Lorija Luisa

Devējs

Luisa Lorija

Devējs

1

Tuvojās decembris, un Jonam pamazām piezagās bailes. Nē, tas nav īstais vārds, zēns nodomāja. Bailes tas nozīmē dziļu, nepatīkamu priekšnojautu, ka notiks kas šaušalīgs. Bailes viņš bija izjutis pirms gada, kad nepazīstama lidmašīna divas reizes pārlidoja kopienas teritorijai. Un abas reizes viņš to redzēja. Samiedzis acis pret debesīm, zēns vēroja spīdīgo lidaparātu, ātrumā gandrīz netveramu debesu klajā, palidojam garām un pēc sekundes izdzirda troksni. Vēl pēc brīža tā pati lidmašīna lidoja otrreiz šoreiz pretējā virzienā.

Vispirms viņu pārņēma apbrīna. Nekad iepriekš viņš lidaparātu tik tuvu nebija redzējis noteikumi liedza pilotiem lidot pāri kopienai. Reizēm, kad kravas lidmašīnas piegādāja pārtikas kravas un nosēdās uz laukuma, kas atradās pāri upei, bērni ar divriteņiem mēdza joņot līdz pat upes krastam un ar interesi vēroja, kā notiek kravas izkraušana un kā lidmašīna paceļas un aizlido vienmēr virzienā projām no kopienas.

Bet lidmašīna, kas laidās pāri kopienai pirms gada, bija citāda. Tas bija nevis masīvs un apjomīgs kravas lidaparāts, bet gan reaktīvā lidmašīna, spējīga sasniegt lielu ātrumu, ar smailu priekšgalu, kur vieta bija tikai vienam pilotam. Uztraukumā pametis skatu apkārt, Jona pamanīja, ka ari citi gan pieaugušie, gan bērni bija pārtraukuši katrs savu darāmo un apmulsuši gaidīja izskaidrojumu nebijušajam gadījumam, kas viņus bija tā izbiedējis.

Tad atskanēja rīkojums visiem iedzīvotājiem doties uz kādu no tuvākajām ēkām un uzturēties tur. Bez kavēšanās, griezīgi skanēja balss no skaļruņiem, divriteņus

atstājiet turpat, kur tie ir!

Daudz nedomājot, Jona paklausīgi pameta divriteni uz ietves pie savas ģimenes mājvietas. Abi vecāki joprojām bija darbā, un jaunākā māsiņa Lilī atradās bērnu aprūpes centrā, kur viņa, kā parasti, pavadīja laiku pēc skolas.

Uz ielas nebija neviena cilvēka zēns, lūkodamies ārā pa logu, kas atradās ielas pusē, nevienu neredzēja: ne pēcpusdienas maiņā vienmēr aizņemtos ielas tīrītājus, ne ainavu labiekārtošanas darbiniekus, ne arī pārtikas piegādātājus, kas parasti šajā dienas laikā pārpildīja kopienas ielas. Visapkārt mētājās pamesti divriteņi vienam no apgāztajiem braucamajiem vēl joprojām griezās ritenis.

Tad gan Jona bija jutis bailes. Viss iekšā sagriezās, ieraugot savu kopienu tik klusu un nogaidošu. Zēnu pārņēma trīsas.

Tomēr nekas nenotika. Pagāja vairākas minūtes, un skaļruņi mierinošā un mazāk steidzīgā balsī paskaidroja, ka mācību pilotam gadījies misēklis nepareizi nolasītas instrukcijas un aplam izpildīts pagrieziens. Pirms pilota kļūda tika pamanīta, viņš bija izmisīgi mēģinājis nokļūt atpakaļ.

Pats par sevi saprotams, ka pilots nekavējoties tiks atbrīvots, pēc īsa klusuma brīža balss piebilda. Pēdējais paziņojums izskanēja mazliet ironiskā tonī, it kā ziņotājam tas liktos uzjautrinoši; un Jona pasmaidīja, lai gan zināja, cik nopietns un pat ļaunu vēstījošs bija šāds paziņojums. Kopienai joprojām noderīgam iedzīvotājam tikt atbrīvotam no kopienas nolīmēja negrozāmu lēmumu tas bija briesmīgs sods, neizsakāma neveiksme.

Pat bērni saņēma rājienu, ja spēlējoties it kā pa jokam izmantoja šo vārdu, izsakot dzēlīgas piezīmes par neveiklāku biedru, kas nebija noķēris bumbu vai arī pakritis skrējiena brīdī. Arī Jonam tā reiz gadījās; savam labākajam draugam zēns bija uzsaucis: "Nu, viss, Ašer! Tu esi atbrīvots!", kad Ašera neizveicības dēļ viņu komanda bija zaudējusi spēli. Tiesnesis Jonu bija pasaucis no laukuma uz īsu, bet ārkārtīgi nopietnu sarunu. Zēns, samulsis un vainīgs juzdamies, ar nokārtu galvu noklausījās rājienu un pēc spēles Ašeram atvainojās.

Minot divriteņa pedāļus gar upes krastu ceļā uz mājām, Jona domāja par gandrīz taustāmajām bailēm, kas viņu bija pārņēmušas toreiz, ieraugot svešās lidmašīnas ievilktās svītras debesīs. Tagad, gaidot decembri, sajūta nebija gluži tāda pati. Bija jāsameklē īstais vārds, lai to aprakstītu.

Pret valodu Jona izturējās uzmanīgi. Ne tā kā draugs Ašers, kurš runāja ātri un reizēm neskaidri, pīdams kopā un īsinādams vārdus un frāzes reizēm līdz nepazīšanai, un bieži vien tas izklausījās smieklīgi.

Pie sevis pasmīnot, zēns atcerējās, ka kādu rītu Ašers bija ietraucies klasē, kā parasti ar novēlošanos -, bez elpas ieklupdams telpā tieši rīta himnas laikā. Kad klasesbiedri pēc patriotiskās himnas ieņēma savas vietas, Ašers palika stāvam kājās, lai, sekojot instrukcijai, skaļi izteiktu atvainošanos.

-    Atvainojos par neērtībām, ko esmu radījis klasesbiedriem, Ašers, vēl joprojām aizelsies, steidzīgi nobēra standarta atvainošanās frāzi.

Skolotājs un klase pacietīgi gaidīja, ko viņš minēs kā kavējuma iemeslu. Visi skolēni smīnēja jau agrāk viņi neskaitāmas reizes bija dzirdējuši Ašera aizbildinājumus.

-     Es izgāju no mājām noteiktajā laikā, bet tad, ejot garām zivju audzētavai, ievēroju, kā darbinieki velk ārā lašus. Tos apskatot, man gadījās uzķerties… Atvainojos klasesbiedriem, Ašers noslēdza atvainošanās runu. Ar rokām nogludinājis saburzīto tuniku, zēns apsēdās savā vietā.

-    Mēs pieņemam atvainošanos, Ašer, klase vienā balsī novilka standarta atbildes frāzi.

Daži skolēni tik tikko valdīja smieklus.

-     Es pieņemu atvainošanos, Ašer, nespēdams noslēpt smaidu sejā, bilda skolotājs. Un pateicos par to, ka atkal esi devis iemeslu nelielai pamācībai sakarā ar precīzu izteiksmi. "Uzķerties" būtu pārāk skarba realitāte, runājot par lašu vērošanu. Viņš pagriezās un uz tāfeles uzrakstīja vārdu "uzķerties". Blakus viņš uzrakstīja vārdu "aizķerties".

Ejot uz mājām, Jona, kavēdamies atmiņās, pie sevis smaidīja. Vēl joprojām domās iegrimis, viņš iestūma divriteni šaurā braucamo stāvvietā pie durvīm un apjauta, ka "nobijies" būtu pārāk stipri sacīts, aprakstot sajūtas, kas viņu pārņēma, decembrim tuvojoties. Šāds apzīmējums būtu pārāk spēcīgs.

Šo īpašo decembri viņš bija gaidījis ilgu laiku. Nu, kad tas jau bija teju pienācis, zēns nebija nobijies, bet… nepacietīgs: viņš beidzot nolēma. Viņš ar nepacietību gaidīja, kad tas beidzot pienāks. Visi vienpadsmit gadus vecie ar nepacietību gaidīja notikumu, kam nule bija jānotiek.

Tomēr, prātojot par to^uiku pārņēma nervozi drebuļi… Viņš nezināja, kas īsti notiks.

Nobažījies, Jona iedomājās. Tas būs īstais vārds. Esmu nobažījies.

-     Kurš šovakar vēlas būt pirmais, lai dalītos sajūtās? -Jonas tēvs jautāja vakara maltītes izskaņā.

Tas bija viens no rituāliem pārdzīvojumu izpaušana. Reizēm Jonam iznāca ar māsu Lilī saplēsties par to, kurš būs pirmais. Arī vecāki, protams, piedalījās rituālā un dalījās ar savām sajūtām. Bet kā jau visi vecāki visi pieaugušie viņi necīkstējās par to, kurš to darīs pirmais.

Šoreiz arī Jona to nedarīja. Tas, kas viņu šodien pārņēma, bija pārāk sarežģīti. Zēnam gribējās tās atklāt, bet viņu nevilināja nepieciešamība šīs sarežģītās jūtas analizēt, pat ja vecāki, to viņš zināja, palīdzētu.

-    Labi, sāc tu, Lilī, viņš teica jaunākajai māsai.

Lilī bija tikai septiņi gadi, un meitene nepacietīgi dīžājās krēslā.

-    Šopēcpusdien es jutos ļoti dusmīga, Lilī paziņoja. Mēs, bērni, bijām spēļu laukumā, un tad pie mums ieradās vēl viena septiņgadnieku grupa, bet viņi nepavisam neievēroja noteikumus. Viens no tiem bērniem puika, es nezinu, kā viņu sauc, vienmēr līda citiem priekšā uz slidkalniņa, lai gan mēs, pārējie, gaidījām rindā. Biju tik dusmīga uz viņu! Parādīju viņam dūri: lūk, tā!

-    Meitene pacēla gaisā sažņaugtu dūrīti, un ģimenei bija jāsmaida par aizkustinoši demonstratīvo žestu.

-   Kāpēc, pēc tavām domām, ciemiņi neievēroja noteikumus? māte jautāja.

Lili apdomājās, tad pakratīja galvu.

-    Es nezinu. Viņi uzvedās kā… kā…

-    Dzīvnieki? Jona smaidot teica priekšā.

-Jā, pareizi! Ari Lili iesmējās. Kā dzīvnieki.

Bērni nezināja, ko šis vārds tieši apzīmē, bet to bieži

lietoja, lai attēlotu kādu, kas uzvedas neaudzināti, neveikli vai arī neiederas grupā.

-   No kurienes jūsu viesi bija ieradušies? tēvs gribēja zināt.

Liii sarauca pieri, pūlēdamās atcerēties.

-    Viens no vadītājiem mums to paziņoja sagaidīšanas runas laikā, bet es nevaru tagad atminēties. Laikam nepievērsu uzmanību. Tā grupa bija no citas kopienas. Viņiem agri bija jābrauc prom, tāpēc pusdienu maltīti viņi dabūja autobusā.

Māte pamāja ar galvu. Kā tu domā, varbūt viņu noteikumi bija citādi? Varbūt viņi vienkārši nezināja, kādi ir jūsu spēļu laukuma noteikumi?

Lilī paraustīja plecus. Droši vien.

-   Tu taču esi bijusi citās kopienās, vai ne? Jona vaicāja. Mana grupa bieži ir viesojusies citur.

Liii pamāja ar galvu. Kad mēs bijām sešgadnieki, veselu skolas dienu pavadījām tajā kopienā kopā ar viņu sešgadniekiem.

-    Un kā tu tur juties?

Lilī sarauca pieri.

-     Savādi. Tur bija citāda kārtība. Viņi mācījās tādu izturēšanos, ko mēs vēl nebijām apguvuši, tāpēc jutāmies muļķīgi.

Tēvs ar interesi klausījās.

-     Es padomāju, Lilī, viņš ieteicās, par to zēnu, kas šodien neievēroja noteikumus. Vai, tavuprāt, ir iespējams, ka viņš jutās neveikli un muļķīgi svešā vietā un ar tādiem noteikumiem, ko nepārzina?

Lilī apsvēra.

-Jā, tas ir iespējams, viņa beidzot sacīja.

-     Man pat mazliet viņa žēl, Jona bilda. Lai gan viņu nepazīstu. Man žēl ikviena, kas atrodas tādā vietā, kur ir neiederīgs un neveikls.

-     Nu, kā tu tagad jūties, Lilī? tēvs vaicāja. Vai joprojām dusmojies?

-     Šķiet, ka ne, Lilī apņēmīgi skaidroja. Man tā puikas mazliet žēl. Un nožēloju, ka parādīju viņam dūri.

Viņas sejā staroja smaids.

Jona ari uzsmaidīja māsai. Lilī izpaustās sajūtas allaž bija saprotamas, diezgan vienkāršas, parasti tās bija viegli analizēt un izkliedēt. Droši vien arī Jonam tā bija, kad viņš bija septiņgadnieks.

Pieklājīgi, tomēr ne pārāk iedziļinoties, viņš klausījās, kad tēvs atklāja sava uztraukuma cēloni darbā viņš raizējās par kādu jaunbērnu, kurš neattīstījās visai sekmīgi. Jonas tēva amats bija audzinātājs. Tāpat kā citiem audzinātājiem, viņa pienākums bija rūpēties par jaunbērnu fiziskajām un emocionālajām vajadzībām agrīnajos dzīves gados. Ļoti svarīgs un nozīmīgs darbs, Jona saprata, bet tas viņu īpaši neinteresēja.

-    Kādas dzimtes tas mazais ir? Lilī jautāja.

-    Vīriešu, tēvs atbildēja. Jauks mazs zēns ar patīkamu raksturu. Bet viņš neaug tik ātri, kā vajadzētu, un ari guļ nemierīgi. Esam viņu ievietojuši speciālajā nodaļā papildu aprūpei, bet komiteja jau ierunājusies par viņa atbrīvošanu.

-   Ak nē, māte līdzcietīgi nomurmināja. Varu iedomāties, kā tas tevi apbēdina.

Ari Jona un Lilī līdzjūtīgi māja ar galvu. Jaunbērna atbrīvošana vienmēr bija skumjš notikums, jo mazie vēl nebija paspējuši izbaudīt dzīvi kopienā. Turklāt viņi neko nebija pārkāpuši.

Bija tikai divi atbrīvošanas gadījumi, kas nebija uztverami kā sods. Vecāko atbrīvošana, kas bija kā dzīves svinēšana labi nodzīvota mūža pieminēšana, un jaunbērna atbrīvošana, kas vienmēr sev līdzi nesa "kas-no-viņa-būtu-iznācis" sajūtu. īpaši šķērmi tad jutās viņu audzinātāji tādi kā šoreiz Jonas tēvs, kas to uztvēra kā personisku neveiksmi darbā. Bet tas notika ļoti reti.

-     Nu, tēvs ieteicās, es vēl tomēr pacentīšos. Ja neiebilstat, varētu lūgt komitejai atļauju viņu pa naktīm vest šurp. Jūs jau zināt, kādi ir nakts komandas aprūpētāji. Šķiet, ka mazajam zellim vajadzīga citāda pieeja.

-    Protams, māte piekrita.

Arī Jona un Lilī māja ar galvu. Viņi jau agrāk bija dzirdējuši tēvu sūrojamies par nakts komandas darbu. Tas tika uzskatīts par maznozīmīgu pienākumu, un tur parasti norīkoja tos, kam pietrūka prasmes, intereses vai spēju veikt kādu svarīgāku darbu dienas laikā. Vairumam nakts komandas darbinieku pat netika piešķirti dzīvesbiedri, jo tā vai citādi šiem iedzīvotājiem nepiemita ļoti svarīga spēja veidot saikni ar citiem; bez tā savukārt ģimenes veidošanā nevarēja iztikt.

-    Varbūt mēs viņu drīkstētu paturēt, Lilī ierosināja ar nevainīgu sejas izteiksmi.

Meitene tikai tēloja, un Jona, tāpat kā pārējie, to zināja.

-    Lilī, māte smaidot teica. Tu taču zini noteikumus.

Divi bērni viens vīriešu un viens sieviešu dzimtes katrā ģimenes vienībā. Tas bija skaidri un gaiši ierakstīts noteikumos.

Lilī iespurdzās.

-    Jā, viņa sacīja, bet varbūt šis būtu izņēmums.

Pēc tam māte, kas Justīcijas departamentā ieņēma atbildīgu posteni, atklāja savas šodienas sajūtas. Šodien pie viņas bija atvests kāds noteikumu pārkāpējs, kas reiz jau bija sodīts. Māte pati bija piemērojusi viņam sodu un cerējusi, ka ar to pietiks. Pārkāpējs bija atguvis vietu darbā, mājās kopā ar ģimenes vienību. Tas, ka viņš noteikumus pārkāpa vēlreiz, bija izraisījis mātē lielu neapmierinātību, vilšanos un dusmas. Pat vainas izjūtu par to, ka viņa nebija spējusi mainīt šī pilsoņa dzīvi.

-    Turklāt man ir bail par viņu, māte atzinās. Jūs jau zināt, ka trešās iespējas nav. Noteikumos rakstīts pēc trešā pārkāpuma viņš jāatbrīvo.

Jona nodrebinājās. Viņš zināja, ka tas ir tiesa. Viņa vienpadsmitgadnieku grupā bija kāds zēns, kura tēvs bija atbrīvots pirms gada. Neviens to pat nepieminēja, apkaunojums bija vārdos neizsakāms. To bija grūti pat iedomāties.

Lilī piecēlās, devās pie mātes un noglāstīja viņas plecu. No savas sēdvietas pie galda arī tēvs pieliecās uz mātes pusi un saņēma viņas roku. Jona satvēra otru.

Cits pēc cita viņi izteica mierinājumu mātei. Drīz viņa pasmaidīja, pateicās un nomurmināja, ka nu jau jūtoties labāk.

Rituāls turpinājās.

-   Jona, tēvs uzrunāja zēnu. Šovakar tu esi palicis pēdējais.

Puika nopūtās. Šovakar viņam gandrīz vai būtu gribējies savus pārdzīvojumus paturēt pie sevis. Bez šaubām, tas bija pret noteikumiem.

-    Jūtos nobažījies, viņš atzinās, priecādamies, ka beidzot atradis īsto apzīmējumu savām jūtām.

-    Kāpēc tā, dēls? lēvs izskatījās norūpējies.

-   Zinu, ka tur īsti nav par ko bažīties, Jona paskaidroja, un katrs pieaugušais ar to ir saskāries. Zinu, ka esi to piedzīvojis, tēvs, un arī tu, māt. Tomēr es uztraucos par ceremoniju. Decembris tūlīt būs klāt.

Lilī platām acīm palūkojās augšup.

-    Divpadsmit gadu ceremonija, viņa bijības pilnā balsī nočukstēja.

Pat visjaunākie bērni Lilī vecumā un jaunāki zināja, ka reiz nākotnē to piedzīvos ikviens.

-    Es priecājos, ka atklāji mums savas izjūtas, tēvs sacīja.

-    Lilī! māte ar rokas mājienu raidīja mazo meiteni prom. Ej, uzvelc naktskreklu! Es un tēvs vēl pasēdēsim un aprunāsimies ar Jonu.

Lilī nopūtās, tomēr paklausīgi piecēlās no krēsla.

-    Aci pret aci? viņa jautāja.

Māte pamāja.

-   Jā, viņa piekrita. Ar Jonu būs personiska saruna.

2

Jona vēroja, kā tēvs sev ielej vēl vienu krūzi kafijas, un pacietīgi gaidīja.

Vai zini, tēvs beidzot iesāka, kad biju mazs zēns, es katru decembri gaidīju ar satraukumu. Tā noteikti ir bijis arī tev un Lilī. Ikvienu decembri notiek ievērojamas pārmaiņas.

Jona pamāja ar galvu. Viņš atsauca atmiņā decembri, kad viņam bija četri gadi. Iepriekšējās ceremonijas viņš neatminējās. Bet viņš tās bija vērojis katru gadu un atcerējās Lilī agrākos decembrus. Viņš atcerējās, kā ģimene bija saņēmusi Lilī, dienu, kad viņa ieguva vārdu, arī dienu, kad viņai apritēja viens gads.

Viena gada ceremonijā vienmēr valdīja prieka pilna un trokšņaina jezga. Katru decembri visiem jaunbērniem, kas bija piedzimuši iepriekšējā gadā, apritēja viens gads. Citu pēc cita katrā grupā vienmēr bija piecdesmit, ja nevienu nebija nācies atbrīvot, viņus uz skatuves uzveda audzinātājs, kas bija par viņiem rūpējies kopš dzimšanas brīža. Daži jau staigāja, steberēdami uz nestabilāmJeājBĪēmrcttir^ikai dažas dienas veci, ietīti segās, atdus#)aš <aūdžftiātājui^)kās. ' ivtiSbā^flc vārda došana, Jona teica.

Māte smaidot piekrita. Tajā gadā, kad tikām pie Lilī, mēs, protams, jau zinājām, ka dabūsim sieviešu dzimtes bērnu, jo pieteikums bija nosūtīts un apstiprinājums saņemts. Bet ļoti gribējās zināt, kāds būs viņas vārds.

-    Es būtu varējis ielūkoties sarakstos vēl pirms ceremonijas, tēvs atzinās. Jau labu laiku pirms oficiālā pasākuma komiteja izveido sarakstu ar vārdiem, un tas atrodas audzināšanas centra birojā.

-    Patiesību sakot, viņš turpināja, šajā sakarā jūtos mazliet vainīgs. Šopēcpusdien es tur iegāju uzzināt, vai šīgada vārda došanas ceremonijas saraksts jau ir gatavs. Tas tiešām jau atradās birojā uz galda, un es ieskatījos ailītē pie trīsdesmit seši tas bija mazais puisēns, par ko jums stāstīju. Man ienāca prātā, ka izdotos viņu labāk aprūpēt, ja sauktu vārdā. Protams, tikai tādā gadījumā, ja mēs telpā atrastos divi vien, neviens cits.

-    Vai sameklēji to? Jona vaicāja.

Viņš apbrīnoja tēvu. Lai gan nešķita, kas tas būtu ārkārtīgi svarīgs noteikums, tomēr jau pats fakts, ka tēvs to pārkāpis, iedvesa bijību. Jona uzmeta skatienu mātei, jo viņas darbs bija rūpēties par noteikumu ievērošanu, un atvieglots redzēja māti pasmaidām.

Tēvs piekrītoši pamāja ar galvu. Viņa vārds protams, tikai tādā gadījumā, ja viņš līdz vārda došanas ceremonijai tiks sveikā cauri bez atbrīvošanas, ir Gabriels. Es viņu čukstus saucu šajā vārdā ik pēc četrām stundām, kad norit barošana, un arī vingrinājumu un spēļu laikā. Bet tikai tad, ja neviens mani nedzird.

-    Patiesībā es viņu saucu par Geibu, tēvs piebilda ar smaidu sejā.

-    Geibs, Jona skaļi izmēģināja, kā tas skan. Labs vārds, viņš pie sevis nosprieda.

Lai gan Jonam togad, kad ģimene saņēma Liii un uzzināja viņas vārdu, bija tikai pieci gadi, zēns labi atcerējās uztraukumu, sarunas mājās saistībā ar meiteni: kā viņa izskatīsies, kāds būs viņas raksturs, kā viņa iekļausies viņu ģimenes vienībā. Viņšjļtcerējās sevi kopā ar vecākiem kāpjam augšā uz skatuves; puisēns turējās blakus tēvam, kurš togad neatradās vienā grupā ar audzinātājiem kā iepriekš, jo šogad viņš saņēma pats savu jaunbērnu.

Jona atcerējās brīdi, kad māte bija paņēmusi rokās jaunbērnu, kas tagad būs viņa māsa; tikmēr meitenes dokumentus nolasīja priekšā visām sanākušajām ģimeņu vienībām.

-    Jaunbērns numur divdesmit trīs, vārda devējs skaļi nolasīja. Vārdā Lilī.

Zēns atminējās tēva prieka pilno skatienu un labi dzirdamo čukstu: «Viena no manām luteklēm. Es jau cerēju, ka tā būs viņa.»

Pūlis aplaudēja, un Jona plati smaidīja.

Viņam patika māsas vārds. Lilī puspievērtām acīm bija pavicinājusi mazo dūrīti. Tad viņi bija kāpuši lejā no skatuves, lai dotu vietu nākamajai ģimenes vienībai.

-    Kad man bija vienpadsmit, tēvs teica, tāpat kā tagad tev, Jona, es ļoti nepacietīgi gaidīju divpadsmitgadnieku ceremoniju. Tās nu gan bija divas varen garas dienas! Atceros man, kā vienmēr, patika viengadnieku ceremonija, bet pārējiem oficiālajiem pasākumiem es tādu uzmanību nepievērsu, ja neņem vērā to, kurā piedalījās mana māsa. Viņa kļuva par deviņgadnieci un ieguva divriteni. Es jau viņai biju mācījis braukt ar manējo, lai gan teorētiski to nevajadzēja darīt.

Jona smējās. Tas bija viens no noteikumiem, ko parasti neviens pārāk nopietni neuztvēra un gandrīz vienmēr pārkāpa. Sasniedzot deviņus gadus, visi bērni saņēma divriteni, un līdz tam laikam viņiem nebija atļauts braukt. Tomēr vecākie brāļi un māsas gandrīz vienmēr jaunākos apmācīja šajā prasmē. Jona jau bija domājis par to, ka vajadzētu mācīt Lilī.

Klīda runas, ka vajadzētu mainīt noteikumus un izdalīt divriteņus agrākā vecumā. Šis jautājums bija iesniegts komitejā izpētei. Ja kādu jautājumu sāka pētīt komiteja, tas kopienā bija iemesls pajokot. Ļaudis mēļoja, ka komitejas locekļi paši kļūs par vecajiem, iekams jaunais variants kādam noteikumam tiks izpētīts.

Noteikumus mainīt bija ļoti grūti. Reizēm ja tas bija kas nozīmīgāks par bērna vecumu divriteņa izsniegšanai tam visbeidzot bija jānonāk līdz atmiņu saņēmējam, lai tas izlemtu. Atmiņu saņēmējs bija vissvarīgākais no vecajiem. Jona nekad viņu nebija redzējis, vai vismaz viņš to nezināja, jo persona ar tādu ietekmi dzīvoja un strādāja vienatnē. Tomēr komiteja nekad neapgrūtinātu atmiņu saņēmēju ar tādiem sīkumiem kā divriteņa piešķiršanas vecums, vecajie paši to maltu riņķī un strīdētos gadiem, līdz pilsoņi aizmirstu, ka tāds jautājums vispār ticis iesniegts izskatīšanai.

Tēvs turpināja stāstīt.

Es skatījos un priecājos, kā mana māsa Katja kļūst par deviņgadnieci, kā viņa atraisa un noņem matu lentes un saņem divriteni. Toreiz man desmit un vienpadsmit gadu ceremonijas neko daudz nenozīmēja.

Visbeidzot, aizritot otrajai dienai, kas šķita velkamies veselu mūžību, bija pienākusi mana kārta. Divpadsmit gadu ceremonija.

Jona notrīsēja, iedomājoties tēvu, toreiz droši vien klusu un kautrīgu puiku ari kā pieaudzis vīrietis viņš bija kluss un kautrīgs sēžam kopā ar savu grupu un gaidām, kad viņus izsauks ua-skatuves. Divpadsmitgadnieku ceremonija bija pati pēdējā. Tā bija vissvarīgākā.

-      Atceros, cik mani vecāki izskatījās lepni. Un arī mana māsa lai gan zināju, ka viņa deg nepacietībā izbraukt ar jauno riteni visiem acu priekšā, klusu sēdēja un uzmanīgi vēroja, līdz pienāca mana kārta. Tomēr jāatzīst, Jona, es toreiz neizjutu tādu neziņu kā tavas ceremonijas gadījumā. Bija diezgan skaidrs, kādu darbu man piešķirs.

Jonu pārņēma izbrīns: iepriekš to taču nevar zināt. Tā bija kopienas vadītāju, vecajo padomes slepeni veikta atlases procedūra, īstenota ar tādu atbildību, ka par piešķirtajiem darbiem iedzīvotāji pat nemēdza jokot.

Ari māte izskatījās pārsteigta.

-    Kā tu to varēji zināt?

Tēva sejā parādījās ierastais vieglais smaids.

-      Man tas vienmēr bija skaidrs, un vecāki vēlāk atzinās, ka arī viņiem nebija nekādu šaubu par to, kam esmu piemērots. Vienmēr par visu vairāk man paticis nodarboties ar jaunbērniem. Kad draugi manā vecuma grupā sacentās riteņbraukšanā, no konstruktoru komplektiem būvēja rotaļu mašīnas vai tiltus no klucīšiem, vai…

-    To, ko es daru kopā ar draugiem, Jona piebilda, un māte piekrītoši pamāja.

-    Protams, es vienmēr piedalījos, jo mums, bērniem, bija svarīgi to visu piedzīvot. Arī skolā centīgi mācījos tāpat kā tu, Jona. Tomēr brīvajā laikā allaž uzkavējos jaunbērnu tuvumā. Gandrīz visas brīvprātīgās stundas pavadīju audzināšanas centrā. Un, saprotams, ka vecajie to zināja, jo mūs rūpīgi novēroja.

Jona piekrītoši pamāja. Pagājušā gada laikā viņš arvien vairāk apzinājās, ka viņus novēro. Skolā, atpūtas brīžos un arī brīvprātīgā darba laikā viņš bija apjautis, ka vecajie pēta viņu un pārējos vienpadsmitgadniekus. Puika bija redzējis vecajos kaut ko pierakstām savos piezīmju dokumentos. Jona zināja arī to, ka vecajie ilgas stundas bija veltījuši sarunām ar skolotājiem, kas viņu un pārējos vienpadsmitgadniekus skoloja mācību gada laikā.

-    Tāpēc es to zināju un biju iepriecināts, bet nepavisam ne pārsteigts, kad man tika iedalīts audzināšanas darbs, tēvs paskaidroja.

-   Vai visi aplaudēja, pat ja nebija pārsteigti? Jonam gribējās noskaidrot.

-    Jā, protams. Viņi priecājās par mani un par to, ka darbs man ir pa prātam. Šķita, ka man ir ļoti paveicies. Tēvs pat tagad nespēja atturēties no smaida.

-    Vai tavā gadā kāds no vienaudžiem bija vīlies par sev piešķirto darbu? Jona jautāja.

Atšķirībā no tēva viņam nebija ne jausmas, kāds būs viņa darbs. Tomēr zēns apjauta, ka daži darbi varētu viņu apbēdināt. Lai gan tēva darbu viņš cienīja, tomēr par audzinātāju negribēja kļūt. Zēns arī nepavisam neiekāroja strādnieka darbu.

Tēvs iegrima domās.

-    Nē, viņš noteica, man tā nešķiet. Saprotams, ka vecajie ļoti rūpīgi nododas vērošanai un izraudzīšanai.

-     Liekas, ka mūsu kopienā tas ir pats svarīgākais darbs, māte piebilda.

-    Mana draudzene Jošiko bija pārsteigta, ka izvēlēta ārsta darbam, tēvs sacīja, tomēr tādas izredzes viņu sajūsmināja. Un, paraudzīsim, bija jau arī Andrejs atceros, kad bijām mazi, viņam nekad negribējās darīt fizisku darbu. Visu atpūtai domāto laiku viņš pavadīja ar konstruktora komplektu un kā brīvprātīgais strādāja uz būvēm. Protams, vecajie to zināja. Andrejam piešķīra būvnieka darbu, un viņš ar to bija ļoti apmierināts.

-    Vēlāk Andrejs izveidoja tiltu, kas ved pāri upei pilsētas rietumos, paskaidroja māte. Mūsu bērnībā tilta tur nebija.

-    Vilšanos piedzīvo reti, Jona, neuztraucies, tēvs pamācīja. Ja arī būsi vīlies, ir taču vēl apelācijas process.

Par šo iespēju ģimene pasmaidīja apelācijas gadījumi tika nodoti komitejai izpētei.

-    Es mazliet uztraucos par darbu, ko piešķirs Ašeram, Jona atzinās. Ar Ašeru ir tik jautri. Tomēr viņam nav stabilu interešu. Viņš visu pārvērš spēlē.

"Ievs iesmējās.

-    Vai zini, viņš ieteicās. Ašeru atceros kā mazu zēnu audzināšanas centrā, pirms viņam deva vārdu. Viņš nekad neraudāja, par visu tikai smējās un ķiķināja. Mums, darbiniekiem, ļoti patika par viņu rūpēties.

-    Vecajie pazīst Ašeru, māte piebilda. Viņi atradīs puikam īsto darbu. Neuztraucies par viņu! Bet, Jona, man jābrīdina, kaut varbūt par to vēl neesi prātojis. Es pati par to neiedomājos, līdz pienāca divpadsmit gadu ceremonija.

-    Un kas tas būtu?

-    Kā jau esi dzirdējis, tā ir pēdējā ceremonija. Pēc divpadsmit gadiem vecums vairs nav svarīgs. Lielākā daļa no mums zaudē laika izjūtu; mēs aizmirstam, cik veci esam, lai gan šī informācija ir iegūstama Pieejamo ierakstu hallē un to tur varētu atrast. Svarīgākais ir sagatavoties pieaugušo dzīvei, iziet apmācību, lai būtu gatavs piešķirtajam darbam.

-    Es to zinu, Jona atbildēja. To zina visi.

-    Tas nozīmē, māte turpināja, ka tu būsi jaunā grupā. Ar draugiem būs tāpat. Tu vairs nepavadīsi laiku savā vienpadsmitgadnieku grupā. Pēc divpadsmit gadu ceremonijas tu būsi kopā ar sava darba grupu un ar tiem kopā iziesi apmācību. Vairs nebūs nekādu brīvprātīgā darba stundu, nekādu atpūtai veltītu stundu. Jūsu attiecības ar draugiem vairs nebūs tik ciešas.

Jona pašūpoja galvu.

-     Mēs ar Ašeru vienmēr būsim labi draugi, viņš apņēmīgi sacīja. Un joprojām iesim skolā.

-   Jā gan, tēvs piekrita, bet tavai mātei arī ir taisnība. Kaut kas mainīsies.

-     Tās būs labas pārmaiņas, māte piebilda. Pēc divpadsmitgadnieku ceremonijas man pietrūka bērnības atpūtas brīžu. Tomēr, sākoties likumu un justīcijas apmācībai, es atklāju, ka mācos kopā ar cilvēkiem, kam ir līdzīgas intereses. Man radās draugi nu jau citā līmenī, turklāt dažāda vecuma draugi.

-    Vai pēc divpadsmit gadiem tu vispār vēl spēlējies? Jona pajautāja.

-Jā, dažreiz, bet tas vairs nebija tik svarīgi.

-     Man gan bija, piebilda tēvs. Un vēl joprojām ir. Audzināšanas centrā mēs katru dienu spēlējam kukuriņus, arī paslēpes un ķeriņus. Viņš pastiepās un pabužināja īsi apcirptos zēna matus.

-    Prieki nebeidzas, tiklīdz aprit divpadsmit.

Tērpusies naktskreklā, duЈyīs parādījās Lilī un nepacietīgi nopūtās.

-     Neapšaubāmi, tā ir ļoti gara privāta saruna, meitene sacīja. Un te daži cilvēki gaida savu mīļmantiņu.

-     Lilī, māte teica maigā balsī, tev drīz jau būs astoņi gadi, un kā astoņgadniecei tev vairs nebūs mierinājuma objekta. To atdos jaunākiem bērniem. Tev vajadzētu mēģināt aizmigt bez savas mīļmantiņas.

Tomēr tēvs jau bija piegājis pie plaukta un nocēla rotaļu zilonīti, izbāztu spēļmantiņu, kas tur stāvēja pa dienu. Daudzas mīļmantiņas, piemēram, Lilī zilonītis, bija mīkstas, iedomātas radības. Jonas mīļmantiņu bija saukuši par lāci.

-    Lūdzu, te būs, Lilī-bilī, tēvs piebilda. Es tev palīdzēšu izņemt lentes no matiem.

Jona ar māti iepleta acis, tomēr ar aizkustinājumu noskatījās, kā Lilī kopā ar tēvu iet uz meitenes guļamistabu ar padusē iespiesto mīksto rotaļlietu ziloni, kas viņai bija piešķirts kā mierinājuma objekts, tiklīdz meitene bija piedzimusi. Māte devās pie lielā galda un atvēra portfeli; pat vakaros mājās šķita, ka viņas darba pienākumi nekad nebeidzas.

Jona nostājās pie sava rakstāmgalda un sāka cilāt materiālus, lai paveiktu uzdoto mājasdarbu. Tomēr zēna domas joprojām kavējās pie decembra un gaidāmās ceremonijas.

Lai gan saruna ar vecākiem bija zēnu uzmundrinājusi, tomēr viņam vēl arvien nebija ne mazākās nojausmas, kādu dzīves uzdevumu vecajie būs izvēlējušies viņa nākotnei un kā viņš to uztvers, kad pienāks izšķirošā diena.

3

-     Paskat! Lilī priekā iespiedzās. Vai nav jauks? Redzi, cik viņš maziņš! Un viņam ir tikpat šķelmīgs skatiens kā tev, Jona!

Jona uzmeta bērnam skatienu. Zēnam nepatika, ja pieminēja viņa acis. Jona gaidīja, ka tēvs Lilī norās, bet viņš bija pārāk aizņemts, atāķējot bagāžas grozu no velosipēda pakaļējā riteņa. Jona pienāca paskatīties.

Pirmais, ko Jona ievēroja, kad jaunbērns grozā pavērsa skatienu augšup, bija gaišās acis.,

Gandrīz visiem kopienas locekļiem bija tumšas acis. Viņa vecākiem, arī Lilī un visiem Jonas grupas biedriem un draugiem. Tomēr bija arī daži izņēmumi kā Jona pats un kāda sieviešu kārtas piecgadniece, kam arī, kā viņš bija ievērojis, acis bija atšķirīgas ar gaišām varavīksnenēm. Neviens parasti neko tādu nepieminēja, tas nebija rakstīts noteikumos, tomēr to uzskatīja par nepiedienīgu uzvedību pievērst uzmanību neērtām situācijām vai individuālām atšķirībām. Zēns nolēma, ka drīz tas jāpasaka Lilī, citādi reiz viņa saņems rājienu neapdomīgas izturēšanās dēļ.

Tēvs novietoja riteni stāvvietā. Tad viņš pacēla grozu un ienesa to mājā. Lilī viņam sekoja, bet tad atskatījās pāri plecam uz Jonu un ķircinošā balsī izmeta:

-    Varbūt viņam ir tā pati dzimtmāte, kas tev?

Jona paraustīja plecus un devās mājā iekšā. Tomēr jaunbērna acis viņam neizgāja no prāta. Spoguļi kopienā bija diezgan reta lieta, bet tie nebija arī aizliegti. Pēc tiem īsti nebija vajadzības, un Jonam vienkārši trūka vēlmes sevi bieži aplūkot, pat ja viņš atradās netālu no spoguļa.

Nupat, ieraugot jaunbērna acu izteiksmi, viņam ienāca prātā, ka gaišās acis ir ne tikai retums, bet arī piešķīra to īpašniekam neparastu skatienu. Kādu īsti?

Dziļumu zēns nolēma; bija tā, it kā lūkotos dziļā upē līdz pašam dibenam, kur varbūt uzglūn kas neatklāts un nezināms. Pēkšņi zēns pavisam skaidri apzinājās, ka arī viņam piemīt šāds skatiens.

Zēns devās pie sava galda, izlikdamies vienaldzīgs pret jaunbērnu. Otrā istabas galā māte un Lilī bija noliekušās pār bērnu, lai redzētu, kā tēvs attin segas.

-     Kā sauc viņa mierinājuma objektu? Lilī ievaicājās, paceldama mīksto radību, kas atradās grozā līdzās bērnam.

Tēvs tam uzmeta skatienu.

-    Tas ir nīlzirgs, viņš secināja.

Lilī bija jāsmejas par savādo vārdu.

-      Nīlzirgs, viņa atkārtoja, nolika mierinājuma objektu malā un cieši uzlūkoja jaunbērnu, kas, atbrīvots no segām, vicināja rociņas.

-     Man šķiet, ka jaunbērni ir tik mīlīgi, Lilī nopūtās. Es ceru, ka man piešķirs dzimtmātes darbu.

-   Lilī! māte asi iesaucās. Tā nesaki. Šis pienākums nav diez ko godājams.

-   Es runāju ar Natašu. Vai zini to desmitgadnieci, kas dzīvo tepat aiz stūra? Brīvprātīgās stundas viņa pavada dzemdību centrā. Un viņa man pastāstīja, ka dzimtmātes saņem teicamu uzturu, viņām neliek daudz vingrot, un vispār lielāko daļu laika, kamēr atrodas gaidībās, viņas vienkārši spēlē spēles un izklaidējas. Man tas patiktu, Lilī saīgusi skaidroja.

-    Trīs gadi, māte.stingri piebilda. Trīs dzemdības, un ar to viss beidzas. Pēc tam viņas ir strādnieces visu savu pieaugušā dzīvi līdz pat dienai, kad dodas uz vecļaužu namu. Vai tiešām tu to gribi, Lilī? Trīs laiski pavadīti gadi, un tad smags fizisks darbs līdz pat vecumam?

-    Nē, to es negribētu, Lilī vilcinoties atzina.

Tēvs pieliecās un pagrieza jaunbērnu uz vēdera, apsēdās līdzās un vienmērīgām kustībām masēja mazo muguriņu.

-    Saproti, Lilī-bilī, tēvs maigi sacīja, dzimtmātēm jaundzimušos pat neļauj aplūkot. Ja jau tev tik ļoti patīk mazie, tev drīzāk vajadzētu cerēt uz audzinātājas pienākumu.

-    Kad būsi astoņgadniece un sāksi brīvprātīgās stundas, vari pamēģināt audzināšanas centrā, māte ierosināja.

-    Šķiet, tā darīšu gan, Lilī piekrita.

