Rubenis Juris

Subačs Māris

Dīvainā karaļvalsts

JURIS RUBENIS MĀRIS SUBAČS

DĪVAINĀ KARAĻVALSTS

STĀSTS PAR KĀDA BRUŅINIEKA DZĪVI

Mākslinieks Māris Subačs

PRIEKŠVĀRDS

Reiz bija kāda pilsēta, kas dzīvoja vienmuļu dzīvi, un tajā nekas svarīgs nenotika. Taču kādu dienu pilsētā negaidīti ieradās dīvains galms: Karalis ar trim Princesēm, Pūķis, Labā Feja un daudzi citi. Galms patiesībā nebija plānojis iegriezties šajā pilsētā, bet bija izveidojusies ārkārtēja situācija, un galms centās saglābt to, kas vēl glābjams.

Pilsētā pēkšņi sāka risināties dīvaini notikumi, tomēr pilsētniekus savādā galma dzīve īpaši neinteresēja, viņi bija pārāk aizņemti ar naudas pelnīšanu. Tikai kāds puisis nemācēja pelnīt naudu, varbūt tāpēc pie viņa ieradās vēstneši - divi putni - un paziņoja, ka Karalis grib viņu iecelt par galma Bruņinieku.

"Galmam ir vajadzīga tava palīdzība" putni sacīja.

"Es nezinu, vai esmu spējīgs kādam palīdzēt" nedroši atbildēja puisis.

"Tā tas ir," putni lietišķi konstatēja. "Tevi būtu mazliet jāpārtaisa, lai tu derētu mūsu uzdevumam. Taču mēs nevaram tevi pārveidot bez tavas piekrišanas."

Puisis īsti nesaprata, ko tas nozīmē, bet piekrita.

"Nu uz kādu laiku tava pilsēta pārvērtīsies par dīvaino karaļvalsti un tu dzīvosi pasakā," putni sacīja un aizlidoja.

Pagāja zināms laiks, iekams Bruņinieks iemācījās golmo valodu, viņa dzīvē risinājās galvu reibinoši notikumi, tie bija tik svarīgi, ka viņš tos centās pierakstīt uz mazām lapiņām, lai neaizmirstu.

Kādu dienu, tikpat negaidīti kā ieradies, galms pilsētu atstāja un Bruņinieks tam devās līdzi. Bruņinieka pierakstus atrada viņa labākais draugs, kuru golmo valodā mēdza saukt par Labo Burvi. Bruņinieks savam draugam bija mazliet iemācījis golmo valodu, tāpēc Labais Burvis ātri saprata atstāto piezīmju svarīgumu. Viņš nolēma tās sakārtot, mazliet literāri apstrādāt un publicēt. Tas bija ļoti sarežģīts uzdevums, brīžiem Labajam Burvim likās, ka tas ir pat cilvēkam nepaveicams darbs. Piemēram, viņš zināja, ka nespēs notikumus sakārtot hronoloģiski pareizā secībā, viņš arī aptvēra, ka tiem, kas nemāk golmo valodu, daži notikumi izliksies pretrunīgi un pat nesaprotami. Taču Labais Burvis saprata, ka notikušo citādi nekā galmo valodā nemaz nav iespējams izsacīt. Apzinoties notikumu nozīmīgumu, patiesumu un unikalitāti, Labajam Burvim pār muguru skrēja tirpas un viņš saprata, cik tas ir svarīgi, lai šīs piezīmes iespējami nesagrozītā veidā varētu lasīt arī citi cilvēki.

Kad Labais Burvis savu darbu bija beidzis, viņš aptvēra, ka tā nav tikai Bruņinieka biogrāfija galmo valodā, ka, grāmatu lasot, arī katrs tās lasītājs sāk dzīvot dīvainajā karaļvalstī. Un beidzot - golma valoda varbūt nemaz nav tik grūta.

īsi sakot, - lūk, kas no tā iznāca.

KA VISS SAKAS

Pūķis savā nodabā šņāca uguni un dūmus un laiku pa laikam apēda kādu meiteni. Tad apvidu ieklīda Bruņinieks un ļaudis atviegloti uzelpoja.

"Dodies cīņā pret Pūķi," viņi lūdza, "atbrīvo mūs no šī briesmoņa!"

Bruņinieks nopriecājās, ka viņam vēl ir gadījies kāds darbs, un devās uz Pūķa alu.

Viņš nostājās alas priekšā un sauca: "Nāc ārā, tu, ļaunums!"

Pūķis iznāca un lietišķi teica: "Paklau, sarunāsim tā. Neplēsīsimies, kā visās pasakās jau reiz ir bijis. Uzspēlēsim šahu. Tas, kurš zaudēs, no šejienes aizvāksies."

"Labi," piekrita Bruņinieks, un spēle sākās. Abi citu pēc citas kāva figūras, kamēr katram

palika tikai karalis un dāma. Bruņinieks prātoja, ko darīt tālāk, arī Pūķis to nezināja.

Tad Bruņinieks ieteica: "Labāk darīsim tā: uzmini manu mīklu, ja tu uzminēsi, aizvākšos es, ja ne, tad tu."

"Labi," Pūķis piekrita.

"Kāpēc nevarētu būt šaha dēlītis, uz kura ir tikai baltie vai tikai melnie lauciņi?" vaicāja Bruņinieks.

Pūķis domāja, domāja, bet nevarēja pateikt.

"Labi," viņš norūca un devās projām.

Ļaudis nopriecājās, ka Pūķa vairs nav, un par Bruņinieku vairs neinteresējās. Viņi negribēja nedz spēlēt šahu, nedz minēt mīklas. Bruņinieks noskuma un devās meklēt savu Pūķi.

"Nu, kāpēc šaha dēlītis ir raibs?" nepacietīgi vaicāja Pūķis, kad viņi atkal bija satikušies.

"Tāpēc, lai varētu rasties pasakas," Bruņinieks atbildēja.

BURVJU NŪJINA

#

Reiz dzīvoja ļaunais Pūķis un Bruņinieks. Bruņinieks ar Pūķi nemitīgi cīnījās un atbrīvoja cilvēkus no viņa ļaunās varas. Pēc tam cilvēki parasti atviegloti uzelpoja un par daudz ko vairs neinteresējās. Tad Pūķis uzradās atkal, cilvēki atcerējās Bruņinieku, tam atkal bija jādodas meklēt Pūķi un viņu cīņa sākās no jauna.

"Kāpēc tu viņu nekad nenogalini?" cilvēki jautāja Bruņiniekam.

"Es negribu jūs padarīt nelaimīgus," Bruņinieks atbildēja.

"Mēs neko nesaprotam," teica cilvēki. "Pūķis mums taču nodara vienu vienīgu ļaunumu."

"Kad es esmu Pūķi aizdzinis projām, jūs uz- vedaties sliktāk nekā iepriekš," teica Bruņinieks.

"Tu esi naivs ideālists," ļaudis viņam sacīja. "Tu nekā nesaproti no dzīves. Mācies no tiem, kam ir daudz naudas."

"Starp citu, visvairāk naudas ir Pūķim," piezīmēja Bruņinieks.

Ļaudis apmulsa: "Nu tad jāiet pie Pūķa prasīt, kā viņš naudu dabū."

Ļaudis sapulcējās pie Pūķa alas un gaidīja, līdz tas iznāks ārā.

"Pastāsti mums," viņi pieglaihnīgi jautāja, "kā tu tiec pie naudas!"

"Man ir burvju nūjiņa, " teica Pūķis. "Es to trīs reizes pavicinu gaisā, un man ir tik daudz naudas, cik vajag."

"Iedod mums nūjiņu," cilvēki lūdzās.

"Nekā nebija! Jūs jau par mani domājat tikai sliktu," teica Pūķis. "Nedošu."

"Atņem Pūķim burvju nūjiņu," ļaudis lūdza Bruņiniekam. Bruņiniekam bija laba sirds, viņš paklausīja un burvju nūjiņu Pūķim atņēma.

Ļaudis pēkšņi kļuva bagāti. Katram bija tik daudz naudas, cik vien tas varēja salikt savā namā. Nu bija jādomā tikai par to, ko ar iegūto naudu darīt.

"Bet kāpēc tu sev neradi naudu?" piepeši kāds pavaicāja Bruņiniekam.

"Es esmu laimīgs tāpat," Bruņinieks atbildēja.

"Muļķītis," visi bija vienisprātis un krāva naudu savos pagalmos kaudzēs.

Te kādu dienu burvju nūjiņa atteicās darboties. Ļaudis pavicināja to trīs reizes, bet nekas nenotika. Viņi atkārtoja to vēlreiz - un atkal nekā.

"Nu, vismaz mēs dzīvē esam kaut ko paveikuši," cilvēki teica, aizmeta burvju nūjiņu un sāka skaitīt iegūto naudu. Nūjiņa palika mētājoties pilsētas centrālajā laukumā, un neviens tai vairs nepievērsa īpašu uzmanību. Bruņinieks to atrada, noslaucīja putekļus un pielika savā dzīvoklī pie sienas.

"Skaista nūjiņa," viņš teica.

Kādu dienu pie Bruņinieka durvīm klauvēja. Bruņinieks atvēra. Aiz durvīm stāvēja Pūķis.

"Es atnācu uzspēlēt šahu," viņš teica.

"Labi," sacīja Bruņinieks, un abi sāka spēli. Viņi runāja par šo un to un visu kaut ko. Pūķim bija savs viedoklis, Bruņiniekam - savs.

"Es tev iemācīšu vēl kaut ko," Pūķis teica Bruņiniekam. "Uzvelc ar nūjiņu gaisā loku, un ap tavu māju izaugs brīnišķīgs dārzs."

Bruņinieks tā izdarīja, un tiešām - ap māju radās bezgala skaists dārzs. Ļaudis par to brīnījās, bet dārzā ieiet nemācēja.

"Ielaid mūs savā dārzā," pilsētnieki lūdza, "mēs tev par to samaksāsim."

"Jūs te nebūsit laimīgi," sacīja Bruņinieks. "Te viss ir pārāk lēts."

SIRMAIS KARALIS UN PŪĶIS

Reiz dzīvoja kāds sirms Karalis. Viņa karaļvalstī valdīja miers un kārtība. Tad pēkšņi nez no kurienes uzradās Pūķis, kas visiem stāstīja, cik daudz katram būs naudas, ja tie klausīs nevis Karali, bet Pūķi. Pūķis tiešām deva naudu tiem, kas viņam paklausīja, tāpēc gandrīz visi pavalstnieki sirmo Karali pameta. Karaļvalstī vairs nevaldīja miers un laime, bet visi strīdējās par to, cik kurš maksā.

"Man Pūķis iedeva tik daudz naudas!" sacīja viens.

"Bet man iedeva vairāk!" mēģināja viņu pārkliegt cits.

Beigās katrs zināja savu cenu. Galu galā ļaudis staigāja paēduši, bet drūmi.

Tad Karalis atcerējās: "Man teica, ka kaut kur esot Bruņinieks. Viņam nav sevišķi labs raksturs, bet viņš vienīgais var uzvarēt Pūķi šahā. Aicināšu viņu glābt valsti."

Domāts, darīts.

Bruņinieks ieradās pie Karaļa un teica: "Es uzvarēšu Pūķi, bet es gribu par sievām visas trīs tavas meitas uzreiz."

"Kāds nesaprotams cilvēks," teica Karalis. "Bet lai notiek, kā tu gribi."

Bruņinieks devās uz Pūķa alu un sauca: "Nāc ārā, tu, netīrā nauda!"

Pūķis iznāca un teica: "Paklau, draugs, necīnīsimies, kā visās pasakās jau vienreiz bijis. Darīsim tā: kurš varēs izturēt visilgāk bez tā, ko viņam gribas visvairāk, tas paliks. Otrs aizies. Tev gribas uzvarēt Pūķi, man gribas apēst kādu meiteni. Mēģināsim abi izturēt."

Bruņinieks piekrita. "Man tikai gribas, lai te atnāk trīs Karaļa meitas. Es tevi redzu, bet tu meitenes ne," viņš sacīja.

Kā Bruņinieks prasīja, tā notika. Bruņinieks līksmojās ar Karaļa meitām, bet Pūķis cietās savā alā.

"Nē, es to vairs nevaru izturēt," Pūķis teica. "Es aizeju."

Bruņinieks apmetās uz dzīvi Karaļa pilī. Karalis prātoja, ko lai dara. Pūķa vairs nebija, bet visus interesēja tikai nauda. Viņš nolēma kļūt visbagātākais un sāka pārdot pasakas par Bruņinieku un Pūķi. Ļaudīm interesēja, ko Pūķis dara. Par Bruņinieku gan viss bija skaidrs - viņam vajadzēja tikai Karaļa meitas. Karalim ienāca daudz naudas, un visi sāka viņu cienīt.

"Labāk kā nekas," Karalis nopūtās un devās spēlēt šahu ar Bruņinieku.

BRUNINIEKA DĀRZS

Ap Bruņinieka māju bija skaists dārzs. Viņam tas ļoti patika.

"Tas ir mans vienīgais prieks," Bruņinieks reiz teica Pūķim, kad viņi kopā spēlēja šahu.

"Tur nu nekā nevar darīt," Pūķis teica. "Man arī laiku pa laikam patīk apēst kādu meiteni un nekad nepietiek. Es ar to samierinos."

"Mums ir dažādi uzskati par meitenēm," teica Bruņinieks.

"Tādēļ jau tev ir tikai dārzs," atbildēja Pūķis.

Bruņinieks neatbildēja, tikai vēlreiz ieskatījās dārzā.

"Tas ir skaists dārzs," viņš teica un izdarīja nākamo gājienu.

Reiz Bruņinieka dārzā pastaigājās Karalis. Viņš sastapa Bruņinieku, kurš izskatījās sadrūmis.

"Kas tevi nomoka?" Karalis jautāja. "Es domāju par to, kāpēc šis dārzs ir tik trausls," Bruņinieks teica.

"Šis ir dārzs, kurā staigājot var domāt par mīlestību," atbildēja Karalis.

PIEDZĪVOJUMI SVĒTDIENĀ

Reiz kādā svētdienā Bruņinieks devās uz baznīcu. Viņu pavadīja Princeses, Labā Feja un Pūķis.

"Atkal šī jocīgā kompānija ieradusies mūsu baznīcā," sašutuši sačukstējās pilsētnieki.

Sākās dievkalpojums. Bruņinieks un Princeses nometās ceļos, Labā Feja devās uzklausīt pilsētnieku lūgšanas, bet Pūķis paslēpās tukšā grēksūdzes krēslā.

"Man šeit visi aizrāda, ka esmu neglīts," viņš teica, "lai gan pēc maniem padomiem, kā nopelnīt naudu, visi labprāt kāro."

Pēc dievkalpojuma viņi devās tālāk.

"Varbūt kopā paēdīsim pusdienas?" Princeses piedāvāja.

Bruņinieks piekrita, un viņi iegāja kafejnīcā.

"Kas tā par jocīgu kompāniju," pie citiem galdiņiem sēdošie saskatījās.

"Mēs esam pilsētā ieradušies tikai uz brīdi, drīz dosimies tālāk," skaidroja Labā Feja.

"Mēs neticam, ka tās ir Princeses," teica kafejnīcas apmeklētāji. "Princeses dzīvo kaut kur tālu pilī, ar neskaitāmiem kalpiem, bet šīs trīs ne sevišķi glītās meitenes pavada tikai viens bruņinieks, kas nemaz neizskatās pēc karavadoņa."

Princesēm tas likās amizanti. Viņas kopā ar Bruņinieku padzēra kafiju un devās tālāk.

"Kāpēc jūs nepasaucāt savus kalpus?" jautāja Feja. "Bez kalpiem jūs neciena."

"Tā mums ir svētdiena," sacīja Princeses, "būt vienkārši trim ne sevišķi glītām meitenēm. Noklausīties, cik mēs esam skaistas, no to mutes, kam kaut ko no mums vajag, - tās mums ir darbdienas."

BRUNINIEKA SLIMĪBA

Reiz Bruņinieks saslima. Viņam rādījās sapņi par putniem un par to, ka viņš varētu būt tāds kā putni. Pie Bruņinieka ieradās Princeses un centās viņu ārstēt. Viņas stāstīja Bruņiniekam dažādus interesantus notikumus un deva zāles. Taču Bruņinieka dvēselei joprojām nebija miera. Tad Princeses Bruņiniekam iedeva burvju ābolu. Bruņinieks to apēda, bet nekā sevišķa nejuta.

"Kas tas ir par ābolu?" Bruņinieks jautajā.

"Tas ir ābols no Paradīzes dārza. Tas padarīs tevi līdzīgu Ādamam," Princeses teica.

"Ādams esot izdzīts no Paradīzes tieši par ābolu ēšanu," domīgi sacīja Bruņinieks.

"Tas tā nav," iebilda Princeses. "Aiz šī stāsta ir noslēpums. Lietas būtība nav ābolos."

"Kas tas par noslēpumu?" Bruņinieks jautāja.

"Tas ir noslēpums par to, kā Paradīze iemirdzas un kā tā apdziest," Princeses atbildēja.

PUTNU SARUNA

Reiz divi putni pils dārzā savā starpā sarunājās.

"Bruņinieks saprot putnu valodu un ir nelaimīgs, jo viņš arī grib būt putns," teica viens.

"Vērojot putnus, viņš ir iemācījies jaut lidot savām domām," otrs piebilda.

"Vai tiešām cilvēks nevar dzīvot starp putniem un būt laimīgs?" pirmais jautāja.

"Viņam nemitīgi ir jāapzinās, ka cilvēks nevar lidot," otrs atbildēja.

No pils dārzā iznāca Princeses.

"Mēs mācīsim Bruņiniekam Paradīzes noslēpumu," viņas apņēmīgi sacīja putniem.

"Kāds tas ir?" putni jautāja.

"Būt laimīgam tādam, kāds tu esi, labi zinot, ka kaut kas tu neesi," Princeses atbildēja.

VIESĪBAS

Reiz Bruņinieks bija uzaicināts pie pilsētniekiem viesībās. Visi ēda, dzēra un līksmojās, bet Bruņinieks jutās bezgala vientuļš.

"Man pietrūkst manu Princešu," viņš skumīgi domāja.

Pēc brīža Bruņiniekam par prieku viesībās ieradās arī Princeses, Labā Feja un Pūķis. Princeses apsēdās Bruņiniekam vienā pusē, Labā Feja - otrā, un Pūķis iekārtojās vietā, no kurienes varēja redzēt skaistākās jaunavas. Bruņinieks bija priecīgs, ka viņam bija sarunu biedri, un vaicāja Princesēm: "Kāpēc jūs gribējāt, lai es šurp atnāku? Šeit es sevišķi skaudri izjūtu, ka esmu tik ļoti pieradis dzīvot starp jums, ka pilsētnieku dzīve man ir kļuvusi sveša."

"Mēs domājam par to, kur celt tavu mājokli," atbildēja Princeses. "Tu esi pieradis draudzēties ar putniem, bet tu nevari būt putns. Mēs gribējām tev parādīt kaut ko no pilsētnieku dzīves."

"Es gribu dziedāt dziesmu," viņas pārtrauca Pūķis un piecēlās kājās. Viņš sita ar kāju takti un dziedāja dziesmu, kuras vārdi visiem stāstīja par to, cik labi būt labam. Klātesošie sajūsmas pilni aplaudēja.

"Ko viņš tur visus muļķo!" sašuta Labā Feja.

"Es mīlu dzīvi," teica Pūķis, ar kāru aci uzlūkodams skaistākās jaunavas.

"Dzīve tiešām ir skaista," teica Bruņinieks, vērodams dažus putnus, kas sēdēja viņam blakus.

