Freinds Pēters

Laura un Avanterras noslēpums

Pēteris Freinds

Laura un Avanterras noslēpums

1. nodaļa SAVĀDS SAPNIS

Laura Leandere miegā ievaidējās. Guļamistabā pa logu ieplūda gaiša mēnessgaisma, ietīdama to sidrabainā mirdzumā. Meitene drudžaini svaidīja galvu pa spilvenu. Garie, gaišie mati bija salipuši no sviedriem.

— Nē, — Laura aizsmakusi izdvesa. — Nē, nē, nē! — Viņas glītā, maigā sejiņa bija pārvērtusies sāpju plosītā grimasē. — Nēēēē!

Laura uztrūkās no miega un piecēlās gultā sēdus. Tikai pēc kāda brīža viņa atskārta, ka patiesībā atradās pati savā guļamistabā.

Tai pašā mirklī pie griestiem iedegās lampa, un istabā ienāca viņas brālis Lūkass. — Laura, kas noticis? — viņš samiegojies jautāja. — Ko tu tā kliedzi?

Lūkass bija gadu jaunāks par māsu. Viņam bija divpadsmit, un Laurai trīspadsmit. Tas ir — gandrīz trīspadsmit, jo līdz viņas dzimšanas dienai vēl bija jāgaida divas dienas. Lūkasam bija tikpat gaiši mati kā Laurai, tikpat zilas acis, un arī bedrīte zodā izskatījās tieši tāpat kā māsai. Atšķirībā no Lauras Lūkass nēsāja lielas brilles, kas viņam piešķīra maķenīt profesorisku izskatu.

Laura pilnīgā nesaprašanā raudzījās brālī. — Vai tad es kliedzu?

— Eksakteniski! — Lūkass atteica. “Eksakteniski” bija viens no Lūkasa izgudrotajiem un traki iemīļotajiem vārdiņiem. — Tu tā bļāvi, ka es pat savā istabā varēju dzirdēt. Kāpēc?

Pirmajā mirklī Laura neko nespēja atcerēties. Viņa pavērās apkārt, it kā cerēdama istabā atrast atbildi. Telpa necik neatšķīrās no citu viņas vecuma meiteņu istabām. Pie sienām bija piekārti zirgu attēli un viņas mīļākās popgrupas plakāti. Līdzās skapim stāvēja liels plaukts ar viņas grāmatām: “Bezgalīgs stāsts”, “Zelta kompass” un citi biezi, nolasīti sējumi. Pie sienas pretī gultai atradās rakstāmgalds, un virs tā bija piekārts filmas plakāts, no kura lielām, brūnām acīm raudzījās Frodo Tuntaks.

Uz rakstāmgalda valdīja pilnīgs haoss — grāmatas, burtnīcas un žurnāli mētājās juku jukām. Starp tiem rēgojās kompaktdiski un disketes, un raibum raibs pildspalvu, flomāsteru, zīmuļu asināmo un dzēšgumiju klāsts juceklim uzlika pēdējo garnējumu. Dažas no ierāmētajām fotogrāfijām, kas parasti bija saliktas rindiņā, bija apgāzušās un nebija uzslietas atpakaļ. Kad Lauras skatiens pievērsās uzņēmumam, kur viņa ar floreti rokās dižojās baltā paukošanās kostīmā, piepeši atmiņā atausa gaisma.

— Es redzēju sapni, — viņa domīgi sacīja. — Par bruņiniekiem.

— Par bruņiniekiem? Par kādiem vēl bruņiniekiem? — Brāļa pierē ievilkās grumbiņa līdz deguna pamatnei — droša zīme, ka viņu mocīja šaubas.

— Tur bija balti un melni bruņinieki, — Laura atminējās.

— Un viņi mežonīgi kāvās, ar pamatīgiem zobeniem, kaujas cirvjiem un dzeloņlodēm — īstiem, bīstamiem ieročiem!

— Nopietni? — Lūkass pavaicāja, un grumba viņa pierē tapa vēl dziļāka.

— Jā. — Laura dedzīgi pamāja, un sapnis atmiņā uzpeldēja arvien skaidrāk. — Tur bija arī tāda milzīga pils, un zeme ap to mazdrusciņ atgādināja Viduszemi no tās filmas. — Viņa norādīja uz plakātu virs rakstāmgalda.

— Kāds tur brīnums, — Lūkass piezīmēja viegli skolmeis-tariskā tonī. — “Gredzenu pavēlnieku” tu tāpat noskatījies divpadsmit reizes!

— Trīspadsmit! — Laura izlaboja. — Bet tad notika kaut kas dīvains — kad cīniņš gāja uz dzīvību un nāvi, es pēkšņi atrados viņu vidū, un kāds vecs vīrs ar sirmiem matiem un garu, baltu bārdu...

— Gendalfs vai Baltuss Dumidors? — Lūkass iestarpināja un pasmīkņāja.

Laura papurināja galvu. — Nē, ne Gendalfs, ne Dumidors. Kaut gan mazdrusciņ līdzīgs viņš nudien izskatījās. Labi, tas vecais vīrs man pienāca klāt un laipni uzsmaidīja. Bet tad viņš sataisīja nopietnu seju un teica, ka man vajagot atrast kausu.

— Kausu? Kādu vēl kausu?

— Nav ne jausmas! — Laura paraustīja plecus. — To es vairs neatceros. Zinu tikai to, ka vecajam ar joni likās virsū viens melnais bruņinieks. Acis viņam no niknuma bija galīgi sarkanas, un viņš jau pacēla zobenu, lai veco vīru nobeigtu. Bet, kas notika tālāk... — Viņa apklusa, kādu brīdi padomāja un pavirpināja ap pirkstu matu šķipsnu. — Nav ne jausmas, man nekas vairs nenāk prātā. Bet tik un tā man ir tāda sajūta, ka šausmīgi svarīgi, lai es to kausu atrastu — bezgala svarīgi. Kaut tikai es zinātu, kāpēc!

Lūkass domīgi nopētīja māsu. Likās, šis jautājums viņu nomoka ne pa jokam. Tālab viņš samiernieciski pamāja. — Ir taču vienalga, Laura, — viņš sacīja. — Tas tak bija tikai sapnis!

Taču Laura sparīgi papurināja galvu, lūkodamās brālī lielām acīm. — Es zinu, ka izklausās vājprātīgi, bet tas viss likās tik briesmīgi īsti. Un no tā... — Viņa strauji pacēla galvu un uzmeta brālim palīdzību meklējošu skatienu. — ... no tā man kaut kā sametas bail, Lūkas! — viņa čukstēja. — Patiešām bail.

Nākamā diena bija svētdiena — otrā advente. Pāri Hoen-štatei pletās zilganbālas debesis, pie kurām bija manāma vārga saulīte. Pilsētiņas centrs bija saglabājies gandrīz neskarts kopš viduslaikiem. Ielu un sapņaino šķērsieliņu labirints ar burvīgi restaurētajiem vēsturiskajiem namiem piesaistīja daudzus tūristus, sevišķi vasarā te dzīvība kūsāja no agra rīta līdz vēlam vakaram. Ziemā ritms tikai nedaudz pierima, jo tradicionālais Ziemassvētku tirdziņš ap Rātslaukumā uzstādīto egli pievilināja veselu lērumu apmeklētāju. Protams, visvairāk jau nedēļas nogalē.

Tomēr neba nu Hoenštatē nebija nekā vairāk par glezniecisku vecpilsētu. Te atradās ari daži modernie kvartāli ar veikaliem, tirdzniecības centriem, restorāniem un administratīvajām ēkām. Vienā no nesen atvērtajiem tirdzniecības centriem mājas bija radušas divas diskotēkas, boulinga halle un moderns kinoteātris ar daudzām zālēm. Taču pilsētiņas ārējo loku veidoja dzīvojamie rajoni, kas arvien tālāk ieplētās pakalnos, kuri tagad dusēja ziemas stingumā.

Leanderu ģimenes māja atradās Hoenštates malā neliela dārziņa vidū. Pilnā sparā kurinot, dūmi vijās augšup debesīs no skursteņa, kas bija uztupināts uz skaistās savrupmājas divslīpju jumta. Lēnām plivinādama spārnus, kāda vārna nolaidās dārzā uz liela koka. Izvēlējusies resnu zaru pašā galotnē, tā apsēdās un raudzījās kādā no jumta logiem.

Vārna bija nedabiski liela. Taisni vai neomulīgi liela.

Naktī bija piesalis, koku un krūmu kailie zari bija nosarmojuši, un šķita, ka apkārtējās pļavas un lauki ir apkaisīti ar pūdercukuru.

Kad Laura apģērbusies pa logu pavērās dārzā, viņai uz brīdi likās, ka beidzot ir uzsnidzis sniegs. Tomēr jau nākamajā mirklī viņa atskārta, ka ir alojusies, un jutās vīlusies. Viņa bija lolojusi tādas cerības, ka arī šogad viņas dzimšanas dienā būs sniegs — tāpat kā pagājušogad. Toreiz ceturtajā decembrī bija sācis snigt, un piektajā decembrī, Lauras dzimumdienā, visa zeme bija ietinusies biezā, sniegbaltā segā. Laura un Lūkass visu dienu ar draugiem bija dauzījušies pa āru, braukuši ar ragaviņām un sniega dēli, beigās sarīkodami jautru pikošanos. Taču līksmes kalngali tika sasniegti vēlu pēcpusdienā: viņu tēvs Mariuss bija sadabūjis vecas kamanas, aizjūdzis tām priekšā Lauras zirgu Viesuli, un tad viss pulks bija devies braucienā pa laukiem un mežiem. Laurai ausīs vēl joprojām skanēja klusā zvārgulīšu šķindoņa, kurus Mariuss bija piesējis pie Viesuļa iemauktiem. Pakavi dunēja sniegā, sniegs čirkstēja zem kamanu sliecēm, un Laurai tā vien šķita, ka viņa nokļuvusi ziemas pasakā. Trūka tikai ledus milža, kas parādītos aiz nākamā stūra, vai sniega princeses, kas viņus uzaicinātu savā ledus pilī. Kaut arī nekas tāds, protams, neatgadījās, Laura tomēr zināja, ka šo dienu nekad vairs neaizmirsīs — nemūžam. Jo pēc kādām divām nedēļām, trīs dienas pirms Ziemassvētkiem, viņas tēvs piepeši pazuda bez vēsts.

No rīta Mariuss Leanders vēl kā parasti bija vadījis stundas — viņš bija vēstures un literatūras skolotājs Rāvenšteinas internātskolā, kurā gāja arī Laura un Lūkass. Pusdienās, kuras skolotāji ar skolēniem ēda kopā, viņš vēl bija sēdējis pie galda un pēcpusdienā, pabeidzis dežūru, palīdzējis skolēniem pēcstundās. Beigu beigās viņš bija devies uz savu istabu, jo gribēja pastrādāt pie sava pētījuma. Mariuss kopš kāda laika nopietni iedziļinājās Rāvenšteinas pils vēsturē.