Viņa notupās uz ceļiem blakus jaunbērna grozam.

-    Kā tu teici, kā viņu sauc? Gabriels? Sveiks, Gabriel! meitene iedziedājās. Tad iesmējās. Ai, man liekas, viņš guļ, meitene nočukstēja. Es labāk paklusēšu.

Jona atkal atgriezās pie rakstāmgalda, lai ķertos pie skolas uzdevumiem. Jā, lai nu kurš to spētu, viņš nodomāja. Lilī nekad neapklusa. Varbūt viņai vajadzētu cerēt uz runātājas amatu, tad viņa visu dienu sēdētu birojā pie mikrofona, skaļi saucot paziņojumus. Zēns klusi pie sevis iesmējās, iedomājoties māsu dūcam zem deguna šķietami svarīgā balsī, kāda piemita visiem runātājiem, izrunājot, piemēram, teikumu Uzmanību, šis paziņojums domāts visām deviņus gadus vecām meitenēm matu lentēm vienmēr jābūt kārtīgi sasietām.

Tad viņš pagriezās uz Lilī pusi un pamanīja, ka viņas matu lentes, kā allaž, bija atrisušas un nokarājās pār pleciem. Gandrīz droši viņš zināja, ka pavisam drīz izskanēs tāds paziņojums un būs domāts tieši Lilī, lai gan viņas vārds, protams, netiks minēts. Visi tāpat sapratīs.

Zēns ar kaunu atcerējās, ka visi bija zinājuši: paziņojums Uzmanību, atgādinām visiem vienpadsmitgadnieku

zēniem, ka neko nedrīkst nest projām no atpūtas zonas

un saldumi ir jāapēd, nevis jānoslēpj bija domāts viņam. Todien, pagājušajā mēnesī, viņš bija paņēmis ābolu, lai apēstu to mājās. Neviens to nebija pieminējis, pat ne viņa vecāki, jo publisks paziņojums bija pietiekams, lai panāktu nožēlu. Protams, viņš bija atdevis ābolu un nākamajā rītā pirms stundām atvainojies atpūtas zonas direktoram.

Jona nespēja izmest no prāta šo atgadījumu un joprojām izjuta kaunu. Ne jau par to, ka bija atskanējis šis paziņojums vai par to, ka viņam nācās atvainoties. Tās bija standarta procedūras, un viņš tās bija pelnījis. Tomēr viņš nespēja aizmirst pašu atgadījumu. Zēns nodomāja, ka viņam droši vien būtu vajadzējis savas sajūtas paust tovakar ģimenes vidū, kad pēc vakara maltītes katrs ģimenes loceklis atklāja savus dienas pārdzīvojumus.

Tomēr notikušo izteikt vārdos viņš nebija spējis, nevarēja ari saprast apmulsuma iemeslu, tāpēc bija ļāvis visam ritēt savu gaitu.

Atpūtas starpbrīža laikā viņi ar Ašeru bija spēlējušies. Tad Jona, neko īpašu nedomādams, no uzkodu groza, kas tur parasti stāvēja, bija paķēris ābolu un metis ar to draugam. Ašers ābolu noķēra un_meta atpakaļ, un tā sākās gluži parasta mētāšanās.

Tas nebija nekas neparasts. Neskaitāmas reizes zēni bija spēlējuši šo spēli: metuši un ķēruši, metuši un ķēruši.

Jonam tas piepūli neprasīja, viņš pat mazliet garlaikojās, lai gan Ašers aizrāvās; zēnam patika mētāt priekšmetus, tas palīdzēja viņam uzlabot kustību koordināciju, kas īsti neatbilda standartiem.

Pēkšņi Jona, ar skatu sekojot līdzi ābolam, bija ievērojis, ka tas mainās. Uz pavisam īsu brīdi.

Zēns atcerējās, ka šo izmaiņu bija pamanījis, kad ābols atradās gaisā. Lai cik rūpīgi viņš to pētīja, kad atkal noķēra, tas arvien bija tas pats ābols, nekas nebija pārvērties. Tas pats izmērs un forma: nevainojami apaļa forma. Tā pati nenoteiktā nokrāsa, tādā pašā tonī kā viņa tunika.

Ābolā nebija nekā īpaša. Jona pasvārstīja to plaukstās, pameta gaisā un atkal svieda Ašeram. Un tad vēlreiz gaisā, tikai uz īsu brīdi ābols bija mainījies.

Tas atkārtojās četras reizes. Jona samirkšķināja acis, pavērās apkārt un tad pārbaudīja redzi, mēģinot salasīt mazos burtiņus uz identifikācijas nozīmītes, kas piesprausta pie tunikas. Savu vārdu viņš varēja salasīt labi. Tāpat teicami redzēja Ašeru laukuma otrā galā. Nebija nekādu problēmu noķert ābolu.

Jona lauzīja galvu, bet nespēja saprast.

-    Aš? viņš sauca. Vai tev kaut kas nešķiet neparasti? Ar ābolu?

-    Nūjā! Ašers smiedamies attrauca. Tas lec man ārā no rokām un krīt zemē. Ašers atkal bija nometis ābolu.

Ari Jona iesmējās, cenzdamies atvairīt uzmācīgo pārliecību, ka kaut kas tomēr bija noticis. Un tad, par spīti noteikumiem, kas attiecas uz atpūtas zonu, viņš ābolu bija paņēmis līdzi uz mājām. Vakarā, pirms mājās pārradās vecāki un Lilī, viņš turēja ābolu rokās un ļoti uzmanīgi pētīja. Ašers to vairākas reizes bija nometis zemē, tādēļ ābols bija apbružāts un mazliet bojāts, tomēr nekas cits neparasts nebija manāms.

Jona pat aplūkoja to ar palielināmo stiklu. Pamētāja pāri istabai, vēlreiz aplūkoja un tad ripināja to pa galda virsmu, gaidot, līdz atkal notiks kaut kas īpašs.

Bet nekas nenotika. Vienīgais, kas atgadījās ārpus kārtas, bija paziņojums skaļruņos, un, lai gan skaļi viņa vārds minēts netika, tas bija paredzēts Jonam, un abi vecāki, to noklausoties, zīmīgi raudzījās uz viņa galdu, kur joprojām stāvēja ābols.

Tagad, sēžot pie rakstāmgalda, nokrauta ar mājasdarbiem un vērojot, kā ģimene ucinās ap jaunbērnu pārnēsājamā sēdeklītī, Jona papurināja galvu, cenšoties aizmirst dīvaino atgadījumu. Zēns sevi piespieda sakārtot papīrus un mēģināja pamācīties vēl pirms vakariņām. Mazulis Gabriels grozījās sēdeklītī un grasījās uz raudāšanu, bet tēvs, atverot kasti, kurā stāvēja piena maisījums un barošanas piederumi, klusā balsi skaidroja Lilī, kā norit barošanas procedūra.

Vakars pagāja tāpat kā citi vakari ģimenes vienībā, mājā un kopienā klusi un mierīgi pārdomājot dienas notikumus; tas bija laiks atpūtai un atjaunotnei, lai sagatavotos jaunai dienai. Neparasti bija tikai tas, ka tagad te atradās arī jaunbērns ar gaišām, nopietnām acīm, kas šķita visu saprotam.

4

Lēnām ripinoties ar divriteni, Jona lūkojās apkārt, vai pie kādas ēkas neredzēs Ašera braucamo. Brīvprātīgā pienākumus viņš parasti atteicās veikt kopā ar draugu, jo Ašers bieži vien muļķojās un neļāva paveikt kaut ko nopietnu. Patlaban, kad viņiem tuvojās divpadsmit gadu vecums un piedalīšanās brīvprātīgajās stundās drīz beigsies, tam vairs nebija lielas nozīmes.

Iespēja izvēlēties, kur pavadīt šo laiku, Jonam vienmēr bija likusies īpaša privilēģija pārējās diennakts stundas tika rūpīgi pārraudzītas un regulētas.

Viņš atcerējās laiku, kad bija kļuvis astoņus gadus vecs šo vecumu drīz sasniegs arī Lilī, un viņam pienācās šī izvēles brīvība.

Savu pirmo brīvprātīgā pienākuma stundu astoņgadnieki uzsāka mazliet saspringti, ķiķinot un dīdoties kopā nelielās grupiņās. Sākumā visi metās pildīt atpūtas pienākumu, palīdzot jaunākajiem, ierastajā spēļu laukumā viņi jutās droši. Bet pamazām, citu pavadībā pieaugot pašpaļāvībai un briedumam, tika apgūti arī citi darbi, pakāpeniski nonākot pie tiem pienākumiem, kas vairāk atbilda pašu prasmēm un interesēm.

Vīriešu kārtas vienpadsmitgadnieks, vārdā Bendžamins, teju četrus gadus bija pavadījis rehabilitācijas centrā, strādājot ar tiem, kam gadījies kāds ievainojums. Runāja, ka puisis esot tikpat prasmīgs kā rehabilitācijas vadītāji un jau pats izgudrojot ierīces un metodes, lai pacienti ātrāk atveseļotos. Neviens nešaubījās, kādu darbu saņems Bendžamins. Iespējams, viņam pat nebūs jāiziet apmācība.

Bendžamina sasniegumi^atstāja lielu iespaidu uz Jonu. Protams, viņi bija pazīstami, vienmēr vienā grupā, tomēr nekad nebija apsprieduši Bendžamina sasniegumus, jo šādas sarunas laikā Bendžamins varētu justies neērti. Nebija iespējams atrast parocīgu veidu, kā apspriest sasniegumus, nepārkāpjot lielīšanās noteikumu, pat ja tas tā nebija domāts. Tas nebija svarīgākais noteikums tāpat kā noteikums, kas ierobežo rupju vārdu lietošanu un sods parasti nebija pārāk nopietns. Lai nu kā vienmēr labāk izvairīties no situācijas, kas tik viegli var izraisīt noteikumu pārkāpumu.

Atstājot aiz sevis dzīvojamās mājas, Jona pabrauca garām kopienas celtnēm, cerot ieraudzīt Ašera divriteni pie kādas no mazajām fabrikām vai biroju ēkām. Zēns ripinājās garām bērnu aprūpes centram, kur Liii pavadīja laiku pēc skolas, un arī rotaļlaukumiem. Tad šķērsoja centrālo laukumu un lielo zāli, kur parasti notika iedzīvotāju sapulces.

Jona palēnināja ātrumu un aplūkoja zīmītes ar vārdu uz tiem divriteņiem, kas atradās pie audzināšanas centra. Tad viņš pārbaudīja braucamos pie pārtikas izdales ēkas. Pārtikas izdale vienmēr bija jautrs pasākums, un viņš cerēja tur atrast draugu, lai kopīgi dotos ikdienas izdales apgaitā, pa kopienas dzīvojamām ēkām iznēsājot kartona kastes ar pārtiku. Visbeidzot viņš atrada Ašera divriteni kā parasti nomestu, nevis divriteņu novietnē pie vecļaužu mītnes.

Pie ēkas bija vēl viens bērnu divritenis, un viņš pazina vienpadsmitgadnieces Fionas braucamo. Jonam Fiona patika. Meitenei bija labas sekmes, viņa bija klusa un pieklājīga, tomēr prata arī jokot un smieties, tāpēc Jonu nepavisam nepārsteidza, ka šodien viņa strādā kopā ar Ašeru. Zēns kārtīgi novietoja savu divriteni paredzētajā vietā blakus abu bērnu braucamajiem un iegāja ēkā.

-    Sveiki, Jona, teica reģistratūras darbiniece, izsniedzot zēnam parakstīšanai reģistrācijas veidlapu, kur pati blakus iespieda organizācijas zīmogu.

Katra brīvprātīgā stunda tika rūpīgi iegrāmatota, un katrs to varēja aplūkot Pieejamo ierakstu hallē. Reiz, pirms vairākiem gadiem, bērni savā starpā slepeni sačukstējās par kādu vienpadsmitgadnieku zēnu, kas bija ieradies divpadsmit gadu ceremonijā un dabūjis noklausīties publisku paziņojumu, ka nav nostrādājis pietiekami daudz brīvprātīgo stundu, tāpēc darbu viņam nevarēja piešķirt.

Puisim gan deva vēl mēnesi laika, lai viņš stundas izpildītu, taču tad pienākums tika piešķirts privātā kārtā, aplausi neizskanēja un nebija nekādu svinību: vārdu sakot, krišana nežēlastībā apēnoja visu viņa nākotni.

-     Labi, ka šodien ierodas brīvprātīgo papildspēki, teica reģistratore. Šorīt atzīmējam atbrīvošanu, tāpēc dienas plāns ir mazliet mainījies, un ir noderīgi, ja kāds palīdz.

Viņa ieskatījās izdrukātajā lapā.

-    Tā, kas tad mums te ir? Ašers un Fiona palīdz vannasistabā. Varbūt ari tu gribētu viņiem pievienoties? Tu taču zini, kur tā atrodas, vai ne?

Jona pamāja, pateicās un devās tālāk pa garo gaiteni, ieskatoties katrā istabā abās gaiteņa pusēs. Vecļaudis sēdēja klusi, daži apciemoja viens otru un sarunājās, citi nodarbojās ar rokdarbiem vai vienkārši kaut ko meistaroja. Vēl citi snauduļoja. Katra istaba bija ērti mēbelēta, grīdas sedza biezs paklājs. ŠI vieta izdvesa rāmumu un mieru, ne tā kā rūpniecības un izdales punkti, kur ritēja kopienas ikdienas darbi.

Jona priecājās, ka vairāku gadu laikā brīvprātīgās stundas izvēlējies pavadīt dažādās vietās, lai izjustu atšķirību. Viņš gan arī apjauta, ka, nekoncentrējoties uz vienu jomu, viņam kļūst arvien grūtāk saprast nebija pat ne minējuma -, kas varētu būt viņa darbs.

Jona iesmējās. Atkal domājam par ceremoniju, zēns sevi paķircināja. Visticamāk, arī viņa draugiem šī doma neizgāja no prāta, ņemot vērā, ka šī diena drīz būs klāt.

Jona palaida garām aprūpētāju, kas, pavadot vienu no vecļaudīm, pārvietojās pavisam lēnām.

-    Sveicināts, Jona, smaidot teica uniformā ģērbies virs.

Sieviete, kurai viņš turējās blakus, kūkumu uzmetusi, kājas ieāvusi mīkstās čībās, lēni šļūca uz priekšu. Ar smaidu viņa nolūkojās Jonas virzienā, tomēr skatiens bija neskaidrs, it kā tukšs. Viņš aptvēra, ka sieviete ir akla.

Zēns iegāja vannasistabā gaiss bija silts un mitrs, un telpā virmoja losjona smarža. Viņš novilka tuniku, uzmanīgi to pakāra uz āķīša pie sienas, izņēma no skapja plaukta salocītu uzsvārci un uzvilka mugurā brīvprātīgā formas tērpu.

-    Čau, Jona! Ašers uzsauca.

Viņš bija notupies blakus vannai telpas stūrī. Fiona darbojās pie citas vannas. Meitene palūkojās uz viņu un smaidīja, lai gan acīmredzami bija aizņemta, siltā vannas ūdenī mazgājot vecu vīru.

Jona sasveicinājās gan ar vienaudžiem, gan arī citiem aprūpētājiem, kas atradās turpat tuvumā. Tad viņš devās pie vecļaudīm, kas sēdēja mīkstajos krēslos un gaidīja rindā. Zēns jau iepriekš te bija strādājis un zināja, pie kā jāķeras.

-    Tagad tava kārta, Larisa, Jona sacīja, izlasījis sievietes vārdu uz nozīmītes pie viņas kleitas.

-    Tūlīt ieliešu vannā ūdeni un tad tev palīdzēšu!

Viņš piespieda tuvākās vannas slēdzi un vēroja, kā tilpnē satek silts ūdens no daudziem maziem atvērumiem vannas sānos. Vanna piepildījās acumirklī, un ūdens strūkla uzreiz apstājās.

Zēns palīdzēja sievietei piecelties kājās, aizveda viņu līdz vannai un, pieturot elkoni, palīdzēja iekāpt vannā.. Sieviete atslīga atpakaļ un, galvu atbalstījusi pret polsterētu pagalvi, tīksmē nopūtās.

-   Vai ir ērti? zēns jautāja, un sieviete, acis aizvērusi, par atbildi pamāja ar galvu.

Uz mīksta sūkļa Jona uzspieda attīrošu losjonu un sāka uzmanīgi mazgāt viņas vārīgo augumu.

Vakar vakarā Jona bija vērojis, kā tēvs mazgā jaunbērnu. Šī procedūra bija līdzīga: plāna, trausla āda, mīkstinošs ūdens, saujā maigs losjons, kas kopā ar ziepēm pieskārienu padarīja slīdošu. Sievietes sejā kavējās atslābuma un miera pilns smaids, un tas Jonam atsauca atmiņā Gabriela vannošanas ainu.

Ari kailums. Noteikumi paredzēja, ka bērni un pieaugušie cits citu kailu neredz. Tas neattiecās tikai uz jaunbērniem un vecļaudlm. Jonam tas patika, jo bija mazāk apgrūtinoši. Bija tik kaitinoši meklēt kādu aizslietni, lai pārģērbtos spēlēm un neiztrūkstoši atvainotos, ja tomēr gadījās pamanīt kādu augumu, pilnībā neapģērbtu.

Zēns nesaprata, kāpēc nepieciešams. Viņam patika drošības sajūta, kas radās šajā siltajā un klusajā telpā; patika uzticēšanās izpausme, ko viņš vēroja sievietes sejā, viņai guļot siltajā ūdenī pavisam neaizsargātai, atklātai un brīvai.

Ar acs kaktiņu viņš redzēja, ka viņa draudzene Fiona atbalstīja veco vīru, viņam kāpjot ārā no vannas, un maigi nosusina viņa vārīgo ādu ar mīkstu, mitrumu uzsūcošu audumu. Tad meitene palīdzēja viņam apģērbties.

Jonam likās, ka Larisa, kā tas bieži gadījās ar vecļaudīm, vannošanas laikā bija aizmigusi, un mazgāja viņu uzmanīgām un lēnām kustībām, lai neuzmodinātu. Tāpēc zēns jutās pārsteigts, kad viņa aizvērtām acīm pēkšņi ierunājās.

-     Šorīt mēs svinējām Roberto atbrīvošanu, viņa sacīja. Tas bija brīnišķīgi.

-     Es pazīstu Roberto! Jona iesaucās. Palīdzēju viņam maltītes laikā, kad biju šeit pagājušoreiz. Viņš bija tiešām interesants vīrs.

Larisa atvēra acis un priecīgi smaidīja.

-     Pirms atbrīvošanas viņi izklāstīja visu Roberto dzīvi, viņa teica. Tā ir ierasta kārtība. Vienmēr tā dara. Bet, godīgi sakot, sieviete, viltīgi smaidīdama, čukstēja, daži stāsti reizēm ir tik garlaicīgi. Reizēm var redzēt, kā vecļaudis stāsta laikā aizmieg piemēram, kad nesen atbrīvoja Ednu. Vai tu pazini Ednu?

Jona pakratīja galvu. Viņš nevarēja atcerēties nevienu, kurai būtu tāds vārds.

-      Nūjā, viņi jau centās, lai Ednas dzīve izklausās nodzīvota jēdzīgi. Un, protams, Larisa jau formālākā balsī piebilda, visas dzīves ir jēdzīgi nodzīvotas; nav tā, ka es to apšaubītu. Bet Edna! Apžēliņ! Viņa bija dzimtmāte un pēc tam gadiem strādāja pārtikas ražošanā, līdz nonāca šeit. Viņai pat nebija savas ģimenes vienības!

Larisa pacēla galvu, lai pārliecinātos, ka neviens cits neklausās. Tad, kā noslēpumu čukstēdama, viņa atklāja:

-    Man pat neliekas, ka viņai bija kaut cik prāta.

Jona iesmējās, noskaloja Larisas kreiso roku, ielaida

to atpakaļ ūdenī un sāka mazgāt vecās sievietes kājas. Larisa apmierinājumā iemurdējās, kad viņš ar sūkli mazgāja pēdas.

-     Toties Roberto bija nodzīvojis brīnišķīgu mūžu, Larisa pēc brīža turpināja. Viņš bija skolotājs tu jau zini, cik svarīgs darbs tas ir, kā arī piedalījās plānošanas komitejas darbā. Un, apžēliņ! Es nezinu, kā viņam pietika laika, bet viņš arī uzaudzinājis divus veiksmīgus bērnus un bija viens no tiem, kas centrālajam laukumam izveidoja ainavas dizainu. Protams, iekārtošanā viņš nedarbojās.

-     Tagad kārta mugurai. Lūdzu, noliecies uz priekšu, un es palīdzēšu noturēties sēdus!

Jona aplika roku viņai apkārt, lai atbalstītu sēdus stāvoklī. Tad pret sievietes muguru nospieda lieko sūkļa ūdeni un uzmanīgi sāka berzt novājējušos plecus.

-    Pastāsti par svinībām!

-    Vispirms izklāsta nodzīvoto dzīvi. Tas vienmēr notiek vispirms. Tad uzsauc tostu mēs visi paceļam glāzes un priecīgi uzsaucam tostu. Pēc tam dziedam himnu. Roberto noturēja tiešām lielisku atvadu runu. Un daži no mums arī lūdza vārdu, vēlot viņam visu to labāko. Es gan to nedarīju. Publiska runāšana man nekad nav padevusies. Roberto bija tik saviļņots! Tev vajadzēja redzēt viņa sejas izteiksmi, kad viņam atļāva iet!

Jonas roka, ar sūkli beržot sievietes muguru, apstājās, un zēns domīgi iejautājās:

-     Larisa, kā notiek pati atbrīvošana? Kur Roberto devās?

Viņa īsi paraustīja kailos, slapjos plecus.

-   Es nezinu. Šķiet, ka to neviens, ja neņem vērā komiteju, nezina. Roberto tikai paklanījās mums un tad devās, kā jau visi citi, cauri īpašām durvīm uz atbrīvošanas istabu. Bet tev būtu derējis redzēt viņa seju! Gribētos teikt, ka tur atspoguļojās laime.

Jona pasmaidīja.

-    Kaut arī es to būtu redzējis!

Larisa piekrītoši pamāja.

-    Nezinu, kāpēc bērniem to neļauj noskatīties. Varbūt tur nav pietiekami daudz vietas. Atbrīvošanas istabu vajadzētu paplašināt.

-    Ierosināsim to komitejai! Varbūt viņi izpētīs šo jautājumu, -Jona viltīgi sacīja, un Larisa iespurdzās.

-    Kā tad! vecā sieviete skaļi noteica, un Jona palīdzēja viņai izkāpt no vannas.

5

No rītiem, kad ģimenes locekļi pie brokastu galda atklāja, par ko sapņojuši, Jonam parasti nebija daudz sakāmā. Sapņoja viņš reti. Reizēm zēns pamodās, miglaini atcerēdamies sapņa fragmentus, bet nespēja tos satvert un salikt kopā, lai kā veselumu to būtu vērts pavēstīt rīta stāstīšanas rituālā.

Šorīt kaut kas bija mainījies. Pagājušo nakti viņš bija redzējis ļoti spilgtu sapni.

Kamēr Lilī, kā parasti, kavējās pie sava nebeidzami garā un biedējošā sapņa, kurā pretēji noteikumiem viņa bija braukusi ar mātes divriteni, līdz viņu noķēra drošības sargi, Jonas domas klejoja apkārt.

Visi uzmanīgi klausījās Lilī klāstītajā un pārrunāja sapnī ietverto brīdinājumu.

Paldies, Lilī, par tavu sapni!

Jona nedomājot izrunāja standartfrāzi un mēģināja koncentrēties, kad māte aprakstīja sava sapņa fragmentu: nemiera pilnu ainu, kurā viņa bija saņēmusi rājienu par to, ka īsti neizprata kādu likuma pārkāpumu. Ģimene kopīgi apspriedās un nonāca pie secinājuma, ka tas varētu būt radies no uzkrātajām izjūtām, kad par otrreiz izdarītiem nopietniem pārkāpumiem pilsoņi bija jāsoda atkārtoti.

Tēvs sacīja, ka neesot neko sapņojis.

-    Geib? tēvs apjautājās, ieskatoties jaunbērna groziņā, kur mazais gulēja pēc barošanas, gatavs dienas gaitām aprūpes centrā.

Visi iesmējās. Sapņu stāstīšanu sāka trisgadnieki. Ja ari jaunbērni kaut ko sapņoja, par to neviens nezināja.

-Jona? māte painteresējās.

Viņam to vienmēr pavaicāja, lai gan visi zināja, ka Jonam reti bija, ko stāstīt.

-    Pagājušo nakti man bija sapnis! Jona atklāja un, nemierīgi sagrozījies krēslā, sarauca pieri.

-    Labi, tad pastāsti to! tēvs mudināja.

-    Sīkumos man pašam vēl nav skaidrs. Jona mēģināja atcerēties savādo sapni. Šķiet, es atrados vecļaužu mītnes vannasistabā.

-    Vakar tu tur patiešām biji, tēvs atgādināja.

Jona pamāja. Jā, bet tas bija citādi. Sapni ari bija

vanna, bet tikai viena. Toties īstajā vannasistabā tādu ir veselām rindām. Ari sapni telpa bija silta un mitra. Es biju novilcis tuniku, bet virsvalku nebiju uzģērbis, man bija kailas krūtis. Bija ļoti silts, tāpēc nosvīdu. Arī Fiona bija turpat tāpat kā vakar.

-    Un Ašers? māte jautāja.

Jona pakratīja galvu.

-     Nē, telpā biju tikai es un Fiona; vieni paši stāvējām pie vannas. Viņa smējās. Bet es ne. Sapnī uz viņu pat mazliet dusmojos, jo nešķita, ka viņa mani uztvertu nopietni.

-    Kas viņai bija jāuztver nopietni? Lilī vaicāja.

Jona lūkojās šķīvī. Viņš pats īsti nesaprata, kāpēc

jutās samulsis.

-    Liekas, es viņu mēģināju pārliecināt, lai viņa iekāpj vannā, kas pilna ar ūdeni.

Zēns apklusa. Viņš zināja, ka jāizstāsta viss sapnis, ka ne tikai pareizi, bet pat nepieciešami izstāstīt visu sapni. Tāpēc viņš sevi piespieda izstāstīt arī to sapņa daļu, kas bija likusi viņam justies neērti.

-   Es gribēju, lai viņa novelk drēbes un iekāpj vannā, zēns aprauti paskaidroja. Gribēju viņu nomazgāt. Rokā turēju sūkli. Viņa negribēja paklausīt, tikai smējās un teica "nē".

Viņš ielūkojās vecākiem sejā. Tas arī viss.

-    Vai vari aprakstīt, kas tavā sapnī bija pati galvenā sajūta? tēvs jautāja.

Jona aizprātojās. Detaļas bija neskaidras un miglainas. Savukārt sajūtas konkrētas un skaidras; par sapni domājot, tās atkal atgriezās.

-    Tāda kā vēlme, zēns teica. Es zināju, ka viņa to nedarīs. Un, liekas, zināju arī to, ka viņai nemaz nevajadzētu, neklātos tā darīt. Tomēr es to tik ļoti gribēju! Jutu, kā šī vēlme pārņem mani visu.

-    Paldies par tavu sapni, Jona. Māte pēc brīža palūkojās uz tēvu.

-    Lilī, laiks doties uz skolu! tēvs mudināja. Vai nāksi līdzi un pieskatīsi mazuli sēdeklītī? Mēs taču negribam, lai viņš izveļas ārā.

Jona piecēlās, lai sakārtotu skolas somu. Zēnu mazliet pārsteidza tas, ka pirms pateicības frāzes par sapņa atstāstīšanu to neviens nebija apspriedis. Varbūt arī pārējiem ģimenes locekļiem tas šķita pārāk mulsinoši?

-     Pagaidi, Jona, māte maigā balsī ierunājās. Es uzrakstīšu atvainošanās vēstuli tavam skolotājam, lai tev pašam nebūtu jāprasa piedošana par nokavētu nodarbību.

Zēns apmulsis apsēdās krēslā un pamāja tēvam un Lilī, kad viņi devās prom no mājas, paņēmuši mazo Geibu līdzi pārnēsājamā bērnu sēdeklītī. Viņš vēroja, kā māte savāc kopā brokastu paliekas un novieto sainīti uz paplātes pie ieejas durvīm, lai to vēlāk aizvestu savācēju komanda.

Visbeidzot viņa piesēda zēnam līdzās pie galda.

-    Jona, viņa ar smaidu sejā teica, vai atceries sajūtu, ko aprakstīji kā vēlmi? Tās bija tavas pirmās alkas. Es un tēvs jau gaidījām, ka kādu dienu tam ar tevi jānotiek. Tas notiek ar ikvienu. Arī ar tavu tēvu, kad viņš bija tavā vecumā. Ari man bija tāpat. Kādu dienu tas notiks ar Lilī. Turklāt bieži vien tas iesākas sapnī, māte piebilda.

Alkas. Jona jau iepriekš bija dzirdējis šo vārdu. Viņš atcerējās, ka par alkām bija rakstīts ari "Noteikumu grāmatā", tikai viņš bija aizmirsis, kas īsti tur bija teikts. Laiku pa laikam par to atgādināja skaļruņi.

Uzmanību! Atgādinām, ka par alkām jāziņo, lai

saņemtu atbilstošu ārstēšanu.

Parasti viņš šo paziņojumu bija ignorējis, jo uz sevi to neattiecināja. Tāpat kā lielākā daļa iedzīvotāju, viņš ignorēja vairumu paziņojumu, ko vēstīja skaļruņi.

-    Vai man par to jāziņo? zēns jautāja.

Māte iesmējās. Tu jau to izdarīji, izstāstot mums sapni. Ar to pietiek.

-    Bet kā tad ar ārstēšanu? Skaļruņi ziņo, ka jāsaņem ārstēšana.

Jona jutās nožēlojami. Tūlīt jānotiek divpadsmit gadu ceremonijai, bet viņam jādodas saņemt kaut kādu ārstēšanu. Un tikai viena muļķīga sapņa dēļ!

Māte atkal iesmējās, šoreiz tas skanēja kā mierinājums.

-     Nē, nē, viņa sacīja. Runa ir tikai par tableti. Tagad tu esi gatavs tabletei! Šīs alkas ārstē ar medikamentiem.

Jonas seja atplauka smaidā. Par tabletēm viņš kaut ko zināja. Vecāki tādas iedzēra katru rītu, un arī daži no viņa draugiem. Reiz, kad viņš kopā ar Ašeru ar divriteņiem bija devušies uz skolu, Ašera tēvs, ārdurvīs iestājies, bija saucis nopakaļ:

-    Dēls, tu aizmirsi iedzert tableti!

Labdabīgi burkšķēdams zem deguna, Ašers bija braucis atpakaļ, bet Jona viņu gaidīja uz ietves.

Par šādām lietām draugu nemēdza izjautāt, jo tas varēja iekrist tādā jautājumu kategorijā, kas apzīmēta ar nosaukumu "būt atšķirīgam". Ašers katru rītu dzēra tableti, Jonam tā nebija jādara. Lai nepārkāptu pieklājību, vienmēr drošāk bija runāt par ko tādu, kas abus vieno, nevis šķir.

Zēns norija nelielo ripiņu, ko māte pasniedza.

-    Un tas ir viss?

-    Jā, māte atbildēja, noliekot zāļu pudelīti skapī. Bet tu nedrīksti to aizmirst. Pirmajās nedēļās es atgādināšu par tableti, bet vēlāk tev būs jāatceras pašam. Ja aizmirsīsi iedzert zāles, alkas atgriezīsies. Varbūt atkal sapņos. Reizēm zāļu daudzums jākoriģē, dažreiz var nākties dzert vairākas ripiņas.

-    Ašers arī tās lieto, Jona atklāja.

Māte nelikās pārsteigta un pamāja ar galvu.

-    Iespējams, ka tā dara daudzi no tavas grupas. Vismaz zēni. Un drīz tā darīs visi, ari meitenes.

-    Cik ilgi tās jādzer?

-   Visu pieaugušā dzīvi, līdz nonāksi vecļaužu namā, māte paskaidroja. Bet pie tā pierod, pēc laiciņa vairs tam nepievērsīsi uzmanību.

Tad viņa ieskatījās pulkstenī.

-    Ja dosies uz skolu, tūlīt, tad stundas nenokavēsi. Pasteidzies!

-   Un vēlreiz paldies, Jona, ka izstāstīji sapni! ejot uz durvju pusi, viņa piebilda.

Minot pedāļus ceļā uz skolu, Jona sajuta savādu lepnumu par to, ka nu pievienojies tiem, kas lieto tabletes, īsu brīdi viņš tomēr atcerējās sapni. Tas bija raisījis patīkamas jutoņas, lai gan mazliet juceklīgas un neskaidras, tomēr viņam bija paticis tas, ko māte nosauca par alkām. Zēns atcerējās, ka pēc pamošanās atkal bija gribējis to izbaudīt.

Tāpat kā, pagriežoties gar stūri, no redzesloka izzuda mājas, attālinājās arī domas par sapni. Pavisam īsu mirkli, mazliet vainīgs juzdamies, viņš bija mēģinājis piedzīvoto atsaukt atpakaļ. Bet reiz sajustais bija kaut kur izgaisis. Alkas bija pārgājušas.

6

-    Lilī, lūdzu, paliec mierā! māte vēlreiz noteica.

Meitene, stāvēdama mātei priekšā, nepacietīgi grozījās.

-     Es pati varu sasiet, viņa žēlabainā balsī sacīja. Parasti taču to daru.

-     Zinu, māte atbildēja, sakārtodama matu lentes sapītajās meitenes bizēs. Bet labi zinu arī to, ka tās nezin kāpēc vienmēr atraisās un visai bieži pēcpusdienā vienkārši nokarājas pār muguru. Vismaz šodien mēs gribētu, lai tās turas kārtīgi un paliek matos līdz pat vakaram.

-     Man nepatīk lentes. Labi, ka man tās jāsien vēl tikai vienu gadu, meitene aizkaitināti komentēja. Un nākamgad dabūšu arī riteni! viņa jau priecīgāk piebilda.

-     Katru gadu gaidāms kaut kas labs, Jona atgādināja. Šogad tev jāsāk brīvprātīgās stundas. Un atceries, pagājušogad, kad kļuvi par septiņgadnieci, tu tā priecājies, jo saņēmi priekšā pogājamu jaku!

Mazā meitene pamāja ar galvu un paskatījās uz savu jaku ar garo pogu rindu, kas norādīja, ka nu viņa ir septiņgadniece. Tie, kam bija četri, pieci un seši gadi, valkāja aizmugurē aizdarāmu jaku; tās mācīja savstarpēju sadarbošanos. Lai jaku aiztaisītu, bija jālūdz palīdzība citam.

Priekšā aizdarināma jaka bija pirmais neatkarības signāls, pirmā redzamā pieaugšanas zīme. Turklāt divritenis, kad pienāk deviņi gadi, būs īsts atgādinājums, ka pamazām notiek ieplūšana kopienā tālāk prom no ģimenes vienības.

Lilī pasmaidīja un izlocījās no mātes rokām.

-    Šogad saņemsi savu darbu! viņa satrauktā balsī sacīja Jonam. Ceru, ka tev piešķirs pilota pienākumu. Drīkstēsi paņemt mani līdzi kādā lidojumā.

-     Protams, paņemšu, Jona atbildēja. Dabūšu tādu mazītiņu izpletnīti, piemērotu tieši tev, un tad mēs uzlidosim vismaz… Divdesmittūkstoš pēdu augstumā. Atvēršu durvis un…

-Jona! māte brīdinoši ierunājās.

-    Es tikai pajokoju, Jona izdvesa. Nemaz negribu kļūt par pilotu. Ja man jābūt pilotam, iesniegšu apelāciju.

-    Nu ko tu! māte piebilda, pielabojot Lilī matu lentes.

-Jona, vai esi gatavs? Tableti iedzēri? Man gribētos, lai tu auditorijā ieņem labu vietu.

Viņa viegli pagrūda Lilī uz ārdurvju pusi, un Jona meitenei sekoja.

Līdz auditorijai nebija jābrauc ilgi, Lilī sēdēja uz mātes riteņa bagāžnieka un sparīgi māja kājiniekos palikušajiem draugiem. Atstājis riteni blakus mātes braucamajam, Jona sparīgi lauzās cauri ļaužu pulciņiem, lai atrastu savējo.

Katru gadu ceremoniju apmeklēja visa kopiena. Vecākiem tas nozīmēja divas brīvas dienas; parasti viņi sēdēja līdzās lielajā zālē. Bērni bija kopā ar savu grupu, līdz citam pēc cita tiem bija jādodas uz skatuvi.

Šoreiz tēvs tūlīt nepievienojās mātei skatītāju zālē. Audzinātāji bija izveduši jaunbērnus uz skatuves, lai tie piedalītos pirmajā ceremonijā vārda došanā. No savas vietas balkonā kopā ar vienpadsmitgadniekiem Jona bija pārskatījis auditoriju, lai atrastu tēvu un pamātu viņam.

Nebija grūti pamanīt audzinātājus sēžam pašā priekšā; no tās puses skanēja čīkstēšana un brēkšana, jaunbērni grozījās aprūpētājiem uz ceļiem. Visās citās oficiālās ceremonijās klausītāji parasti bija klusi un uzmanīgi. Bet vienreiz gadā iedzīvotāji iecietīgi smaidīja tās kņadas vidū, ko radīja mazie, pirms tiem piešķir vārdu un ģimenes vienību.

Visbeidzot Jona noķēra tēva skatienu un pamāja. Tēvs smaidot māja pretim, tad pacēla augšā arī jaunbērna rociņu, ko viņš turēja klēpī. Gabriels tas nebija. Geibs šodien bija audzināšanas centrā, kur par viņu rūpējās naktsmaiņa. Negaidītā kārtā komiteja bija devusi piekrišanu pagarinājumam, un mazulim bija ļauts vēl viens aprūpes gads, pirms viņam piešķir vārdu un izvieto ģimenē. Gabriela dēļ tēvs bija devies pie komitejas ar lūgumu, jo Gabriels vēl nebija pietiekami pieņēmies svarā un arī pārāk nemierīgi gulēja, lai viņu varētu iekārtot ģimenes vienībā. Parasti šādu bērnu definēja kā neadekvātu un atbrīvoja.

Tomēr tagad, pateicoties tēva lūgumam, Gabrielu klasificēja kā "neskaidru" un viņam piešķīra vēl vienu gadu. Viņu joprojām aprūpēs centrā, un naktis viņš varēs pavadīt Jonas ģimenes vienībā. Ikvienam ģimenes loceklim, pat Lilī, bija jāparaksta apņemšanās, ka viņi nepieķersies mazajam īslaicīgajam ciemiņam un atteiksies no viņa bez protestiem un apelācijas, kad nākamā gada ceremonijā viņam piešķirs pašam savu ģimenes vienību.

Vismaz pēc tam, kad Gabrielam nākamgad piešķirs ģimenes vienību, viņu joprojām varēs satikt, tā ka bērns joprojām būs kopienas loceklis, Jona nodomāja. Ja Geibu atbrīvotu, satikšanās vairs ne_būtu iespējama. Nekad. Tie, kurus atbrīvoja, pat jaunbērni tika aizsūtīti uz Citurieni un vairs nekad neatgriezās kopienā.

Šogad tēvam nebija jāatbrīvo neviens jaunbērns, tāpēc gadījums ar Gabrielu būtu īsta izgāšanās un iemesls patiesam sarūgtinājumam. Pat Jona, lai gan viņš nečubinājās ap mazo, kā to darīja Lilī un tēvs, tomēr priecājās, ka Gabriels nav atbrīvots.

Pirmā ceremonija beidzās tieši paredzētajā laikā, un Jona noskatījās, kā jaunbērniem citam pēc cita dod vārdu un aprūpētājs katru nodod bērnam piešķirtās ģimenes rokās. Dažām ģimenēm tas bija pirmais bērns. Bet daudzi devās uz paaugstinājuma kopā ar vēl vienu bērnu, kas vai plīsa aiz lepnuma par saņemto brālīti vai māsiņu; tieši tāpat bija darījis Jona kā piecgadnieks.

Ašers piebikstīja Jonam.

Atceries, kad saņēmām manu māsu Filipu? viņš skaļi čukstēja.

Jona pamāja. Tas notika pagājušogad.

Ašera vecāki bija diezgan ilgi nogaidījuši, pirms pieteicās otrajam bērnam. Jonam bija aizdomas, ka viņi tik ilgi nocīnījušies ar Ašera spēlēties prieku un dzīvīgumu, ka sadūšoties otram bērnam prasīja vairāk laika.

Arī tagad divas no viņu grupas Fiona un vēl kāda meitene, vārdā Tea, uz īsu brītiņu bija aizgājušas no grupas, lai pievienotos vecākiem, kad tie audzināšanā saņems otro bērnu. Tomēr tik liela bērnu gadu starpība ģimenes vienībā bija neierasta.

Kad ceremonija, kurā piedalījās viņas ģimene, bija beigusies, Fiona atkal ieņēma vietu krēslā priekšā Ašeram un Jonam. Meitene pagriezās un čukstēja:

Viņš ir tik mīlīgs! Tomēr man ne pārāk patīk viņa vārds.

Viņa sašķobīja seju un ieķiķinājās. Fionas jauno brālīti nosauca par Bruno.

Jā, vārds nav izcili skaists, Jona nodomāja: kā, piemēram, Gabriels. Tomēr tam nav ne vainas.

Aplausi skatītāju zālē katrā vārda došanā tie bija aizrautīgi nu pieauga nepieredzētā skaļumā. Kāds vecāks pāris, lepnumā starojot, saņēma vīriešu kārtas jaunbērnu, un viņu nosauca par Kalebu.

