkojoties uz savas istabas griestiem, viņa tomēr saņēmās:

-    Man ir jāpanāk, lai šoreiz es nenomirtu.

Apņēmības pilna, Dana izkāpa no gultas un piegāja

pie loga. Viss vēl šķita normāli. "Man vēl ir laiks," viņa prātoja. "Tagad es skraidu pa māju, mēģinot atrast vecākus. Troksni es izdzirdu, kad atgriežos virtuvē. Viss beidzas šķūnī. Domā!"

Svarīgākais bija izdomāt, kura būtu labākā vieta, lai tiktu galā ar Nctona piekritēju. Mirkli padomājusi, viņa izšķīrās, ka piemērotākā vieta tam ir šķūnī. Tur netrūkst priekšmetu, kas noderētu aizsardzībai. "Bet man nav daudz laika," viņa piebilda.

Tā kā darbības vieta bija atrasta, Dana skrēja ārā no savas istabas, lai turp labi drīz nokļūtu, taču pa ceļam jau kuro reizi aizķērās aiz kastes ar grāmatām. Meitene nokaitināti tai iespēra, bet visai neveiksmīgi, jo kaste bija gana smaga un viņas kājas īkšķis noteikti nebija sajūsmā par to, ka tiek traumēts. Taču tam šobrīd nebija laika.

Meitene zibenīgi noskrēja lejā pa kāpnēm un nonāca pirmā stāva vestibilā. No turienes bija redzams viesistabas mīkstais dīvāns un televizors, kas burtiski aicināja vienkārši nākt un atpūsties. Tomēr šis nebija pats piemērotākais brīdis, tāpēc, noraidījusi domu par atpūtu, Dana steidzās tālāk virtuvē un sameklēja to pašu nazi un pannu, ko bija lietojusi iepriekš. Tos viņa nolika pie ieejas durvīm, tad atgriezās virtuvē, lai sameklētu vēl vienu nazi. Lai būtu drošāk, šo nazi meitene turēja rokā, kamēr skrēja apkārt mājai uz šķūni. Durvis, tāpat kā pagājušajā reizē, nebija aizslēgtas, un viņa iegāja iekšā. Tajā pašā spraugā aiz skapja, kur viņa jau vienreiz bija slēpusies, Dana nolika grābekli. Tagad, kad viņa zināja dažus soļus uz priekšu, viņa bija izdomājusi plānu. Viņasprāt, lai to īstenotu, nevajadzēja daudz laika. Bija tikai jācer, ka viņa paspēs pareizajā laikā pastumt grābekli nost.

Kad šķūnī viss bija sagatavots, Dana atgriezās mājā. Pēc neilga laika kļuva dzirdams arī savādais troksnis. "Es varu tikai minēt, no kā tas ir. Taču es šaubos, vai to rada tas pats psihopāts." Bet par to domāt nebija laika. Pilnā apņēmībā Dana devās parādes durvju virzienā un paņēma tur nolikto pannu un nazi. Roku ar nazi viņa aizlika aiz muguras, pannu turēja priekšā. "Labāk neriskēt un nedot iespēju uzbrucējam saprast, ka es jau esmu gatava viņu sagaidīt. Citādi kaut kas vēl var izmainīties," Dana prātoja un atvēra durvis. "Es varu tikai cerēt, ka mani priekšdarbi jau nav izraisījuši kādas izmaiņas."

Aiz durvīm, tāpat kā pagājušajā reizē, skatienam pavērās pelēkais asfalts un koki, ko purina vējš. Tumšo stāvu vēl nemanīja. "Interesanti, no kurienes viņš uzradās," meitene gribēja zināt.

Tad tas notika. No nekurienes gaisā parādījās mākoņu mutulis, kaš auga lielāks un lielāks, līdz ieguva cilvēka aprises un, visbeidzot, pārvērtās par Danas pretinieku — tikpat pašpārliecinātu un ļaunu, bet ari mazliet pārsteigtu. Arī meitene centās izlikties pārsteigta, bet bailes, ieraugot šo personu, kas bija… vai, iespējams, būs vainojams viņas nāvē, tik un tā bija patiesas.

-     Sveika, Dana!

-     Ko tu gribi? šoreiz Danas balss bija pārliecinātāka, drošāka un uzbrūkošāka. Tas svešiniekam lika pasmaidīt pat vēl ļaunāk.

-    Ko es gribu? Tagad tevi. Un vēl kaut ko.

-     Nu… Mani tev nedabūt! Dana izaicinoši atteica.

Vīrietis, vēlēdamies pierādīt pretējo, spēra soli uz

meitenes pusi, bet viņa par tikpat lielu attālumu pakāpās atpakaļ. Pagaidām viss bija kārtībā, bet viss vēl nebija galā. Pēc plāna šis bija brīdis, kad bija jāzvetē ļaundarim ar pannu, un Dana to tūliņ arī darīja, bet, kā jau viņa paredzēja, vīrietis to veikli satvēra. Tāpat kā iepriekš, Dana uzreiz lika lietā nazi un sagrieza viņa roku, tikai šoreiz brūce sanāca nedaudz dziļāka. "Tā tev arī vajag!" viņa nopriecājās.

Tagad bija laiks bēgt. Dana cerēja nokļūt līdz šķūnim ātrāk, lai varētu kārtīgi sagatavoties, bet pārvērtēja savus spēkus un paklupa aiz paklāja vestibilā. Viņa centās pēc iespējas ātrāk piecelties, taču, iekams viņai tas izdevās, vīrietis jau bija sagrābis meiteni aiz kājas. Daudz nedomādama, Dana atvēzēja otru kāju un neskatoties spēra ienaidniekam. Pēc skaņas un vaida izklausījās, ka trāpīts bija pa seju, taču par to rudmate galvu nelauzīja. Galvenais, ka spēriens meiteni bija atbrīvojis no tvēriena, un, pielēkusi kājās, viņa varēja atsākt steigšanos uz šķūni. Skrienot viņai rokā joprojām bija virtuves nazis, ko vēlāk, cerams, varēs pielietot. Iepriekšējo reizi viņai tas nebija izdevies.

Nokļuvusi pie verandas, Dana savā ceļā atklāja vēl vienu kavēkli. Kad viņa pirmajā reizē bija skraidījusi pa māju, viņa bija atstājusi verandas durvis vaļā. Tagad tās bija ciet. Atslēga bija zem viena no puķupodiem, taču meitene nezināja, zem kura tieši. Lai nezaudētu laiku, viņa tos gāza otrādi citu pēc cita. Atslēga drīz arī atradās, taču spriedze darīja savu, un iebāzt atslēgu slēdzenē bija pagalam grūti.

Kamēr Dana ņēmās ar slēgšanu, viņa sadzirdēja, ka vīrietis jau ir tuvu. Tepat, gaitenī, atskanēja viņa soļi, un tas nozīmēja, ka viņus šķīra vairs tikai pāris metru. Par laimi, tobrīd atskanēja slēdzenes krakšķis, kas nozīmēja, ka durvis beidzot ir vaļā. Lai iegūtu mazliet laika, Dana pagrāba kādu puķu podu, kas gadījās pie rokas, un meta savam pretiniekam. Tas smagi trāpīja tumšajam stāvam pa vēderu, bet iegūtās sekundes Dana izmantoja, lai izskrietu ārā no verandas un aizcirstu aiz sevis durvis.

Bez liekas vilcināšanās viņa metās uz šķūni, līdz kuram bija atlikuši vairs tikai daži soļi. Nonākusi pie durvīm, Dana aiz muguras dzirdēja plīstam stiklus. Tur tumšais ienaidnieks verandas durvis bija atcirtis vaļā tik spēcīgi, ka to stiklotās rūtis bija izbirušas. Bet Dana tikmēr jau bija iesteigusies šķūnī un jau līda savā paslēptuvē.

-    Es redzēju, ka tu iemuki šķūnī! rudmate dzirdēja vīrieša nokaitināto balsi. Visai muļķīgi no tavas puses. Tevi dabūt rokā būs vēl vieglāk, nekā es biju domājis.

-     Priecājies, kamēr vari! Dana klusi atcirta, ielienot dziļāk slēpnī. Es noteikti nepieļaušu, lai šis tev izdodas tik vienkārši, viņa čukstēja.

Šķūnīša durvis čīkstot atvērās. To, kas notika tālāk, Dana jau vienreiz bija piedzīvojusi — tumšais stāvs devās meklēt meiteni, pagāja garām viņas slēpnim, un viņa aizlavījās tam aiz muguras. Arī šoreiz Dana iebrucējam cirta ar grābekli un savainoja viņa roku. Pēc tam grābeklis nokrita uz dēļu grīdas. Iekams vīrietis ķērās viņai pie rīkles, Dana centās ar kāju paspert to prom, un tas viņai arī izdevās, grābeklis aizslīdēja tālāk. Nākamajā mirklī pretinieks sagrāba meiteni un trieca viņu ar muguru pret skapi. Taču — pret nepareizo skapi. Nevis to, pret kuru pagājušajā reizē, bet to, aiz kura meitene bija slēpusies.

-    Es taču teicu, ka tevi dabūšu, ienaidnieks izsmējīgi teica, ar veselo roku turot Danu, ar otru meklējot to, kas bija jāizņem no apmetņa kabatas.

Atšķirībā no pagājušās reizes, šoreiz viņam pa degunu tecēja asinis un arī tvēriens nebija tik spēcīgs kā pirmajā reizē, tāpēc Danai nebija grūti atkal iespert viņam pa celi. Sāpēs iekaukdamies, pretinieks atlaida meiteni, un viņa novēlās uz zemes. Grābeklis bija turpat līdzās, taču virsū viņa tam neuzkrita. Pagaidām viss ritēja salīdzinoši labi.

-    Maita! vīrietis iebļāvās, cenšoties meiteni piespiest pie grīdas. Šajā brīdī Dana saprata, ka ir īstais brīdis pielietot viņas izveidotās lamatas.

Pirmīt esot šķūnī un gatavojoties aizstāvēties, meitene vienam no skapjiem bija iezāģējusi kāju un padarījusi to nestabilu. Ja tumšais būtu viņu ietriecis tajā skapī, tad plaukti sagāztos un pamatīgi iezveltu viņam pa galvu, turpretī Danai, kas nomestos uz grīdas, nekas nedraudētu, jo šķūnis nebija tik plats, lai skapis apgāztos pilnībā.

Tagad meitene atradās uz grīdas, bet pretinieks bija pieliecies un turēja Danu piespiestu pie zemes. Tā kā rokas viņai bija satvertas, tad Dana lika lietā savus ceļus un ar tiem iebakstīja uzbrucējam krūtīs. Lai no šādas bakstīšanas izvairītos, pretinieks centās izslieties stāvus un uzraut kājās arī meiteni. Šajā mirklī Dana no visa spēka, cik nu viņai bija palicis, iespēra grīļīgajam skapim. Tas sasvērās, atdūrās pret sienu, pie kuras atradās, un gāzās virsū ļaundarim.

Kad Netona klana pārstāvis palūkojās uz grīļīgo plauktu skapi un instinktīvi centās sevi pasargāt, aizliekot priekšā rokas, Dana, tikusi vaļā no svešinieka tvēriena, izmantoja gadījumu un steidzās aizrāpot malā, lai aizkļūtu no vietas, kur skapis varētu piezemēties. Visas lietas, kas bija plauktos, krita ārā, un varēja dzirdēt, kā skapja kājas salūst pavisam. Tam sekoja skaļš būkšķis, kas sacēla gaisā putekļus un skaidas. Plauktu skapja augšgals bija atdūries pret šķūņa pretējo sienu un iesprūdis pārdesmit centimetrus no zemes.

Putekļi pamazām nosēdās, un Dana varēja apskatīt šķūņa postažu. Kādu brīdi viņa sēdēja sastingusi, lūkojoties uz apgāzto mēbeli. No tās apakšas nāca klusa skaņa, kas līdzinājās vaidiem, bet tad tie apklusa. Meitene nometās rāpus un palūkojās zem skapja. Vīrietis tumšajā apmetnī zem tā izskatījās jocīgi — it kā būtu saplacināts. Arī viņa roka izskatījās novietota ne īsti pareizā leņķī. Ļoti uzmanīgi rudmate pastiepās svešinieka virzienā un iebakstīja tam. Sākumā nekādas atbildes reakcijas nebija, taču tūliņ pēc tam ap tumšajā apmetnī tērpto līķi, tāpat kā reiz ap vilku, uzvirmoja dūmi, un vēl pēc mirkļa zem plauktiem bija vairs tikai kaudze ar dārzkopības inventāru. Daži no tiem bija saplīsuši, citi mazāk cietuši, bet slepkavnieka vairs nebija. Nekas pat neliecināja, ka tur tāds jelkad būtu bijis.

Visai izdevīgi. Man, protams, Dana ar ironiju piebilda. Taču galvenais bija, ka briesmas nu ir garām, un beidzot viņa var uzelpot. Sašļukusi turpat uz grīdas, meitene pārliecinājās, ka rokas un kājas ir veselas, un centās nomierināties.

-      Paskaties. Kas tas? kaut kur aiz šķūņa sienas iesaucās kāda Danai pazīstama balss. Tik pazīstama, ka tā lika sirdij salēkties. Tas bija viņas tēvs.

-    Kāds ielauzies mūsu mājā? vaicāja sievietes balss. Tā bija Danas māte Marieta.

Meitene tūliņ pielēca kājās un pavisam nedaudz pavēra šķūņa durvis. Vecāki stāvēja pie sētas durvīm un pārsteigti pētīja jucekli, ko Dana ar Netona kalpu bija radījuši. Saplēsti puķupodi, nomestas pannas un naži, izbiruši stikli. "Pagaidiet, kamēr atnāksit šeit," Dana smejoties nodomāja. Tomēr vairāk par jokiem viņai galvā bija urdoša vēlme iekliegties, izskriet no šķūņa un brāzties pie vecākiem. Apskaut viņus, izstāstīt visu, kas uz sirds, sajust mierinošus glāstus. Taču Dana saprata, ka tā nedrīkst. Fakts, ka Netona klana pārstāvis bija ieradies pie viņas mājās, neko labu neliecināja, tomēr meitene nosprieda, ka vecākus šī ziņa tikai lieki satrauktu.

"Varbūt viņš devās pie vecākiem?" rudmatei piepeši iešāvās galvā. "Kas zina, bet viņiem abiem labāk palikt neziņā. Vismaz pagaidām… Bet varbūt Vecais man tomēr atļautu viņiem visu izstāstīt? Mani vecāki jau tāpat pazīst Apakšzemi. Viņi varētu to visu atcerēties."

Nevarēdama izšķirties, vai pamest savu slēpni vai ne, Dana turpināja vērot vecākus. Viņi, domādami, ka viņu mājā kāds ir ielauzies, izskatījās visai satraukti, taču, iekams meitene paspēja pieņemt lēmumu doties vecākus nomierināt, Dana piepeši sajuta spēcīgu grūdienu, kas nākamajā momentā lika viņai krist atmuguriski. Meitene aizmiedza acis un pēc mirkļa iegāzās mīkstā gultā, kurai cauri varēja just atsperes. Tās vārgi nočīkstēja, un Dana, pat neatvērusi acis, jau zināja, ka ir nonākusi atpakaļ savā istabiņā argekļu alās.

-    Pie Violas kājas! iesaucās Nokss, kas uz galda bija mierīgi pētījis Uguns zemes karti. Ne pa jokam salēcies, viņš tagad pārsteigts lūkojas uz pēkšņi uzradušos Danu. -Kā…?

-     Tici man — es pati nezinu, kā, Dana atteica un gurdeni pieslējās sēdus. Viņa brīnījās, kā gulta vispār spēj visu šo paciest. Tā šķita tik veca.

-     Tu biji pazudusi pusi dienas. Kur tu biji? Es pamodos, bet tevis nebija…

-     Es biju mājās, viņa atbildēja un sajutās mazliet dīvaini — vārdu "mājas" viņa pārāk bieži šeit nelietoja.

-    Tas ir kā — mājās? Tu domā Augšzemi?

Noksa spalvas, kas pirmīt bija sacēlušās gaisā, nu pamazām pieplaka viņa ķermenim. Acīmredzot, par spīti pēkšņumam, ar kādu Dana bija uzradusies no zila gaisa, kofots saprata, ka nekas viņam nedraud, un lēnām nomierinājās.