ĻAUNĀ BURVJA GALS

Reiz dzīvoja Ļaunais Burvis. Viņam patika noburt bērnus un sūtīt viņus mežā. Reiz pie viņa ieradās Bruņinieks. Burvis nobūra arī Bruņinieku un iedzina viņu mežā. Bruņinieks gāja un gāja, līdz izdzirdēja saucienu: "Kāpēc neviens ar mani negrib draudzēties?"

"Tas taču mans Pūķis!" Bruņinieks nopriecājās un devās uz balss pusi.

Pie alas sēdēja Pūķis un Ļaunais Burvis. Burvis priecājās kā bērns.

"Es apspēlēju Pūķi šahā," viņš lepni teica.

"Tā bija tava pēdējā kļūda," Bruņinieks teica un nocirta Burvim galvu.

"Stulbenis," Pūķis teica. "Es viņam vienkārši to atļāvu."

"Viņš nobur bērnus un sūta mežā," teica Bruņinieks.

"Man taču vajag kādu, kas ir sliktāks par mani," teica Pūķis.

Bruņinieks skatījās uz beigto Burvi un domāja.

"Varbūt tā bija kļūda?" viņš sacīja.

"Viss, kas ir, irtā vērts, lai būtu," dziļdomīgi teica Pūķis. "Viņš vienkārši uz tevis uzrāvās."

"Es gāju pie viņa kā bērns," Bruņinieks sacīja.

"Ak, bērni, bērni," teica Pūķis un aplaizījās, "bet labāk uzspēlēsim šahu."*

"Mums ir tāda jocīga karaļvalsts," teica Bruņinieks, izdarot pirmo gājienu.

"Kas ir, tas ir," teica Pūķis un Burvja atliekas rūpīgi ielika ledusskapī.

JAUNGADA EGLĪTE

Reiz Bruņinieks bija nopircis jaungada eglīti. Viņš izgreznoja to ar svecītēm un krāsainiem bumbuļiem, apsēdās tās priekšā un priecājās. Mirkli vēlāk pie Bruņinieka ieradās trīs Princeses.

"Mēs gribam tev izteikt piedāvājumu," Princeses teica.

"Labprāt," Bruņinieks atbildēja, nemaz nenoklausījies viņu sakāmo līdz galam.

"Uzraksti uz papīra gabaliņa savu Jaungada vēlēšanos un iesien to eglītē," teica Princeses.

Bruņinieks paklausīja. Arī Princeses iesēja savas vēlēšanās eglītē.

"Vai mūsu vēlēšanās piepildīsies?" vaicāja Bruņinieks.

"Varbūt jā," Princeses mīklaini atbildēja.

Pie durvīm pieklauvēja. Bruņinieks atvēra. Aiz durvīm stāvēja Pūķis.

"Es dzirdēju, ka šeit eglītē iesien vēlēšanās," viņš teica un pašķielēja uz eglīti. "Es arī gribu kaut ko vēlēties."

"Lūdzu," Bruņinieks viņam atļāva.

Pūķis apsēdās pie galda, paņēma kaudzi papīra, rakstīja un rakstīja. Drīz visa eglīte bija piekārta pilna ar Pūķa vēlmēm.

"Tā," viņš apmierināts sacīja. "Nu ir pabeigts."

"Ko tu tur esi vēlējies?" aizdomīgi vaicāja Princeses.

"Es vēlējos, lai Bruņiniekam ir tik jaunavu, cik es varu apēst," Pūķis teica.

"Vispār jau man gribas kādu jaunavu," Bruņinieks atzinās, "bet man ir manas Princeses."

Pie durvīm vēlreiz klauvēja. Bruņinieks atvēra. Tas bija sirmais Karalis.

"Es dzirdēju, ka visi šeit kaut ko vēlas," viņš teica.

"Lūdzu," Bruņinieks teica. "Nedaudz vietas eglītē vēl ir."

Arī Karalis uz papīra gabaliņa uzrakstīja savu vēlēšanos un iekāra to eglītē.

"Laimīgu Jauno gadu!" visiem novēlēja Bruņinieks.

"Tas vēl ir jautājums, vai gads būs laimīgs, ja visiem piepildīsies viņu vēlēšanās," piezīmēja Pūķis.

" Tāpēc labi vien ir, ka dažreiz velēšanas nepiepildās," vakara sarunu noslēdza Princeses.

PŪĶIS UN LABĀ FEJA

Reiz Pūķis nolēma būt labs. Viņš iznāca no savas alas, aizgāja uz pilsētas tirgus laukumu un sāka klāstīt savus uzskatus par to, kā būt labam.

"Visi nedrīkst būt tādi kā es, bet man ir jābūt tādam, kāds es esmu, lai varētu pastāvēt kaut kas labs," viņš teica.

"Tu neesi nekā cita darījis, kā vien stiepis jaunavas uz savu alu," aizdomīgi sacīja pilsētnieki.

"Es ļauju eksistēt Bruņiniekam," paskaidroja Pūķis, "kurš jūs no manis laiku pa laikam atbrīvo."

"Bruņinieks ir jauks cilvēks, bet viņš šo to nesaprot," pilsētnieki atzina.

"To, ko nesaprot viņš, saprotu es," apliecināja Pūķis. "Redziet, arī jūs pēc manis ilgojaties."

"Neklausieties tik daudz Pūķī," pēkšņi atskanēja kāda balss.

"Kas to teica?" pilsētnieki nesaprata.

"Es - Labā Feja. Jūs būsit nelaimīgi, ja klausīsit Pūķi."

"Pūķis saprot dzīvi," iebilda pilsētnieki.

"Dzīvē nav tikai Pūķis," sacīja Feja.

"Kas būtu dzīve bez manis?" Pūķis jautāja Fejai.

"Dzīve bez tevis būtu tīri jauka," Feja atbildēja.

"Tad jau nevajadzētu Bruņinieka, tad visi, kas klausītu manus padomus, būtu slikti, un beigās pāri paliktu tikai Feja," sacīja Pūķis.

"Parādi man kādu, kas, klausot tavus padomus, būtu laimīgs!" iesaucās Feja.

"Mans padoms būtu pārāk mani neklausīt, bet zināt, ka manis dēļ var būt daudz kas labs," ieteica Pūķis.

"Kas te notiek manā tirgus laukumā?" vaicāja Karalis, ierazdamies strīda vietā.

"Pūķis visiem jauc galvu," sūrojās Feja.

"Es gribu parādīt, ka es esmu labs," teica Pūķis.

"Tu neesi labs, laba ir mana karaļvalsts un tas, kā viss te ir iekārtots," pavēstīja sirmais Karalis.

"Šī ir laba karaļvalsts," teica Feja.

"Kas ir, tas ir," piekrita Pūķis un devās atpakaļ uz savu alu.

KARALVALSTS IKDIENA

Reiz Bruņinieks ar Pūķi spēlēja šahu.

"Tu man esi labs draugs, lai gan labs tu neesi," domīgi sacīja Bruņinieks.

"Es cenšos būt labs personīgi tev," teica Pūķis. "Man gribas kādu draugu, tādēļ es atturos no vēlēšanās tevi apēst."

"Varbūt es tevi varētu pārliecināt būt labam?" Bruņinieks jautāja. "Tas ir tik patīkami."

Pūķis klusēja. Viņš nesen bija apēdis kādu jaunavu un gremdējās atmiņās.

"Patīkami tas ir," viņš beidzot sacīja. "Varbūt neēdīšu kādu laiku."

Pie Pūķa alas ieradās Labā Feja.

"Es baidos par tevi," viņa teica Bruņiniekam. "No Pūka izteicieniem visā apkārtnē ir novītuši ziedi."

"Mums ir dažādi viedokļi," viņu mierināja Bruņinieks.

"Labāk ej pie Princesēm," ieteica Feja.

"Jā, tūlīt," paklausīja Bruņinieks un pabeidza partiju.

"Ak šī Feja," teica Pūķis. "Mums ir veci rēķini."

Feja neielaidās sarunās un veda Bruņinieku uz pili. Viņa griezās pie sirmā Karaļa un sacīja: "Pasargā manu Bruņinieku no Pūķa."

"Lai viņš paklausās, ko runā gudrais Krauklis," Karalis atbildēja.

Krauklis atlidoja un pavēstīja: "Pūķim ir jābūt tieši tāpēc, ka eksistē ēna saulainā dienā, bet, ja pasaka, ka Pūķis ir labs, iestājas nakts un visi ir nelaimīgi."

"Labāk parunāsim par kaut ko citu," Bruņinieks mainīja sarunas tēmu. "Kas jauns noticis karaļvalstī?"

"Daudzi Paradīzes putni ir kļuvuši slimi," atbildēja Feja. "Princeses tos mēģina ārstēt."

"Vai es ko varu līdzēt?" Bruņinieks jautāja.

"Tu esi cilvēks, mēs esam putni," teica Krauklis.

"Man patīk klausīties, kā jūs runājat," Bruņinieks piezīmēja.

"Mūsu dziesmas tu vari klausīties, bet saprast cilvēki tās nevar," sacīja Krauklis.

Ieradās Princeses. Viņas bija noskumušas.

"Kas jūs sāpina?" jautāja Bruņinieks.

"Mūsu putni ir slimi," atteica Princeses. "Tie reiz klausījās, ko runā Pūķis, un pateica, ka Pūķis ir labs. Tagad viņiem liekas, ka viss dārzs ir sastādīts nepareizi un viņi vairs nav laimīgi."

"Es jau vienmēr esmu sacījusi, ka nedrīkst ļaut Pūķim nevienu mācīt dzīvot," Feja bija sarūgtināta.

"Pilsētnieki gan viņā labprāt klausās," teica Krauklis.

"Pūķi klausoties, var gūt naudu, bet laimi (ļ.m no," Feja palika pie sava.

Viņi vēl ilgi runāja. Par Pūķi, par Paradīzes putniem, par daudz ko citu. Karaļvalstī dzīve ritēja savu gaitu.

BURVJU NŪJINA

Reiz Bruņiniekam bija burvju nūjiņa. Pietika arto apvilkt ap sevi gaisā loku, un apkārt izauga brīnišķīgs dārzs. Taču pēc kāda laika dārzs atkal pazuda.

"Kāpēc tā notiek?" Bruņinieks nesaprata.

"Es gan saprotu," teica Pūķis, ar kuru Bruņinieks bieži pie šaha galdiņa diskutēja. "Dārza puķes vīst no maniem izteicieniem."

BRUNINIEKS DODAS PROJĀM

Reiz Bruņinieks nolēma aizceļot. Viņš sapakoja koferi un devās uz lidostu, lai gaidītu savu lidmašīnu. Taču lidmašīna nez kāpēc neatlidoja. Bruņinieks lidostā vientulībā dzēra kafiju un vēroja sniegpārslas aiz loga. Tad lidostā ieradās Pūķis.

"Tā nu gan ir muļķīga iedoma - kaut kur aizlidot," viņš sacīja. "Sī garšīgo jaunavu zeme ir vislabākā vieta, kur tev dzīvot."

"Es gribu būt kaut kur citur, kur ir skaisti un labi," Bruņinieks atbildēja.

"Citurienes nav, vienmēr ir tikai šejiene," Pūķis piezīmēja.

"Man gribējās, lai šejiene ir citur," sacīja Bruņinieks.

"Tev vienkārši nav jaunavas," Pūķis viņam iebilda.

"Kā nav, tā nav," atteica Bruņinieks. "Es laikam pārāk ilgi esmu vēlējies būt putns."

"Man ir priekšlikums," Pūķis sarosījās. "Nelido nekur. Sameklēsim kādu jaunavu, es viņu nolaupīšu, tu to varēsi pēc tam atbrīvot un ņemt sev par sievu."

"Es biju nodomājis aizlidot un kopā ar Princesēm dzīvot skaistā dārzā," sapņaini sacīja Bruņinieks.

"Princeses par tevi domā caurām dienam, tas ir tiesa," piekrita Pūķis. "Bet tev taču jāsaprot, ka tu neesi princis."

"Es esmu jutis, ka Princeses mani mīl tādu, kāds es esmu, bet es šaubos, vai parasta sieviete piecietīs, ka es mājās nelaboju kanalizāciju, bet tikai guļu, klausīdamies, ko stāsta debesu putni," teica Bruņinieks.

"Tavas bažas ir pamatotas," Pūķis sacīja. "Varbūt tu varētu pilsētniekus atbrīvot no manis, ņemt no viņiem naudu un kļūt bagāts?"

"Es nezinu, kāpēc, bet man liekas, ka tā nevar darīt," atbildēja Bruņinieks.

"Kaut kā taču tev jādzīvo," iebilda Pūķis. "Ja es kaut ko gribu, es vienkārši to kādam atņemu."

"Bruņinieki pasakās tā nedara," sacīja Bruņinieks.

" Tu varētu manis atņemto dot cilvēkiemat- paka), par to ņemot mērenu procentu," Pūķis neatlaidās.

"Skan jau ļoti sakarīgi, bet kaut kas tajā visā neliekas piemērots man. Es to nevaru izdarīt," Bruņinieks nopūtās.

"Ja Tu negribi aizlidot, cita ceļa nav," teica Pūķis

"Es domāju par debesu pļavām," sacīja Bruņinieks un turpināja dzert kafiju.

BRUNINIEKA SKUMJAS

Bruņiniekam bija sapnis - aizbraukt uz kādu skaistu zemi un būt laimīgam.

Reiz Princeses viņam teica: "Mēs zinām, kur atrodas šāda zeme."

"Kur?" Bruņinieks ieinteresēts vaicāja.

"Tā ir tepat," Princeses teica.

"Mani gan šeit bieži māc skumjas," teica Bruņinieks, "man liekas, ka kādā citā pasaulē varētu būt labāk."

"Mēs piekrītam, ka tev nevajadzēja dzīvot šajā pilsētā," Princeses nopūtās. "Šajā pilsētā dzīvo cilvēki, kuru dzīvē nekam nav jānotiek."

"Bet es te esmu piedzimis," Bruņinieks sacīja. "Tā ir mana dzimtā pilsēta."

"Tur jau tā nelaime," teica Princeses. "Daži musu kalpi uz tevi turēja ļaunu prātu un lika tev šeit piedzimt."

"Ko tad lai es daru?" vaicāja Bruņinieks.

"Paliec tepat," sacīja Princeses. "Bērnības zeme vienmēr ir laimīga."

ŠAHA PARTIJA

Reiz Bruņinieks bija mazliet sadrūmis. Viņam patika klausīties, kā dārzā pie viņa mājas runā putni.

Bruņiniekam bija mamma. Mamma katru vakaru pasniedza sirmajam Karalim tēju.

"Tā mamma ir viena velnišķīga sieviete" Pūķis reiz sūdzējās Bruņiniekam.

"Man gan mana mamma patīk," teica Bruņinieks.

"Tā sieviete ir kaut kas baigs," Pūķis apgalvoja. "Man no viņas ir bail."

"Trīs Princeses viņu novērtē," sacīja Bruņinieks. "Viņa manā dzīvoklī vienmēr visu sa- vanda."

"Tas gan," Pūķis pasmējās.

Bruņinieks izdarīja nākamo gājienu. Pūķis skatījās uz šaha galdiņu un klusēja.

"Nu gan ir mats," viņš teica. "Runāsim labāk par sievietēm."

"Tad mats būs man," atteica Bruņinieks. "Sievietes mani negrib un viss!"

"Tu esi muļķis," sacīja Pūķis. "Viņas tevi grib par daudz."

"Man ir vienas vienīgas nelaimīgas mīlestības," nopūtās Bruņinieks.

"Tu tiešām esi muļķis," Pūķis priecīgi teica. "Tu vienkārši neapjēdz, līdz kādai pakāpei tās ir laimīgas."

"Man te vajag vēl kādu," sapīcis sacīja Bruņinieks. "Tu man nemitīgi norādi, ka es esmu muļķis."

"Bet tu tads esi," Pūķis ietiepās.

Bruņinieka mājā nesteidzīgi ienāca sirmais Karalis.

"Ko mans draugs te īsti dara?" viņš vaicāja.

"Mēs te runājam par sievietēm," atbildēja Bruņinieks.

"Man ir mazohistisks prieks nemitīgi zaudēt šahā," sacīja Pūķis un sadrūma.

"Par daudz putnu," teica Karalis. Viņi pēkšņi ieskatījās dārzā.

"Bet tomēr mūsu Ēdene pastāv," visi bija vienisprātis.

BRUNINIEKA DRAUGI

Reiz trīs Princeses bija atnākušas ciemos pie Bruņinieka. Bruņinieks bija noskumis.

"Es nemāku neko citu, kā tikai cīnīties ar Pūķi," viņš sūdzēja Princesēm bēdas. "Es nemāku pelnīt naudu un būvēt mājas kā citi valsts pilsoņi."

"Citi nemāk cīnīties ar Pūķi," viņu mierināja Princeses.

"Sastopoties ar parastiem pilsoņiem, es jūtu, ka dzīvoju citā pasaulē, kurā ir Princeses, Pūķis, Karalis un citi, bet tur nav, kā pie cilvēkiem parasts," sūrojās Bruņinieks.

_"Mums gribētos, lai arī citi interesētos par mūsu dīvainā galma dzīvi," teica Princeses.

Pie durvīm pieklauvēja. Tas bija sirmais Karalis.

"Es dzirdēju, ka tu esi noskumis," viņš sacīja Bruņiniekam.

"Tā tas ir," Bruņinieks atbildēja. "Es gribētu būt parasts saimniecisks cilvēks, citādi es tikai gulšņāju un gaidu brīdi, kad atkal vajadzēs cīnīties ar Pūķi."

"Būt parastam cilvēkam ir skaisti," domīgi teica Karalis, "bet dažiem ir jābūt neparastiem, lai parastie domātu par noslēpumu, kādēļ šādi cilvēki ir."

"Cīnīties ar Pūķi ir interesanti," piekrita Bruņinieks. "Es to nenožēloju."

Pie durvīm vēlreiz pieklauvēja. Tā bija Labā Feja.

"Es atnācu ar tevi parunāt" teica Feja. "Tu esot noskumis."

"Jūs tā par mani rūpējaties," Bruņinieks sacīja.

"Tu mums esi ļoti dārgs," teica Feja.

"Es nemāku nekā cita, kā vien cīnīties ar Pūķi un radīt ap sevi pasakas," sūdzējās Bruņinieks.

"Tās ir skaistas pasakas," viņu mierināja Feja.

Pie durvīm vēlreiz pieklauvēja. Tas bija Pūķis.

"Es atnācu uzspēlēt šahu," viņš teica.

"Man tomēr ir daudz draugu," Bruņinieks jutās aizkustināts.

"Es sen neesmu apēdis nevienu jaunavu, es cenšos būt labs," Pūķis piemetināja. _

"Bez tevis mūsu kompānija nebūtu tā, kas ir," Bruņiniekam sacīja Princeses.

"Tu mums esi vajadzīgs tāds, kāds tu esi," teica Karalis. Labā Feja viņam piekrita.

"Tie ir mana mūža skaistākie mirkļi, kad es apspiežu savu vēlēšanos tevi apēst un vienkārši spēlēju ar tevi šahu," visiem pievienojās Pūķis.

"Jā, tomēr ir labi būt Bruņiniekam," Bruņinieks atviegloti uzelpoja un tikko manāmi pasmaidīja.

PŪKA LIKTENIS

Reiz Labā Feja strīdējās ar Pūķi.

"Tu radi karaļvalstī vienu vienīgu ļaunumu," viņa teica. "Tu tikai bojā mūsu dzīvi."