Jaunais Kalebs bija bērns, kas aizvietoja zaudējumu. Pāris bija zaudējis savu pirmo Kalebu līksmu un prieka pilnu četrgadnieku. Bērna zaudēšana notika ārkārtīgi reti. Dzīves apstākļi kopienā bija ļoti droši. Ikviens iedzīvotājs bērnus īpaši paturēja acīs, lai viņiem nekas nenotiktu. Tomēr nezin kādā veidā pirmajam Kalebam bija izdevies nemanītam klīst apkārt, līdz viņš iekrita upē. Visa kopiena kopīgi noturēja zaudējuma ceremoniju, augu dienu murminot Kaleba vārdu: arvien lielākām un lielākām pauzēm, arvien klusāk un lēnāk, tā ka, garajai dienai tiecoties pret vakaru, mazais Kalebs šķita aizslīdam prom no ikviena apziņas.

Tagad īpašā vārda došanas ceremonijā kopiena veica īsu aizstāšanas ceremoniju; kopš iepriekšējā Kaleba zaudējuma pirmo reizi pēc nelaimes atkārtojot šo vārdu vispirms murminot klusu un lēni, tad arvien skaļāk un ātrāk, kamēr vecāki stāvēja uz skatuves, rokās turēdami aizmigušo jaunbērnu. Radās tāds iespaids, ka atgriežas pirmais Kalebs.

Tad kādam jaunbērnam piešķīra vārdu Roberto, un Jona atcerējās, ka vecaisHoberto bija atbrīvots tikai pirms nedēļas. Bet mazajam Robecte nepienācās aizvietošanas ceremonijas murmināšana: atbrīvošana nebija gluži tas pats, kas zaudējums.

Jona, pieklājīgi valdīdamies, tomēr arvien vairāk garlaikodamies, nosēdēja visu divgadnieku, trīsgadnieku un četrgadnieku ceremonijas laiku. Tad pienāca pusdienas maltīte to atkal uzklāja ārā pēc kuras visi atgriezās savās sēdvietās, lai noskatītos ceremonijas tiem, kam apritēja pieci, seši, septiņi gadi, un, visbeidzot, pēdējie šodien astoņgadnield.

Jona vēroja un aplaudēja, kad Lilī lepni soļoja skatuves virzienā un saņēma žaketi, kas viņu apzīmēja kā astoņgadnieci un viņai šogad būs jāvalkā. Šī bija ar mazākām pogām. Pirmo reizi žaketei bija kabatas; tas liecināja, ka šis vecums ir pietiekami apzinīgs, lai spētu parūpēties par saviem niecīgajiem piederumiem.

Meitene nopietnu vaigu stāvēja, klausīdamās striktajos norādījumos par astoņgadnieku pienākumiem un strādāšanu brīvprātīgajās stundās, to viņi šogad veiks pirmo reizi.

Jona tomēr redzēja, ka Lilī, lai gan šķita uzmanīgi sekojam, tomēr ar ilgu pilnu skatienu nolūkojās uz mirdzošo divriteņu rindu, ko rīt no rīta nodos deviņgadnieku rīcībā.

Nākamgad, Lilī-bilī, Jona nodomāja.

Diena bija gara un nogurdinoša, un pat Gabriels, dienu pavadijis aprūpes centrā, vakarā izcelts no sava groza, tonakt gulēja mierīgi.

Visbeidzot pienāca tās dienas rīts, kad bija jānotiek divpadsmitgadnieku ceremonijai.

Tagad tēvs bija apsēdies auditorijā līdzās mātei. Jona vēroja viņu apzinīgi aplaudējam, kad deviņus gadus vecie cits pēc cita stūma nost no skatuves savus divriteņus; pie katra bija piestiprināta spoža plāksnīte ar īpašnieka vārdu. Nebija grūti uzminēt, ka vecāki mazliet sarāvās, kad divriteni saņēma Fricis, kurš dzīvoja viņiem kaimiņos, un tūlīt pat ar jauno divriteni ieskrēja skatuves paaugstinājumā. Fricis bija ļoti neveikls pusaudzis, un šī iemesla dēļ viņam bieži nācās paciest rājienus. Viņa pārkāpumi gan parasti nebija nekas nopietns: kurpes uzautas nepareizā kājā, laikā nenodots mājasdarbs, pavirši apgūti viktorīnas jautājumi.

Tomēr katra šāda pieļauta kļūda iespaidoja vecāku kvalifikāciju un kompromitēja kopienā iedibināto kārtību. Jonas ģimene nepavisam nebija ilgojusies pēc laika, kad arī Fricis dabūs savu divriteni, jo tad, iespējams, tas pārāk bieži mētāsies viņu mājas priekšā, nevis tiks rātni iestumts paredzētajā novietnē.

Visbeidzot deviņgadnieki atgriezās atpakaļ savā vietā, pēc tam kad bija izstūmuši divriteņus ārā, kur katrs tos vēlāk paņems. Deviņgadnieku pirmais brauciens uz mājām ar divriteni bija labs iemesls, lai pajokotu.

-   Vai parādīt, kā jābrauc? gados vecākie draugi skaļi sauca.

-   Zinu jau, zinu, ka līdz šim uz riteņa tu neesi sēdējis.

Vienmēr notika tā, ka plati smaidošie deviņgadnieki, kas, teorētiski pārkāpjot noteikumus, nedēļām ilgi slepus bija praktizējušies, uzkāpa uz divriteņa un aizbrauca, nevainojami turot līdzsvaru, tā ka mazie ritentiņi, kas palīdzētu balansēt, nepieskārās zemei.

Tad pienāca kārta desmitgadniekiem. Šī ceremonija nekad nebija raisījusi Jonas-kiteresi; tā vilkās ļoti ilgi un bija diezgan vienmuļa: katrs desmitgadnieks tika pie jauna matu griezuma.

Desmit gados meitenes zaudēja bizes, zēni atvadījās no bērnišķīgām matu cirtām un tika pie vīrišķīgi īsa matu griezuma, kas atsedza ausis.

Strādnieki veicīgi devās uz skatuvi ar liekšķerēm rokā, lai savāktu pamestās matu ķīpas. Jona ievēroja kņadu un murmināšanu jauniesvētīto desmitgadnieku vecāku vidū: visticamāk, šovakar daudzās mājās notiks griezuma pielabošana, padarot to līdzenāku.

Vienpadsmitgadnieki. It kā vēl pavisam nesen Jona pats bija piedalījies vienpadsmit gadu ceremonijā, un viņš to neatcerējās kā īpaši aizraujošu. Vienpadsmitgadnieki gaidīja, kad viņiem beidzot apritēs divpadsmit. Tā bija tikai laika nogriežņa atzīmēšana, kas īpašas pārmaiņas dzīvē neizraisīja. Vienpadsmitgadniekiem pienācās nedaudz izmainīts apģērbs: citāda apakšveļa meitenēm, jo augums bija sācis mainīties, kā arī garākas bikses puikām, ar īpašu kabatiņu nelielam kalkulatoram, ko visu gadu izmantot skolā. Šos apģērba gabalus pasniedza iesaiņotus, bez īpašas pavadošās runas.

Un atkal pusdienu pārtraukums. Jona apjauta, ka tiešām ir izsalcis. Kopā ar grupas biedriem viņi pulcējās pie galdiem auditorijas priekšā un sniedzās pēc pārtikas sainīša. Vakar pusdienu laikā bija valdījusi priecīga gaisotne, ķircināšanās un neapvaldīta enerģija. Bet šodien viņu grupa noraizējusies stāvēja nostāk no pārējiem bērniem. Jona vēroja, kā deviņgadnieki riņķo ap jauniegūtajiem divriteņiem, veltot īpašas apbrīnas pilnus skatienus pie katra braucamā piespraustai zīmītei ar vārdu. Viņš manīja, kā desmitgadnieki pieglauž tikko apgrieztos matus un meitenes sapurina galvu ar nepierastu vieglumu, jo to vairs nenomāc ilgi nēsāto smago bižu svars.

-    Esmu dzirdējis par puiku, kas bija pilnīgi pārliecināts, ka viņu izvēlēsies inženiera darbam, bet tā vietā viņu norīkoja par tīrīšanas darbinieku, Ašers pie sevis murmināja, kamēr visi ieturēja pusdienas. Nākamajā dienā tas puika izgāja no mājas, devās uz upi, ielēca iekšā, pārpeldēja pāri un pievienojās citai kopienai, kas pirmā gadījās ceļā. Pēc tam neviens viņu vairs nav saticis.

Jona iesmējās.

-   Kāds to stāstu ir izdomājis, Aš! viņš sacīja. Mans tēvs teica, ka šo stāstu dzirdējis, kad pašam vēl bijis divpadsmit.

Tomēr Ašeru tas nenomierināja. Viņš ar acs kaktiņu vēroja upi, tā bija redzama aiz auditorijas.

-     Es pat neprotu peldēt, viņš atzinās. Peldēšanas skolotājs teica, ka man nepiemītot pienācīga pildītprasme vai kā nu to sauc.

-    Peldētprasme, Jona izlaboja.

-    Lai kā arī būtu, man tā nepiemīt. Es grimstu.

-     Paklau, Jona iedomājās, vai kādreiz esi dzirdējis tiešām zinājis, nevis tikai dzirdējis nostāstus par kādu, kas pievienojies citai kopienai?

-    Nē, Ašers negribīgi atzina. Bet tas ir iespējams. Tā minēts noteikumos. Ja jūti, ka neiederies, vari prasīties uz Citurieni, un tad tevi atbrīvo. Māte stāstīja, kā pirms gadiem desmit kāds pieteicies un jau nākamajā dienā bijis prom.

Tad viņš ieķiķinājāsr Droši vien viņa to klāstīja, jo biju izvedis viņu no pacietības. Māte mani gribēja nobiedēt, ka pieprasīs, lai mani nosūta uz Citurieni.

-    Viņa tikai jokoja.

-    Es zinu. Tomēr tā ir taisnība: kāds to reiz ir izdarījis. Viņa apgalvoja, ka tas esot tiesa. Šodien šeit un rīt jau prom. Nekad vairs nav redzēts. Nebija pat atbrīvošanas ceremonijas.

Jona paraustīja plecus. Šāds jautājums viņu nenodarbināja. Kāpēc lai kāds neiederētos? Kopienā viss bija tik pamatīgi izplānots un pārvaldīts, izvēle tika veikta un piemērota ļoti uzmanīgi.

Pat dzīvesbiedra atrašanu īstenoja tik rūpīgi, ka dažkārt pieaugušajam, kas pieteicās par dzīvesbiedru, nācās gaidīt ne tikai mēnešus, bet pat gadus līdz brīdim, kad dzīves līdzgaitnieks atrasts un atzīts par labu esam.

Vajadzēja sakrist un savstarpēji līdzsvaroties visiem faktoriem: raksturam, enerģijas līmenim, prāta spējām un interesēm. Piemēram, Jonas mātei bija augstāks inteliģences līmenis nekā tēvam, toties tēvam bija mierīgāks raksturs; un tā vecāki līdzsvaroja viens otru. Vecajo komiteja gan vēl trīs gadus uzmanīgi vēroja jaunizveidoto pāri, pirms tas drīkstēja pieteikties bērniem, tomēr Jonas vecāku savienība vienmēr tikusi atzīta par veiksmīgu.

Tāpat kā pāru atrašanu, vārda došanu jaunbērnam un viņa izvietošanu ģimenes vienībā, vecajo komiteja vienmēr rūpīgi izvērtēja ari darba piešķiršanu.

Jona bija pārliecināts, ka, lai kādu viņam un Ašeram darbu piešķirs, tas tiks piemērots abu spējām.

Zēns tikai vēlējās, kaut ātrāk beigtos pusdienu pārtraukums, klausītāji atkal dotos uz auditoriju un šī neziņa un gaidīšana drīzāk būtu galā.

Kā atbilde uz neizteikto vēlēšanos izskanēja signāls, un pūlis sāka virzīties uz durvju pusi.

7

Jonas grupa auditorijā bija apmainījusies vietām ar vienpadsmitgadnieku grupu un tagad sēdēja visiem acu priekšā, pie pašas skatuves.

Visi bija sarindoti pēc numuriem, ko saņēmuši dzimšanas secībā. Pēc vārda došanas numurus lietoja reti. Tomēr katrs bērns savu numuru labi zināja. Dažkārt vecāki to izmantoja, lai apsauktu kādu nerātni, norādot, ka palaidnīgas uzvedības dēļ var zaudēt vārdu. Jona vienmēr ieķiķinājās izdzirdot, ka kāds no vecākiem sakaitinātā balsī asi uzsauc brēcošam mazulim:

Nu jau pietiek, divdesmit trīs!

Jonas numurs bija deviņpadsmit. Viņš togad piedzima kā deviņpadsmitais jaunbērns. Tas nozīmēja, ka savā vārda došanā viņš jau varēja stāvēt pats uz savām kājām un drīz sāka runāt un staigāt. Vienu divus gadus tas viņam deva dažas priekšrocības salīdzinājumā ar grupas biedriem, kas bija dzimuši vēlākos tā paša gada mēnešos. Tomēr ap trim gadiem vecuma starpība parasti izlīdzinājās.

Pēc triju gadu sasniegšanas bērni progresēja apmēram vienādi, lai gan pēc numuriem tomēr varēja pateikt, kurš grupā ir vecāks par pārējiem. Teorētiski pilns Jonas numurs bija 11-19, jo bija vēl citi 19 citās vecuma grupās. Un šodien, kad tika iecelti jauni vienpadsmitgadnieki, bija pat divas vienpadsmitgadnieku grupas. Pusdienas pārtraukumā viņi bija sasmaidijušies ar kautrīgu meiteni, vārdā Harieta, no jaunās vienpadsmitgadnieku grupas.

Šāds stāvoklis bija iespējams tikai dažas stundas. Pavisam drīz viņam jau būs divpadsmit, nevis vienpadsmit, un tad vecumam vairs nebūs tādas nozīmes. Kaut arī apmācību vēl nebeidzis, viņš jau būs pieaugušais tāpat kā viņa vecāki.

Ašera numurs bija četri, un viņš sēdēja priekšējā rindā. Tātad viņš savu darbu saņems kā ceturtais pēc kārtas.

Fionai bija astoņpadsmitais numurs, viņa atradās Jonam pa kreisi, savukārt otrā pusē divdesmitā numura vietā sēdēja zēns, vārdā Pjērs, kuru Jona īpaši augstu nevērtēja. Pjērs bija pārmēru nopietns, ar viņu nebija iespējams pajokot, turklāt viņš bija īdētājs un pļāpa.

Vai esi pārlasījis noteikumus, Jona? Pjērs vienmēr nopietni čukstēja. Man liekas, ka tas īsti neatbilst noteikumiem.

Protams, tas vienmēr bija kaut kas mazsvarīgs, par ko citi nelikās ne zinis: piemēram, atpogāt tuniku, ja diena bija vējaina, mazliet iemēģināt drauga divriteni, lai izjustu, vai tas tiešām ir atšķirīgs.

Divpadsmitgadnieku sākotnējo ceremonijas runu sacīja vecajo vadītāja, kopienas līdere, kuru ievēlēja ikkatrus desmit gadus. Runa vienmēr bija gandrīz nemainīga: atmiņas par bērnības laiku un sagatavošanās periodu, par atbildību pieaugušo dzīvē, par nepārvērtējamo darba nozīmi, par gaidāmās apmācības svarīgumu.

Tad vecajo vadītāja turpināja.

Šis ir laiks, kad mēs apzināmies atšķirības, viņa sacīja, lūkodamās divpadsmitgadniekiem sejā. Visus šos gadus esat centušies iederēties, iekļauties uzvedības standartos un izravēt ikkatru impulsu, kas jūs varētu padarīt atšķirīgus no grupas. Bet šodien mēs svinam atšķirīgo. Tieši atšķirīgais ir noteicis, kas jūs būsiet nākotnē.

Vecajo vadītāja sāka aprakstīt šī gada grupu un dažādos raksturus, lai gan nevienu vārdā nenosauca. Viņa minēja, ka grupā esot viens ar īpašām aprūpes spējām, vēl kāds, kurš izrādījis sevišķu pieķeršanos jaunbērniem. Viņa minēja kādu ar neparastām spējām dažādu izgudrojumu jomā, un vēl kādam acīmredzamu prieku sagādājot fizisks darbs. Jona nemierīgi grozījās krēslā, mēģinādams saprast, par kuriem grupas biedriem ir runa. Bez šaubām, lieliskā aprūpētāja bija neviena cita kā Fiona, kas sēdēja no viņa pa kreisi; viņš atcerējās maigumu, ar kādu viņa mazgāja vecļaudis. Spējas zinātnē attiecās uz Bendžaminu puisi, kurš rehabilitācijas centrā bija izgudrojis jaunu un noderīgu iekārtu.

Tomēr neko tādu, lai pazītu pats sevi, Jona nespēja saklausīt.

Visbeidzot vecajo vadītāja pateicās komitejai par neatlaidīgajām pūlēm, visu gadu tik uzcītīgi veicot novērojumus. Vecajo komitejas locekļi stāvēja kājās un cienīgi saņēma aplausus. Jona ievēroja Ašeru žāvājamies, ar plaukstu pieklājīgi aizsedzot muti.

Visbeidzot vecajo komitejas vadītāja izsauca uz skatuves numuru viens, un darbu piešķiršana varēja sākties.

Katrs paziņojums aizņēma diezgan daudz laika, ikvienam saņēmējam tika veltīta runa. Jona mēģināja koncentrēt uzmanību, kad numur viens, laimīgi smaidot, saņēma savu darba uzdevumu kā zivju inkubatora darbiniece. Viņas bērnībai tika veltīti uzslavas vārdi par neskaitāmām brīvprātīgā darba stundām, kas pavadītas pie inkubatora, un acīmredzamo interesi par kopienai tik svarīgo pārtikas nodrošināšanas procesu.

Numur viens viņu sauca Madelīna aplausu pavadīta devās atpakaļ uz sēdvietu, pie krūtīm lepni nesot jauno nozīmīti, kas īpaši darināta zivju inkubatora darbiniekam. Jona pavisam noteikti priecājās, ka šis darbs nu bija aizņemts; viņš to nebūt neiekāroja, tomēr Madellnai veltīja uzmundrinošu smaidu.

Kad numur divi meitene, vārdā Ingera, saņēma savu darba uzdevumu kā dzimtmāte, Jona atcerējās, ko māte bija teikusi par šī uzdevuma ne visai augsto prestižu. Tomēr viņam nācās atzīt, ka komiteja veikusi piemērotu izvēli. Ingera bija patīkama meitene, mazliet paslinka, toties izturīgu un stipru ķermeni. Viņai patiktu triju gadu lutināšanas periods, kas sekotu īsai apmācībai; mazuļus pasaulē viņa laistu viegli un ātri, savukārt strādnieces darbs, kas sekotu pēc tam, ļautu izmantot spēku, liktu saglabāt veselību un kļūt disciplinētai. Ejot atpakaļ uz savu vietu, Ingera smaidīja. Dzimtmāte tomēr bija svarīgs darbs, lai ari dažkārt ne sevišķi cienīts.

Jona ievēroja Ašera nemierīgo dīdīšanos. Viņš vairākas reizes ar skatienu meklēja draugu, līdz grupas vadītājam nācās viņu norāt, ar sejas grimasi liekot ' nomierināties un negrozīties.

Numur trīs, īzaks, saņēma darba uzdevumu sešgadnieku skolotājs; tas viņu acīmredzami priecēja un bija godam nopelnīts. Nu jau trīs darba uzdevumi bija izdalīti, un nevienu no tiem Jona nebija iekārojis. Lai gan, saprotams, viņš nevarēja būt dzimtmāte, zēns ne bez uzjautrināšanās pie sevis piebilda. Prātā viņš pārcilāja tos darbus, kas vēl bija palikuši pāri. To bija tik daudz, ka viņš atmeta šai domai ar roku; galu galā nu bija pienākusi Ašera kārta. Jona ļoti uzmanīgi vēroja, kā draugs tuvojas skatuvei un bikli nostājas vecajo vadītājas priekšā.

-    Mēs visi kopienā pazīstam Ašeru. Viņš mums sagādājis ne vienu vien jautrības brīdi, vecajo vadītāja iesāka.

Ašers kautrīgi pasmaidīja un paberzēja vienu kāju gar otru. Klausītāji nosmējās.

-     Kad komiteja sāka domāt par Ašera uzdevumu, dažas iespējas uzreiz atmetām. Tādas, kas Ašeram nekādā gadījumā nederētu. Piemēram, sieviete smaidot piebilda, nevienu brīdi neplānojām Ašeru par trīsgadnieku skolotāju.

Zālē norībēja smiekli. Arī Ašers pasmējās, it kā sakaunējies, tomēr bija manāmi apmierināts par sev pievērsto uzmanību. Trīsgadnieku skolotājs bija atbildīgs par to, lai bērni iemācītos pareizi lietot valodu.

-    Patiesību sakot, vecajo vadītāja iespurdzās, mēs pat spriedām, ka varētu ar atpakaļejošu datumu izteikt rājienu skolotājam, kurš bijis atbildīgs par Ašera valodas lietojumu, kad puikam bija trīs gadi, un tas bija pirms krietni ilga laika. Sapulcē, ko aizvadījām, domādami par Ašera uzdevumu, krietnu daļu laika atcerējāmies stāstus no tiem gadiem, kad mazais puika vēl mācījās precīzi izteikties.

-    It sevišķi, viņa smaidot sacīja, atšķirību starp kārumu un kāvienu. Atceries, Ašer?

Ašers, savilcis vainas pilnu seju, pamāja ar galvu, un klausītāji zālē atkal iesmējās, ari Jona. Šo gadījumu viņš atminējās, lai gan pašam tolaik bija tikai trīs gadi.

Mazajiem bērniem sodu sistēma bija plīkšķi ar disciplīnas rīksti, tievu un smalku sitamvicu, kas šmaugi noplīkšķēja; bija tiešām sāpīgi. Bērnu aprūpes speciālistiem rūpīgi mācīja disciplīnas metodes: ātrs sitiens pa rokām par nelielu pārkāpumu. Trīs asāki cirtieni pa kailām kājām par otrreizēju nodarījumu.

Nabaga Ašers, tiklīdz sāka staigāt, bija ātri buldurējis un jaucis vārdus. Kādu dienu, trīsgadnieku grupā stāvot rindā pēc brokastu kārumiem un gribot ātrāk saņemt sulu un pusdienas laika uzkodas, viņš "kārumu" vietā bija pateicis "kāvienu".

Jona to atcerējās ļoti spilgti. Acu priekšā viņš redzēja mazo Ašeru, kurš nepacietīgi grozās starp rindā stāvētājiem. Jona atminējās možā balstiņā saukto:

-    Es gribu savu kāvienu!

Pārējie trīs, arī Jona, bija nemierīgi ieķiķinājušies.

-    Kārumu! viņi izlaboja: Ašer, tu domāji kārumu!

Tomēr kļūda jau bija pieļauta. Viens no svarīgākajiem mazo bērnu uzdevumiem bija iemācīties izteikties skaidri un nepārprotami. Ašers bija lūdzis kāvienu.

Disciplīnas rīkste aprūpes darbinieka rokās iešvīkstējās gaisā, noplīkšķot pret Ašera rociņām. Ašers iešņukstējās, atrāvās un tūlīt pats sevi izlaboja.

-    Kārumu, puisēns čukstēja.

Tomēr nākamajā rītā viņš pieļāva tādu pašu kļūdu. Un arī nākamajā nedēļā. Likās, ka viņš nespēj apstāties, lai gan arvien saņēma disciplīnas rīkstes cirtienus, kas atstāja sāpīgas pēdas uz kailajām kājām. Visbeidzot diezgan ilgi Ašers vispār pārstāja runāt, un tas bija gandrīz visu laiku, ko viņš pavadīja trīsgadnieku grupā.

-      Kādu laiku, vecajo vadītāja turpināja stāstu, mums bija Ašers klusētājs. Tomēr galu galā viņš mācību guva.

Runātāja smaidot pagriezās pret zēnu.

-    Kad viņš atkal sāka runāt, tas bija ļoti precīzi. Patlaban viņam tikai ļoti retu reizi misējas. Un kļūdas labojums un atvainošanās atskan laikus. Turklāt nezūdošs ir viņa optimisms.

Klausītāji zālē piekrītoši dūca. Visa kopiena zināja, cik labā omā Ašers parasti mēdz būt.

-    Ašer, vecajo vadītāja bilda jau skaļāk, izskanot oficiālajam paziņojumam, mēs tev piešķiram atpūtas direktora asistenta darba pienākumu.

Zēna sejai laistoties priekā, sieviete piesprauda viņam jauno nozīmīti. Tad Ašers pagriezās un, skatītājiem zālē gavilējot, atstāja skatuvi. Kad viņš bija ieņēmis savu vietu, vecajo vadītāja paskatījās uz viņu un sacīja vārdus, ko šodien bija izrunājusi jau četras reizes un teiks arī pārējiem divpadsmitgadniekiem. Tomēr šķita, ka šoreiz viņa tajos ieliek īpašu nozīmi:

-    Ašer, paldies par tavu bērnību!

Darba uzdevumu piešķiršana turpinājās, un Jona vēroja un klausījās, ar prieku apjauzdams, cik brīnišķīgs uzdevums piešķirts viņa labākajam draugam. Tomēr izredzes saņemt savējo darīja Jonu arvien bažīgāku. Priekšējās rindas divpadsmitgadnieki bija jau saņēmuši nozīmes. Viņi tās virpināja pirkstos, un Jona zināja, ka viņu domas nodarbina gaidāmā apmācība. Dažiem, piemēram, uzcītīgajam jauneklim, kas bija izraudzīts par ārstu, kā arī meitenei, kas bija norīkota par inženieri, un vēl vienai meitenei ar jurisprudences uzdevumu priekšā stāvēja gari mācību un prakses gadi. Citiem, piemēram, strādniekiem un dzimtmātēm, apmācības periods bija daudz īsāks.

Izsauca numuru astoņpadsmit Fionu, kas sēdēja pa kreisi no Jonas. Zēns zināja, ka viņa droši vien ir uztraukusies, tomēr Fiona bija nosvērta meitene. Visu ceremonijas laiku viņa bija sēdējusi klusi un mierīgi.

Pat aplausi, lai gan entuziasma pilni, tomēr bija izskanējuši samērā pieklusināti, kad Fionai piešķīra nozīmīgo vecļaužu aprūpes uzdevumu. Šāds uzdevums tik jūtīgai un maigai meitenei bija ļoti piemērots, un, apsēžoties līdzās grupas biedriem, viņas sejā staroja gandarījuma pilns smaids.

Jona domās gatavojās doties uz skatuvi, kad aplausi pieklusa un vecajo vadītāja paņēma nākamo mapi un nolūkojās uz grupu, lai izsauktu nākamo jauno divpadsmitgadnieku. Nu, kad bija pienākusi viņa kārta, Jona bija mierīgs. Viņš dziļi ieelpoja un pieglauda matus ar roku.

Divdesmit, viņš izdzirda skaidru balsi, Pjērs.

Viņa izlaida mani, Jona pārsteigts nodomāja. Vai viņš bija dzirdējis nepareizi? Nē. Pūlis saviļņojās, un viņš apjauta: visa kopiena ievērojusi, ka vecajo vadītāja pārlēkusi no astoņpadsmit uz divdesmit un izlaidusi deviņpadsmit. Pa labi sēdošais Pjērs ar pārsteigtu skatienu piecēlās un devās skatuves virzienā.

Kļūda! Viņa pieļāvusi kļūdu. Bet Jona arī saprata, ka tas nevar būt. Vecajo vadītāja kļūdas nepieļāva. Vismaz ne divpadsmitgadnieku ceremonijas laikā.

Jona jutās kā apreibis un nespēja koncentrēt uzmanību. Viņš palaida garām, kādu darba uzdevumu saņēma Pjērs, un tikai miglaini uztvēra aplausus, kas izskanēja, zēnam ar jauno nozīmīti pie krūtīm atgriežoties savā vietā. Tad: divdesmit viens. Divdesmit divi.

Numuri izskanēja pēc kārtas. Jona sēdēja it kā apdullis, saklausījis, ka izskan jau trīsdesmitie un četrdesmitie numuri, pamazām tuvojoties grupas beigām. Pie katra aicinājuma uz skatuvi viņa sirds sarāvās un domas sāka mežonīgi joņot. Varbūt viņa vārdu tomēr izsauks? Vai viņš būtu aizmirsis pats savu numuru? Nē. Viņš vienmēr bijis deviņpadsmit. Galu galā viņš sēdēja krēslā, pie kura bija piestiprināts numurs deviņpadsmit.

Tomēr vadītāja bija izlaidusi Jonas vārdu. Zēns manīja, ka grupas biedri apmulsuši palūkojas uz viņu un tad aši novērš skatienu. Viņš ievēroja grupas vadītāja nemierīgo sejas izteiksmi.

Jona ierāva plecus un mēģināja dziļāk noslēpties krēslā. Viņš vēlējās pavisam izzust, iztvaikot, vairs nebūt. Puika neuzdrošinājās pagriezties un ieskatīties sejā vecākiem. Viņš negribēja redzēt viņu sejas, pilnas apkaunojuma.

Jona nolieca galvu un domāja: ko gan sliktu es būtu izdarījis?

8

Klausītāji zālē nepārprotami bija nemierā. Pēc pēdējā uzdevuma piešķiršanas skanēja aplausi, taču saraustīti, izklaidus, ne gluži pieaugošā skaļumā, kas apliecinātu vienotu entuziasmu. Skanēja apjukuši čuksti.

Arī Jona sita plaukstas, bet tas drīzāk bija automātisks žests bez īstas jēgas, viņš nepievērsa tam uzmanību. Prāts bija izdzēsis iepriekšējās emocijas: nepacietīgās gaidas, satraukumu, pacilātību, lepnumu un pat gandarījuma pilnu vienotību ar pārējiem grupas biedriem. Pašlaik viņš jutās pazemots un baiļu pārņemts.

Vecajo vadītāja pagaidīja, līdz norimst saraustītie aplausi, un tad ierunājās no jauna:

-    Es zinu, viņa sacīja melodiskā, laipnā balsī, ka zālē valda satraukums. Jūs domājat, ka esmu pieļāvusi kļūdu.

Sieviete pasmaidīja. Izskatījās, ka kopiena mazliet atbrīvojusies no saspringtības pēc labu vēstošās uzrunas, pat it kā uzelpo. Zālē valdīja klusums.

Jona pacēla acis.

-    Esmu likusi jums bažīties, viņa sacīja. Lūdzu piedošanu savai kopienai.

Sievietes balss plūda pāri sanākušajam pūlim.

-     Mēs pieņemam tavu atvainošanos, zāle kopīgi sanēja.

-Jona, īpaši atvainojos tev. Es liku tev ciest.

-    Pieņemu tavu atvainošanos, Jona, arvien vēl satraukts, sacīja.

-    Lūdzu, nāc tagad uz skatuves!

No rīta, savā istabā ģērbdamies, Jona bija izmēģinājis bezrūpīgu un mundru soli, kādā kāpt uz skatuves, kad pienāks viņa kārta. Tagad tas viss bija aizmirsts. Viņš vienkārši piespieda sevi piecelties un spert soli, kas šķita neiedomājami smags un neveikls, un doties uz priekšu, augšā pa kāpnēm, pāri skatuves laukumam, līdz nostājās līdzās runātājai.

Sieviete mierinoši aplika roku ap saspringtajiem zēna pleciem.

-    Jonam uzdevums nav piešķirts, viņa informēja pūli, un zēna sirds pamira.

Tad viņa turpināja. Jonu mēs esam izredzējuši.

īsu brīdi zēns tikai izbrīnā mirkšķināja acis. Ko tas nozīmēja? Viņš juta, ka auditorija nemierīgi sarosās. Arī skatītāji bija neziņā.

Noteiktā balsī sieviete turpināja:

-    Jona ir izredzēts būt par mūsu nākamo atmiņu saņēmēju.

Tad viņš izdzirda vienotu elpas vilcienu: šķita, ka ikviens zālē sēdošais pilsonis pēkšņi ieelpoja, lai paustu izbrīna pilnu jautājumu, kas visiem bija uz lūpām. Zēns redzēja skatītāju sejas, bijībā ieplestas acis.

Un tomēr viņš joprojām neko nesaprata.

-     Šāda izraudzīšana notiek ārkārtīgi reti, vecajo vadītāja atklāja zālē sēdošajiem. Mūsu kopienai ir tikai viens atmiņu saņēmējs, kas vēlāk arī apmāca savu pēcteci.

-     Mūsu pašreizējais atmiņu saņēmējs kopienā darbojies jau ļoti ilgi, viņa turpināja.

Jona sekoja sievietes acu skatienam un ievēroja, ka viņa lūkojas uz vienu no vecajo vidus. Vecajo komitejas locekļi sēdēja visi kopā, un vadītāja nopētīja kādu, kurš sēdēja vidū, tomēr dīvainā kārtā šķita atšķirts no visiem. Šo vīru Jona iepriekš nebija ievērojis, viņam bija gaišas acis un bārda. Viņš uzmanīgi vēroja Jonu.

-    Pēdējās izvēles laikā mēs pieļāvām kļūdu, nopietni skaidroja vecajo vadone.

-     Tas notika pirms desmit gadiem, kad Jona vēl bija pavisam mazs. Nekavēšos pie šī stāsta, jo tas visiem liek justies ļoti neērti.

Jona nezināja, par ko viņa runā, bet skatītāju zālē tiešām jautās apmulsums.

Klausītāji nemierīgi grozījās krēslos.

-    Šoreiz nesteidzāmies, viņa turpināja. Vēl vienu neveiksmi nevaram atļauties.

-    Dažkārt, viņa klāstīja, balsij kļūstot nedaudz gaišākai un kliedējot saspringumu auditorijā, mēs neesam pilnīgi pārliecināti par piešķirtajiem darba pienākumiem pat pēc visrūpīgākās novērošanas. Reizēm raizējamies, vai darba veicējs pietiekami attīstīsies, vai apmācības laikā apgūs visas nepieciešamās iemaņas. Galu galā vienpadsmit gadus vecie vēl ir bērni. Tas, ko mēs novērojam kā rotaļīgumu un pacietību, tātad īpašības, kas nepieciešamas aprūpētājam, pieaugot varētu izrādīties vieglprātība un laiskums. Tāpēc novērošanu turpinām arī apmācības laikā un, ja nepieciešams, koriģējam uzvedību. Savukārt atmiņu saņēmēju apmācības laikā nevar novērot, un mēs nevaram koriģēt viņa izturēšanos. Tas skaidri teikts noteikumos. Kamēr viņš tiek sagatavots atmiņu saņēmēja darbam, kurš šajā kopienā ir cienījamākais, viņam jābūt vienam, nošķirtam no pārējiem.

Viens? Nošķirts? Jona klausījās pieaugošā nemierā.

-     Tāpēc izvēlei jābūt pamatīgi izsvērtai. Komitejas lēmumam jābūt vienprātīgam un vienbalsīgam. Šajā jautājumā komiteja nedrīkst šaubīties pat ne brīdi. Ja izraudzīšanas procesa laikā kāds no komitejas ziņo par šaubu pilnu sapni, kandidātu acumirklī var svītrot no izraudzīto saraksta. Jonu, iespējamo atmiņu saņēmēju, izvērtējām jau pirms vairākiem gadiem. Mēs viņu ļoti rūpīgi esam vērojuši, un mums nav gadījies neviens šaubu pilns sapnis. Viņš uzrādījis visas īpašības, kas nepieciešamas atmiņu saņēmējam.

Roku joprojām uzlikusi Jona pleciem, vecajo vadītāja uzskaitīja īpašības, kas nepieciešamas izredzētajam postenim.

-   Saprāts, viņa teica. Mēs zinām, ka mācībās Jona allaž bijis izcils skolnieks.

-    Godprātīgums, viņa minēja nākamo īpašību. Tāpat kā mums visiem, Jonam gadījušies dažādi sīki pārkāpumi. Viņa zēnam uzsmaidīja. Mēs to zinām. Pastāvīgi cerējām, ka viņš pats sevi ieteiks rājienam, un tā arī vienmēr noticis.

-    Drosme, viņa turpināja. Tikai viens no klātesošajiem reiz bijis pakļauts stingrajai apmācībai, kas jāsaņem atmiņu saņēmējam. Protams, viņš ir visgodājamākais kopienas loceklis: pašreizējais saņēmējs. Tieši viņš mums vēl un vēlreiz atgādināja par to, ka šim procesam nepieciešama drosme.

-Jona, viņa vērsās pie puikas, bet runādama tik skaļi, lai arī visi zālē sēdošie varētu viņu sadzirdēt, apmācības laikā tev būs jāsastopas ar sāpēm. Fiziskām sāpēm.

Jona sajuta bailes trīsuļojam krūšu apvidū.

-    Tādas tu nekad neesi izjutis. Jā, protams, esi nobrāzis celi, krītot no divriteņa. Nu labi, arī pirkstu iespiedis durvīs.

Jona pamāja, atceroties negadījumu un nožēlojamo sajūtu pēc tam.

-      Bet tagad tev būs jāstājas pretim, viņa maigi paskaidroja, tādām sāpēm, kādas neviens no mums nav spējīgs saprast, jo nekad tādas nav pieredzējis. Arī pats atmiņu saņēmējs nespēj aprakstīt šīs sāpes, tikai atgādina, ka tu tās iepazīsi, tāpēc tev būs nepieciešama ārkārtīgi liela drosme. Tam mēs tevi nevaram sagatavot. Tomēr nešaubāmies, ka drosmes tev netrūkst, viņa zēnu iedrošināja.

Jona nepavisam nejutās drosmīgs. Vismaz ne tagad.

-     Ceturtā nepieciešamā rakstura īpašība ir gudrība, teica vecajo vadone. To vēl Jona nav apguvis. Tā nāks līdz ar apmācību. Esam pārliecināti, ka Jonam piemīt spēja iegūt gudrību. Tieši šo īpašību mēs meklējām. Visbeidzot, saņēmējam jāpiemīt vēl vienai īpašībai, ko varu tikai nosaukt, bet nevaru aprakstīt, jo neizprotu. Arī jūs, kopienas locekļi, to nesapratīsiet. Varbūt Jona to sapratīs, jo pašreizējais atmiņu saņēmējs teicis, ka Jonam šī īpašība jau piemītot. Viņš to apzīmē kā spēju redzēt tālāk.

Vecajo vadītāja uzlūkoja Jonu, it kā izvaicājot. Arī zālē sēdošie viņu nopētīja. Visapkārt valdīja klusums.

Uz mirkli viņš, izmisuma pārņemts, sastinga. Viņam tas nepiemita tas, par ko viņa runāja. Jona pat nezināja, kas tas ir. Nu būtu īstais brīdis atzīties, teikt: "Nē, es nederu. Es nevaru," un paļauties uz viņu žēlastību, lūgt piedošanu, izskaidrot, ka viņi ir izraudzījušies nepareizo zēnu.

Zēns vērās zālē pāri skatītāju sejām, un atkal notika tas pats, kas reiz bija gadījies ar ābolu. Zālē sēdošie kaut kādā veidā izmainījās.

Zēns samirkšķināja-acis, un viss atkal bija kā senāk. Viņa pleci mazliet iztaisnojas. Uz īsu mirkli viņš sajuta sevī augam nelielu pārliecības dīgstu.

Runātāja viņu joprojām vēroja. Tāpat kā visa skatītāju zāle.

-    Tā varētu būt, viņš vērsās pie vecajo vadītājas un visas kopienas. Es to vēl neizprotu. Nezinu, kas tas īsti ir. Bet dažkārt kaut ko redzu. Varbūt tas ari ir tālāk.

Sieviete noņēma roku no viņa pleciem.

-    Jona, viņa uzrunāja ne tikai zēnu, bet ari visu kopienu, kuras daļa viņš bija, tu tiksi apmācīts, lai kļūtu par mūsu atmiņu saņēmēju. Paldies par tavu bērnību.

Tad viņa pagriezās un atstāja skatuvi, pameta viņu tur vienu stāvam ar seju pret pūli; cilvēki spontāni sāka murmināt viņa vārdu.

-Jona. Vispirms tas bija tikai čuksts: notušēts, tikko sadzirdams. Jona, Jona.

Tad arvien ātrāk un skaļāk. JONA, JONA, JONA.

Jona zināja, ka ar šo skandēšanu kopiena pieņem viņu un viņa jauno lomu, dodot viņam jaunu dzīvību, tāpat kā to bija darījuši ar jaunbērnu Kalebu. Sirds dziļumos zēns izjuta lepnumu un prieku.

Vienlaikus Jonu pārņēma bailes. Zēns nezināja, ko šī izredzēšana nozīmē. Viņš nezināja, par ko viņam jākļūst.

Vai kas no viņa iznāks.

9

Pirmo reizi divpadsmit gadu ilgajā mūžā Jona jutās atšķirts un atšķirīgs. Viņš labi atcerējās vecajo vadītājas vārdus: apmācība notiks viņam vienam pašam, nošķirti no pārējiem.

Lai gan apmācība pat nebija sākusies, viņš, atstājot auditoriju, bija juties atšķirīgs. Turēdams rokās vecajo vadītājas doto mapi, Jona lauzās ārā no zāles cauri pūlim, meklējot savu ģimeni un arī Ašeru. Pūlis pašķīra zēnam ceļu. Uz viņu nolūkojās. Jonam šķita, ka viņš sadzird čukstus.

-   Aš! Jona izsaucās, ieraugot draugu netālu no divriteņu novietnes. Braucam kopā uz mājām?

-    Protams, sekoja tas pats draudzīgais un ierastais Ašera smaids.

Tomēr vienu acumirkli Jona bija sajutis, ka draugs svārstās un nejūtas pārliecināts, vai viņam pienāktos tā darīt.

-    Apsveicu tevi! Ašers sacīja.

-    Es tevi arī, Jona atbildēja. Tiešām bija smieklīgi, kad viņa atcerējās par kārumiem. Tu saņēmi vairāk aplausu nekā jebkurš cits.

Pārējie divpadsmitgadnieki drūzmējās turpat netālu, uzmanīgi ieliekot saņemtās mapes divriteņu aizmugurē piestiprinātajās kastēs. Šovakar katrā mājā tiks pētītas instrukcijas ar norādēm par apmācības uzsākšanu. Gadiem ilgi katru vakaru, bieži vien garlaicībā žāvādamies, bērni bija iegaumējuši skolas stundām nepieciešamo. Šovakar viņi ar nepacietību sāks ielāgot pieaugušā darba noteikumus.