-    Jā. Tās pašas.

-    Kā? Kāpēc?

Nokss piegāja pie gultas un, uzlēcis uz tās, nosēdās Danai blakus.

-     Es tev sākšu stāstīt no paša sākuma. Viss sākās ar to, ka es mierīgi gulēju šeit, savā gultā, bet pēkšņi pamodos savā istabā Briežu ciemā, Latvijā. Pēc kāda laika pie manis tur ieradās viens no Netona klana pārstāvjiem.

-    Nopietni? Viņš bija senecīls? Vai vismaz ecīls?

-    Neko tādu nemanīju. Vismaz viņš to neizrādīja. Paldies Dievam, nekādu vilku vai citu plēsēju nebija. Bet, kad viņš ieradās, nē, pat pirms tam, bija dzirdams savāds troksnis. Kaut kas līdzīgs vēja svilpšanai, bet tikai sakrustots ar kaut ko, kas līdzinātos smilkstiem un… apmēram tā, Dana sacīja un demonstrēdama pārlaida roku Noksa kažokam, kura rudie, spurainie matiņi izdeva klusu skaņu. It kā kaut kur rīvētos kažoks vai mati. Kaut kas tamlīdzīgs.

-    Tā nu ir visjocīgākā lieta, ko jelkad esmu dzirdējis. Tā bija skaļa?

-    Jā. Es to dzirdēju mājas iekšpusē, bet skaņa nāca no ārpuses. Ārā bija brāzmains vējš, bet es šaubos, ka skaņa radās no tā. (Jn tas slepkavnieks uzradās īsu mirkli pēc tam. Viņš teica, ka atnācis pakaļ man un vēl kaut kam. Tiesa, viņš izskatījās visai pārsteigts, redzot mani mājās.

-    Domāju gan — tev taču vajadzēja būt šeit.

-    Tas tiesa. Tad viņš dzinās man pakaļ, bet negribēja nogalināt. Tas ir vienīgais, kas mani pārsteidz, jo iepriekšējie klana pārstāvji mani piežmiegt vēlējās pat vairāk nekā pietiekami. Šim laikam bijusi paredzēta cita misija.

-    Nerunā tā. Tas izklausās baisi.

-     Es zinu. Bet… viņš mani nogalināja. Vienu reizi, meitene piebilda, un iestājās neērts klusums. Nokss iepleta acis un lūkojās meitenei sejā, nezinot, ko teikt.

-     KO?

-      Labi, pavisam es nenomiru, jo tūliņ pēc tam es atkal pamodos savā istabā un piedzīvoju to visu vēlreiz. Vecais bija man teicis, ka es esmu spējīga kaut kādu notikumu piedzīvot divreiz, varbūt pat vairākkārt, lai tajā kaut ko izmainītu. Pirmajā reizē es uzkritu grābekļa asajiem zariem. Otro reizi viņam tas neizdevās. Pēc viņa nāves, meitene uzsvēra vārdu "viņa," viņš izgaisa, it kā nekad nebūtu bijis.

-    Bet tas ir visnotaļ savādi, ka viņš uzrodas tieši tad, kad klāt esi tu. Kā viņš būtu varējis zināt, ka tu atradīsies tieši tur un tad? Nokss jautāja.

-    Atceries, ka viņš bija pārsteigts, mani redzot.

-     Njā, tas visu padara nesaprotamāku. Varbūt tu un arī viņš uzradāties nepareizajā laikā un vietā, jo… jums abiem tas beidzās nāvējoši.

-     Viņš ieradās tad, kad atskanēja savādais troksnis. Varbūt tas ir zīmīgi. Viņš taču teica, ka meklē vēl kaut ko.

-    To troksni? Tas ir, kaut ko, saistītu ar to?

-     Iespējams, Dana atteica un nezināja, ko vēl lai piebilst. Jau kuro reizi Dana ar Noksu bija uzdūrušies kaut kam nesaprotamam, ko viņi nebija spējīgi atrisināt līdz galam. Viņiem trūka pieredzes un zināšanu, tāpat arī viņiem nebija līdzekļu, lai turpinātu "izmeklēšanu".

-    Mums jāaiziet pie Grāmatas, meitene beigu beigās noteica.

-    Tu domā to, kas ir Templī? Nokss vaicāja un rādīja pārsteigtu seju.

-    To pašu, Dana nopietni atbildēja.

-    Nu, nu, Dana. Parasti tu esi pret šādām lietām.

-     Ko nu vairs. Pat pret pašas gribu es tieku ierauta nepatikšanās. Vai tādā gadījumā ir vērts tām pretoties?

-     Iespējams, ka ne. Vismaz es vairs nepretojos. Kopš es satiku tevi, tā uzreiz sapratu, ka nepatikšanas garantētas. Bet ko tieši mēs Grāmatā meklēsim?

-     Vienalga, ko. Tāpat parasti notiek tā, ka mēs meklējam vienu, bet atrodam kaut ko citu. Ja vien mums būtu ļauts Grāmatu papētīt ilgāku laiku! Bez stresa, bez slapstīšanās.

-    Pajautā Vecajam.

-     Nē. Jau atrašanās Templī argekļiem ir tabu. Tā ir svēta vieta, kur bez nopietna iemesla nedrīkst iet.

-     Bet tu neesi argekle. Un, galu galā, Vecais noteikti novērtē tavu stāvokli. Tas ir, tu esi Meklētāja, un viņš noteikti negrib pakļaut tevi briesmām, atstājot neziņā. Ja tu tikai pajautātu, tad mēs varbūt patiesi varētu Grāmatu papētīt.

-     Bet Grāmata ir veca, tur noteikti ir daudz kas tāds, kas uz mani nemaz neattiecas. Visām tautām taču ir kaut kādi noslēpumi, ko zina tikai daži. Ja nu tas ir iekļauts Grāmatā un ja nu tas ir iemesls, kāpēc tā glabājās tieši Templī, lai neviens pie tās neietu?

-    Es nezinu, ko lai tev saka. Pajautā Prizmo, vai kaut kas tāds ir iespējams. Es domāju — tikt pie Grāmatas.

-      Viņš pamanīja manu prombūtni? Dana piepeši gribēja zināt.

-    Jā, pamanīja. Ja godīgi, tad es pats to viņam pateicu. Tas bija visai sarežģīti.

-     Kur viņš ir?

-     Nezinu. Pirmīt viņš bija te, pasēdēja kādu laiku, bet tad aizgāja, man šķiet, uz ēdnīcu. Kā tik kādas problēmas, tā visi dodas turp.

-     Jā, tas izklausās pēc viņa, Dana noteica un piecēlās kājās, lai dotos pie Prizmo, bet tad apstājās. Es nupat kaut ko atcerējos.

-    Kaut ko svarīgu par to troksni, vai?

-   Nē, Dana atbildēja un pat klusi iesmējās. Es biju solījusi pēc atgriešanās mājās sakārtot savu istabu.

-    Laikam šis darbiņš uz kādu laiku tev būs jāatliek, pasmaidīja arī Nokss. Līdz tev tur neviens neuzbruks.

.

NĀKAMAIS DZEJOLIS

-tātad tu piedzīvoji divkāršo dienu? Prizmo pārjautāja un, sēžot Danai blakus turpat uz gultas, raizlgi uz viņu lūkojās. Viņš bija ienācis burtiski pāris mirkļus pēc tam, kad Dana ar Noksu jau bija nolēmuši iet pie viņa.

-    Tieši tā, meitene atbildēja.

-    Tas ir tik lieliski, ka tev nekas nekaiš!

Prizmo viņu apskāva, un Dana labprāt ļāvās. Pašā sākumā, kad Dana bija te ieradusies, argekļu garie pirksti viņu ļoti biedēja, bet tagad viņa tos pat neievēroja. Šobrīd tie maigi glaudīja viņai muguru, un meitenei bija patīkami tos tur just.

-    Bet vai tu zini kaut ko par to troksni? Dana jautāja, kad argeklis bija viņu atlaidis.

-    Neko tādu es neesmu nedz dzirdējis, nedz redzējis. Varbūt tas bija kāds dzīvnieks?

-     Lai radītu tādu troksni, dzīvniekam vajadzētu būt lielam, bet nekā tāda tur nebija. Un pēc brīža uzradās viņš, Dana stāstīja un sajuta rūgtumu sirdī. Man bija dota iespēja nokļūt mājās, vienkārši pabūt tur, bet jau atkal kāds vēlas mani nogalināt. Viņi to mēģināja jau trešo reizi! Tas ir tik negodīgi!

-    Nomierinies. Jo ātrāk mēs atradīsim atlikušos Sargātājus, jo ātrāk viss beigsies.

-     Viņi zina, kur es dzīvoju. Pat, ja atradīsim visus Sargātājus, šaubos, vai viņi mani tā vienkārši liks mierā.

-     Tieši tāpēc mēs cenšamies rūpēties par tavu un vecāku drošību, Prizmo centās Danu mierināt.

-     Kāpēc tieši man bija jākļūst par šo nolāpīto Meklētāju? Nepietiek ar to, ka pati meklēšana dažbrīd šķiet absurda, bet tagad nāk klāt arī tas, ka man pakaļ dzenas slepkavnieki, un vienīgā aizsardzība, kas man dota, ir manas spējas, kuras es pat neprotu lietot, kā vajadzētu! Kaut kāda nejēdzība! Turklāt tagad mani vecāki domā, ka viņu mājā kāds bija ielauzies, nevis ka es kādu nogalināju aizsargājoties. Un kas zina — varbūt Netona klana pārstāvis devās pakaļ nevis man, bet vecākiem?

-    Ak, Dana! Es saprotu, ka tu tagad jūties draņķīgi. Es piekrītu — tas viss pret tevi nav godīgi. Tāpat jau teica Viola, ka šis uzdevums vienam cilvēkam, it īpaši tik jaunam, var būt par grūtu.

-     Es jau esmu atradusi divus Sargātājus, tā ka nav gluži tā, ka es ne uz ko nebūtu spējīga, meitene iebilda.

-     Es to nedomāju tā, Prizmo atvairījās un mirkli padomāja. Vienkārši… uzgāzt kādam kaut ko tik daudz vienā mirklī — tas tiešām nav godīgi, tāpēc es cenšos, cik spēju, tev palīdzēt. Tiesa, tas man varbūt neizdodas tik labi, cik vajadzētu.

-      Tev viss sanāk ideāli, Dana nu jau mierināja argekli. Šaubos, vai tu spētu manā labā darīt kaut ko vēl vairāk.

Kaut arī Dana jau runāja krietni mierīgāk, tomēr aizvainojums un dusmas viņā vēl gruzdēja.

-     Turpretī man atkal jāsecina, ka dzīve ir maita, fonā filozofiski purpināja Nokss. Nekad nekas dzīvē nebūs, kā tu vēlies, un liktenis uzgāzīs kaudzi problēmu un gaidīs, kad tu salūzīsi.

-      Izgulies, Dana! Prizmo mudināja, pieceļoties kājās. Kā redzu, tad šis viss tevi ir nokausējis ne pa jokam.

-    Jā, tā ir. Paldies, Prizmo.

-    Turklāt mums pamazām jāsāk domāt, kad un kur meklēt nākamo Sargātāju, argeklis piebilda. Pēc tam viņš novēlēja meitenei labu nakti un izgāja no mazās istabiņas.

Dana atlaidās gultā, un tas bija patiesi lieliski — atslābināties un ne par ko neraizēties. Vajadzēja tikai aizvērt acis, lai viņa tūliņ arī iemigtu un saldā miegā nogulētu līdz nākamajam rītam.

Pamostoties Dana ar atvieglojumu pamanīja, ka viņu nav pārņēmis milzīgais nogurums, kas parasti bija jūtams pēc spēju lietošanas. Iepriekšējā dienā viņa bija teleportējusies divas reizes — turp un atpakaļ, turklāt, nokļuvusi nāves briesmās, likusi visam notikt arī otro reizi. Agrāk kaut kas tāds nākamajā dienā laupītu visus spēkus, bet nu nekā tāda nebija. Acīmredzot ķermenis bija sācis pierast.

-    Man šķiet, ka pagājusi teju mūžība, kopš es pēdējo reizi ēdu brokastis, Dana ēdnīcā dalījās iespaidos un ar lielu kāri lika sev šķīvī omleti.

-    Nu, vakar tu tās neēdi. Un, ja divas dienas ir mūžība, tad es tev piekrītu, Prizmo pasmaidīja.

-    Tu vakar pieminēji nākamo Sargātāju, pēc dažiem, ar lielu apetīti apēstiem kumosiem meitene viņu uzrunāja.

-    Tieši tā. Domāju, ka ar šo būs visvieglāk tikt galā, jo lielākā un teju vienīgā ūdenstilpe ir Strēlnieku ezers. Tam piekļūt ir vienkārši, turklāt es atcerējos, ka Violas nams ir uzbūvēts vietā, kur pirms tam bija stāvējis Suzuluru akmens. Tagad tas bija gluži kā vēl viens muzeja eksponāts, tikai to neviens neaplūko. Vismaz ne pagaidām, kamēr Sargātājs nav atrasts. Tā teikt, lai ar to nenotiktu nekas slikts.

-    Skaidrs, tikai… Ja es pareizi saprotu, tad Sargātājs ir ezerā iekšā. Un, cik zinu, tad elpot zem ūdens es neprotu.

-    Esmu pārliecināts, ka mēs ar Violu spēsim kaut ko izdomāt. Viņa ir ļoti gudra dāma, ne to vien piedzīvojusi.

Ne velti viņai uzticēja sargāt Medaljonu, kamēr tas nokļūst pie tevis.

-    Viola pieredzēja Netona laikus un viņa sakāvi?

-     Nē. Viņa piedzima neilgi pēc tam, bet viņas liktenis ir bijis ļoti saistīts ar to.

-    Kādā veidā?

-     Laikā, kad viņa mācījās Drūbļu Universitātes Maģijas nodaļā, augstskolas rektors nomira. Viņš gan piedalījās Netona sakaušanā. Testamentā rektors savu amatu novēlēja Violai. Viņai bija jāturpina tradīcijas un arī jāuzņemas Medaljona glabāšana, kad tas nesen bija izveidots. Tāpat viņa bija gana saistīta ar Pareģojuma izveidošanu.

-    Tad jau viņa ir ļoti veca, Dana secināja.

-     Ir gan. Bieža saskare ar maģiju mēdz pagarināt mūžu, un viņai tā visa ir bijis diezgan.

-    Un kad mēs plānojam doties uz Drūbļu ciemu?

-     Rīt varbūt vēl ne, bet lieki kavēties arī nevajadzētu. Vislabāk dosimies parīt.

-     Labi, Dana piekrita, bet, kamēr viņa šķīvī lika vēl nedaudz omletes, meitenei prātā ienāca kāds jautājums:

-    Kā īsti darbojas Druīdu miegs?

-     Ak, pašu miegu uzliek ilga un sarežģīta rituāla laikā. Kad miegs ir uzlikts, gulētājus atmodināt ir iespējams tikai ar īpašām, rituālā noteiktām metodēm. Šajā gadījumā šī metode esi tu ar Medaljonu, tāpēc nevienam citam, lai kurš to arī mēģinātu, viņus pamodināt neizdotos. Druīdu miegā var pavadīt ilgu laiku, bet pēc pamošanās ķermenis tomēr ir nedaudz atrofējies, stīvs, un ir ļoti maz spēka. Droši vien tāpēc Sargātājus, kas ir jau atmodināti, nekur nemana. Noslēpušies un guļ normālu miegu.

-     Bet vai tad bez šī miega iztikt nevarēja? apēdusi pēdējo kumosu omletes, vaicāja meitene.

-    Izsenis Druīdu miegu lieto tie, kam ir jānodzīvo līdz kaut kādam laika brīdim un kas tāpēc nevar atļauties riskēt ar savu dzīvību un veselību, dzīvojot parastu dzīvi. Vēl nav sasniegta tāda lieta kā nemirstība. Pat paši dievi, kā zinām, patlaban ir miruši, lai arī tiek uzskatīti par Apakšzemes radītājiem.

Tā kā brokastis jau bija paēstas un nekas cits, ko vaicāt, nenāca prātā, meitene atvadījās no argekļa un atgriezās savā istabiņā. Tur viņa kalendārā nosvītroja vēl vienu aizvadītu dienu, bet pēc tam atzīmēja, ka Sargātājs numur trīs tiks meklēts pēc divām dienām.