"Es rādu, ka drīkst būt kaut kas, kas nav labs" Pūķis aizstāvējās.

"Kaut kas, kas nav labs, var būt, ja tas vismaz no vienas puses ir labs," iebilda Feja. "Bet ļaunumam nav jābūt."

"Jebkam, kas ir, ir kāda puse, no kuras tas nav labs," atbildēja Pūķis. "Ja es nebūšu, tas baidīsies būt."

"Jebkam, kas ir, ir kāda puse, no kuras tas ir labs," teica Feja. "Tas ir īstais iemesls, kāpēc kaut kas ir."

BRUNINIEKA LIKTENIS

Reiz sirmais Karalis sarunājās ar Feju.

"Es lauzu galvu par to, kā lai iepriecina Bruņinieku," viņš sacīja.

"Bruņinieks ir pārāk daudz klausījies tajā, ko runā Pūķis, tāpēc viņš nav priecīgs," teica Labā Feja.

"Bruņiniekam ir tāds liktenis," atbildēja Karalis. "Brīžiem cīnīties ar Pūķi, brīžiem spēlēt ar viņu šahu."

"Man gribētos viņu paglābt no šī likteņa," sacīja Labā Feja.

"Sava likteņa dēļ katrs vispār ir," viņai atgādināja sirmais Karalis.

KARAĻA VIENTULĪBA

Reiz sirmais Karalis sarunājās ar Princesēm.

"Man ir apnicis valdīt," viņš teica. "Es gribu būt kā viens no tiem daudzajiem, kas vienkārši iet pa ielu."

"Bet kādam taču irjāvalda," Princeses iebilda.

"Lai Bruņinieks ņem manu pili," sacīja Karalis. "Es gribu būt parasts cilvēks."

"Bruņinieka uzdevums ir būt vienkārši Bruņiniekam," Princeses viņam nepiekrita.

Viņu sarunā iejaucās Labā Feja.

"Tas taču ir tik interesants darbs - sakārtot karaļvalsti!" viņa sacīja.

"Mana karaļvalsts atkal ir sabrukusi," Karalis teica. "Pilsētnieki ir nolēmuši darīt to, ko grib viņi, nevis to, ko gribu es."

"Viņi vienkārši ies bojā, ja tu par viņiem vairs nerūpēsies," Feja uztraucās.

"Man nav drauga," bēdājās Karalis. "Man nav ar ko aprunāties."

"Pagaidi, drīz uz pili pārvāksies Bruņinieks," viņu mierināja Princeses.

"Bruņinieks arī nav laimīgs tādēļ, ka viņš atšķiras no citiem, es viņu labi saprotu," teica Karalis.

"jus varat būt divi tādi blakus," Princeses sacīja.

"Tad lai viņš ātrāk nāk uz pili!" Karalis sarosies.

"Nesteidzies, mēs vēl neesam pabeigušas iekārtot Bruņinieka dzīvokli," atbildēja Princeses.

Saruna iejaucās Pūķis, kurš bija ieradies, nevien., nemanīts.

"Man liekas, jums abiem ar Bruņinieku vien- kfirSI pietrūkst jaunavas," viņš iestarpināja.

"Tev vienīga laime ir kādu apēst," sašuta i abā i eja.

"I s joprojām nevienu neēdu," apvainojas Pūķis, "ts radu Bruņiniekam, kā varu būt labs."

"Mums gan ir interesanta kompānija," sacīja slimais Karalis un devās atkal sēdēt tronī.

PUKA NEVEIKSME

Reiz Pūķis apņēmās būt labs.

"Es neēdīšu vairs jaunavas, vismaz kādu laiku," viņš teica. "Es būšu labs."

Karaļvalstī sākās miera laiki. Bet tad pēkšņi viena jaunava pazuda. Pēdas veda uz Pūķa alu. Ļaudis atkal aicināja Bruņinieku, un Bruņinieks devās cīņā.

"Atdod jaunavu un esi labs!" viņš sauca pie Pūķa alas.

Pūķis iznāca no sava mājokļa un teica: "Minēsim mīklas. Ja tu uzminēsi, es tev jaunavu atdošu."

"Labi," piekrita Bruņinieks.

"Ko lai es ēdu?" Pūķis vaicāja.

"Vai tiešām tev Karalis nav teicis, ko tu drīksti ēst?" jautāja Bruņinieks.

"Teica jau, teica," Pūķis atbildēja, "bet tas ir pārāk veselīgi. Tas nav garšīgi."

"Es nevaru iedomāties, ka Karalis tev nebūtu devis arī kādu veselīgu kārumu," sacīja Bruņinieks.

"Viņš teica, ja es gribu panašķoties, es varu mēģināt būt labs," teica Pūķis.

"Tad atdod jaunavu un esi labs," pavēlēja Bruņinieks.

"Ja tu gribi, lai es atdodu jaunavu, tev jānāk ar mani spēlēt šahu. Man gribas kompāniju ziemas vakaros," Pūķis sacīja.

"Labi," teica Bruņinieks un atdeva jaunavu pilsētniekiem. Visi atkal bija laimīgi. Karaļvalstī atjaunojās normāla dzīve. Viss kā parasti.

STRĪDS

Reiz Pūķis strīdējās ar Labo Feju.

"Tu esi vainīgs, ka Bruņinieks nevar dzīvot pilī. Viņam ir tikai pagaidu mājoklis," Pūķim pārmeta Feja.

"Bet es esmu izaudzinājis viņu par Bruņinieku," iebilda Pūķis.

"Bruņinieks nejutīsies labi pils skaistajā dārzā, tu viņam esi sastāstījis, ka vienīgais skaistums ir tava ala," teica Feja.

"Mana ala varbūt nav skaista, bet toties ļoti patiesa," Pūķis piezīmēja. "Ja to nenovērtē, cilvēks var sākt baidīties tāpēc, ka viņš nav tik skaists kā puķe."

"Tas jau nenozīmē, ka visam apkārt jabut neglītam," Feja sacīja.

"Bez manām zināšanām pils dārzā Bruņinieks baidīsies būt patiess," teica Pūķis.

"Var būt patiess arī skaistuma vidū," iebilda I eja.

Pie strīdniekiem ieradās Princeses.

"Mes apmetīsimies pie Bruņinieka," viņas tei( .1 "Pils ir tur, kur dzīvojam mēs."

BRUNINIEKS POLIKLĪNIKĀ

Reiz kāds karaļvalsts ierēdnis nolēma, ka jāizdara veselības pārbaude visiem karaļvalsts iedzīvotājiem Ari Bruņiniekam pieprasīja izziņu par to, ka vīņš ir vesels.

Bruņinieks paklausīgi devās uz poliklīniku. Tur norādīja uz durvīm, aiz kurām visu zina.

Bruņinieks paraustīja rokturi, bet durvis bija aizslēgtas.

"Kas te par nekārtību?" Bruņinieks bija sašutis. "Neviens nekā nezina. Par ko viņiem maksā algu?"

"Tas ir palicis no Pūķa valdīšanas laikiem," Bruņiniekam skaidroja Princeses. "Tad cilvēkiem deva naudu ne par ko. Visi strādāja aiz bailēm. Palikuši vecie ieradumi. Darbavieta ir vieta, kur paslēpties."

DĀRGUMU GLABĀTAVA

Reiz Bruņinieks devās pastaigā pa mežu. Sniga sniegs, un viņš vēroja, kā pārslas krīt uz koku zariem. Te pēkšņi uz krūma nolaidās putns, kas kalpoja Pūķim.

"Es zinu, ka tevi gaida tāls ceļš. Tev būs jāklaiņo pa dažādām zemēm, un šeit tu nekad neatgriezīsies," teica putns. "Taču tev tikai jāgrib, un tu varēsi nomirt, labi paēdis, pie savas mājas pavarda."

"Es kalpoju Karalim. Ko viņš gribēs, to es darīšu," sacīja Bruņinieks.

"Karalis grib, lai tu ciet tikpat daudz, cik viņš," teica putns. "Es tev varu rādīt citu ceļu. Tev pietiek tikai gribēt."

"Lai grib Karalis," Bruņinieks atbildēja. "Paklausību viņam es nekad neesmu nožēlojis." Un viņš turpināja ceļu.

Bruņinieks nonāca kādā mājvietā, kur pasūtīja labas pusdienas, tad atkal parādījās tas pats putns.

"Es zinu, ka tev patīk meitene, kura šeit dzīvo. Tev pietiek tikai gribēt, un viņa būs tava," tas kārdināja Bruņinieku.

"Lai grib Karalis," atteica Bruņinieks. "Man patīk, ja piepildās viņa novēlējumi."

Putns aizlidoja.

"Kādi dīvaini priekšlikumi," nodomāja Bruņinieks un devās atpakaļ uz pili.

Pilī viss bija pa vecam.

"Pūķa putni runā, ka mani gaida ciešanas," Bruņinieks teica Karalim, "man pietiekot tikai gribēt, lai viss notiktu citādi."

"Šodien es gribu tevi ievest savā dārgumu glabātavā," Karalis sacīja, "bet tev vispirms kaut kas ir jāsaprot."

"Es jau tur esmu bijis," Bruņinieks atbildēja. "Tur ir dīvaini akmentiņi, daži gliemežvāki bez pērlēm un savītuši ziedi."

"Tie taču ir lielākie dārgumi, kādi vien pasaulē var būt," Karalis sacīja, "bet tiem vajag iemirdzēties."

"Kāpēc man tie nemirdz?" jautāja Bruņinieks.

"Tu nesaproti, ko tie runā," teica Karalis.

"Kā lai to iemācās?" Bruņinieks jautāja.

"Vērojot pasauli un saprotot, ka tā nav nekā vērta, bet tomēr ir kāds iemesls, kādēļ tā pastāv," mīklaini atbildēja Karalis.

BRUNINIEKA SAPNIS

Reiz Bruņinieks redzēja sapni. Viņš gribēja aizlidot uz kādu skaistu zemi un dzīvot tur laimīgu dzīvi. Bruņinieks devās uz lidostu un gaidīja. Lidmašīnas ilgi nebija. Tad pie debesīm parādījās mazs punktiņš. Tas kļuva arvien lielāks, līdz parādījās lidmašīna, uz kuras bija Karaļa ģerbonis. Bruņinieks sagatavojās aizbraukšanai.

"Man gribas ar tevi parunāt," pēkšņi atskanēja balss. Tā piederēja kādai pilsētniecei, kas reiz bija kopusi Bruņinieku, kad viņš bija ievainots. Bruņinieks sāka runāties ar pilsētnieci. Tad pie Bruņinieka pienāca Princeses.

"Mēs visi kopā vēl varētu pirms aizbraukšanas padzert kafiju," ierosināja Princeses, "tikai jānoskaidro, cikos lidmašīna izlidos."

"Mums jādodas projām," Princeses pēc brīža teica.

Pa to laiku lidmašīna jau bija pacēlusies gaisā bez Bruņinieka, tad tā gaisā apmeta loku un vēlreiz nosēdās lidostā.

"Kāpēc mani atkal neielaiž debesīs?" Bruņinieks vaicāja.

"Tu nemāki būt laimīgs," sacīja Princeses. "Tas tev ir jāmācās."

"Kā iemācīties būt laimīgam?" Bruņinieks vaicāja.

"Vienkārši pierodot, ka tevi mīl tādēļ vien, ka tu esi, nevis tādēļ, ko tu esi vai neesi darījis," Princeses atbildēja.

BRUNINIEKA VIETA

Reiz Bruņinieks devās ceļojumā. Viņš izmēģināja daudz ko - gan vienkārši vērot pasauli un neko nedarīt, gan būt labs, gan klausīties, ko runā Princeses. Tad ceļš, pa kuru Bruņinieks gāja, pēkšņi atkai noveda pie viņa mājokļa, no kurienes viņš bija sācis savu ceļojumu.

"Mēs esam tev atradušas vietu, kur palikt mūžīgi," Princeses teica.

"Te gan nekas daudz nav mainījies," Bruņinieks sacīja.

"Mēs atvedām tevi atpakaļ laikā, lai sāktu visu no gala. Mēs zinām, kur ir kļūda, kādēļ tu nebiji šeit laimīgs," Princeses paskaidroja.

"Kādēļ?" Bruņinieks jautāja.

"Tādēļ, ka tev bija jādraudzējas tikai ar putniem," sacīja Princeses. "Mēs esam atradušas tev vietu pilsētā."

"Man tur gribētos dzīvot, bet es baidos, vai mani tur pieņems," Bruņinieks nejutās drošs.

"Tev tur būs sava ieliņa, rītos tur runās putni, tev būs draugi," Princeses viņu mierināja.

"Tas skan skaisti," teica Bruņinieks.

"Pasakām, kurās piedalāmies mēs, vienmēr ir laimīgas beigas," Princeses paskaidroja.

BRUNINIEKA ALGA

Reiz karaļvalstī norisinājās kāds dīvains notikums. Karalis paziņoja, ka Bruņiniekam beidzot ir jāsaņem alga par visu, ko viņš ir darījis.

Karalis ar Princesēm ilgi apspriedās un tad paziņoja lēmumu: "Mūsu Bruņinieks dzīvos mazā ieliņā pilsētas nomalē un būs visnesvarīgākais cilvēks karaļvalstī."

"Kāpēc šāds briesmīgs lēmums?" Bruņinieka draugi bija neizpratnē.

"Tādēļ, ka visnesvarīgākajam cilvēkam karaļvalstī katru dienu ir jāēd pie Karaļa galda un jājūtas labi," Karalis un Princeses teica.

KĀPĒC PŪĶIS NETIEK NOGALINĀTS?

Reiz Bruņiniekam vaicāja: "Kāpēc tu spēlē ar Puķi šahu? Viņu taču vajag nogalināt!"

"Es dažkārt jūtu, ka arī manī ir kaut kas no Puķa, ko nevar nogalināt, nenogalinot mani pašu, bet ar ko tomēr vajag cīnīties," Bruņinieks atbildēja.

BRUNINIEKS UN 'PLAYBOYn

Reiz Bruņinieks šķirstīja žurnālu "Playboy". "Vai patīk?" Pūķis jautāja. "Nevaru no tā atturēties," Bruņinieks atbildēja.

"Tev vajag jaunavu," teica Pūķis. "Tad taču es pārvērtīšos par Pūķi," sacīja Bruņinieks.

"Bet es - par Bruņinieku," Pūķis pajokoja.

MĀKSLAS FILMA

Reiz karaļvalstī nolēma uzņemt mākslas filmu. "Vai aizliegtie kadri arī būs?" jautāja Pūķis. "Būs," sacīja Princeses. "Tad filma būs populāra," teica Pūķis.

"Un laimīgas beigas?" jautāja Bruņinieks. "Būs," teica Princeses. "Tad es piedalos," sacīja Bruņinieks. "Bet kāds būs filmas nosaukums?" jautāja Pūķis.

"Karlsons virs pilsētas," pasmaidīja Princeses, un filmas uzņemšana sākās.

STIKLA BUMBIŅA

Reiz Pūķis ar Bruņinieku spēlēja šahu.

"Kāpēc tu vienmēr uzvari?" jautāja Pūķis.

"Es paļaujos uz Fejas dāvanu," atbildēja Bruņinieks.

"Kāda tā ir?" Pūķis ziņkārīgi vaicāja.

"Stikla bumbiņa, uz kuru skatoties var neredzēt nākotni," sacīja Bruņinieks.

"Es tev nākotni varu izzīlēt," piedāvāja Pūķis.

"Visu, kas par nākotni jāzina, es jau zinu," atteica Bruņinieks. "Es dzīvošu, nomiršu un būšu laimīgs, visam pārējam nav sevišķas nozīmes."

"Tā ir Laika upe," sacīja Pūķis, domādams par savu jaunību.

"Tā tas ir," piekrita Bruņinieks un atcerējās kādu meiteni, kura gribēja pārvērsties vakara mākonī.

BRUNINIEKA UZVARA

Reiz Bruņinieks atkal uzvarēja Pūķi šahā.

"Tu esi pleibojs!" niknojās Pūķis.

"Nē, vienkārši Bruņinieks," atbildēja Bruņinieks.

SARUNA

Reiz karaļnama Viesmīlis jautāja sirmajam Karalim: "Kāpēc mans darbs ir mūžīgi strādāt, bet tev ir tikai jābūt?"

"Es nemāku strādāt, es māku tikai būt," Karalis atbildēja.

VIESMĪĻA BARDA

Reiz karaļvalsts Viesmīlis izlēja zemē kafiju.

"Tev vienkārši ir pārāk gara bārda," Karalis viņam teica.

Viesmīlis lepojās ar savu bārdu. Tā bija ļoti gara, viņš regulāri tajā sapinās un regulāri izlēja kafiju.

MĒS ABI ESAM

Reiz karaļnama Viesmīlis runāja par savu bārdu.

"Es esmu vecs" viņš teica, dzerot kafiju ar sirmo Karali.

"Mēs abi esam," Karalis piekrita.

TU ESI

Reiz karaļnama Viesmīlis atkal izlēja zemē kafiju.

"Tu esi," teica Princeses.

"Jā," sacīja Viesmīlis un noglāstīja savu bārdu, kas stiepās līdz pat karaļnama vārtiem.

VĒJŠ

Karaļnama Viesmīlis atkal izlēja zemē kafiju. Viņš paskatījās pa logu un redzēja, ka kustas koku zari.

"Ir redzams, ka ir vējš," viņš teica.

Viņam bija ļoti gara bārda. Viņš atkal bija tajā sapinies un pakritis.

PŪĶIS UN VIESMĪLIS

"Karaļnama Viesmīli vajag nožņaugt viņa paša bārdā," šaha spēles laikā ieteica Pūķis.

"Bet kas tad izlies zemē kafiju?" jautāja Bruņinieks.

"Pareizi," aptvēra Pūķis. "Tad mēs vienkārši nebūsim." Viņš klusēdams izdarīja nākamo gājienu.

PŪKA UN BRUNINIEKA SARUNA

Karaļnama Viesmīlis atkal izlēja kafiju zemē. "Pie visa vainīgs Pūķis," viņš nolamājās.

"Vējš ir, Pūķis ar Bruņinieku kaut kur runā," piezīmēja Princeses.

VIESMĪLIS UN PRINCESES

Reiz karaļvalsts Viesmīlis atkal izlēja kafiju.

"Pastāsti, kā šeit izskatījās, kad mēs vēl bijām pavisam mazas meitenītes," Princeses lūdza bārdainajam vīram.

"Es izlēju kafiju zemē," teica Viesmīlis, "jo atkal bija vējš."

"Vai Pūķis?" jautāja Princeses.

"Nē, koki," atbildēja Viesmīlis.

"Mēs nesaprotam," sacīja Princeses.

"Tā ir nesaprotama pasaka," teica Viesmīlis.

"Galu galā, tā ir tikai pasaka," Princeses piekrita.

"Pasakai ir jābūt ar laimīgām beigām," paskaidroja Viesmīlis. "Visas pasakas beidzas ar to, ka es atkal izleju kafiju zemē."

"Galu galā pasaku dēļ mēs eksistējam," Princeses sacīja.

KĀPĒC VAJADZĪGS VIESMĪLIS?

Reiz Bruņinieks jautāja Pūķim: "Kāpēc Karaļa pilī ir vajadzīgs Viesmīlis?"

"Lai katru rītu kāds izlietu zemē kafiju" Pūķis atbildēja.

NOTIKUMS

Reiz gadījās ārkārtējs notikums. Kādu rītu karaļnama Viesmīlis kafiju zemē neizlēja. Visi saskrēja skatīties, kā viņš nes kafiju. Viņš uzmanīgi laipoja ap savu bārdu. Beigās ieradās Pūķis un parāva Viesmīli aiz bārdas. Viesmīlis apmeta kūleni, bet kafijas krūzīte uz viņa paplātes neapgāzās.