-    Apsveicam, Ašer!-kāds izsaucās. Atkal ieskanējās šaubas. Arī tevi, Jona! ^

Tādā pašā veidā Ašers un Jona ar apsveikumiem vērsās pie grupas biedriem. Jona redzēja savus vecākus no divriteņu novietnes nolūkojamies uz viņu. Lilī, piesprādzēta sēdeklī, jau bija gatava braukšanai.

Jona pamāja ar roku. Vecāki smaidot māja pretim, tomēr zēns ievēroja, ka Lilī, īkšķi mutē iebāzusi, velta viņam nopietnu skatienu.

Jona un Ašers devās tieši uz mājām, pa ceļam apmainoties ar nenozīmīgām piezīmēm un izmetot pa kādam jokam.

-    Uz tikšanos rīt no rīta, atpūtas vadītāj! nokāpis no riteņa savu namdurvju priekšā, Jona uzsauca Ašeram, kurš turpināja ceļu uz mājām.

-    Nūjā! Līdz rītam! Ašers atsaucās.

Atkal pavisam īsu mirkli kaut kas šķita citādi svešāda sajūta, it kā viņi gadiem ilgi nebūtu labākie draugi. Varbūt tās bija tikai iedomas? Starp mani un Ašeru taču nekas nemainīsies, Jona domāja.

Vakariņas noritēja klusākā gaisotnē nekā parasti. Lilī čivināja par nākotnes plāniem saistībā ar brīvprātīgo darbu, meitene bija iecerējusi to sākt audzināšanas centrā, jo viņai esot pieredze Gabriela barošanā.

-    Saprotu! meitene aši piebilda, saņemot no tēva brīdinošu skatienu. Vairs neminēšu viņa vārdu. Protams, mums nav paredzēts zināt, kāds ir viņa vārds.

-   Nevaru sagaidīt, kad pienāks rītdiena, Lilī nespēja novaldīt satraukumu.

Jona bažīgi nopūtās.

-    Es gan varu, viņš zem deguna nomurmināja.

-   Tev parādīts ļoti liels gods, māte bilda. Tavs tēvs un es mēs ļoti lepojamies.

-    Tas ir svarīgākais darbs visā kopienā, tēvs piebilda.

-    Bet vakar jūs teicāt, ka cienījamākais pienākums ir darba piešķiršana.

Māte piekrītoši pamāja. Tas ir citādi. Šo īsti nevar nosaukt par darbu. Nebiju iedomājusies, nekad nebiju to gaidījusi. Viņa apklusa. Atmiņu saņēmējs ir tikai viens.

-    Vecajo vadītāja teica, ka jau iepriekš bijusi viena izraudzīšana, bet viņi kļūdījušies. Par ko viņa īsti runāja?

Abi vecāki mirldi vilcinājās. Visbeidzot tēvs ierunājās, lai pastāstītu par iepriekšējo izraudzīšanu.

-   Toreiz viss bija tāpat kā šodien, Jona: tā pati neziņa un satraukums, kad izlaida vienu no vienpadsmitgadniekiem darbu piešķiršanas laikā. Tad atskanēja paziņojums, ka viņi izraudzījušies…

Jona pārtrauca:

-    Kāds bija viņa vārds?

Māte atbildēja.

-    Viņas, nevis viņa. Tā bija meitene. Mēs nekad vairs nedrīkstam izrunāt viņas vārdu vai kādreiz to izmantot jaunbērnam.

Jona bija izbijies un pārsteigts. Vārds, ko vairs nekad nedrīkstēja izrunāt, nozīmēja vislielāko apkaunojumu.

-    Kas ar viņu toreiz notika? viņš nervozi iejautājās.

Vecāku sejā nepakustējās ne vaibsts.

-    Mēs nezinām, tēvs samulsa. Vairs nekad viņu neredzējām.

Pār istabu nolaidās klusums. Viņi skatījās cits uz citu. Visbeidzot māte, pieceldamās no galda, sacīja:

-    Tev pienācies liels.gods, Jona. Liels gods.

Palicis viens pats guļamistabā un gatavodamies iet pie miera, Jona beidzot atvēra savu mapi. Zēns bija ievērojis, ka dažiem divpadsmitgadniekiem bija iedotas ļoti biezas mapes ar daudzām izdrukātām lapām. Viņš iedomājās Bendžaminu, viņu grupas puisi, kas bija tendēts uz zinātni: kā viņš tīksmi sāka lasīt noteikumu un instrukciju pilnās lappuses. Jona iztēlojjās Fionu: kā viņa, maigi smaidot, noliecās pār pienākumu un darba metožu sarakstu, kas jāapgūst turpmāko dienu laikā.

Jonas mape zēnam par lielu pārsteigumu bija gandrīz tukša. Iekšā atradās tikai viena apdrukāta lapiņa. Viņš to pārlasīja divas reizes.

JONA ATMIŅU SAŅĒMĒJS

1.   Tūlīt pēc skolas stundu beigām dodies uz ieeju piebūvē, kas atrodas pie vecļaužu ēkas, un stādies priekšā reģistratoram.

2.    Katru dienu pēc tam, kad beidzas apmācība, nekavējoties dodies uz savu dzīvesvietu.

3.    Kopš šī brīža tu esi atbrīvots no pieklājības normu ievērošanas. Drīksti uzdot jebkuru jautājumu jebkuram pilsonim, kā arī saņemt atbildi.

4.    Neapspried apmācību ne ar vienu kopienas locekli, pat ne ar saviem vecākiem un vecajo komiteju.

5.    Kopš šī brīža tev ir aizliegts piedalīties sapņu atstāstīšanā.

6.    Izņemot slimības gadījumus vai savainojumus, kas neattiecas uz tavu apmācību, tev nav atļauts lūgt sāpes remdējošas zāles.

7.    Tev nav tiesību lūgt atbrīvošanu.

8.    Tu drīksti melot.

Jona bija pārsteigts. Kas gan notiks ar viņu un draugiem? Nebeidzamajām stundām, kas pagāja, dzenājot bumbu vai braukājot ar riteni gar upes krastu? Tas bija laiks, kad viņš jutās patiešām laimīgs. Vai tagad viņam to atņems? Zēns gaidīja, ka sekos vienkāršas un loģiskas instrukcijas: kur un kad jādodas. Katram divpadsmitgadniekam tika paziņots, kur, kad un kam jāziņo par apmācību. Jonu biedēja, ka viņa dienas režīmā acīmredzot nebija paredzēts laiks atpūtai.

Atbrīvojums no pieklājības normu ievērošanas viņu izbrīnīja. Tomēr, to vēlreiz pārlasot, zēns saprata, ka tas viņu nespiež būt rupjam, vienkārši atstāj izvēles iespēju. Jona bija pārliecināts, ka šo atļauju nekad neizmantos. Viņš bija tik pilnīgi un nepārprotami pieradināts pie pieklājības normu ievērošanas kopienā, ka doma par personisku jautājumu uzdošanu kādam kopienas loceklim vai tā iesaistīšanu riskantā pasākumā radīja nemieru.

Savukārt aizliegums stāstīt sapņus nebija liela problēma. Jona sapņoja tik reti, ka viņam parasti kādu sapni izstāstīt nevedās viegli, un zēns priecājās, ka no šī pienākuma tagad atbrīvots. Viņš gan īsu brīdi iedomājās, kā ar to tikt galā brokastu laikā. Ja nu viņš kaut ko sapņotu, vai ģimenei jāsaka kā bieži arī notika ka viņš neko nav sapņojis? Tie būtu meli. Labi, bet pēdējais noteikums… Pagaidām zēns vēl nebija gatavs domāt par sarakstā minēto pēdējo noteikumu.

Tas, ka aizliegts pieprasīt sāpes remdējošas zāles, gan lika dūšai sašļukt papēžos. Visiem kopienas iedzīvotājiem, pat bērniem, ja viņi tcTpalūdza vecākiem, vienmēr tika doti sāpes remdējoši medikamenti. Kad reiz Jona bija iespiedis pirkstu durvīs, viņš ātri, elpai aizraujoties, bija nospiedis skaļruņa pogu un informējis māti, kura nekavējoties pasūtīja sāpes remdējošas zāles, ko tūlīt nogādāja līdz viņu mājoklim. Nepanesamās sāpes gandrīz acumirklī bija mitējušās, un viņš no šī atgadījuma spēja atsaukt atmiņā tikai asiņu pulsēšanu plaukstā pēc tam, kad sāpes bija rimušas.

Vēlreiz pārlasot sesto noteikumu, viņš saprata, ka pirksta iespiešana durvīs atbilst kategorijai "neattiecas uz apmācību". Tātad, ja tas vēl kādreiz notiktu bet zēns bija diezgan pārliecināts, ka tā nebūs, jo pēc šī negadījuma ļoti sargājās no smagām durvīm viņš zāles joprojām varētu saņemt.

Arī tablete, ko viņš dzēra katru rītu, uz apmācību neattiecās. Tātad rīta tableti viņš joprojām saņems.

Tad Jona satraukts atcerējās, ko vecajo vadone bija teikusi par sāpēm, ar kurām būs jāsastopas apmācības laikā. Viņa tās bija nosaukusi par neaprakstāmām.

Jona lēnām norija siekalas, bez panākumiem mēģinādams iztēloties, kāda mēroga sāpēm jābūt, ja nedrīkst lietot sāpes remdējošas zāles. Bet to zēns nespēja.

Septītais noteikums nerosināja iztēli. Vēl nekad viņam nebija ienācis prātā lūgt atbrīvošanu.

Visbeidzot viņš sevi piespieda vēlreiz izlasīt pēdējo noteikumu. Kopš agras bērnības, izrunājot pirmos vārdus, bērniem mācīja nekad nemelot. Tā bija neatņemama precīzas izteikšanās sastāvdaļa. Reiz, būdams četrgadnieks, pirms pusdienas maltītes viņš bija izsaucies:

Esmu badā!

Jonu nekavējoties aizveda uz blakustelpu, lai pārrunātu, ko nozīmē precīza izteikšanās. Zēnam norādīja, ka viņš nav gan badā. Viņš ir izsalcis. Kopienā neviens necieta badu, nekad neviens nebija un nebūs badā. Sacīt "esmu badā" nozīmēja melot. Protams, tie nebija iepriekš plānoti meli. Tomēr precīza runa bija domāta tieši tam, lai nekad neizskanētu pat nejauši, bez īpaša nodoma pausti meli. Vai viņš to bija sapratis? Puisēnu toreiz apbēra ar jautājumiem. Un viņš tiešām bija sapratis.

Tagad viņš atcerējās, ka viņu nekad nebija pārņēmis kārdinājums sameloties. Ašers nemeloja. Arī Lilī nemeloja. Jonas vecāki noteikti nemeloja. Neviens to nedarīja. Ja vien…

Pēkšņi Jonam prātā iešāvās pārsteidzoša doma. Pat biedējoša.

Ko tad, ja citiem, tas ir, pieaugušajiem, nokļūstot divpadsmitgadnieku kārtā, arī dotas instrukcijas ar tādu pašu teikumu? Ja nu ikvienam pieaugušajam norādīts: tu drīksti melot?

Zēns jutās apdullis un nespēja skaidri aptvert. Tagad, drīkstot uzdot pat visnepieklājīgāko jautājumu, viņš drīkstēja (kas gan šķita gandrīz neiedomājami) kādam pieaugušajam, piemēram, tēvam, pajautāt: vai tu mēdz melot?

Tomēr Jonam nebūtu iespējas uzzināt, vai saņemtā atbilde ir patiesa.

10

-Jona, man jāiet šeit, pie vecļaužu mītnes durvīm Fiona sacīja pēc tam, kad norādītajā vietā abi bija atstājuši divriteņus.

-     Nezinu, kāpēc uztraucos, meitene atzinās. Es taču te jau agrāk bieži esmu bijusi.

Viņa grozīja rokās mapi.

-    Tagad viss tomēr ir citādi, Jona atgādināja.

-   Pat plāksnītes ar vārdiem uz mūsu riteņiem, Fiona pasmējās.

Nakts laikā ekspluatācijas brigāde bija divriteņiem noņēmusi vecās plāksnītes un uzlikusi jaunas. Tās norādīja, ka riteņi pieder kopienas locekļiem, kas pašlaik iziet apmācības kursu.

-     Negribu nokavēt, meitene steigšus noteica un sāka kāpt augšup pa kāpnēm. Ja nodarbības mums beigsies vienā laikā, braukšu ar tevi reizē uz mājām.

Jona pamāja ar galvu, atvadām pavicināja roku un devās apkārt ēkai uz piebūves daļu nelielu spārnu celtnes aizmugurē. Arī viņš negribēja nokavēt pirmo apmācības dienu.

Piebūvē nebija nekā sevišķa, tā bija parasta ēka, arī ieejas durvis ne ar ko neatšķīrās. Zēns sniedzās pēc smagā roktura, tad pamanīja pie sienas zvana pogu. Tā vietā, lai vienkārši atvērtu durvis, viņš to piespieda.

-    Klausos! atskanēja balss no neliela skaļruņa virs zvana pogas.

-    Tas esmu es… ē, Jona. Esmu jaunais… es gribēju teikt…

-    Nāc iekšā!

Klikšķis nozīmēja, ka durvis tiek atvērtas.

Priekšnams bija neliels, tajā atradās tikai mazs galds; reģistratore strādāja ar kaut kādiem dokumentiem. Viņa paskatījās, Jonam ienākot, un tad zēnam par pārsteigumu piecēlās kājās. It kā neliels žests piecelšanās kājās, bet līdz šim neviens, viņam ienākot telpā, kājās nebija cēlies.

-   Esi laipni gaidīts, atmiņu saņēmēj! sieviete cieņas pilnā balsi sacīja.

-    Ak, lūdzu! Zēns samulsa. Sauciet mani par Jonu.

Reģistratore pasmaidīja, piespieda pogu, un zēns

izdzirda klikšķi, kas atslēdza durvis pa kreisi no galda.

-    Vari doties iekšā, viņa mudināja.

Tad viņa ievēroja zēna samulsumu un apjauta tā cēloni. Durvis kopienā netika slēgtas. Nevienas. Vismaz nevienas no tām, par kuru esamību Jona zināja.

-    Slēgtas tāpēc, lai aizsargātu atmiņu saņēmēja privātumu, jo viņam ir svarīgi koncentrēties, sieviete paskaidroja. Taču tas nebūtu iespējams, ja iedzīvotāji te klīstu, meklējot divriteņu remontdarbnīcu vai ko tamlīdzīgu.

Jona, mazliet nomierinājies, iesmējās. Sieviete šķita ļoti draudzīga, un tā bija taisnība; tas bija kopienā plaši iecienīts joks divriteņu remontdarbnīcu tik bieži pārvietoja, ka neviens īsti nezināja, kur tā atrodas.

Tev nav jābaidās, te nav nekā bīstama, sieviete uzmundrināja. Tomēr, ieskatoties sienas pulkstenī, viņa piebilda, viņam nepatīk, ja kāds jāgaida.

Jona steigšus pārkāpa pāri slieksnim un atklāja, ka atrodas patīkami mēbelētā dzīvojamā telpā.

Tā mazliet līdzinājās.viņa ģimenes vienības miteklim. Mēbelēm kopienas mājās biļa vienots standarts: praktiskas, robustas, ar skaidru funkciju. Gulta gulēšanai. Galds, lai pie tā ēstu. Rakstāmgalds mācībām.

Tādām darbībām paredzētas mēbeles bija arī šajā istabā, lai gan ikviena mēbele atšķīrās no tām, ko zēns bija redzējis savās mājās. Audums, ar ko pārvilkti polsterētie krēsli un dīvāns, bija biezāks un izskatījās greznāks; galda kājas bija nevis taisnas kā galdam, kas atradās viņa mājās, bet gan izliektas un elegantas, ar nelielu kokgrebumu apakšdaļā. Gulta, novietota nišā telpas otrā galā, bija drapēta ar brīnišķīgi izšūtu audumu; visu tā virsmu rotāja vijīgi raksti.

Bet visuzkrītošākais bija tas, ka šajā telpā atradās grāmatas. Jonas mājās bija daži nepieciešami sējumi, kam jābūt ikvienā mājsaimniecībā: vārdnīca, biezs kopienas izdevums, kurā aprakstīts katra biroja darbības virziens, katra ēka, rūpnīca un komiteja. Un, protams, ari «Noteikumu grāmata».

Citādas grāmatas, ja neņem vērā šīs, kas atradās viņa mājās, Jona nebija redzējis. Viņš pat nezināja, ka citas grāmatas vispār ir.

Toties šajā telpā sienas bija klātas ar grāmatplauktiem, un tie bija pilni līdz pat griestiem. Te jābūt simtiem, varbūt pat tūkstošiem grāmatu ar spožiem burtiem nosaukumos.

Jona pārsteigumā nolūkojās uz grāmatām, nespējot iedomāties, kas gan rakstīts tik daudzos tūkstošos lappušu. Varbūt tur iekļauti vēl citi noteikumi papildus tiem, kas attiecas uz kopienas pārvaldīšanu? Varbūt tur vēl sīkāk aprakstīti biroji, rūpnīcas un komitejas?

Tikai īsu mirkli zēns varēja lūkoties visapkārt, jo aptvēra, ka vīrs, kurš sēdēja krēslā līdzās galdam, viņu uzmanīgi vēro. Zēns steigšus piegāja tuvāk, nostājās vīrietim pretī un stādījās priekšā:

-    Mans vārds ir Jona.

-    Es zinu. Esi sveicināts, atmiņu saņēmēj!

Jona pazina veco vīru. Tas bija viens no vecajo vidus, kurš ceremonijas laikā šķita esam atstatu no pārējiem, lai gan bija ģērbies tieši tāpat kā visi.

Jona uzmanīgi ieskatījās gaišajās acīs, tik līdzīgās viņējām.

-    Kungs, es atvainojos par savu neizpratni…

Zēns nogaidīja, bet vīrs neizrunāja ierasto frāzi par to, ka atvainošanās ir pieņemta.

Pēc brīža Jona turpināja:

-     Biju domājis, tas ir es domāju, viņš palaboja, atgādinādams sev: ja reiz precīzs izteiksmes veids svarīgs, tad tas nozīmīgs tieši tagad, šī vīra klātbūtnē. Es domāju, ka jūs esat atmiņu saņēmējs. Es tikai… nu, tikai vakar tiku izvēlēts. Pagaidām vēl neesmu nekas. Vēl ne.

Vīrietis klusēja un uzmanīgi raudzījās uz zēnu. Skatienā jautās interese, ziņkāre, rūpes un, iespējams, arī mazliet līdzjūtības.

Visbeidzot viņš ierunājās.

-    Sākot no šodienas, vismaz man, atmiņu saņēmējs esi tu. Pats esmu bijis saņēmējs nu jau ļoti ilgu laiku. Pārāk ilgu laiku. To taču tu redzi, vai ne?

Jona piekrītoši pamāja. Vīram bija grumbu izvagota seja, un acis, lai gan caururbjošas un neparasti gaišas, bija nogurušas. Ada ap acīm šķita tumša un apēnota.

-     Redzu, ka esat godājamā vecumā, Jona cieņas pilnā balsī atbildēja. Vecajiem vienmēr tiek dots vislielākais gods.

Vīrs pasmaidīja. Uzjautimāts viņš pieskārās novecojušajai sejas ādai.

-     Patiesībā nemaz neesmu tik vecs, cik izskatos, viņš Jonam atklāja. Novecot licis mans darbs. Zinu, ka izskatos tā, it kā nu jau man būtu pienākusi atbrīvošanas kārta. Bet patiesībā vēl ir diezgan daudz laika. Ļoti priecājos, kad tevi izredzēja. Šoreiz tas prasīja daudz laika. Iepriekšējā izredzēšana nebija veiksmīga, tā notika pirms desmit gadiem, un es pamazām zaudēju enerģiju. Bet spēks man būs nepieciešams, lai apmācītu tevi. Mums abiem jāveic grūts un sarežģīts ceļš.

-     Lūdzu, sēdies! vīrs norādīja uz tuvāko sēžamo.

Jona apsēdās uz mīksta, polsterēta krēsla.

Vīrs aizvēra acis un turpināja:

-     Kad tikko biju kļuvis par divpadsmitgadnieku, arī mani izredzēja tāpat kā šoreiz tevi. Es biju izbijies tāpat lcā, esmu pārliecināts, arī tu patlaban.

Vecais vīrs uz mirkli atvēra acis un caururbjoši uzlūkoja Jonu. Zēns piekrītoši pamāja ar galvu.

Runātājs atkal aizvēra acis.

-    Es ierados šajā pašā istabā, lai sāktu apmācību. Tas notika ļoti sen.

-    Arī man iepriekšējais atmiņu saņēmējs šķita tikpat vecs, cik tagad tev liekos es. Un ari viņš bija tikpat noguris.

Vīrs pēkšņi iztaisnojās, atvēra acis un teica:

-    Tu drīksti uzdot jautājumus. Man ir niecīga pieredze, aprakstot šo procesu. Un par to ir aizliegts runāt ārpus šīm sienām.

-    Es zinu. Esmu lasījis instrukciju, Jona sacīja.

-    Tad jau skaidrojumos varu būt aptuvenāks, vīrs iesmējās. Mans darbs ir svarīgs un tiek ārkārtīgi godāts. Bet tas nenozīmē, ka nekļūdos. Kad iepriekšējo reizi mēģināju apmācīt savu pēcteci, man tas neizdevās. Lūdzu, jautā jebko, kas tev visu palīdzētu labāk saprast.

Jonam galvā jaucās neskaitāmi jautājumi. Veseliem tūkstošiem jautājumu. Tik daudz jautājumu, cik grāmatu plauktos pie sienām. Tomēr viņš neuzdeva pat vienu vienīgu jautājumu, vēl ne.

Vecais vīrs nopūtās, acīmredzami mēģinādams sakārtot domas. Tad viņš atkal ierunājās.

-    Vienkāršāk sakot, viņš iesāka, lai gan tas nepavisam nav tik vienkārši, kā izklausās, mans uzdevums ir nodot tev visas atmiņas, ko pašlaik glabāju es. Atmiņas no pagātnes.

-    Kungs, Jona uzmanīgi ieteicās, būs ļoti interesanti noklausīties jūsu dzīvesstāstu un dzirdēt jūsu atmiņas. Atvainojiet, ka pārtraucu pusvārdā, viņš steidzīgi piebilda.

Vecais vīrs nepacietīgi pamāja ar roku. Lūdzu, nekādas atvainošanās šajā istabā! Tam nav laika.

-     Labi, Jona turpināja un samulsis apzinājās, ka atkal pārtrauc runātāju, mani tas tiešām interesē, negribu teikt, ka ne. Bet īsti nesaprotu, kāpēc tas ir tik svarīgi. Es varētu veikt kādu pieaugušā darbu kopienā un atpūtas laikā nākt šurp un klausīties stāstos par jūsu bērnību. Man tas patiktu. Patiesībā, viņš piebilda, to esmu darījis vecļaužu namā. Vecļaudīm patīk stāstīt par savu bērnību, un klausīties bija diezgan aizraujoši.

Vīrs noliedzoši pakratīja galvu.

-    Nē, nē, viņš sacīja, laikam neizteicos pietiekami saprotami. Tās nebūs atmiriJs par manu bērnību.

Viņš atslīga atpakaļ, galvu atbalstījis polsterētā krēsla atzveltnē.

-     Tās būs pasaules atmiņas, viņš nopūtās. Par to, kas bija pirms tevis, pirms manis, pirms iepriekšējā atmiņu saņēmēja un vēl daudzas paaudzes pirms tam.

Jona sarauca pieri.

-    Visas pasaules? Viņš neticēja savām ausīm. Es nesaprotu. Jūs domājat ne tikai mūsu? Ne tikai mūsu kopienas atmiņas? Vai jūs domājat arī atmiņas no Citurienes?

Zēns mēģināja to aptvert.

-    Piedodiet, kungs, es īsti nesaprotu. Varbūt neesmu pietiekami gudrs. Nesaprotu, ko jūs domājat, kad sakāt "visa pasaule" vai "paaudzes pirms tam". Man šķita, ka esam tikai mēs. Man šķita, ka ir tikai tas, kas notiek tagad.

-     Ir vēl daudz kas vairāk. Tas viss, kas ir aiz: tas, ko mēs saucam par Citurieni, un tas, kas noticis sen, sen. Kad mani izvēlējās, saņēmu visas šīs atmiņas. Un šeit, šajā istabā, vienatnē to atkal un atkal izdzīvoju. Tā uzkrājas gudrība. Un tā mēs varam veidot savu nākotni.

Brīdi atpūties, viņš dziļi ievilka elpu.

-    Atmiņas ļoti noslogo, viņš atzina.

Pēkšņi Jonam vecā vīra kļuva žēl.

-     Tas ir tā, it kā… Vīrs apklusa, domās mēģinādams atrast piemērotāko salīdzinājumu. Tas ir tā, it kā brauktu lejup no kalna pa dziju sniegu, viņš beidzot sacīja. No sākuma tas ir tik pacilājoši: ātrums, auksti svelošs, dzidrs gaiss, bet tad sniegs pie ragavām līp arvien biezāks, slieces kļūst smagākas un tu palēnini gaitu, lai tiku uz priekšu, ir smagi jāstumj un…

Viņš pēkšņi papurināja galvu un pētoši uzlūkoja Jonu. To tu nespēj iztēloties, vai ne?

Jona izskatījās apmulsis. Nē, nespēju gan.

-    Saprotams. Tu taču nezini, kas ir sniegs, vai ne?

Jona noliedzoši pakratīja galvu.

-    Vai kas ir ragavas? Slieces?

-    Nē, kungs, to es nezinu, Jona atbildēja.

-    Lejup no kalna? Vai tas tev kaut ko izsaka?

-    Nē, neko.

-    Labi, tad te arī ķersimies pie lietas. Man nebija īsti skaidrs, ar ko sākt. Apgulies uz gultas ar seju pret segu! Vispirms novelc tuniku.

Mazliet nobažījies, Jona darīja, kā sacīts. Zem pleciem viņš sajuta gultas pārklāja elegantā auduma zīdaino pieskārienu. Zēns noskatījās, kā vīrs pieceļas un vispirms dodas pie sienas, kur atradās skaļrunis. Tāda pati ierīce bija redzēta katrā mājā, tomēr kaut kas te bija atšķirīgs. Šim skaļrunim bija slēdzis, ko vīrs veikli nospieda līdz galam, parādoties uzrakstam, kas vēstīja izslēgts.

Jona nespēja novaldīt izsaucienu. Tiesības izslēgt skaļruni tas bija kas nedzirdēts!

Tad vīrs pārsteidzoši ātri atgriezās tajā istabas stūrī, kur atradās gulta, un apsēdās uz krēsla līdzās Jonam, kurš gulēja nekustēdamies, gaidot, kas notiks turpmāk.

-    Aizver acis! Atbrīvojies! Tas nebūs sāpīgi.

Jona atcerējās, kā iepriekš vecais vīrs viņu bija iedrošinājis un pat mudinājis uzdot jautājumus.

-     Kas tagad notiks, kungs? zēns vaicāja, cerēdams noslēpt uztraukumu.

-      Pārraidīšu tev atmiņas par sniegu. Vecais vīrs uzlika rokas uz Jonas kailāi«iuguras.

11

Sākumā Jona neko nejuta. Tikai vieglu vecā vira roku pieskārienu savai mugurai.

Zēns mēģināja atbrīvoties un elpot vienmērīgi. Telpā valdīja pilnīgs klusums, un uz bridi Jona nobijās, ka jau pirmajā dienā būs sevi apkaunojis, apmācībā vienkārši aizmiegot.

Tad viņš nodrebēja. Pēkšņi zēns apjauta, ka roku pieskāriens rada aukstumu. Tajā pašā bridi ieelpojot viņš manīja, ka gaiss ir mainījies, kļuvis saltāks, pat viņa paša elpa dvesa aukstumu. Jona aplaizīja lūpas, un mēle sajuta auksto gaisu.

Tas bija pārsteidzoši, bet ne biedējoši, vismaz ne tagad. Jona bija enerģijas pilns un atkal ieelpoja, tīksmi izbaudot salto gaisu. Tagad aukstums virpuļoja ap visu augumu. Tas pūta uz rokām, kas gultā rāmi gulēja gar sāniem, pārklāja muguru.

Jona vairs nejuta vecā vira roku pieskārienu.

Viņš sastapās ar kaut ko pilnīgi jaunu, it kā kniepadatas dūrieniem. Tomēr tā bija maigāka sajūta, bez sāpēm. Viņa augumu un seju pārklāja sīki, auksti, spalvai līdzīgi pieskārieni. Zēns atkal izbāza mēli un uztvēra kādu no šiem gaisīgajiem punktiem. Tas tūlīt izzuda, bet tad viņš noķēra vēl vienu un vēl… Neatvairāmi gribējās smaidīt.

Viņš joprojām apzinājās, ka guļ gultā piebūves ēkā. Tomēr kāda cita, atsevišķa būtības daļa pašlaik atradās sēdus un zem sevis sajuta nevis izdekorētu gultas pārklāju, bet gan ko tādu,-kas būtu aprakstāms kā plakana un cieta virsma. Rokas patlaban (lai gan nekustīgi gulēja gultā) bija satvērušas mitru auklu.

Un ari redzēt viņš spēja, lai gan acis bija aizvērtas. Zēns saskatīja spožu, mirguļojošu kristālu straumi, kas virpuļoja gaisā visapkārt un bira uz viņa rokām, brīdi pārklājot ādu gluži kā vēsa, plāna sega.

Arī elpa pēkšņi bija kļuvusi redzama.

Raugoties cauri virpuļiem, ko viņš uztvēra kā parādību un par ko bija runājis vecais vīrs, nosaucot to par sniegu, skats aizsniedzās tālu. Viņš atradās kaut kur augstu, augstāk par zemes virsmu. Zemi klāja bieza sniega sega, un viņš sēdēja uz kāda cieta, plakana objekta.

Ragavas, viņš pēkšņi apjēdza. Viņš tupēja uz priekšmeta, ko sauca par ragavām. Un pašas ragavas balansēja augsta paugura virsotnē, kas slējās virs apsnigušās zemes. Lai gan viņš nodomāja «paugurs», jaunā apziņa čukstēja priekšā vārdu «kalns».

Tad ragavas ar Jonu sāka kustēties cauri putenim, un viņš acumirklī saprata, ka dodas lejup no kalna. Skaļi neviens paskaidrojums nebija izskanējis. To viņam pateica priekšā šī brīža pieredze.

Ar priekšmetu, ko dēvēja par ragavām tās kustējās uz priekšu, tagad viņš zināja, slieču nestas, virzoties cauri kam tādam, ko sauca par sniegu, zēns sajuta auksto gaisu.

Traucoties lejā un apjēdzot jaunos apstākļus, viņš jutās brīvs un izbaudīja elpu aizraujošo prieku, ko radīja ātrums, skaidrs, vēss gaiss, pilnīgs klusums, līdzsvara, pacilājuma un miera izjūta.

Tad, samazinoties nogāzes slīpumam, paugura varbūt kalna pakājē ragavas palēnināja gaitu. Sniegs nu bija apķepis sliecēm, un zēns stūmās uz priekšu ar visu augumu, negribēdams, lai trauksmainais brauciens beigtos.

Visbeidzot sniega apkārt bija tik daudz, ka šaurās slieces vairs nespēja pakustēt uz priekšu, un ragavas apstājās. Kādu brīdi zēns sēdēja, gaidīdams ar satvertu auklu rokās.

Tad, it kā pārbaudot, viņš atvēra acis ne jau sniega-kalna-ragavu ainas acis, kas visu brauciena laiku bija kāri uztvērušas apkārtni. Viņš atvēra sava īstā es acis un redzēja, ka joprojām atrodas gultā un nepavisam nav pakustējies.

Vecais vīrs sēdēja līdzās gultai un zēnu vēroja.

-    Kā tu jūties?

Jona uzslējās sēdus, mēģinot piemeklēt godīgu atbildi.

-    Esmu pārsteigts, viņš pēc brīža bilda.

Vīrs ar piedurkni notrausa sviedrus no pieres.

-   Ak, viņš nopūtās, tas tiešām prasīja daudz spēka. Bet, zini, nodevis tev pat niecīgākās atmiņas, pats jūtos vieglāk.

-    Vai jūs domājat… Jūs sacījāt, ka drīkstu uzdot jautājumus, vai ne?

Iedrošinot zēnu, vecais vīrs pamāja ar galvu.

-   Vai gribat teikt, ka tagad jums vairs nav atmiņu par braucienu ar ragavām?

-    Tieši tā. Mazs atvieglojums vecam vīram.

-    Tas bija tik interesanti! Un jums tas ir zudis. Es to jums atņēmu!

Vecais vīrs smējās.

-     Es tev atdevu tikai vienu braucienu ar ragavām, vienu ainu ar sniegu, vienu kalnu. Man tādu atmiņu ir vesela pasaule. Es tās varētu atdot tev citu pēc citas, pat tūkstošiem reižu, tomēr man to neaptrūktos.

-    Vai gribat apgalvot, ka es tas ir, mēs to varētu atkārtot? Jona vaicāja. Man tiešām patiktu. Liekas, turoties pie striķa, es pat ragavas stūrētu. Šoreiz nemēģināju, jo nekad to vēl neesmu darījis.

Vecais vīrs smaidot pašūpoja galvu. Varbūt kādu citu dienu, kā balvu par labi padarītu darbu. Mums nav laika vienkārši spēlēties. Gribēju sākt šādi, lai parādītu tev, kā tas notiek. Bet tagad, viņš teica jau lietišķāk, atgulies vēlreiz. Tagad…

Jona paklausīja. Viņš gribēja izjust nākamo piedzīvojumu, lai kas tas arī būtu. Pēkšņi viņam radās tik daudz jautājumu.

-    Kāpēc mums nav sniega, ragavu un kalnu? viņš taujāja. Vai mums tas viss kādreiz bija? Un kad? Vai mani vecāki, kad bija jauni, pieredzēja sniegu? Un jūs?

Atmiņu saņēmējs paraustīja plecus un īsi iesmējās.

-    Nē, viņš atklāja. Tās ir ļoti senas atmiņas. Tāpēc bija tik grūti… Tās bija jāatsauc no senas pagātnes, pirms vairākām paaudzēm. Šīs atmiņas man tika nodotas, kad vēl biju ļoti jauns atmiņu saņēmējs un manam priekštecim toreiz tās bija jāiegūst no laika pirms daudzām paaudzēm.

-     Bet kas ar to ir noticis? Ar sniegu un visu pārējo?

-    To sauc par klimata kontroli. Sniegs kavēja pārtikas audzēšanu un ierobežoja periodu, kad var nodarboties ar lauksaimniecību. Neprognozējamie laikapstākļi pārtikas izvadāšanu dažkārt padarīja neiespējamu. Tas nebija praktiski, tāpēc, kad nonācām pie Tāpatības, mēs no sniega atteicāmies. Un arī no kalna. Tie apgrūtināja preču pārvadāšanu. Visas tās smagās mašīnas un autobusi. Kalnos tiem bija jābrauc lēnāk. Tāpēc… Atmiņu saņēmējs pamāja ar roku, it kā šāds žests liktu kalniem izgaist. Tāpatība, viņš noslēdza sakāmo.

Jona domās sarauca pieri.

-   Tomēr gribētos, ka mums tas viss būtu. Vismaz šad un tad.

Vecais vīrs pasmaidīja.

-    Man arī, viņš piekrita, bet tā nav mūsu izvēle.

-    Kungs, Jona dedzīgi ierosināja, jums ir tik liela vara…

Vecais vīrs viņu palaboja. Gods, viņš stingrā balsī sacīja. Man pienākas liels gods. Tāpat kā tev. Tu sapratīsi: tas nav gluži tas pats, kas vara. Tagad guli! Mēs esam ķērušies pie jautājuma par klimatu, tādēļ tev vēl šo to pārraidīšu. Šoreiz neteikšu, kā to sauc, jo gribu pārbaudīt, kā darbojas tava uztvere. Tev vajadzētu uztvert vārdu, pat ja es to nepasaku. Sniegu, ragavas, slieces un kalnu tev pārraidīju, iepriekš izstāstot.

Jona bez pamudinājuma aizvēra acis. Uz muguras viņš atkal sajuta rokas. Zēns gaidīja.

Tagad sajūtas parādījās daudz ātrāk. Šoreiz rokas uz muguras nebija aukstas, bet drīzāk izplatīja siltumu. Viņš mazliet nosvīda. Siltums izplatījās pāri pleciem, augšup pa kaklu un vaigiem. Šo siltumu zēns manīja ari cauri apģērbtajām ķermeņa daļām: patīkama sajūta pārņēma visu ķermeni. Kad viņš aplaizīja lūpas, gaiss bija karsts un sutīgs.

Jona nekustējās. Te nebija ragavu. Ķermenis palika mierā. Viņš vienkārši atradās kādā vietā ārpus telpām viens pats tur tā gulēja, un^ao augšpuses nāca siltums. Tas nebija tik aizraujoši kā braukt cauri sniegotajam gaisam, toties bija ļoti patīkami un mierinoši.

Pēkšņi viņš saņēma šīs sajūtas apzīmējumu: saulesgaisma. Tas it kā nāca no debesīm.

Tad aina beidzās.

-    Saulesgaisma, viņš skaļi izrunāja, atverot acis.

-    Labi! Tu uztvēri vārdu. Tas manu uzdevumu padara daudzkārt vieglāku. Nevajadzēs tik daudz skaidrot.

-    Un tā nāca no debesīm.

-   Jā, tā ir. Tieši tā kādreiz bija.

-    Pirms Tāpatības. Pirms klimata kontroles, Jona piebilda.

Vīrs iesmējās. Tu gan labi uztver, gan apgūsti jauno. Esmu ļoti apmierināts ar tavu veikumu. Šķiet, šodienai pietiks. Sākums ir bijis labs.

Jonu nelika mierā kāds jautājums.

-     Kungs, viņš ierunājās, vecajo vadītāja teica toreiz auditorijā ceremonijas laikā -, ka apmācība būs sāpīga. Tāpēc biju mazliet nobijies. Bet man nemaz nesāpēja. Patiesībā man tas ļoti patika. Puika jautājoši vērās atmiņu saņēmējā.

Vecais vīrs nopūtās. Es sāku ar patīkamām atmiņām. Iepriekšējā izgāšanās liek domāt, ka tā jādara.

Viņš dziļi ievilka elpu.

-   Jona, vecais vīrs sacīja, reiz tas būs gan sāpīgi. Bet pagaidām tā nav jābūt.

-    Man drosmes netrūkst. Patiešām, Jona izslējies ieteicās.

Vecais vīrs viņu īsu brīdi smaidot uzlūkoja.

-    Es redzu, viņš atbildēja. Tu uzdevi jautājumu. Šķiet, ka man pietiks spēka vēl vienai pārraidei. Liecies vēlreiz slīpi! Šodien tā būs pēdējā reize.

Jona ar prieku paklausīja. Gaidot viņš aizvēra acis un atkal sajuta uz muguras rokas, tad vēlreiz siltumu, atkal to pašu saulesgaismu nākam no debesīm, it kā no citas apziņas, kas viņam bija tik jauna un sveša.

Šoreiz viņš, uzturoties saulesgaismā un iepriecinošajā siltumā, juta, kā paiet laiks. Reālā uztvere liecināja, ka tās bija vien pāris minūtes. Bet cita atmiņas saņemošā apziņa apjēdza, kā saulē paiet stundas. Ādu pārklāja svelošas sāpes. Viņš nemierīgi pakustināja roku, salieca to un pēkšņi samanīja sūrstoņu elkoņa iekšpusē.

-    Ai! Jona skaļi iesaucās un strauji sakustējās. Au!

Zēns saviebās, un seja smeldza pat pie šādām kustībām. Viņš zināja, kā sauc šo sajūtu, bet paredzamās sāpes atturēja no vārda izrunāšanas.

Tad pēkšņi viss beidzās. Zēns atvēra acis, joprojām netīksmē saviebies.

-     Bija sāpīgi, viņš sacīja vecajam vīram, un es nevarēju šai parādībai atrast vārdu.

-    Saules apdegums, vīrs pateica priekšā.

-     Bija ļoti sāpīgi, Jona atklāja, bet es priecājos, ka tu man to pārraidīji. Tas bija interesanti. Tagad labāk varu izprast, ko nozīmē brīdinājums, ka būšot sāpīgi.

Vecais vīrs neatbildēja. Kādu brīdi viņš sēdēja, nebildis ne vārda. Visbeidzot ierunājās.

-    Tagad celies augšā! Tev laiks doties mājās.

Abi kopā aizgāja līdz istabas vidum, un Jona uzvilka tuniku.

-     Uz redzēšanos, kungs! Paldies par manu pirmo dienu!

Vecais vīrs viņam pamāja. Šķita, ka viņa spēki ir izsīkuši. Seja bija skumju pārņemta.

-    Kungs? Jona mulsdams vaicāja.

-Jā? Vai ir kāds jautājums?

-    Es nezinu jūsu vārdu. Man likās, ka esat atmiņu saņēmējs, bet jūs sakāt, ka tagad es esot saņēmējs. Tāpēc nezinu, kā saukt jūs.

Vīrietis apsēdās ērtajā, polsterētajā krēslā, pavingrināja plecus, it kā mēģinātu atvieglot sāpes. Viņš izskatījās ļoti izvārdzis.

-    Sauc mani par devēju, viņš Jonam ieteica.

12

-     Vai labi gulēji, Jona? pie brokastu galda māte pajautāja. Neviena paša sapņa?

Jona tikai pasmaidīja un pamāja ar galvu; melot viņš nebija gatavs un arī patiesību teikt nevarēja.

-    Ļoti labi gulēju, viņš atbildēja.

-     Kaut nu šis arī tā darītu, sacīja tēvs, no krēsla noliecies līdz grozam, kur Gabriels vicināja rociņu.