-    Es nespēju noticēt, ka ir pagājušas tikai piecdesmit dienas. Spriežot pēc tā, cik daudz šajā laikā ir piedzīvots, šķiet, ka pagājusi vesela mūžība, Dana sacīja.

-     Drīz būs Jaunais gads, piezīmēja Nokss, kas šodien izskatījās visai miegains un slinks.

-Kad?

-    Pēc desmit dienām.

-    Tātad es te ierados četras dienas pēc Jaunā gada, Dana secināja.

-    Laikam gan.

-     Pienāks Jaunais gads, un es jau būšu atradusi trīs Sargātājus. Tad paliek tikai Debesu Sargātājs, un man šeit viss būs beidzies. Viņi visi būs atmodināti daudz laicīgāk, nekā es biju domājusi, meitene iepriecināta noteica, taču, paskatījusies uz Noksu, viņa secināja, ka ne visi par to priecājas. Tev viss kārtībā?

-    Vienkārši, kad tu būsi atradusi Sargātājus, mēs tiksimies daudz retāk. Kas zina, varbūt nemaz.

-      Nerunā tā. Mēs noteikti tiksimies. Ja man būs iespēja, es Apakšzemē iegriezīšos gana bieži, Dana solīja, tomēr domās vēl piebilda: "Ja vien neviens man neatņems atmiņas."

-    Es vēlētos kādreiz apskatīt Augšzemi, kofots sacīja. Tā taču ir tik milzīga! Un nav sadalīta četrās daļās.

-    Es nešaubos, ka tāda iespēja tev kādreiz būs. Vai nu legāli, vai nelegāli, Dana smaidot piebilda.

Nokss atbildēja ar tādu pašu viltīgu smaidu.

Turpmākā diena ne ar ko īpašu neizcēlās. Trijotne pamazām gatavojās jaunajai ekspedīcijai un prātoja, kādi izaicinājumi viņiem varētu stāvēt priekšā šoreiz. Līdz nākamajai dienai šī ziņa jau bija izplatījusies pa argekļu alām, un visi labprāt palīdzēja, cik spēja — vai nu ar padomu, vai uzmundrinājumu. Šoreiz neko vairāk arī nevajadzēja, nekādas somas netika kravātas, jo pilsēta atradās tuvu. Vajadzības gadījumā tur varēja noīrēt istabiņu uz nakti un paēst kādā ēdnīcā.

Kad pienāca ekspedīcijas diena, visi trīs ceļinieki agri piecēlās, kā pirmie un tobrīd vienīgie ēdnīcā ieturēja sātīgas brokastis, bet pēc tam devās uz alas izeju, kur jau gaidīja divi serebrini. Dana veikli uzsēdās vienam no serebriniem, bet Nokss, kaut ko drūmi bubinot, ielīda viņai klēpī.

-    Ko, tev arī serebrini nepatīk? Ne tikai snali? rudmate pasmīnēja Noksa virzienā. Savā dzīvnieku grāmatā viņa bija pārbaudījusi, ka par snaliem sauc pūķus, kuru mugurā viņi bija ceļojuši uz Ēdienu svētkiem.

Serebrins klusi norūcās. Viņš bija dzirdējis Danas teikto un acīmredzot jutās mazliet aizvainots, ka viņš kādam nepatīk. "Interesanti, vai šiem serebriniem bija liels pārsteigums uz muguras vest kādu, kas spēj sarunāties vismaz ar kofotiem?" meitene smaidīdama prātoja.

-    ļūs paliksit uz vietas? Danai un Noksam uzsauca Prizmo, kura četrkājainis jau bija uzsācis ceļu.

-     Cerēji gan! Dana viņam atsaucās un mudināja savu serebrinu sekot ātrā solī.

Skrējienam uzņemot ātrumu, rudmatei bija iespēja vēlreiz pārliecināties, cik veikls skrējējs ir šis ķirzakveidīgais kustonis. Meitene pat sāka salīdzināt, vai tie neskrien ātrāk par zirgiem, taču beigu beigās bija spiesta atzīt, ka ar zirgiem viņa nebija tik bieži saskārusies, lai būtu par to pārliecināta.

Kad viņi bija pārgājuši tiltiņu pāri Žļarkālu upei, kas bija jāšķērso, lai nokļūtu otrā krastā un tiktu garām ezeram, kluso un vienmuļo serebrinu dipināšanu piepeši iztraucēja divi lieli pūķi, kas pārlidoja viņiem virs galvas. Tiem bija lieli, melni spārni, garš, rūsgans čūskas ķermenis ar kaula dzelkšņiem, bet purns viscaur noklāts ar kaula ādu, kas tiem lika izskatīties kā iebāztiem milzīgās ķiverēs. Abi lidoņi devās no Kodolu kalnu puses uz Pūķu kalnu un nedz jājējiem, nedz kofotam lieku uzmanību nepievērsa.

-      Ik pa laikam te kāds lido pāri, nesatraucies, Prizmo, uz pūķiem pat īsti nepalūkojies, mierināja meiteni. Par tevi kā par viegli noķeramu maltīti viņi sāktu prātot tikai tad, ja tu te klejotu viena.

-    Tie bija altefoti, paskaidroja Nokss.

Dana klusējot pamāja ar galvu un nolūkojās, kā abi pūķi uz sarkanā debesu fona pamazām sarūk līdz diviem maziem punktiņiem. Ja viņa satiktos ar šādu lidoni viena pati, tad noteikti turpat uz vietas nomirtu no šoka, jo tie bija milzīgi kā ziloņi un viņu garie zobi un arī ragi šķita draudīgāki nekā pieciem tīģeriem kopā. Šāds lidojošs plēsējs noteikti varētu tikt galā pat ar veselu lauvu baru.

Tikmēr serebrini turpināja ceļu, un Dana, ritmiski līgojoties tiem līdzi, pat nepaspēja kārtīgi iejusties, kad pie apvāršņa jau parādījās Drūbļu ciems un sāka augt arvien lielāks un lielāks. Pēc mirkļa skatienam pavērās arī ezers, kas atgādināja zilu audumu, kurš izklāts uz zemes. Tas bija gluds kā spogulis, un tikai paretam pret lēzeno, kailo krastu atdūrās pa kādam mazam vilnītim, kas tūliņ arī pazuda. Otrā krastā bija redzami zaļi pauguri, kur, kā Dana atcerējās, mītot klusie un noslēpumainie kentauri jeb, kā tos sauca šeit, — soli.

Kad jājēji bija nonākuši līdz ezeram un devās tam garām, Dana to nopētīja ar raizīgu skatienu un domāja: "Vai patiesi šajā ezerā guļ nākamais Sargātājs? Ja man būs jādodas pie viņa ezera dzelmē, kā es spēšu elpot zem ūdens? Un ja nu tur mīt sazin kādas zivis, haizivis un vēl citi mošķi?" Meitenes sejas izteiksme pauda nopietnas bažas, ko tūliņ ievēroja arī Nokss.

-     Ja kas, šajā ezerā mīt daudz ūdensčūsku, viņš darīja zināmu, tāpēc, ja tev tur vajadzēs nirt, tad uzmanies no augu puduriem vai akmeņiem, zem kuriem tās varētu slēpties.

-    Paldies par brīdinājumu. Tu noteikti mani nomierināji, rudmate nedaudz drūmi atbildēja un lika serebrinam virzīties uz otro Žļarkālu upes tiltiņu, pār kuru bija jāpāriet, lai nonāktu pilsētā.

-    Tātad pirmais, kas mums jānoskaidro, ir tas, kur tieši ir Suzuluru akmens — šeit vai vēl pie Violas, Prizmo, jādams blakus, iepazīstināja ar rīcības plānu. Otrais — jāizlasa teksts un jāizdomā, kur ir Sargātājs. Nešaubos, ka arī šoreiz mīklas būs gana nesaprotamas un ar kādu āķi, taču, tā kā ezers ir tikai viens, mēs zinām, uz ko gatavoties.

-     Es domāju, ka āķis ir pats ūdens, Dana sacīja, lai gan pati tikmēr lūkojās uz Soli pauguriem. Viņa nezināja, kāpēc, bet, viņasprāt, kaut kas tur bija mainījies, lai arī viņa nezināja, kas tieši. "Varbūt šiem kalniem ir sava īpaša aura?" viņa centās uzminēt. "Kaut kas tāds, ko nebiju ievērojusi iepriekš?"

-     Arī fakts, Prizmo atbildēja, atgriezdams meiteni pie ūdens tēmas, bet nešaubos, ka ar to mēs tiksim galā. Kaut kā, viņš ne pārāk pārliecināti piebilda. Arī Danai šķita, ka argeklis nav pilnīgi un droši pārliecināts par to, ko runā, taču viņa zināja — Prizmo ir optimists.

Tikmēr klāt jau bija pilsētas vārti. Ieraugot jājējus, tajos tika pavērta sprauga, dodot viņiem iespēju atgriezties Drūbļu ciema burzmā un neierastajos trokšņos.

Straujā pārmaiņa no mierīgā tuksneša uz pilsētas kņadu Danai ļoti atgādināja kluso lauku dzīvi mājās, un to, cik grūti bija pierast pie cilvēku drūzmas Rīgā, it īpaši vasarā, kad neviens nevēlas sēdēt iekštelpās.

Kad ceļotāji bija nokļuvuši pilsētā un nokāpuši no serebriniem, dzīvnieki tika aizvesti uz staļļiem, bet Prizmo, Dana un Nokss tikmēr centās izkļūt cauri mūžīgajai pilsētas burzmai uz Saules ielu. Spraucoties starp cilvēkiem un metot līkumus pa mazāk noslogotām sānieliņām, visi trīs beidzot nokļuva pie Violas nama jeb Drūbļu ciema Nacionālā muzeja un iegāja iekšā.

-    Atvainojiet, bet dzīvniekiem te nav ļauts ienākt! viņiem aizrādīja sargs, kas sēdēja pie Violas kabineta durvīm un tikko bija atrāvis acis no savas ikdienišķās avīzes. Dana arī šoreiz nopētīja laikraksta pirmo lapu — tagad tur bija raksts par kādu politisku strīdu vai ko tamlīdzīgu, katrā ziņā nekas tāds, par ko varētu interesēties pusaudzis, tā ka meitene tūliņ arī zaudēja par to interesi.

-      Mums ir īpaša Violas kundzes atļauja, Prizmo atbildēja, pirms sargs bija paspējis piebilst vēl kaut ko. Tas ir sakarā ar Izsaucēju.

Danai nepatika, kā šis vārds izklausās. Un viņai nepatika, ka tas viņai pievērš lieku uzmanību, kā, piemēram, šī sarga, kurš, izdzirdējis pieminam Izsaucēju, tūliņ meiteni nopētīja.

-    Labi, tas var nākt, sargs, beidzis savus pētījumus, pēc brīža negribīgi noteica un pavēra durvis uz tumšsarkano gaiteni.

-    Tas! Tas var nākt! Nokss zem deguna burkšķēja un, it kā tā mēģinot iespītēt sargam, gāja Prizmo un Danai pa priekšu. Nekādu manieru! Uz brīdi jau šķita, ka man būs jātup pie galvenās ieejas!

-    Un kā tādā gadījumā mēs būtu varējuši izlasīt Suzusuru akmeni?

-      Suzuluru! Tas nav tik grūti. Su-zu-lu-ru. Tikai četras zilbes, Nokss mācīja, uzsverot katru zilbi. Jūs būtu varējuši nozīmēt simboliņus un tad tos atnest man.

-    Jā, kā tad.

-    Par ko jūs runājat? iejautājās Prizmo, tādējādi vēlreiz atgādinot, ka viņš nesaprot Noksa teikto.

-    Ne par ko svarīgu, rudmate atbildēja, šķērsodama gaiteni, kura galā bija ķirškoka durvis. "Interesanti, kā Noksa balss izklausās no malas?" meitene pa ceļam prātoja. "Smilksti, rūcieni un rējieni?"

Nonākusi pie durvīm, Dana pacēla roku un strauji pieklauvēja. Tam par atbildi durvju otrā pusē sākās rosība, kam pēc mirkļa sekoja arī Violas balss, kas aicināja visus nākt iekšā.

-     Labdien, Violas kundze! Prizmo ienākot laipni teica un pasniedza sveicienam plaukstu, ko Viola, pirms tam uzmetusi pārsteigtu skatienu Noksam, ar prieku saņēma. Ceru, ka neiztraucējam jūs svarīgās darīšanās.

-    Ak, ko jūs! Ziņa, ka ieradīsities, pie manis nonāca laicīgi, Viola smaidot atbildēja un pēc tam, pastiepusi roku ari Danai, sacīja: Man liels prieks jūs redzēt atkal!

-    Man tāpat, meitene atsaucās.

Kad visi bija apsveicinājušies un sarokojušies, Viola ar vieglu žestu norādīja uz krēsliem pie viņas kabineta galda. Visi apsēdās.

-    Kā redzu, jūs esat paņēmuši līdzi vēl vienu palīgu, Viola piezīmēja, nopētīdama Noksu, kas bija notupies blakus meitenes krēslam.

-    Viņa savādi ož, Dana dzirdēja kofotu nočukstam.

-     Jā, viņš arī iepriekš mums palīdzēja ar Sutuluru akmens teksta izlasīšanu.

-    Jūs domājat Suzuluru?

-    Jā, jā, to pašu, Dana apstiprināja un sajuta, ka vaigos sakāpj karstums. Viņa jutās neērti, ka runā muļķības Violas kundzes klātbūtnē. Vārds patiesi nebija tik garš un sarežģīts, lai to nevarētu iemācīties. Varbūt kādreiz, kad Dana būs nosaukusi visus iespējamos aplamos šā vārda variantus, beigās viņa to izrunās arī pareizi.

-    Ak, tad jau viss nokārtojas, turpināja Viola. Pretējā gadījumā mums būtu jāmeklē kāds valodu speciālists no pilsētas, bet nu mums par to vairs nav jāraizējas. Vai Medaljons ir pie jums? viņa jautāja, nopētīdama Danas kaklu. No meitenes plānās jakas apkakles vīdēja zelta ķēdīte, bet tā vietā, lai Medaljona klātesamību apliecinātu ar vārdiem, Dana to izvilka ārā un ļāva tam kabineta lampu sārtajā gaismā iezaigoties.

-    Mēs vēlamies noskaidrot, kur atrodas šis akmens, lietišķi ierunājās Prizmo.

-    Muzeja pagrabstāvā, telpā, kurā tiek uzturēta noteikta temperatūra, lai akmenim nekas nenotiktu. Es gan nešaubos, ka akmens arī bez šādiem drošības pasākumiem saglabātos vēl gana ilgi, bet drošs paliek drošs, Violas kundze paskaidroja. Ja drīkst jautāt, kur Jūs apmetīsities, ja Sargātāja modināšana ievilksies vairāk nekā vienu dienu?

-    Tepat, pilsētā, Prizmo atbildēja.

-    Jauki, Viola, pamājusi ar galvu, noteica. Pēc tam viņa pievērsās meitenei. Bet tagad, Danas jaunkundze, lūdzu, apmieriniet manu ziņkāri! Pastāstiet, kā jums gāja iepriekšējos ceļojumos, atmodinot Sargātājus. Ja nemaldos, tad tie bija Zemes un Uguns Sargātāji.

-    Jā. Pirmais bija Kairbs, Dana iesāka, saprotot, ka tagad kādu laiku viņi pavadīs kabinetā un meitenei vajadzēs stāstīt par to, cik tālu ir tikusi.

Rudmates stāsts kopā ar atbildēm uz Violas jautājumiem aizņēma aptuveni pusstundu. Uzzinājusi visu, ko vēlējās, vecā drūble beidzot piecēlās, lai dotos pie Suzuluru akmens.

-    Filip! Violas kundze uzrunāja sargu, kad viņi bija ienākuši zālē pie galvenās ieejas.

-     Jā, kundze? sargs strauji atsaucās un tikpat ātri centās paslēpt savu avīzi zem galdiņa, kas tam bija blakus.

-    Lūdzu, kamēr es neesmu savā kabinetā, nepieņemt nekādus viesus.

-    Jā, kundze.