Brīdi pēc vakariņām kāds kolēģis bija ievērojis, ka Mariuss Leanders pametis internāta ēku. Kopš tā brīža viņš bija pazudis bez pēdām. Kaut arī ģimene, protams, meklējumos bija iesaistījusi policiju un lūkojusi kaut ko izdibināt pati uz savu roku, līdz pat šai baltai dienai nebija nevienas norādes par to, kas toreiz bija noticis. Neviens nezināja, kur Mariuss būtu varējis palikt. Viņš bija kā zemē iekritis, un it visiem — policijai, viņa kolēģiem, draugiem un, protams, vispirms jau ģimenei — tā bija mīkla.

Laura domāja, kā viņam varētu iet. Un kur viņš varētu atrasties? Viņa bija pilnīgi droša, ka tēvs nebija izkūpējis gaisā no brīvas gribas, bet kāds vai kaut kas viņu bija piespiedis. Lai kāds arī būtu iemesls, Mariusam vajadzēja būt dzīvam. Vienkārši vajadzēja! Pilnīgi neiedomājami, kas būtu, ja...

— Laura, brokastīs! — Pamātes spalgā balss izrāva Lauru no pārdomām. — Kur tu paliec, Laura!

Meitenei seja pati no sevis saviebās. — Es jau nāku! — viņa nomēkšķēja un pagriezās, lai izietu no istabas.

Šai brīdī viņa pamanīja vārnu. Laura apstājās un paskatījās uz putnu, kas sēdēja kokā viņas loga priekšā. Lai pasargātu sevi no sala, tas bija sabužinājis piķa melnās spalvas un izskatījās vēl lielāks, nekā bija. Tik milzīgu vārnu Laurai vēl nebija gadījies redzēt.

Kā melns rēgs tā gandrīz nekustīgi tupēja zarā un blenza Laurā ar tumšām acīm, spīdīgām kā pogas. Laura tieši nupat bija lasījusi, ka dažas senās tautas uzskatījušas vārnas par nelaimes vēstnesēm. Viņai pēkšņi kļuva auksti. Pār muguru noskrēja saltas tirpas, un uz rokām uzmetās zosāda.

Kad Laura ienāca virtuvē, nāsīs iesitās svaigas kafijas, kakao un maizīšu smarža. Lūkass jau sēdēja pie galda un patlaban cēla pie lūpām krūzi ar kūpošu kakao.

Nebildusi ne vārda, Laura apsēdās blakus brālim un paņēma kakao kannu, lai ielietu no tās arī sev.

— Jaunkundzei šodien slikts garastāvoklis, vai? — pamāte indīgā balsī jautāja. — Es kaut kā nedzirdēju “labrīt”!

Kamēr Sajella Leandere-Rihline pārmetoši raudzījās pameitā, viņa palaida garām mierinošo skatienu, ko Lūkass pameta māsai.

Mamma bija pavisam citāda nekā Sajella, Laura domāja, iebērdama bļodiņā kukurūzas pārslas un pārliedama tās ar pienu. No rītiem viņa mani vienmēr lika mierā!

Anna Leandere, Lauras un Lūkasa īstā māte, bija noslīkusi traģiskā autonegadījumā, kad Laurai bija tikai pieci gadiņi. Laura, kas arī sēdēja mašīnā, tika izglābta pašā pēdējā brīdī. Sajella Rihline, ar kuru Lauras vecāki bija iedraudzējušies kopējo studiju laikā, turpmāk bija aizkustinoši rūpējusies par Lauru un Lūkasu un lūkojusi viņiem palīdzēt pārciest mātes nāvi, cik nu tas bija iespējams. Mariuss, dabiski, jaunajai sievietei bija neizmērojami pateicīgs par laipno gādību, un tā nu abi gandrīz piespiedu kārtā satuvinājās un pēc kāda laiciņa arī apprecējās.

Mariuss bija laimīgs ar šo žurnālisti, kuras karjera kopš kāzām bija strauji kāpusi. Kaut arī viņai tālab atlika tikai mazs nieciņš laika, ko veltīt ģimenei, Laura un Lūkass sākumā ar viņu jutās gluži labi. Taču kopš Mariusa noslēpumainās pazušanas Sajellas izturēšanās bija krietni mainījusies. Neteiksim, ka viņa vairs nerūpētos par bērniem — tieši pretēji, Sajella viņus kopš tā brīža uzraudzīja vēl stingrāk. Kontrolēja visu un arvien bāza degunu viņu darīšanās. īpaši Lauras darīšanās. Taču vienlaikus viņa pret bērniem kļuva nīgrāka. Sākumā Lūkass un Laura bija domājuši, ka pamāte tagad noraizējusies arī par viņiem. Un, tā kā Sajellai vajadzēja pārciest mīļotā vīrieša zaudējumu, abi arī šo to laida pār galvu. Bet ar laiku attiecības ar pamāti sagāja tādā grīstē, ka Laura ar viņu gandrīz vai tikai strīdējās. Tomēr šajā rītā viņai prāts nevilka uz kašķi, tā nu viņa pilnu muti noteica: — Atvaino! ‘brīt!

— Nu redzi, iet tā lieta! — Sajella atbildēja ar tik tikko manāmu smaidiņu.

Viņa paņēma no kafijas automāta kannu, ari apsēdās pie galda un ielēja sev tasīti. Kaut arī šodien viņai bija brīvdiena un nevajadzēja doties uz redakciju, tumšbrūnie mati bija rūpīgi safrizēti. Arī krāsojusies viņa bija nevainojami, varbūt vienīgi kādu drusciņu par daudz. Atšķirībā no Lauras un Lūkasa, kuri bija ielīduši nomazgātos džinsos un kokvilnas džemperos, Sajella bija apvilkusi vecrozā krāsas bikškostīmu, kas izskatījās kā no augstās modes skates. Tam bija nevainojams piegriezums, kas izcēla viņas šmaugo vidukli. Uztriepdama uz sausmaizītes plānum plānu diētiskā margarīna kārtiņu un izlīdzinādama pa to mazu piciņu mīkstā siera, viņa uzlūkoja bērnus.

— Biju iedomājusies, ka šodien pēcpusdienā kopā aiziesim uz Pasijas baznīcu, — viņa sacīja ar cerīgu smaidu. — Tur būs adventes koncerts ar Ziemassvētku kantātēm. Koris esot vienkārši superīgs, Maksis teica.

Maksis, Laura prātoja. Kas gan, sasodīts, bija Maksis?

Tad viņai ienāca prātā: Maksimiliāns Longoliuss bija gigantiska mediju uzņēmuma īpašnieks, kuram piederēja arī televīzijas kanāls un vairākas avīzes. Arī tā “Avīze”, kurā Sajella Leandere-Rihline strādāja par ekonomikas nodaļas vadītāju. Laura Maksi-miliānu Longoliusu bija satikusi tikai vienreiz, kad viņi ieturēja maltīti pārsmalcinātā restorānā, kur viņš bija ielūdzis Sajellu un bērnus; jau pavecs, glums tips ar atpakaļ atķemmētiem melniem matiem, kuros bija bagātīgi satriepta želeja — Laura jau pirmajā mirklī pamanīja, ka tie ir krāsoti —, dižmanīgā uzvalkā un dārga dizaina brillēs. Visdraņķīgākais tomēr bija tas, ka viņš nepārtraukti bija pielaizījies Sajellai. Cūkas ačeles bija taisni vai pielipušas viņai, un viņš nepārtraukti bija atiezies smaida.

Vienkārši pretīgi! Ja jau šim tipam kaut kas likās foršs, tad tas varēja būt rikai kas riebīgs!

— Ai, nē, man nav laika, — uzreiz iebilda Lūkass. — Man ir randiņš ar kompīti.

— Un kā ar tevi, Laura?

— Es patiesībā taisījos uz izjādi, — Laura novilka. — Viesulim obligāti vajag izkustēties, un līdz Ziemassvētku brīvdienām man noteikti nesanāks.

— Kā nu gribat, — Sajella sausi noteica.

Apvainojusies ne par ko, Laura to manīja jau viņas balsī, kas

šādos gadījumos allaž ieguva augstāku toni. Skaidrs, tagad atkal viņai uznāks slikts garīgais, jo tā notika vienmēr, kad kaut kas nesanāca pēc viņas prāta. Un tad viņa katrreiz kļuva tik kašķīga, ka labāk bija dot ceļu.

Šausmīgi!

Kaut gan — reizēm Laura spēja Sajellu pat saprast: pamāte bija saplānojusi nedēļas nogalēm tik daudz tāpēc, ka tas bija vienīgais laiks, ko viņi varēja pavadīt kopā. Pārējās dienas Laura ar Lūkasu mitinājās internātā. Tikai nedēļas beigās un brīvdienās viņi dzīvoja ģimenes mājā Hoenštatē. Un Sajella izjuta tādu kā pienākumu, ka šis īsais brītiņš gandrīz pilnībā jāpavada kopā ar bērniem, tā ka ikreiz bija sagatavota briesmonīga programma. Bet var jau būt, ka tas nebija nekas vairāk par apgrūtinošu obligāto uzdevumu, jo citādi viņai taču sen būtu pielecis, ka viņus nebūt nevilka uz muzejiem vai koncertiem.

Likās, ka Sajella dzīvo gluži citā pasaulē nekā viņa ar Lūkasu, un pamātei vienkārši nebija nekāda priekšstata, ko gan jaunieši viņas aužubērnu vecumā mēdz darīt. Pēdējā laikā Laurai arī arvien vairāk šķita, ka Sajellai arī nemaz nekārojas zināt, ko gan viņa un Lūkass dara. Sajellu interesēja tikai viens — lai viņi bez ierunām pakļautos pamātes priekšstatiem un vēlmēm. Viss viens, vai viņiem tas patika vai ne.

Kāds tur brīnums, ka šogad viņa mums nav sarūpējusi adventes kalendāru, Laurai iekrita prātā. Un manu dzimšanas dienu arī noteikti aizmirsīs!

Meitene jau bieži vien bija lauzījusi galvu, kāpēc pamāte tik traki izmainījusies un tapa arvien dīvaināka. Bet gudro vai negudro, skaidrības nebija nekādas. Var jau būt, ka Laura tikai maldījās un izturējās pret Sajellu netaisni. Tomēr par vienu lietu Laura bija pilnīgi droša: kamēr tēvs vēl dzīvoja pie viņiem, viss bija gluži citādi.

Pilnīgi citādi!

Ja vien es zinātu, kas pagājušogad tajā nolāpītajā divdesmit pirmajā decembrī notika! Nevar būt, ka cilvēks vienkārši pazūd, neatstādamas ne ziņas, ne miņas. Viņš taču nevarēja izkūpēt gaisā! Tā taču galu galā nenotiek!