Grozs atradās uz grīdas pie tēva kājām, stūrī; aizbāzts aiz Gabriela galvas, nīka rotaļu nīlzirgs tukšu skatienu.

-    Jā, es arī par to priecātos. Māte noplātīja rokas. Naktīs viņš ir tik nemierīgs.

Jona nebija dzirdējis, ka jaunbērns naktīs celtu troksni, miegs zēnam bija ciešs. Tomēr tas, ka viņš nebija sapņojis, nebija tiesa.

Sapnī Jona atkal un atkal slīdēja lejā pa sniega klāto kalnu. Sapnī vienmēr šķita, ka priekšā ir kāds mērķis; viņš nespēja apjaust, kas īsti, un tas atradās aiz vietas, kur biezā sniega sega vairs neļāva virzīties uz priekšu.

Pamostoties viņam bija sajūta, ka nepieciešams, pat ļoti vajag sasniegt to, kas atradās tālumā. Nojauta teica, ka tas ir kas labs. Tas viņu gaida. Un tas ir svarīgi.

Bet viņš nezināja, kā turp nokļūt.

Vākdams kopā skolai nepieciešamās lietas un gatavodamies gaidāmajai dienai, zēns centās sapni izmest no prāta.

Šķita, ka skolas nodarbībās šodien valda citāda gaisotne. Nodarbības gan bija tās pašas: valodas apguve un komunikācija, tirdzniecība un rūpniecība, zinātne un tehnoloģijas, civilprocedūras^un valsts pārvalde. Tomēr starpbrīžos un pusdienas maltītes laikā pārējie jaunie divpadsmitgadnieki zumēja apkārt, stāstot cits citam, kā viņiem gājis pirmajā apmācību dienā. Visi runāja reizē, pārtraucot cits citu, steidzīgi bilstot nepieciešamo atvainošanās frāzi. Tad, to neievērodami, atkal sajūsmas vilni pārtrauca otru pusvārdā, aprakstot jauniegūto pieredzi.

Jona klausījās. Viņš labi atcerējās sev adresēto noteikumu nestāstīt pārējiem par savu apmācību. Tomēr tas tāpat nebūtu iespējams. Būtu grūti izstāstīt draugiem, ko viņš piedzīvojis piebūves istabā. Kā gan var attēlot ragavas, neaprakstot kalnu un sniegu; kā var raksturot kalnu un sniegu kādam, kurš nekad nav atradies augstāk par līdzenumu un nekad nav izjutis augstumu, vēju un stindzinoši glāsmaino, brīnumaino parādību, ko sauc par sniegu?

Pat ja runas precizitāti viņiem mācīja gadiem ilgi, kādu vārdu lietot, lai aprakstītu sajūtas saulesgaismā? Tāpēc šoreiz Jonam ciest klusu un ieklausīties citos nesagādāja grūtības.

Pēc stundām viņš kopā ar Fionu atkal devās vecļaužu mītnes virzienā.

Es tevi vakar meklēju, meitene sacīja, lai mēs kopā brauktu prom. Tavs ritenis vēl bija tepat, un es mazliet pagaidīju. Tad kļuva vēls, un es devos mājās.

-    Atvainojos, ka liku tev gaidīt, Jona ierunājās.

-    Pieņemu tavu atvainošanos, meitene bez apdomas bilda.

-    Es paliku mazliet ilgāk, nekā bija domāts, Jona paskaidroja.

Meitene, ne vārda neteikdama, brauca tālāk, un Jona zināja, ka viņa gaida paskaidrojumu, kāpēc. Viņa gribēja dzirdēt kaut ko par Jonas pirmo apmācības dienu. Bet jautāt par to nozīmētu pārkāpt pieklājības normas.

-     Tu tik daudz brīvprātīgās stundas esi pavadījusi pie vecļaudīm, Jona mainīja tematu. Droši vien neko jaunu uzzināt vairs nevari.

-    Ai nē, ir tik daudz ko mācīties! Fiona atsaucās. Administratīvais darbs un uzturmācība, arī sodi par pārkāpumiem. Vai zināji, ka vecļaudīm, tāpat kā jaunbērniem, audzināšanas nolūkā jāizmanto disciplīnas rīkste? Tad vēl darba terapija un izklaides pasākumi, kā arī zāļu lietošana un…

Galamērķis bija klāt, un bērni piebremzēja braucamos.

-     Man tas patīk labāk nekā tikai mācīties skolā, Fiona atzinās.

-   Man arī, Jona piekrita, iestūrēdams divriteni stāvvietā.

Meitene brītiņu nogaidīja, it kā gribēdama izdzirdēt ko sīkāk. Tad viņa ieskatījās rokas pulkstenī, pamāja ar roku un steidzīgi devās uz ieejas durvīm.

Kādu brīdi Jona stāvēja līdzās savam divritenim. Zēns bija pārsteigts. Tas bija noticis atkal: tas, ko viņš tagad uzskatīja par «redzēšanu tālāk». Šoreiz acumirklīgo, gaistošo pārmaiņu objekts bija Fiona. Viņš bija palūkojies uz meiteni, kad viņa devās uz ieejas durvīm, un tas atkal notika meitenes izskats bija mainījies. Patiesībā Jona, mēģinādams ainu atsaukt prātā, nodomāja: nē, tā nav Fiona. Šķita, ka izmainās viņas mati. Un tikai uz gaistošu acumirkli.

Zēns atsauca atmiņā jau reiz piedzīvoto. Nu tas tiešām notika arvien biežāk,^Vispirms ābols pirms pāris nedēļām. Tikai pirms divām dienām cilvēku sejas auditorijā. Šodien tie bija Fionas mati.

Pieri saraucis, Jona tuvojās piebūves ieejai. Pajautāšu par to devējam, viņš nodomāja.

Jonam ienākot telpā, vecais vīrs smaidot pacēla acis. Viņš jau bija ieņēmis vietu blakus gultai un šodien izskatījās enerģiskāks, it kā mazliet atguvis spēkus, un, Jonu ieraugot, priecājās.

-    Laipni lūgts! viņš ieteicās. Mums jāsāk. Vienu minūti esi nokavējis.

-    Es atvaino… Jona bilda un tad uztraukumā pieklusa, atceroties, ka atvainošanās vārdiem te nebija vietas.

Zēns novilka tuniku un devās pie gultas.

-   Nokavēju minūti, jo kaut kas notika, viņš paskaidroja. Un, ja jūs neiebilstu, es par to gribētu apjautāties.

-Jautā droši jebko!

Jona mēģināja sakārtot domas, lai izteiktos saprotami.

-    Man šķiet, ka jūs to saucat par redzēšanu tālāk.

Devējs pamāja. Apraksti sīkāk!

Jona stāstīja par to, ko bija piedzīvojis ar ābolu. Tad par ceremoniju uz skatuves, kad viņš bija lūkojies zālē un to pašu parādību redzējis skatītāju sejās.

-     Un šodien, tikko, pie šīs ēkas durvīm tas notika ar manu draudzeni Fionu. Ne jau viņa visa izmainījās. Bet kaut kas viņā uz brīdi bija citāds. Viņas mati izskatījās citādi, taču ne pēc griezuma un arī garuma ne. īsti nevaru saprast. -Jona apklusa, neapmierināts, ka nespēj precīzi aprakstīt notikušo.

Tad viņš vienkārši sacīja:

-    Tie bija citādi. Nezinu, kā vai kāpēc. Tāpēc minūti nokavējos. Viņš jautājoši pavērās devējā.

Jonam par pārsteigumu, vecais vīrs uzdeva tādu jautājumu, kas, viņaprāt, nekādi nebija saistīts ar redzēšanu tālāk.

-    Kad vakar tev pārraidīju atmiņas, tās pirmās par braucienu ragavās -, vai tu palūkojies arī apkārt?

Jona piekrītoši pamāja.

-Jā,-viņš atbildēja, bet gaisā-es domāju, sniegābija grūti kaut ko saskatīt.

-    Vai palūkojies arī uz ragavām?

Jona mēģināja atcerēties. Nē, tās tikai jutu zem sevis. Par tām ari pagājušo nakti sapņoju. Bet neatminos, ka ragavas būtu redzējis sapnī. Es tās tikai jutu.

Devējs apdomāja viņa atbildi.

-     Pirms izredzēšanas es tevi vēroju un sapratu, ka tev, iespējams, piemīt šī īpašība, un tas, ko stāsti, to apliecina. Ar mani tas notika citādi, devējs turpināja. Kad biju apmēram tavā vecumā un grasījos kļūt par topošo atmiņu saņēmēju, sāku piedzīvot ko līdzīgu, taču tas izpaudās atšķirīgi. Ar mani tas bija… labi, tagad to neaprakstīšu, tu to vēl nesapratīsi. Šķiet, es zinu, kā tas notiek ar tevi. Tūlīt veikšu nelielu pārbaudi, lai apstiprinātu savu minējumu. Laidies slīpi!

Jona atkal nogūlās, rokas izstiepis gar sāniem. Tagad viņš te jutās ērti. Zēns aizvēra acis un gaidīja pazīstamo roku pieskārienu savai mugurai.

Bet tas nenotika. Tā vietā devējs norādīja:

-     Atsauc atmiņā braucienu ar ragavām! Tikai pašu sākumu, kad atrodies kalna galā, pirms ragavas sākušas kustēties. Un šoreiz palūkcņies lejup uz ragavām.

Jona apmulsa un atvēra acis.

-     Atvainojiet, zēns pieklājīgi ieteicās, vai tad jūs man nedosiet šīs atmiņas?

-    Tagad tās ir tavas atmiņas. Man tās vairs nav jāpiedzīvo. Es tās esmu atdevis.

-    Bet kā tās atsaukt atpakaļ?

-    Tu taču vari atcerēties pagājušo gadu vai laiku, kad tev bija septiņi vai pieci gadi, vai ne?

-    Protams.

-    Tas ir gluži tāpat. Kopienā ikvienam ir vienas paaudzes atmiņas tāpat kā tev kādreiz. Bet tagad tu spēsi doties tālāk pagātnē. Mēģini! Koncentrē uzmanību!

Jona aizvēra acis, dziļi ievilka elpu un savā apziņā meklēja sniegu, kalnu un ragavas. Un atrada tās bez piepūles. Tur nu viņš sēdēja: kalna galā, sniegpārslu ieskauts. Zēns apmierināti pasmaidīja un izpūta garaiņu pilnu elpu. Tad, kā norādīts, palūkojās, uz kā viņš sēž. Tur bija viņa rokas, aplipušas sniegpārslām un stingri satvērušas virvi. Tur bija viņa kājas, un zem tām ragavas.

Pārsteigts viņš nolūkojās uz tām. Šoreiz tas nebija gaistošs iespaids. Ragavas bija citādas: tās nemainījās, lai kā viņš mirkšķinātu acis un brīnītos. Tam piemita tā pati savādība, kas īsu brīdi bija piemitusi ābolam. Un Fionas matiem. Tikai ragavas nemainījās. Tās vienkārši tādas bija.

Jona atvēra acis. Viņš joprojām atradās gultā. Devējs viņu ziņkāri pētīja.

-Jā, Jona lēni sacīja, es to redzēju ragavās.

-    Ļauj vēl kaut ko pamēģināt. Paskaties uz grāmatplauktu! Vai saskati grāmatas pašā augšā, augšējo rindu?

Jona meklēja norādīto. Viņš lūkojās uz grāmatām, un tās mainījās. Bet šī izmaiņa bija acumirklīga. Nākamajā brīdī tā jau bija zudusi.

-    Es to atkal noķēru, Jona teica. Tas notika arī ar grāmatām, bet tūlīt izgaisa.

-   Tad man ir taisnība, devējs bija apmierināts. Tu sāc saskatīt sarkano krāsu.

-    Ko tādu?

Vecais vīrs nopūtās.

-     Kā lai to izskaidro? Reiz sensenos laikos kad notika atmiņās redzētais it visam bija sava forma un apjoms, tāpat kā tagad. Taču lietām piemita arī tas, ko sauc par krāsu. To bija ļoti daudz, un vienu no krāsām sauca par sarkano. Tagad tu sāc to atšķirt. Tavai draudzenei Fionai ir sarkani mati: diezgan spilgta nokrāsa. Atklāti sakot, jau agrāk to biju ievērojis. Kad pieminēji Fionas matus, tas mani vedināja domāt, ka tu sāc redzēt sarkano krāsu.

-    Un cilvēku sejas? Tās, ko manīju ceremonijas laikā?

Sirmgalvis pašūpoja galvu.

-    Nē, āda nav gluži sarkana. Tai piemīt iesārti toņi. Reiz bija tāds laiks vēlāk atmiņās to redzēsi -, kad bija dažādu toņu āda. Tas bija pirms Tāpatības. Tagad visiem ir vienāda āda, un tas, ko tu vēroji, bija sarkanīga nokrāsa. Iespējams, sārtums sejās nebija tik izteikts kā ābolam vai Fionas matiem.

Viņš iesmējās. Tāpatība mums īsti tomēr nav devusies rokās. Ģenētikas zinātnieki, jādomā, joprojām cenšas izskaust dažādas novirzes no normas. Fionas mati viņus droši vien padara trakus.

Jona klausījās, mēģinādams saprast teikto. Un kā ir ar ragavām? Arī tām piemita sarkanā krāsa. Tā nemainījās. Ragavas tādas vienkārši-bija.

-   Tāpēc, ka tās ir atmiņas no laika, kad sarkanā krāsa pastāvēja.

-    Tā bija tik… Ak, es vēlētos, kaut valoda būtu precīzāka! Sarkans ir tik skaists!

Devējs pamāja. Tas tiešām tā ir.

-    Vai jūs to redzat visu laiku?

-    Es redzu visas krāsas. Pilnīgi visas.

-    Vai arī es redzēšu?

-Jā, protams. Kad būsi saņēmis atmiņas. Tev piemīt spēja redzēt tālāk. Kopā ar krāsām iegūsi arī gudrību. Un daudz ko citu.

Tobrīd Jonu neinteresēja gudrības iegūšana, viņu fascinēja doma par krāsām.

-    Kāpēc visi tās nesaredz? Kāpēc krāsas izzuda?

Devējs paraustīja plecus.

-    Mūsu ļaudis izdarīja tādu izvēli, viņi deva priekšroku Tāpatībai. Pirms laika, kad es dzīvoju, vēl pirms iepriekšējā laika un vēl daudz sensenāk. Mēs atmetām krāsas, tāpat kā atteicāmies no saulesgaismas un likvidējām to, kas mūs padara atšķirīgus.

Viņš brīdi padomāja. Mēs ieguvām kontroli pār daudzām lietām. Savukārt daudzas citas mums izslīdēja no rokām.

-    Nevajadzēja tā darīt! Jona skaļi iesaucās.

Vecais vīrs šķita pārsteigts par zēna spējo sašutumu. Tad viņš sāji pasmaidīja. Ātri esi nonācis pie šāda secinājuma. Man tas prasīja daudzus gadus. Varbūt tu gudrību mantosi daudz ātrāk nekā es.

Tad viņš ielūkojās sienas pulkstenī. Tagad atgulies! Mums vēl tik daudz kas jāpadara.

-    Devēj, Jona ievaicājās, mēģinot ērtāk iekārtoties guļvietā. Kas notika ar jums, kad kļuvāt par atmiņu saņēmēju? Jūs teicāt, ka arī esat redzējis tālāk, bet tikai citādi.

Zēns sajuta uz muguras vecā vīra rokas.

-    Kādu citu dienu, devējs laipni sacīja, pastāstīšu to kādu citu dienu. Tagad mums jāstrādā. Izdomāju, kā tev palīdzēt izprast krāsas. Tagad aizver acis un paliec mierā! Pārraidīšu tev atmiņas par varavīksni.

13

Pagāja dienas un nedēļas. Saņemot atmiņas, Jona apguva krāsu nosaukumus, mācījās tās pazīt. Nu jau viņš atšķīra visas nokrāsas un saskatīja tās arī ikdienā. Zēns nojauta, ka viņa dzīve vairs nebūs tik ierasta kā līdz šim.

Tomēr krāsas viņa tuvumā neuzkavējās ilgi. Tikai mirkli iemirgojās zaļais zālājā ap centrālo laukumu vai krūmājā upes krastā. Ķirbji koši oranžā krāsā, atvesti no lauksaimniecības teritorijas, kas atradās aiz kopienas robežām, tos viņš redzēja pa gabalu. Acumirklīgs košas krāsas uzplaiksnījums; tad tas pazuda, vietā atstājot ierasto vienmuļo bezkrāsainību.

Devējs bija teicis, ka paies ilgs laiks, iekams Jona krāsas spēs saredzēt pastāvīgi.

-    Es to vēlos! Jona sadusmojies izsaucās. Tas nav godīgi, ka viss ir bezkrāsains!

-      Nav godīgi? devējs dīvaini lūkojās uz Jonu. Paskaidro sīkāk!

-   Nu… Jonam nācās apsvērt. Ja viss ir vienāds, tad nav nekādas izvēles. Es gribu no rīta pamosties un kaut ko izlemt. Vilkt zilu vai sarkanu tuniku.

Viņš noskatījās uz savu bezkrāsaino tuniku. Tās visas ir vienādas.

Tad Jona iesmējās. Zinu, ka nav svarīgi, kas ir mugurā. Tas nav svarīgi. Bet…

-    Svarīga ir iespēja izvēlēties, vai ne? devējs ievaicājās.

Jona piekrītoši pamāja.

-     Mans mazais brālis… viņš iesāka, tad pats sevi izlaboja. Nē, tas nav precīzi. Viņš īstenībā nav mans brālis. Bet ir jaunbērns, par ko mana ģimene rūpējas: viņu sauc Gabriels.

-   Jā, zinu par Gabrielu.

-     Viņš pašlaik ir tādā vecumā, kad apgūst daudz ko jaunu. Viņš satver rotaļlietas, kas atrodas acu priekšā. Tēvs saka, ka tā viņš mācoties attīstīt sīkos muskuļus. Un viņš tiešām ir jauks.

Devējs pamāja ar galvu.

-    Bet tagad, kad spēju atšķirt krāsas, vismaz brīžiem, es nodomāju: ja nu Gabrielam acu priekšā turētu mantiņas, kas būtu spilgti dzeltenas vai, piemēram, sarkanas, un viņš varētu izvēlēties? Tā vietā, ka viss ir vienāds. Tāpatības vietā.

-    Viņš varētu izdarīt nepareizu izvēli.

-    Ak! Jona pēc klusuma brīža iesaucās. Jā, es saprotu, ko jūs domājat. Jaunbērna rotaļlieta nav nekas svarīgs. Bet vēlāk gan ir citādi, un tas ir svarīgi. Vai ne? Mēs neuzdrošināmies ļaut cilvēkiem izvēlēties.

-    Vai tas būtu nedroši? uzvedināja devējs.

-    Jā, tas noteikti būtu nedroši. Jona pārliecināti piekrita. Ja nu cilvēkiem būtu ļauts izraudzīties savu dzīvesbiedru? Un ja nu viņu izvēle būtu nepareiza? Ja nu… viņš turpināja, smiedamies par prātā iešāvušos absurdo domu. Ja nu mēs paši varētu izvēlēties savu dzīves uzdevumu?

-    Biedējoši, vai ne? devējs ieteicās.

Jona ieķiķinājās. Ļoti. Nespēju to pat iedomāties. Cilvēki tiešām jāpasargā no nepareizas izvēles.

-    Tā ir drošāk.

-    Jā, Jona piekrita, daudz drošāk.

Saruna pievērsās citām lietām, taču Jona joprojām juta savādu neapmierinājumu, ko pats īsti neizprata.

Viņš tagad bieži bija nepamatoti dusmīgs, piemēram, uz skolasbiedriem. Tie bija apmierināti ar dzīvi, kurā nebija nekā no tā satraucošo jaunumu klāsta, kādu piedzīvoja viņš. Jona niknojās arī uz sevi, ka nespēj neko darīt, lai to mainītu.

Viņš gan mēģināja. Nelūdzot devēja atļauju zēns baidījās vai drīzāk zināja, ka atļauja netiks dota, Jona mēģināja kaut ko no savas jaunās sapratnes nodot arī draugiem.

-    Ašer, Jona kādu ritu vērsās pie drauga, uzmanīgi paskaties uz šiem ziediem!

Puikas stāvēja pie ģerāniju dobes netālu no Pieejamo ierakstu halles. Jona uzlika rokas Ašeram uz pleciem un koncentrēja skatienu uz sarkanajām ziedlapām, mēģinot noturēt rokas, cik ilgi vien iespējams, un vienlaikus cenšoties sarkanās krāsas esamību nodot draugam.

-     Kas tev lēcies? Ašers nemierīgi sagrozījās. Vai kaut kas nav kārtībā?

Viņš nokratīja Jonas rokas. Ārpus ģimenes vienības tā bija nepieņemama nepieklājība pieskarties citam kopienas loceklim.

-     Nē, nekas. Brīdi man šķita, ka puķes vīst un mums jāinformē dārzniecības komanda, lai piegādā tām vairāk ūdens. Jona nopūtās un novērsās.

Kādu vakaru viņš atgriezās no apmācības, bruņojies ar jaunām zināšanām. Todien devējs bija izvēlējies pārraidīt pārsteidzošas un uztraucošas atmiņas. Zem vecā vīra rokām Jona pēkšņi bija atskārtis, ka atrodas pavisam svešādā vidē: tā bija tveicīga un vēju appūsta vieta zem zilām debesīm.

Visapkārt auga reti zāles kumšķi, tur bija daži krūmi un akmeņi. Mazliet tālāk zēns redzēja bagātīgāku augu valsti: platus, zemus kokus, kas izcēlās uz debesu fona. Jona dzirdēja trokšņus: asus ieroču sprakstus; viņš uztvēra vārdu šautene, tad šāvienus un briesmīgu būkšķi, it kā kaut kas smags kristu zemē, raujot sev līdzi koku zarus.

Viņš dzirdēja, kā cilvēki sasaucas. Lūkojoties ārā no slēptuves kādā krūmājā, zēnam atausa atmiņā stāstījums par laiku, kad cilvēka ādai piemita atšķirīga krāsa. Diviem no šiem vīriem bija tumši brūna, pārējiem gaiša āda. Pieejot tuvāk, Jona vēroja, kā vīri nocērt ilkņus milzīgam, nekustīgam dzīvniekam un, asiņu notraipītu, velk to projām. Zēnu satrieca jaunā izpratne par krāsu, ko viņš pazina kā sarkanu.

Tad vīri bija prom, traucoties pretim apvārsnim transportlīdzeklī, kam no joņojošo riteņu apakšas uz visām pusēm šķīda oļi. Kāds olis ar sāpīgu sitienu trāpīja zēnam pa pieri. Atmiņu straume nemitējās, lai gan Jona vairs nevarēja sagaidīt, kad tā beigsies.

Piepeši viņš pamanīja no koku paēnas parādāmies vēl vienu ziloni. Ļoti lēni tas piegāja pie sakropļotā dzīvnieka un lūkojās lejup. Ar saliektu snuķi noglāstījis milzīgo augumu, tas pasniedzās augšup, satvēra dažas koka lapas un nobēra tās pāri saplosītajai miesai.

Visbeidzot tas nolaida milzīgo galvu, pacēla snuķi un pāri tukšajai ainavai izskanēja rēciens. Jona nekad nebija dzirdējis tādu skaņu. Tā bija tāda niknuma un izmisuma izpausme, ka šķita: tā nebeigsies nekad.

Tā joprojām skanēja Jonam ausīs, kad zēns atvēra acis un, sāpju pārņemts, gulēja gultā, kas bija ierastā atmiņu saņemšanas vieta. Kliedziens atbalsojās zēnam apziņā, kad viņš lēnām mina riteņa pedāļus ceļā uz mājām.

-    Lilī, viņš ierunājās tovakar, kad Lilī paņēma no plaukta savu mierinājuma objektu, mīksto zilonīti, vai tu zināji, ka reiz dzīvoja pavisam īsti ziloņi? Ka tie bija dzīvi?

Meitene nolūkojās uz lupatu rotaļlietu un sašķobīja sejiņu.

-     Kā tad, viņa skeptiski noteica. Rimsties, Jona!

Jona piesēda uz dīvāna, kamēr tēvs atsēja Lilī matu

lentes un ķemmēja viņas matus. Zēns uzlika rokas viņiem abiem uz pleciem. Ar visu būtību viņš centās tiem nodot daļiņu no saņemtajām atmiņām: ne jau dzīvnieka sāpju pilno kliedzienu, bet ziloņa būtību, izpratni par milzīgo dzīvnieku un saudzīgo pieskārienu, ko tas bija veltījis draugam.

Bet tēvs tikai turpināja ķemmēt garos Lilī matus, un meitene visbeidzot nepacietīgi izgrozījās zem brāļa pieskāriena.

-    Jona, viņa bilda, man sāp, kad tu tā dari.

-    Atvaino, ka tevi sāpināju, Lilī, Jona nomurmināja zem deguna un nolaida roku.

-    Pieņemu atvainošanos, Lilī, glaudot izbāzto snuķaini, bez īpaša entuziasma atbildēja.

-    Devēj, reiz Jona uzdeva jautājumu, kad viņi kopā gatavojās dienas darbam, vai jums ir dzīvesbiedre? Vai jums ir tiesības uz tādu pieteikties?

Lai gan uz Jonu neattiecās noteikums par pieklājības normu ievērošanu, tomēr viņš saprata, ka šis nudien ir nepieklājīgs jautājums. Devējs gan bija mudinājis viņu uzdot jebkādus jautājumus un nešķita apmulsis vai apvainots, pat ja jautājums izrādījās ļoti personisks.

Vecais vīrs iesmējās.

-   Nē, tāda noteikuma, kas man liegtu pieteikties, nav. Man reiz bija dzīves draudzene. Tu gan neatminies, cik man gadu, Jona. Mana bijusī dzīvesbiedre nu mitinās bezbērnu pieaugušo centrā.

-    Ak, protams. Jona bija aizmirsis acīmredzamo faktu par devēja vecumu.

Kopienas pieaugušajiem novecojot, viņu dzīvē ieviesās pārmaiņas. Vairs nebija nepieciešams uzturēt ģimenes vienību. Arī Jonas vecāki, kad viņš un Lilī izaugs, dosies dzīvot pie citiem bezbērnu pieaugušajiem.

-    Tev būs tiesības pieprasīt dzīvesbiedri, Jona, ja tu to gribēsi. Tomēr brīdinu, ka tas nebūs vienkārši. Taviem dzīves apstākļiem jābūt citādiem nekā pārējām ģimenes vienībām, kur grāmatas ir aizliegtas. Tu un es mēs abi esam vienīgie, kam grāmatas ir atļautas.

Jona paraudzījās apkārt un vēlreiz nopētīja pārsteidzošo krājuma daudzumu. Laiku pa laikam viņš spēja izšķirt grāmatu muguriņu krāsas. Zēnam pavadot laiku kopā ar veco vīru, viņi bija tik dziļi iegrimuši sarunās un atmiņu pārraidēs, ka Jona vēl nebija paguvis atvērt nevienu no grāmatām. Virsrakstus gan viņš bija šur un tur palasījis un zināja, ka sējumos atrodamas iepriekšējos gadsimtos uzkrātās zināšanas; kādu dienu tās piederēs viņam.

-     Tātad, ja man būs sieva un varbūt ari bērni, tad grāmatas būs jāslēpj no viņiem?

Devējs piekrita. Jā,-man nebija ļauts rādīt grāmatas sievai, tas tiesa. Bet pastāv„uēl citas grūtības. Vai atceries noteikumu, kas paredz, ka jaunais atmiņu saņēmējs nedrīkst citiem stāstīt par savu apmācību?

Jona sparīgi pamāja ar galvu. Protams, viņš atcerējās. Salīdzinājumā ar pārējiem tas bija izrādījies daudz grūtāk ievērojams noteikums.

-   Kad oficiāli kļūsi par jauno atmiņu saņēmēju un mēs te savu darbu būsim pabeiguši, tev izsniegs jaunus noteikumus. Šie noteikumi pašlaik attiecas uz mani. Un droši vien tevi nepārsteigs, ka man nav ļauts par savu darbu runāt ar kādu citu vienīgi ar jauno atmiņu saņēmēju. Un tas, protams, esi tu. Tātad ir vesels dzīves cēliens, kurā nedrīkst dalīties ar savu ģimeni. Tas ir grūti, Jona. Vismaz man tas bija grūti. Tu taču saproti, ka tā ir mana dzīve? Šīs atmiņas?

Jona atkal pamāja, tomēr jutās samulsis. Vai tad dzīve nesastāv no tā, ko dara katru dienu? Cita nekā taču nav!

-    Esmu redzējis, kā jūs pastaigājaties, zēns ieteicās.

Sirmais vīrs nopūtās. Jā, es staigāju. Un ēdienreizēs

ēdu. Un, kad mani izsauc vecajo komiteja, stājos viņu priekšā, informēju viņus un dodu padomus.

-    Vai jūs viņiem bieži dodat padomus? Jonu mazliet biedēja doma, ka kādu dienu viņš būs tas, kas dos padomus valdošajai grupai.

Tomēr devējs atbildēja noliedzoši.

-    Reti. Tikai tad, kad viņi sastapušies ar ko tādu, ko iepriekš nav pieredzējuši. Tad viņi izsauc mani, lai izmantoju atmiņas un dodu viņiem padomu. Bet tas notiek ļoti reti. Reizēm vēlos, kaut viņi biežāk izmantotu manis uzkrātās gudrības: es tik daudz varētu pastāstīt! Vairākas lietas, manuprāt, būtu jāmaina. Bet viņi pārmaiņas nevēlas. Dzīve rit tik organizēti, tik paredzami bez sāpēm. Tādu viņi to ir izvēlējušies.

-   Tad nesaprotu, kāpēc vispār vajadzīgs atmiņu saņēmējs, ja jau viņu tik reti aicina, Jona iebilda.

-    Es esmu vajadzīgs. Tāpat kā tu, devējs sacīja, bet sīkāk nepaskaidroja. Pirms desmit gadiem tas viņiem tika atgādināts.

-     Kas notika pirms desmit gadiem? Jona gribēja zināt. A, zinu! Jūs mēģinājāt apmācīt savu pēcteci, bet tas neizdevās. Kāpēc? Un kādēļ tas atgādināja, ka atmiņu saņēmējs tomēr nepieciešams?

Vecišķā seja savilkās drūmā smaidā.

-     Kad jauno atmiņu saņēmēju neizdevās apmācīt, visas atmiņas, ko viņa bija saņēmusi, tika palaistas vaļā. Bet tās nenonāca atpakaļ pie manis. Tās nonāca…

Viņš apklusa un šķita prātā pārliekam, kā labāk formulēt šo domu.

-   Konkrēti nezinu. Atmiņas nonāca atpakaļ tajā vietā, kur tās reiz eksistēja, pirms atmiņu saņēmēja amats bija ieviests. Tā bija vieta tur… Viņš neskaidri pavicināja roku. Un tad cilvēki varēja tām piekļūt. Acīmredzot kādreiz tā bija. Ikvienam bija pieeja atmiņām. Izcēlās haoss, viņš atklāja. Kopienas iedzīvotāji toreiz stipri cieta. Pēc kāda laika, kad atmiņas izplūda, viss norima.

Tomēr tas neapšaubāmi atgādināja, cik ļoti nepieciešams atmiņu saņēmējs, lai uztvertu un saturētu šīs sāpes. Un zināšanas.

-    Bet jums visu laiku jācieš, Jona norādīja.

Devējs pamāja ar galvu. Un tev būs tāpat. Tā ir

mana dzīve. Un tavējā būs tāda pati.

Jona apdomāja, kas viņu^gaida.

-   Tikai staigāšana, ēšana un… viņš paskatījās apkārt uz grāmatu plauktiem, lasīšana? Un tas ir viss?

Vecais pašūpoja galvu. Tās vienkārši ir manas nodarbes. Mana dzīve ir šeit.

-    Šajā istabā?

Vecais vīrs atkal pašūpoja galvu. Tad uzlika rokas uz sejas un krūtīm. Nē, šeit manā būtībā. Tur, kur ir atmiņas.

-     Zinātnes un tehnoloģiju instruktors reiz stāstīja par to, kā darbojas smadzenes, Jona aizrautīgi klāstīja. Tur ir pilns ar elektriskiem impulsiem. Tās ir kā dators. Ja vienu smadzeņu pusi stimulē ar elektrodiem, tā…

Viņš aprāva runas plūdus, jo sarunu biedra sejā ievēroja dīvainu izteiksmi.

-    Viņi neko nejēdz, vecais vīrs rūgti noteica.

Tas Jonam bija milzīgs trieciens. Kopš pirmās apmācības dienas piebūves telpā viņi abi kopā bija nepiedodami pārkāpuši pieklājības noteikumus, un nu jau Jona ar to bija apradis. Bet šis te bija atšķirīgs, daudz vairāk nekā vienkārši nepieklājīgs. Šis bija briesmīgs apvainojums. Ja nu kāds to dzirdējis?

Zēns pameta ātru skatu uz sienas skaļruni, pārbijies no domas vien, ka komiteja varētu noklausīties, kā to bieži mēdza darīt. Bet, kā vienmēr kopīgo nodarbību laikā, skaļrunis bija izslēgts.

-    Neko? Jona nervozi čukstēja. Bet mani skolotāji…

Devējs ar roku it kā kaut ko aizslaucīja prom.

-    Jā, tavi instruktori ir labi apmācīti. Viņi pārzina zinātniskus faktus. Ikviens savam amatam ir teicami apmācīts. Tikai… bez atmiņām nekam nav nozīmes. Viņi šo nastu uzkrāvuši man. Un arī iepriekšējam atmiņu saņēmējam. Un vēl vairākas paaudzes iepriekš.

-    Un vēl un vēl, un vēl senāk, Jona turpināja, zinot, ka šī frāze ir neizbēgama.

Devējs, lai gan aprauti un skarbi, tomēr pasmaidīja. Jā, tiesa. Un nākamais būsi tu. Liels pagodinājums.

-Jā, kungs. To man teica ceremonijas laikā. Pats augstākais pagodinājums.

Dažas pēcpusdienas devējs sūtīja Jonu prom neapmācījis. Jona zināja: tajās dienās, kad viņš ieradies sastapa sirmgalvi bālu seju, salikušu šūpojamies uz priekšu un atpakaļ, viņš tiks sūtīts prom.

-     Dodies prom, devējs, seju savilcis sāpēs, teica. Šodien man sāp. Nāc atpakaļ rit!

Tādās reizēs Jona uztraucies un vīlies pastaigājās gar upes krastu. Uz takām ļaužu nebija, ja neņem vērā pāris cilvēku no piegādes komandas vai šur tur pa kādam ainavu uzlabošanas strādniekam. Visi mazie bērni atradās bērnu aprūpes centrā, savukārt vecākie bija aizņemti brīvprātīgajā darbā vai apmācībās.

Viens pats tā klīzdams, Jona pārbaudīja jauniegūtās atmiņas meklēja ainavā zaļo nokrāsu, kas, kā viņš zināja, ieslēpusies krūmājos; kad tā iezibsnījās apziņā, viņš koncentrējās uz šiem punktiem, padarot tos tumšākus un paturot redzeslokā, cik ilgi vien iespējams, līdz galva sāka smelgt. Tad viņš ļāva krāsai aizbalot prom.

Zēns lūkojās plakanajās, bezkrāsainajās debesīs, mēģinādams no tām izvilkt zilo krāsu, un atcerējās saulesgaismu, līdz beidzot uz īs^brīdi viņam izdevās sajust siltuma vilni.

Viņš nostājās tilta pakājē. Tilts pletās pāri upei, kopienas pilsoņiem to bija ļauts šķērsot tikai oficiālās darīšanās. Jona tam bija braucis pāri kopā ar savu skolas grupu ekskursijā, apciemot patālās kopienas. Zēns zināja, ka teritorija aiz tilta līdzinājās viņa zemei tāda pati plakana un labi organizēta, ar lauksaimniecības vajadzībām iedalītiem vienādiem zemes gabaliem. Citas kopienas, ko viņam bija izdevies redzēt šo braucienu laikā, bija tādas pašas kā viņējā; varbūt nelielas atšķirības varēja saskatīt arhitektūrā un skolas darba organizācijā.

Jona gribēja zināt, kas atrodas tur, tālumā, kur viņš nekad nebija bijis. Zeme taču nebeidzas aiz tuvējām kopienām? Vai Citurienē ir kalni? Vai tur pastāv tādas vēju un svelmes pārņemtas vietas kā tā, ko viņš bija redzējis atmiņās ar nogalinātajiem ziloņiem?

-   Devēj, kas ir šo sāpju iemesls? viņš reiz ievaicājās pēc tam, kad iepriekšējā dienā bija aizsūtīts prom.

Vecais vīrs vēl neatbildēja, un Jona turpināja.

-     Vecajo vadītāja man jau pašā sākumā teica, ka atmiņu saņemšana var izraisīt milzīgas sāpes. Un jūs aprakstījāt, kā iepriekšējā atmiņu saņēmēja neveiksme atbrīvoja atmiņas un tās sāpīgi skāra visu kopienu. Bet es vēl neesmu piedzīvojis sāpes. īstas. Jona pasmaidīja. Jā, atceros saules apdegumu, ko jūs man pārraidījāt pirmajā dienā. Bet tas nemaz nebija pārāk grūti. Kas liek jums tik ļoti ciest? Ja dažas no sāpēm pārraidītu man, varbūt jums būtu mazāk jācieš.

Vecais vīrs pamāja.

-    Nogulies! viņš sacīja. Arī man šķiet, ka ir pienācis laiks. Nevaru tevi pasargāt visu laiku. Galu galā tas viss tev reiz būs jāuzņemas. Ļauj brīdi padomāt, viņš turpināja, kad Jona, mazliet nobijies, jau bija atlaidies gultā.

-    Labi, sirmgalvis pēc brīža noteica, esmu izlēmis. Mēs sāksim ar kaut ko pazīstamu. Lai būtu vēlreiz kalns un brauciens ar ragavām!

Tad viņš uzlika rokas Jonam uz muguras.

14

Gandrīz tādas pašas atmiņas Jona jau bija saņēmis, tikai šoreiz kalns bija citāds stāvāks, un sniegs sniga mazāk biezā slānī nekā iepriekš.

Turklāt bija aukstāks. Sēžot ragavās kalna galā, viņš ievēroja, ka sniegs zem sliecēm nav tik dziļš un pūkains kā pagājušo reizi, bet manāmi cietāks un klāts ar zilganu ledus kārtiņu.

Ragavas izkustējās uz priekšu, un Jona priekā smaidīja, sagatavojies gaidāmajam elpu aizraujošajam braucienam lejup uzmundrinošā ziemas gaisā.

Bet šoreiz kamanu slieces nespēja izlauzties cauri sasalušajai virsmai tik viegli, kā tas bija iepriekš uz mīkstu pūku ldātas nogāzes. Tās ātri un ieslīpi sasvērās un uzņēma ātrumu. Jona turēja auklu, mēģinot stūrēt, bet nogāzes stāvuma un uzņemtā ātruma dēļ zaudēja kontroli un vairs neizbaudīja lidojuma brīvību. Tā vietā, baiļu pārņemts, viņš atradās trakā ātrumā traucošos ragavu varā.

Slīdot ragavas sāniski ietriecās kādā grambā, Jona zaudēja līdzsvaru un krita. Zēns piezemējās ar saliektu kāju zem sevis un izdzirda, kā lūst kauls. Seju nobrāza asi ledus vižņi, un, kad viņš visbeidzot apstājās, zēns gulēja bez elpas. Sākumā viņš neko nejuta, tikai bailes.

Tad nāca pirmais sāpju vilnis. Zēns dziļi ierāva elpu. Šķita, it kā kājā būtu iešķelts ass cirvis, katru nervu apstrādājot ar karstu asmeni. Sāpju agonijā viņš uztvēra vārdu «uguns» un juta, kā liesmas lodā pa lūzumu un visu miesu. Zēns mēģināja pakustēties, bet nespēja. Sāpes pieņēmās spēkā.

Viņš kliedza. Atbildes nebija.

Rīstīdamies viņš pagrieza galvu un izvēmās sasalušajā sniegā. No sejas vēmekļos pilēja asinis.

-   Nēēē! viņš kliedza; skaņa, vēja nesta, izzuda tukšā ainavā.

Tad pēkšņi viņš atradās piebūves telpā, locīdamies sāpēs. Seja bija slapja no asarām.

Atkal spēdams pakustēties, viņš šūpojās uz priekšu un atpakaļ, dziļi elpodams, lai tiktu vaļā no atmiņās piedzīvotajām sāpēm.

Tad viņš apsēdās, un paskatījās uz savu kāju, kas atradās uz gultas bez redzamām izmaiņām. Nežēlīgās sāpes bija rimušās. Tomēr kāja joprojām neciešami smeldza, un šķita, ka seja asiņo.

-     Vai drīkstētu lūgt pretsāpju zāles, lūdzu? zēns vaicāja.

Ikdienā dažādiem zilumiem, sasitumiem, izmežģītam pirkstam, vēdersāpēm, nobrāztam celim pēc kritiena no divriteņa vienmēr bija iespējams saņemt sāpes remdinošus līdzekļus. Vienmēr bija kāda ziede, tablete vai nopietnākos gadījumos injekcija, kas sniedza sāpju tūlītēju un pilnīgu remdēšanu.

Bet devējs noraidīja lūgumu un novērsa skatienu.

Tovakar Jona mājās devās kājām. Klibodams viņš stūma divriteni. Sāpes, ko radīja saules apdegums, bija tik niecīgas salīdzinājumā ar šīm, turklāt tās nebija vilkušās ilgi. Bet šīs sāpes nemitējās.

Tās vairs nebija tik neizturamas kā pirmajā brīdī uz kalna. Jona mēģināja saglabāt drosmi. Viņš atcerējās, kā vecajo vadītāja visiem bija paziņojusi, ka viņš esot drosmīgs.