To pateikusi, Viola devās garām lielajām kāpnēm uz otro stāvu un iegāja gaitenī, kas veda pa kreisi no tām. Tur gar vienu sienu uz gaišiem podestiem stāvēja dažādi eksponāti, kas tika turēti zem stikla kupoliem, bet gar otru sienu bija izvietoti galdi ar attēliem no izrakumiem un dažādiem informatīviem uzrakstiem, no kuriem varēja saprast, ka viņi tagad atrodas zālē, kas ir veltīta Apakšzemes aizvēsturei. Pa plašajiem logiem virs galdiem gaisma burtiski lauzās iekšā gaišajā gaitenī, liekot žilbt acīm, kas vēl nebija apradušas no krāsaino vitrāžu radītās pustumsas, kura valdīja zālē pie galvenās ieejas. Gaiteņa marmora grīdu sedza sarkans paklājs ar iešūtiem zelta pavedieniem — tie bija sava veida virziena rādītāji, lai gājēji tikai dodas uz priekšu un nenoklīst kaut kur no ceļa. Pie eksponātiem stāvēja reti to aplūkotāji, kas garām ejošajai četrotnei nepievērsa lielu uzmanību, ja nu vienīgi mazliet izbrīnīti nolūkojās, kā pa gaiteni aizsoļo kofots, kas šim prestižajam muzejam bija visai neierasts, pat neiedomājams skats.

-    Mums — šeit! Violas kundze, kādā brīdī apstājusies, ierunājās un atvēra durvis, uz kurām bija rakstīts, ka ieeja atļauta tikai personālam.

Salīdzinot ar gaišo gaiteni, te bija tumšs. Vienkārši iekārtotajā telpā gar sienām bija plaukti, kuros netrūka dažādu koka un kartona saiņu. Tālāk bija galds ar pāris krēsliem un mazu virtuvi, bet telpas tālākajā stūrī atradās kāpnes, kas veda pazemē. Viola devās uz tām un, pieturoties pie metāla margām, sāka ceļu lejup. Pārējie sekoja.

Kāpiens bija īss, un drīz viņi nonāca citā gaitenī, kas šķita vēl retāk apmeklēts nekā iepriekšējais. Viola kādu gabalu viņus veda pa šo gaiteni, līdz apstājās pie lielām metāla durvīm un brīdi kaut ko darīja, stāvot pret pārējiem ar muguru. Danai pirmajā brīdī šķita, ka viņa ievada durvju kodu, jo no mugurpuses izskatījās, it kā viņas roka kustētos tieši tā. Pa pusei viņai bija taisnība. Kad biezās durvis atvērās un visi ar Violu pa priekšu iegāja telpā, meitene redzēja, ka pie durvīm uz sienas bija apaļa akmens ripa, uz kuras, izvietotas spirālē, bija zīmes, kas atgādināja rūnas un piedevām vēl mirdzēja dzintarainā krāsā.

Šī telpa, kurā viņi tagad iegāja, bija noliktava, kurā netrūka augstu plauktu ar priekšmetiem, kas bija bojāti, tika restaurēti vai vienkārši nebija izlikti apskatei. Gar noliktavas sienām bija vairākas durvis ar dažādiem uzrakstiem, un pie vienām no tām Viola apstājās. Arī šeit bija tāda pati akmens ripa kā iepriekš, bet šoreiz meitene varēja labi redzēt, kā Viola pieskaras ripas simboliem, kuru secību noteikti būtu grūti iegaumēt. Dažas no zīmēm zem viņas kaulainajiem pirkstiem iedegās košāk dzeltenas, bet tūliņ atguva ierasto spožumu. Uzreiz pēc tam durvis atvērās. Uzraksts uz durvju plāksnītes vēstīja: "Suzuluru akmens. Bez atļaujām ienākt aizliegts."

Esam klāt. Nākamais Suzuluru akmens! Viola teju svinīgi paziņoja, ar plašu rokas vēzienu norādot uz vienkāršo telpu, kuras vienīgā mēbele bija akmens podests, uz kā atradās liels akmens, kam viena puse bija noslīpēta ideāli gluda. Nezin kāpēc Danai šis vēsās gaismas apspīdētais akmens atgādināja kapakmeni. Nedaudz noskurinājusies, meitene iesoļoja telpā.

Kā Viola jau bija stāstījusi, šī telpa bija īpaši izveidota, lai labāk saglabātu Suzuluru akmeni, tāpēc gaisa temperatūra te bija zema, kā ledusskapī. Lai gan meitene centās nepievērst tam uzmanību, uz rokām tomēr parādījās zosāda.

Kad visi bija iegājuši iekšā, durvis aiz viņiem aizvērās, un telpu izgaismoja maģiskā gaisma. Apskatījusi akmeni, Dana secināja, ka tas ne ar ko daudz neatšķiras no iepriekšējiem — akmens kā akmens, un virsū, izvietoti vairākās rindās, tie paši nesaprotamie raksti. Vienīgais, kas to atšķīra no iepriekšējiem, bija akmenī izkalta stilizēta ūdens lāse, kas simbolizēja ūdeni.

-    Nojaušu, ka nav jēgas lieki tērēt laiku, Nokss pārtrauca klusumu un nostājās pretī tekstam uz akmens.

-    Jā, Dana piekrita. Tikai lasi pa rindai, lai man vienkāršāk pārtulkot.

Kofots bija ar mieru, un teksts, ko viņš nolasīja, izklausījās šādi:

"Tūkstošiem gadu Kāds licis zemēm gaidās drebēt. Tumsas ēna tuvosies, Bet būs, kas turēs pretī. Tie četri,

Kas izsijāti pa tukšo zemi Un miegu atdusēties likti, Tiks celti.

Lai dzelme tavs pretinieks, Kad asinis tas vēlēsies, Bet nedomā, Ka viss tik parasti,

Kad tāli šķiet krasti."

-    Viss ir saprotams, izņemot to, kāpēc dzelmei vajag asinis un vai krastu tālums ir papildu mīkla, Prizmo, pieri saraucis, prātoja.

-     Dzelme vēlas asinis? atkārtoja Viola. Varbūt tas ir saistīts ar upurēšanu? Upurēšana… viņa domīgi atkārtoja, lūkojoties zemē, it kā censtos kaut ko atcerēties.

-     Manuprāt, kaut kas nav kārtībā ar dzejoli, bilda Dana. Noks, vai senecīlu valodā arī ir dzimtes?

-    Tu domā sieviešu un vīriešu?

-    Jā. Tās pašas.

-    Ir dzimtes, bet kāpēc tu tā jautā?

-     Vai tu pareizi iztulkoji teikuma daļu "kad asinis tas vēlēsies"? Vārds "dzelme" taču ir sieviešu dzimtē, nevis vīriešu.

Iekams ko atbildēt, Nokss vēlreiz pagrieza purnu pret akmeni un pārlasīja tekstu.

-     Es iztulkoju pareizi — "dzelme" sieviešu dzimtē, bet "tas" vīriešu dzimtē. Ja vien dzelme nav domāta kā bezdzimuma būtne — "tas", nevis "kas", Nokss minēja.

-    Tādā gadījumā tiktu lietots vārds "tā".

-    Tas tiesa, kofots piekrita. Teju visām Apakšzemes valodām gramatika ir līdzīga, bet pārlieku labi es to nepārzinu. Protams, runāšanas līmenī problēmu nav, bet, ja man liktu skaidrot, kāpēc tā ir, tad gan man ķepas nolaistos.

-    Labi, nesāksim iztirzāt gramatikas likumus, Dana atteica un nopūtās.

-     Par ko jūs tieši runājat? Par nesaskaņu starp vārdiem "dzelme" un "tas"? Prizmo interesējās.

-    Jā, par to pašu.

-    Man nenāk prātā nekāds loģisks izskaidrojums. Acīmredzot tā ir mīkla.

-    Un iespējams, ka to varēs atminēt tikai tad, kad šo tekstu būs papildinājušas vēl pāris rindas, kuras parasti nāk klāt, kad esmu gandrīz jau nokļuvusi galā, Dana atgādināja. Bet ir vēl kas. Noks, vai tu atceries dzejoli, kuru iepriekšējā reizē pieminēja Hapitors?

-    Hapitors? Jūs teicāt — Hapitors? Viola, lūkojoties uz meiteni, strauji pārjautāja. Bija grūti saprast, vai viņas pārsteigums ir patīkams vai ne. Iespējams, ka no abiem pa drusciņai.

-     Jā, Dana viņai atbildēja. Vai jūs atceraties, kā stāstīju par to, ka Uguns Sargātājs ir Pūķu kalnā? Hapitors mums nedaudz palīdzēja to atrast, pastāstot par dzejoli, kas vēsta par dārgumu meklētāju. Viņš mums atklāja, ka šis dzejolis ir stāsts par Suzuluru akmens atrašanās vietu un nedaudz arī par pārbaudījumu, meitene klāstīja. Par laimi, Violu šīs skaidrojums, šķiet, apmierināja.

-   Es atceros, kā viņš to stāstīja, ierunājās Nokss, bet nespēšu atkārtot.

Arī Prizmo un Viola, lai gan abi šo dzejoli bija dzirdējuši, nespēja noskandēt šīs pāris svarīgās rindas.

-    Tad būs jāiztiek bez tā, mazliet vīlusies noteica meitene, un uz brīdi telpā iestājās klusums.

-     Es vēl domāju par tur minētajām asinīm, lūkojoties akmenī, domīgi atsāka Viola. Diezin vai, lai atrastu Sargātāju, būs jāveic upurēšanas rituāli… Bet nav arī pateikts, kāpēc šķiet tāli krasti. Ja vien… Jā, skaidrs. Tas ir vienkārši!

Viola uz mirkli apklusa, turpretī pārējie, veltīdami gudrajai sievietei nepacietīgus skatienus, mudināja viņu turpināt.

-    Jūs man stāstījāt, viņa ņēmās skaidrot, ka dzejolī, kas bija atrodams Lielajā purvā, bija jāmeklē meža sirds. Tā ir atrašanās vieta, kas ir izteikta mīklainā un netiešā veidā. Tāpat arī te. Sargātājs ir vietā, kur ir vislielākais attālums no krastiem, kā arī vislielākajā dziļumā, jo tam ir jābūt pie ūdens stihijas. Tas izskaidro Suzuluru akmenī teikto, ka krasti ir tāli un dzelme ir pretinieks. Visticamāk, Sargātājs atrodas ezera pašā vidū, kur ir arī lielākais dziļums. Šo vietu sauc par Faraigo ieplaku.

-    Pat nosaukums ir, Nokss novīpsnāja.

-     Katrai gravai un uzkalnam ezerā ir doti nosaukumi, bet, tā kā ezerā mīt daudz plēsīgu būtņu, tad izpētīt ezera dzelmi līdz pēdējam sīkumam mūždien ir bijis sarežģīti, Viola stāstīja, it kā būtu sapratusi Noksa teikto. Dana gan tam neticēja, taču šāda varbūtība viņai šķita komiska: "Bet ja nu? Tad jau viņa būtu dzirdējusi arī Noksa komentāru par to, ka viņa savādi ož."

-   Tik tālu ir skaidrs, turpināja Violas kundze. Ezera dzelmē, kur atrodas Sargātājs, ir arī plēsēji, kas alkst asiņu. Tomēr dzejolis noteikti nenorāda, ka tas būtu kāds radījums, ja vien ne dzelme pati.

-    Varbūt asinis šeit ir pieminētas pārnestā nozīmē, Dana gudroja. Drīzāk kā dzīvība, nevis asinis, jo man patiesi nav skaidrs, kā es nokļūšu šajā Faraigo ieplakā, neizlaižot garu.

-     Sarežģītākais variants ir laist tevi lejā ar speciālu aprīkojumu, kā, piemēram, mazu zemūdeni, vecā drūble piedāvāja risinājumu. Bet tas var traucēt uzdevuma pildīšanā, jo mēs diemžēl nezinām, kas tieši sagaida tur, apakšā. Otrais variants ir doties dzelmē ar vienkāršu niršanas aprīkojumu. Bet tad rodas jautājums, cik ilgi tas viss ies un vai pietiks gaisa, jo pat maģija, kas ražo skābekli, nevar būt mūžīga — arī tā ietekmējas no apkārtējās vides spiediena, tāpēc dzelmē tās darbības laiks ir īsāks.

-    Tātad jebkurš no variantiem ir bīstams, iejaucās Prizmo. Bet kurš ir vislabākais? Argeklis izskatījās visai noraizējies, un viņš jau nu būtu pēdējais, kas vēlētos redzēt Danu riskējam ar dzīvību.

-    Noteikti, ka niršana ar iespējami mazāku aprīkojumu, Viola atbildēja. Tas atvieglotu kustības, kā ari tādējādi būtu iespējams saņemt palīdzību no dzīvnieku valsts. Strēlnieku ezera sardze, kas rūpējas gan par drūbļu drošību ezerā, gan arī par tā tīrību, kārtību un dabiskās vides saglabāšanu, ir pieradinājusi vairākus forus, kas palīdz darbā. Domāju, ka ir iespējams sarunāt, lai fori Danu pēc iespējas ātrāk nogādā uz dzelmi, tādējādi ietaupot laiku un skābekli. Tāpat foru sabiedrībā meitenei turpceļā nevajadzētu uztraukties, ka uzbruks kādi ūdens iemītnieki, jo fori noteikti nav iecienīti kā barība citiem. Vēl arī šie dzīvnieki ir samērā draudzīgi, tāpēc tev ar tiem nevajadzētu būt problēmām, Viola piebilda, skatīdamās uz Danu.

-    Turpceļā man palīdz fori, bet tālāk man jātiek galā pašai. Tad man rodas jautājums — kā es varēšu izlasīt nākamo tekstu pie ieejas? Vai tad Nokss varēs doties man līdzi?

-    Paldies, ka atgādināji! Viola pamāja ar galvu. Pie manis ir nonākusi informācija, ka šeit dzīvojošajai soli tautai ir ziņas par to, kas ir rakstīts šajā otrajā tekstā. Ja mēs spriežam loģiski, tas nekādā veidā nebūtu iespējams, ja vien šis uzraksts nebūtu uz sauszemes. Acīmredzot ieeja, kas parasti ved pie Sargātāja, šajā gadījumā ir viss ezers. Tāpēc, pirms tu nirsti ezerā, mums ir jāapmeklē Soli ciems.

Tas visiem šķita gana saprātīgi, turklāt viņi bija arī vienisprātis, ka tālāka spriešana par varbūtējiem šķēršļiem un briesmām maz ko dos, kamēr viņi nebūs iepazinušies ar otro tekstu. Norunājuši, ka pie kentauriem dosies nākamajā dienā desmitos, viņi devās uz muzeja izeju. Tur Prizmo, Dana un Nokss atvadījās no Violas kundzes un pēc mirkļa trijotne jau atkal atradās pilsētas burzmā.

Vispirms viņi sameklēja kādu restorānu, kur ieturēt vakariņas, bet pēc tam devās uz vietu, kur Prizmo jau priekšlaicīgi bija noīrējis istabiņu vienai naktij. Tā bija viesnīca, kas atradās nelielā, nomaļā ielā, un tās izkārtne vēstīja, ka šo iestādi tautā pazīst kā "Fregati". Interjers bija iekārtots ar jūras motīviem, turklāt viesnīcā bija arī kafejnīca, kas izrādījās izslavēta ar savām jūras veltēm.

-    Tu esi atradis visai piemērotu vietu. Mēs dodamies meklēt Ūdens Sargātāju un nu apmetamies ar kuģniecību saistītā viesnīcā, Dana smējās, kad Prizmo, paņēmis numuriņa atslēgas, devās pa kāpnēm un rādīja ceļu uz trešo stāvu, kur atradās istaba.

-     Tici man, tas nebija tīšām, Prizmo atbildēja un pievienojās meitenes smiekliem.

Istaba bija iekārtota pieticīgi, bet gaumīgi. Sienas bija krāsotas jūras zilā krāsā, kas izskatījās labi blakus ar tumši zilu audumu apklātajām gultām. Uz grīdas bija mīksts paklājs, bet pie sienas — liela eļļas glezna, kurā bija attēlots drūbļu zvejnieks, kas, atrazdamies mazā koka laivā, velk no ūdens zvejas tīklu. Telpā bija arī dīvāns ar galdiņu mierīgai pasēdēšanai, divas ērtas gultas, neliels skapis, kā arī durvis uz vannas istabu, kur bija nepieciešamās labierīcības, arī duša.