"Nerausti veco vīru aiz bārdas," Bruņinieks palūdza Pūķim.

"Tad nebūs pasakas," Pūķis brīdināja.

Beidzot Viesmīlis apžēlojās, viņš apstājās, nedaudz izlēja zemē kafiju un turpināja ceļu uz sirma Karaļa guļamistabu.

GALMA ĀKSTS

Reiz galma Āksts domāja: "Kāpēc man ir mazas, blēdīgas ūsiņas, ko man nemitīgi liek cirpt, bet galma Viesmīlim gara bārda, kas viņam traucē, bet ko cirpt aizliedz? Un visu to Princeses dara tikai tāpēc vien, lai uzjautrinātu Karali!"

Galma Āksts ilgi domāja. Viņš bija spiests strādāt kafejnīcā un pasniegt visiem kafiju. Viņš bija visveiklākais viesmīlis pasaulē. Viņš vēl nekad nebija izlējis kafiju.

PAR KO SMEJAS KAFEJNĪCĀ

Reiz dzīvoja galma Āksts, kurš strādāja kafejnīcā. Viņš nemaldīgi zināja, par ko visi smejas, - par to, kā viņš gaida dzeramnaudu.

Par to, kas karaļvalstī bija

Karaļvalstī bija banka. Tā bija māja, kur nebija naudas.

Karaļvalstī bija Profesors. Viņa uzdevums bija kraut kaudzē kastes. Kastēs bija nauda.

Karaļvalstī pec māksliniekiem sevišķas vajadzības nebija. Māksla bija pati dzīve.

Karaļvalstī dzīvoja Terorists. Viņš bija paslēpis sevī bumbu. Bumba bija viņa sirds.

Bet karaļvalstī bija Bruņinieks. Viņš cīnījās ar pasaku Pūki. No vinu sarunām saceļas vējš.

Bruņiniekam bija meitene. Viņa nebija sevišķi tikumīga, bet viņai bija kanārijputniņš.

Bruņiniekam bija mamma. Tā katru vakaru pēc šaha spēles ar Pūķi pasniedza tēju ar citronu. Bruņinieka tētis skatījās televīziju. Viņš bija traks uz politiku.

Karaļvalstī bija Labais Burvis. Viņš bija radies tāpēc, ka Bruņinieks viņam nocirta galvu tad, kad viņš bija ļauns.

Karaļvalstī bija kafejnīca. Tur strādāja karaļvalsts Klauna sieva. Dabūt tādu sievu bija krusts. Viņa nemitīgi runāja un klusēja tikai tad, kad Klauns dzēra kafiju.

Karaļvalstī bija Skolotajā. Viņai patika visus pamācīt, bet viņa bija skaista.

Karaļvalstī bija zelta teļš. Tas bija nokrāsots melnā krāsā un nolikts ar kājām gaisā. Tam varēja paiet garām, to pat nepamanot.

Karaļvalstī bija baznīca. To vadīja sirmais Karalis. Labais Burvis bija Bīskaps. Bruņinieks bija kardināls. Galma Dāma bija vienīgā dievlūdzēja.

"Kāpēc tā?" visi jautāja.

"Viņai baznīca ir visvairāk vajadzīga," atbildēja trīs Princeses.

Karaļvalstī bija vilciens. Tas vienmēr brauca uz debesīm.

Karaļvalstī bija bezdarbnieks. Viņu uzturēja Princeses.

"Kāpēc man jābūt?" viņš jautāja.

"Lai citiem gribētos strādāt," Princeses atbildēja.

Karaļvalstī bija trakonams. Citiem vārdiem sakot, tā bija māja, kur dzīvoja politiķi.

Karaļvalstī bija zvērudārzs. Zvēri tur skatījās uz cilvēkiem.

Karaļvalstī bija reliģija. Visiem vajadzēja publiski pasacīt: "Dievs ir."

Cirks bija vienīgā civilizētā vieta. Daži ziloņi tur staigāja uz divām kājām.

Karaļvalstī svinēja Uzvaras dienu. Tajā godu atdeva zaudētājiem.

Karaļvalsti bija Prostitūta. Viņu varēja nopirkt par naudu. Ja samaksāja, vina uz tevi paskatījās un gāja tālāk.

Karaļvalstī bija pilsēta. Ap to bija uzcelts zogs. Vārtu nebija. Bija tikai caurumiņš sētā. Pa to varēja vērot, kā pilsētā rit dīvainā aalma dzīve.

Karalim bija medību pils. Ap to dzīvoja putni. Neviens viņus nešāva. Karalim patika tēlot mednieku.

Karaļvalstī bija Kovbojs. Viņa vienīgais darbs bija nēsāt baltu cepuri un atšķirties no zirga.

KARALVALSTS POLICISTS

Karaļvalstī bija Policists. Viņš bija karaļvalsts vienīgais Policists, kam patika karaļvalsts Noziedznieks. Bet viņš bija Policists. Viņa pienākums bija raudzīties, lai viss būtu kārtībā. Viņš mūžīgi ķēra Profesionālo Revolucionāru.

"Stulbenis," pajokoja karaļvalsts Klauns. Tādēļ viņš arī bija Klauns. Tāda bija karaļvalsts.

Dažreiz Policists aiz satraukuma brokastīs izšļāca kafiju uz galda. "Kaut kur te ir mafija," viņš domāja.

KARALVALSTS PROFESIONĀLAIS REVOLUCIONĀRS

Karaļvalstī bija Profesionālais Revolucionārs. Princeses viņam maksāja naudu. Viņa pienākums bija vicināt lozungu "Darbs un nauda" un sapulcināt pūli.

Karaļvalsts Policista pienākums bija paciest savu izskatu, kas bija tik briesmīgs, ka pūlis bēga, tikai uz viņu paskatoties.

LAIKS

"Pulkstenis ir pistole," teica Viesmīlis, kārtējo reizi izliedams kafiju zemē.

"Kāpēc?" jautāja sirmais Karalis.

"Laiks nogalina," sacīja sirmais Viesmīlis.

"Laiks ir torte, ko iesviež sejā," iebilda Karalis.

"Dieva cirks," piekrita Viesmīlis, neveiksmīgi mēģinot atraisīt mezglu, kurā bija sasējusies viņa bārda.

VIESMĪĻA SIEVA

Viesmīlis kārtējo reizi izlēja zemē kafiju. Viņa sieva Viesmīli par to mīlēja. Viņai bija spārni - kaut kas no eņģeļa, vismaz galma Viesmīlim tā likās. Par to viņš bija runājis ar Karali. "Katrai sievietei zināmā mērā ir spārni," viņš sacīja. "Viņas taču spēj mūs paciest."

MEZGLS

Reiz gadījās kāda nejaušība. Viesmīlis neizlēja Karaļa kafiju. Viņš bija sasējis bārdu mezgla uz galvas. "Tu šorīt skaisti izskaties," piezīmēja Princeses. Viesmīlis klusēja. Viņš nesa kafiju. Aiz loga runāja Krauklis.

"Debesīs ir brīvība," viņš teica.

"Bet dažkārt nav ko ēst," piemetināja Pūķis.

TRAIPS

Reiz Karaļa Viesmīlis atkal sapinās savā bārdā un uzlēja kafiju Karalim uz biksēm. Palika traips.

"Manām biksēm nav tīra biogrāfija," pajokoja Karalis.

Aiz loga bija neliels mītiņš. Strādnieki mēģināja klusēt. Profesionālais Revolucionārs vēcināja lozungu "Darbs un nauda".

VIESMĪĻA VEIKLĪBA

Reiz Karaļa Viesmīlis atkal sapinās savā bārdā. Kafija šoreiz neizlija.

"Tu esi veikls kā āksts," teica Karalis.

"Es vienkārši esmu," teica Karaļa Viesmīlis.

KARAĻA VIESMĪLIS

Reiz vecais Viesmīlis atkal sapinās savā bārdā. Protams, kafija izlija. Visi pie tā jau bija pieraduši. "Tas ir mūsu pils Viesmīlis," pils iemītnieki sacīja. "Karalisks Viesmīlis," parasti viņi pēc tam piemetināja.

ZEME IR

Vecais Viesmīlis atkal izlēja kafiju zemē.

"Zeme ir," viņš teica.

"Pagaidām," drūmi norūca Pūķis.

LABĀKAIS ŠĀVĒJS

Karalim bija Kovbojs. Viņš nekad neaizšāva garām. No viņa baidījās. Tikai Pūķis viņu piecieta. Kovbojs vienkārši mācēja spēlēt šahu un skatīties Pūķa sārtajās acīs, kuras bija slimas no vēlēšanās būt labam.

STRĪDS PAR KAFIJU

Vecais Viesmīlis turpināja izliet kafiju zemē.

"Galu galā, vai nevar pieņemt jaunu Viesmīli? Es pilī pārvēršos par ākstu," viņš sacīja.

"Āksts nemāk izliet kafiju zemē," teica Princeses.

"Joku valsts," teica Profesionālais Revolucionārs.

Viņam par to maksāja.

ZINĪGIE PILSĒTNIEKI

Reiz Bruņinieks devās rīta pastaigā. Pie viņa pienāca divi pilsētnieki un sāka viņam stāstīt par to, kā izskatās pilī. Bruņinieks pieklājīgi klausījās. Tad pilsētnieki sakāmo nobeidza: "Mēs visu zinām!"

"Kā jūs to zināt?" Bruņinieks pieklājīgi vaicāja.

"Mēs esam bijuši Karaļa dārgumu glabātavā. Mēs zinām, kas tur ir."

"Es arī zinu," Bruņinieks teica. "Es tikai nezinu, kur Karaļa dārgumu krātuve beidzas."

SARUNA AR PŪKI

Karaļnama Viesmīlis kārtējo reizi izlēja kafiju zemē.

"Tev kafija jau laicīgi jāizlej," pajokoja Pūķis.

"Es neesmu noziedznieks," vecais darbarūķis nepalika atbildi parādā.

LAIMĪGAIS IZNĀKUMS

Reiz Pūķis apēda jaunavu. Jaunava sēdēja Pūķa vēderā un raudāja.

Pēc trim dienām viņa pēkšņi ieraudzīja gaismu. Viņa ieraudzīja Bruņinieku ārsta tērpā. Pūķis gulēja uz operāciju galda.

"Jaunava, nāc ārā," sacīja Bruņinieks.

Pasaka beidzās laimīgi.

Pūķis izveseļojās un turpināja ar Bruņinieku spēlēt šahu.

BRUNINIEKA JAUNĪBAS MĪLESTĪBA

Bruņiniekam jaunībā bija bijusi nelaimīga mīlestība. Viņa meitene bija pārvērtusies par vakara mākoni, kurš dažreiz nosarka saules gaismā.

LABĀ BURVJA JAUTĀJUMS

Reiz dzīvoja Labais Burvis. "Kā būt labam?" Burvis jautāja Dievam. "Atceries, ka es esmu un kas es esmu," Dievs viņam atbildēja.

BRAUCIENS TRAMVAJĀ

Reiz Bruņinieks brauca tramvajā. Aiz loga bija dzimtā pilsēta.

"Ainava nāk man pretī," Bruņinieks teica.

"Tu brauc uz vakardienu," Princeses atbildēja.

"Kāpēc?" Bruņinieks vaicāja.

"Tāpēc, ka šī jau ir šodienas pilsēta."

"Man patīk vakardiena," teica Bruņinieks.

"Vakardiena ir sasists pulkstenis," Princeses atbildēja.

BRUNINIEKS UN MĀKSLINIEKS

Karaļvalstī bija Mākslinieks. Viņa dārzā stāvēja akmeņu kaudze.

Reiz viņš sēdēja kafejnīcā, kad taja ienāca Bruņinieks. Bruņinieks viņu sveicināja. Mākslinieks nedaudz pamāja pretī.

"Es arī kādreiz tāds biju," nodomāja Bruņinieks.

"Biezais," secināja Mākslinieks.

IZBĒGUŠAIS CIRKA ZILONIS

Reiz no cirka izbēga Zilonis. Viņš gāja pa pilsētu un satika Pūķi. ~

"Kur beidzas cirks?" Pūķis jautāja.

"Universālveikalā," Zilonis atbildēja.

VIESMĪĻA ATMINAS

Vecais Karaļa Viesmīlis atkal izlēja kafiju zemē.

"Atkal," teica Karalis. "Bet tāpēc tev ir bārda."

"Kas ir, tas ir," piekrita vecais darbarūķis. "Es vel atceros Ēdenes dārzu."

"Kā tur bija?" jautāja Karalis.

"Ādams un Ieva," daudznozīmīgi sacīja vecais Viesmīlis.

"Aizliegtais auglis," piemetināja Karalis.

"Ne tikai," teica vecais darbarūķis. "Bija arī citi koki."

Viņš apklusa. Viņš bija vienīgais, kurš bija palicis no Ēdenes dārza.

GUDRAIS KRAUKLIS

Reiz dzīvoja gudrs Krauklis. Viņš parasti uzturējās Puķa alas tuvumā un bija Labās Fejas draugs.

Reiz no cirka izbēga Zilonis. Pūķis devās ar Ziloni parunāties.

"Pieskati, ka Pūķis Ziloni neapēd," Feja teica Krauklim.

"Tas viņam būs pārāk liels kumoss," Krauklis pajokoja.

KRAUKĻA PADOMS

Reiz vecais, gudrais Krauklis sēdēja pie Pūķa alas. Bruņinieks atkal ieradās spēlēt šahu.

"Nespēlē šahu uz naudu," Krauklis brīdināja Bruņinieku.

"Kāpēc?"

"Šajā pilsētā visa nauda pieder Pūķim. Tu viņu vienkārši atņemsi."

"Labi," teica Bruņinieks.

Kaut kur vecais Viesmīlis atkal izlēja kafiju zemē. Karalis pasmaidīja.

Profesionālais Revolucionārs vāca puli. Karaļvalsts dzīvoja.

AIZKUSTINOŠAIS APMEKLĒJUMS

Reiz Karaļa Viesmīlis atkal izlēja kafiju zemē. Karalis aiz aizkustinājuma apraudājās.

"Es domāju - tu šodien nemaz neatnāksi," viņš teica Viesmīlim.

"Es sēju, sēju sev apkārt bārdu, kamēr sapinos un atkal paklupu," sirmais darbarūķis taisnojās. "Es esmu kļuvis vecs," viņš teica.

"Un gudrs," pasmaidīja Karalis.

SARUNA PAR CIRKU

Reiz Karaļa Viesmīlis atkal izlēja kafiju zemē. "Pie visa vainīgs ir Zilonis," Viesmīlis teica. "Viņš atkal ir izbēdzis no cirka."

"Es domāju, ka vainīgs ir Pūķis," Karalis teica. "Viņš ir mēģinājis cirkā ieviest savus likumus."

"Jāaicina Bruņinieks," teica Viesmīlis. "Lai labāk viņš spēlē šahu ar Pūķi, nevis Pūķis moka ziloņus cirkā."

BRUNINIEKA MĀJAS

ē

Bruņinieks iegāja baznīcā. Tur sēdēja Labā Feja.

"Kāpēc tu esi noskumis?" jautāja Feja. "Man nav māju," sacīja Bruņinieks. "Putniem pietiek ar debesīm," Feja atbildēja.

PŪKA JOKS

ē

Bruņinieks atkal uzvarēja Pūķi šahā. "Izlietu ūdeni nesasmelsi," drūmi pajokoja Pūķis.

ZILOŅA LIKTENIS

ē

Reiz Zilonis vēlreiz izbēga no cirka.

"Man nepatīk Pūķis," viņš teica. "Viņš man liek staigāt uz divām kājām."

"Tā tu vari saprast cilvēkus," Zilonim teica sirmais Karalis, pie kura Zilonis bija atnācis sūdzēt bēdas.

"Es gribu būt vienkārši zilonis," sacīja Zilonis.

"Tu esi cirka Zilonis," atbildēja Karalis. "Man ir apnicis šis cirks," teica Zilonis. "Tāds darbs," nopūtās Karalis. "Es esmu sirmais Karalis, tu esi cirka Zilonis."

KARALVALSTS DIENA

ē

Karaļa Viesmīlis atkal izlēja kafiju zemē. Viņš bija sapinies savā bārdā.

"Tu tēlo Ziloni," Karalis smaidīdams teica.

Karaļa Viesmīlis arī pasmaidīja. Viņš bija tik vecs, ka atcerējās, kā karaļvalstī parādījās ziloņi.

"Pie visa ir vainīgs Ādams," teica Viesmīlis.

"Un Ieva," Karalis piebilda.

"Bārdainie ziloņi," kaut kur lamājās Pūķis.

Viņam bija apgāzies šaha galdiņš un tāpēc izjuka rīta partija ar Bruņinieku.

BRINUMDĀRZS

Reiz karaļvalstī notika kaut kas. Kas tas īsti bija, neviens nesaprata. Visi tikai juta, ka kaut kas ir noticis. Daudziem nez no kurienes pie mājas parādījās tādi paši dārziņi kā Bruņiniekam. Daudzi pēkšņi kļuva gudri.

"Kas īsti manā valstī notiek?" nesaprata sirmais Karalis.

"Piepildās visu vēlēšanās," Karalim teica Princeses.

"Arī es gribu, lai piepildās manas vēlēšanās," sacīja Karalis.

Ari ap viņa pili izauga dārzs. Tad visi ieraudzīja Bruņinieku. Viņš staigāja apkārt ar skābu sejas izteiksmi.

"Man sāp galva," viņš sūrojās.

"Mums te ir notikums," visi viņam stāstīja. "Piepildās mūsu vēlēšanās."

"Es arī kaut ko gribēju," teica Bruņinieks. "Es gribēju būt gudrs, gribēju milzīgu dārzu un vēl interesantu dzīvi. "Ko gribēji, to dabūji," man teica Pūķis. Tagad man sāp galva un es neko nesaprotu."

"Tavas vēlēšanās ir par lielu tavai mazajai galvai," pasmējās Princeses un devās kopā ar Bruņinieku rīta pastaigā.

BRUNINIEKA VIENTULĪBA

Reiz Bruņinieks bija vientuļš. Princešu blakus nebija. Viņas bija aizņemtas ar valsts lietām. Arā spīdēja saule. Karaļvalstī pie mājām bija izkārti karogi. Bija kaut kādi valsts svētki.

Bruņinieks domāja par jūru. Viņš pie jūras bija pavadījis bērnību.

"Jāaizbrauc uz bērnības vietām," Bruņinieks prātoja.

Viņa bērnība bija pagājusi Pūķa varas laikos. Viņš pie Pūķa bija pieradis.

"Pavisam labs viņš nav," Bruņinieks reiz teica Labajam Burvim.

"Kā tu vari tik labi runāt par Pūķi," Labais Burvis viņam pārmeta.

"Tā ir mana bērnība," sacīja Bruņinieks.

NEPARASTAIS RĪTS

Reiz kādu nakti Bruņinieks slikti gulēja. No rīta viņš piecēlās, paēda brokastis un gaidīja, kāda pasaka notiks. Ap Bruņinieka māju bija klusums. Neviena nebija

"Kur ir Princeses? Pūķis? Labā Feja?" Bruņinieks domāja.

Tad ieradās viena Princese.

+

*

"Mēs aizbraucam no šīs pilsētas," viņa teica. "Es atnācu paņemt tevi sev līdzi."

"Te tik daudz kas ir noticis," Bruņinieks vēl mirkli kavējās.