Kas noticis, Jona? vakariņu laikā jautāja tēvs. Tu šovakar esi tik kluss. Vai slikti jūties? Varbūt tev iedot kādas zāles?

Jona atcerējās noteikumus. Nekādu medikamentu, ja tas kaut kādā veidā saistīts ar apmācību. Turklāt par apmācību nebija ļauts nevienam stāstīt. Izjūtu stāstīšanas laikā viņš vienkārši pateica, ka ir noguris šodien stundas skolā bijušas neierasti grūtas.

Zēns agri devās gulēt un aiz aizvērtām durvīm dzirdēja, kā vecāki un māsa smejas, vannojot Gabrielu.

Viņi nekad nav zinājuši, kas ir sāpes, Jona nodomāja, un šī apjauta iesvēla izmisīgu vientulību. Puika paberzēja sāpēs pulsējošo kāju. Beidzot viņš aizmiga. Sapnī viņš vēl un vēlreiz piedzīvoja ciešanas un nošķirtību uz nomaļā, visu pamestā kalna.

Apmācība ik dienu turpinājās, un tagad sāpes iekļāvās katrā nodarbībā. Tās mokas, ko zēns piedzīvoja lauztās kājas gadījumā, nu vairs šķita tikai neliels diskomforts salīdzinājumā ar dziļām un briesmīgām pagātnes ciešanām. Skolotājs gan katru reizi mēģināja pabeigt nodarbību ar kādu krāsainu un patīkamu atmiņu: spirdzinošu braucienu ar jahtu pa zilzaļiem ezera viļņiem, pļavu, pilnu dzelteniem puķu raibumiem, vai kalnu ieskautu saulrieta blāzmu.

Ar to gan nepietika, lai remdētu sāpes, ko Jona bija sācis iepazīt.

-    Kāpēc? Jona vecajam vīram bija vaicājis pēc tam, kad kārtējo reizi saņēma mokošas atmiņas. Šoreiz viņš bija atstumts un izsalcis, bada sajūta tukšajā kuņģī raisīja mokošas spazmas. Sāpēs sarāvies, viņš gulēja gultā.

-    Kāpēc jums un man kāpēc mums jāpanes šīs mokošās atmiņas?

-    Tās sniedz ieskatu un izpratni, rāda ceļu uz gudrību, devējs paskaidroja. Bez gudrības es nespētu pildīt savu pienākumu un dot padomu vecajo komitejai, kad mani izsauc.

-    Kādu gudrību var iegūt, piedzīvojot badu? Jona ievaidējās.

Vēders joprojām sāpēja, lai gan atmiņu pārraide bija beigusies.

-    Pirms vairākiem gadiem, sirmgalvis viņam atklāja,

-    vēl pirms tavas dzimšanas daudzi pilsoņi vecajo komitejai iesniedza lūgumrakstu. Viņi vēlējās palielināt dzimstības līmeni. Katrai dzemdētājai vajadzētu laist pasaulē četras dzīvības to triju dzīvību vietā, ko viņas iznēsā pašlaik. Lai iedzīvotāju skaits pieaugtu un mums būtu vairāk strādnieku.

Jona ieklausīdamies māja ar galvu. Tas šķiet saprātīgi.

-     Doma bija tāda, ka dažām ģimenes vienībām ir iespējas uzņemt papildu bērnu.

Jona atkal pamāja.

-    Manējā to varētu, viņš uzsvēra. Šogad pie mums ir Gabriels, un ar trešo bērnu ģimenē ir jautrāk.

-    Vecajo komiteja vērsās pie manis pēc padoma, devējs atklāja. Arī tai ierosinājums šķita saprātīgs, tomēr doma bija jauna, tāpēc vecajiem vajadzēja manu padomu.

-Vaijūs izmantojāt uzkrātās atmiņas?

Devējs atbildēja apstiprinoši. Visizteiktākās atmiņas šajā sakarā bija bada sajūta. Tā atceļojusi kopš vairākām paaudzēm, pirms vairākiem gadsimtiem. Iedzīvotāju skaits bija tik ļoti audzis, ka bads valdīja visur. Mokošs bads un bada nāve. Tad sekoja karš.

Karš? Šis jēdziens Jonam vēl bija svešs. Bada sajūtu viņš tagad pazina. Neviļus zēns uzlika roku uz vēdera, atsaucot atmiņā mocības, kad tas nebija piepildīts.

-    Tātad aprakstījāt šīs sāpes?

-    Par sāpēm neviens neko negrib dzirdēt. Viņi prasīja padomu. Es ieteicu nepalielināt iedzīvotāju skaitu.

-    Bet jūs teicāt, ka tas noticis vēl pirms manas dzimšanas. Tik reti kāds vēršas pie jums pēc padoma. Tikai tad, kad… Kad tas bija, kā jūs teicāt? Kad ļaudis sastopas ar tādu problēmu, kas iepriekš nekad nav bijusi? Un kad tas notika pēdējo reizi?

-    Vai atceries dienu, kad pār kopienu pārlaidās lidmašīna?

-Jā, tā mani nobiedēja.

-    Tāpat kā viņus. Viņi jau bija sagatavojušies to notriekt. Tomēr uzmeklēja mani, lai saņemtu padomu. Es ieteicu nogaidīt.

-   Kā jūs zinājāt? Kā zinājāt, ka pilots vienkārši apmaldījies?

-   Es to nezināju. Tikai izmantoju gudrību, kas man bija pieejama, pateicoties atmiņām. Zināju, ka pagātnē bijuši laiki briesmīgi laiki -, kad cilvēki aizgūtnēm, baiļu pārņemti, cits citu nogalināja un iznīcināja paši savu sugu.

Jonam prātā ienāca kāda doma.

-    Tas nozīmē, viņš lēnām izrunāja, ka jums ir ari atmiņas par graušanu un iznīcību. Un tās jānodod man, jo man jāiegūst gudrība.

Devējs piekrītoši pamāja.

-    Tas sāpēs! Jona piebilda.

Un tas nebija jautājums.

-    Tas neciešami sāpēs, vecais vīrs piekrita.

-    Bet kāpēc ikvienam nevar būt atmiņas? Šķiet, būtu mazliet vieglāk, ja atmiņas tiktu lietotas kopīgi. Jums un man mums nevajadzētu tik daudz ciest, ja arī pārējiem tiktu kāda daļa.

Devējs nopūtās.

-    Tev taisnība, viņš teica. Bet tad ikviens nestu šo nastu un tiktu sāpināts. Neviens to nevēlas. Tas arī ir īstais iemesls, kāpēc atmiņu saņēmēja pienākums visiem šķiet tik nozīmīgs un godājams. Viņi izredzēja mani un tevi -, lai paši atbrīvotos no šīs nastas.

-    Kad to izlēma? Jona dusmīgi ievaicājās. Tas nav godīgi! Mums kaut kas jāmaina!

-    Kāds ir tavs ierosinājums? Kā lai to izdarām? Nekad neesmu atradis īsto veidu, kaut gan man piemīt visa uzkrātā gudrība.

-     Bet tagad mēs esam divi, Jona aizrautīgi bilda. Kopā kaut ko varam izdomāt!

Devējs nolūkojās zēnā ar sāju smaidu.

-    Kāpēc neierosināt noteikumu maiņu? Jona ieminējās.

Vīrs iesmējās, un arī Jona bez prieka pasmaidīja.

-     Šis lēmums tika pieņemts ilgi pirms manis un tevis, skolotājs sacīja. Pirms iepriekšējā atmiņu saņēmēja un… viņš nogaidīja.

-   Vēl daudz, daudz senāk, Jona atkārtoja pazīstamo frāzi.

Kādreiz tā viņam bija likusies smieklīga. Reizēm savukārt šķitusi jēgpilna un svarīga.

Patlaban tā vēstīja ļaunu. Tagad Jona saprata, ka tā nozīmēja: izmaiņas nav iespējamas.

Jaunbērns Gabriels auga ar katru dienu un veiksmīgi izturēja izaugsmes testus, ar ko audzinātāji ik mēnesi pārbaudīja, vai viņš jau viens pats var sēdēt, aizsniegt un satvert nelielu priekšmetu; viņš lepojās arī ar sešiem zobiem. Dienas laikā, kā ziņoja tēvs, viņš uzvedās samērā līksmi un izrādīja vērā ņemamu saprašanu. Tomēr naktīs arvien bija nemierīgs, bieži šņukstēja un pieprasīja uzmanību.

-     Pēc papildlaika, ko esmu viņam veltījis, kādu vakaru tēvs teica pēc tam, kad Gabriels bija novannots un, apķēris savu nīlzirgu, rāmi gulēja mazajā šūpulī, kas tagad bija aizvietojis grozu, ceru, ka viņi to neatbrīvos.

-    Varbūt tā būtu labāk, māte ierosināja. Zinu, ka tev nav nekas pretim celties nakts vidū, bet man miega trūkums nāk par sliktu.

-    Ja atbrīvotu Gabrielu, vai mēs varētu saņemt citu jaunbērnu kā ciemiņu? Lilī pajautāja.

Meitene bija notupusies pie šūpuļa un šķobījās bērna acu priekšā; mazais viņai uzsmaidīja.

Jonas māte bailēs iepleta acis.

-    Nē. Tēvs, sabužinādams Lilī matus, smaidīja. Tas jau tāpat ir rets gadījums. Tik neskaidra situācija kā Gabrielam ilgi nevar pastāvēt. Iespējams, ka tas labu laiku netiks pieļauts.

-    Lai nu būtu kā būdams, viņš nopūtās, kādu bridi viņi šādu lēmumu nepieņems. Mēs visi pašlaik gatavojamies atbrīvošanai, kas mums, iespējams, būs jāveic pavisam drīz. Nākamajā mēnesī kādai dzimtmātei dzims dvīņu puikas.

-   Apžēliņ! māte pakratīja galvu. -Ja tie būs identiskie dvīņi, es ceru, ka tu nebūsi tas, kam nāksies…

-    Man tas būs jādara. Sarakstā esmu nākamais. Man būs jāizvēlas, kuru atstāt aprūpē un kurš jāatbrīvo. Lai gan tam nevajadzētu būt grūtam lēmumam. Parasti tiek ņemts vērā bērna svars piedzimstot. Atbrīvojam to, kurš sver mazāk.

Jona klausījās un pēkšņi iedomājās par tiltu, uz kura stāvēdams, bija prātojis par to, kāda varētu būt Cituriene. Vai tur bija kāds, kurš gaidīja un uzņēma mazo radību, tikko atbrīvoto dvīņu mazuli? Vai puika uzaugs Citurienē, pat nezinot, ka šajā kopienā dzīvo cilvēks, kurš izskatās uz mata tāpat kā viņš pats?

Mirkli viņš sajuta sīku, satraucošu cerību, kas, kā viņš pats apzinājās, bija diezgan muļķīga. Viņš cerēja, ka mazo sagaidīs Larisa vecā sieviete, kuru viņš bija vannojis. Jona atminējās Larisas mirdzošās acis, maigo balsi, zemos smieklus. Fiona nesen viņam bija teikusi, ka brīnišķīgas ceremonijas laikā Larisa atbrīvota.

Taču Jona arī zināja, ka vecļaudīm nepiešķir bērnus audzināšanai. Larisas dzīve Citurienē būs klusa un rāma tāda piedien vecļaudīm. Viņa nevarētu uzņemties jaunbērna aprūpi, jo tam nepieciešama audzināšana un barošana, un celšanās augšā naktīs, kad bērns raud.

-    Māt? Tēvs? Jona ieteicās, pats savas domas pārsteigts. Varbūt šonakt Gabriela šūpuli var atstāt manā istabā? Es zinu, kā viņš jāpabaro un jānomierina, un tas ļautu jums abiem izgulēties.

Neizskatījās, ka tēvu šī doma pārliecina. Tev miegs ir tik ciešs, Jona. Ja nu tu nepamosties, kad viņš raud?

Lilī bija gatava atbilde.

Ja neviens pie Gabriela nepieies, viņa aizrādīja, viņš sāks brēkt arvien skaļāk un tad pamodinās mūs visus, ja nu gadījumā Jona nepiecelsies.

Tēvs iesmējās. Tev taisnība, Lilī-bilī. Labi, Jona, šonakt pamēģināsim. Dabūšu brīvu nakti, un tā arī mātei ļausim izgulēties.

Nakts pirmajā pusē Gabriels gulēja mierīgi. Jona savā gultā kādu laiku snauda acīm ciet, laiku pa laikam paceldamies uz elkoņa, lai ieskatītos šūpulī.

Mazais gulēja uz vēdera, rociņas atmetis uz augšu abpus galvai, acīm ciet, elpa vienmērīga un mierīga. Beidzot arī Jona iemiga.

Ap pusnakti Jonu pamodināja Geiba nemierīgā grozīšanās. Mazais zem sedziņas dīdījās, vicināja rociņas un kunkstēja.

Jona piecēlās un piegāja pie Geiba šūpulīša, viegli paglaudīja mazulim muguriņu. Reizēm vairs neko nevajadzēja, lai mazulis atkal iemigtu. Bet šoreiz jaunbērns joprojām grozījās zem viņa rokām.

Ritmiski glaudot bērna muguriņu, Jona pēkšņi atcerējās brīnišķīgo braucienu ar burulaivu, ko sirmgalvis viņam bija pārraidījis pirms neilga laika: spoža, vējaina diena uz tirkīzzila ūdens klāja; dodoties arvien tālāk brāzmainā vējā, virs galvas plandās balta bura.

Zēns neapjauta, ka pārraida atmiņu; pēkšņi viņš apzinājās, ka atmiņu aina kļūst blāvāka tā caur Jonas roku aizslīd prom mazuļa būtībā. Gabriels pieklusa. Jona pēkšņā gribas uzplūdā pārsteigts mēģināja vilkt atpakaļ atmiņu driskas. Noņēmis roku no mazuļa muguras, zēns pārsteigts stāvēja pie gultiņas.

Sev viņš atkal atsauca atmiņā buru. Tā joprojām bija atrodama, tomēr debesu zilums bija pabalējis, laivas vieglās kustības lēnākas, bet ezera ūdens drūmāks un duļķaināks. Viņš mirkli pakavējās, sevi mierinādams par notikušo, tad norima un atgriezās savā gultā.

Rītausmai tuvojoties, mazulis pamodās un sāka činkstēt. Jona vēlreiz devās pie viņa. Šoreiz Jona apzināti uzlika roku bērnam uz muguras un atdeva atlikušās atmiņas par rāmo dienu uz ezera. Gabriels atkal iemiga.

Nomodā gulēdams, Jona pārdomāja notikušo. Viņam vairs nebija ne druskas no šīm atmiņām, un to viņam tiešām trūka. Viņš zināja, ka var lūgt devējam līdzīgas atmiņas. Varbūt par burāšanu okeānā, jo nu jau Jonam bija saprašana arī par okeānu; viņš zināja, kas tas ir, un atcerējās, ka iegūtajās atmiņās mēdz būt burulaivas.

Zēns prātoja, vai vajadzētu atzīties: viņš atdevis prom atmiņu ainu. Jona vēl nebija kvalificēts atmiņu saņēmējs, un arī Gabriels nebija atmiņu saņēmējs.

Sev piemītošā vara zēnu biedēja. Viņš nolēma neko neteikt.

15

Ienākot piebūves istabā, Jona apjauta, ka šodien viņu atkal sūtīs prom. Atbalstījis galvu rokās, vecais vīrs nekustīgi sēdēja krēslā.

-    Atnākšu rīt, kungs, zēns ātri ieteicās, tad it kā šaubīdamies piebilda: Ja nu vienīgi varu kaut kā palīdzēt.

Devējs sāpēs pārvērstu seju palūkojās uz puisēnu.

-    Es lūdzu, viņš izdvesa, paņem kādu daļu sāpju!

Jona viņam palīdzēja nokļūt līdz krēslam, kas atradās

līdzās gultai. Tad Jona ātri novilka tuniku un apgūlās uz vēdera.

-    Uzlieciet man rokas, viņš sacīja, iedomādamies, ka šādās ciešanās nepieciešams atgādinājums.

Zēns sajuta roku pieskārienu un līdz ar tām un caur tām sāpes. Jona saņēma dūšu un pievienojās atmiņām, kas mocīja skolotāju.

Vieta, kur viņš nonāca, bija pilna trokšņu, dūmu un apjukuma. Bija agrs rīts, tikko ausa gaisma, un virs zemes pacēlās nespodra, dzeltenīga dūmaka. Visapkārt plašā laukā, cik tālu vien sniedzās skatiens, zemē gulēja vaidoši vīri. Kāds zirgs, mežonīgi izvalbījis acis, ar saplosītiem iemauktiem trulā izmisumā klīda starp izkaisītajiem vīriešiem un, krēpes svaidīdams, pārbijies grudzināja. Visbeidzot tas paklupa, nokrita un vairs necēlās.

Pavisam tuvu Jona sadzirdēja kādu izkaltušā balsī lūdzamies:

-    Ūdeni…

Viņš pagrieza galvu uz to pusi, no kurienes atskanēja balss, un ieskatījās puspavērtās acīs zēnam, kas nebija daudz vecāks par viņu pašu. Jaunekļa seju un gaišos, savēlušos matus klāja netīrumi. Nedabiski izstieptām rokām un kājām viņš gulēja zemē, pelēkā uniforma bija piesūkusies svaigām asinīm.

Kopējā asinspirts nokrāsa dīvainā kārtā bija spoža: raupjais, putekļainais audums mirdzēja tumši sārtās asinīs, dzīvīgi zaļi zāles stiebri sajaucās ar gaišajiem zēna matiem.

Jauneklis izmisīgi raudzījās Jonā.

-    Ūdeni, viņš atkārtoja.

No mutes atkal izšļācās tumši sārtu asiņu straumīte, notraipot raupjo apkakles audumu un piedurkni.

Vienu roku Jona sāpēs nespēja pakustināt; caur sašķaidīto piedurknes audumu rēgojās kaut kas tāds, kas atgādināja saplosītu miesu un šķembainu kaulu. Viņš mēģināja pakustināt otru roku; to izdarīt varēja.

Jona gausi pagriezās uz sāniem, sataustīja tur metāla trauciņu, krampjainām kustībām noņēma tam vāciņu, ik pa brīdim apstādamies, lai mazinātu svelošās sāpes rokā. Kad trauks bija attaisīts, viņš lēnām izstiepa roku pāri asiņu klātajai zemei un mazpamazītēm tuvināja dzeramo trauku jaunekļa lūpām. Ūdens straumītes tecēja puiša atvērtajā mutē un nolija gar netīro zodu.

Atskanēja nopūta. Jaunekļa galva atslīga atpakaļ, apakšžoklis viegli atkārās, it kā viņš būtu ieraudzījis kaut ko pārsteidzošu. Acīm pārslīdēja blāvs tukšums. Viņš vairs neizdvesa ne skaņu.

Bet troksnis visapkārt nemitējās: vaidēja ievainoti vīri, tie sauca pēc ūdens un mātes un lūdzās drīzu nāvi. Zirgi nedabiskās pozās gulēj&uz zemes, cilāja galvas un reižu reizēm pret debesīm spārdīja apkaltas kājas.

Tālumā ducināja lielgabali. Vairākas stundas Jona gulēja šausmīgajā smakā un troksnī, klausīdamies, kā visapkārt mirst cilvēki un zirgi, un uzzināja, ko nozīmē karš.

Visbeidzot, vairs nespējot izturēt un apjēdzot, ka tagad sekos viņa paša nāve, Jona atvēra acis un atklāja, ka joprojām atrodas gultā.

Devējs bija novērsis skatienu, it kā pats nespētu izturēt to, ko zēnam nodarījis.

Piedod, vecais vīrs ar mokām izrunāja.

16

Jona vairs negribēja doties atpakaļ. Viņam pietika atmiņu, viņš vairs nekāroja pagodinājumu, nebija gatavs saņemt gudrību un pavisam nevēlējās izjust sāpes. Zēns alka atgūt savu bērnību, nobrāztos ceļgalus un bumbu spēles. Viņš sēdēja viens pats mājās pie loga, vērodams, kā citi bērni rotaļājas, kā pieaugušie iedzīvotāji ar divriteņiem minas mājās no darba, aizvadījuši dienu, kurā nekas īpašs nenotika, dzīvojot ierastu dzīvi bez ciešanām. Toties viņš bija izredzētais tāpat kā citi pirms viņa lai nestu pārējo nastas.

Izvēle nebija viņa rokās. Katru dienu, kā ierasts, viņš atgriezās piebūves istabā.

Pēc briesmīgās dienas, kad zēns saņēma atmiņas par karu, devējs ar viņu apgājās ļoti uzmanīgi un saudzīgi.

Ir tik daudz labu atmiņu, viņš Jonam atgādināja.

Tiesa: Jona bija paguvis piedzīvot neskaitāmus laimes brīžus, kādus iepriekš nebija pazinis. Viņš bija redzējis dzimšanas dienas ballīti, kur kādam bērnam tika pievērsta sevišķa uzmanība un svinēta viņa īpašā diena. Zēns saprata, kāds prieks tas ir būt īpašam, unikālam un lepoties ar to.

Jona bija apmeklējis muzejus un redzējis krāsainas gleznas krāsas viņš tagad pazina un spēja nosaukt.

Reiz kādā aizgrābtības pilnā atmiņu saņemšanas brīdī Jona jāja ar lāsumainu, brūnu zirgu pāri laukam, kas smaržoja pēc mitras zāles, nolēca no zirga pie neliela strauta, kur abi padzērās vēsu, spirdzinošu ūdeni. Zēns bija sapratis, kas ir dzīvniekirtm brīdī, kad zirgs pagrieza galvu prom no strauta un ar purnu draudzīgi piebikstīja Jonas plecam, zēns bija uztvēris neredzamu saikni starp cilvēku un dzīvnieku.

Jona bija staigājis cauri mežiem un naktī sēdējis līdzās ugunskuram. Lai gan viņam bija nācies piedzīvot atmiņas par zaudējuma sāpēm un vientulību, viņš tagad bija ieguvis arī izpratni par to, kas ir vienatne un kādu atspirdzinājumu tā sniedz.

-    Kāda ir jūsu mīļākā atmiņa? Jona jautāja devējam. Jums tā nav jādod prom, zēns ātri piebilda. Tikai pastāstiet, lai es varu gaidīt, jo man tā vienalga būs jāsaņem, kad mūsu darbs ies uz beigām.

Sirmgalvis smaidīja.

-    Liecies slīpi! viņš mudināja. Pārraidīšu to labprāt.

Jona uztvēra spēju prieku, tiklidz atmiņa sākās. Dažkārt pagāja zināms laiks, iekams zēnam izdevās atrast pareizo skatpunktu, īsto vietu šajās atmiņu ainās. Bet šoreiz viņš iejutās uzreiz, šīs atmiņas caurauda laime.

Viņš atradās cilvēku pilnā istabā, telpā bija silts kamīnā kūrās uguns. Caur logu varēja redzēt, ka ārā ir tumšs un snieg. Visapkārt dega krāsainas gaismiņas sarkanas, zaļas un dzeltenas; tās karājās eglītē, kas savādā kārtā atradās istabas vidū. Uz galda pulētā zelta krāsas statīvā bija iedegtas sveces, kas izplatīja maigu, mirgojošu gaismu. Zēns saoda, ka kaut kas tiek cepts, telpā izplatījās smarža, un viņš izdzirda klusus smieklus. Netālu no kamīna bija izlaidies suns, spalva tam laistījās gaiši brūnganā krāsā.

Uz grīdas atradās arī dažādas kārbas, ietītas krāsainos papīros un pārsietas spožām lentēm. Jona noskatījās, kā mazs bērns sainīšus ņem pa vienam un dod tos apkārt istabai citiem bērniem, pieaugušajiem, kas acīmredzot bija bērnu vecāki, un kādam pavecam, klusam pārim vīrietim un sievietei, kas smaidot sēdēja blakus uz dīvāna.

Jona raudzījās, kā cilvēki cits pēc cita sāk raisīt vaļā saiņus, attin spožos papīrus un ņem ārā rotaļlietas, drēbes un grāmatas. Telpā skanēja prieka un pārsteiguma saucieni, cilvēki apkampās.

Mazais bērns piegāja pie vecākās sievietes un apsēdās viņai klēpī, cieši pieglaužot vaigu.

Jona atvēra acis un apmierinājuma pilns gulēja gultā, vēl joprojām tīksminoties par silto un mierinošo atmiņu. Tas viss, ko viņš vērtēja ļoti augstu, bija šajā atmiņā.

-    Ko tu uztvēri? devējs vaicāja.

-    Siltumu, Jona atbildēja. Un laimes izjūtu. Ļaujiet man padomāt! Ģimeni. Tā bija tāda kā svinēšana, brīvdienas. Un vēl kaut kas nevaru tam atrast vārdu.

-    Tu to atradīsi.

-     Kas bija tie vecākie ļaudis? Kāpēc viņi tur uzturējās? Jona bija izbrīnīts, redzot viņus vienā telpā kopā ar pārējiem. Kopienas vecļaudis nekad neatstāja viņiem paredzētās telpas, vecļaužu mītni, kur par viņiem tik labi rūpējās un viņus cienīja.

-    Tie bija vecvecāki.

-    Vecie vecāki?

-    Vecvecāki. Tas nozīmē vecāku vecāki.

-    Un vēl daudz senāk? Jona iesmējās. Tātad varētu būt arī vecāku vecāku vecāki?

Devējs arī iesmējās. Jā, tev taisnība. Tas mazliet atgādina raudzīšanos spogulī, kurā ir vēl viens spogulis, un tā tālāk.

Jona savilka seju grimasē. Arī maniem vecākiem taču bijuši māte un tēvs! Es par to nekad nebiju domājis. Kas ir manu vecāku vecāki? Un kur viņi tagad ir?

-     Vari to uzzināt Pieejamo ierakstu hallē. Tur tu sameklētu viņu vārdus. Bet padomā, dēls! Ja tu pieteiksies, lai tev piešķirtu bērnu, tad kas būs viņa vecāku vecāki? Kas būs šī bērna vecvecāki?

-    Saprotams, mans tēvs un māte.

-    Un kur viņi tad atradīsies?

Jona domāja.

-    A, viņš lēnām atskārta. Kad pabeigšu apmācību un kļūšu par pilntiesīgu pieaugušo, saņemšu pats savu mājokli. Un, kad Lilī pieaugs, pēc dažiem gadiem, ari viņa saņems savu mājokli un varbūt arī dzīvesbiedru, un arī bērnus ja pieteiksies un tad māte un tēvs…

-Jā, tā būs.

-     Kamēr spēs strādāt un dot savu artavu kopienai, viņi dzīvos kopā ar citiem bezbērnu pieaugušajiem. Bet viņi vairs nepiedalīsies mūsu dzīvē. Un pēc tam, kad pienāks laiks, viņi dosies uz vecļaužu namu, Jona turpināja. Tagad viņš skaļi prātoja. Un tur par viņiem pienācīgi rūpēsies, un viņi tiks cienīti un godāti, un pēc tam viņus atbrīvos krāšņas ceremonijas laikā.

-    Kuru tu neapmeklēsi, devējs atgādināja.

-    Nē, protams, ne es to pat nezināšu. Būšu aizņemts ar savu dzīvi. Tāpat kā Liii. Tātad mūsu bērni, ja tādi būs, ari nezinās, kas ir viņu vecvecāki. Šķiet, ka tas ir visai labi nokārtots, vai ne? Tas, ko darām savā kopienā? Jona ievaicājās. Pirms nebiju saņēmis šo atmiņu, es neapjautu, ka iespējams ari citādi.

-Jā, nokārtots labi, devējs piekrita.

Jona svārstījās. Man tomēr ļoti patika tā atmiņa. Es saprotu, kāpēc jums tā ir vismīļākā. Tikai nespēju atrast tam visam vārdu sajūtai, kas valdīja telpā.

-    Mīlestība, vecais vīrs pateica priekšā.

Jona atkārtoja. Mīlestība.

Tas zēnam bija jauns vārds, jauns jēdziens.

Kādu bridi abi klusēja. Tad Jona atkal iejautājās.

-    Devēj? -Jā?

-    Tas, ko tagad teikšu, man liekas ļoti muļķīgi. Pavisam aplam.

-    Nesaki tā. Te nekas nevar būt aplam. Uzticies atmiņām un tam, kā tās liek justies.

-    Labi, Jona lūkojās grīdā. Zinu, ka tagad jums šīs atmiņas vairs nav, jo jūs tās atdevāt man, tāpēc varbūt vairs nesapratīsiet…

-    Sapratīšu. No šīs atmiņas vēl neliela tērcīte ir palikusi, turklāt man ir ari citas atmiņas par ģimeni, brīvdienām, svētkiem un laimi. Par mīlestību.

Jona izspēra laukā to, ko domāja:

-    Liekas, ka… nu es saprotu, ka tas nebija pārāk praktiski dzīvot kopā ar vecļaudīm tur, kur par viņiem varbūt tik labi nerūpējās, kā tas ir tagad pie mums, un ka mēs visu esam labāk noorganizējuši. Bet patiesībā šķiet, ka tā sajūta… nu, ka patiesībā toreiz bija diezgan jauki. Man… man gribētos, lai būtu tā kā toreiz, un tad jūs varētu būt mans vecvecāks. Tā ģimene atmiņās šķita…

Zēns sastomījās, nespējot atrast īsto vārdu.

-    Pilnīgāka? sirmgalvis ierosināja.

Jona pamāja. Man patika sajust mīlestību, viņš atzinās.

Tad uztraucies paskatījās uz sienas skaļruņiem, pārliecinādamies, ka viņus neviens nenoklausās.

-    Kaut mums joprojām tā būtu, viņš nočukstēja. Tad ātri piebilda: Es saprotu, ka tas īsti pareizi nedarbotos. Un tagad viss tiek organizēts labāk. Es saprotu, ka dzīvot tā kā toreiz ir bīstami.

-    Kā to saprast?

Jona mirkli svārstījās. Viņš tiešām nebija pārliecināts, ko ar teikto domājis. Viņš nojauta, ka toreizējā dzīvošanā bija zināms riska faktors, kaut gan nebija pārliecināts, kā tas izpaudās.

Visbeidzot Jona mēģināja paskaidrot.

-    Tajā istabā dega uguns kamīna liesmas, uz galda bija sveces. Es tiešām saprotu, kāpēc šīs lietas tagad ir aizliegtas. Tomēr, viņš lēni, it kā pats sev piebilda, man patika gaisma, ko tās izplatīja. Un siltums.

-    Mammu? Tēt? pēc vakariņām Jona sadūšojās jautājumam. Gribu kaut ko vaicāt.

-    Un kas tas būtu, Jona? tēvs painteresējās.

Zēns piespieda sevi izteikt vārdus, kaut gan juta vaigos kāpjam mulsuma vilni. Visu ceļu mājup no piebūves telpas puika bija izmēģinājis, kā šie vārdi skan.

-    Vai jūs mani mīlat?

Kādu bridi telpā valdīja neveikls klusums. Tad tēvs iekrekstējās.

-    Jona! Un tieši tu! Lūdzu, ievēro taču runas precizitāti!

-    Kā tu to domā? Jona vaicāja. Viņš nebija gaidījis, ka šie vārdi šķitis amizanti.

-    Tēvam šķiet, ka tu izmantoji ļoti vispārīgu vārdu, kas kļuvis tik bezjēdzīgs, ka to gandrīz esam atmetuši, māte uzmanīgi paskaidroja.

Jona pārsteigumā skatījās uz vecākiem. Bezjēdzīgs? Viņš nekad nebija izjutis kaut ko tik jēgpilnu kā šīs atmiņas.

-    Saprotams, kopienas dzīve nevar ritēt nevainojami, ja neizsakāmies precīzi. Tev būtu vajadzējis jautāt: "Vai tu priecājies par mani?" Un atbilde noteikti ir: "Jā," māte paskaidroja.

Tēvs ierosināja:

-    Vai arī: "Vai tu lepojies ar maniem sasniegumiem?" Un atbilde no visas sirds skanētu: "Jā."

-    Vai saproti, kāpēc ir nepiemēroti izmantot vārdu "mīlestība"? māte neatlaidās.

Jona pamāja ar galvu. Jā, paldies. Es saprotu, zēns gausi novilka.

Tā bija pirmā reize, kad viņš vecākiem meloja.

-    Gabriel! tonakt Jona čukstus sauca mazo puisēnu.

Mazā bērna gultiņa atkal bija ienesta viņa istabā.

Pēc tam kad Geibs četras naktis bija Jonas istabā mierīgi gulējis, vecāki paziņoja, ka eksperiments bijis sekmīgs un Jona ir varonis. Gabriels auga ātri, nu jau smejoties rāpoja pāri istabai un varēja piecelties kājās. Nu jau viņu audzināšanas centrā varot paaugstināt statusā, tēvs priecīgi paziņoja. Jo tagad mazuļa naktsmiegs bija nepārtraukts. Jaunbērnam varēja dot oficiālu vārdu un decembra ceremonijas laikā piešķirt viņu kādai ģimenei. Līdz tam bija atlikuši vēl divi mēneši.

Bet, kad viņu naktīs paturēja audzināšanas centrā, puika atkal bija modies un raudājis.

Tāpēc Geibs bija atpakaļ Jonas guļamistabā. Audzināšanas centrā bija nolēmuši dot vēl mazliet laika. Geibam acīmredzot patika gulēt Jonas istabā, tāpēc viņam tur vēl mazliet jāuzturas, lai miega paradums nostiprinātos. Audzinātāji uz Gabriela nākotnes izredzēm raudzījās ļoti optimistiski.

Uz Jona čukstu neviens neatsaucās. Gabriels bija cieši aizmidzis.

-    Viss varētu mainīties, Jona turpināja. Kaut kas varētu būt citādi. Es nezinu, kā to panākt, bet kaut kādā veidā pārmaiņām jābūt iespējamām. Mums taču varētu būt krāsas! Un vecvecāki, viņš piebilda, vērdamies griestos cauri vakara krēslai. Un atmiņas būtu ikvienam.

-   Tu taču zini par atmiņām, viņš čukstēja, pagriezdamies uz gultiņas pusi.

Gabriels elpoja vienmērīgi un rāmi. Jonam patika, ka mazais guļ te, lai gan viņš jutās vainīgs par savu noslēpumu. Katru nakti viņš pārraidīja atmiņas Gabrielam: atmiņas par laivu braucieniem un piknikiem saulē; par lietus smidzināšanu uz palodzēm un to, kā tas ir basām kājām dejot pielijušā pļavā.

-    Geib?

Mazulis miegā sakustējās. Jona palūkojās uz viņu. Un varētu taču būt mīlestība, Jona čukstēja.

Nākamajā rītā Jona pirmo reizi neiedzēra savu tableti. Kaut kas viņā audzis līdztekus atmiņām mudināja zāles vairs nelietot.

17

Šodien izsludināta iepriekš neplānota brīvdiena.

Visi Jona, māte ar tēvu un Lilī pārsteigumā pagriezās pret sienas skaļruni, no kurienes atskanēja paziņojums. Tas notika ļoti reti un visai kopienai sagādāja negaidītu iepriecinājumu. Pieaugušajiem nevajadzēja doties parastajās dienas gaitās, bērniem nebija jāiet uz skolu, mācībām vai jāveic brīvprātīgais darbs. Nepieciešamos pienākumus: audzināšanu, pārtikas piegādi un vecļaužu aprūpi veica strādnieki-aizstājēji; par to viņiem vēlāk piešķirs citu brīvdienu. Kopiena bija brīva.

Jona iesmējās un nolika pie malas mājasdarbu, ar ko jau bija grasījies doties uz skolu. Patlaban skolas mācības viņam vairs tik ļoti nerūpēja, pavisam drīz beigsies arī oficiālā apmācība. Tomēr divpadsmitgadniekiem, lai gan viņi jau bija uzsākuši pieaugušo apmācību, joprojām bija jāiegaumē nebeidzami noteikumu saraksti un jāapgūst, kā rīkoties ar jaunākajām tehnoloģijām.

Jona novēlēja vecākiem, māsai un Geibam jauki pavadīt dienu un, paķēris divriteni, devās meklēt Ašeru.

Nu jau četras nedēļas viņš no rītiem nelietoja tableti. Alkas bija atgriezušās, un zēns jutās mazliet vainīgs par patīkamajiem sapņiem miegā. Bet viņš zināja, ka nevēlas atgriezties pasaulē, kur nav jūtu un kur viņš tik ilgi bija dzīvojis.

Šīs jaunās, pacilājošās noskaņas izpaudās ne tikai miegā. Lai gan viņš zināja, ka jaunās izjūtas raisa tas, ka viņš no rītiem vairs nelieto tableti, tomēr šķita, ka iemesls varētu būt arī saņemtās atmiņas. Tagad viņš spēja saredzēt visas krāsas, turklāt ilglaicīgi koki, zāle un krūmi bija un palika zaļi; tā viņš tos tagad saskatīja. Gabriela rozā vaigi tādi ari palika, pat ja mazulis gulēja. Un āboli tie vienmēr bija sarkani.

Ar atmiņu palīdzību viņš bija vērojis gan okeānu un kalnu ezerus, gan straumes, kas urdza caur meža biezokņiem. Nu viņš iepriekš tik labi zināmo upes krastu uzlūkoja pavisam citādām acīm novērtēja upes krāsu un gaismu, un vēsturi, ko nesa līdzi lēni plūstošie ūdeņi; viņš arī zināja, ka pastāv Cituriene, kur upe bija sākusies. Tāpat kā Cituriene, uz kurieni tā plūst.

Šajā negaidītajā brīvdienā zēns bija no tiesas laimīgs; arī senāk brīvdienās viņš tāds parasti bija, bet šoreiz laimi izjuta dziļāk nekā toreiz. Kā vienmēr, piedomādams pie precīza izteiksmes veida, Jona apjauta, ka tagad viņš visu apjēdz atšķirīgā dziļumā. Tās vairs nebija emocijas, ko katru vakaru katrā mājoklī ikviens kopienas iedzīvotājs nebeidzami gari analizēja.

Dusmojos, jo viens zeņķis pārkāpa noteikumus, kas jāievēro spēļu laukumā! Lilī reiz bija izšāvusi, kratīdama dūrē savilktu rociņu pret iedomātu pretinieku un tā visiem darot zināmu, ka ir nikna.

Pārējie ģimenes locekļi arī Jona apsprieda, kāds gan varētu būt šī noteikumu pārkāpuma iemesls. Sekoja saruna par to, ka nepieciešama izpratne un pacietība, līdz Lilī dūrīte atlaidās un dusmas bija pārgājušas.

Tagad Jona saprata, ka Lilī nemaz nebija dusmīga. Drīzāk to varēja nosaukt par mirklīgu aizkaitinājumu. To zēns varēja teikt ar pārliecību, jo nu viņš patiešām zināja, ko nozīmē īstas dusmas.

Saņemtajās atmiņās viņš bija piedzīvojis netaisnību un cietsirdību un uz to.reaģējis ar tik svelošu niknumu, ka doma par iespēju to mierīgi pārrunāt pie ģimenes vakariņu galda likās neiespejama.

-    Šodien es jutos bēdīga, māte bija sacījusi, un visi metās viņu mierināt.

Bet tagad Jona bija paspējis piedzīvot īstas bēdas. Viņš bija iepazinis lielu nelaimi. Viņš zināja, ka šīs jūtas nevar tik ātri remdēt un izgaisināt. Tās bija dziļākas un nebija tik vienkārši izstāstāmas. Tās varēja tikai izjust.

Šodien viņš jutās laimīgs.

-     Ašer! zēns sauca, ieraudzījis drauga divriteni, atbalstītu pret koku netālu no spēļu laukuma.

Turpat mētājās arī citi velosipēdi. Brīvdienā bija atļauts neievērot darbadienā obligātos kārtības noteikumus.

Jona nobremzēja, apstājās un nometa arī savu divriteni līdzās pārējiem.

-    Hei, Aš! viņš izsaucās, lūkodamies apkārt.

Laukumā neviena nebija.

-    Kur tu esi?

-     Ššš! bērna balss atskanēja no netālajiem krūmiem. Piu! Piu! Piu!

Vienpadsmitgadniece, vārdā Taņa, izklunkurēja no paslēptuves un, dramatiskā kustībā saķērusi vēderu, līkločiem steberēja prom pa zālāju, skaļi vaidēdama.

-    Trāpīts! viņa izsaucās un saviebtu seju nokrita zālē.

-    Blam!

Stāvēdams spēļu laukuma pretējā pusē, Jona pazina Ašera balsi un beidzot ieraudzīja draugu, kas, mērķēdams ar iedomātu ieroci, metās no viena koka aizsega pie cita.

Zēns soli atkāpās un pietupdamies paslēpās aiz Ašera divriteņa tā, lai nebūtu saskatāms. Šo spēli viņi neskaitāmas reizes bija spēlējuši kopā ar citiem bērniem; tā bija rotaļa ar labajiem un sliktajiem nekaitīgs brīvā laika kavēklis, lai iztērētu uzkrāto enerģiju. Tā beidzās tikai tad, kad visi dalībnieki nedabiskā pozā nekustīgi gulēja zemē.

Nekad Jonam nebija ienācis prātā, ka šī spēle atgādina karu.

-    Uzbrukumā! Tas bija sauciens no nelielas noliktavas, kur glabājās spēļu piederumi.

Trīs bērni izrāvās uz priekšu, izstieptajās rokās turēdami iedomātus ieročus.

No pretējās laukuma malas atskanēja kliedziens:

-    Pretuzbrukumā!

Bariņš bērnu arī Jona pamanīja Fionu, kura parādījās redzeslokā; viņi pieliekušies skrēja pāri laukam, imitējot šaušanu. Daži bērni apstājās, krampjaini sagrāba sevi aiz pleciem un krūtīm un tēloja, it kā viņiem būtu trāpīts. Tad viss pulciņš krita pie zemes, pūlēdamies apspiest smieklus.

Jonu pārņēma dīvains grūtums. Viņš attapās, ka tuvojas laukuma vidum.

-     Tev trāpīja, Jona! Ašers iebrēcās, paslēpies aiz koka. Piu! Tev atkal trāpija!