Dana labprāt iegāja dušā, bet pēc tam tūliņ kāpa gultā. Klausoties, kā tagad dušojas Prizmo, meitene paskatījās uz Noksu, kas pa to laiku jau bija iekārtojies dīvānā, un nevarēja vien nobrīnīties, ka viņu šeit vispār ielaida. Tiesa, drūblis, kas sēdēja pieņemšanas telpā un bija atbildīgs par atslēgām, izskatījās ļoti vecs, ar biezām brillēm uz deguna — kas zina, varbūt viņš Noksu nemaz nebija pamanījis. Bet, ja tas tā patiešām arī bija, tad labi vien ir, jo Dana noteikti justos vainīga, ja draugam būtu jānakšņo uz ielas.

PA STRAUMEI

Pamodusies Dana neatcerējās, par ko bija sapņojusi, bet zināja, ka tas ir saistīts ar Sargātāja atmodināšanu. Lai arī viņa bija dzirdējusi, ka zemapziņa spēj atrisināt to, ko nespēj apziņa, meitene tomēr nepūlējās sapni atcerēties. Vispirms, viņa šaubījās, ka tas viņai dotu kādas jaunas atbildes, bet galvenais — Dana jutās pārlieku miegaina, lai gribētu ar to noņemties.

Viņa bija pamodusies agrāk par pārējiem. Uzmetusi aci logam, meitene redzēja, ka sarkanais rīts tikai tagad aust. Tā kā Prizmo un Nokss vēl cītīgi šņākuļoja, Dana nolēma pagulēt vēl mirklī, līdz modīsies argeklis. Meitene ievīstījās siltajā segā un aizvēra acis, taču viņai šķita, ka pagulējusi tikai dažas sekundes, kad Prizmo jau maigi raustīja viņu aiz pleca un teica, ka laiks celties.

-      Beidz gulšņāt! viņš skubināja meiteni. Tā kā Dana bija cilvēks, kam patīk pagulēt ilgāk, agra celšanās viņai nevedās viegli.

-    Jo ilgāk gulēsi, jo mazāk laika mums paliks brokastīm, un tā nu ir ēdienreize, ko nedrīkst lieki sasteigt, Prizmo pamācoši sacīja.

-      Tev jau katra ēdienreize ir tāda, kuru nedrīkst sasteigt, Dana smejoties atteica, beidzot saņēmusies izkāpt no gultas.

-    Arī fakts.

-    Vai kāds pieminēja brokastis? no dīvāna puses atskanēja miegains ņurdiens.

Izstaipījušies un sagatavojušies uz iešanu, visi trīs pameta viesnīcas numuru un, aizslēguši durvis, devās lejā. Reģistratūrā sēdēja tas pats vecais drūblis, kas vakar, un arī šoreiz viņš Noksam nepievērsa nekādu uzmanību. Atdevusi viņam istabas atslēgas, trijotne devās brokastīs uz Prizmo izslavēto jūras velšu kafejnīcu.

-      Zivis gan nav īsti manā gaumē, Dana nedroši ierunājās, kad viņi bija atnākuši.

-     Tici man, ir kaut kas tāds, no kā tu nespēsi atteikties. Šeit viss ir svaigi vests no zvejnieku ciema Felisas, un tas nozīmē — tikai labākās zivis, gaidāmo maltīti slavēja Prizmo un drošu soli devās pie letes, aiz kuras stāvēja kafejnīcas darbinieks, gatavs apkalpot savus šīs dienas pirmos apmeklētājus.

-     Mums, lūdzu, divas karlīles gaļas mērcē, ceptas, argeklis pasūtināja un, paraudzījies uz Noksu, kas bija palicis kafejnīcas ārpusē pie āra galdiņiem, piebilda:

-     Un ceptu lasi, vidējo porciju.

-     Lasim kādu īpašu mērci vai ar kādu piedevu?

-     Nē, vienkārši ceptu, Prizmo precizēja. Noksam taču nebūs nekas iebilstams pret ceptu? viņš pēc tam klusi jautāja Danai.

-     Esmu redzējusi viņu ēdam ne to vien. Tā ka domāju, ka ne.

-     Un ko uzdzert? bārmenis jautāja.

-     Vienu kafiju bez kofeīna. Un ko tev? viņš pievērsās meitenei. Kafiju vai tēju?

-     Es domāju, ka piparmētru tēju, Dana atbildēja.

-     Drīz būs gatavs, visu pierakstījis, bārmenis paziņoja un aizsteidzās nodot pasūtinājumu virtuves darbiniekiem, kas blakus telpā jau šķindināja kastroļus un pannas.

Samaksājuši par pasūtināto ar pāris dārgakmeņiem, abi devās pie āra galdiņa, kur bija atstājuši gaidām Noksu. Apsēdušies viņi vēroja, kā pilsētas ielas pamazām piepildās ar sauli un ļaudīm, līdz bārmenis atnesa ēdamo. Dana uz sava šķīvja ieraudzīja ne visai lielu zivi, kas bija apcepta brūna un nolieta ar gaļas mērci, bet mērces smaržai cauri bija jūtams siera aromāts.

-    Pagaršo! viņu mudināja argeklis. Karlīle noteikti negaršo kā kura katra zivs. Ar aizvērtām acīm pat īstiem zivjumīļiem būtu grūti to atšķirt no parasta cepta siera. Tikai uzmanies, šis siers ir ar asakām!

Prizmo bija taisnība. Dana jutās tā, it kā ēstu kraukšķīgi ceptu sieru, kas kopā ar mērci garšoja brīnišķīgi, tā ka meitene nemaz nepamanīja, cik ātri bija visu apēdusi. Turklāt viņa nebija vienīgā — arī Nokss savu lasi bija nolocījis dažu minūšu laikā. Tiesa, viņš to būtu izdarījis tikpat kā ar jebkuru ēdienu.

Prizmo ieskatījās pulkstenī un teica, ka līdz desmitiem ir vēl aptuveni divdesmit minūtes. Tas nozīmēja, ka ar tējas un kafijas baudīšanu viņi varēja nesteigties, bet, kad arī tas bija izdarīts, visi cēlās un devās ceļā uz muzeju. Lai izvairītos no ļaužu burzmas uz Zelta ielas, viņi gāja pa šķērsieliņām, un pie Violas nama ieradās dažas minūtes pirms norunātā laika. Viola, tērpusies tirkīzzilā kimono, ko nosedza mazāk uzkrītošs ceļotājas apmetnis, jau bija priekšā.

-      Nu, ko? viņa uzrunāja atnākušos. Vispirms dosimies pie soli, tad pie foriem, bet ar Strēlnieku ezera dienestu es jau sarunāju un paziņoju mūsu vēlmes, tā ka par to patlaban uztraukties būtu lieki, Violas kundze paziņoja un aicināja pārējos viņai sekot.

Vecajai drūblei bija zināmi savi ceļi, kā ātrāk un ērtāk nonākt pie pilsētas vārtiem. Pa mazo šķērsieliņu labirintu viņi ātri nokļuva pie dzīvnieku nojumes, kur tika "noīrēti" trīs serebrini, un, uzsēdušies dzīvniekiem mugurā, viņi izkļuva no aizsargsienu ieskautās pilsētas.

Kad viņi bija jājuši kilometrus divus, zaļganīgi brūnajā plašumā Dana ieraudzīja ēku kompleksu, kas slējās ezera krastā. Tas acīmredzot bija Violas pieminētais ezera dienests, taču uz to viņi vēl nedevās. Šobrīd jājēji virzījās gar ezeru uz tā pretējo krastu, kur bija redzami Kodolu kalnu zemākie pauguri, saukti par Soli kalniem. Tajos dzīvoja kentauri.

Lai tur nokļūtu, viņiem bija jāšķērso divi tiltiņi, kas bija uzcelti pār Žļarkālu upīti, kura, veidojot pussaliņu ap zvejnieku ciemu Felisu, iztecēja un arīdzan ietecēja Strēlnieku ezerā. Tuvojoties Soli ciemam, Dana ievēroja, ka te nav neviena drūbļa vai argekļa, kas tikai pastiprināja Danas pārliecību — kentauri ir izteikti vientuļnieki. Vienīgie, ko nu varēja satikt, bija mazi zvēriņi, piemēram, ķirzakas, kas bija izlīdušas no alām pasildīties, un paši kentauri, kuri ar interesi vēroja, kas ir izdomājis tos apciemot.

Lai gan Viola savu seju bija paslēpusi zem apmetņa kapuces, meitenei šķita, ka šo personu kentauri pazīst jau pa gabalu. Pārējos, viņiem nepazīstamos tie kārtīgi nopētīja, bet vislielāko uzmanību soli veltīja Noksam — acīmredzot viņiem šķita savādi, ka cilvēks sev līdzi ved kofotu, turklāt uz serebrina, nevis liekot tam skriet pakaļ.

Vērodami atnācējus, kentauri savā starpā pārmija arī pa kādam vārdam, bet, tā kā viņi to darīja klusi un svešā valodā, Dana sacīto nesaprata. Patiesībā, viņa jutās neērti. Meitenei radās iespaids, ka kentauri tikai aiz pieklājības neizrāda nepatiku, ka pie viņiem ir ieradušies viesi, un patiesībā viņi būtu priecīgāki, ja tie dotos prom. Citkārt Dana labprāt tā arī darītu, taču vizīti diemžēl nebija iespējams atcelt.

Kad serebrini bija samazinājuši ātrumu un, visbeidzot, apstājušies, pie viņiem pienāca kāds tuvāk stāvošs kentauru vīrietis. Viņš izskatījās vecs, ar gariem, brūniem matiem un bārdu, kā arī ar skarbu sejas izteiksmi un kuplām uzacīm. Viņa ķermeņa apakšējā daļa, kā jau visiem kentauriem, līdzinājās brūna zirga rumpim, un vienīgais, kas šos atšķīra no klasiskajiem kentauriem, bija ragi, kas līda ārā no matiem. Šim bārdainim tie līdzinājās auna ragiem, bet tuvumā netrūka arī indivīdu ar briežu, kalnu kazu un citu dzīvnieku ragiem.

Tuvāk pienākušais soli uzrunāja Violu Danai nezināmā valodā, bet, kad pēc brīža meitene atcerējās, ka kentauri bieži lieto ecīlu valodu, soli teiktais tūdaļ tapa saprotams.

-     …ir atrodams pazemes alā, aptuveni divus enomus no ezera krasta. Mēs, visi soli, tekstu jau zinām no galvas, bet man nekas nebūs pretī, ja jūs to vēlēsities aplūkot arī savām acīm, kentaurs ducināja zemā balsī, ar savām tumšajām acīm lūkojoties uz drūbli. Viņa sejā no viesmīlības nebija ne smakas. Danai šķita, ka īpašu nepatiku viņš jūt tieši pret Violu.

-     Jā, mēs būtu pagodināti par šādu iespēju, Viola salti atbildēja vecajam kentauram. Kaut arī viņa sēdēja serebrina mugurā, viņa tik un tā uz kentauru lūkojās no apakšas, jo augumā tie bija teju divreiz augstāki nekā lielās kirzakas.

-    Sekojiet man! kentaurs īsi teica un, brūnajai astei noplandot, pagrieza viņiem muguru.

Dana nojauta, ka vienīgā ekskursija, kas viņiem tiks piedāvāta, būs ceļš līdz uzrakstam un atpakaļ, tāpēc viņa centās izmantot gadījumu un apskatīt kentauru dzīvesvietu, cik vien iespējams.

Vispirms tika sagrauts Danas iespaids un iedoma, ka kentauri dzīvo mežā — patiesībā koku apkārt viņu ciemam bija gaužām maz. Uz lēzenā kalna, kurā atradās ciems, bija atsegtas dažas lielas klintis, kurās bija izcirstas tik platas ejas pazemē, ka caur tām varētu izsoļot pat mazi ziloņi. Tomēr šādu tuneļu nebija daudz, jo galvenā kentauru apmešanās vieta bija Kodolu pauguri. Tos Dana varēja vērot tikai no attāluma, taču arī šādi viņa varēja saskatīt pie stāvās klints izveidotas kārtīgas mājas, kas Danai atgādināja milzīgas jurtas. Arī tur bija izkalti tuneļi, kā arī savāda paskata kāpnes, kas veda uz augstākiem stāviem, kuros tāpat bija koka un akmens nami. Bija arī savrupmājas, ko ieskāva žogi, tāpat arī dažādas būves, ēdienu krātuves un laika gaitā izveidojušies ceļi. Liels pārsteigums meitenei bija redzēt, ka kentauriem ir arī savi labības lauki, kultivētu augu dārzi, pat pieradināti dzīvnieki, kā kazas, govis, citi meitenei nepazīstami dzīvnieki, un, ja viņa pareizi saredzēja, tad arī zirgi.

Kopumā šī vieta Danai atgādināja kārtīgu viduslaiku ciemu, tikai iedzīvotāji bija nevis cilvēki, bet kentauri. Vienīgais, kas to atšķīra no vēstures grāmatās redzētajām ilustrācijām, bija teju pie katras mājas novietots koka stabs ar dažādiem simboliem un tēliem — totēms. Dana jau zināja, ka totēmu kults bija izplatīts senecīlu vidū, bet kentauri, kas ari piederēja pie senecīlu atzara, acīmredzot šo kultu bija no viņiem mantojuši.

Kamēr Dana ar interesi vēroja šo savdabīgo radījumu iedzīvi, viņus pavadošais kentaurs, to ievērojis, meitenei veltīja nedaudz pārmetošu skatienu. Sapratusi mājienu, rudmate strauji novērsās un pagrieza galvu uz otru, ezera pusi, bet arī šajā pusē bija, kas saistīja viņas interesi, un tās bija tālās Felisas pilsētiņas aprises. "Derētu kādreiz tos ciemus aplūkot — Felisu un Aiomu," meitene nodomāja un mēģināja iztēloties, kā tur varētu izskatīties.

Kentaura un ciemiņu gājiens noslēdzās pie kāda nomaļa, zemē rakta tuneļa. Tas bija līdzīgs citiem jau redzētajiem, tikai šaurāks, un tā ieeju ieskāva vairāki mazi totēmi un citi pieminekļi. Acīmredzot arī kentauri augstu vērtēja šā uzraksta nozīmīgumu.

Varat te kādu laiku uzturēties. Mēs jūs netraucēsim. Serebrinus varat atstāt tepat, kentaurs norīkoja un pagāja nostāk, it kā ļaudams viesiem tālāk rīkoties pašiem. Tomēr visi zināja, ka viņš nedomā iet nekur tālu, ja nu svešinieki sadomā kaut ko sliktu.

Kentauru viesi nokāpa no jājamdzīvniekiem un devās tunelī, kas pirmajā acu uzmetienā līdzinājās truša alai. Tajā ieejot, viņi pamanīja, ka ala ir izgaismota ar lāpām, kas piestiprinātas pie sienām. Lāpas rādīja viņiem ceļu uz priekšu un aizveda līdz paplašinājumam tuneļa galā. Šeit gaismas bija mazāk, tāpēc sākumā šķita, ka vēsā telpa ir tukša, taču, kad acis aprada ar krēslu, viņi ieraudzīja, ka uz vienas no sienām ir iekalts uzraksts. Tas līdzinājās jau redzētajiem — pie ieejas tā sauktajā meža sirdī, kā arī pie ieejas, kas veda uz ačgārno tirgu. Šoreiz gan nekādas ieejas nebija, taču norādīt, ko iesākt tālāk vai kā rīkoties, šis uzraksts varēja gan.

-    Šaubos, vai kentauriem patiks, ja mēs te pavadīsim pārlieku daudz laika, kad visi kādu brīdi bija klusumā vērojuši apkārtni, Prizmo ieminējās, tādējādi mudinot kofotu ķerties pie lietas.

-     Lai nu būtu:

"Pie ieejas tu stāvi, Bet, pirms tālāk iesi, Pēdējās rindas atceries Un nu sajauc tās. Ne vārdos tev mīklu meklēt, Bet visā tekstā kopumā."

-    "Un nu sajauc tās", Prizmo zem deguna bubināja, kad Dana bija pārtulkojusi kofota teikto. Kāpēc visam vienmēr jābūt tik mulsinošam?

-      Kādā ziņā — sajaukt? Vārdus, burtus, rindas? Dana neziņā jautāja.