"Šī ir pilsēta, kur mēs tevi atradām," teica Princese.

"Kas notiks tālāk?" jautāja Bruņinieks.

"Tālāk būs tas pats, kas līdz šim, - mēs visi būsim kopā, un apkārt mums būs pasaule," sacīja Princese.

PILSĒTAS NOMALE

Reiz bija kāda pilsētas nomale. Tur bija viesojies Karalis. Viņš bija iekārtojis sev vietu, daudz ko veidojis un būvējis, bet vēlāk atgriezies savā pilī. Pilsētas nomalē nu stāvēja pamestas teltis, nepabeigtas apzeltītas skulptūras un pamati pilij. Nomales iedzīvotāji bailīgi sačukstējās par dīvaino galma dzīvi, kas tik strauji bija beigusies.

Pa nomali noskumis pastaigājās Bruņinieks.

"Man pietrūkst dīvainās galma dzīves," viņš pie sevis teica.

"Kaut visi tā teiktu," atbildēja Princeses. "Kad mēs šeit bijām, visi stenēja un vaidēja, un nemitīgi ar kaut ko bija nemierā."

"Kas šeit būs?" Bruņinieks jautāja.

"Mēs nezinām," Princeses teica. "Pagaidām ta ir pilsētas nomale, kurā dzīvo Bruņinieks."

VIESMĪĻA BĀRDA

Reiz Karaļa Viesmīlis atkal izlēja kafiju zemē.

"Atkal mana bārda," viņš teica. "Tā aizķērās aiz pils vārtu staba."

Karalis pasmaidīja. "Vai tu atceries, kā tika būvēta pils?" viņš jautāja.

"Jā," teica Viesmīlis. "Toreiz man bija vēl pavisam mazas ūsiņas."

"Nu tu esi vecs un gudrs," sacīja Karalis.

"Es daudz zinu," nopūtās Viesmīlis, "bet kaut ko es nesaprotu."

"Ko?" jautāja Karalis.

"Kāpēc Bruņinieks vienmēr ir skumjš," teica Viesmīlis.

"Viņš klausās Pūķa sarunas," sacīja Karalis.

"Parunā tu ar viņu," mudināja Viesmīlis.

"Es pamēģināšu," teica Karalis.

Viesmīlis un Karalis vēl ilgi runāja par Puķi, par Labo Feju, par gudro Kraukli un par likteni vispār.

"Liktenis vienmēr ir labs," noslēgumā sacīja Karalis.

"Ja vien viņam iet taisni pretī," piebilda Viesmīlis.

SPĒLE UZ NAUDU

Reiz Bruņinieks nolēma spēlēt šahu uz naudu.

"Tu mani izģērbsi pliku," teica Pūķis.

"Es citādi nemitīgi eju bojā," atbildēja Bruņinieks.

"Bet ne jau manis dēļ," sacīja Pūķis. "Karaļa dēļ."

"Man patīk Karalis," teica Bruņinieks.

"Man arī," Pūķis piekrita.

Te pēkšņi ieradās Feja. "Gudrais Krauklis saka, ka tu gribi pelnīt naudu ar šahu."

"Man patiešām nav naudas," Bruņinieks atzinās.

"Nespēlē ar Pūķi uz naudu, es tev maksāšu," teica Feja.

"Par ko?" jautāja Bruņinieks.

"Par to, ka tu vienkārši esi," atbildēja Feja.

BRUNINIEKS UN PUTNI

Reiz Bruņinieks klausījās, kā runā putni. Putni stāstīja dažādus stāstus.

"Man patīk putni," teica Bruņinieks. "Tev ir jauns uzdevums," Princeses sacīja. "Tev ir jāpazīst jocīgā galma dzīve."

ZIEMAS DIENA

Reiz Bruņinieks vēroja ziemas dienu. "Katrā sniegpārsliņā atspīd saule. Ir tik skaisti," viņš domāja.

"Mūsu karaļvalstī ir notikums - skaista ziemas diena," Bruņiniekam atbildēja Princeses.

KARAĻA UN FEJAS SARUNA

Reiz sirmais Karalis sarunājās ar Labo Feju. "Kā rit Bruņinieka istabu iekārtošana mūsu pilī?" Karalis jautāja.

"Vēl nav gatavas," Feja atbildēja. "Plāns ir pārāk sarežģīts."

VIETA PILĪ

Reiz trīs Princeses teica Bruņiniekam: "Beidzot tev mūsu pilī ir atrasta vieta."

"Es esmu pieradis dzīvot kopā ar putniem," atbildēja Bruņinieks.

"Mēs redzam, ka tu šeit nespēj but laimīgs," sacīja Princeses. "Tu gribi dzīvot kā putns, bet tu tas neesi."

"Tā ir," piekrita Bruņinieks. "Kāda bus mana jaunā vieta?"

"Tās būs dažas istabas blakus troņa zālei," sacīja Princeses.

"Man patīk būt jums blakus," teica Bruņinieks.

GALMA PUTNS

Reiz dzīvoja kāds putns. Viņa ligzda bija savīta uz Karaļa pils jumta.

"Es esmu galmam tuvu stāvoša persona," viņš lepni teica. "Galmā taču ir jābūt kādam, kurš katru rītu vēro Karali."

KARAĻA DZĪVE

ē

Reiz Bruņinieks dzēra kafiju kopā ar Karali. "Tev ir grūta dzīve," viņš teica Karalim. "Es tāds esmu piedzimis," Karalis atbildēja.

"Es daudz par tevi esmu domājis/' sacīja Bruņinieks. "Man mājās pie sienas ir tava fotogrāfija."

"Es regulāri par tevi dzirdu," teica Karalis. "Būsim draugi," Bruņinieks piedāvāja. "Mēs jau tādi sen esam," Karalis pasmaidīja.

BRUNINIEKS UN PROSTITŪTA

ē

Reiz Bruņinieks aiz vientulības nolēma nopirkt karaļvalsts Prostitūtu. Viņš tai kārtīgi samaksāja. Prostitūta godīgi paveica savu darbu. Viņa paskatījās uz Bruņinieku un gāja tālāk.

BRUNINIEKS KAFEJNĪCĀ

ē

Reiz Bruņinieks iegāja kādā kafejnīcā. Viņš nopirka pīrādziņu un sulas glāzi.

"Man gribētos ēst kopā ar Karali," viņš domāja.

Karalis atpūtās savā pilī. "Man arī gribētos est kopa ar Bruņinieku," viņš domāja.

Bruņinieks izdzēra savu sulu un devās pastaigā pa pilsētu. Bija pavasarīgs laiks. Karaļvalstī spīdēja saule.

BRUNINIEKA DRAUGS

ē

Reiz dzīvoja Labais Burvis. Viņš kādreiz bija bijis Ļaunais Burvis, tad Bruņinieks viņam nocirta galvu, bet Pūķis Burvja atliekas ielika ledusskapī.

Savukārt Labā Feja tās izzaga, salika kopā un atdzīvināja.

Labais Burvis bija Bruņinieka biktstēvs. Bruņinieks viņam sūdzēja grēkus. Pēc tam viņi kopa dzēra tēju. Uz vienas tasītes bija uzzīmēts Pūķis, uz otras - Bruņinieks. Labā Burvja mājā bija daudz jocīgu lietiņu. Dažreiz Burvis sūdzēja grēkus Bruņiniekam. Bruņinieks viņam stāstīja par to, ko ir runājis ar Princesēm. Labajam Burvim Princeses patika. Tā bija jauka kompānija.

KĀ PADARĪT BRUNINIEKU LAIMĪGU?

Karaļvalsts Viesmīlis reiz atkal nesa kafiju sirmajam karalim. Karalis gulēja. Viesmīlis lūdza Karali pamodināt un teica: "Rīta kafija ir atnesta."

"Ko dara Bruņinieks?" Karalis jautāja.

"Bruņinieks skumst," sacīja Viesmīlis. "Viņš grib dzīvot zemē, kur visi ļr priecīgi."

"Tajā zemē nevar nokļūt pats ar saviem speķiem," Karalis domīgi sacīja.

"Ko man pateikt Bruņiniekam?" jautāja Viesmīlis.

"Viņam ir trīs Princeses, kas par viņu domā," teica karalis. "Viņas nevarēs mierīgi gulēt, iekams Bruņinieks nebūs laimīgs."

KO ĪSTI DOMĀ PRINCESES?

Reiz Bruņinieks Princesēm pārmeta: "Jūs visu laiku solāt mani ņemt uz pili, bet tā nedarāt."

Princeses atbildēja Bruņiniekam: "Mūsu vidū nav vienprātības. Viena no mums grib dzīvot kopā ar tevi pasaulē, otra - iepazīstināt tevi ar visu galma dzīvi, bet trešā vēlas, lai tu dzīvotu citā pilsētā."

BRUŅINIEKA UN PRINCEŠU ATTIECĪBAS

Reiz Bruņinieks sēdēja un domāja: "Cik dīvainas ir manas attiecības ar Princesēm - kad viņas ar mani nodarbojas, es nevaru to izturēt, kad viņas to nedara, es pēc tā ilgojos."

Princeses pa to laiku savā starpā sarunājās: "Kā lai paskaidro Bruņiniekam, ka mēs viņam gribam vairāk laba, nekā viņš grib pats sev, tikai viņš nezina to, ko zinām mēs."

MAMMA IR MAMMA

"Mamma ir mamma," teica sirmais Karalis, kad Bruņinieks sūdzējās, ka mamma atkal ievieš kārtību viņa vecpuiša dzīvoklī.

PŪKA NEVEIKSME

ē

Bruņinieks atkal uzvarēja Pūķi šahā. "Ak šis Labais Burvis! Man vajadzēja viņa atliekas paturēt ledusskapī," Pūķis teica.

"Tā ir tava vienīgā kļūda, tāpēc es tevi mīlu," sacīja Bruņinieks.

DZĪVE KĀ CIRKS

Reiz Bruņinieks atkal uzvarēja Pūķi šahā. "Dzīve ir cirks," teica Pūķis. "Nedaudz skumīgs," piebilda Bruņinieks.

VIESMĪĻA SKUMJĀ BĒRNĪBA

m

Reiz Karaļa Viesmīlis atkal sapinās savā bārdā un pakrita.

"Man bija skumja bērnība," viņš teica. "Skumja bērnība rada laimi debesīs," Karalis atbildēja.

VECAIS DARBARŪĶIS

ē

Vecais Viesmīlis atkal izlēja kafiju zemē. Karalis mierīgi gulēja.

Vecais Viesmīlis vēlreiz izlēja kafiju zemē. Karalis mierīgi gulēja.

Vecais Viesmīlis vēlreiz izlēja kafiju zemē un devas mājās ar labi padarīta darba apziņu.

"Vecie darbarūķi paliek vecie darbarūķi," sacīja Karalis, kad bija pamodies.

PŪKA NOJAUTA

ē

Viesmīlis jau laikus gatavojās izliet kafiju zeme.

"Nupat nav labi," juta Pūķis.

RĪTS

Viesmīlis atkal izlēja kafiju zemē. "Ir rīts," teica sirmais Karalis.

UZVARA UN ZAUDĒJUMS

Bruņinieks atkal uzvarēja Pūķi šahā. "Nu es esmu mierīgs. Tu atkal mani apkrāpi," Pūķis teica.

"Dažkārt uzvara ir zaudējums," Bruņinieks skumji pasmaidīja.

DZĪVES ŠAHS

Bruņinieks kā vienmēr uzvarēja Pūķi šahā. "Nekad vairs nespēlēšu šahu," Bruņinieks nozvērējās.

"Gan jau dzīve piespiedīs," Pūķis pasmīnēja.

Princešu sarunas ar Bruninieku

ē

par dzīvi

"Dzīvē nevar būt tikai prieks," teica Princeses. "Kāpēc?" jautāja Bruņinieks. "Tāpēc, ka tad pie tā tik ļoti pierastu, ka to nemaz nepamanītu," atbildēja Princeses.

"Katram vīrietim ir vajadzīga viņa sapņu sieviete," teica Princeses.

"Man tāda ir bijusi, bet es joprojām esmu viens," Bruņinieks skumji sacīja.

"Sapņu sievieti apprecēt nav iespējams," teica Princeses. "Viņai nav miesas, viņa ir tīrs sapnis."

"Visskaistākā dzīve ir tad, ja kaut kas nenotiek tā, kā gribas," teica Princeses. "Kāpēc?" vaicāja Bruņinieks. "Tāpēc, ka tad dzīvē ir vieta prātam, kas

augstāks par paša prātu," atbildēja Princeses.

#

"Nāve ir dzīves turpinājums," Princeses teica. "Es nebaidos no nāves," sacīja Bruņinieks.

"Tas nav sevišķi labi," Princeses viņam pārmeta. "Kāpēc?" vaicāja Bruņinieks. "Nomirstot kaut kas tomēr zūd," teica Princeses.

"Kas?" Bruņinieks vaicāja. "Spēja saskatīt Dievu zemes dzīves situācijās, ko var novērtēt tikai pēc tam," Princeses atbildēja.

"Mēs dāvinām tev māju ar dārzu," teica Princeses.

"Man patīk jūsu dāvanas, bet sevišķi jūsu klātbūtne," Bruņinieks sacīja.

"Tas ir tikai sākums," teica Princeses. "Mēs domājam par to, kā lai tev iedod visu, ko mēs tev gribam dot."

"Visjaukākais ir jūsu kompānija," Bruņinieks atkārtoja.

"Tu esi kļuvis mūsu kompānijas sastāvdaļa," atbildēja Princeses.

^

"Dzīve nekad nebeidzas," teica Princeses.

"Kas notiek nāves brīdī?" vaicāja Bruņinieks.

"Ieiešana citā pasaulē," atbildēja Princeses, "nāve vienkārši ir dzīves turpinājums."

"Es domāju, ka tā ir kaut kāda jauna dzīve," teica Bruņinieks.

"Kaut kādā mērā - jā," sacīja Princeses. "Bet tu esi tas pats, kas biji zemes dzīvē."

"Par naudu nevar nopirkt dvēseles mierinājumu," teica Princeses.

"Man liekas, ka par naudu nopērkamas lietas var tomēr sniegt zināmu mierinājumu," Bruņinieks iebilda. "Kāda grāmata, piemēram."

"Tā ir ilūzija," teica Princeses. "Mierinājumu dod Dievs, kas ir klātesošs un ko var dabūt par brīvu. Nauda var sniegt tikai zināmu drošības sajūtu."

"Debesīs nav laika izdarīt to, ko var izdarīt uz zemes," teica Princeses.

"Kas tas ir?" vaicāja Bruņinieks.

"Redzēt savā rīcībā Dievu," atbildēja Princeses.

"Dzīvē nav nejaušību," teica Princeses. "Ir tikai lielā plāna neizprašana."

"Man nupat pazuda viena svarīga vēstule," sūkstījās Bruņinieks.

"Acīm redzot, tā nebija svarīga vēstule," konstatēja Princeses. "Ja tai būtu nozīme lielajā plānā, tu justu vajadzību to turēt sev priekšā uz galda."

"Uz zemes ir jāstrādā, debesīs - ne," teica Princeses.

"Kāpēc?" vaicāja Bruņinieks.

"Debesīs vienīgā vajadzība ir pēc Dieva, uz zemes ir citādi."

"Naudai mazliet ir jābūt, jo uz tās fona var redzēt to, kas tiek dāvāts par brivu," sacīja Princeses.

"Jūs runājat kā mākslinieces," teica Bruņinieks.

"Mēs nupat izveidojām skici viena santīma monētai."

"Kas tur attēlots?" Bruņinieks ieinteresēts jautāja. "Vienā pusē skaitlis viens, otrā pusē Pūķis." "Kāpēc Pūķis?" Bruņinieks nesaprata. "Tev ar šo santīmu būs jācīnās." "Kāpēc?" Bruņinieks taujāja. "Sāksies naudas šahs," teica Princeses. "Pūķis ar mani vairs nespēlē," sacīja Bruņinieks.

"Viņam ir apnicis, ka tu vienmēr uzvari." "Ko lai es daru?" Bruņinieks nesaprata. "Aizej uz veikalu un kaut ko nopērc par vienu santīmu."

"Kāpēc?" vaicāja Bruņinieks.

"Lai šis pirmais santīms atgrieztos pie mums."

"Es skumstu bez galma dzīves," teica Bruņinieks.

"Tavā pilsētā galms nevar uzturēties," Princeses nopūtās. "Pilsētniekiem šī dzīve nepatīk."

"Kāpēc tā? Tas taču ir tik interesanti," sacīja Bruņinieks.

"Pilsētnieki grib justies gudri," teica Princeses. "Gudrība viņiem nozīmē būt labi paēdušiem, nevis vērot dīvaino galma dzīvi."

LABĀ BURVJA LŪGUMS

Reiz dzīvoja Labais Burvis. Bruņiniekam viņš patika. Viņi reizēm kopā dzēra tēju un runāja par Princesēm.

"Es arī gribu būt viņām draugs," teica Burvis.

"Nav viegli draudzēties ar trim Princesēm reizē," Bruņinieks atbildēja.

"Es arī gribu runāt ar Princesēm," sacīja Burvis.

"Princeses ir ļoti aizņemtas," Bruņinieks paskaidroja.

"Ar ko?" nesaprata Burvis.

"Viņas raksta pasakas," teica Bruņinieks.

"Par ko?" vaicāja Burvis.

"Par Dievu un sevi," atbildēja Bruņinieks.

ATRASTAIS PULKSTENIS

Reiz Bruņinieks no rīta atrada pulksteni. "Pulkstenis ir apstājies laiks," teica Princeses. "Kāpēc?" Bruņinieks nesaprata. "Tu vari paskatīties uz laiku no malas," Princeses sacīja.

KARALVALSTS NAUDA

ē

Karaļvalstī bija nauda. Vienā monētas pusē bija cipars, bet otrā - attēloti Ādams un Ieva.

"Kāpēc tas tā ir?" ārzemnieki parasti jautāja.

"Lai zinātu, ka kaut ko par naudu nopirkt nevar," karaļvalsts iedzīvotāji parasti atbildēja.

"Kas tas ir?" ārzemnieki nesaprata.

"Tas, ko cipars otrā pusē nesaprot, bet Ādams un Ieva Paradīzē saprot."

KARALVALSTS PAVĀRS

ē

Karaļvalstī bija Pavārs. Viņa uzdevums bija cept neglītas kūkas un pēc tam uzlikt uz tām kaut ko skābu.

"Kāpēc?" viņš jautāja Dievam.

"Lai manā karaļvalstī nejauktu kūkas ar debesīm," Dievs atbildēja.

BRUNINIEKA DRAUDZENE

ē

Bruņiniekam bija draudzene Galma Dāma. Reiz viņš ar to kopā ēda kūkas. Pienāca Karaļa Viesmīlis. Viņš svinīgi zemē izlēja kafiju.

"Vējš ir," viņš teica. "Eņģeļi dzīvo."

"Tas ir mans garīgais tēvs," Bruņinieks iepazīstināja Galma Dāmu ar Viesmīli.

"Tas jocīgais rūķis?" vaicāja Galma Dāma.

"Viņš atceras Ēdenes dārzu," teica Bruņinieks.

"Man ir smags darbs," sacīja Galma Dāma. "Jāpanāk, lai man paklausa."

"Tas padodas tikai Princesēm," teica Bruņinieks.

"Es gribu būt Princese," Galma Dāma sacīja.

"Tu taču zini, ka tu esi mana meita," viņu mierināja sirmais Karalis.

"Jā, bet mana māte bija vienkārša strādniece," teica Galma Dāma.

Karalis klusēja. Viņam bija skaistas atmiņas.