Piepeši Laura ievēroja, ka Sajella viņā raugās no šaurām acu spraudziņām un mēmi vārsta muti kā zivs akvārijā. Bet tad Sajellas vārdi iespiedās Laurai ausīs.

— Tu sapņo vai vienkārši neuzskati par vajadzīgu man atbildēt? — viņa vaicāja. Tonis bija aizkaitināts.

Nu, vai zinies!

— Atvaino, — Laura žigli attrauca. — Biju aizdomājusies.

— Es jautāju, vai nebūtu prātīgāk apsēsties un pamācīties skolai, nevis dauzīties apkārt ar savu zirgu! — Sajella bargi teica.

Laura neko neatbildēja.

Sajella bija neatlaidīga. — Vismaz es tā darītu, ja man matemātikā un fizikā būtu apaļš divnieks^1!

— Es taču vakar visu dienu mācījos, — Laura klusi nomurmināja.

— Bija jau pēdējais laiks! — Sajella pārmetoši sacīja. — Vai arī gribi izgāzties tāpat kā pagājušogad? Pati zini, ar ko tas beigsies — izlidosi no Rāvenšteinas, jo vēlreiz uz otru gadu tur palikt nevar. Par to taču tu nebūsi sajūsmā, ko?

Laura gribēja kaut ko atcirst, bet izlēma labāk paklusēt. Protams, viņa traki baidījās, ka nāksies atkal palikt uz otru gadu un izlidot no internāta. Bailes lāgiem kļuva tik milzīgas, ka viņai sametās nelabi. Bet uz Sajellu tas taču neattiecās! Viņa vispār nesaprastu — un palīdzēt jau nu katrā ziņā nepalīdzētu! Pilnīgi noteikti ne! Tāpēc Laura tikai spītīgi paraudzījās pamātes pārmetošajās acīs.

— Laura, cilvēk, nāc taču vienreiz pie prāta, — viņa sacīja teju vai lūdzošā balsī. — Es taču vēlu tev tikai labu, vai tu nesaproti? Es taču zinu, cik ļoti tev patīk internātā! Un nekas vēl nav zaudēts! Tev līdz gada beigām vēl ir laika gana, lai izlabotu sliktās atzīmes! Kaut gan... — Sajella nopūtās un, iekams turpināja, viegli nošūpoja galvu. — Ja tu reiz nekļūsi prātīga, un neķersies pie darba melnu muti, tad klāsies plāni. Turklāt ļoti plāni!

Laura norija siekalas. Viņas acis bija samiegtas vēl šaurākas, un no spraudziņām dzirkstīja viens vienīgs spīts. — Uz otru gadu jau nu es nepalikšu, — viņa čukstēja. — To es tev garantēju!

Ledainais vējš cirtās Laurai sejā un durstīja nosalušos vaigus kā ar mazām adatiņām. Kaut arī viņa bija ievīstījusies biezā, sarkanā stepētā jakā, apvilkusi siltus vilnas dūraiņus un cepuri uzvilkusi pāri ausīm, aukstums kļuva arvien stiprāks. Bet vai varēja būt kas skaistāks par izjādi?

Neliela pakalna virsotnē Laura apturēja zirgu un pavērās visapkārt. Līdz pat apvārsnim pletās pauguraina ainava. Rīta sarma jau sen bija pazudusi, un lauki un pļavas vīdēja pelēki un tukši.

Visapkārt nevienas dzīvas dvēseles. Laura saklausīja tikai vēja aurus un zirga sprauslāšanu.

Viesulis bija skaists, balts ērzelis. Tomēr krēpes un aste bija melnas. Viņš stāvēja, gandrīz nekustēdamies. Likās, viņš gandrīz nemana meiteni sēžam sev mugurā. No nāsīm augšup cēlās mazi tvaika mutulīši, zirga mugura kūpēja. Spalva bija izmirkusi sviedros.

Kāds tur brīnums — izjājusi no zemnieka Dītriha sētas un tikusi līdz klajam laukam, Laura bija palaidusi vaļīgāk pavadu, un Viesulis bija izmantojis neierasto brīvību. Viņš bija aizauļojis prom, it kā no sirds alktu nokratīt staļļa šaurību, — mežonīgs, brāzmains jājiens, kādu Laura līdz šim reti bija piedzīvojusi. Zirga pakaviem dunot pret zemi kā bungām, pasaule bija taisni vai aizslīdējusi garām, līdz Laura to vairs īsti nespēja uztvert. Vienīgais, kam vēl bija kāda jēga, bija viņa un zirgs. Viesuļa nevaldāmais spēks, likās, bija ieplūdis meitenē, un tai pašā brīdī viņa atbrīvojās no visām bailēm. Bailes nokrist no zirga un sasisties, bailes izgāzties skolā — tās bija aizmēztas kā ar slotu. Laurai piepeši kļuva viegli un bezrūpīgi ap sirdi, viņa it kā lidinājās gaisā.

Viņa būtu varējusi tā jāt bezgala ilgi, tomēr, kaut arī Viesulis neizrādīja nekādas paguruma pazīmes, labāk bija nepāršaut pār strīpu. Un tad viņa ievēroja, ka pati bija aizelsusies un sirds dauzījās.

Elpai pierimstot, Laura uz lūpām sajuta vieglu metāla garšu, un nāsis saoda sviedros izmirkušo zirga spalvu un mitro seglādu. Iekams viņa, paklakšķinot mēli, aicināja Viesuli atgriezties stallī, Laura pameta vēl pēdējo skatienu uz pakalnu, aiz kura vajadzēja atrasties Rāvenšteinas internātam. Te viņa pamanīja stāvu, kura iepriekš tur vēl nebija — jātnieku.

Jātnieks piķa melnā zirgā.

Viņš vēl bija tik tālu, ka meitene spēja saskatīt tikai tumšo siluetu, kas draudīgi iezīmējās pret palsajām debesīm. Tomēr, par spīti lielajam attālumam, no viņa šķita strāvojam briesmas, un

Laura juta, ka labāk ar viņu nesastapties. Sejā iesitās ledains auk-stums, iespiezdamies zem jakas, tā ka viņa nodrebēja. Tanī pašā brīdī blāvo saulīti aizēnoja biezs mākonis, un satumsa. Krietni satumsa — gluži kā tiktu izslēgta gaisma. Tad Laura izdzirda virs galvas šaušalīgu troksni, kas radās it kā ne no kurienes.

Viņa pavērās augšup un ieraudzīja vārnas. To bija simtiem, varbūt pat tūkstošiem! Pāri debesīm bija savilcies milzīgs melnu putnu mākonis, kas strauji laidās lejup. Izgrūžot aizsmakušus ķērcienus, bars griezdamies tuvojās Laurai. Piepeši viņa atskārta, ka skaņas izklausījās svešādas. Putni nepavisam neķērca kā īstas vārnas, bet kārkāja griezīgā un izkropļotā balsī, gandrīz vai nedabiski — itin kā no citas pasaules.

Viesulis satraukti nosprauslājās un sāka nemierīgi mīņāties.

Vārnas, spārnu vēcieniem šalcot, laidās arvien tuvāk, līdz sāka mest lokus taisni virs Lauras. Šķita, ka debesis sagriezušās draudīgā virpulī. Piepeši viens no melnajiem nāves vēstnešiem atdalījās no bara un, griezīgi ieķērkdamies, šāvās Laurai taisni virsū. Viņa tik tikko paguva pieliekties, tā ka dzeltenais knābis par mata tiesu netrāpīja sejai un aizbrāzās garām tukšumā.

Viesulis izbijies iezviedzās un sacēlās uz pakaļkājām.

— Hei! Hei! — Laura pūlējās nekrist panikā un nomierināt zirgu.

Taču baltais rumaks atkal iezviegdamies sacēlās pakaļkājās, un Laurai nenācās viegli noturēties seglos. Turklāt jau atkal uzbrukumā devās kāda vārna. Putns tik cieši palaidās garām galvai, ka meitene sajuta spārna sitienu un no skaudrā ķērciena iesāpējās auss.

Tad Viesulis metās uz priekšu un aulekšiem brāzās prom. Laura gandrīz izkrita no segliem. Tikai pieliekot milzu pūliņus, izdevās saglabāt līdzsvaru un noturēties rumakam mugurā. Lai cik stipri viņa pievilka pavadu, Viesulis nebija apturams. Taisni pretēji — viņš joņoja arvien ātrāk.

Vārnas sekoja. Tās ņirbēja debesīs kā melns plīvurs un nepārtraukti uzklupa meitenei. Par laimi, Laurai katrreiz līdz ar nagiem izdevās izvairīties, tā ka pēc kāda brīža viņai radās iespaids, ka putni vispār negribēja trāpīt.

Varbūt tie gribēja tikai iedvest viņai bailes?

Nu, tas katrā ziņā bija izdevies. Lauru pārņēma saltas baismas, no kurām pārskrēja šermuļi. Viņa vairs neatskatījās uz putniem, bet tikai stingi raudzījās uz priekšu. Smadzenēs urdījās viena vie-nīga doma: uz Dītriha sētu! Man jātiek atpakaļ uz viņa sētu! Tā nemitīgi atbalsojās viņas galvā, līdz pakavu dunoņa to skarbi pārtrauca.

Laura paskubināja Viesuli, viegli piespiezdama ceļgalus. Viņa neiedrošinājās pamest atpakaļ skatienu, jo tāpat zināja, ka pakaļ dzinās tumšais jātnieks. Taču kālab viņš viņai sekoja? Ko viņam vajadzēja? Piepeši izdzirdot suņu rejas, viņai sacēlās stāvus mati. Naidīgā jātnieka svītā vajadzēja būt veselam baram. Skaļumā pieņēmās dzedrā elsošana un niknā vaukšķēšana.

Vai tās bija medības? Un medījums — viņa? Ko darīt, kad suņi iekodīsies Viesulim kājās?

Bailes par zirdziņu Laurai lika žigli atskatīties — bet tur nekā nebija! Ne zirga, ne jātnieka, un nepavisam ne suņu! Pat vārnas bija pazudušas. Tai pašā mirklī baisās skaņas pierima, un viss atkal noklusa.

Kluss kā kapā.

Laura bija izbrīnījusies un pilnīgā neziņā. Vai viņa beigu beigās to visu bija tikai izfantazējusi?

2. nodaļa TRĪSPADSMITNIEKA ZĪMĒ

PĀR Avanterru bija nolaidusies tumsa. Pāri Kal-derānas plakankalnei plosījās ledains vējš, pātagodams milzīgos kokus, kas auga mūžvecajās birzīs, tā ka tie vaidēdami locījās. Plašajā līdzenumā trīsuļoja sidrabainā čalojošā zāle, un vējš pa sārtajām debesīm dzenāja resnvēderainus mākoņus kā bēgošu karapulku zirgus. Tālab abi Avanterras mēneši, sēra dzeltenais Zelt-mēness un mirdzoši zilā Cilvēkzvaigzne tik tikko spēja ar saviem blāvajiem stariem apmirdzēt visvecāko no senajām planētām.