-    To uzzināsim tikai tad, kad pamēģināsim. Palūdz kofotam, lai tas izlasa, apmainot rindas vietām, pēc tam vārdus… katru otro pārvietot uz citu rindu, Viola ierosināja, taču, jau to sakot, viņa, tāpat kā pārējie, saprata, ka tā viņi varēs visu mainīt vietām mūžīgi. Jā, tas nav pats labākais plāns. Bet es pagaidām nezinu neko citu, vecā drūble noplātīja rokas. Citiem nebija, ko piebilst.

-     Ja vārdus jauks vietām, šaubos, vai tur kas jēdzīgs sanāks, Nokss, kas atradās uzrakstam vistuvāk, bilda, uz to lūkojoties. Cik es skatos, tad vārdi galīgi neder kopā, ja tos jauc atsevišķi. Ja apmaina rindas vietām, tad tekstā liela atšķirība nerodas. Jaucot burtus vēl mazāk.

-     Ja nu vārds "sajauc" ir pārnestā nozīmē? Prizmo ieminējās. Ja nu visu vārdu vietā ieliek antonīmus?

-     Var mēģināt, bet ko iesākt ar "un", "bet"? Tiem pretēju nozīmju nav.

-    Pamēģini izlasīt tos, kam ir, Dana ieteica Noksam.

-     "Pie izejas tu stāvi, bet, pēc tuvāk stāvēsi, pirmās rindas aizmirsti, un nu sakārto tās. Ne vārdos tev…" Nokss, it kā šauboties par katru vārdu, ko izteica skaļi, lēni lasīja, līdz Dana viņu pārtrauca.

-     Nē, tur nekas loģisks neizveidojas, rudmate sacīja pārējiem, kas kofota valodu nesaprata. Visiem dzejoļiem pirmās rindas atkārtojas. Tur mīklas iepriekš nav bijis, un šaubos, vai būs tagad. Tāpēc, ja ir jājauc, tad kaut kas cits.

-     Ja nu jāsajauc nevis vesela rinda, bet gan tikai to puse? neatraujot acis no senecīlu uzraksta, minēja Viola. Jo dažbrīd šķiet, ka tikpat labi to divu rindu vietā, kurās bija minēti krasti un asinis, varēja būt arī četras. Tādā gadījumā tas varētu izklausīties, piemēram, šādi: "Lai dzelme tavs pretinieks, kad tik tāli šķiet krasti. Bet nedomā, ka viss tik parasti, kad asinis tas vēlēsies". Šādi Suzuluru akmens tekstā mainās tikai nianses, bet ne viss teksts kopumā. Tādā veidā tas būtu arī saskaņā ar šeit, uz alas sienas rakstīto.

-     Tad ari loģiski izklausās "tas". Lai arī kas "tas" būtu, piebilda Prizmo.

-    Bet nav nekādas pārliecības, ka tā patiesi ir, lai arī variants nav peļams, bija kofota kārta runāt, bet Danas — pārtulkot.

-    Jā, bet tas pagaidām ir labākais un loģiskākais, kas mums ir, argeklis iebilda.

Kādu brīdi vēl sprieduši, drīz visi četri devās ārā no pazemes alas, atpakaļ gaismā un arī siltumā. Kentaurs, kas viņus šeit bija atvedis, joprojām stāvēja pie alas ieejas, tikai tagad viņš vairs nebija viens — viņam bija pievienojies vēl viens, jaunāks sargs.

-    Paldies par mums sniegto iespēju, Viola uzrunāja veco kentauru. Tad viņa nostājās pie sava serebrina, veikli uzlēca tam mugurā un satvēra pavadas siksnas. Esam noskaidrojuši visu, ko varējām vēlēties, tāpēc tagad mēs iesim. Paldies vēlreiz.

-    Vienmēr laipni, Violas kundze! kentaurs atteica, savādi uzsvērdams drūbles vārdu. Iespējams, viņam par šo veco sievieti bija zināms kaut kas vairāk nekā citiem.

Viola atbildēja ar iznīcinošu skatienu, pēc kura lika savam serebrinam kustēties, attālinoties no kentauriem. Prizmo un Dana ar Noksu, nebilstot ne vārda, viņai sekoja. Drūmie skatieni, kas tika pārmīti starp Violu un kentauru, gan bija radījusi ziņkāri, taču vienīgais, ko meitene, kofots un argeklis šajā situācijā atļāvās, bija pāris aši, kentauriem veltīti mirkļi, baidoties, ka varētu rasties lielas nepatikšanas. Nezin kāpēc gaisotne šeit bija kļuvusi saspringta, un labākais, ko viņi varēja darīt, bija ātrāk iet prom.

Rudmate varēja tikai minēt, kāpēc kentauri ir tik neviesmīlīgi un "uzēdušies" Violai, taču ilgi viņa to nedarīja, jo teju nākamajā mirklī viņi jau bija atgriezušies pie ceļa, kas veda uz Drūbļu ciemu. Šoreiz viņi gan negriezās pilsētas aizsargsienu virzienā, bet devās uz

visai nolaisto, pelēcīgo celtni, kas atradās ezera krastā.

Strēlnieku ezera patruļa bija iemitinājusies divstāvīgā nosūbējuša tērauda celtnē, kas atgādinātu cietumu vai kaut ko tamlīdzīgu, ja vien tai nebūtu lielu logu. Otro ēkas stāvu ieskāva balkons, lai ezera uzraugi varētu pa to staigāt un novērot apkārtni. Blakus slējās arī augstāks skatu tornis un citas ēkas, bet karodziņš ar patruļas emblēmu, kas vārgi plivinājās uz divstāvīgās tērauda ēkas jumta, liecināja, ka atnācēju uzņemšana vai, pareizāk, pieņemšana notiek šeit.

Uz soliņa, kas pie galvenās ēkas ieejas durvīm bija novietots kā jauka atpūtas un pasēdēšanas vieta, sēdēja kāds drūblis un smēķēja. Redzot kādu tuvojamies, viņš smēķi ātri nodzēsa, sakārtoja bikses, lai no tām nelīstu ārā krekls, un piegāja tuvāk serebriniem, kas, purinot galvu kā slapji suņi, jau pamazām stājās.

-    Labs rītiņš no ritina! ezera sargs sveicināja viesus. Vai varbūt jau i' pusdienlaiks, un es var' teikt — labdien, viņš smaidot tērgāja. Drūblis runāja ar nedaudz savādu akcentu, kas, Danasprāt, līdzinājās austrāliešu izrunai, lai gan pilnīgi droša viņa nebija.

-     Mums pašiem grūti spriest, kā tagad pareizāk, Prizmo atbildēja, nokāpjot no sava serebrina un paņemot rokā pavadu. Dana ar Violu darīja tāpat un pievienojās sveicieniem.

-    Tad tie bij' jūs, kas, tā teikt, pasūtināja mums pāris forus, lai mestos iekšā ezerā? Var' jūs iepriecināt, ka šodien ir īpaši silts, ūdens virspuse būs lab' iesilusi. Ja jums nav iebildumu, dosimies tūliņ uz piestātni. Tur jau viss aprīkojums i' priekšā, drūblis nerimās un ar rokas mājienu rādīja, lai nāk viņam līdzi. Tā kā serebrinus tikmēr apsolīja pieskatīt kāds cits drūblis, kas tikko bija iznācis no ēkas, visi labprāt sekoja ezera sargam.

Pamazām trūcīgo zālīti zem kājām nomainīja brūna, mālaina zeme, bet pēc tam raupjas smiltis, kas klāja ezera krastu. Tur mazi vilnīši apskaloja mazus, trauslus glicmežvāciņus, kas bija izskaloti no ūdens, bet gaiss smaržoja gluži kā pie jūras. Ja Dana it nemaz nezinātu Uguns zemes ģeogrāfiju, tad viņa nudien varētu apgalvot, ka atrodas pie jūras — no šejienes ezera pārējie krasti bija praktiski nesamanāmi, un dažviet tos nevarēja redzēt nemaz. Visur, kur skaties, ūdens plašums vien. Meitenei tas atgādināja Kaspijas jūru, jo ari tā patiesībā ir tikai liels ezers.

Tikmēr ezera sargs jau bija uzkāpis uz piestātnes laipas, kas aptuveni simt metru garumā iestiepās ezerā. Tās koka klājums izskatījās svaigi likts, bet balsti, lai arī aprūsējuši, bija gana brangi, lai turētos pretī pat krietni lielām vētrām un viļņiem.

Pie laipas bija pietauvotas vairākas laivas, un pie vienas no tām drūblis apstājās. Tā izskatījās pieticīga, bet jauna, un tajā pietika sēdvietu aptuveni sešiem cilvēkiem. Laivā bija redzams kaut kas līdzīgs akvalangam un diviem airiem.

-    Ja pareizi sapratu, tad Izsaucēja i' šeit, jo Sargātājs i' apglabāts ezera dzelmē, drūblis atkārtoja faktus, lūkodamies te uz Danu, te uz Violu.

-    Vārds "apglabāts" ne visai derētu šai situācijai, bet principā, jā, ar nedaudz kritisku skatienu nopētot laivu, Viola atbildēja.

-      Aha, lab'. Un fori vajadzīgi, lai ātrāk nokļūtu dzelmē. Nu, ja foriem acu priekšā nezibinās spīdīgas lietas un ja aprīkojumam viss būs okei, tad tajā daļā, par kuru esam atbildīgi mēs, viņš acīmredzot runāja visu sargu vārdā, nekādām problēmām nevajadzētu būt.

-     Jau laicīgi pateicos par jūsu palīdzību, Viola īsi atteica.

-    Nu, tad aiziet! Vispirms, meitēn, iepazīstināšu tevi ar aprīkojumu, jo, cik es zin', mums nav lemts zem ūdens elpot.

Ja Dana pareizi atcerējās, kāds izskatās akvalangs, tad šis meistarojums, viņasprāt, no tiem daudz neatšķīrās. Lielākā starpība laikam bija pats tērps, kas nebija tik masīvs, jo tas, pēc drūbļa vārdiem, esot apstrādāts ar sildošu un spiedienu mazinošu maģiju. Arī gaisa balons bija mazāks, jo atkal ar maģijas palīdzību gaiss tika vairāk saspiests, tāpēc aizņēma mazāk vietas. Turpretī pārējā sistēma — elpošanas caurules, balons uz muguras, pleznas un niršanas brilles — palika vairāk vai mazāk tāda pati.

Meitenei tika paskaidrots, kā regulēt gaisa balonu, kā uzvilkt ūdenstērpu, kā arī piekodināts, lai viņa nesteidzina forus ātri nirt iekšā un pēc tam ātri ārā, jo mocīties no tā, ka strauji mainās spiediens, neesot diezin ko patīkami. Ezera sargs pat minēja, ka esot bijuši daži arī visai bēdīgi gadījumi.

Kad ar pamācīšanu viņi bija tikuši galā un Dana bija ietērpta pilnā ekipējumā, visi beidzot sakāpa laivā — Nokss tāpēc, ka noteikti nevēlējās kaut ko palaist garām; Prizmo, pats par sevi saprotams, aiz gatavības pats mesties ūdenī, ja ar meiteni kaut kas atgadītos; Viola aiz tā iemesla, ka cerēja savām acīm ieraudzīt vienu no četriem Sargātājiem,savukārt drūblis tāpēc, ka šī bija viņa laiva.

Iesēsties laivā bija sarežģīti, jo nedrīkstēja ļaut tai sašūpoties, taču, par laimi, visi iekāpa un sasēdās bez tādām problēmām kā iekrišana ūdenī vai kāda aira pazaudēšana. Visi veiksmīgi ieņēma vietas, un Prizmo ar drūbli ķērās pie airiem, liekot atsietajai laivai aizslīdēt tālāk no laipas, pretī ezera vidum. Mērķis bija aizpeldēt aptuveni uz to vietu, kur atrodas Faraigo dziļvaga.

Kamēr drūblis un argeklis airēja laivu arvien tālāk ezerā, meitenei bija gana laika ievērot, ka ūdenslīdēja tērpā ir visai neērti, vismaz sēžot. Tumšais, gumijotais materiāls bija auksts, pleznas neērtas un smagas, savukārt plecus spieda balons. Ar laiku meitene gan mazliet pierada, taču tikpat labi tas varēja būt tāpēc, ka, tuvojoties ezera vidum, viņa arvien mazāk domāja par savu akvalangu un arvien vairāk par gaidāmo uzdevumu. Dana juta, ka viņai sāk viegli trīcēt rokas un parādīties satraukums, līdzīgs tam, kāds mēdz uzrasties pirms uzstāšanās vai kaut kā cita. Turklāt šis gadījums bija krietni nopietnāks nekā parasta publiska runa — galu galā, te uz spēles bija likts daudz kas vairāk. "No manis ir atkarīgs Apakšzemes liktenis," viņa nodomāja. "Manās rokās ir Apakšzemes nākotne. Visi uz mani paļaujas un, un… Taču tas izklausās pārāk dramatiski," viņa prātoja. "Turklāt šī ir jau trešā reize, kad es dodos modināt Sargātāju — vajadzēja tā kā jau pierast pie šādiem satraukumiem un pie došanās pretī nezināmajam."

-     Ja drīkstu jautāt, kāpēc jums līdzi i' kofots? Tāds kā laimīgais talismans? piepeši ierunājās drūblis. Viņš airēja tik spēcīgi, ka Prizmo dabūja krietni vien papūlēties, lai tiktu līdzi.

-    Viņš līdz šim ir krietni palīdzējis, meklējot iepriekšējos Sargātājus. Varbūt viņam ir arī kā talismana nozīme, taču tas gan nav pierādīts, Dana, palūkojusies uz Noksu, kas visai drebelīgs sēdēja meitenei pie kājām, smīnot atbildēja. Katrs aira vēziens lika kofotam notricināt ūsas, taču, par spīti bailēm no ūdens, vēlme būt tuvāk tam, ko darīs Dana, lika viņam izturēt, un meitenei bija prieks, ka viņas dēļ kāds pārspēj savas bailes.

-    Ak, šitā. Interesanti gan, drūblis visai vienaldzīgi atteica. Acīmredzot viņš šaubījās, ka kofots patiešām ir spējīgs kaut kā palīdzēt, izņemot ēdiena patērēšanu un varbūt arī kādu palaidnību sastrādāšanu. Nekādus papildu jautājumus viņš vairs neuzdeva, tāpēc brauciens turpinājās klusumā.

Vienmuļie airu vēzieni lika Danai atcerēties par serebriniem — jāt ar tiem bija ātri, ērti un interesanti, turpretī braukšana ar laivu viņai šķita nāvīgi garlaicīga. Šādu efektu droši vien radīja tas, ka ikkatrs vilnis izskatījās tāpat kā citi un ainavā izmaiņas notika gaužām lēni. Vienīgais, kas mainījās ātri, bija laipas izzušana brauciena sākumā, bet, kad to virs nevarēja saredzēt, visapkārt pletās vairs tikai ūdens klaids, ko mazliet atdzīvināja krasta līnija kaut kur tālumā. Vairāk nekā.

Tā viņi lēnām slīdēja uz priekšu, un vieglā līgošanās, sēžot laivā, ilga, ilga, ieilga. Meitene jau bija smagi atbalstījusi galvu rokās un bezkaislīgi lūkojās uz Noksa asti, kas ik pa laikam noraustījās kā neapmierinātam kaķim. Viola kopš savādo skatienu dueļa ar kentauru bija kļuvusi īpaši klusa un visu ceļu nebilda ne vārda, bet drūblis izskatījās gana aizņemts pie aira. Vienīgi Prizmo bija nolēmis, ka klusumu kaut uz mirkli var pārtraukt.

-    Kā jūs zināt, cik tālu un kurā virzienā jāairē? viņš ieinteresējās. Cik redzu, jums nav ne kompasa, nedz kādu precīzu ierīču, argeklis piebilda un nopētīja laivu, it kā cerot, ka skatiens uzdursies kādam sekstantam vai kartei. Neko tādu gan viņš neatrada. Vienīgie priekšmeti laivā, neskaitot tās pasažierus, bija virve zem viena no soliņiem, tai blakus kāda kastīte ar nezināmu saturu un vēl maisiņš, no kura virmoja savāda smaka, līdzīga zivju smārdam.