"Apēd vēl vienu kūku," viņš mudināja.

KARAĻA MODINĀTĀJS

ē

Karaļvalstī bija Karaļa Modinātājs. Viņa uzdevums bija katru dienu uzmodināt Karali viena un tajā pašā laikā neatkarīgi no tā, vai Karalis gribēja to vai ne. Viņam algu maksāja parlaments.

"Kāpēc tam tā jābūt?" viņš vaicāja Dievam.

"Tāpēc, ka Karalis dzīvo debesīs, bet parlaments uz zemes," atbildēja Dievs.

"Es nesaprotu," teica Modinātājs.

"Debesīs katru dienu notiek viens un tas pats," teica Dievs. "Katru rītu pamostas un saka - Dievs ir."

"Vai Dievs ir parlaments?" jautāja Modinātājs.

"Nē, viņš ir vienīgais, kurš to tirgu spēj paciest," atbildēja Dievs.

NOTIKUMS KAFEJNĪCĀ

Reiz Bruņinieks kopā ar Galma Dāmu kafejnīcā ēda kūkas. Pie viņiem pienāca Pūķis.

"Uzspēlēsim šahu," viņš piedāvāja.

"Es esmu aizņemts ar sievieti," atbildēja Bruņinieks.

"Tev nav sieviete, tev ir šaha figūriņa," teica Pūķis.

"Ko es daru nepareizi?" vaicāja Bruņinieks.

"Es tev to varu pateikt, bet tu man vienalga neklausīsi," sacīja Pūķis.

"Tā tas ir," teica Bruņinieks un pieklājīgi palīdzēja Galma Dāmai piecelties no galda.

"Tu izdarīji nākamo gājienu," pasmīnēja Pūķis.

GALMA DĀMAS IZCELSME

Reiz Bruņinieks kopā ar Galma Dāmu atkal eda kūkas.

"Man liekas, ka es esmu Princese," viņa lepni teica.

"Tu neesi Princese," sacīja Bruņinieks. Galma Dama apvainojās.

"Nedaudz karalisku asiņu viņai ir," Bruņiniekam vēlāk teica Princeses.

"Viņa mūžīgi nedara to, ko es gribu," teica Bruņinieks.

"Tieši tāpēc," sacīja Princeses.

"Kāpēc tas tā ir?" vaicāja Bruņinieks.

"Karalis attēlo Dievu," teica Princeses.

"Dievu nevar attēlot," iebilda Bruņinieks.

"Var," sacīja Princeses, "ja to nesauc par Dievu, bet par svētbildi."

BRUNINIEKA ATZĪŠANĀS

ē

Reiz Bruņinieks runāja ar sirmo Karali.

"Man patīk Galma Dāma," viņš Karalim atzinās.

"Tas ir labi," teica sirmais Karalis. "Tā ir mana paklīdusī meita. Es viņai esmu atradis kādu darbu. Lai viņai ir kāds mazumiņš naudas."

"Man patīk ar viņu kopā ēst kūkas," sacīja Bruņinieks.

"Viņa tevi ciena," Karalis piezīmēja.

"Es vienmēr esmu centies izlikties gudrs viņas priekšā," Bruņinieks turpināja.

"Tas tev ir arī izdevies," sacīja Karalis. "Bet es gribētu būt laimīgs," teica Bruņinieks.

"Katram ir sava laime," viņu mierināja Karalis.

KARALVALSTS MELIS

ē

Karaļvalstī bija Melis. Viņa uzdevums bija sacerēt melus par debesīm.

"Kāpēc man tas jādara?" viņš vaicāja karaļvalsts Bīskapam.

"Tādēļ, lai visus iemānītu debesīs," teica Bīskaps.

"Bet kāpēc visi nav gatavi patiesībai?" vaicāja Melis.

"Ne visi izvēlas debesis," sacīja Bīskaps. "Tos, kuri izvēlas elli, vajag ievilkt Paradīze aiz vienas kājas."

DIVI KŪKAS GABALIŅI

ē

Reiz atkal karaļvalstī uzņēma filmu. Tā saucās "Divi kūkas gabaliņi, Ādams un Ieva". Uzņemšanas laukumā skanēja mūzika. Bruņinieks tēloja Ādamu. Labā Feja bija Ieva. Pūķis atkal blakus pukojās: "Tās stulbās mākslas filmas! Aiz garlaicības var aizmigt! Nav prieka."

Bruņinieks viņā neklausījās. "Tu esi mana Ieva," viņš teica Fejai.

"Princeses zina, kādus aktierus aicināt," viņš piebilda.

KARALVALSTS INKVIZITORS

#

Karaļvalstī Inkvizitors krāja politiskās anekdotes. Viņš mēdza uzaicināt anekdošu stāstītāju uz tēju. Blakus istabā bija redzami jocīgi instrumenti.

"Es dzirdēju jauku anekdoti," viņš teica un ilgi iztirzāja joku.

Stāstītājs parasti nesmējās.

"Cik skaisti spīd saule," pēc brīža Inkvizitors sacīja.

Stāstītājs parasti piekrita.

"Pasēdiet kādu brīdi priekšnamā un pašķirstiet krāsainu prospektu, kurā aprakstīts, cik karalis ir labs cilvēks," viņš pēc brīža teica.

Diezgan ilgi no Inkvizitora durvju puses nekas nebija dzirdams. Kad bija pagājušas vairākas stundas, Inkvizitors, mierīgi smaidīdams, iznāca no sava kabineta, iedeva uzaicinātajam caurlaidi izejai un teica: "Atnāciet vēl kādu reizi. Pastāstīsim viens otram politiskās anekdotes par Karali."

Stāstītājs parasti neatgriezās.

BENDES CIRVIS

Karaļvalstī bija Bende - kluss un akurāts darbarūķis. Viņam bija milzīgs cirvis. Viņš to reizēm gādīgi slaucīja ar eļļainu lupatiņu. Cirvis bija izlikts redzamā vietā. Ļaudis, iedami uz darbu, uz to domīgi noraudzījās.

"Kāpēc man tik liels cirvis?" Bende reiz jautāja Karalim.

"Lai to nevajadzētu tik bieži pacelt," Karalis atbildēja.

KARAĻVALSTS BAUMU IZPLATĪTĀJS

Karaļvalstī bija Baumu Izplatītājs. Princeses viņam maksāja. Viņa uzdevums bija izplatīt baumas par Karaļa intīmo dzīvi.

"Ko man stāstīt?" viņš bieži jautāja Princesēm.

"Ko tu pats sev gultā gribētu," Princeses teica.

"Es gribētu gultā princesi," sacīja Baumu Izplatītājs.

"Gribētu gan," Princeses pasmējās. "Mums ir Bruņinieks."

"Ko tad lai es stāstu?" vēlreiz jautāja Baumu Izplatītājs.

"Kaut ko par galma dāmām," sacīja Princeses.

"Mana sieva ir Galma Dāma," nikni teica Izplatītājs.

"Nu tad izdomā kādu pasaku tēlu!"

"Kāpēc vispār baumas ir vajadzīgas?" jautajā Izplatītājs.

"Lai svarīgākie notikumi neaizmirstos," atbildēja Princeses.

KARALVALSTS UBAGS

ē

Karaļvalstī bija Ubags. Visi viņam deva naudu.

"Man ir nožēlojama dzīve," viņš teica Dievam.

"Tā tas tikai izskatās," teica Dievs. "Tu sarga naudas noslēpumu."

"Kas ir naudas noslēpums?" vaicāja Ubags.

"Tas, ko tu par saubagoto naudu nevari nopirkt."

"Kas tas ir?" vaicāja Ubags.

Dievs klusēja. Viņš iedeva Ubagam vienu santīmu. Uz tā bija attēloti Ādams un Ieva.

KARAĻA UN KĒKŠAS SARUNA

ē g

Karaļvalsts Ķēkša sirmajam Karalim sagatavoja karaliskas pusdienas.

"Ko dara mūsu nelaimīgais Bruņinieks?" Karalis jautāja.

"Brauc pie Labā Burvja," teica Ķēkša.

"Viņš ir Labs Burvis, viņam var sūdzēt grēkus," sacīja Karalis.

"Man patīk, ka viņi ir draugi," teica Ķēkša.

"Atšķirīgi cilvēki viens otru redz," Karalis piemetināja.

KUR MEKLĒT ĀRZEMES

"Kur mums te ir ārzemes?" Bruņinieks vaicāja Princesēm.

"Ēdenē," Princeses pajokoja. Viņām patika Puķa valdīšanas laiku humors.

Princešu sarunas ar Bruninieku

#

par Dievu

"Dievs ir vienmēr nabags," reiz teica Princeses. "Viņš visu savu bagātību atdod citiem."

"Dievu vieglāk atrast ir nabagam," apgalvoja Princeses. "Viņam ir mazāk kārdinājumu."

"Bet jūs?" jautāja Bruņinieks. "Jums taču pieder tik krāšņa pils!"

"Tā ir skaista mantiņa. Bet vakarā, kad mes gultā aizmiegam, mēs esam trīs pavisam nabagas meitenes. Šī apziņa mūs padara laimīgas."

"Dievs ir ne tikai bezgala liels, bet arī bezgala smalks," teica Princeses.

"Es nesaprotu," atzinās Bruņinieks. "Tu to nekad nesapratīsi. Šādā veidā Dievu redz citas radības, bet ne cilvēks."

"Dievs nespēj dzīvot bez savas pasaules/' sacīja Princeses.

_ "Man arī gribas kaut ko izveidot ap savu mājiņu/' piekrita Bruņinieks.

"Cilvēkā ir Dieva attēls, tādēļ viņš grib rīkoties līdzīgi Dievam," atbildēja Princeses.

* +

"Pūķis ir ļauns, bet viņš dara labu darbu," teica Princeses.

"Kādu?" jautāja Bruņinieks.

"Viņš neļauj iznīkt pasaulē visam, kas nav Dievs."

"Kādā veidā?" vaicāja Bruņinieks.

"Viņam ir mūsu dotas pilnvaras saglabāt atšķirīgo no Dieva."

&

"Dieva ir visu sapņu piepildījums," teica Princeses.

"Ļaudis nez kādēļ labprātāk iet pie Pūķa," sacīja Bruņinieks.

"Dieva ceļš ir savas dabas noliegšana, lai to piepildītu. Tas daudziem nepatīk," atbildēja Princeses.

"Dievā var atrast visu, kas dvēselei vajadzīgs/ teica Princeses.

"Šobrīd es gribu nedaudz atpūsties," sacīja Bruņinieks.

"Pasaki: "Ļauj man īsu brīdi tevī atpūsties, Dievs,"" atbildēja Princeses.

"Viss, ko tu redzi, ir Dieva radīts," teica Princeses.

"Apkārt ir skaisti," sacīja Bruņinieks. "Dievs zina, ko dara," atbildēja Princeses.

XX

"Dievs grib, lai visi būtu laimīgi," teica Princeses.

"Tas ir pats par sevi saprotams," sacīja Bruņinieks. "Taču manā dzīvē gan ir bijušas daudzas ciešanas."

"Zemes dzīve nav visa beigas," atbildēja

Princeses. "Debesīs viss izskatās citādi."

^

"Radība var būt kā Dievs, ja pilnībā sevi pārvar," teica Princeses.

"Tas droši vien ir ļoti patīkami - but ka Dievam," piebilda Bruņinieks.

"Tā ir vispareizākā bauda," atbildēja Princeses.

"Dievs daudzas lietas nevar," sacīja Princeses.

"Kādas?" jautāja Bruņinieks.

"Dievs nevar būt atšķirīgs no sevis, tāpēc

viņš nedara daudz ko, kas principā ir iespējams."

^

"Dievs mūžīgi būs noslēpums," teica Princeses. "Ir taču daudz kas, kas atspoguļo Dievu," iebilda Bruņinieks.

"Nekas nespēj atspoguļot Dievu pilnīgi," teica Princeses.

"Kāpēc Dievs radīja Pūķi?" jautāja Bruņinieks.

"Lai redzētu, vai iespējams padarīt laimīgu kaut ko atšķirīgu no sevis," Princeses atbildēja.

"Dievam ir plāns visam, kas ir radīts," sacīja Princeses.

"Kā radība to var zināt?" vaicāja Bruņinieks.

"Radībai tas nav obligāti jāzina," teica Princeses. "Tai tikai ir jāzina, ka Dievs par viņu rūpējas."

"Bet radība taču var šo plānu izjaukt," sacīja Bruņinieks.

"Tāpēc ir jādzīvo ar paklausības filozofiju," atbildēja Princeses.

"Dievs saprot to, ko viņš ir radījis," sacīja Princeses.

"Es domāju, ka Dievam ir citādākas jūtas nekā radībai," teica Bruņinieks.

"Dažkārt tā ir," atbildēja princeses, "bet viss

ir Dieva radīts, tādēļ Dievs to saprot."

#

"Dievs mīl arī kaut ko atšķirīgu no sevis," teica Princeses.

"Vai Dievs mīl arī ļaunumu?" jautāja Bruņinieks.

"Nekas no radītā nevar būt Dievs no visām pusēm. Viss radītais pastāv tā aspekta dēļ, no kura tas ir Dieva attēls. No citām pusēm tas ir tāds, kāds nu kuro reizi sanāk. Taču tas nav šķērslis Dieva mīlestībai," atbildēja Princeses.

"Viss, kas ir, ir vai nu Dieva gribēts, vai pieļauts," teica Princeses.

"Pasaulē ir tik daudz ļaunuma," sacīja Bruņinieks.

"Pasaule nav pabeigta," atbildēja Princeses.

"Dievs mīl visu, kas ir," teica Princeses, "bet ir lietas, ko Dievs nemīl."

"Ko?" jautāja Bruņinieks.

"Dievs nemīl visu, kas sagrauj mīlestību," trīs Princeses atbildēja.

XX

"Dievs strādā tikai tik ilgi, kamēr pasaule nav pabeigta. Kad viss būs pabeigts, Dievs vienkārši būs," sacīja Princeses.

"Bet ir taču rakstīts, ka sešas dienas jau pagājušas," teica Bruņinieks.

"Pēc Dieva svētdienas nāk Dieva pirmdiena," atbildēja Princeses.

XX

"Dievs grib, lai visā, ko viņš rada, būtu daļiņa no viņa, lai gan Dievs zina, ka tas ir iespējams tikai no vienas puses," sacīja Princeses.

"Man patīk putni," teica Bruņinieks.

"Viņu lidojumā ir kaut kas no Dieva," atbildēja Princeses.

"Man liekas, ka kaut kas no Dieva ir putna ar salauztu spārnu," sacīja Bruņinieks.

"Ja putns ir lidojis pretī Dievam, viņš šādā brīdī Dievu redz," teica Princeses.

"Dievā nekas nepazūd/' teica Princeses.

"Ir taču tik daudz visa kā, kas iznīkst un iet bojā," iebilda Bruņinieks.

"Dievā nekas neiet bojā. Aritas, kas tiek iznīcināts, atstāj aiz sevis pēdas," Princeses paskaidroja.

• ♦

"Viss esošais reiz ir bijis Dieva doma," teica Princeses.

"Tas skan tik skaisti," sacīja Bruņinieks.

"Dievs arī ir skaists," piebilda Princeses.

"Dievs ir kā cilvēks," teica Princeses, "bet ne līdz galam."

"Man neveras mute, lai sacītu - es esmu Dievs," iebilda Bruņinieks.

"Tieši šī iemesla dēļ, bet tādēļ ir jāizturas ar cieņu pret otru cilvēku," Princeses paskaidroja.

"Dievs ir noslēpums," teica Princeses. "Man gan Dievs liekas kaut kas pašsaprotams. Tāds kā es," sacīja Bruņinieks.

"Tā tas ir cilvēkam," teica Princeses, "bet

kādā mirklī šī izpratne pāriet noslēpumā."

• *

"Dievs var piepildīt visas vēlēšanās," teica Princeses.

"Kāpēc tad viņš to nedara?" vaicāja Bruņinieks. "Cilvēki bieži grib sev sliktu, to nezinādami," atbildēja Princeses.

"Dievam ir daudz vārdu," teica Princeses.

"Es domāju, ka Dievu sauc par jahvi," brīnījās Bruņinieks.

"Arī tā," piekrita Princeses. "Taču Jahves vārdu var izrunāt dažādi."

"Dievs ir bezgala dažāds," teica Princeses.

"Es domāju, ka Dievā ir viss, kas vispār ir," sacīja Bruņinieks.

"Dievā nav Pūķis," atbildēja Princeses.

"Visam, ko Dievs ir radījis, ir sava vieta," teica Princeses.

"Kā radība šo vietu var zināt?" jautāja Bruņinieks.

"Ja radība dzīvo pēc paklausības filozofijas, viss notiek pats no sevis. Par pārējo rūpējas pasaules kārtība."

"Viss ir Dieva izpausme," teica Princeses.

"Vai visā var redzēt Dievu?" jautāja Bruņinieks.

"Jā, bet to ir grūti atšķirt," teica Princeses. "Jo visā ir arī kaut kas no Pūķa."

"Ir lietas, ko Dievs nevar," teica Princeses.

"Es domāju, ka Dievs var visu," Bruņinieks bija pārsteigts.

"Dievs nevar radīt otru Dievu," paskaidroja Princeses. "Dievs nevar būt atšķirīgs no sevis. Dievs nevar izmainīt savu raksturu."

"Dievs ir visuresošs," teica Princeses.

"Arī manī?" vaicāja Bruņinieks.

"Protams," sacīja Princeses, "bet tev ir mazs dārziņš, kura vārtiņus Dievam tu vari gan aizvērt, gan atvērt."

"Dievs ir sirmais Karalis," teica Princeses.

"Kā to saprast?" vaicāja Bruņinieks.

"Katrā cilvēkā ir Dievs," atbildēja Princeses.

"Vai arī manī ir sirmais Karalis?" vaicāja Bruņinieks.

"Tieši tā," sacīja Princeses.

#

"Dievu ne ar ko nevar salīdzināt," teica Princeses.

"Man liekas, ka viņu var salīdzināt ar Paradīzes putniem," sacīja Bruņinieks.

"Protams, viss radītais kādā aspektā ir kā Dievs," Princeses piekrita.

"Dievs ir liels, tu esi mazs," teica Princeses.

"Man patīk būt mazam," sacīja Bruņinieks.

"Tev vienkārši patīk būt blakus Dievam," konstatēja Princeses.

"Dievs dara labu, ko darīdams," sacīja Princeses.

"Tie, kuriem es šad tad nocērtu galvas, gan tā nedomā," iebilda Bruņinieks.

"Tu vienkārši neesi Dievs," teica Princeses.

MAMMAS UZDEVUMS

Reiz Bruņinieka mamma apņēmīgi devās sakārtot sava dēla dzīvokli.

"Viņa izjauc manu kārtību," sūrojās Bruņinieks. "Man patīk, ka ap mani valda mākslinieciska nekārtība."

"Nevar prasīt, lai sieviete to novērtē," Bruņiniekam teica Princeses. "Sievietes uzdevums ir kaut kā savākt to nekārtību, ko ap sevi rada vīrietis."

SIRMĀ KARAĻA VĒSTULE

ē

Reiz trīs Princeses teica Bruņiniekam: "Apciemo Labo Burvi."

"Labi," sacīja Bruņinieks. "Kas man jādara?"

"Aiznes viņam vēstuli no sirmā Karaļa."

"Bet šī vēstule taču bija domāta man!" iebilda Bruņinieks.

"Visi jūs esat Ādama bērni," atbildēja Princeses.

KĀ BRUNINIEKAM PIETRŪKST

ē

Reiz Bruņinieks sarunājās ar Princesēm.