Laukuma vidū stāvēja Jona viens pats. Vairāki bērni pacēla galvu un nemierīgi viņā nolūkojās. Uzbrūkošās kaujas vienības palēnināja gaitu, izslējās kājās no rāpus pozīcijas un vēroja, ko viņš darīs.

Domās Jonam pavīdēja reiz atmiņās redzēta smagi ievainota jaunieša seja; puisis bija lūdzis dzert. Pēkšņi zēns sāka smagi dvašot un cīnījās pēc elpas.

Kāds bērns pacēla savu iztēles ieroci, it kā raidītu iznīcinošu šāviņu. _

-    Pfūu!

Tad visi apklusa un neveikli apstājās. Bija dzirdama tikai Jonas drebošā elpa. Viņš mēģināja neraudāt.

Pēc kāda laika, kad nekas nenotika un nemainījās, bērni satraukušies saskatījās un cits pēc cita atstāja laukumu. Jona izdzirda, kā viņi paceļ divriteņus un dodas pa taku prom no laukuma.

Palika tikai Ašers un Fiona.

-    Kas noticis, Jona? Tā taču bija tikai spēle, Fiona sacīja.

-    Tu visu sabojāji, Ašers aizkaitināti piebilda.

-    Nekad vairs to nespēlējiet, Jona lūdzās.

-    Mani te apmāca par atpūtas vadītāju, Ašers dusmīgi norādīja. Spēles nav tavā kompotencē.

-    Kompetencē, Jona automātiski viņu izlaboja.

-    Nu un tad! Tu nediktēsi, ko mums spēlēt un ko ne, lai arī esi nākamais atmiņu saņēmējs!

Tad Ašers uz viņu piesardzīgi palūkojās.

-    Atvainojos, ka neveltu tev pienācīgu cieņu, viņš nomurmināja.

-    Ašer, Jona bilda. Viņš mēģināja runāt uzmanīgi, laipni, lai precīzi izteiktos. Tu nezini, kas tas ir. Es pats to vēl nesen nezināju. Bet tā ir nežēlīga spēle. Kādreiz bija…

-Jau sacīju, Jona, ka atvainojos.

Jona nopūtās. Tam nebija jēgas. Protams, Ašers to nesaprastu.

-     Pieņemu tavu atvainošanos, Ašer, zēns nogurušā balsī bilda.

-     Izbrauksim gar upi ar riteņiem? Fiona, nervozi kodīdama lūpu, jautāja.

Jona palūkojās uz meiteni. Viņa bija tik jauka! īsu brīdi Jonam tā šķita neatvairāma doma: mierīgi izbraukt ar riteņiem, sarunās un smieklos pavadīt laiku ar jauko sieviešu kārtas draudzeni. Bet zēns apjauta, ka tagad viņam šādi brīži ir liegti. Viņš pakratīja galvu. Pēc brīža abi viņa draugi atgriezās pie divriteņiem un, pacēluši tos, traucās prom. Jona noskatījās viņiem pakaļ.

Zaudējuma sajūtas satriekts, zēns aizvilkās līdz soliņam pie noliktavas. Bērnība, draudzība, bezrūpīgā drošība tas viss šķita aizslīdam. Jaunās, trauksmainās izjūtas vēl pastiprināja skumjas par to, kā citi smējās un klaigāja, spēlējot karu.

Jona saprata, ka pārējie bērni, kam tādu atmiņu nav, nespēj izprast viņa noskaņojumu. Puisēns juta pāri plūstošu mīlestību pret Ašeru un Fionu. Viņiem tādu atmiņu nebija, tāpēc draugi Jonu nesaprata. Un Jona nedrīkstēja viņiem tās sniegt.

Zēns pilnīgi droši apzinājās, ka neko nespēj mainīt.

Tovakar mājās Liii priecīgi čaloja par brīvdienā piedzīvoto: viņa spēlējusies ar draugiem, tad laukā visi kopā pusdienojuši, un meitene atzinās, ka izmēģinājusi pabraukt ar tēva divriteni. Pavisam īsu brītiņu.

-    Nevaru sagaidīt, kad saņemšu pati savu riteni. Tas būs nākamo mēnesi. Tēva ritenis man ir par lielu. Es nokritu, viņa lietišķi skaidroja, piebilzdama: Labi, ka Geibs tad nebija bērnu krēsliņā.

-    Labi gan, māte piekrita, saraukusi pieri.

Gabriels, izdzirdot savu vārdu, sāka mētāt rociņas.

Pirms nedēļas viņš bijasģcis staigāt. Tēvs atgādināja,

ka pirmie jaunbērna solīši vienmēr ir iemesls nelielai ceremonijai audzināšanas centrā. Tomēr tas bija arī laiks, kad aprūpētāji sāka izmantot disciplīnas rīksti. Tēvs slaiko instrumentu bija atnesis līdzi uz mājām gadījumam, ja Gabriels darītu blēņas.

Taču bērns bija ar visu apmierināts un mierīgs. Nu viņš steberēja pāri istabai, priecīgi spurgdams.

-    Gei! mazais čivināja. Gei!

Tā viņš izrunāja savu vārdu.

Jona atplauka. Ja neņem vērā gaišo un gaidpilno rītu, šī diena bija bez prieka.

Tomēr viņš atvairīja drūmās domas. Puika iedomājās, ka varētu sākt Lilī apmācīt braukt ar riteni, lai viņa pēc deviņgadnieku ceremonijas spētu pati droši ripināt ar braucamo. Un tas būs pavisam drīz. Grūti noticēt, ka tūlīt atkal būs decembris un kopš ceremonijas, kad viņam apritēja divpadsmit, pagājis jau gandrīz gads.

Jona smaidīja, noraudzīdamies, kā mazais sper solīti pie solīša, pats priecīgi pārsteigts par jaunatklāto gaitu.

-    Šovakar iešu agri gulēt, tēvs ieteicās. Rīt man būs gara diena, jo gaidāmas dvīņu dzemdības, un pārbaudes liecina, ka tie būs identiskie dvīņi.

-    Viens paliek šeit, otrs Citurienei, Lilī iedziedājās. Viens šeit, otrs Citur…

-   Vai viņu tiešām aizved uz Citurieni? Jona gribēja zināt.

-    Nē, man tikai jāizdara izvēle. Es viņus nosveru, lielāko nododu audzinātājam, kas gaida turpat blakus, bet mazāko nomazgāju un parūpējos, lai viņš justos ērti. Tad veicu īsu atbrīvošanas ceremoniju un, viņš paskatījās lejup uz Gabrielu, tad pamāju atā, atā, tēvs sacīja īpaši maigā intonācijā, kādā parasti vērsās pie jaunbērniem. Tad viņš atkārtoja ierasto atvadu žestu.

Gabriels spurdza un māja pretim.

-   Un tad kāds cits nāk un viņu paņem? Vai tas ir kāds no Citurienes?

-    Tieši tā, Jona-bona.

Jona izbrīnījās, ka tēvs viņu uzrunā kādreiz lietotajā mīļvārdiņā.

Lilī šķita iegrimusi dziļās domās.

-Ja nu viņi mazo dvīni Citurienē nosauc, piemēram, par Jonatanu? Un tad te, kopienā, vārda došanas ceremonijā, arī otru dvīni nosauc par Jonatanu? Tad būs divi vienādi bērni ar tādiem pašiem vārdiem, un abi izskatīsies pilnīgi vienādi. Kādu dienu, varbūt sešu gadu vecumā, kad viena sešgadnieku grupa dotos ciemos pie citas kopienas, arī otrajā kopienā būtu Jonatans, kas izskatītos tieši tāds pats kā mūsējais Jonatans. Tad viņus sajauktu un mājās atvestu to otro Jonatanu, un varbūt viņa vecāki to neievērotu, un tad…

Viņa apstājās, lai ievilktu elpu.

-   Lilī, māte sacīja. Man ienāca prātā lieliska doma. Varbūt, kad tev paliks divpadsmit, tu dabūsi stāstnieces darbu. Kopienā ilgu laiku nav bijis neviena stāstnieka. Ja es būtu komitejā, es tevi noteikti izvēlētos šim darbam.

Lilī savilka lūpas platā smaidā.

-    Man ir pat labāka doma vēl kādam stāstam, meitene paziņoja. Ja nu mēs visi esam dvīņi, taču to nezinām? Un ja nu Citurienē ir vēl kāda Lilī un kāds Jona, un vēl kāds tieši tāds pats kā tēvs un kāds Ašers, un otra vecajo vadītāja un cits.'..?

Tēvs iestenējās.

-    Lilī, viņš mudināja, laiks doties gulēt.

18

-   Devēj, Jona nākamajā dienā vaicāja. Vai jūs pats kādreiz prātojat par atbrīvošanu?

-    Tu domā, manu atbrīvošanu vai vispārīgi?

-    Gan tā, gan šitā. Es atvai… tas ir, gribu teikt, ka man vajag izteikties precīzāk. Bet neatrodu īstos vārdus.

-    Apsēdies! Nav jāguļ, kad vienkārši runājam.

Zēns, jau paguvis izstiepties gultā, kad jautājums bija

ienācis prātā, apsēdās.

-    Laiku pa laikam par to iedomājos gan, sirmgalvis atklāja. Atbrīvošanu iedomājos tādos brīžos, kad man neizturami sāp. Reizēm vēlos, kaut varētu lūgt iespēju tikt atbrīvotam, tomēr nav ļauts to darīt, iekams nebūs apmācīts jauns atmiņu saņēmējs.

-    Tātad es, Jona nomākti atsaucās.

Viņš nejutās sajūsmināts par visai drīzajām apmācības beigām. Tas nozīmēja, ka tuvojas laiks, kad viņš kļūs par jauno atmiņu saņēmēju. Puikam bija skaidrs, ka, par spīti paredzētajam godam, šī dzīve būs smaga un vientuļa.

-    Arī es nedrīkstu pieprasīt atbrīvošanu. Tas rakstīts manos noteikumos.

Devējs skarbi iesmējās. Zinu. Šo noteikumu vecajie aši vien iestrādāja pēc neveiksmes pirms desmit gadiem.

Atkal un atkal Jonam nācās dzirdēt par iepriekšējo izgāšanos. Bet viņš joprojām nesaprata, kas īsti bija noticis pirms desmit gadiem.

-     Lūdzu, pastāstiet, kas-toreiz atgadījās! viņš gribēja zināt.

Virs paraustīja plecus.

-     Viss bija pavisam vienkārši. Vajadzēja izraudzīt nākamo atmiņu saņēmēju, tāpat kā tas bija ar tevi. Viss noritēja bez aizķeršanās. Ceremonijas laikā tika paziņots, kurš ir izredzētais. Pūlis uzgavilēja, tieši tāpat kā ļaudis sveica tevi. Jaunais atmiņu saņēmējs bija apmulsis un mazliet nobijies gluži tāpat kā tu.

-    Vecāki teica, ka tā bijusi meitene.

Vecais virs pamāja ar galvu.

Jona iedomājās labāko draudzeni Fionu un bailēs nodrebinājās. Viņš nu gan negribētu, lai liegā un trauslā meitene dabūtu ciest tāpat kā viņš, uzņemot sevī visas atmiņas.

-    Kāda viņa bija? Jona vaicāja Izredzētajam.

Devējs, domās iegrimis, šķita noskumis. Viņa bija

tiešām pārsteidzoši sekmīga jauna meitene. Ļoti savaldīga un nosvērta. Gudra, labprāt apguva kaut ko jaunu.

Vecais vīrs papurināja galvu un dziļi ievilka elpu. Zini, Jona, kad viņa ieradās pie manis šajā telpā un sacīja, ka ir gatava uzsākt apmācību…

Jona iespraucās ar jautājumu. Kā viņu sauca? Vecāki sacīja, ka šo vārdu kopienā vairs nedrīkstot izrunāt. Bet vai man to varētu pateikt?

Devējs, brīdi šaubījies, klusēja, it kā vārda izrunāšana izraisītu milzīgas sāpes.

-    Viņas vārds bija Rozmarija, viņš beidzot bilda.

-    Rozmarija. Skaists vārds.

Sirmgalvis turpināja. Kad viņa ieradās pie manis pirmo reizi, apsēdās tieši tajā pašā krēslā, kur tu, kad te ienāci, meitene gribēja daudz ko uzzināt, bija satraukusies un mazliet nobijusies. Mēs parunājāmies. Mēģināju visu izskaidrot, cik labi vien spēju.

-    Tāpat kā man.

Vecais vīrs rūgti pasmējās. Ir grūti skaidrot. Cilvēki te neko tādu nav pieredzējuši. Tomēr mēģināju. Un viņa ļoti uzmanīgi klausījās. Atceros, viņas acis izstaroja rāmu gaismu.

Pēkšņi viņš palūkojās augšup.

-    Atceries, es tev pārraidīju atmiņu un piekodināju, ka tā ir viena no pašām mīļākajām atmiņām. Kāda drusciņa man vēl joprojām ir palikusi. Atsauc atmiņā: istaba, kurā pulcējās ģimene kopā ar vecvecākiem.

Jona pamāja ar galvu. Protams, viņš to atminējās.

-   Jā, zēns sacīja. Brīnišķīgā sajūta. Tu teici, ka tā esot mīlestība.

-    Tad zini, ka to es jutu pret Rozmariju, devējs paskaidroja. Es viņu mīlēju. Arī tevi, vecais vīrs piebilda.

-    Kas ar viņu notika? Jona vaicāja.

-    Sākām apmācību. Meitene spēja labi uztvert, tāpat kā tu, un ļoti steidzās, gribēja ātri piedzīvot jaunu pieredzi. Joprojām dzirdu viņas smieklus…

Tad balss ietrīsējās un apdzisa.

-    Kas notika? Jona pēc brīža ieprasījās. Lūdzu, pastāsti!

Devējs aizvēra acis.

-     Bija jāpārraida sāpes, Jona, un tas salauza manu sirdi. Bet tas ir mans darbs. Man tas bija jādara tāpat kā tagad ar tevi.

Telpā valdīja klusums. Jona nogaidīja. Devējs atkal ierunājās.

-    Piecas nedēļas. Un tad-viss. Atdevu viņai laimīgās atmiņas: braucienu karuselī, spēles ar kaķēnu, pikniku. Dažkārt izvēlējos tādu atmiņu, kas liktu viņai smieties. Man ļoti patika smiekli šajā istabā, kur tik ilgi valdījis klusums. Bet viņa bija tāda pati kā tu, Jona. Gribēja piedzīvot visu. Viņa apgalvoja, ka tā esot viņas atbildība. Tāpēc lūdza pārraidīt ari smagākās atmiņas.

Jona brīdi aizturēja elpu. Jūs taču viņai neatdevāt atmiņas par karu? Ne jau tik drīz, pēc piecām nedēļām?

Devējs pašūpoja galvu un nopūtās. Nē, un neatdevu arī atmiņas par fiziskām sāpēm. Toties pārraidīju atmiņas par vientulību. Un zaudējuma izjūtu. Atdevu atmiņas par bērnu, kuru atņem vecākiem. Tā bija pati pirmā sāpīgā atmiņa. Pārraides beigās viņa izskatījās apdullusi.

Jona norija siekalas. Rozmarija un viņas smiekli Jonam bija šķituši pavisam īsti, un viņš iedomājās, kā meitene pieceļas, saņēmusi smagās atmiņu ainas.

Devējs turpināja. Tad es atkāpos un atkal sniedzu patīkamas atmiņas. Tomēr, kopš viņa bija uzzinājusi par sāpēm, kaut kas bija mainījies. To redzēju viņas acīs.

-    Varbūt viņai pietrūka drosmes? Jona ieteicās.

Vecais vīrs neatbildēja.

-     Meitene uzstāja, lai turpinu, lai nesaudzēju viņu, jo tas esot viņas pienākums. Protams, es zināju, ka viņai taisnība. Nespēju sevi piespiest viņai pārraidīt fiziskas sāpes. Toties atdevu cita veida ciešanas: nabadzību un badu, un nāves bailes. Tas bija jādara, Jona. Tas bija mans darbs. Un viņa tika izredzēta.

Devējs sāpju pilnu skatienu pavērās zēnā. Jona noglaudīja vecā vīra roku.

-   Tad kādu pēcpusdienu pabeidzām dienas apmācību. Tā bija smaga sesija. Nobeigumā mēģināju tāpat kā ar tevi sagādāt kaut ko patīkamu un prieka pilnu. Bet smieklu laiks bija beidzies. Meitene piecēlās kājās ļoti klusa, saraukusi pieri, it kā pieņēmusi kādu lēmumu. Tad viņa pienāca man klāt, apskāva un noskūpstīja uz vaiga.

Devējs domīgi pielika roku pie vaiga, it kā atceroties Rozmarijas lūpu pieskārienu pirms desmit gadiem.

-    Todien viņa aizgāja prom no šīs ēkas, bet savās mājās neatgriezās. Skaļruņi informēja, ka meitene devusies taisnā ceļā pie vecajo vadītājas un lūgusi atbrīvošanu.

-    Tas ir pret noteikumiem! Neviens, kas atrodas apmācībā, nedrīkst pieprasīt…

-    Tagad noteikumos tas ir ierakstīts, Jona. Bet toreiz tā nebija. Viņa lūdza atbrīvošanu, un tā bija jādod. Es viņu vairs nekad netiku redzējis.

Tāda bija tā neveiksme, Jona apdomāja. Saprotams, ka vīru tas ļoti dziļi sāpināja. Bet galu galā tas nemaz nešķita tik šausmīgi. Un viņš, Jona, tā nekad nebūtu darījis nekad nelūgtu atbrīvošanu, lai cik grūta būtu apmācība. Atmiņu saņēmējam vajadzīgs pēctecis, un Jona bija tam izraudzīts.

Pēkšņi Jonam prātā iešāvās kāda doma. Rozmarija bija atbrīvota pēc ļoti īsas apmācības. Ja nu kaut kas notiks ar viņu pašu? Tagad viņam piederēja atmiņas, kas iegūtas gandrīz vesela gada laikā.

-    Devēj, zēns steidzīgi ievaicājās. Zinu, ka nedrīkstu lūgt atbrīvošanu. Bet ja nu ar mani notiek, piemēram, kāds nelaimes gadījums? Ja nu es iekritu upē tāpat kā mazais četrgadnieks Kalebs? Nu, tas laikam nenotiks, jo es labi peldu. Bet ja nu es peldēt nemācētu, iekristu upē un pazustu? Vairs nebūtu tava pēcteča atmiņu saņēmēja, bet tu jau būtu paspējis atdot ļoti daudz svarīgu atmiņu. Tāpēc, pat ja izvēlētos jaunu saņēmēju, tās atmiņas būtu zudušas. Ja neņem vērā druskas, kas palikušas ar tevi. Un ja nu…

Pēkšņi viņš apklusa un sāka smieties.

-    Es atgādinu savu māsu Lilī, zēns uzjautrinādamies sacīja.

Devējs viņam veltīja nopietnu skatienu. Labāk turies tālāk no upes, mans draugs! Tikai pēc piecām nedēļām zaudēt Rozmariju kopienai bija īsta katastrofa. Nezinu, kas te notiks, ja tā zaudēs tevi.

-    Kāpēc katastrofa?

-     Liekas, to jau vienreiz minēju, devējs atgādināja. Tad, kad viņa bija prom, atmiņas pārgāja uz kopienas ļaudīm. Ja nu tev būtu lemts pazust upē, Jona, atmiņas līdz ar tevi nepazustu. Atmiņas ir uz visiem laikiem.

-Rozmarijai bija tikai piecās nedēļās iegūtas atmiņas, un vairums no tām bija patīkamas un labas. Tomēr bija arī dažas briesmīgas atmiņu ainas tās, ar kurām viņa netika galā. Kādu brīdi tās pārplūdināja visu kopienu. Ak šīs sajūtas! Nekad ļaudis neko tādu nebija piedzīvojuši. Mani tā satrieca zaudējums un sava izgāšanās, ka es pat nepalīdzēju kopienai ar to tikt galā. Turklāt biju dusmīgs.

Kādu brīdi devējs, acīmredzot aizprātojies, klusēja.

-    Zini, viņš beidzot zēnam teica, ja kopiena zaudētu tevi ar visu iegūto apmācību, tad atmiņu nasta atkal gultos uz iedzīvotāju pleciem.

Jona sašķobīja seju. To viņi nevarētu paciest.

-    Tas gan. Viņi neapjēgtu, kā ar to tikt galā.

-    Vienīgais iemesls, kāpēc es ar to tieku galā, ir tas, ka tu man palīdzi, Jona nopūtās.

Devējs domīgi pamāja ar galvu.

-    Liekas, es varētu… viņš lēni iesāka.

-    Ko tad?

Sirmgalvis bija iegrimis dziļā apcerē. Pēc brīža viņš teica:

-Ja tu aizpeldētu pa upi, man šķiet, ka es spētu palīdzēt kopienai, tāpat kā esmu palīdzējis tev. Tā ir interesanta doma. Man tā vēl jāapsver. Varbūt kādreiz par to parunāsim. Bet tagad ne. Man prieks, ka tu lieliski peldi, Jona. Tomēr labāk turies pa gabalu no upes!

Vecais vīrs mazliet iesmējās, taču tie nebija bezbēdīgi un līksmi smiekli. Domas šķita maldāmies kur citur, un acīs jautās satraukums.

19

Jona ielūkojās pulkstenī. Vēl bija tik daudz darāmā! Viņam un devējam reti gadījās brīži, kad varēja vienkārši sēdēt un runāties kā tagad.

-    Atvainojos, ka ar saviem jautājumiem aizņēmu tik daudz laika, Jona ieteicās. Es vaicāju par atbrīvošanu tāpēc, ka tēvs šodien atbrīvo jaunbērnu. Kādu no dvīņiem. Viņam jāizvēlas viens un otrs jāatbrīvo. To nosaka pēc svara. Jona ieskatījās pulkstenī. Šķiet, nu viņš jau būs ticis galā. Manuprāt, tam bija jānotiek šorīt.

Devēja seja kļuva nopietna.

-    Kaut viņi to nedarītu, viņš čukstus, gandrīz kā pats sev, sacīja.

-    Bet nevar taču te skraidīt apkārt divi pilnīgi vienādi cilvēki! Kāds gan tas būtu sajukums! Jona iespurdzās. Kaut es drīkstētu to noskatīties, viņš klusi piebilda.

Zēns labprāt palūkotos, kā tēvs veic ceremoniju un iekārto mazo dvīni, lai tas justos tīri un ērti. Tēvs bija tik uzmanīgs un rūpīgs!

-    Tu to vari redzēt, devējs apsolīja.

-    Nē, Jona iebilda, bērniem to neļauj. Tā ir ļoti privāta lieta.

-Jona, devējs norādīja, vai tu rūpīgi izlasīji savu instrukciju? Vai neatceries, ka drīksti jautāt jebko?

Jona piekrītoši pamāja. Jā, bet…

-     Kad būšu ticis galā ar apmācīšanu, tu būsi jaunais atmiņu saņēmējs. Varēsi lasīt grāmatas, un tev būs atmiņas. Tu spēsi piekļūt jebkam. Tas arī pieder pie tavas apmācības. Ja vēlies noskatīties ceremoniju, tev vienkārši jāpaprasa.

Jona paraustīja plecus.

-    Labi, tad varbūt tā darīšu. Bet šoreiz ir par vēlu. Esmu pārliecināts, ka tas šorīt jau ir noticis.

Tad vecais vīrs atklāja to, ko zēns vēl nebija zinājis.

-    Visas privātās ceremonijas tiek ierakstītas un glabājas Slepeno ierakstu hallē. Vai vēlies noskatīties šīrīta atbrīvošanas ceremoniju?

Jona mirkli svārstījās. Viņš baidījās, jo tēvam varētu nepatikt, ka viņš noskatījies kaut ko tik privātu.

-    Liekas, tev tas noderētu, vīrs stingri noteica.

-    Nu labi, Jona piekrita. Kā to dara?

Devējs piecēlās no krēsla, piegāja pie skaļruņa, kas atradās pie sienas, un pagrieza slēdzi no izslēgts uz ieslēgts.

Tūlīt atskanēja balss:

-    Klausos, atmiņu saņēmēji Kā varu palīdzēt?

-    Es vēlētos noskatīties šīrīta atbrīvošanas ceremoniju vienam no dvīņiem.

-    Mirklīti, saņēmēj! Paldies par instrukciju.

Jona aplūkoja videoekrānu, kas atradās virs slēdžu rindas. Tukšais ekrāns sāka mirgot līkloču līnijās, tad parādījās daži cipari, sekoja datums un laiks. Zēns jutās patīkami pārsteigts, ka kaut kas tāds viņam pieejams, kā arī brīnījās, ka iepriekš to nav zinājis.

Pēkšņi viņš ieraudzīja nelielu telpu bez logiem: tajā atradās tikai gulta, galdiņš ar nedaudz piederumiem. Jona pazina svarus, jau agrāk redzētus, kad brīvprātīgās stundas pavadīja audzināšanas centrā, kā arī skapi. Grīda bija klāta ar nenosakāmas krāsas paklājiem.

-     Parasta telpa, zēns komentēja. Biju domājis, ka viņi atradīsies auditorijā, lai ikviens to varētu redzēt. Visi vecļaudis parasti dodas vērot atlaišanas ceremoniju. Bet ja tas ir tikai jaunbērns…

-    Klusu! devējs nenovērsa acis no ekrāna.

Audzinātāja uniformā tērpies, telpā ienāca Jonas

tēvs, rokās nesdams segās ietītu zīdaini. Viņam sekoja sieviete formas kostīmā, nesdama tādā pašā segā ietītu otru bērnu.

-    Tas ir mans tēvs, Jona attapās, ka runā čukstus, it kā varētu pamodināt mazos. Audzinātāja ir viņa asistente, viņa joprojām mācās, bet drīz būs beigusi apmācību.

Abi aprūpētāji attina segas un nolika bērnus uz gultas. Tagad mazuļi bija kaili. Jona redzēja, ka tie bija puikas.

Gluži kā apburts viņš skatījās, kā tēvs vienu uzmanīgi paceļ un nosver, tad tāpat otru.

Jona dzirdēja tēvu iesmejamies.

-    Tas ir labi, tēvs teica asistentei. Kādu brīdi man šķita, ka viņi svērs pilnīgi vienādi. Tad gan mums būtu problēma. Bet šis, viņš, atkal ietinis bērnu, atdeva to asistentei, sver tieši sešas mārciņas. Nomazgā viņu, apģērb un nogādā centrā!

Sieviete paņēma jaunbērnu un aizgāja pa tām pašām durvīm, pa kurām bija ienākusi.

Jona lūkojās, kā tēvs noliecas pār kustīgo jaunbērnu.

-    Bet tu, mazais, sver tikai piecas mārciņas un desmit unces. Knēvelis!

-    Tādā balsī viņš runā ar Gabrielu, Jona smaidot piebilda.

-    Skaties, sirmgalvis norādīja.

-    Tagad viņš to nomazgā un iekārto ērtāk, Jona paskaidroja. Tā viņš teica.

-     Nepļāpā, Jona! vīrs pavēlēja pavisam dīvainā balsī. Skaties!

Jona paklausīgi vērās uz ekrānu, gaidīdams, kas notiks turpmāk. īpaši viņu interesēja pati ceremonija.

Tēvs pagriezās un atvēra skapi. Tad viņš izņēma šļirci un nelielu pudelīti. Ļoti uzmanīgi ievietoja šļirces adatu pudelītē un piepildīja šļirci ar caurspīdīgu šķidrumu.

Jona līdzjūtīgi saviebās. Viņam bija piemirsies, ka jaunbērniem jāsaņem potes. Pats viņš potes necieta, lai gan zināja, ka tās ir nepieciešamas.

Zēnam par pārsteigumu, tēvs uzmanīgi tuvināja šļirces adatu bērna pierei, meklēdams, kur zem plānās ādas pulsē asinis. Mazais sarāvās un pīkstošā balstiņā ieraudājās.

-    Kāpēc viņš…

-    Ššš, devējs atkal viņu apklusināja.

Tēvs kaut ko murmināja, un Jona apjauta, ka dzird atbildi uz jautājumu, ko bija sācis uzdot. Vēl joprojām runādams savā īpašajā balsī, tēvs teica:

-    Zinu, zinu, tev sāp, mazais. Bet man jāatrod vēna, un tavas vēnas uz rociņām vēl ir tik sīkas.

Lēni viņš bīdīja virzuli, injicēdams galvas asinsvadā šķidrumu, līdz šļirce bija tukša.

Viss kārtībā. Nebija taču tik traki, vai ne? Jona izdzirda tēvu līksmi jautājam.

Tad vīrietis aizgriezās un izmeta šļirci atkritumu tvertnē.

Tagad viņš mazo apmazgās un iekārtos ērtāk, Jona nodomāja, apjauzdams, ka atmiņu saņēmējs nebija gribējis runāt šīs nelielās ceremonijas laikā.

Acis joprojām pievērsis ekrānam, Jona vēroja, ka bērns vairs neraud, tikai saraustīti kustina rokas un kājas. Tad mazie locekļi kļuva ļengani. Galviņa puspavērtām acīm noslīga uz vienu pusi. Augumiņš norima.

Jona apjuka: viņš pazina šos žestus un sejas izteiksmi. Savādā kārtā tie nebija sveši. Viņš jau agrāk tos kaut kur bija redzējis. Tikai nespēja atcerēties, kur.

Jona blenza ekrānā, cerēdams, ka sekos vēl kaut kas. Bet nekas nenotika. Mazais dvīņu puika gulēja pavisam nekustīgs. Tēvs pamazām visu novāca. Salocīja segu. Aizvēra skapi.

Atkal, tāpat kā toreiz spēļu laukumā, Jonu pārņēma smacējoša sajūta. Viņš no jauna redzēja gaišmatainā kareivja seju to, kā jaunā vīrieša acīs izdzisa dzīvība. Tās bija reiz redzētas atmiņas. Un tās atgriezās.

Viņu nogalināja! Mans tēvs viņu nogalināja! Jona, pārsteigts par šo apjausmu, sacīja sev, joprojām vērdamies tukšajā ekrānā.

Tēvs sakopa istabu. Tad viņš paņēma nelielu kartona kārbu, kas atradās uz grīdas, nolika to uz gultas un ievietoja tajā nekustīgo ķermenīti. Cieši uzlika virsū vāku.

Tad viņš pacēla kārbu, aiznesa uz otru telpas stūri un atvēra nelielas durvis sienā; Jona samanīja, ka aiz tām ir tumšs. Izskatījās pēc atkritumvada, pa kuru skolā izmeta atkritumus. Tēvs iestūma kasti ar ķermenīti atverē un pagrūda uz priekšu.

-     Atā, mazais! atskanēja tēva balss, un tad viņš atstāja telpu.

Tad ekrāns satumsa.

Devējs pagriezās pret Jonu. Pavisam mierīgi viņš ierunājās:

-    Kad skaļrunis man paziņoja, ka Rozmarija pieprasījusi atbrīvošanu, man parādīja ierakstīto procedūru. Tā bija pēdējā iespēja redzēt brīnišķīgo bērnu. Meitene jau gaidīja. Viņi ienesa šļirci un lika viņai atlocīt piedurkni. Tu minēji, Jona, ka Rozmarija varbūt nebija pietiekami drosmīga. Es nezinu par drosmi: kas tā īsti ir un ko tā nozīmē. Zinu tikai, ka sēdēju, šausmu pārņemts. Mani satrieca bezpalīdzība. Dzirdēju Rozmarijas vārdus, ka viņa labprāt sev iešļircinātu pati. Tā viņa arī izdarīja. Es neskatījos. Nespēju.

Vīrs pagriezās pret zēnu.

-    Tā nu tas ir, Jona. Tu gribēji zināt par atbrīvošanu, viņš rūgti piebilda.

Jona juta svelmainas sāpes; tās lauzās uz āru kliedzienā.

20

-    Es neiešu mājās! Neiešu! Neviens mani nevar piespiest! -Jona šņukstēja un kliedza, un sita ar dūrēm pa gultu.

-    Apsēdies, Jona! devējs stingri sacīja.

Jona paklausīja. Ar visu augumu drebēdams un asaras slaucīdams, viņš piemetās uz gultas malas. Uz sirmo vīru zēns neskatījās.

-    Šo nakti vari pārlaist te. Gribu ar tevi parunāt. Bet tev jāsēž klusu, kamēr to paziņošu tavai ģimenes vienībai. Neviens nedrīkst tevi dzirdēt raudam.

Jona nikni paraudzījās augšup uz runātāju.

-   Neviens arī nedzirdēja, kā raudāja tas mazais bērns! Neviens, vienīgi mans tēvs! Jona sabruka elsās.

Klusu ciezdams, devējs nogaidīja. Beidzot Jona spēja nomierināties un, pleciem drebot, sēdēja sarāvies.

Devējs piegāja pie sienā iebūvētā skaļruņa un pagrieza slēdzi uz pozīciju ieslēgts.

-    Klausos, atmiņu saņēmēj! Kā varu palīdzēt?

-   Paziņojiet jaunā atmiņu saņēmēja ģimenei, ka šonakt viņš paliks pie manis, lai saņemtu papildapmācību.

-    Parūpēšos par to, kungs. Paldies par instrukciju, balss sacīja.

-    Parūpēšos par to, kungs. Parūpēšos par to! Jona mēdījās sarkasma pilnā, niknā balsī. Darīšu visu, ko teiksiet. Es nogalināšu citus, kungs. Vecos ļaudis? Mazos, tikko dzimušos? Es to labprāt izdarīšu, kungs. Paldies par instrukciju, kungs. Kā varu pal…

Šķita, ka zēns nespēj apstāties.

Devējs stingri saņēma viņu aiz pleciem. Jona apklusa un platām acīm lūkojās vecajā vīrā.

-    Paklausies, Jona! Viņi neko nevar darīt. Viņi neko nezina.

-    To jau vienreiz man teicāt.

-    Teicu tāpēc, ka tā ir taisnība. Tā viņi dzīvo. Tāda dzīve viņiem izveidota. Tieši tādu pašu dzīvi dzīvotu arī tu, ja nebūtu izraudzīts par manu pēcteci.

-    Tēvs man meloja! Jona izplūda asarās.

-     Viņam likts tā darīt, un viņš nemaz nezina citu veidu, kā izturēties.

-    Un kā ir ar jums? Vai arī jūs man melojat? Jona gandrīz izspļāva jautājumu.

-    Man ir pilnvaras melot. Bet tev nekad neesmu stāstījis nepatiesību.

Jona platām acīm blenza vīrietī.

-    Vai atbrīvošana vienmēr notiek tā? Arī tiem, kas trīs reizes pārkāpj noteikumus? Arī vecļaudīm? Vai viņi nogalina ari vecļaudis?

-Jā, tā ir.

-    Un Fiona? Viņa tā pieķērusies vecļaudīm! Pašlaik viņu apmāca darbam ar tiem. Vai Fiona jau zina par atbrīvošanu? Ko viņa iesāks, kad uzzinās? Kā gan viņa jutīsies?

Ar plaukstas virspusi Jona notrausa miklumu no vaigiem.

-      Fionu jau apmāca izsmalcinātajā atbrīvošanas mākslā, sirmgalvis atklāja. Tavai sarkanmatainajai draudzenei šis darbs labi padodas. Turklāt viņa īstas jūtas nemaz nepazīst.

Jona abām rokām saķēra sānus un šūpojās uz priekšu un atpakaļ.

-    Ko darīt? Nespēju doties atpakaļ! Es to nevaru!

Vecais vīrs piecēlās.

-    Vispirms pasūtīšu mums vakara maltīti. Tad paēdīsim.

Jona apjauta, ka atkal runā nejaukā, sarkasma pilnā balsī:

-       Un tad dalīsimies pieredzē par to, kā šodien esam jutušies, vai ne?

Devējs rūgti, it kā bez skaņas iesmējās. Jona, mēs abi šeit esam vienīgie, kam ir kaut kādas jūtas. Un mēs tajās esam dalījušies nu jau veselu gadu…

-   Piedodiet, Jona ar nožēlu teica, negribēju būt tik naidīgs. Nejau pret jums.

Devējs saberzēja sakumpušos Jonas plecus.

-    Pēc tam kad paēdīsim, viņš turpināja, mēs izdomāsim plānu.

Jona pārsteigts paskatījās uz skolotāju.

-     Kādu plānu? Nekas jau nav iespējams. Mēs neko nespējam darīt. Vienmēr bijis šādi. Pirms manis, pirms jums, pirms tiem, kas bijuši vēl senāk. Vēl un vēl senāk.

Balss mehāniski atkārtoja pazīstamo frāzi.

Pēc brīža sirmgalvis ierunājās.

-Jona, tas ir tiesa, ka šķiet šādi bijis vienmēr. Tomēr atmiņas mums atklāj, ka vienmēr tā tomēr nav bijis.

Kādreiz cilvēki prata just. Tu labi zini, ari mēs abi to esam piedzīvojuši. Mēs zinām, ka reiz cilvēki pazina lepnumu, skumjas un…

-     Un mīlestību, Jona piebilda, atceroties ainu ar ģimeni, kas viņu tik ļoti bija ietekmējusi. Un sāpes. Zēns atminējās kareivi.

-   Atmiņu glabāšanā sliktākais nav izjustās sāpes. Pats sāpīgākais ir vientulība. Ar atmiņām ir jādalās.

-    Es dalos ar jums. Jona mēģināja rādīt priecīgāku vaigu.

-    Jā, tā ir. Visu pagājušo gadu, kad tu biji šeit, pie manis, es sapratu, ka kaut kam ir jāmainās. Gadiem ilgi esmu prātojis, ka kaut kam jāmainās, bet tas šķita bezcerīgi. Tagad pirmo reizi man šķiet, ka izeja tomēr varētu būt, vecais vīrs lēni sacīja. Turklāt tieši tu vedināji uz tādām domām. Nu jau, viņš ieskatījās pulkstenī, pirms divām stundām.

Jona uzmanīgi klausījās.

Arā bija vēla nakts. Viņi bija runājuši stundām ilgi. Jona sēdēja, ietinies vienā no skolotāja garajiem apmetņiem; tādus valkāja tikai kopienas vecajie.

Viņu izgudrotais plāns bija iespējams. Riskants, tomēr iespējams. Ja viss noietu greizi, Jonu gaidītu nāve.

Nu un tad? Ja Jona paliktu, tādu dzīvi tāpat nebūtu vērts dzīvot.

-Jā, viņš apņēmīgi apgalvoja. Esmu tam gatavs. Liekas, es to varēšu. Es katrā ziņā mēģināšu. Bet jums jānāk man līdzi.

Devējs pakratīja galvu.

-Jona, viņš ieteicās, paaudžu garumā ļaudis bijuši atkarīgi no atmiņu saņēmēja, kas krāj atmiņas viņu vietā. Pagājušajā gadā daudzas atmiņas esmu atdevis tev. Un atpakaļ tās paņemt nevaru. Ja esmu atdevis, atdabūt vairs nav iespējams. Ja izbēgsi, tiklīdz būsi projām… Tu taču zini, Jona: atpakaļceļa vairs nebūs.

Jona nopietni pamāja a^galvu. Tas iedvesa vislielākās bailes.

-   Jā, zēns piekrita, es zinu. Bet ja jūs dotos man līdzi…

Devējs noliedzoši pakratīja galvu un ar žestu apklusināja zēnu. Tad viņš turpināja.

-Ja tu tiksi prom, viņā pusē, ja nonāksi līdz Citurienei, tas nozīmēs, ka kopienai atmiņu nasta, ko tu stiep tās vietā, būs jānes pašai. Manuprāt, viņi spēs un tā iemantos zināmu gudrību. Tomēr tas būs ārkārtīgi grūti. Pirms desmit gadiem, kad zaudējām Rozmariju un viņas atmiņas atgriezās pie cilvēkiem, visus pārņēma panika. Un salīdzinājumā ar tevis glabātajām tas bija tikai mazumiņš. Kad tevis glabātās atmiņas atgriezīsies, ļaudīm būs nepieciešama palīdzība. Atceries, kā es tev palīdzēju, jo atmiņu uztveršana tev bija kaut kas pavisam jauns un nepiedzīvots?

Jona piekrita. Jā, sākumā tas bija biedējoši. Un arī ļoti sāpēja.

-     Tev biju vajadzīgs es. Un tagad būšu vajadzīgs viņiem.

-    Tam nav jēgas. Viņi atradīs kādu citu manā vietā. Viņi izraudzīsies jaunu atmiņu saņēmēju.

-    Pagaidām neredzu nevienu, kas būtu gatavs apmācībai. Protams, izraudzīšanas process tiks paātrināts. Bet nezinu nevienu bērnu, kas būtu apveltīts ar nepieciešamajām īpašībām.

-    Maza meitene gaišām acīm. Bet viņai ir tikai seši gadi.

-Jā, tā ir. Zinu, kuru tu domā: Katrīnu. Bet viņa vēl ir pārāk maza. Tātad ļaudis būs spiesti šīs atmiņas uzņemt un izturēt paši.

-    Es gribu, lai dodaties man līdzi, Jona lūdzās.

-    Nē, man jāpaliek šeit, virs noteikti iebilda. Es tā vēlos, Jona. Ja iešu tev līdzi un mēs kopienai laupīsim aizsardzību no atmiņām, neviens cits vairs nespēs palīdzēt. Iestāsies haoss. Ļaudis iznīcinās paši sevi. Es nedrīkstu doties tev līdzi.

-    Devēj, Jona ierunājās, mums nav jārūpējas par to, kas notiks ar viņiem.

Sirmais vīrs ar jautājošu smaidu palūkojās zēnā. Jona nokāra galvu. Protams, viņiem bija jārūpējas. Tikai tad visam pārējam bija jēga.

-    Un jebkurā gadījumā, Jona, devējs nopūtās, es to nespētu paveikt. Esmu ļoti novārdzis. Vai zini, ka es vairs neatšķiru krāsas?

Jonas sirds sažņaudzās. Viņš izstiepa roku, lai saņemtu sirmgalvja plaukstu.

-     Tagad tev ir krāsas, devējs ieteicās. Un arī drosme. Es tikai palīdzēšu tev sakopot spēkus.