Ziemeļos, kur līdzenums pārgāja stāvā nogāzē un tumsnējā zeme saplūda ar naksnīgi sārtajām debesīm, pacēlās varena pils: Rlāzmoralda, sensenais Grāla cietoksnis. Robainie biezie mūri, pretspara pilnie torņi un varenais galvenais tornis iezīmēja pret apvārsni milzīgu, melnu siluetu.

Tāpat kā Avanterra, arī Blāzmoralda pastāvēja jau no pasaules pirmsākumiem. Neviens nespēja atminēties, kad cietoksnis tika uzcelts, un ikviens bija pārliecināts, ka tas pārcietīs arī laika izbeigšanos. Galu galā Blāzmoralda bija Gaismas glabātāja un viņa svītas mājoklis. Bet nu pār Blāzmoraldu un tās iemītniekiem bija nolaidies nakts klusums. Visi gulēja, ar snaudu cīnījās tikai sargi, kuru posteņi bija izvietoti visos četros torņos.

Tarkans, viens no jaunajiem bruņiniekiem, un vecais Maruns dežūrēja austrumu tornī. Slaidais Tarkans mācību bija izgājis iepriekšējā mēnesī, un Gaismas glabātājs viņu bija uzņēmis savu bruņinieku rindās. Viņam tā bija tikai otrā naktssardze, un jaunais puisis nemierīgi staigāja šurpu turpu. Viņš, saspringti skatīdamies pa torņa šaujamlūkām, vēroja klajumu. Tomēr, lai kurp arī nelūkotos — uz austrumiem, kur tāltālu aiz šauras Pļavumeža strēmelītes čurnēja viltīgais Trūdu purvs, uz dienvidiem, kur līdzenumam ceļu aizšķērsoja stāvie Pūķu kalni, vai uz ziemeļiem, kur zemiene aiz klinšu nogāzes iegāzās Tumšajā aizā, — viss bija kluss un rāms. Gaudoja tikai vējš. Taču uz rietumiem, uz biezā Čukstu meža pusi, sargiem skatienu aizšķērsoja pils mūri.

Aukstums Tarkanam spiedās līdz pat kauliem. Savilkdams ciešāk virs ādas krūšu bruņām filca apmetni, viņš izbijās no neierasta trokšņa. Tarkans sāka ausīties. Un nudien — baismā svilpošana atkārtojās vēlreiz. Jau satvēris zobena spalu, viņš atskārta, ka šī baisā skaņa bija tikai nevainīgs nakts svilpis, kura žēlā dziesma atskanēja tālumā. Noskaities pats uz sevi, Tarkans noskurināja galvu.

Maruns tikai rāmi smaidīja. Ducīgajam vīram sardze gadu gaitā jau sen bija tapusi par rutīnu. Vecais bruņinieks vairs īsti nespēja atsaukt atmiņā, cik daudz šo garlaicīgo, bezgalīgi izstiepto stundu viņam jau bija aiz muguras. Toties vienu viņš gan bija iemācījies: mūžīgi gaidot un nemitīgi blenžot mijkrēslī vai tumsā, itin viegli varēja sacelt viltus trauksmi. Pat visnevainīgākie troksnīši un ēnu rotaļas saspringuma brīdī varēja likties bīstamas. Taču Maruns zināja, ka pret šādiem māņiem un maldiem vislabāk palīdzēja miers un atslābināšanās. Viņš bija apsēdies uz grīdas, muguru atspiedis pret mūri, rokas apvijis ap apaļo vēderiņu un savā nodabā snauduļoja. Tagad viņš pacēla galvu un uzmeta dusmīgu skatienu Tarkanam.

— Ak tu tētīt, Tarkan, — viņš īgņojās, — es vai traks palieku no tavas apkārtskraidīšanas. Nomierinies vienreiz un apsēdies man blakus!

— Mēs esam sardzē, — Tarkans atbildēja mazliet iecirtīgi.

— Mums jāraugās, lai melnie karapulki nevarētu nemanīti tuvoties cietoksnim.

— Ko tu neteiksi! Tevi vēl autiņos vīstīja, kad es pirmoreiz stāvēju sardzē, un tagad tu man mācīsi, kas mums jādara?

— Es nedomāju neko sliktu, Marun, — jaunais vīrietis atbildēja. — Bet tu taču dzirdēji, ko teica bruņinieks Paravains — kopš tumšie spēki ieguvuši Apskaidrības kausu un paslēpuši to uz Cil-vēkzvaigznes, ik brīdi vajag rēķināties ar uzbrukumu!

— Aplamības, mans draugs! — Maruna balsī ieskanējās viegls sapīkums. — Mums jau kopš laiku pirmsākumiem jārēķinās ar viņu uzbrukumu! Un pat tad, kad starp dzīvajiem vairs nebūs manis un tevis un arī mūsu bērnu un bērnubērnu, nekas nemainīsies! Bet kā tev liekas, kāpēc tevi nolikuši sardzē tieši austrumu tornī?

Tarkans skatījās vecajā neizpratnes pilnām acīm.

— Tad es tev ko pateikšu, jaunais Tarkan! — Maruns turpināja. — Tevi, tāpat kā visus jaunos bruņiniekus, Paravains nolicis sardzē austrumu tornī tālab, ka Melnais hercogs ar savu karaspēku nekad nav nācis no austrumiem! Vai dzirdi: melnie karapulki vēl nekad nav Blāzmoraldai uzbrukuši no austrumiem!

Tarkans palika kā uz mutes sists.

— Un vai zini, kāpēc? — Maruns vaicāja. — Jo no tās puses viņiem nav aizsega, un mēs viņus varētu ieraudzīt jau no tālienes, tāpēc!

— Vai gribi sacīt, ka dežūra šeit patiesībā ir tikai bērnu spēlīte? Ka ar to tiktu galā pat tāds puika kā Alariks, Paravaina ieročnesējs?

— Nē. — Maruns papurināja galvu. — Dienests šajā tornī tev un pārējiem jaunajiem bruņiniekiem vajadzīgs, lai iepazīstinātu ar sardzes uzdevumiem. Gribēju tikai teikt, ka nevajag pārspīlēt. Nav ko nemitīgi bolīt acis tumsā kā nakts piekūnam. Labāk apsēdies un atpūtini savas nabaga ačeles!

Tarkans vilcinājās. Viņš īsti nezināja, kā rīkoties. Gaismas glabātājs bija bruņiniekiem uzticējis savu dzīvību — un bruņinieks Paravains, pirmais no trīspadsmit Baltajiem Bruņiniekiem un līdz ar to miesassardzes vadonis, no jaunajiem bruņiniekiem nupat vēl iesvētīšanas ceremonijā, uzsitot ar zobenu pa plecu, bija pieņēmis zvērestu allaž būt modriem cīņā pret tumsas spēkiem. Jo tumsas spēki jau kopš laiku pirmsākumiem karoja ar gaismas sargātājiem un bez mitas lauzīja galvu, kā uzvarēt labo un tronī iecelt Mūžīgo iznīcību.

Tarkans domīgi pašūpoja galvu — šausmas, ja nu ienaidniekam izdotos iekļūt Blāzmoralda tieši viņa sardzes laikā! No otras puses, Maruna teiktais izklausījās visnotaļ saprātīgi, un viņš pavēlnieka dienestā bija pavadījis jau ilgu laiku. Krietni ilgu!

Tarkans pavērās līdzenumā, ber tur nebija nekā neparasta. Ne miņas no kustības, pat ne visniecīgākās. Nevienas aizdomīgas ēnas. Vispār nekā. Viņš pagriezās pret savu biedru, un tas viņam aicinoši pamāja. Kādu brīdi Tarkans vēl vilcinājās, bet tad atzvēlās pret mūri blakus Marunam.

— Beidzot būsi nācis pie prāta, — vecais nomurmināja, aizvēra acis un pēc maza brītiņa jau krāca.

Bet Tarkans nevarēja iemigt. Viņš nejutās īsti labi savā ādā.

Kastors Dītrihs, gandrīz sešdesmit gadu vecs, spēcīgi noaudzis vīrs, bija nesteidzīgi atspiedies pret zirga steliņģa nožogojumu. Kaut ko prātodams, viņš ievilka dūmu no pīpes un vēroja Lauru, kura ar drānas gabalu slaucīja sviedros izmirkušo sirmi. Meitene acīm redzami vēl atradās šaušalīgā pārdzīvojuma varā, par kuru bija stāstījusi. Viņa bija bāla un drebēja, kaut gan zirgu stallī bija patīkami silts.

Zemnieks izņēma no mutes pīpi, izpūta dūmu mākonīti un tik tikko manāmi pašūpoja galvu. — Man neliekas, ka tu to būtu tikai izfantazējusi, — viņš sacīja.

Laura nolaida roku ar lupatu un uzmeta viņam skatienu.

— Bet cita izskaidrojuma taču nav. Vai ne? — viņa gandrīz vai bezpalīdzīgi vaicāja.

Kastors neatbildēja. Viņš atkal bija ielicis mutē pīpi un likās pārdomājam. Pīpes tabakas spēcīgā smarža iecirtās Laurai degunā, nomākdama ierastās staļļa un dzīvnieku smakas. Blakus aizgaldos bija dzirdama zirgu sprauslāšana, zirgu pakavu atsirieni pret zemi un pat žokļu malšanās, nepārtraukti plūcot no redelēm smaržīgo sienu.

— Vai ne? — Laura atkārtoja, un jautājums jau līdzinājās lūgumam.

Zemnieks Dītrihs samiedza ciešāk tumšās acis. — Tev rīt būs dzimšanas diena, vai tā? — viņš vaicāja.

Laura nobrīnījās. — Tā gan. Kā jūs to zināt?

Vīrietis noslēpumaini pasmaidīja. — Tas neko nemaina, Laura. Drīz vien uzzināsi. Galu galā tu esi dzimusi trīspadsmitnieka zīmē.

— Trīspadsmitnieka zīmē? Ko tas nozīmē?

Kastors Dītrihs tikai viegli nošūpoja galvu. — Pacieties mazliet, — viņš atteica. — Drīz vien tu sapratīsi! Tici man, Laura!

Viņš piegāja tuvāk Viesulim un laipni noglāstīja zirdziņam kaklu. — Viesulim pēc tā ellišķīgā jājiena traki gribēsies dzert. Iedod viņam labi daudz ūdens un nežēlo sienu. Viņš to ir pelnījis! — Tad viņš izgāja no staļļa.

Kad Dītrihs ienāca pagalmā, jau bija iestājusies tumsa. Degunā koda saltais ziemas gaiss. Viņš izpleta nāsis un pāris reižu paošņāja gaisu kā dzīvnieks, kas meklē pēdas. Tad pavērās debesīs, kurām priekšā bija savilkušies tumši mākoņi. Naktī būs vētra. Kastors Dītrihs apgriezās apkārt un pa atvērtajām staļļa durvīm pameta skatu uz Viesuļa steliņģi, kur Laura redelēs lika sienu.