"Man dažkārt pietrūkst Pūķa kompānijas," teica Bruņinieks, "lai arī tad, kad viņš ir blakus, es zinu, ka ar viņu ir jācīnās."

"Tev pietrūkst sievietes," paskaidroja Princeses.

"Man brīžiem liekas, ka man pietrūkst naudas," sacīja Bruņinieks.

"Nauda tev būs," atbildēja Princeses, "bet, kamēr tās tev nav, mēs mācīsim tev redzēt skaistumu, kas pieejams vienīgi nabagajiem."

ATMINAS PAR ĒDENES DĀRZU

ē

Reiz Karaļa Viesmīlis atkal izlēja kafiju zemē.

"Es klausījos, kā jūs runājat par Dievu," viņš atvainojās Bruņiniekam un Princesēm.

"Tā mums ir tāda kā rīta kafija," teica Princeses.

"Es arī to gribu," sacīja vecais darbarūķis.

"Nāc un klausies," laipni ielūdzaPrinceses.

"Es mūžīgi skumstu par izjukušo Ēdenes dārzu," Viesmīlis atzinās.

"Mēs nemitīgi mēģinām to radīt otrreiz," teica Princeses. "Pirmajam bija jābūt, bet mēs zinājām, ka tas aizies bojā. Otrais Ēdenes dārzs būs mūsu pabeigtā karaļvalsts."

PŪKA VĒJŠ

ē

Reiz Karaļa Viesmīlis atkal izlēja zemē kafiju.

"Pie visa vainīgs Pūķis," viņš teica. "Viņš atkal kaut kur spēlējas ar naudu, laiž banknotes pa vējam un pūš."

ESMES BRĪDIS

Reiz Karaļa Viesmīlis atkal izlēja kafiju zemē.

"Es esmu," viņš teica.

"Mēs arī," pasmaidīja Princeses.

VIESMĪĻA LIKTENIS

ē

Reiz Karaļa Viesmīlis atkal izlēja kafiju zemē. Viņš bija sapinies savā bārdā. Viņam bija visgarākā bārda karaļvalstī. Viņš atcerējās Ēdeni. Viņš tur bija dzīvojis. Viņš atcerējās Ādamu. Viesmīlis bija Bruņinieka draugs. Viņš bija stāstījis Bruņiniekam par Ādamu un eņģeļiem. Viņš bija karaļvalsts dārgums. Tādēļ trīs Princeses nolika viņam blakus brīnumaini daiļu un vienlaikus raksturā nejauku meiteni.

"Kāpēc man tas?" jautāja sirmais darbarūķis.

"Lai tu nesapītos savā bārdā un nenomirtu," teica Princeses.

"Es nekā nesaprotu," teica Viesmīlis.

"Tev nav jāmeklē glābiņš gudrībā, bet nelaimīgā mīlestībā," atbildēja Princeses.

Princešu sarunas ar Bruninieku

#

par mākslu

"Māksliniekam vajag nelaimīgu mīlestību," teica Princeses.

"Kāpēc?" vaicāja Bruņinieks. "Tas taču ir tik sāpīgi."

"Katrs mākslinieks mīl sapņu sievieti. Tādai ir jābūt, bet ne līdz galam."

"Kāpēc?" vaicāja Bruņinieks.

"Sapnis ir sapnis, un dzīve ir dzīve," atbildēja Princeses.

"Mākslai principā nav jabut, bet viņa ir," teica Princeses.

"Kāpēc?" vaicāja Bruņinieks. "Vai tad mākslinieks dara ko ļaunu?"

"Nē, bet viņš piedāvā pirkt par naudu ilūziju."

"Kādu?" vaicāja Bruņinieks.

"Ka viņš ir pērkams," atbildēja Princeses.

"Ir liela māksla uztaisīt svētbildi," sacīja Bruņinieks.

"Tā ir bīstama māksla," teica Princeses. "Svētbildē nedrīkst pielūgt mākslinieku, kas svētbildi ir taisījis."

"Mana krusttēva darbavietā ir daudz svētbilžu," teica Bruņinieks. "Man tās patīk."

"Svētbildes nav māksla," atbildēja Princeses. "Tās ir kaut kas cieņas izrādīšanai."

"Man patīk svētbildes kā māksla," atteica Bruņinieks.

"Savu mākslu nedrīkst skūpstīt," Princeses paskaidroja.

XX

"Karaļa pilī ir jābūt daudziem mākslas darbiem," Princeses sacīja.

"Kāpēc?" vaicāja Bruņinieks.

"Karalis pieņem grūtus lēmumus. Viņam ir vajadzīgs jocīga veida šņabis, lai aizmirstos."

"Vienīga māksla, kas ir patiesi laba, ir baznīcas māksla," teica Princeses.

"Man patīk māksla baznīcā, bet man patīk arī māksla ārpus tās," sacīja Bruņinieks.

"Labs mākslinieks panāk, ka viņam seko. Taču parasti mākslinieks nav priesteris. Tas ir svarīgi, lai

māksla cilvēku vestu pie priestera, nevis uz mežu."

•<>•

XX

"Māksla pastāvēs mūžīgi, un ar to vienkārši ir jāsamierinās," teica Princeses.

"Kāpēc tādas skumjas?" vaicāja Bruņinieks. "Tā ir cilvēka vēlēšanās - būt radošam kā Dievam. Taču šī vēlēšanās nedrīkst piepildīties līdz galam, jo parasti māksliniekam nav Dieva ētikas,

un viņš bieži rada kaut ko, kas vēlāk mokās."

•<>•

XX

"Māksla ir vienmēr bijusi un būs, lai arī tā balstās uz ilūziju," sacīja Princeses. "Kāpēc?" Bruņinieks nesaprata. "Cilvēkā ir Dieva attēls, tādēļ viņš vienmēr radīs. Tomēr cilvēks nav Dievs, tādēļ viņš nespēj radīt pa īstam."

"Mākslas darbu novērtēt naudā var tikai briesmonis," sacīja Princeses. "Kāpēc?" vaicāja Bruņinieks. "Aiz mākslas darba stāv mākslinieka dvēsele. Bet te kāds izņem maku un sāk rēķināt, cik tas maksā."

^

"Mākslas darbs valstī iztere lieko naudu," teica Princeses.

"Kādā veidā?" Bruņinieks nesaprata.

"Kāds ir gatavs maksāt par ilūziju," atbildēja Princeses.

"Aiz mākslas ir sava patiesība," Bruņinieks viņām nepiekrita.

"Tā vienkārši ir mākslinieka dvēsele," teica Princeses, "kura nav ne sliktāka, ne labāka kā pārējiem. Mākslinieks vienkārši viņu māk parādīt, citi ne."

XX

"Māksla ir dzīvesveids," teica Bruņinieks.

"Tā tas ir," Princeses piekrita.

"Mākslinieki ir bandīti," sarunā iejaucās Pūķis. "Viņi pastāvīgi man atņem naudu. Tiklīdz man liekas, ka es būšu karaļvalsti saņēmis savās naudas spīlēs, tā visi kā jukuši sāk pirkt mākslu."

Princeses pasmējās.

"Aiziesim labāk kopā pastaigāties, un tu uztaisīsi mums kādu mākslas objektu," viņas teica Bruņiniekam.

"Man patīk mācītāju tērpi kā mode un baznīcas rituāls kā mākslinieciska akcija," teica Bruņinieks.

"Tāpēc arī tevi nekur nemīl," teica Princeses. "Tu pastāvīgi pārvērt farizejismu jokā."

"Pareizā valstī māksliniekam ir jābūt nabagam," sacīja Princeses.

"Kāpēc?" vaicāja Bruņinieks.

"Lai viņš redzētu skaistumu, kas tiek dāvāts par brīvu."

"Māksla ir nelaimīgu cilvēku mierinājums," Princeses teica Bruņiniekam.

"Māksla ir spēcīga narkotika," sacīja Bruņinieks.

"Tā ir vienīgā narkotika, ko mēs atļaujam mūsu karaļvalstī," teica Princeses.

"Paģiru pēc tās nav," Bruņinieks piezīmēja.

"Tā ir veselīga ilūzija," atbildēja Princeses.

XX

"Mākslinieks ir interesanta profesija," teica Princeses.

"Jā," piekrita Bruņinieks. "Reizēm izsalcis, reizēm laimīgs."

"Laimīgs kā Dievs," precizēja Princeses.

"Izsalcis kā paklīdis suns," drūmi sacīja Bruņinieks.

"Vienīgi Ēdenē viss ir par brīvu," mierināja Princeses.

XX

"Pasaule ir Dieva māksla," teica Princeses.

"Tātad māksliniekiem jābūt," priecīgi konstatēja Bruņinieks.

"Ists mākslinieks ir profesionāls ubags," sacīja Princeses.

"Kāpēc?" nesaprata Bruņinieks.

"Nav cenas bezgalībai," teica Princeses.

XX

"Māksla ir sapņa piedāvājums," teica Princeses.

"Mākslā ir kāds noslēpums," papildināja Bruņinieks.

"Tas ir Dieva attēla noslēpums cilvēka," atbildēja Princeses.

SAPŅA NĀVE

ē

Reiz trīs Princeses sarunājās ar Bruņinieku.

"Karaļvalstī ir vajadzīgs slepenais dienests," teica Princeses.

"Man nav bail, ja mani noklausās," sacīja Bruņinieks. "Es tāpat visiem saku visu."

"Citi tā nedara," teica Princeses. "Citi jāspiež runāt klusi ar savām sievām guļamistabā."

"Kāpēc? Tas taču ir briesmīgi," iebilda Bruņinieks. "Tā bija Pūķa valdīšanas laikos."

"Mums būs cits slepenais dienests," teica Princeses. "To vadīs Labais Burvis."

"Kāpēc?" nesaprata Bruņinieks.

"Viņš noklausīsies tevi mūsu vietā. Mums nav laika."

"Kas notiks karaļvalstī?" vaicāja Bruņinieks.

"Sēru uguņošana."

"Es neko nesaprotu," teica Bruņinieks.

"Ir nomiris sapnis," Princeses bēdīgā balsī paziņoja.

"Kāds?" jautāja Bruņinieks.

"Ka Paradīzē var nokļūt par brīvu."

AIZMIRSTAIS SAPNIS

Reiz Bruņinieks gribēja Princesēm pastāstīt savu sapni.

"Es tikai atceros, ka sapņoju, taču, ko īsti, - neatceros."

"Tas arī nav jāatceras," Princeses sacīja, "jāatceras tikai, ka mūsu karaļvalsts ir sapņu karaļvalsts."

VIESMĪĻA RAKSTURS

ē

Reiz Karaļa Viesmīlis atkal izlēja kafiju zemē.

"Princeses ir tik skaistas," viņš teica. "Vienkārši gribas raudāt."

Pūķis pa pils logu iebāza galvu un sacīja: "Viņas ir trīs mazas, ķiķinošas meitenes."

"Es tevi nositīšu," iesaucās Viesmīlis un meta viņam ar krūzi.

"Vecais, iedomīgais rūķis," noņurdēja Pūķis un aizbēga.

GALMA IERAŠANĀS

Reiz pilsētas nomalē, kur dzīvoja Bruņinieks, atkal valdīja rosība - bija ieradies viss galms. Bruņinieks bija priecīgs.

"Atkal sāksies jocīgā galma dzīve," viņš sacīja Princesēm.

"Jā," teica Princeses. "Bet vispirms mēs spriedīsim tiesu. Šajā valsts daļā neko nav iespējams darīt. Pilsētnieki paši izlemj - kad klausīt, kad ne. Gatavojies karam."

"Man negribētos atnest karu uz savu dzimto pilsētu," Bruņinieks atbildēja.

"To tu nedari," teica Princeses. "Tas ir mūsu lēmums. Tam nav sakara ar tevi. Nepaklausība nedrīkst palikt nesodīta."

BRUNINIEKA JAUNAIS AMATS

ē

Reiz Princeses devās ar Bruņinieku pastaigā pa mežu.

"Mēs esam izdomājušas tev amatu," teica Princeses.

"Kāds tas ir?" Bruņinieks jautāja.

"Karaliskais Rotaļu Mācītājs," Princeses atbildēja.

"Kas tas tāds?" Bruņinieks nesaprata.

"Tas ir cilvēks, kas visiem saka, ka ar Princesēm var arī parotaļāties."

BRUNINIEKA DZIMTENE

ē

Reiz Bruņinieks kopā ar Princesēm devās pastaigā.

"Cik mierīgi ir visapkārt," sacīja Bruņinieks.

"Labi strādā apsardze," teica Princeses.

"Kāpēc mūs tā sargā?" vaicāja Bruņinieks.

"Pilsētniekiem nepatīk, ka šeit uzturas galms, dažādām nepiederošām personām interesē, kas pilī notiek."

Bruņinieks un Princeses turpināja pastaigu. Pie viņiem pienāca Pūķis. Viņš sāka pļāpāt par dzīvi un naudu.

"Man patīk šī zeme," viņš teica. "Te visi domā tikai par naudu. Pavēliet, un visi šeit darīs to, ko es teikšu."

"Zemes, kurās tu esi valdījis, pēc tam ir mirušas," atbildēja Princeses.

"Sī zeme jau tagad nav dzīva," Pūķis nicīgi sacīja.

"Mēs gribam šeit izdarīt kaut ko, par ko Bruņiniekam būtu prieks. Tā galu galā ir viņa dzimtene. Lai tā vienkārši ir zeme, kur rodas pasakas," Princeses teica.

VIESMĪĻA VĒLĒŠANĀS

ē

Reiz Karaļa Viesmīlis atkal izlēja kafiju zemē.

"Es gribu, lai Bruņinieks ir putns," viņš teica Princesēm.

"Putni nesaprot to, ko saprot cilvēki," Princeses atbildēja.

»

KAS IR ĀDAMS?

Sirmais Karalis reiz pastaigājās ar Bruņinieku gar jūras krastu.

"Nez ko Ādams Paradīzē dara?" jautāja Bruņinieks.

"Grib no turienes tikt ārā," pajokoja Karalis.

"Es nesaprotu," brīnījās Bruņinieks.

"Atkal droši vien paslēpies krūmos," sacīja Karalis.

"Kāpēc viņš baidās būt kails Dieva priekšā?" vaicāja Bruņinieks.

"Tāpēc, ka viņš nav mākslinieks," teica Karalis.

KARAĻA NOSLĒPUMS

ē

Sirmais Karalis reiz pastaigājās ar Bruņinieku pa mežu.

"Es gribēju tevi pasaukt slepenā vietā," teica Karalis.

"Kas tev par noslēpumu?" ziņkārīgi vaicāja Bruņinieks.

"Es gribu tevi slepeni padarīt par troņmantnieku. Tu drīkstēsi teikt: es esmu karalis, daru, ko gribu!"

"Man patīk darīt to, ko grib Dievs," teica Bruņinieks.

"Tieši tāpēc," atbildēja Karalis.

KARAĻA UZDEVUMS

ē

Reiz sirmais Karalis pastaigājās ar Bruņinieku pa pilsētas ielām.

"Es gribu, lai tu būtu mans sūtnis pie pilsētniekiem," teica Karalis.

"Pilsētnieki par mani smejas," Bruņinieks mēģināja atrunāties.

"Bende viņiem nocirtīs mēles," sacīja Karalis.

"Tā ir mana dzimtā pilsēta," iebilda Bruņinieks.

"Nedrīkst būt tāda pilsēta, kur nekas nenotiek," dzelžainā balsī teica Karalis.

KĀ KĻŪT PAR

TROŅMANTNIEKU

ē

Reiz Bruņinieks kopā ar Karali dzēra alu. "Kā tu iedomājies mani padarīt par troņmantnieku?" vaicāja Bruņinieks.

"Tev manis dēļ bija jācieš," teica Karalis. "Es gribu, lai tev būtu alga par tavām ciešanām."

"Es mīlu tevi," sacīja Bruņinieks. "Es visu daru par brīvu."

"Bet kaut kā jau tev jādzīvo," teica Karalis. "Nav taču vairs Ēdene."

CELS PIE KARAĻA

ē g

Reiz sirmais Karalis gribēja iedzert ar Bruņinieku glāzi alus. Viņi tikko bija iznākuši no Karaļa pils.

"Manas pils durvīm ir jābūt atvērtām vienmēr," sacīja sirmais Karalis. "Katram ir ceļš pie manis. Es mīlu visus. Es piedodu visiem."

"Kā var piedot visiem?" vaicāja Bruņinieks.

"Piedošana ir Paradīzes atslēgas," teica sirmais Karalis.

SARUNA PAR KARALI

Reiz Bruņinieks ar Princesēm sarunājās par Karali. "Man patīk Karalis," teica Bruņinieks. "Tādu kā tu ir maz," atbildēja Princeses. "Nevar būt," Bruņinieks bija pārsteigts. "Lielākā daļa apstājas pie viņa bildes," teica Princeses.

"Man arī ir Karaļa bilde," sacīja Bruņinieks. "Bet tu meklē tālāk," teica Princeses. "Kas ir tālāk?" vaicāja Bruņinieks. "Karaļa bērnība," sacīja Princeses. "Man ir smagas un skaistas atmiņas par savu bērnību," domīgi teica Bruņinieks.

"Karalim tāpat," atbildēja Princeses.

KARAĻA NOVĒLĒJUMS

ē

Reiz sirmais Karalis runāja ar Bruņinieku.

"Es esmu nolēmis piešķirt Labajam Burvim tiesības uz pastāvīgu audienci pie manis."

"Kāpēc?" vaicāja Bruņinieks.

"Es redzu, ka viņš sāk izveseļoties no savas slimības," teica Karalis.

"Kas tā ir par slimību?" vaicāja Bruņinieks.

"Pūķa gudrības sekas," sacīja Karalis.

"Nez ko mans Pūķis dara?" vaicāja Bruņinieks.

"Droši vien slepus skatās uz sievietēm," teica Karalis un pasmaidīja.

Abi kādu brīdi klusēja.

"Tas ir labi, ka Labais Burvis ir tavs draugs," sacīja Karalis.

"Ir ar ko parunāt par Princesēm," teica Bruņinieks.

"Manas meitas ir jaukas," sacīja Karalis.

"Tieši tā," Bruņinieks piekrita.

KARALVALSTS ŽURNĀLS

ē

Karaļvalstī bija žurnāls. Tajā strādāja Būdas mūks ar pliku pauri. Reiz pie viņa ienāca Buda.

"Kas ir Buda?" vaicāja Buda.

Mūks mēģināja pasmaidīt. Buda nesmaidīja.

"Kas ir Buda?" viņš vēlreiz jautāja.

Mūks mēģināja nocitēt kādu koānu.

"Kas ir Buda?" Buda pavaicāja vēlreiz un aizgāja.

ĀKSTA UZDEVUMS

Karaļvalstī bija Āksts. Viņa uzdevums bija panākt, lai neviens nekļūtu pārāk gudrs.

"Ja tu jūti, ka kāds ir tik gudrs kā tu, sāc jokot," viņam bija teikušas Princeses.

"Man ir skumji no manas gudrības," teica Āksts.

"Tādēļ arī tavs darbs ir taisīt jokus," viņu mierināja Princeses.

Princešu un Bruninieka

#

sarunas par valsti

"Valsts pastāv cilvēka trūkumu dēļ," teica Princeses.

"Es nesaprotu," sacīja Bruņinieks.

"Valsts kaut ko piespiež darīt. Ja visi būtu pilnīgi kā Dievs, neviens nebūtu jāpiespiež."

"Valsts pastāv parastā iedzīvotāja dēļ," teica Princeses.

"Reizēm izskatās, ka valsts pastāv Karaļa dēļ," iebilda Bruņinieks.