-      Es pa šo ezer' esu braukājis teju visu mūžu, atbildēja drūblis. Zinu precīzi, cik ilg' jābrauc no viena krasta līdz otram. Tā kā šodien vējš i' lēns, virsējā ūdens slāņa straumes ātrums šobrīd i' pieci enomi jamā, un mūsu kopējais svars i' aptuven' divsimt kilogramu, neskaitot laivu pašu. Ņemot vērā mūsu airēšanas ātrumu, es var' teikt, ka līdz dziļvagai jāpeld biku mazāk nekā pusjama. Tagad mums i' pusē. Un virzien' var viegli noteikt pēc Kodolu kalniem. Ja ietrenējas, tad uz ac' var noteikt vis', ko vēlies, viņš lietpratīgi pabeidza, taču Danai šāda atbilde lika tikai nopūsties. Ja viņi bija nokļuvuši tikai pusē, tas nozīmēja, ka līdz mērķim ir vēl tikpat ilgs un garlaicīgs posms, kādu viņi ar grūtībām jau bija pieveikuši. Vismaz rudmatei tas nenācās viegli.

Sēdēdama bezdarbībā, Dana aiz gara laika palūkojās uz to vietu, kur atradās pārmilzīgie Kodolu kalni, ko drūblis bija pieminējis. Viņa ievēroja, ka laiva vairāk vai mazāk virzās šiem kalniem paralēli, Soli ciema virzienā, bet tomēr nedaudz vairāk uz dienvidrietumiem. Un viss. Nekas cits, kam pievērst uzmanību, tur nebija, un meitene atkal nezināja, kur likties aiz garlaicības.

Sajūtot, ka Nokss pie kājām atkal sakustas, meitene piepeši uztrūkās un secināja, ka laikam bija paspējusi iemigt. Galva bija noslīdējusi un jau atbalstījusies pret ceļiem, bet ķermenī bija manāms miegains nogurums, kāds jūtams, kad tiec agri pamodināts no laba miega. Kas īsti meiteni bija pamodinājis, to viņa skaidri nezināja, taču kaut kādu iemeslu dēļ viņai šķita, ka tic bija vārdi "Mēs esam klāt!". Šim minējumam par labu liecināja arī apstāklis, ka drūblis ar Prizmo bija beiguši airēt, bet Viola ar interesi lūkojās pāri laivas malai, cenšoties ūdenī kaut ko saskatīt.

Nu, ko. Šī i' tā vieta. No virspuses, protams, ne ar ko neatšķiras no citām vietām ezerā, bet, par spīti tam, aptuven' šeit i' tas punkts, kas i' saucams kā visdziļākais. Faraigo ieplak', drūblis teica, gluži kā iepazīstinot tūristus ar objektu, ko neviens nav redzējis un kas nav īsti labi saglabājies, tāpēc nav arī apskatāms. Tā tas arī bija — te katra ezera vieta izskatījās tāpat, nezinātājs atšķirību nejustu, tomēr zem ūdens līmeņa valdīja pilnīgi cita pasaule, un ezera sargs to zināja.

Dana uz laivas soliņa nedaudz sagrozījās un bija gatava jebkurā brīdī lēkt ūdenī. Tā kā sēdēt šajā kostīmā nebija ērti, meitene cerēja, ka vismaz ūdenī būs labāk.

-    Kur tad ir tie fori? viņa, piepeši attapusies, jautāja laivas īpašniekam.

-     Tie mums jau pusceļ' sekoja. Pag, es tūliņ tev' ar tiem icpazīstināš'. Re!

Drūblis nolika airi uz ceļiem un pastiepās pēc maisiņa, kas visu ceļu bija odis pēc zivīm, tāpēc nevienam nebija nekāds pārsteigums ieraudzīt, ka maisiņā patiešām ir zivis. Meitene gan nezināja, kādas tieši, bet viņa ari nekad nebija vēlējusies kļūt par ihtiologu.

Drūblis paņēma vienu no zivīm un, sācis svilpot, pārkāra to pāri laivas bortam. Pēc pāris sekundēm no ūdens izšāvās zila būtne, satvēra gardumu un atkal pazuda ūdeni, pat lāga neļāvusi sevi saskatīt. Fors zem ūdens apmeta loku un, atgriezies pie laivas, izbāza virs ūdens galvu. Viņš kāri lūkojās uz drūbli un izdvesa spalgas skaņas, tā pieprasot vēl. Drīz viņam pievienojās vēl viens, pēc skata tāds pats fors. Pēc uzvedības tie bija nedaudz līdzīgi delfīniem, taču izskats bija citāds. Foru purns bija šaurāks, tiem bija izteikts kakls, nevis vienlaidu ķermenis kā delfīniem, bet priekšējās pleznas vairāk līdzinājās rokām — protams, ar peldplēvēm. Tiem arī nebija klasiskās zivs astes, bet kaut kas līdzīgs dzeltenam pušķītim. Turklāt šķita, ka foriem ir dzelteni mati.

-     Šamējo sauc Firo, bet šo — Aiki, drūblis norādīja uz abiem šķietami vienādajiem foriem. Pēc tam abi dabūja vēl pa zivij un sāka jautri lēkāt apkārt laivai, savā peldētprasmē neatpaliekot no delfīniem.

Kādu laiku Dana vēroja forus un nedaudz pabaroja tos arī pati, taču viņa zināja, ka šis nav piemērots laiks priecāties par gudrajām ūdens būtnēm. Atdevusi zivis drūblim, pēc mirkļa meitene jau sēdēja uz laivas malas ar muguru pret ūdeni un vēl reizi pārlaida plaukstas pāri visām caurulītēm un to drošinājumiem. Pie rokas bija arī Vecā dāvātais nazis — nevarēja jau zināt, ar ko viņai tur, lejā, būs jāsastopas, tāpēc labāk būt gatavai uz visu.

-     Izskatās, ka viss ir kārtībā, sacīja Prizmo. Esi gatava?

-    Man šķiet, ka jā, Dana ar ne visai lielu pārliecību atbildēja un nopētīja laivā esošos.

Kamēr meitene gatavojās, fori jau bija kļuvuši nepacietīgi un nevarēja vien sagaidīt, kad viņa beidzot lēks ūdenī. Jā, tiem ūdens bija dzimtās mājas, bet Danai ezers bija svešs un viņa uz to raudzījās ar lielām bažām. Tas šķita pārāk liels, pārāk slapjš un pārāk dziļš.

-Veiksmi, Dana. Atgriezies sveika un vesela! Prizmo sacīja un apskāva viņu. Arī argeklis izskatījās tikpat noraizējies, bet tas jau bija viņa dabā — ja kādam klājas slikti, tad tāpat jūtas arī viņš.

-     Atgādāsi man no turienes kādu suvenīru? pēc ilgas klusēšanas beidzot ierunājās arī Nokss. Nu, labi, es tikai jokoju. Saudzē sevi!

Atvadas neieilga. Savus laba vēlējumus izteica Viola, un, kad ezera sargs vēlreiz bija pārbaudījis, vai ar tehniku viss kārtībā, arī viņš draudzīgi uzsita meitenei uz pleca.

Pēc tam Dana ievilka elpu un, sagāzusies atpakaļ, ļāvās kritienam. Viņa juta, kā pēdas pārlido pāri bortam, un tūliņ pēc tam viņu jau ieskāva ūdens — nemaz ne tik silts, kā viņa būtu vēlējusies.

Abi fori tūliņ sāka jautri peldēt meitenei apkārt un nepacietīgi gaidīt, kad beidzot varēs doties dzelmē. Vispirms gan Danai, turot galvu virs ūdens, vajadzēja sakārtot brilles un elpojamo cauruli, taču daudz laika tas neprasīja. Pēc mirkļa ekipējums bija gatavs ieniršanai, un meitene uzmeta vēl pēdējo skatienu laivai. Tad, ievilkusi dziļu elpu, Dana iegrima ezerā.

Te, tuvu ūdens virsmai, vēl bija gaišs, bet zem kājām nevarēja redzēt neko. Apkārt bija tikai tumši zils ūdens biezoknis, no kura plūda nepatīkams vēsums. Dažas zivtiņas steidzās pamukt malā, lai Dana tām ko nenodarītu, bet citas bija drosmīgākas un ziņkārīgākas. Arī laiva no apakšas izskatījās kā zivs — liela un resna.

Tikmēr abi fori vēl pēdējo reizi apriņķoja ap meiteni, tad saudzīgi saņēma viņu aiz rokām un sāka vilkt dziļāk dzelmē. Lai arī tērps bija smags, Dana noteikti nebūtu spējusi iegremdēties tik strauji kā ar šo ūdens būtņu palīdzību. Ūdens virspuse ātri attālinājās, un drīz sarkano debesu gaisma vairs tikai ar pūlēm spēja izlauzties cauri lielajai ūdens masai. Šeit fori sāka nedaudz piebremzēt, un labi, ka tā, jo rudmate sāka just spiedienu, kas sažņaudzās ap tumšo hidrotērpu, it kā neļaujot doties tālāk. Tomēr fori, lai arī samazināja ātrumu, negrasījās apstāties un devās dziļāk ezerā.

Ūdenim kļūstot arvien tumšākam un tumšākam, Danai sāka rasties sajūta, ka tāda lieta kā gaisma te nepastāv un nekad nav pastāvējusi. Viņai pat šķita, ka šo gaismas trūkumu var redzēt un saost. Tiesa, Danai uz sejas bija maska, tā ka ar saošanu varbūt arī nebūtu gājis tik gludi, bet saredzēt — jā, to gan, pieaugošo tumsu viņa pamanīja ļoti labi. Un arī to, ka kļūst grūtāk elpot, jo, pieaugot dziļumam, ķermeni sāka spiest arvien vairāk un vairāk.

Vispār, tā bija savāda sajūta — elpot zem ūdens. Viņa nekad agrāk nebija nirusi ar akvalangu, tāpēc sākumā juta instinktīvu vajadzību dziļi ieelpot un aizturēt elpu, it kā pretējā gadījumā viņa varētu aizrīties ar ūdeni. Taču gaisa caurulītes, kas savienoja sejas masku un balonu uz muguras, ļāva viņai elpot droši. Tiesa, baudu tas gan nesagādāja, jo balonā ievietotais gaiss ļoti atšķīrās no ikdienā elpotā — tas šķita vairāk pildīts ar dzelzi, it kā skābs un noteikti ne izbaudāms —, taču Dana pierada arī pie tā. Turklāt šis gaiss viņai bija ārkārtīgi svarīgs.

Palūkojoties uz augšu, meitene redzēja, ka gaisma ir pārvērtusies tikai par tālu blāzmu. Spocīgu blāzmu, kas neiedrošinās doties dziļāk. Tagad viņa saprata, cik tālu atrodas no citām cilvēcīgām dzīvām būtnēm. Vistuvāk bija tie, kas gaidīja laivā, bet pārējie Apakšzemes iemītnieki — ak, cik tālu! Šīs ekspedīcijas dalībnieki taču atradās aptuveni ezera vidū, kurš pletās vairāku kilometru rādiusā, bet biezāk apdzīvotas vietas bija vēl tālāk. Dzelmes tumšajā tukšumā Danai radās iespaids, ka viņa ir palikusi vienīgā dzīvā būtne uz visas pasaules. Tajā brīdī viņa atskārta, cik tas būtu šausmīgi — dzīvot vienīgajai uz pasaules. Tas būtu ļaunākais iespējamais vientulības sprosts bez cerības tikt no tā ārā.

Tā prātojot, meitene nepamanīja, kurā mirklī viņas redzeslokā bija ienākušas klintis, kas kā milzīgi mūri abās pusēs stiepās plašumā un dziļumā, cik tālu vien dzelmes tumsa ļāva saskatīt. Dana vēlējās, kaut te būtu gaišāks. Šejienes tumsa ļoti atšķīrās no dokumentālajām filmām, ko viņa bija redzējusi un kur dzelme šķita daudz gaišāka. Acīmredzot filmu operatori nebija niruši tik dziļi. Bet cik tad dziļi Dana bija? Par to viņai nebija nekādas jausmas, un nebija arī neviena, kas to pateiktu. Vienīgais viņas dziļuma mērs bija tumsa un apdullinošs klusums. Atrodoties tajā, bija grūti iedomāties, ka daudzu, daudzu kilometru attālumā ir Drūbļu ciems, tik trokšņains un rosīgs. Šeit no tā nebija ne miņas. Nebija nedz pilsētas kņadas, nedz tās torņu siluetu un darbīgo iemītnieku.

Nirstot arvien dziļāk, aiza pamazām sašaurinājās un klints sienas pamazām nāca tuvāk. Uz tām kļuva saskatāmi vientuļi ūdensaugi, kas gausi līgojās neredzamās straumēs. Tie lēni slīdēja garām, un, vieniem nozūdot tumsā, citi parādījās priekšā. Reiz starp ūdenszālēm parādījās un garām aizpeldēja arī kaut kas kustīgs, tā ka Dana pat sabijās, jo, izņemot forus, ilgu laiku nebija redzēta neviena zemūdens radība. Kas tā bija par būtni, meitenei nebija ne jausmas, bet sirds bija salēkusies ne pa jokam.

Pamazām klintis sāka sakļauties arvien tuvāk, un Dana sprieda, ka dziļvaga jau ir tuvu. Fori joprojām peldēja lejup, bet nu krietni lēnāk un visai piesardzīgi lūkojoties apkārt. Kad netālu ūdens tumsā iedegās gaismiņa, abi meitenes pavadoņi tūliņ sarosījās un sāka ātri peldēt no tās tālāk. Rudmate jau zināja par šīm zivīm, kas savus upurus pievilināja ar gaismu. Viņa viegli noskurinājās un sažņaudza rokā nazi, kas viņai bija līdzi. Meitenei šķita, ka tas beigu beigās paliks viņas vienīgais palīgs.

Attālinājušies no ļaunu vēstošās gaismas, viņi atsāka lēni un uzmanīgi virzīties uz leju. Tumsa te bija piķa melna, taču drīz tajā pavīdēja arī gaišāki laukumi, kas izskatījās pēc smiltīm un gaišākiem akmeņiem. Piepeldot tuvāk, izrādījās, ka tas ir kaut kas cits — metāla kuģa vraks. Pārklāts ar ūdensaugiem un rūsu, tas nepavisam vairs neatgādināja to, kas reiz bijis — varens un moderns kuģis, bet nu neviena neapzināts krāms, kas sagādā mājas zivtelēm un citām būtnēm.

Kaut arī viņi bija sasnieguši ari ezera dibenu, tā vēl nebija pati dziļākā vieta ezerā. Arī fori to labi saprata, tāpēc sāka peldēt vairāk pa kreisi, garām vecajam lūznim, un turpināja doties uz priekšu, līdz sasniedza kādu ieplaku. Tā šķita visai līdzena un ar tādiem kā izaugumiem, kas, piepeldot tuvāk, izrādījās kaut kas līdzīgs mazai Stounhedžai. Dana varēja tikai minēt, kā bijis iespējams visus šos akmeņus te atvest un uzstādīt, jo no apkārtējām klintīm šie akmeņi ņemti nebija — tie bija gaišāki un smalkāki nekā tumšās klintis.

Jā, esam klāt, Dana satrūkusies izdzirdēja sev blakus balsi, bet tūliņ saprata, ka to saka viens no foriem. Otrs neko neatbildēja, tikai palaida meitenes roku vaļā. Neiedrošinādamies peldēt tuvāk akmeņu veidojumam, fori ļāva trīspadsmit gadu vecajai meitenei izbaudīt savu meistarību peldēšanā un doties turp pašai.

Tas bija savādi un krietni lēnāk nekā ar foriem, tomēr pēc mirkļa meitene iemanījās un atrada ritmu, kā ātrāk tikt uz priekšu. Kulstot kājas un airējot ar rokām, Dana pamazām tuvojās akmeņu aplim, taču, vai tas ir tieši tas, ko viņai vajadzēja, par to viņa nebija tik droša.

Meitene centās saskatīt, vai starp akmens klučiem nav arī Sargātāja būdiņas vai citādas mītnes, taču, iekams viņa ko ieraudzīja, pēkšņi zemūdens pasaules mieru iztraucēja ūdens vibrācijas, it kā kaut kas būtu nopeldējis ļoti tuvu garām. Meitene izbijusies tūliņ sāka griezties apkārt, lai mēģinātu ieraudzīt, kas tas varēja būt, tomēr nevienu viņa neieraudzīja. Arī abi fori nebija redzami, taču Dana juta, ka tie nav tālu un ka arī viņi nav sajūsmā par to, kas notiek.