Viņš bija noraizējies par meiteni — pamatīgi noraizējies.

Vējš pierima. Debesīs biezie mākoņi pārstāja trako skrējienu un aizsedza abus mēnešus. Kalderānas plakankalne bija ieslīgusi piķa melnā tumsā.

Pie vecā Pļavumeža malas, no kurienes līdz pat Grāla cietoksnim stiepās Čalojošā zāle, viss bija kluss. Tikai koku biezā lapotne viegli čabēja. Tad vēlreiz atskanēja nakts svilpja sauciens, kas tik traki bija izbiedējis Tarkanu. Ilgi un žēlabaini tas atbalsojās tumsā, līdz atbildēja otrs putns. Vēl īsu brīdi bija dzirdams trešais sauciens, tad atkal iestājās klusums.

Neīsts, biedējošs klusums, ko pārtrauca tikai aizsmakuši čuksti.

Tad no meža parādījās pirmā migla.

Bieza un melna tā šaudījās starp kokiem un vēlās uz priekšu pa līdzenumu. Sekoja vēl citi neskaitāmi, melni miglas vāli, kas, pārsniegdami vīra augumu, visi pēkšņi sacēlās kā tumša armija — armija, kas bez mitas auga augumā. Miglas vāli sačukstējās. Čukstošā migla Avanterrā nebija nekas neparasts. Tā — gluži kā dziedošie vēji un dejojošās ēnas — pastāvēja jau kopš laika gala. Taču šai čukstošajai miglai piemita kas īpašs, jo tajā bija jaušama dzīvība, kaut arī to nudien drīzāk varēja nojaust nekā samanīt.

— Visi uz priekšu! — migla nočukstēja, un tās vāli pār Čalojošās zāles līdzenumam tuvojās Blāzmoraldai. Sešu bultas šāvienu attālumā no Orāla pils tie apvienojās varenā, melnā straumē, kas gandrīz nedzirdami vēlās tuvāk un tuvāk.

Necik ilgi, un tie sasniegs biezos mūrus austrumu torņa tuvumā.

— Pilnīgas aplamības! — Sajellas balsī skanēja aizkaitinājums. — Prātu izdzīvojuša, veca vīra muldēšana, — viņa turpināja, biezā strūklā ieliedama eļļu no pudeles metāla bļodā. Otrā rokā viņai bija putotājs, un ar to viņa drudžaini maisīja bļodas saturu. — Trīspadsmitnieka zīmē, tam tak nav nekādas jēgas! Galu galā rīt ir piektais datums, nevis trīspadsmitais. Un tava zodiaka zīme ir Strēlnieks. Kā tas zemnieks var apgalvot, ka tu esi dzimusi trīspadsmitnieka zīmē?

Laura paraustīja plecus. — Nav ne jausmas, — viņa atteica.

Un tad klusi piebilda: — Tētis gan noteikti zinātu! Viņš vismaz zinātu, kur to var atrast. — Tad meitene pagriezās un izgāja no virtuves.

Sajella noskatījās pakaļ ar baltu aci. — Tētis gan noteikti zinātu! — viņa izmēdīja pameitu.

Piepeši viņai aizrāvās elpa. Acis iepletusi, viņa raudzījās bļodā. Eļļas pudele kā piesalusi palika gaisā, un putojamais pielipa bļodas malai.

— Johaidī! — viņa nolādējās. — Nolāpītā majonēze atkal sagājusi dēlī!

Sajella iesvieda putojamo izlietnē un iegāza tur arī bļodas saturu. Atkausētie krabji ielidoja atkritumu kastē. Tad viņa noņēma priekšautu, uzmeta to uz pakaramā un izgāja no virtuves. Gaitenī Sajella no pults paķēra pārnēsājamo telefonu un uzspieda numuru. Picas piegādātāja telefonu viņa jau sen zināja no galvas.

Tarkans satrūkās. Vai viņš nudien bija aizmidzis vai arī rikai snauduļoja? Viņš ieklausījās. Pa labi klusi krāca Maruns, bet vairāk nekas arī nebija dzirdams. Pilnīgi nekā, ne vēja pūsmiņas. Un piepeši viņam atkal ienāca prātā — melnie spēki varot pakļaut pat vēju, kad viņiem to ievajagoties, tā bija mācījis bruņinieks Paravains.

Tarkans pielēca kājās, paķēra zobenu un pavērās pāri sargtorņa dzeguļiem. Austrumos no Blāzmoraldas bija savilcies milzīgs, melns miglas vāls. Puisis pārsteigts aizmiedza acis. Neko tamlīdzīgu viņš vēl nebija redzējis. Melnā migla bija bieza, necaurredzama, un savādā kārtā šķita, ka tā ir dzīva. Baisā dūmaka lēnām kāpa augšup gar mūri, pāri torņa apmalei jau nolaidās pirmais miglas plīvurs. Piepeši Tarkans sajuta ledainu aukstumu, kas strāvoja no miglas, un ieraudzīja briesmīgos stāvus, ko bija ietinusi dūmaka — bruņiniekus melnās bruņās. Miglas aizsegā tos gandrīz vai nebija iespējams saskatīt. Stāvu aprises arvien izplūda, likās, ka

rie sakūst ar kustīgajiem miglas vāliem. Mākonim cauri vīdēja tikai asinssarkanās acis, kurās kvēloja gluži vai elles liesmas. Tarkans sastinga kā paralizēts: tie bija Tumsas Spēku karotāji!

Bruņinieks gribēja skaļi iesaukties, lai brīdinātu, taču kliedziens aizķērās rīklē. Viņš spēja izdvest tikai apslāpētas skaņas, gluži kā kāda nešpetna vara viņam būtu laupījusi elpu. Tarkans gārdza un izmisumā tvēra pēc gaisa. Zobens izslīdēja no nespēkā nolaistajām rokām un šķindēdams nokrita zemē, kad pāri torņa apmalei pārvēlās šausminoša miglas gūzma. Tarkana priekšā stāvēja pats Borborons, Melnais pavēlnieks! Kad jauneklis ieraudzīja dzeļoši sarkanās acis, kas viņu bez žēlastības nopētīja, bija jau par vēlu. No miglas iznira varens zobens un trāpīja Tarkanam tieši kaklā. Jaunais bruņinieks nokrita uz ceļiem, no viņa mutes izlauzās asiņu straume un vaids.

— Piedod man, kungs, neesmu ticis galā, — viņš tik tikko dzirdami vēl nogārdza.

Tad viņš saļima uz grīdas un nomira. Stingstošās acis vairs nespēja saskatīt melno karotāju ordu, kas nedzirdami iznāca no miglas, pārkāpa pāri mūrim un iekļuva Grāla pils iekšpusē.

Bet Maruns vairs nekrāca. Jo mūža miegā valda pilnīgs klusums.

Laura stāvēja tēva darbistabā pie rakstāmgalda un skubīgi šķirstīja biezu enciklopēdiju ādas iesējumā. Šķirklis “trīspadsmit” neko daudz nedeva: “pirmskaitlis, dažās kultūrās uzskatīts par nelaimes skaitli”. Un pie “zīmes” arī viņa netika necik gudrāka. Vīlusies meitene aizcirta grāmatu.

Viņa nebija atradusi ne sīkāko norādi, ko gan varēja nozīmēt šī noslēpumainā “trīspadsmitnieka zīme”, par ko bija runājis zemnieks Dītrihs. Atlikdama biezo grāmatu atpakaļ plauktā, viņa vēlreiz iedomājās par kārbiņu.

Pirms daudziem gadiem, kad vēl dzīva bija viņas māte Anna, Laura to bija atklājusi gluži negaidot. Viņa bija gribējusi kaut ko pavaicāt tēvam, bet viņš bija izgājis no darbistabas. Laura toreiz grasījās aiziet, kad pamanīja koka kārbiņu uz viņa rakstāmgalda — un sajuta nepārvaramu vēlēšanos tajā ieskarīties. Gluži kā noslēpumainas varas vadīta, viņa tuvojās rakstāmgaldam.

Tā acīm redzami bija rotaslietu kārbiņa, no visām pusēm izgreznota ar savādiem rakstiem, kādus Laura vēl nekad nebija redzējusi. Viņa jau bija pastiepusi roku, kad uzradās tēvs un strupi norādīja to neaiztikt. Laura toreiz izbijusies sarāvās, un Mariuss tūdaļ mierinošā balsī bija paskaidrojis, ka lieta, kas atradās kārbiņā, gan esot domāta tieši viņai, tikai vēlāk. — Trīspadsmitnieka svētkos tu uzzināsi, ko tas īsti nozīmē, — viņš smaidot bija teicis un paņēmis kārbiņu. Jau pēc īsa brītiņa Laura bija piemirsusi šo gadījumu un kopš tās reizes nekad vairs nebija par to iedomājusies.

Laura domīgi raudzījās vienā punktā. Trīspadsmitnieka svētkos, viņa domāja. Varbūt tam ir kāds sakars ar trīspadsmitnieka zīmi? Un varbūt kārbiņas saturs man palīdzēs atrisināt šo mīklu?

Viņa izvilka lielo atvilktni un sāka rakņāties. Aizmugurējā stūrī aiz aprakstītu lapiņu žūkšņa Laura piepeši atrada meklēto. Viņa gandrīz vai bijīgi satvēra kārbiņu un tad aiztaisīja atvilktni.

Kastītes izmēri bija apmēram trīspadsmit reiz deviņpadsmit centimetri, augstums kādi trīs centimetri, un tās izskats bija tieši tāds, kāds Laurai bija saglabājies atmiņā. Svešādie raksti bija ārkārtīgi smalka gaiša cēlkoka intarsija. Nopētījusi kārbiņu no visām pusēm, Laura pacēla vāciņu — un ieraudzīja rotaslietu uz zila samta spilventiņa. Vienkārša vijuma ķēdīti ar zelta piekariņu.

Tā bija pārsteidzoši smaga. Turklāt piekariņš nebija necik liels. Tas bija veidots kā ritenis ar astoņiem spieķiem, augstākais, trīs centimetru diametrā. Spriežot pēc svara, rota bija no tīra zelta.

Laura pārsteigta pētīja ķēdīti. Kā gan tēvs bija ieguvis tik vērtīgu mantu? Un kālab tā bija domāta viņai? — Savādi gan, — viņa domīgi nomurmināja. — Saproti, kā gribi.

Kāda balss viņai aiz muguras atbildēja. — Pacieties, Laura, drīz vien tu to sapratīsi!

Laurai pār muguru noskrēja auksti šermuli, un sirds skrēja tādiem aulekšiem, kādus viņa vēl nekad nebija piedzīvojusi zirga mugurā. Tā taču mammas balss, viņa atskārta. Bet mamma ir mirusi! Jau astoņus gadus! Pilnīgi neiespējami, ka viņa ar mani varētu runāt!