"Karalis arī ir parasts iedzīvotājs," atbildēja Princeses.

PŪKA NODARBOŠANĀS

ē

Reiz Bruņinieks vaicāja Princesēm: "Ko dara Pūķis?"

"Pūķis tvarsta Paradīzes putnus," sacīja Princeses. "Viņš ir ļoti izsalcis."

"Jāiet pateikt, lai Pūķis ir labs," teica Bruņinieks. "Tikai Dievs var būt labs visu laiku," atbildēja Princeses.

KO NOZĪMĒ BŪT KARALIM?

Reiz Bruņinieks runāja ar sirmo Karali. Karalis Bruņiniekam sūdzēja savas bēdas.

"Tev ir jābūt Karaļa biktstēvam," teica Princeses.

"Man likās, ka Karalis ir svēts," Bruņinieks bija pārsteigts.

"Karalis arī ir cilvēks," Princeses atbildēja.

PASTAIGA MEZA

Reiz Bruņinieks pastaigājās ar Karali pa mežu. Bija skaists laiks.

"Nav viegli būt Karalim," teica sirmais Karalis. "Es nezinu, ko tas nozīmē," atzinās Bruņinieks. "Tas nozīmē, ka tu esi par visu atbildīgs," sacīja Karalis.

PRINCEŠU LĒMUMS

Reiz Princeses izdeva dekrētu. Tajā bija teikts, ka ir aizliegts vēlēties būt tādam, kāds ir tavs kaimiņš.

"Kāpēc?" neviens nesaprata. "Katram ir sava laime," atbildēja Princeses. "Vienlīdzība ir tikai tur, kur ir kāds trūkums, ar kuru ir jāsamierinās. Kad visi ir vienādi, to nemana."

KĀPĒC KARALVALSTĪ BIJA AIZLIEGTA PIEKLĀJĪBA?

Reiz Princeses izdeva dekrētu. Tajā bija teikts, ka pret savu kaimiņu jāizturas dabiski. Ja kāds pret savu kaimiņu izturas nevis dabiski, bet pieklājīgi, tas nozīmē - viņš ar to ir sastrīdējies.

"Kāpēc tas tā?" visi jautāja.

"Pieklājība ir maska," Princeses atbildēja. "Nedrīkst mīlēt masku, ir jāmīl cilvēks."

SLEPENĀ PASTAIGA

Reiz sirmais Karalis teica Bruņiniekam: "Es esmu nolēmis atstāt pili un slepenībā pastaigāties pa pilsētu."

"Kā es varu tev palīdzēt?" jautāja Bruņinieks.

"Tu vari mani pavadīt," sacīja Karalis.

"Labprāt," teica Bruņinieks.

"Mums varētu būt kopīgs piedzīvojums," teica Karalis."Es sen esmu gribējis ar tevi iepazīties tuvāk."

KARAĻA LIKTENIS

ē

Reiz sirmais Karalis runāja ar Bruņinieku: "Man ir bijis grūts mūžs. Es esmu bijis ļoti vientuļš."

"Kāpēc?" vaicāja Bruņinieks.

"Es esmu bijis citāds nekā citi. Tas ir smags liktenis."

"Es arī to dažkārt esmu jutis," teica Bruņinieks.

"Man bija tādam jābūt manu pavalstnieku dēļ," sacīja Karalis.

"Vai tev gribas aiziet pensijā?" pajautāja Bruņinieks.

"Jā," teica Karalis, "bet man jāatstāj kāds manā vietā."

KARAĻA PAMĀCĪBA

ē

Reiz Karalis sarunājās ar Bruņinieku. "Tavā dzīvoklī ir pārāk daudz mākslas," teica Karalis.

"Kāpēc tas ir slikti?" vaicāja Bruņinieks. "Tu mākslā gribi saskatīt Dievu, bet to nevar," sacīja Karalis. "Dievu var saskatīt tikai dzīvā cilvēkā."

BRUNINIEKS KRODZIŅĀ

ē g

Reiz Bruņinieks iegāja kādā krodziņā. Spēlēja mūzika. Pie blakus galdiņa sēdēja daži pilsētnieki.

"Dzīve ir skaista," nodomāja Bruņinieks.

"Mēs arī tā domājam," teica Princeses.

Pūķis blakus nebija manāms. Viņš savā alā skaitīja naudu. Viņš bija pārdevis Bruņiniekam kāršu komplektu. Bruņinieks būvēja mājās kāršu namiņus. Sirmajam Karalim tie patika.

PARADĪZES VĀRTI

Karaļvalstī bija cilvēks, kura uzdevums bija rādīt uz debesīm. Viņam bija jāpaceļ pirksts uz

augšu un jāsaka: "Es esmu Paradīze." Tas bija grūts darbs. Viņam maksāja lielu algu.

"Kas tur grūts?" daži jautāja.

"Būt Paradīzes vārtiem," Princeses atbildēja.

DEBESIS IR

Reiz Bruņinieks skatījās uz Paradīzes putnu. Nekas nenotika. Varēja manīt, ka debesis ir.

PŪKA BĒDAS

ē

Reiz Pūķis raudāja.

"Es esmu bijis labs," viņš teica Princesēm. "Es nozagu Paradīzē putnu Bruņiniekam."

"Neraudi," teica Princeses. Viņas vēl ilgi mierināja Pūķi.

PRINCEŠU AIZŅEMTĪBAS IEMESLS

Reiz Bruņinieks piezvanīja pa telefonu trim Princesēm.

"Pastaigāsimies gar jūru," viņš tām piedāvāja.

"Piedod, bet mēs esam aizņemtas ar naudas lietām," teica Princeses. "Mēs meklējam pazudušo santīmu."

"Kur viņš ir?" vaicāja Bruņinieks.

"Kaut kur mūsu pilī zem gultas," Princeses atbildēja.

TĒVA MĀJAS

Bruņiniekam bija tēvs. Viņš bija karaļvalsts Finansists. Viņam bija neliela banka. Bruņinieks glabāja tur naudu.

"Tavs tēvs ir naivs," Pūķis reiz teica Bruņiniekam.

"Es arī," sacīja Bruņinieks.

"Nē," teica Pūķis. "Tu vienkārši gribi dzīvot Ēdenes dārzā. Tur visi bija naivi."

"Cik žēl, ka es dzīvoju šeit," sacīja Bruņinieks.

"Ko var darīt, tās ir tēva mājas," atbildēja Pūķis. *

INCIDENTS

Karaļvalstī noticis incidents. Bruņinieks mēģināja satvert aiz spārna Paradīzes putnu. Putns viņam ieknāba un aizlidoja atpakaļ uz debesīm.

KAD AICINĀT

BRUNINIEKU?

#

Reiz sirmais Karalis teica trim Princesēm: "Bruņinieks beidzot ir jāaicina uz pili."

"Bruņinieks vēl nav tam gatavs," atbildēja Princeses. "Viņam vēl šis tas jāiemācās." "Kas?" jautāja sirmais Karalis. "Saskatīt Ēdeni sev blakus, nevis kaut kur tālu."

BRUNINIEKA PĀRDOMAS

ē

Reiz Bruņinieks sacīja Princesēm:

"Man ir mazliet bail no Pūķa, kad es jūtu, kāds viņš ir patiesībā."

"Viņam pret tevi ir jūtas," atbildēja Princeses. "Pukis ir kaut kas ļauns, bet tev bieži tas ir labs."

BRUNINIEKA AUDZINĀTĀJI

ē

Reiz Bruņinieks apsēdās uz celma ezera krastā. Viņš ieraudzīja Viesmīli.

"Es šo pasauli esmu spējīgs izturēt," sacīja Viesmīlis.

"Tajā ir kāds skumjš skaistums," atbildēja Bruņinieks.

Princeses neteica neko. Viņas vēroja Bruņinieku. Viesmīlis bija Bruņinieka garīgais tēvs. Viņš kopā ar karaļvalsts Bendi bija Bruņinieku audzinājis bērnībā.

GUDRĀKO GALVU LIKTENIS

Reiz Bruņinieks ar karaļvalsts Bendi sarunājās par filozofiju.

"Gudrākās galvas parasti nocērt," Bende sacīja.

"Tikai muļķiem patīk būt vienādiem," Bruņinieks atbildēja.

"Ak, tu, gudrā galva!" pasmējās Bende.

BENDES ATZINA

ē

Reiz karaļvalsts Bende sacīja Princesēm:

"Nocirst kādam galvu ir labs vai slikts darbs atkarībā no tā, kā šī galva skatās uz pasauli. Ja viņa redz tikai slikto, to labāk ir nocirst."

BENDES PĀRDOMAS

Reiz karaļvalsts Bende sarunājās ar Princesēm par filozofiju.

"Cilvēks ir gaļa, kas savienota ar ideju," sacīja Bende.

"Un dzīve ir viss, kas pēc tam paliek pāri," atbildēja Princeses.

JŪTAS PRET BĒRNĪBU

Reiz Bruņinieks sacīja karaļvalsts Bendēm: "Man ir mīļa mana bērnība." "Man arī," atbildēja Bende. "Bet ar pirmo nocirsto galvu es kļuvu pieaudzis."

KARAĻA FOTOGRĀFIJA

ē

Reiz Bruņinieks aplūkoja sirmā Karaļa fotogrāfiju.

"Man patīk, kā Karalis uz mani skatās," viņš teica.

Princeses bija apmierinātas.

"Mēs gatavojam tavu palikšanu pie Karaļa," viņas sacīja.

"Es ātrāk gribu tur nokļūt," teica Bruņinieks.

"Tev būs visu laiku jāklausās, kā Karalis runā."

"Es no tā nogurstu," teica Bruņinieks. "Man patīk Karalis pēc sejas."

"Daudziem viņš izliekas neglīts," sacīja Princeses.

"Muļķi," teica Bruņinieks.

"Ko tur var darīt," Princeses piezīmēja, "muļķi ir gudri katrs savā veidā."

NOMALES SKAISTĀKIE BRĪŽI

Reiz bija kādas pilsētas nomale. Tajā dzīvoja Bruņinieks. Tur bija ieradušās Princeses ar visu galmu. Nomales iedzīvotājiem nepatika raiba galma dzīve. Viņi nemitīgi protēstela. Bruņiniekam gan tas patika. Princeses nezināja, ko darīt. Viņas aizgāja un laiku pa laikam pie viņa ieradās slepeni.

"Tie ir mani vienīgie skaistie mirkļi," teica Bruņinieks.

"Kā mums gribētos, lai visi tā teiktu," atbildēja Princeses.

PŪKA DRAUGS

ē

Reiz Pūķis ieradās pie trim Princesēm un teica: "Es gribu būt Bruņinieka draugs, bet es nespēju visu laiku uzturēties viņa tuvumā. Man viņu vienkārši gribas apēst. Pie tam viņš mani nemitīgi apspēlē šahā."

"Mēs tevi saprotam," sacīja Princeses. "Dodies uz savu alu, mēs kaut ko izdomāsim. Galu galā pasaku Pūķis ir vajadzīgs."

"Es neesmu pasaku Pūķis, es esmu īsts Pūķis," izlaboja Pūķis.

"Ap Bruņinieku viss pārvērtīsies pasakā. Mēs ta esam nolēmušas," teica Princeses.

"Ak, Bruņinieks, Bruņinieks," nopūtās Pūķis un aplaizījās. "Došos uz savu alu."

BRUNINIEKS UN LABAIS BURVIS

Reiz Bruņinieks dzēra tēju ar Labo Burvi.

"Man ir grūta nedēļa," atzinās Burvis. "Visa karaļvalsts svin jubileju, kopš sirmais Karalis uzkāpa tronī. Man jāuzstājas katru dienu."

"Man patīk, kā mūsu Karalis valda," teica Bruņinieks.

"Es viņu nepazīstu tik labi kā tu," sacīja Labais Burvis. "Bet es arī gribētu ar viņu aprunāties."

"Mums ir smagas sarunas," teica Bruņinieks. "Es viņam stāstu par to, kā es kādam' tipam nocērtu galvas."

BRUNINIEKA ILGAS

ē

Reiz Bruņinieks teica trim Princesēm: "Man gribas kādu, kas mani saprot."

"Tās būsim tikai mēs," teica Princeses. "Tu zini pārāk daudz galma noslēpumu."

BRUŅINIEKA MAMMAS JAUTĀJUMS

Reiz Bruņinieka mamma vaicāja Bruņiniekam: "Kāpēc mūsu karaļvalstī ir tik dīvaina Prostitūta? Ja viņai samaksā naudu, viņa paskatās un iet tālāk."

"Tā ir pasaku karaļvalsts," teica Bruņinieks. "Pasakās tādas lietas gadās."

SARUNA PIE TĒJAS

Reiz Bruņinieks dzēra tēju ar Labo Burvi. Blakus stāvēja sirmais Karalis.

"Šie divi puiši karaļvalstij ir vajadzīgi," sirmais Karalis pie sevis domāja.

"Jā," viņam piekrita Labā Feja. "Bez viņiem nebūtu pasaku."

BRUNINIEKA TĒTIS

ē

Bruņiniekam bija tētis. Viņš bija karaļvalsts Finansists. Viņam piederēja visa karaļvalsts nauda. Karaļvalsts nauda bija Ēdenes fotoattēli.

BRUNINIEKA UZVARAS IEMESLS

ē

Reiz Bruņinieks atkal uzvarēja Pūķi šahā. Pūķis nolamājās: "Tava māte ir tev samācījusi visādus neatļautus paņēmienus. Tu vienmēr tiec ar mani galā."

"Ko tur var darīt," sacīja Bruņinieks. "Pasakās Bruņiniekam ir jāuzvar Pūķis."

"Tu esi ciniķis," teica Pūķis.

"Nē, man ir bijusi nelaimīga mīlestība," atzinās Bruņinieks.

VIESMĪĻA ATMINAS

ē g

Reiz Karaļa Viesmīlis atkal izlēja kafiju zemē, kāds bija uzkāpis uz viņa bārdas. Viņam gribējās lamāties, bet viņš nevarēja - viņš bija dzimis aristokrāts. Viņš bija pārdzīvojis visādas revolūcijas. Tās par samaksu regulāri organizēja karaļvalsts Profesionālais Revolucionārs. Viņš parasti izdomāja stulbu lozungu un devās ar to uz pili. Vārtu sargs viņu iekšā nelaida. Vārtu sargam bija ložmetējs, ar kuru viņš šāva gaisā. Profesionālais Revolucionārs zināja, ka tad ir jāiet mājās. Princeses par viņu slepeni pasmejas.

"Tāda ir mūsu karaļvalsts," viņas teica.

GRŪTĀ MĪKLA

Reiz Princeses Bruņiniekam sacīja: "Nu mums jādodas uz citu zemi. Šeit mēs visu esam izdarījušas."

"Ņemiet mani līdzi," Bruņinieks lūdza. "Mums bija tik labi kopā."

"Mēs ņemsim tevi līdzi, bet tev jāuzmin musu mīkla," sacīja Princeses. "Kas irtas, kas uz zemes ir labāks nekā debesīs?"

"Es domāju, debesīs viss ir labāk," sacīja Bruņinieks.

"Tad jau būtu tikai debesis," teica Princeses.

Bruņinieks domāja, domāja un nevarēja izdomāt.

"Es nevaru šo mīklu uzminēt," Bruņinieks beidzot atzinās.

"Uz zemes labāks irtas, ka viss līdz pēdējam tur ir slikts," Princeses sacīja.

"Bet kāpēc tad tam jābūt?" vaicāja Bruņinieks.

"Lai, nonākot debesīs, viss sliktais jau būtu bijis," atbildēja Princeses.

SARUNA PIRMS DOŠANĀS PROJĀM

Reiz trīs Princeses sacīja Bruņiniekam: "Tavs ceļš uz pili ir gandrīz gatavs." "Es gribu, lai šī gaidīšana ātrāk beigtos," Bruņinieks bija nepacietīgs.

"Tava gaidīšana ir gandrīz beigusies," Princeses sacīja un pasmaidīja.

DIVI PILSĒTAS PUTNI

Reiz, kad dīvainās karaļvalsts galms jau kopā ar Bruņinieku bija pametis pilsētu, pilsētas nomalē sastapās divi putni.

"Beidzot viss atkal būs mierīgi," sacīja pirmais.

"Kā tev šķiet, vai pilsētā kāds būs sapratis, kas īsti te notika?" jautāja otrais.

"Es domāju, ka ne. Šī pilsēta dzīvo nožēlojamu un izsmalcinātu dzīvi. Galma ierašanās tai tikai traucēja," pirmais putns atbildēja.

"Šī pilsēta acīmredzot vienmēr ir bijusi nomale, jo pilsētnieki saprot vienīgi paši sevi. Galma ierašanās tiem vienmēr liksies kaut kas svešs un nedabisks. Tas ir labi, ka Bruņinieks galmam devās līdzi," sacīja otrais putns un aizlidoja.

Content

Rubenis Juris, et al Dīvainā karaļvalsts

PRIEKŠVĀRDS

KA VISS SAKAS

BURVJU NŪJINA

SIRMAIS KARALIS UN PŪĶIS

BRUNINIEKA DĀRZS

PIEDZĪVOJUMI SVĒTDIENĀ

BRUNINIEKA SLIMĪBA

PUTNU SARUNA

VIESĪBAS

ĻAUNĀ BURVJA GALS

JAUNGADA EGLĪTE

PŪĶIS UN LABĀ FEJA

KARALVALSTS IKDIENA

BURVJU NŪJINA

BRUNINIEKS DODAS PROJĀM

BRUNINIEKA SKUMJAS

ŠAHA PARTIJA

BRUNINIEKA DRAUGI

PŪKA LIKTENIS

BRUNINIEKA LIKTENIS

KARAĻA VIENTULĪBA

PUKA NEVEIKSME

STRĪDS

BRUNINIEKS POLIKLĪNIKĀ

DĀRGUMU GLABĀTAVA

BRUNINIEKA SAPNIS

BRUNINIEKA VIETA

BRUNINIEKA ALGA

KĀPĒC PŪĶIS NETIEK NOGALINĀTS?

BRUNINIEKS UN 'PLAYBOYn

MĀKSLAS FILMA

STIKLA BUMBIŅA

BRUNINIEKA UZVARA

SARUNA

VIESMĪĻA BARDA

MĒS ABI ESAM

TU ESI

VĒJŠ

PŪĶIS UN VIESMĪLIS

PŪKA UN BRUNINIEKA SARUNA

VIESMĪLIS UN PRINCESES

KĀPĒC VAJADZĪGS VIESMĪLIS?

GALMA ĀKSTS

PAR KO SMEJAS KAFEJNĪCĀ

KARALVALSTS POLICISTS

KARALVALSTS PROFESIONĀLAIS REVOLUCIONĀRS

LAIKS

VIESMĪĻA SIEVA

MEZGLS

VIESMĪĻA VEIKLĪBA

KARAĻA VIESMĪLIS

LABĀKAIS ŠĀVĒJS

ZINĪGIE PILSĒTNIEKI

SARUNA AR PŪKI

BRUNINIEKA JAUNĪBAS MĪLESTĪBA

IZBĒGUŠAIS CIRKA ZILONIS

AIZKUSTINOŠAIS APMEKLĒJUMS

BRUNINIEKA VIENTULĪBA

PILSĒTAS NOMALE

SPĒLE UZ NAUDU

KARAĻA DZĪVE

VECAIS DARBARŪĶIS

KARAĻA FOTOGRĀFIJA

PŪKA DRAUGS

BRUNINIEKA UZVARAS IEMESLS

SARUNA PIRMS DOŠANĀS PROJĀM