Kamēr rudmate grozījās uz visām pusēm un centās saprast, kur peldēt tālāk, viņa neviļus sajuta savādu siltumu pie kakla. Pielikusi tur roku, Dana sataustīja Medaljonu — tas bija sācis silt. Lai noskaidrotu, uz ko tas reaģē šoreiz, viņa pavilka tērpa rāvējslēdzēju vaļīgāk un izvilka Medaljonu ārā. Salīdzinot ar pārējo auksto un nedraudzīgo pasauli, tā izdalītais siltums bija patīkams, taču ilgi par to priecāties viņai nebija lemts. Dzelmes tumsā atkal parādījās gaisma, bet šoreiz tā bija daudz lielāka un daudz tuvāka. Arī Medaljons sāka karsēt vairāk, tikai meitene nebija pārliecināta, vai tas ir uz labu vai sliktu. Tā kā viņas iepriekšējā pieredze rādīja, ka drīzāk uz sliktu, Dana savilka ciešāk pirkstus, kuros turēja nazi.

Gaisma nāca arvien tuvāk un, ātri pārvietodamās, strauji pildīja zemūdens Stounhedžu ar gaišumu. Piepeši zemūdens klusumu pārrāva dobja un draudīga skaņa, liekot Danai notrīcēt. Nu gaisma jau bija pavisam tuvu, un Dana varēja saskatīt, ka tās avots ir kāda radība, kura, atiezusi garus, asus zobus, peldēja meitenei tieši virsū. Viņa tūliņ saprata, ka tas var beigties ļauni, tāpēc kaut kas steidzami bija jādara. "Kur ir Sargātājs?" meitene pati sev jautāja un palūkojās uz Medaljonu, it kā cerot, ka tas spēs izdzirdēt viņas izmisušo vēlmi. Taču, pirms pārbaudīt, vai Medaljons viņu ir viņu sadzirdējis, Dana nolēma labāk uzreiz aizpeldēt aiz viena no akmeņiem ar cerību, ka lielais Kaut Kas nebūs viņu pamanījis. Galva viņai dunēja, bet sirds joņoja kā traki zirgi, kas cenšas izrauties no aploka. Rokā cieši sažņaugtu, viņa joprojām turēja Vecā dāvāto nazi, taču nu tas šķita tik nevērtīgs kā parasta koka pagale.

Diemžēl Danas cerības neattaisnojās. Lielā dzelmes radība meiteni tomēr bija pamanījusi, un tā iespaidīgā ātrumā triecās virsū lielajam akmenim, aiz kura meitene slēpās. Nogranda apdullinošs troksnis, un Dana ar šausmām vēroja, kā no akmens atšķeļas liela atlūza un aizlido sānis. Lielā radība milzīgo bluķi bija saskaldījusi tik viegli, ka meitenei tūliņ bija skaidrs — ar to joki būs mazi. Pēc tam ūdeni atkal satricināja baisā rūkoņa, bet šoreiz tik tuvu, it kā lielā radība jau būtu pavisam blakus.

Izmisusi meklēdama glābiņu, rudmate tikai tagad ievēroja, ka Medaljons uz kaut ko norāda — gluži kā toreiz, kad viņa ar Noksu bija Sešu staru saejā Pūķu kalnā. Toreiz viens no Medaljona trijstūrīšiem bija norādījis virzienu, un arī tagad tas vairāk vai mazāk rādīja, kurp doties. Par nelaimi, tā norādīto virzienu uz akmens apļa centru aizsedza liels, tumšs, draudīgs stāvs. Nebija divreiz jāmin, lai zinātu, kas tas ir un kas tam padomā. "Lai dzelme tavs pretinieks, kad asinis tas vēlēsies," Danas galvā skanēja iepriekš lasītās rindas. Droši vien šis arī bija tas, kas vēlējās asinis. Un noteikti vēlēsies tās saņemt bez viņas piekrišanas.

Dzelmes tumsā bija grūti saskatīt, cik zvērs patiesībā ir liels un kā tas izskatās, bet, spriežot pēc tā purna, tas noteikti bija kaut kas tāds, ko Dana nekad nebija redzējusi, turklāt tas lūkojās tieši uz viņu. Ja meitene būtu to spējusi, viņa tagad iekliegtos, taču no viņas lūpu kaktiņiem izlauzās tikai burbulīšu straume.

Dana sāka sparīgi vēzēties apkārt un, turot Vecā dāvāto nazi sev priekšā kā brīdinājumu mošķim netuvoties, mēģināja aizpeldēt tālāk no lielā briesmoņa. Pēc iespējas ātrāk vajadzēja tikt uz to vietu, kur jābūt Sargātājam, taču meitenes peldētprasme noteikti nebija tāda, ko varētu raksturot ar vārdu "ātra". Iekams viņa paspēja lāga uzņemt virzienu, meitene jau juta kaut ko spēcīgi apvijamies ap ķermeni. Tas bija lielā zvēra tausteklis, kas rudmati bija sagrābis un tagad centās vilkt pie sevis, tuvāk gaismas avotam. Cenzdamās pretoties, Dana haotiski vēzēja nazi te uz briesmoņa pusi, te cenšoties trāpīt viņa tausteklim. Sākumā gan tas nedeva neko vairāk kā apziņu, ka viņa kaut ko pūlas darīt, taču kādā brīdi meitene sajuta, ka naža asmens patiesi sasniedz kādu ķermeni. Radība nikni noraustījās, un tās tvēriens kļuva vaļīgāks, ko Dana steidzās izmantot, lai no tā izslīdētu un, sekojot Medaljona norādēm, censtos ātri aizpeldēt tam garām.

Meitene ņēmās peldēt uz akmens bluķiem ieplakas vidū un cerēja, ka tas viņai izdosies, pirms nezvērs būs attapies un atkal ķēries viņai klāt. Vai nu laiks bija sācis ritēt lēnāk, vai arī meitene patiešām lēni peldēja, bet viņai šķita, ka tas prasa veselu mūžību. Par laimi, Danai tas tomēr izdevās un ieplakas vidu viņa sasniedza, taču, lai kā centās, šeit viņa nespēja saskatīt neko, kas varētu liecināt par Sargātāju. Bultiņa bija rādījusi šajā virzienā, un tā turp rādīja vēl joprojām. "Tātad vēl uz priekšu, tālāk no akmens apļa," Dana atskārta un atkal metās peldus.

Tikmēr dzelmes briesmonis bija atjēdzies no naža dūriena un atkal steidzās pakaļ savam upurim. Tas reizē bija slikti un labi — no vienas puses, tās bija briesmas, kas strauji tuvojās, bet, no otras puses, nezvēra gaisma apmirdzēja to, ko Dana meklēja. Dzelmes tumsā viņai priekšā izgaismojās klints siena, kurā meitene pamanīja izkaltu namiņa fasādi — ar durvīm un Medaljonam atvēlēto iedobi. Viņa tūliņ steidzās turp, taču, iekams viņai izdevās tur nokļūt, zemūdens briesmonis jau bija viņu panācis, un piepeši Dana kājā sajuta asas sāpes, kas lika viņai sastingt. Meitenes seja sašķobījās sāpēs, bet no lūpu kaktiņiem izlauzās vēl viena burbulīšu vērpete. Radības izstarotajā gaismā varēja redzēt, kā caurspīdīgais ūdens ap meiteni iekrāsojas sarkans. Viņa sniedzās pie sāpošās kājas, bet abas plaukstas atdūrās pret lielās radības seju. Acumirklī viņa grūda nazi turp, liekot briesmonim dobji ierēkties. Ignorējot sāpes, rudmate centās ar visu spēku atsperties no briesmoņa, tādējādi nokļūstot tuvāk klintī cirstajam namiņam. Tas viņai izdevās, taču, to darot, viņa sajuta, ka ievainotā kāja ir kļuvusi neparasti stīva. Vēl pēc mirkļa tā sāka arī tirpt. Vai tā bija kaut kāda inde, vai kaut kas cits, taču šobrīd tam nebija laika — visa Danas uzmanība bija veltīta padziļinājumam Medaljona formā, kuram viņa strauji tuvojās. Meitene izstiepa roku ar Medaljonu, nevarēdama vien sagaidīt, kad varēs to ielikt iedobē un pagriezt. Kāja sāpēja arvien vairāk, un arī nezvērs joprojām snaikstījās turpat netālu. Par laimi, tas vairs necentās iesākt vēl kaut ko, taču lielu mierinājumu tas nedeva, jo acīmredzot briesmonis labi saprata, ka viņa vietā tagad strādā meitenes kājā ielaistā inde.

Ciezdama sāpes, Dana pēdējiem spēkiem aizīrās līdz klints durvīm un, no visa spēka iespiedusi Medaljonu caurumā, pagrieza to vienā no virzieniem. Akmens durvis sāka lēnām vērties, un atkal sacēlās burbuļu vērpetes, tikai šoreiz tas nāca no akmens namiņa ieejas. Iekšpusē kaut kas sarosījās, bet, kamēr durvis nebija atvērušās līdz galam, dzelmes tumsā bija grūti saskatīt, kas tieši. "Jācer, ka tas tomēr ir Sargātājs un ka viņš man palīdzēs/' meitene nodomāja, juzdama, ka ķermeni arvien vairāk pārņem nepatīkams vēsums. Elpot nu bija kļuvis pavisam grūti, un arī skatiens sāka aizmigloties.

Tikmēr namiņa durvis beidzot bija atvērušās līdz galam un tur mītošā būtne varēja izpeldēt ārā. Vispirms tā apmeta loku ap lielo zvēru, kas vēl joprojām bija blakus meitenei. Atkal atskanēja briesmoņa dārdošie brēcieni, bet nu tie nebija tik draudoši un vareni; tagad tie drīzāk bija sāpju kaucieni. Zvērs sāka peldēt prom, pēc iespējas tālāk no krietni mazākā stāva, kas turpināja ap to riņķot kā maitasputns ap savu nedzīvo laupījumu. Atskanēja vēl pēdējie kaucieni, pēc tam abi pazuda skatienam.

Uz brīdi iestājās klusums un nekas nenotika, bet, par laimi, mazākais no viņiem drīz atgriezās un steidzās glābt Danu, kuras spēkus strauji deldēja briesmoņa inde. Viņš apvijās tai apkārt, un pēc mirkļa meitene juta, ka šis kaut kas sāk viņu vilkt uz augšu — ātri un nepiekāpīgi. Lai nepazaudētu savu glābēju, Dana centās apķerties tam apkārt. Viņa sataustīja spēcīgu zirga kaklu un krēpes, kurās nekaunējās ieķerties, lai spētu kārtīgi noturēties. Meitene nevēlējās pavadīt dzelmē nevienu sekundi ilgāk, nekā nepieciešams.

Savainoto kāju viņa nejuta vairs nemaz. Arī otra šķita notirpusi un puslīdz jau nejūtīga, un šī nepatīkamā jutoņa turpināja virzīties uz augšu. Lai arī viņa tika vesta atpakaļ virspusē, Dana nespēja priecāties. Viņas prātā valdīja pilnīgs bezspēks un vārgums, un savāda apātija neļāva sakarīgi domāt. Viņas plakstiņi kļuva arvien smagāki, līdz aizkrita pavisam. Pēc tam kaut kur tālu fonā bija dzirdamas ūdens šļakatas un sievietes balss.

Nu gan tas šausmonis tevi ir apstrādājis. Nebaidies! Dabūsim tevi krastā, bet pēc tam iztīrīšu to draņķību no tevis ārā, balss caur ūdens šļakatu skaņām mierīgi teica. Tā nebija Viola. Balss piederēja kādai citai, ko Dana nepazina, taču tagad viņa par to neuztraucās.

-    Eh… Dana vārgi pārvēla skaņas pār lūpām, nespējot saveidot kaut ko sakarīgu. Stīvums jau bija pakāpies augstāk.

-    Kuš! Vairs nav tālu, sieviete mierināja.

Baidoties atlaist Sargātāja krēpes, Dana tās satvēra

ciešāk. Pēc brīža viņa juta, ka iznirst ārā no ūdens un kāds viņai no mutes izņem elpošanas caurulīti. Ieelpot kārtīgu, tīru jūras gaisu bija bauda. Turklāt pasaulē bija atgriezušās arī skaņas. Tiesa, tas viņu vēl neiedrošināja tik tālu, lai atlaistu zirga krēpes. Ar piepūli pavērusi acis, rudmate pamanīja, ka tās, tāpat kā zirgs, ir visai neparastā, zilganā krāsā, taču šobrīd viņa nebija tādā stāvoklī, lai sāktu domāt, cik normāli tas ir. Tad plakstiņi atkal aizkrita, un nākamais, ko Dana juta, bija viņas noguldīšana krasta smiltīs.

Vārgi pacēlusi galvu, meitene paskatījās uz savainoto kāju. Garām sadīrātajam hidrotērpam vēl tecēja tumšas tērcītes, krāsojot smiltis sarkanas. Arī nazis, kas vēl joprojām atradās viņas stīvajā rokā, bija sarkans. Pacēlusi skatienu augstāk, Dana ieraudzīja arī zilgano zirgu, taču nedz laivu, ar kuru viņa bija devusies šajā ekspedīcijā, nedz tās braucējus nekur nemanīja.

-     Piedod, bet šis sāpēs, atkal skanēja sievietes balss. Inde ir sākusi izplatīties pa visu ķermeni, tāpēc tas būs sarežģītāk.

Ko īsti šī sieviete ar viņu darīja, to meitene neievēroja, bet to, ka tas tik tiešām ir kaut kas sāpīgs, to Dana pamanīja jau pavisam drīz. Ķermenī ieplūda svelošas sāpes, kas ātri pieņēmās spēkā, un pēc mirkļa meitene jau raustījās sāpēs. Rudmate ar visu spēku sažņaudza dūres, lai spētu paciest griezējus un plēsējus, kas bija sākuši plosīt viņas miesu un nu strauji deldēja meitenes spēkus. Kad jau šķita, ka ilgāk viņa to vairs nespēs izturēt, sāpes tikpat ātri, kā bija uzradušās, piepeši ari pazuda. Meitenes augums atvieglojumā atslāba, un sažņaugtās dūres atlaidās. Vienīgi dullums galvā vēl palika un nemitējās. Tas pletās arvien lielāks un lielāks, līdz Uguns zemes sarkanās debesis sagriezās kājām gaisā, un rudmates galva noslīga smiltīs…

Dana juta, ka mostas. Pasaulē, kas ilgi bija klusējusi, atgriezās skaņas un krāsas. Bija dzirdams vējš un koku šalkas. Paverot acis, viņu apžilbināja spoža gaisma.

Saule.

Galvā dīvaini dunēja. Cerot, ka tas palīdzēs, meitene pielika pierei plaukstu. Tad vārgi pieslējās sēdus.

-    Cik reižu var atkārtoties viens un tas pats sapnis? meitene nodomāja.

Pavērusi acis plašāk, viņa ieraudzīja, ka atrodas pie meža — pie visai neparasta meža. Atšķirībā no ierastajiem Latvijas skuju un lapu kokiem, šie izskatījās pēc tādiem kā tropiskajos džungļos. Dana paskatījās augšup. Bija gaišs, bet sauli nekur neredzēja.

-    Kur, pie velna, esmu nonākusi? viņa iesaucās.

Nekādas atbildes. Pēdējais, ko rudmate atcerējās,

bija… pikniks ar vecākiem un savādais, zaļais radījums, kas velk viņu ezera dzelmē. Pēc tam — tukšums…

saturs

Dana un Otrā pasaule

januto………………………………………

Pazemes gaiteņos………………….

Nekad nav miera……………………

Pilnīgs bezsakars………………….

Kas var būt labāks par šo!

Otrā pasaule………………………….

Uzbrukums……………………………..

Raktuves………………………………….

Tikai sapnis!…………………………….

Nākamais dzejolis……………….

Pa straumei…………………………..

Turpinājums "Apakšzemes leģendu" 3. grāmatā "Dana un Atminu ēnas"

Content

Vilka Laura Dana un Otrā pasaule

JANUTO

PAZEMES GAITEŅOS

PILNĪGS BEZ SAKARS

KAS var bŪt labĀks par ŠO!

OTRĀ PASAULE

UZBRUKUMS

RAKTUVES

TIKAI SAPNIS !

NĀKAMAIS DZEJOLIS

saturs