Laura ievilka elpu, un uz pieres izspiedās sviedri. Lēnām, pavisam lēnām viņa apgriezās apkārt un, aizturējusi elpu, nopētīja mazo istabiņu. Taču tur neviena nebija. Tur neviens neslēpās — nepavisam ne viņas māte. Pie sienas karājās tikai ierāmēta Annas Leanderes fotogrāfija.

Laura skaļi izelpoja, un pulss atkal pierima. Viņa atlika ķēdīti kārbiņā, iebāza kārbiņu kabatā un pagājās pāris soļus tuvāk ģīmetnei, lai to nopētītu tuvāk. Fotogrāfija bija uzņemta dažas nedēļas pirms Annas nāves. Toreiz viņai bija divdesmit astoņi gadi, jauna, skaista sieviete. Pat ļoti skaista, Laurai šķita. Viņa pati un arī Lūkass bija no mammas mantojuši gaišos matus un zilās acis. Attēlā Anna izskatījās domīga.

Varbūt viņa jau tobrīd nojauta, kas notiks, Laurai pēkšņi iešāvās prātā. Tomēr tai pašā mirklī viņa šo domu atmeta. Kā gan tas būtu iespējams? Neviens, itin neviens nevarēja paredzēt, ka pēc dažām nedēļām, Annai Leanderei braucot no Hoenštates uz Rāvenšteinu, automašīnas priekšā ne no kurienes iznirs divi lieli, melni suņi, no kuriem izvairīdamās viņa zaudēja kontroli pār mašīnu un iekrita ezerā.

Neviens!

Laura saudzīgi noglāstīja ietvaru. Un tad pēkšņi Annas Leanderes pilnīgās lūpas savilkās smaidā, un viņa uzmundrinoši pamāja meitai. Laura izbijās un neviļus paspēra soli atpakaļ. Galvas āda sāka kņudēt, un meitene manīja, kā mati uz pakauša un skausta pamazām saceļas stāvus.

Nēēēē!

Tai pašā brīdī istabā ienāca Lūkass un pamanīja, ka māsa, nobālusi kā līķis, nekustīgi raugās mātes ģīmetnē.

— Kas ir, Laura? — viņš pārsteigts apvaicājās.

Laura neatbildēja, bet, acis nenovērsdama, lūkojās fotogrāfijā. Smaids no mammas sejas bija pazudis. Anna kā parasti vērās pretim meitai nopietna un domīga.

Lūkass papurināja māsu aiz pleca. — Laura, saki taču, kas noticis!

Laura apjukusi pašūpoja galvu, gluži kā gribēdama pārliecināties, ka nesapņo. Noteikti viņa to visu bija iztēlojusies, cita izskaidrojuma nebija. Taču, no otras puses, viņa bija pilnīgi pārliecināta, ka māte bija viņai uzsmaidījusi, un balsi arī meitene bija dzirdējusi gluži skaidri: — Drīz vien tu to sapratīsi, Laura!

Kas te, sasodīts, notiek?

— Ei, paklau! — Lūkass skarbi pārtrauca viņas prātojumus.

— Tu ar mani vairs nerunā vai kas ar tevi? Kas noticis?

— Ne... ne... nekas! — Laura stostījās. — Nekas nav noticis!

Lūkass piemiedza kreiso aci un skeptiski viņā noraudzījās.

Pierē viņam atkal bija ievilkusies rieva.

— Paskaties, ko es atradu! — viņš tad sacīja un pabāza māsai zem deguna datorizdruku. — Es maķenīt pasērfoju pa inrernetu un atradu mājas lapu par mītiem. Paklausies, kas tur rakstīts!

Viņš pievērsās papīra lapai un nolasīja: — “īpaša nozīme skaitlim trīspadsmit ir mitoloģiskajā laika skaitīšanā. Saskaņā ar to, gads sākas un beidzas ziemas saulgriežos, starplaiks tiek iedalīts trīspadsmit mēnešos, no kuriem katrā ir divdesmit astoņas dienas. Šā iemesla dēļ trīspadsmit daudzās kultūrās ir svēts skaitlis. Taču cilvēkiem, kuru dzimšanas diena iekrīt trīspadsmitā mēneša trīspadsmitajā dienā, tiek piedēvētas īpašas spējas — jo viņi ir dzimuši trīspadsmitnieka zīmē.”

Lūkass nolaida izdruku un nogaidoši paskatījās māsā.

Taču Lauras sejā bija lasāms tikai apjukums. — Nesaprotu, kāds tam sakars ar mani.

Lūkass palika kā uz mutes sists. — Tik tiešām nesaproti?

Laura pakratīja galvu. — Nē. Tik tiešām ne.

Lūkass aizkaitināti nobolīja acis. — Tipisks pazeminātā koeficienta piemērs! — viņš noteica.

Laura uz apvainojumu nereaģēja. Lūkass šo izteicienu attiecināja uz cilvēkiem, kuriem nebija tādu supersmadzeņu kā viņam pašam. Sava augstā intelektuālā koeficienta dēļ zēns sevi, saprotams, uzskatīja par “superkoeficientu” — tādu kā Alberts Einšteins vai Stīvens Houkings, angļu astrofiziķis.

Lūkasa balsī bija saklausāms pārākums, kad viņš turpināja:

— Bet tas taču tik vienkārši! Padomā pati: ja jau gads sākas un beidzas ziemas saulgriežu dienā — un to pat tev vajadzētu zināt, tas ir divdesmit pirmais decembris — un starplaiks ir iedalīts trīspadsmit mēnešos, no kuriem katrā ir pa divdesmit astoņām dienām, tad trīspadsmitā mēneša trīspadsmitā diena ir... nu, kā tad tev liekas?

Lūkass nopētīja māsu pāri lielo briļļu augšmalai, tās viņam bija noslīdējušas pašā degungalā. Taču Laura tikai īgni savilka pieri krunkās. Viņa šausmīgi nevarēja ciest, kad brālis atkal iztaisījās par viszinīti. Skaidrs, ka viņš zināja vairāk par māsu. Nebija arī nekāds brīnums! Allaž bija iebāzis galvu visādās gudrās grāmatās vai rakņājās pa internetu, meklēdams jaunākos zinātnes atklājumus. Lūdzu, uz priekšu! Viņai nekas nebija iebilstams — kamēr viņš nesāka izrādīties. Vai iedomāties, ka ir kas labāks par māsu.

— Lūkas, vecīt, tu taču zini, ka man matemātikā neiet tik labi kā tev! — viņa nervozi sacīja.

Lūkass atkal teatrāli pārgrieza acis. — Tam nav nekāda sakara ar matemātiku, — viņš paskaidroja ar vīzdegunīgu smīniņu. — Tas ir tikai vienkāršs atņemšanas uzdevums, ko spētu atrisināt katrs ceturtklasnieks!

Laura savilka seju grimasē. — Lai nu tā arī būtu, — viņa noburkšķēja, ņēmusi ļaunā viņa izlēcienus. — Un kāds tad ir atrisinājums, superkoeficienta kungs?

Lūkass nosmīkņāja. Viņam patika kacināt Lauru. Visvieglāk tas izdevās, iebāžot viņai degunā, ka vairākās jomās viņam bija krietni plašākas zināšanas nekā māsai. Kaut arī brālis bija jaunāks un gāja zemākā klasē nekā viņa. Viņš bija apguvis mācību vielu krietni uz priekšu, ir īpaši dabaszinātnēs, un, dabiski, jau sen bija apdzinis Lauru.

— Nu labi, tad paklausies, — viņš vēlīgi skaidroja. — Trīspadsmitā mēneša trīspadsmitā diena atbilst piektajam decembrim mūsu kalendārā. Tātad tavai dzimšanas dienai!

— Nopietni? — Laura apstulbusi vaicāja.

— Nopietni! — Lūkass pamāja. — Tas taču ir loģiāli!

Lauras sejā bija redzams izbrīns. — Loģi... kā?

— Loģiāli! — brālis atkārtoja, un tad viņa beidzot atskārta, ka Lūkass atkal izdomājis jaunu vārdiņu. — Un tam zemniekam ir pilnīga taisnība, — zēns turpināja. — Tu patiešām esi dzimusi trīs-padsmitnieka zīmē!

— Aha, — Laura novilka. — Izklausās pārliecinoši. Un tomēr — kāda man darīšana ar to jocīgo kalendāru? Vai ar kaut kādiem vēl mītiem?

3. nodaļa ZOBENA LĀSTS

Blāzmoraldas milzīgajā troņa zālē valdīja klusums. Dzirdama bija tikai degošo lāpu sprakstoņa, kuras bija iespraustas metāla turētājos pie sienas, un uguns sprēgāšana akmens kamīnā. Elizions, Gaismas glabātājs, sēdēja krēslā un nekustīgi raudzījās liesmās, domās atrazdamies kaut kur citur. Viņa grumbainajā sejā rotājās uguns atblāzma, un nāsīs iespiedās malkas šķilu bagātīgā sveķu smarža.

Tomēr vecais vīrs tai pievērsa tikpat maz uzmanības kā brīnumjauko, sarkano ziedu pušķim, kas, būdams vienīgais telpas rotājums, bija ielikts vāzē uz kumodes blakus augstam logam. Elizions izskatījās bezgala noguris. Viņa labsirdīgajā sejā bija atstājuši pēdas neskaitāmie gadi, un mati bija tapuši tikpat balti kā garā bārda. Gaismas glabātājs bija ģērbies pieticīgā, baltā tērpā un ap kaklu nēsāja vienkāršu ķēdīti ar piekariņu. Rota bija darināta no tīra zelta, smalks, ārkārtīgi rūpīgi nostrādāts darbs, kas attēloja stilizētu riteni ar astoņiem spieķiem.

Kaut arī vecais vīrs sēdēja pie uguns, viņam sala. Augumam pārskrēja vieglas trīsas, un viņš gandrīz nemanāmi pie sevis nopūtās. Jau vairākas stundas Elizionu māca savāds nemiers, kas nodarbināja domas un neļāva iemigt. Pretēji parastajiem ieradumiem viņš tālab vispār nebija devies uz guļamkambari. Viņš zināja, ka šajā naktī neradīs mieru.

Lai gan bruņinieks Paravains bija apgalvojis, ka neesot nekāda iemesla raizēties. Visos sargtorņos norīkota divkārša sardze, pilī visur izlikti sardzes posteņi. Blāzmoraldā esot gandrīz pilnīgi neiespējami iebrukt nemanītam. Taču Gaismas glabātājs tika atgādinājis savas miesassardzes vadonim, ka tumsas spēkiem gandrīz

pirms trīspadsmit mēnešiem hija izdevies iekļūt pils labirintā un nolaupīt Apskaidrības kausu ar dzīvības ūdeni.