-     Pirms gada, Jona viņam atgādināja, kad man tikko bija apritējis divpadsmit un mācījos redzēt krāsas, jūs sacījāt, ka jums sākums bijis citāds. Un ka es to vēl nesapratīšot.

Devēja seja atplauka smaidā.

-    Jā, tas ir tiesa. Un zini, Jona, pat ar tagadējām atmiņām un visu to, ko esi iemācījies, tu vēl joprojām to nesaprastu. Jo esmu bijis mazliet savtīgs. Neesmu tev to atdevis. Vēlējos to paturēt sev līdz pat pēdējam brīdim.

-    Ko paturēt?

-    Kad es vēl biju puika, pat jaunāks nekā tu, tas reizēm ar mani notika. Bet tā ņebija redzēšana tālāk. Tā bija dzirdēšana tālāk.

Jona izbrīnā sarauca pieri, mēģinot saprast šos vārdus.

-    Ko jūs dzirdējāt? zēns jautāja.

-     Mūziku, devējs smaidot atbildēja. Saklausīju kaut ko patiešām lielisku, un to sauc par mūziku. Pirms tu dosies tālāk, atdošu to tev.

Jona noliedzoši pakratīja galvu.

-     Nē, devēj, viņš sacīja. Gribu, lai tā paliek pie jums, lai jūs to saglabājat, kad manis šeit vairs nebūs.

Nākamajā rītā Jona devās mājās, priecīgi sveicināja vecākus un nepiespiesti meloja par to, cik aizņemti un lietderīgi viņš darbojies pagājušo nakti.

Tēvs smaidīja un arī viegli meloja par to, cik piepildītu un jauku dienu viņš vakar aizvadījis.

Skolas stundās Jona visu laiku pārdomāja plānu. Tas šķita apbrīnojami vienkāršs. Vēlā naktī Jona kopā ar devēju to bija apsprieduši neskaitāmas reizes.

Nākamo divu nedēļu laikā, tuvojoties decembra ceremonijai, devējs nodos Jonam visas iespējamās atmiņas par drosmi un spēku. Tās zēnam būs vajadzīgas, lai palīdzētu atrast Citurieni; viņi abi bija pārliecināti, ka tā kaut kur pastāv. Viņi nojauta, ka tas varētu būt bīstams un sarežģīts ceļojums.

Naktī pirms ceremonijas, ap pusnakti Jona slepus aizietu no mājām. Tā laikam bija bīstamākā daļa, jo valdīja noteikums nepamest mājokli nakts laikā, ja vien tās nebija oficiālas darīšanas.

-   Došos prom pusnaktī, Jona teica. Ēdiena savācēji būs jau paņēmuši vakariņu paliekas, bet taciņu uzkopšanas komanda vēl nebūs sākusi darbu. Nebūs neviena, kas mani ieraudzītu, ja vien kāds nepildīs ārkārtas uzdevumu.

-    Nezinu, ko pasākt, ja kāds tevi pamanīs, Jona, devējs bija brīdinājis. Protams, man ir atmiņas par dažāda veida bēgšanu. Cilvēki vēstures gaitā bēguši no daudziem drausmīgiem apstākļiem. Tomēr katra situācija ir sevišķa. Par stāvokli, kas būtu līdzīgs šim, man atmiņu nav.

-    Es būšu uzmanīgs, neviens mani neredzēs.

-    Kā jaunapmācāmais atmiņu saņēmējs tu baudi ļoti lielu cieņu. Nedomāju, ka tevi stingri izjautās.

-    Teikšu, ka jūs mani sūtāt kādā ļoti svarīgā uzdevumā. Atzīšu, ka esat vainīgs pie tā, ka atrodos ārā aizliegtās stundās, Jona ķircināja.

Viņi abi bija nervozi iesmējušies. Bet Jona bija pārliecināts, ka viņam izdosies nemanītam aizlavīties prom no mājām, līdzi paķerot lieku drēbju kārtu. Tad viņš klusām paņemtu savu divriteni, aizstumtu to līdz upes krastam, paslēptu krūmos un drēbes atstātu salocītas aiz tā.

Pēc tam viņš bez trokšņa cauri tumsai kājām soļotu uz piebūvi.

-    Šeit nav naktssarga, vīrs paskaidroja. Durvis atstāšu vaļā. Tu vienkārši ielavies istabā, un es tevi jau gaidīšu.

No rīta vecāki pamodušies atklās, ka Jonas nav mājās. Viņi arī atradīs Jonas uz gultas atstāto zīmīti, ka viņš devies agrā rīta izbraucienā gar upi un uz ceremoniju būs atpakaļ. ^

Vecāki sadusmosies, bet briesmas nenojautīs. Viņi nospriedīs, ka tā nu gan ir vieglprātīga rīcība un vēlāk zēnam jāsaņem sods.

Tad, dusmām pieaugot, viņi gaidīs puiku atpakaļ un visbeidzot būs spiesti kopā ar Lilī doties uz ceremoniju zāli.

-     Viņi nevienam neko neteiks, Jona bija diezgan pārliecināts. Viņi neizklāstīs manu nepieklājību, jo tas varētu radīt sliktu iespaidu par viņiem, vecākiem. Turklāt ikviens ir tā aizņemts ar ceremoniju, ka, iespējams, pat nepamanīs, ka manis tur nav. Tagad, kad esmu divpadsmitgadnieks un saņemu apmācību, man vairs nav jāsēž kopā ar sava vecuma grupu. Ašers nospriedīs, ka esmu kopā ar vecākiem vai jums…

-    Un vecāki domās, ka tu esi kopā ar Ašeru vai ar mani…

Jona paraustīja plecus. Paies brīdis, līdz visi aptvers, ka manis nav.

-    Un tad mēs abi jau būsim lielā gabalā.

Agri no rīta devējs skaļruņiem pieprasītu atsūtīt automašīnu un šoferi. Reižu reizēm viņš mēdza apmeklēt citu kopienu, kas atradās netālu, lai apspriestos ar tās vecajiem; devēja uzdevumi mēdza pārsniegt kopienas robežas un stiepās tālu ārpus tām.

Šāds rīkojums nebūtu nekas neparasts. . Parasti atmiņu saņēmējs negāja uz decembra ceremoniju Pagājušo gadu viņš bija piedalījies, jo tika izvēlēts viņa pēctecis šajā procesā gan viņš bija iesaistīts. Bet ikdienā viņa dzīve ritēja diezgan nošķirti no kopienas pasākumiem. Neviens neko neteiktu par viņa prombūtni vai par to, kāpēc viņš tieši šo dienu izvēlējies kaimiņu kopienas apmeklējumam. Kad ierastos šoferis ar auto, devējs šoferi nosūtītu paveikt kādu nelielu darbu. Tikmēr vecais vīrs palīdzētu noslēpties auto aizmugurē. Tad viņš zēnam iedotu maisiņu ar pārtiku, ko būtu izdevies sakrāt no maltītēm šajās divās nedēļās.

^^ Ceremonija sāktos, visa kopiena būtu sapulcējusies, un a P to laiku Jona un vecais vīrs jau būtu gabalā. Ap pusdienas laiku Jonas prombūtni pamanītu, un tas radītu nopietnas bažas. Ceremoniju gan nepārtrauktu; ko tādu nevar pat iedomāties. Bet kopienas teritorijā izsūtītu meklētājus. Devējs būtu atpakaļ ap to brīdi, kad atrastu Jonas divriteni un drēbes. Jona tad jau būtu ceļā uz Citurieni. Atgriežoties vīrs atrastu kopienu uztraukuma un panikas stāvoklī. Sastapušies ar situāciju, kādā nekad nebija nokļuvuši un nespēdami piekļūt atmiņām, kurās smelties vai nu mierinājumu, vai risinājumu, ļaudis nezini, ko iesākt un pie kā vērsties pēc padoma. Devējs dotos uz auditoriju, kur klusumā pulcētos iedzīvotāji. Tad viņš kāptu uz paaugstinājuma, lai uzrusanākušos.

svinīgā balsī viņš paziņotu, ka Jona gājis bojā upē, un nekavējoties sāktu zaudējuma ceremoniju.

-   Jona, Jona! visi skaļi skandētu, tāpat kā reiz bija skandējuši Kaleba vārdu.

Skolotājs teiktu priekšā sakāmo.

Tad viņi kopā ļautu Jonas klātbūtnei izdzist no savas dzīves, unisonā izrunājot viņa vārdu: aizvien lēnāk un klusāk, līdz tas izgaistu. Nu viņš būtu nekas vairāk kā nenozīmīga murmināšana, ujttad, dienas beigās, uz laiku laikiem izzustu, un viņu vairs nepieminētu. Tad cilvēku uzmanība atkal pievērstos satraucošajam uzdevumam uzņemties atmiņas.

Devēja palīdzība šeit lieti noderēs.

-Jā, es saprotu, ka kopienai jūs vajadzēs, Jona sacīja pēc tam, kad viņi bija beiguši plānošanas darbus. Bet arī man jūs būsiet vajadzīgs. Lūdzu, dodieties man līdzi! Jona jau zināja atbildi uz šo pēdējo lūgumu.

-     Mans darbs būs pabeigts tikai tad, sirmgalvis maigi norādīja, kad būšu palīdzējis kopienai mainīties un atkal kļūt vienotai un veselai. Esmu tev pateicību parādā, Jona, jo bez tevis es nebūtu spējis izdomāt veidu, kā panākt šādas pārmaiņas. Tava loma un uzdevums tagad ir bēgt. Izglābties. Un mans uzdevums palikt.

-    Vai gan jūs nevēlaties doties man līdzi? skumji vaicāja Jona.

Skolotājs viņu apskāva.

-    Es tevi mīlu, Jona, viņš sacīja, bet man jādodas kaut kur citur. Kad mans darbs šeit būs pabeigts, es vēlēšos būt kopā ar savu meitu.

Jona bija drūmi raudzījies grīdā. Tad viņš pārsteigts pacēla galvu.

-    Nezināju, ka jums ir meita! Jā, stāstījāt par dzīvesbiedri. Bet nekad neesmu dzirdējis par meitu.

Devējs smaidot pamāja ar galvu. Pirmo reizi šo mēnešu laikā, ko viņi bija pavadījuši kopā, Jona redzēja veco vīru patiesi laimīgu.

-    Viņu sauca Rozmarija, devējs teica.

21

Viss izdosies. Mēs panāksim, lai izdotos, dienas gaitā Jona sev atkal un atkal iegalvoja.

Bet tovakar viss mainījās. Sabruka tas, ko viņi tik sīki bija izplānojuši.

Tonakt Jona bija spiests bēgt. Viņš pameta savu mājokli drīz pēc tam, kad debesis satumsa un kopiena pieklusa. Tas bija neticami bīstami, jo dažas darba komandas vēl joprojām atradās turpat, bet zēns kustējās slepeni un klusi, turēdamies ēnā, garām tumsas apņemtām mājām un tukšam centrālajam laukumam uz upes pusi. Aiz laukuma viņš redzēja veclaužu mītni ar piebūvi; tās izcēlās uz tumšo debesu fona. Apstāties nedrīkstēja. Nebija laika. Tagad svarīga bija katra minūte, un katra minūte viņu attālināja no kopienas.

Nu jau viņš bija nonācis līdz tiltam, un, sakumpis pār divriteni, neatlaidīgi mina pedāļus. Tālu lejā zēns saskatīja virpuļojam tumšus upes ūdeņus.

Sev par pārsteigumu, pametot kopienu, viņš nejuta ne baiļu, ne nožēlas. Tomēr žņaudza skumjas par to, ka jāatstāj labākais draugs. Viņš saprata, ka bēgšanas briesmās jāizturas pilnīgi klusi, bet sirdi un domās zēns sauca un cerēja, ka, spēdams dzirdēt tālāk, devējs sapratīs, ka Jona tomēr ir pateicis ardievas.

Viss bija sācies vakariņu laikā. Ģimenes vienība, kā vienmēr vakaros, atradās visi kopā: Lilī pļāpāja, māte un tēvs bārstīja ierastās piezīmes (un melus Jona tagad zināja) par savām dienas gaitām. Turpat līdzās arī Gabriels, čalodams savā bērna valodiņā, spēlējās uz grīdas, šad un tad līksmu skatienu pavērdamies uz Jonas pusi; acīmredzami apmierināts, ka atkal nonācis šeit pēc nakts, kas mazulim bija jāpavada prom, aprūpes centrā.

Tēvs bija nolūkojies uz mazuli.

-    Priecājies vien, knauķīt! viņš teica. Šonakt tu te esi pēdējo reizi.

-    Kāpēc? Jona vaicāja.

Tēvs nopūtās, viņa balsī jautās vilšanās.

-     Nu, tu jau zini, ka viņš pavadīja nakti aprūpes centrā; kad tu šorīt pārradies mājās, viņa te vēl nebija. Tā šķita piemērota iespēja pamēģināt, ja jau tevis nav mājās. Viņš taču tik labi bija sācis gulēt.

-    Vai viss nenoritēja gludi? māte līdzjūtīgi vaicāja.

Tevs rūgti pasmējās.

-    Tas vēl būtu maigi teikts. Tā bija īsta katastrofa. Acīmredzot viņš augu nakti bija kliedzis. Nakts aprūpētāju komanda ar to nebija tikusi galā. Kad ierados darbā, viņi bija patiešām izsmēluši spēkus,.

-    Geib, tu, nerātni! Lilī noklikšķināja mēli Gabriela virzienā.

Mazais smaidot sēdēja uz grīdas.

-    Tāpēc mums bija jāpieņem lēmums, tēvs turpināja. Šopēcpusdien sapulces laikā pat es balsoju par Geiba atbrīvošanu.

Jona nolika dakšiņu un lūkojās uz tēvu.

-    Atbrīvošanu? viņš pārjautāja.

Tēvs pamāja ar galvu.

-    Mēs taču mēģinājām, turklāt tas mums nācās visai smagi. Vai ne?

-   Jā, tā bija gan, māte piekrita.

Ari Lilī piekrītoši pamāja.

Jonam izdevās saglabāt mierīgu balsi:

-    Kad? zēns noprasīja. Kad viņu atbrīvos?

-    Rīt agri no rīta. Mums jāsāk gatavošanās vārda došanas ceremonijai, tāpēc nolēmām, ka nodarīsim to laikus.

-    No rīta mēs tev teiksim: atā, atā, Geib, tēvs iedziedājās melodiskā balsī.

Kad Jona tika līdz otram upes krastam, viņš uz īsu brīdi apstājās un atskatījās. Kopiena, kurā zēns bija pavadījis visu dzīvi, vēl miegā grimusi, pletās aiz muguras. Agri no rīta, gaismiņai svīstot, striktai kārtībai pakļautā dzīve, kādu viņš vienmēr bija pazinis, turpināsies.

Dzīve, kur nekas nebija negaidīts. Vai neērts. Vai neparasts. Dzīve bez krāsām, sāpēm un pagātnes.

Zēns atkal apņēmīgi uzmina pedāļiem un turpināja braucienu pa ceļu. Tērēt laiku, lūkojoties atpakaļ, nebija droši. Jau tik daudzi noteikumi bija pārkāpti pietiekami, lai noķeršanas gadījumā viņu notiesātu.

Pirmkārt, viņš bija pametis mājokli nakts laikā. Tas bija ļoti nopietns pārkāpums.

Otrkārt, viņš bija paņēmis kopienas pārtiku, un tas bija nopietns noziegums, lai gan paņemti bija tikai pārpalikumi, izlikti aiz mājokļu durvīm organizētai savākšanai.

Treškārt, viņš nozaga tēva divriteni. Kādu mirkli Jona, tumsā stāvēdams pie divriteņu novietnes, svārstījās, jo negribēja ņemt neko no tēva mantām. Turklāt viņš nebija pārliecināts, vai jutīsies gana ērti, braucot ar lielāku riteni, jo ļoti bija pieradis pie savējā, mazāka.

Tomēr tas bija nepieciešams, jo šim ritenim bija piestiprināts bērnu krēsliņš.

Viņš bija paņēmis sev līdzi Gabrielu.

Bērna mazā galviņa sitās Jonam pret muguru, viņš neatskatīdamies mina pedāļus. Piesprādzēts bērnu sēdeklītī, Gabriels bija cieši aizmidzis. Pirms bēgšanas no mājām Jona stingri piespieda rokas Geiba mugurai, pārraidot pēc iespējas mierinošākas atmiņas: lēna šūpošanās šūpuļtīklā zem palmām kādā salā saulrieta staros, netāli un ritmiski viļņu šļaksti pret krastu. Atmiņas plūda no viņa uz mazuli, un Jona apzinājās, kā mazais ieslīgst arvien dziļākā un ciešākā miegā. Izņemot viņu no gultiņas un ieliekot bērnu sēdeklītī, Geibs pat nebija sakustējies.

Jona zināja, ka atrodas nakts aizsegā un paies laiks, iekams kāds pamanīs viņu prombūtni. Tāpēc viņš pedāļus mina spēcīgi, pūlēdamies nenogurt, minūtēm un jūdzēm stiepjoties garumā. Nebija laika saņemt tās atmiņas, ko viņš un skolotājs bija plānojuši, ar ko bija rēķinājušies: atmiņas par izturību un drosmi. Zēns varēja paļauties tikai uz saviem spēkiem un cerēja, ka ar to būs gana.

Viņš brāzās cauri tuvākajām kopienām, mājokļi vēl bija tumši. Attālums starp atsevišķām kopienām pamazām kļuva arvien lielāks, tukšie ceļa gabali arvien garāki. Vispirms kājas ļoti sāpēja, bet tad, laikam ritot, tās tapa nejūtīgas.

Rītausmā Gabriels pavēra acis un nemierīgi grozījās. Bēgļi atradās nomaļā vietā, lauki stiepās abpus ceļam, šur tur rēgojās pa koku pudurim. Jona ieraudzīja strautu un tuvojās tam cauri staignai un bedrainai pļavai. Gabriels, nu jau pilnīgi pamodies, ķiķināja; divritenis viņu mētāja augšā lejā.

Jona atsprādzēja bērnu ^dekllša stiprinājumus, izcēla Gabrielu ārā un nolūkojās, kā mazais līksmi pēta zāli un žagarus. Divriteni viņš uzmanīgi iestūma biezajos krūmos.

-     Brokastis, Geib! Zēns attina mazu drusciņu no iesaiņotās pārtikas, un abi paēda.

Tad viņš piepildīja krūzīti ar ūdeni no strauta un deva Gabrielam. Ari pats kāri padzērās un, apsēdies līdzās strautam, noskatījās, kā mazulis rotaļājas.

Jona bija pārguris. Viņš zināja, ka jāpaguļ, jāatpūtina muskuļi un jābūt gatavam pavadīt vēl daudzas stundas uz divriteņa. Dienasgaismā braukt nebūtu droši.

Drīz viņus sāks meklēt.

Dziļi koku paēnā viņš atrada slēpni, paņēma sev līdzi mazuli un apgūlās, turot Gabrielu cieši rokās. Geibs līksmi pretojās, it kā tā būtu ierastā spēle, kad senāk mājās viņi, smejoties un kutinot viens otru, pa jokam cīnījās.

-    Piedod, Geib, Jona viņu stingri satvēra. Zinu, ka ir jau rīts un tu esi tikko pamodies. Bet tagad mums jāguļ.

Viņš spēcīgi piekļāva mazo augumiņu sev klāt un paglāstīja muguru, klusi žūžojot kaut ko Gabrielam ausī. Tad viņš cieši piespieda rokas mazuļa mugurai un pārraidīja atmiņas par dziļu, piesātinātu nogurumu. Pēc brīža Gabriela galviņa noslīga pret Jonas krūtīm.

Tā abi kopā bēgļi nogulēja pirmo briesmu pilno dienu.

Visbiedējošākās bija lidmašīnas. Nu jau bija pagājušas vairākas dienas, Jona pat vairs nezināja skaitu. Ceļojums bija ieritējis savās sliedēs: dienā viņi gulēja, slēpdamies krūmu paēnā un zem kokiem. Atrada ūdeni, uzmanīgi sadalīja pārtikas pārpalikumus, papildinot krājumus ar to, ko varēja atrast mežā. Un tad nebeidzamas jūdzes uz divriteņa nakts laikā.

Kāju muskuļi norūdījās un kļuva cieti. Dodoties pie miera, tie sāpēja. Toties kājas bija kļuvušas spēcīgākas, un Jonam retāk vajadzēja nokāpt no riteņa, lai atpūstos. Dažkārt viņš apstājās un uz īsu brīdi izcēla Gabrielu ārā no sēdeklīša, lai mazliet pavingrotu, kādu gabaliņu paskrietu pa ceļu vai lauku ar mazuli rokās. Bet, kad viņš atgriezās un atkal iesprādzēja pacietīgo bērniņu atpakaļ sēdeklītī, Jonas kājas bija gatavas slodzei.

Tātad spēka viņam bija gana, un viņš neizjūta vajadzību pēc tā, ko devējs būtu varējis pārraidīt, ja laika būtu bijis vairāk.

Tomēr, kad pāri lidoja lidmašīnas, zēns vēlējās, kaut būtu no devēja saņēmis drosmi.

Jona saprata, ka tās bija meklēšanā izsūtītas lidmašīnas. Tās laidās tik zemu, ka dažkārt viņus pamodināja motora troksnis, un reizēm, izbiedēti raugoties no slēpņa, viņš teju varēja saskatīt meklētāju sejas.

Jona zināja, ka lidotāji nespēj saredzēt krāsas un ka viņa ādas krāsa vai Gabriela gaišās matu cirtas ir nekas vairāk kā pelēki pleķi pelēkā koku lapotnē. Tomēr no zinātnes un tehnoloģiju mācības stundām zēns atcerējās, ka meklētāju lidmašīnas izmanto siltumu meklējošas ierīces, kas spēj identificēt ķermeņa siltumu; tās pazītu divas cilvēciskas būtnes, kas, kopā saspiedušās, slēpjas krūmājos.

Tāpēc vienmēr, izdzirdot lidmašīnu radīto troksni, zēns sniedzās pēc Gabriela un pārraidīja viņam atmiņas par sniegu, dažas paturot arī sev. Tad viņi abi kopā sala un, kad lidmašīnas bija'prom, abi trīcēja, turoties viens pie otra, līdz atkal uznāca naregs.

Reizēm pārraidot atmiņas Gabrielam, Jona juta, ka tās kļuvušas vājākas, it kā seklākas nekā pirms tam. To viņš reiz bija cerējis, un to viņi abi ar devēju bija plānojuši: dodoties prom no kopienas, Jona atmiņas izplatīs visiem, atstās iedzīvotājiem. Bet tad, kad uzradās lidmašīnas, viņš mēģināja turēties pie atmiņām par aukstumu, kas vēl bija palikušas, un izmantoja tās, lai izdzīvotu.

Parasti lidmašīnas riņķoja dienā, kad viņi slēpās. Arī naktī Jona uzmanījās, vienmēr ieklausīdamies, vai neatskanēs lidmašīnu motora troksnis. Pat Gabriels ausījās un sauca: Lidašīna! Lidašīna! reizēm, vēl pirms Jona bija izdzirdējis draudīgo troksni.

Ja meklētāju lidmašīnas pārlidoja nakts laikā tā reizēm notika -, Jona steidzīgi mina pedāļus, lai tiktu līdz tuvākajam kokam vai krūmam, tad metās pie zemes un atdzesēja sevi un Gabrielu. Reizēm viņiem tik tikko izdevās palikt nemanītiem.

Lai gan, caurām naktīm rullējot visgarām nomaļām ainavām, kopienas bija palikušas tālu aiz muguras un tuvumā nebija nevienas norādes par apdzīvotu vietu, zēns visu laiku palika modrs un piesardzīgs, ar acīm meklēdams nākamo paslēptuvi, ja tāda vajadzība rastos.

Ar laiku lidmašīnu pārlidojumi mitējās. Tās riņķoja arvien retāk un arī vairs ne tik lēni un uzmanīgi, it kā meklējumi nu notiktu uz labu laimi un bez īpašām cerībām.

Visbeidzot pienāca tāda diena un tāda nakts, kad neviena lidmašīna neparādījās.

22

Ainava bija kļuvusi citāda. Izmaiņas bija nelielas, gandrīz grūti pamanāmas. Ceļš bija šaurāks un bedraināks; acīmredzot to vairs neaprūpēja ceļu darbinieki. Pēkšņi bija grūtāk noturēt līdzsvaru uz divriteņa, jo priekšējais ritenis ķērās starp akmeņiem un grambām.

Kādu nakti, ritenim strauji atsitoties pret akmeni, Jona nokrita. Instinktīvi viņš tvēra pēc Gabriela. Mazulis, iesprādzēts sēdeklītī, nebija ievainots, toties nobijies brīdī, kad ritenis gāzās uz sāniem. Jona bija izmežģījis potīti, ceļi bija nobrāzti un jēli, caur saplēstām biksēm sūcās asinis. Sāpju pārņemts, viņš piecēlās kājās, saveda kārtībā riteni un nomierināja Geibu.

Tad viņš pavisam piesardzīgi sāka braukt dienasgaismā. Bailes no meklētājiem jau bija piemirstas, izzudušas pagātnē. Bija uzradušās jaunas bailes nepazīstamā ainava slēpa nezināmas briesmas.

Meži ceļmalās bija tumši un noslēpumu pilni. Viņi abi biežāk redzēja strautiņus urdzam un apstājās, lai padzertos. Jona uzmanīgi apmazgāja savainotos ceļus, saviebdamies, kad pieskārās jēlumam. Laiku pa laikam sapampušo potīti pamērcējot aukstās ceļmalas grāvju tērcītēs, sāpes atvilga; kļuva vieglāk.

Nesen Jona bija apjautis, ka Gabriela drošība ir atkarīga no Jonas spēka krājumiem.

Abi zēni pirmoreiz ieraudzīja ūdenskritumu; vēlāk pirmo reizi dzīvē arī meža zvērus.

Lidašīna! Lidašīna! Geibs izsaucās, un Jona ātri metās krūmājos, lai gan dienām ilgi nebija tās redzējis un ari tagad nedzirdēja motora rūkoņu.

Viņš iestūma riteni biežņā un, atgriezies pēc Geiba, pamanīja mazo, tuklo roķeli rādām uz debesīm.

Izbailēs Jona paskatījās augšup, taču tā nebija lidmašīna. Lai gan pats iepriekš viņš to nekad nebija redzējis, tomēr pazina no bālēt sākušajām atmiņām, ko devējs bieži bija pārraidījis. Tas bija putns.

Drīz ceļā parādījās arvien vairāk putnu; tie cēlās gaisā virs viņu galvas un sakliedzās savā starpā. Zēni vēroja briedi, un reiz ceļmalā uz viņiem pārsteigti un bezbailīgi nolūkojās neliela, sarkanīgi brūna radība ar kuplu asti, bet Jona nezināja, kā to sauc. Palēninājis gaitu, viņš lūkojās uz to, līdz radība apcirtās un pazuda meža biezoknī.

Tas viss Jonam bija jauns. Pēc dzīves Tāpatībā, kur viss iepriekš bija paredzams, viņu sajūsmināja pārsteigumi, kas gaidīja katrā ceļa līkumā. Zēns reižu reizēm palēnināja divriteņa gaitu, lai apbrīnotu meža puķes, papriecātos par putna treļļiem biezoknī un vienkārši nolūkotos, kā vējš kustina koka lapas. Divpadsmit gadu laikā, ko zēns bija pavadījis kopienā, viņš nekad nebija izjutis tik vienkāršus pēkšņas laimes brīžus.

Tomēr vienlaikus Jonu pārņēma neskaidras bailes. Visvairāk viņš baidījās, ka būs jācieš bads.

Apstrādātie lauki bija palikuši aiz muguras, un pārtiku bija gandrīz neiespējami atrast. Pēc tam kad puikas bija notiesājuši beidzamos kartupeļus un burkānus, ko bija atraduši pēdējā apstrādātajā zemes gabalā, viņus vienmēr pavadīja izsalkums.

Jona notupās pie strauta un kailām rokām mēģināja saķert zivis. Kad tas neizdevās, viņš vīlies sāka sviest strautā oļus, apzinādamies, ka tādai rīcībai ir maza jēga.

Beidzot, izmisuma mākts, viņš uz ātru roku uzmeistaroja tīklu saliektam koka gabalam apkārt savijot cilpas no diegiem, ko izvilka no Gabriela segas.

Pēc daudziem mēģinājumiem, kas šķita velkamies bezgalīgi, zēns beidzot no strauta izķeksēja divas sudrabaini zvīņainas zivis. Metodiski ar asu akmeni sadalījis tās gabalos, viņš mazumiņu notiesāja pats un pabaroja arī Geibu. Viņi apēda dažas ogas un bez panākumiem mēģināja noķert putnu.

Naktī ar Gabrielu pie sāniem Jona, bada mocīts, gulēja nomodā un atminējās dzīvi kopienā, kur maltītes katru dienu tika piegādātas pie mājokļa durvīm.

Puisēns mēģināja izmantot atslābstošo atmiņu spēku, un viņam izdevās uzburt īsas, tagadējā stāvoklī mokošas ainas: krāšņus banketus ar milzīgiem cepešiem, dzimšanas dienu ballītes ar bieza krēma kārtām rotātām kūkām, tikko no koka plūktus, saulē sakarsušus un no sulas pārpilnības vai plīstošus augļus.

Bet, kad atmiņu mirkļi norima un atkāpās, viņu atkal ieskāva sāpīgs tukšums. Pēkšņi sadrūmis, Jona atcerējās reizi, kad bija saņēmis rājienu par nepareizi lietotu vārdu. Šis vārds bija «badā». «Tu nekad neesi bijis badā,» viņu pamācīja. «Un tu nekad nebūsi izbadējies.»

Tagad viņš tāds bija gan. Ja viņš būtu palicis kopienā, tā nenotiktu. Tas bija tik vienkārši. Viņš bija ilgojies pēc izvēles iespējas. Tagad, kad šāda iespēja bija, viņš bija acīmredzami izvēlējies aplamāko: doties prom. Un nu viņš cieta badu.

Bet ja viņš būtu palicis…

Doma turpinājās. Ja viņš būtu palicis, tad tāpat ciestu badu, tikai citādi. Viņš būtu dzīvojis tādu dzīvi, kurā vienmēr alktu pēc sajūtām, krāsām, pēc mīlestības.

Un Gabriels? Ja Jona būtu palicis, Gabriela vispār vairs nebūtu. Tātad izvēles patiesībā nebija.

Spēki pamazām izsīka, pārtikas nebija pietiekami, un braukt ar riteni kļuva arvien grūtāk. Tad zēns apjauta, ka tālumā vīd kas tāds, ko viņš jau sen bija cerējis ieraudzīt: kalni. Izmežģītā potīte, visiem spēkiem minot pedāļus, pulsēja sāpēs. Tāda piepūle bija gandrīz pāri zēna spēkiem.

Arī laiks bija mainījies. Divas dienas lija. Jona nekad nebija redzējis lietu, lai gan atmiņās to bija gan piedzīvojis. Lietus, ko viņš bija redzējis atmiņās, viņam patika tas bija neparasti, kas jauns, bet šis bija citāds. Viņi abi ar Gabrielu nosala, viscaur izmirka, un bija gandrīz neiespējami izžāvēt drēbes, lai gan pēc lietus laiku pa laikam uzspīdēja saule.

Pārbaudījumu pilnajā ceļā Gabriels nebija pinkšķējis. Tagad gan mazulis raudāja, jo bija izsalcis, pārsalis un ārkārtīgi novārdzis. Arī Jonam lija asaras gan tā paša iemesla dēļ, gan arī tāpēc, ka baidījās. Zēns raudāja, jo nu viņš nobijās, ka nespēs izglābt Gabrielu. Par sevi viņš vairs neuztraucās.

23

Jonu pārņēma arvien nešaubīgāka sajūta, ka mērķis ir tepat tuvumā, nakts tumsā, kas pamazām sabiezēja. It kā nekas par to neliecināja. Ja neņem vērā nebeidzamu ceļa strēli, kas līkločiem izvijās nu jau pavisam šaura, priekšā nekā nebija. Visapkārt nebija dzirdama ne skaņa.

Jona juta, ka Cituriene vairs nav tālu. Cerība, ka viņš spēs to sasniegt, bija pavisam niecīga. Paļāvība uz glābiņu saruka arvien vairāk, kad sejā sāka pūst ass un auksts gaiss, kas pamazām sabiezēja baltā virpulī.

Ietīts nepiemēroti plānā sedziņā, Gabriels bija sarāvies čokurā un trīcēdams pavisam klusu tupēja mazajā sēdeklītī. Jona uzmanīgi apstādināja divriteni, izcēla mazuli no krēsliņa un, sirdij sažņaudzoties, aptvēra, cik Geibs ir novārdzis un pārsalis.

Stāvot dzeldoši aukstā kupenā, kas ap basajām kājām arvien sabiezēja, Jona atpogāja savu tuniku un piekļāva Geibu cieši klāt, aptīdams abiem apkārt sadriskāto un netīro segu. Gabriels vārgi grozījās un mazliet iešņukstējās klusumā, kas viņus ieskāva.

Neskaidri, it kā saņemdams signālu no pabalējušas uztveres tikpat neskaidras kā pati šī viela, Jona atminējās, kas ir šis baltums.

To sauc par sniegu, Geib, Jona čukstēja. Sniegpārslas. Tās lido lejup no debesim un ir ļoti skaistas.

No zinātkārā un uzmanīgā bērna atbilde neatskanēja.

Jona paskatījās lejup uz mazo galviņu, piespiestu sev pie krūtīm. Cirtainie Gabriela mati bija kļuvuši nespodri un ķepīgi, uz bālajiem vaigiem varēja redzēt asaru pēdas. Acis puisēns bija aizvēris. Jona noraudzījās, kā sniegpārsla slīd lejup un, īsu brīdi vizuļodama, aizķeras trīsošajās mazuļa skropstās.

Noguris un spēkus izsmēlis, Jona pacēla divriteni. Priekšā vīdēja stāvs kalns. Pat nevainojamos laikapstākļos būtu ļoti grūti tajā uzbraukt tas prasītu daudz spēka. Nu sniegs, kas tagad sniga lielām pārslām un pamazām pārklāja šauro ceļu, braukšanu padarīja neiespējamu. Priekšējais ritenis minās uz priekšu tukšgaitā, apsaldētās kājas automātiski mina pedāļus. Divritenis apstājās. Un vairs nekustējās uz priekšu.

Jona nokāpa no riteņa un ļāva tam nogāzties blakus, sniegā. īsu brīdi viņš iedomājās, cik viegli būtu arī pašam nokrist līdzās un ļaut abiem ar Gabrielu ieslīgt maigajās sniega pūkās, nakts tumsā, mierpilnā miegā.

Bet viņš jau bija ticis tik tālu! Jāmēģina tikt uz priekšu.

Atmiņas nu bija palikušas iepakaļ, nepakļaudamās mēģinājumam tās saglabāt, lai neatgrieztos pie kopienas iedzīvotājiem. Vai vispār kaut kādas atmiņas vēl bija palikušas? Vai viņš vēl varēja pieķerties pēdējam siltuma mazumiņam? Vai viņam vēl bija spēks dot? Un vai Gabriels bija spējīgs uztvert?

Jona uzlika rokas Gabriela mugurai un mēģināja atcerēties saulesgaismu. Uz bridi šķita, ka Jona neko nespēj atminēties, ka viss ir izgaisis un šī spēja zaudēta uz visiem laikiem. Tad tā īsi uzplaiksnīja, un Jona sajuta tūkstošiem mazu liesmu mēlīšu durstām viņa sasalušās pēdas. Zēns samanīja, ka seja iekvēlojas un ledainais aukstuma tvēriens ap rokām atslābst. Acumirkli viņam ļoti gribējās to paturēt tikai sev, sagādāt šo iespēju gozēties saulesgaismā, neviena un nekā netraucētam.

Bet šis brīdis pagāja, un tam sekoja dzinulis, nepieciešamība un kaismīga vēlme dalīties siltumā ar vienīgo cilvēku, kas viņam bija atstāts, lai to mīlētu. Piepūles notrulināts, Jona atmiņas par siltumu pārraidīja uz vājo un trīcošo ķermenīti, ko turēja rokās.

Gabriels sakustējās. īsu mirkli viņi abi gozējās siltumā un atjaunoja spēkus, turēdamies cieši kopā acis žilbinošā sniegputenī.

Jona sāka kāpt kalnā.

Atmiņa bija nežēlīgi īsa. Viņš nebija bridis pat pāris metru nakts melnumā, kad atmiņa bija jau zudusi; abi atkal atradās aukstumā.

Tomēr prāts bija kļuvis neparasti modrs. Pat tik īss brīdis, saņemot siltumu, bija atvairījis letarģiju un vēlmi padoties un atjaunojis dzīvotgribu. Jona sāka iet ātrāk, pēdas viņš vairs gandrīz nejuta. Pakalns bija slidens un stāvs, zēnu kavēja sniegs un spēku trūkums. Pārāk tālu viņš netika paklupa un sakņupa uz priekšu.

Nokritis uz ceļiem un nespēdams piecelties, Jona mēģināja vēlreiz. Apziņa pieķērās vēl citai siltumu pārraidošai, trīsuļojošai atmiņai, un viņš izmisīgi mēģināja pie tās turēties, uzpūst to lielāku un pārraidīt Gabrielam. Mirklīgais siltuma vilnis stiprināja spēkus un apņemšanos, un Jona pieslējās kājās. Arī Gabriels, Jonam sperot soli, sakustējās.

Bet tad atmiņas aina pazuda bez pēdām, atstājot abus vēl spalgākā salā nekā iepriekš.

Ja vien Jonam nebūtu trūcis laika pirms bēgšanas, lai saņemtu vairāk enerģijas no devēja! Varbūt tagad Jonas rīcībā būtu vairāk spēka. Bet nebija jēgas kavēties, domājot, kā būtu, ja būtu… Tagad viņam bija jākoncentrējas uz to, lai cilātu kājas, sildītu Gabrielu un virzītos uz priekšu.

Jona kāpa, atkal apstājās un īsu brīdi sildīja abus ar nelielu atmiņas drusku; šķita, ka tā nu gan ir pēdējā, kas palikusi.

Kalna virsotne likās vēl tik tālu, un viņš nezināja, kas sagaida aiz tās. Bet nekas cits nebija atlicis, vajadzēja doties uz priekšu. Zēns cīnījās augšup.

Beidzot sasniedzot kalna virsotni, kaut kas sāka mainīties. Siltāk nekļuva, nē; drīzāk viņš jutās pat vairāk nosalis un nejūtīgāks nekā iepriekš. Viņš nebija atguvis spēkus, soļi bija pat nedrošāki nekā parasti, un viņš tik tikko spēja pavilkt apsaldētās un nogurušās kājas.

Piepeši pavisam neizskaidrojamā kārtā Jona jutās laimīgs. Viņš atcerējās laiku, kad bija laimīgs. Atminējās vecākus un māsu. Atminējās savus draugus, Ašeru un Fionu. Un vēl viņš atcerējās skolotāju.

Pēkšņi zēnu pārplūdināja prieka pilnas atmiņas.

Jona sasniedza kalna kori un juta, ka pēdas zem grimstošā sniega balstās uz līdzenas virsmas. Vairs nebija jāvirzās pret kalnu.

Mēs esam gandrīz galā, Geib, viņš čukstēja, nesaprazdams, no kurienes radusies šāda pārliecība. Šo vietu es atceros.

Un tā bija taisnība. Bet tā vairs nebija jutoņa, it kā tvertos pie gaistošām un netveramām atmiņām. Tas bija citādi. Tas bija paturams. Tās bija viņa paša atmiņas.

Jona apskāva Gabrielu un straujām kustībām viņu berzēja, sasildīdams, turēdams pie dzīvības. Vējš bija stindzinoši auksts. Sniega vērpetes tinās apkārt, noslēpdamas skatam apkārtējo ainavu. Bet kaut kur priekšā Jona nešaubījās aiz puteņa, kas neļāva redzēt, bija siltums un gaisma.

Ar pēdējiem spēkiem un nekļūdīgu nojautu Jona uzgāja ragavas, kas viņu gaidīja kalna virsotnē. Nejūtīgiem pirkstiem zēns atrada ragavu striķi.

Viņš apsēdās uz ragavām un cieši piekļāva klāt Geibu. Lai gan nogāze bija stāva, tomēr sniegs pūkains un viegls, un Jona apjauta, ka šoreiz nebūs ne ledus, ne kritiena, ne sāpju. Pārsalušajā augumiņā sirds dziļumos uzbangoja cerība.

Viņi sāka slīdēt lejup.

Jona juta, ka zaudē samaņu un ar visu būtību centās ragavās sēdēt taisni, cieši satverot Gabrielu un turot viņu drošībā. Slieces pluinīja sniega vālus, un vējš šaustīja seju, kad viņi taisnā līnijā, šķeļot kupenas, traucās cauri nebeidzamam klājam, kas šķita vedam uz galamērķi. Tur, Jona to allaž bija jutis, viņu gaidīja Cituriene: gan viņu nākotne, gan pagātne.

Zēns piespieda sevi atvērt acis, traucoties arvien tālāk lejā no kalna, un pēkšņi viņš samanīja gaismu un to pazina. Jona zināja, kas tur spīd cauri istabu logiem. Sarkanā, zilā, dzeltenā krāsa mirgo eglītē tādā vietā, kur ģimene rada un glabā atmiņas, kur cildina un svin mīlestību.

Lejup, lejup, arvien ātrāk un ātrāk! Pēkšņi viņš, pilnīgi pārliecināts un prieka pilns, skaidri saprata: tur, lejā, viņu jau gaida un gaida arī mazuli. Pirmo reizi Jona saklausīja kaut ko tādu, ko varētu dēvēt par mūziku. Viņš izdzirda cilvēkus dziedam.

Tālu aiz muguras, viņpus laikam un telpai, no vietas, ko viņš bija atstājis,"arī it kā skanēja mūzika.

Bet varbūt tā bija tikafatbalss.

Content

Lorija Luisa Devējs

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23