— Nelaimīgu sagadīšanos virkne! — Paravains bija paskaidrojis. Un piebildis: — Turklāt jums, kungs, taču ir zināms, ka tas izdevās vienīgi tādēļ, ka mūsu rindās bija ielavījies nodevējs!

Gaismas glabātājs bija rāmi paskatījies bruņiniekā un atteicis:

— Sagadīšanās nepastāv, bruņiniek Paravain. Visam, kas notiek, ir īpaša jēga, arī tad, ja mēs dažkārt to nespējam atskārst uzreiz. Un no nodevības neviens nav pasargāts!

Vecais vīrs neapzināti pamāja ar galvu. Jā gan, cik bieži viņš savā garajā mūžā jau bija piedzīvojis nodevību! Cik bieži viņam bija nācies uzzināt, ka dažs labs no viņa svītas nebija spējis pretoties ienaidnieka vilinājumiem un slepus iestājies tā dienestā! Tādēļ tas bija īpaši bīstams Tumsas Spēku sabiedrotais, jo ar skaidri zināmu ienaidnieku ir krietni vieglāk cīnīties nekā ar šķietamu draugu, kura sirdī ieperinājusies nodevība. Tālab Tumsas Spēki allaž centās savā pusē pārvilkt Grāla cietokšņa bruņiniekus.

Neraugoties uz šiem pūliņiem, Tumsas kalpiem vēl aizvien nebija izdevies uzvarēt Gaismas varu. Kaut arī ķildas notika arvien biežāk un kļuva asākas, kopumā ņemot, cīņā starp labo un ļauno liktenis allaž pauda labvēlību Gaismas pusei! Pie šīs domas vecā vīra seja atplauka, un dzidri zilās acis iemirdzējās kā jauneklim. Jā gan, viņš vēl aizvien spēja pildīt uzdevumu, kas viņam bija uzticēts kopš pasaules pirmsākumiem! Taču varbūt, varbūt jau lēnām bija pienācis laiks padomāt par pēcteci...

Elizions samanīja briesmas, iekams vēl bija atvērušās durvis. Viņš pielēca kājās, un tai pašā mirklī kāds ar nevaldāmu sparu atrāva abas lielo durvju vērtnes. Zālē, saceldami pamatīgu troksni, iegāzās saujiņa Melno bruņinieku Borborona vadībā. Melnais hercogs bija pacēlis zobenu, un asais asmens, ko bija izraibinājuši neskaitāmi asins plankumi, nozibsnīja uguns atblāzmā.

Gaismas glabātājs, ieraudzījis ieroci, ne pa jokam izbijās. Viņš pārlieku labi pazina nešpetno varu, ar ko bija apveltīts šis zobens, kurš ne velti tika dēvēts par Mērdekli. Sis zobens, ko melnie lietuvēni bija kaldinājuši pašos laika pirmsākumos un sātaniskie furhuri apveltījuši ar melno zinšu spēkiem, bija vienīgais ierocis, kas viņam varēja kļūt liktenīgs. Un tieši tai brīdī, kad viņu pirmoreiz kopš neatminamiem laikiem apdraudēja šaušalīgais zobens, Elizions bija neaizsargāts.

Melnā hercoga liesmojošās acis nopētīja lielo troņa zāli. Pamanot, ka Gaismas glabātājs ir viens pats, viņa līķa bālajā sejā iezīmējās negants smīns.

— Esi sveicināts, Gaismas meistar! — viņš izsmējīgi iesaucās un platiem soļiem metās pie vecā vīra. Šķita, ka dziļā, piesmakusī balss nāca tieši no elles bezdibeņiem.

Melnie bruņinieki izvietojās pa zāli.

Elizions bija lamatās. Viņš izbijies atkāpās. Šķita, ka cerību uz glābiņu vairs nav, jo Borborons strauji tuvojās.

Apmierināti smīnēdami, vīri vēroja savu barvedi.

Tad atsprāga otras durvis, un zālē iebrāzās trīspadsmit bruņinieki. Viņi bija tērpušies baltās bruņās un izvilkuši zobenus. Priekšgalā stāvēja stalti noaudzis jauns vīrietis — bruņinieks Paravains. Pametis žiglu skatienu uz sava pavēlnieka pusi, sardzes vadītājs atskārta situācijas nopietnību.

— Gaismas vārdā — arsist viņus! — viņš uzsauca saviem vīriem.

Kamēr viņa bruņinieki aizšķērsoja ceļu melnajiem karotājiem, Paravains steidzās pie Gaismas glabātāja, lai glābtu viņa dzīvību. Tomēr tā vien šķita, ka ir jau par vēlu, jo Borborons bija ticis gandrīz līdz Gaismas glabātājam un viņš pats atradās pārāk tālu, lai varētu iejaukties. Un, kā par spīti, ceļu aizšķērsoja lielais, apaļais galds, kas atradās zāles vidū.

Tumšo spēku barvedis pacēla virs galvas zobenu. — Tava stundiņa situsi, vecais! — viņš iesaucās un frakās dusmās atvēzējās cirtienam. Asmens tēmēja tieši uz vecā vīra galvu, kad Borborons piepeši skaļi ievaidējās. Viņam ar milzīgu spēku kaut kas hija trāpījis mugurā, tā ka viņš sāka streipuļot un zobena cirtiens par mata tiesu aizgāja garām pretinieka galvai.

Bruņinieka Paravaina sejā iemirdzējās atvieglojuma pilns smaids, kad viņš ieraudzīja, ka mestais ķeblītis pēdējā brīdī izglābis viņa pavēlnieku no drošas nāves. Vienā lēcienā viņš bija uz galda, nolēca tam otrā pusē un bruka virsū Melnajam hercogam.

Borborons jau bija atguvis līdzsvaru. Viņa zobens ar varenu vēzienu pavērsās pret Balto bruņinieku. Tad Melnais hercogs sāka uzbrukumu. Tomēr jau pēc pirmā cirtiena vajadzēja atzīt, ka viņš sastapies ar līdzvērtīgu pretinieku, kaut arī bruņinieks bija daudz jaunāks par viņu pašu un nevarēja viņu pārspēt pieredzē. Borborona bālā seja sašķiebās niknā grimasē, un ellišķīgā kvēle viņa acīs liesmoja negantāk nekā jebkad, bet Paravains prasmīgi atvairīja Mērdekļa sitienus un uzbruka arī pats. Starp abiem izcilajiem pretiniekiem izvērtās sīva cīņa. Neviens negribēja atkāpties, abi zināja, ka runa ir par dzīvību un nāvi.

Arī pavadoņi bija uzsākuši niknu kautiņu. Zālē atbalsojās vīru elsieni un vaidi, un zobenu metāliskā šķindoņa. Asmeņiem saduroties neprātīgā niknumā, pa telpu sprēgāja ugunīgas dzirksteles kā apmaldījušies jāņtārpiņi. Izgrūzdami aizsmakušus pirmsnāves gārdzienus, karotāji cits pēc cita novēlās zemē, taču viņu biedrus tas tikai iesvēla nevaldāmās dusmās. Melnie bruņinieki pretojās, cik vien spēka, taču pret Eliziona miesassardzi viņiem izdevās noturēties rikai īsu brītiņu. Balto bruņinieku zobeniem par upuri bija krituši tik daudzi vīri, ka Melnajam hercogam nācās atzīt, ka cerības uzvarēt ir vējā.

— Atpakaļ, vīri! Atkāpties! — viņš pavēlēja saviem karotājiem, un balsī nepārprotami bija jaušama vilšanās.

Viņa svīta tūdaļ paklausīja, bet Borborons pēdējoreiz pārskaities mēģināja nogāzt no kājām savu pretinieku. Mērdekļa asais asmens jau tuvojās Paravaina kaklam, kamēr tas uz mirkli bija pametis skatienu uz Eliziona pusi. Tomēr Baltā bruņinieka zobens izrādījās ārrāks, un ari šis uzbrukums bija atvairīts, un viņš par mata tiesu paglābās no nāvējošā cirtiena.

— Nepriecājies par ātru, nelga! — Borborons ieaurojās. — Mēs vēl tiksimies, un tad es tevi pataisīšu aukstu! — To pateicis, viņš uz papēža apgriezās un beidzamais aiz visiem melnajiem bruņiniekiem aizdrāzās no zāles.

— Sekojiet viņiem un gādājiet, lai neviens nepaliktu šaipus Blāzmoraldas mūriem! — Paravains pavēlēja miesassardzei.

Baltie bruņinieki metās pakaļ naidniekiem, lai tos reizi par visām reizēm padzītu no Grāla pils. Bet jaunais vadonis devās pie Gaismas glabātāja, kurš stāvēja ēnā līdzās kamīnam. No izbīļa vecajam vīram trīcēja rokas un kājas, un seja bija pelnu pelēka.

Paravains iebāza zobenu makstī. — Es vienkārši nesaprotu, kā viņi ...

— Migla! — Elizions viņu strupi pārtrauca. — Viņi nāca no austrumiem un lika lietā Čukstošo miglu. Vai tu vīrus netiki brīdinājis?

— Brīdināju gan! Bet viņi acīmredzot manus brīdinājumus neņēma par pilnu. Galu galā tikai daži no viņiem pazīst šos maldinošos miglas vālus.

— Tā ir nenovērtējama palīdzība tiem, kas to prot izmantot, — Gaismas glabātājs domīgi sacīja. — Liec to saviem vīriem rīt jundā aiz auss!

— Protams, kungs. Esiet drošs ... — Paravains meklēja pavēlnieka skatienu, bet tad viņam sejā vairs nepalika ne asins lāsītes.

— Ak, nē! — viņš ievaidējās, aizlika mutei priekšā roku un šausmās ieplestām acīm stingi pavērās Gaismas glabātājā.

— Zinu, — vecais vīrs aizlūstošā balsī sacīja. — Viņš man trāpīja.

Elizions ar labo roku pieskārās kreisajam vaigam un parādīja Paravainam roku. Pirkstu galus krāsoja asinis. Tad viņš pavērsa pret bruņinieku kreiso sejas pusi, kam pāri stiepās piecus centimetrus gara, šaura brūce.

Paravains pārāk labi zināja, ko nozīmē Mērdekļa nests ievainojums — šī asmens cirstās brūces nekad nesadzija. Ievainotajiem nācās mirt mokpilnā nāvē, ja vien viņiem laikus neiedeva vienīgās iedarbīgās pretzāles — dzīvības ūdeni. Tikai Apskaidrības kausa dāvātais eliksīrs vēl spēja izglābt viņa kungu. Taču kauss atradās ienaidnieku varā. Neviens nezināja, kurā vietā uz Cil-vēkzvaigznes to bija paslēpuši tumšie spēki. Paravainu sagrāba bailes.

Bailes, kas draudēja gūt virsroku.

— Tikai sīka skrambiņa, — Gaismas glabātājs mierinoši ieteicās. Taču piepeši viņš sagrīļojās, ceļgali sašķobījās, un viņš acīm redzami zaudēja spēkus.

Baltais bruņinieks metās klāt un paguva uztvert savu pavēlnieku, neļaudams tam nokrist zemē. Paravaina acīs sariesās asaras, kad viņš Elizionam aizsmakušā balsī čukstēja: — Mēs esam zaudējuši, kungs, glābiņa vairs nav!

Taču Gaismas glabātājs tikai veltīja viņam līdzcietīgu skatienu. — Kālab tāda mazdūšība, Paravain? Cerība nezūd, kamēr vien pastāv ticība!

Zemniekam Dītriham bija taisnība. Naktī zemi sapurināja pamatīga vētra. Temperatūra īsā laiciņā bija pacēlusies virs nulles. Vējš auroja gar māju pakšiem un dauzījās pret logiem, durvīm un jumta kārniņiem. Pa debesīm jaucās biezi lietus mākoņi, un Hoenšratē nolija pamatīgs lietus, uz brīdi likdams pilsētas ieliņām pazust zem ūdens.

Laura no tā visa nemanīja ne nieka. Viņa mierīgi gulēja gultā un dziļā un ciešā miegā sagaidīja savu dzimšanas dienu, nedzirdēdama pat tuvīnā torņa pulksteņa dimdoņu, kas nule iezvanīja divpadsmit.

Pusnakts.

Tad piepeši Laura miegā izdzirda kādu balsi. Skaļu, skaidru balsi, kas sauca viņas vārdu: “Laura!” Un vēlreiz: “Lauriņāāā!”

Laura pietrūkās no snaudas, atvēra acis un pavērās apkārt. Neraugoties uz tumsu, viņa tūdaļ pat atpazina slaido stāvu līdzās gultai — tas bija tēvs!

Meitene ievilka dziļāk elpu.

— Tēti! Nevar būt!

Mariuss Leanders bija gara auguma vīrietis. Viņa laipno seju ar brūnajām acīm ieskāva melnsprogainu matu biezoknis. Mīļi smaidīdams, viņš lūkojās meitā.

— Sirsnīgi apsveicu dzimšanas dienā, Laura! — viņš klusi bilda.

Laura bija apjukusi. — Bet, tēti, kā... kā...? — viņa stostījās, iepletusi acis.

— Kuš, — Mariuss brīdināja, pielikdams pie lūpām rādītājpirkstu. Tad viņš turpināja: — Drīz vien tu sapratīsi! Šodien tev pienākuši trīspadsmitnieka svētki: kopš tavas dzimšanas pagājuši trīspadsmit reiz trīspadsmit lunārie mēneši, un pienākusi diena, kad tu tiksi uzņemta sargātāju rindās.

Laura norija siekalas, viņa nespēja it neko pateikt. Ko tas viss varēja nozīmēt? Un kā gan tēvs pēkšņi varēja iekļūt istabā? Domas Lauras galvā sāka riņķot kā arvien ātrāk virpuļojošs karuselis.

— Tu esi dzimusi trīspadsmitnieka zīmē! — Mariuss Leanders beidzot paskaidroja. — Un tāpēc tev ir dots īpašs uzdevums — tev jāatrod kauss! Veiksme ir atkarīga tikai no tevis pašas — no tavas drosmes, tavas gribas un no ticības pašai sev.

Laura juta, kā izspiežas sviedri. Virpulis viņas galvā sagriezās arvien straujāks. Trīspadsmitnieka zīmē. Sargātāji. īpašs uzdevums. Atrast kausu. Ko tas viss lai nozīmē? Viņa vēlreiz pašūpoja galvu.

— Es... es vispār neko nesaprotu, tēti! Kāds uzdevums? Un ... no kurienes tu tik pēkšņi uzradies?

— Visam savs laiks, — Mariuss Leanders atteica, veltīdams meitai mīļu skatienu. — Pavaicā profesoram Aureliānam, viņš tev visu paskaidros. Un pameklē Dūmākoni, Čukstošo miglu. Es tik tikko paguvu to noslēpt bibliotēkā, pirms mani nogrāba ciet.

Tobrīd Mariuss atklāja ķēdīti uz rakstāmgalda. Laura pirms gulētiešanas bija to izņēmusi no kārbiņas, lai vēlreiz aplūkotu. Tēva sejā pavīdēja smaids. — Redzu, ka tu arī bez manis par to iedomājies, — viņš sacīja, paņemdams rotu rokā un noraudzī-damies tanī grūtsirdīgu skatienu. — Tas ir ļoti vērtīgs, Laura. Laika rats kādreiz piederēja tavai vecmāmuļai. Sargā to labi, jo reiz tas tev lieti noderēs —

Piepeši viņš apklusa un sarāvās. Mariuss uzmeta kūkumu un seja savilkās sāpju grimasē.

— Nē, nē... nevajag! — viņš kunkstēja, un Laura izmisusi manīja, ka tēvam trāpīja sitieni, kas viņa kreklā iezīmēja garas, šauras svītras. Tie noteikti bija pātagas cirtieni, bet pātaga — Laura nespēja ieraudzīt pātagu, ar kuru sita viņas tēvu! Vēl un vēlreiz!

Un tikai tad viņa pamanīja, ka tēva drānas bija tik nosmulētas un noskrandušas, it kā viņš tās nebūtu mainījis kopš pašas pazušanas. Turklāt viņam kājās nebija kurpju, un kailās pēdas bija tik netīras, ka tās noteikti krietnu laiciņu nebija redzējušas ūdeni.

Tagad neredzamās pātagas sitieni trāpīja pa seju. Pāri rēva vaigiem ievilkās asiņainas brūces, viņš sāpēs iestenējās — un Lauras acu priekšā izgaisa. Nupat vēl viņš bija stāvējis šeit — un nākamajā mirklī jau bija pazudis, kā sveces liesmiņa, ko izdzēš pēkšņa gaisa strāva.

Atvērtu muti Laura stingi raudzījās uz priekšu. — Tēti? — viņa neticīgi nočukstēja. Kādu brīdi viņa nespēja ne padomāt, ne pakustēties. Tad viņa sakņupa gultā, un domas ņudzēja galvā vēl ašāk nekā pirms tam.

Kā īsts tornado.

Tad, daudzo iespaidu pārspēta, Laura ieslīga dziļā miegā.

Brokastis Laura jutās pagalam nožēlojami. Viņai šķita, ka nav gulējusi ne brīdi. Bālu seju un tukšu skatienu viņa sēdēja virtuvē. Meitene nespēja norīt ne kumosa, un jau pēc pirmā kakao malka sametās nelabi.

Galvā nemitīgi šaudījās domas par tēvu. Kā viņš piepeši bija stāvējis istabas vidū, sāpju plosīts, iekams izzuda, nedodams viņai iespēju uzzināt, kur īsti slēpās un kā to visu izskaidrot.

Nebija taču iespējams, ka cilvēks vienkārši izkūp gaisā! Tas taču bija nereāli!

— Tici man, Laura, tev tas viss ir rādījies sapnī, — Lūkass sacīja, pilniem vaigiem locīdams iekšā maizīti. Pie labā lūpu kaktiņa vīdēja ievārījuma piciņa, un uz zoda bija manāmas biezpiena atliekas. Maizīte ar biezpienu un zemeņu ievārījumu bija viņa iecienītākās brokastis. — Tas bija rikai sapnis, — viņš ar pilnu muti atkārtoja. — Eksakteniski tāpat kā vakardien ar bruņiniekiem un kausu!

— Ar kādu kausu? — Sajella kāroja uzzināt.

Laura neatbildēja uz pamātes jautājumu un enerģiski papurināja galvu. — Tas nebija nekāds sapnis, — viņa teica.

Viņa bija pilnīgi pārliecināta. Ja tas viss būtu rādījies sapnī, tad nebūtu pazudusi ķēdīte. Bet tā bija izčibējusi. Bez pēdām.

— Tētis bija manā istabā, — viņa apgalvoja, — zinu pavisam droši.

Sajella nolika kafijas krūzi uz galda un līdzcietīgi pavērās meitenē. — Ak, bērniņ! — viņa sacīja pārspīlēti saprotošā balsī, itin kā runātu ar trīs gadus vecu mazuli.

Laura nevarēja ciest šo toni. Viņa tad allaž jutās maza un dumja, kuru neviens neņem par pilnu. Meitene uzmeta pamātei niknu skatienu. Taču Sajella par to nelikās ne zinis.

— Tu taču skaidri zini, ka tas nav iespējams, — Sajella turpināja tieši tādā pašā balsī. — Un tas, gribi vai negribi, nozīmē, ka tu to būsi nosapņojusi. Iespējams, ka te drusku paniekojusies tava zemapziņa — tā kā tu tik ļoti vēlējies, lai tēvs atgrieztos, tad tev likās, it kā nudien būtu viņu redzējusi.

— Kādas muļķības! — Laura iekarsa. — Es taču zinu, ko esmu redzējusi un ko ne!

Sajella to laida gar ausīm. — No psiholoģiskā viedokļa ras izskaidrojams samērā vienkārši. No vienas puses, saprotams, tava lielākā vēlēšanās ir, lai tēvs atgrieztos. No otras puses, tev, tāpat kā brālim, ir pārmērīgi attīstīta fantāzija, un te daļēji pie vainas būs Mariuss ar visām pasakām, nostāstiem un leģendām, ko papilnam saņēmāt jau agrā bērnībā!

Laura drūmi palūkojās pamātē. — Vai tad viņam vajadzēja mums lasīt priekšā ekonomikas ziņas, vai?

— Tas noteikti būtu bijis prātīgāk, — Sajella nesatricināmā pārliecībā atbildēja. — Bērnus pēc iespējas ātrāk vajadzētu iepazīstināt ar dzīves skarbo realitāti — un pasakas un leģendas šim nolūkam nebūt nav vispiemērotākais materiāls.

Laura aizkaitināta nošķobījās un paskatījās Lūkasā. Viņa pierē atkal bija ievilkusies rieva. Taču neviens neteica ne vārda. Viņi zināja, ka tam nebūtu nekādas jēgas.

— Un, no trešās puses, — Sajella turpināja lekciju, balsī ieskanoties aizvainojumam, — no trešās puses, tu šī gada laikā vēl joprojām neesi samierinājusies ar to, ka mūsu dārgais Mariuss varbūt vienkārši noziedējis un mūs visus atstājis ķezā!

Laura pielēca kājās. Viņas krūzīte sazvārojās, un uz galda izlija kakao.

— Tētis nav mūs atstājis ķezā! — viņa pārskaitusies iekliedzās. — Tu pati to skaidri zini. Un tas arī nebija nekāds sapnis, es pavisam skaidri redzēju, kā viņš stāv pie manas gultas!

Sajella nogrozīja acis. — Nomierinies, Laura! Un, lūdzu, apsēdies.

Laura paklausīja. Viņa smagi elpoja un paskatījās uz brāli. Taču Lūkass izvairījās no māsas skatiena — viņš vienkārši neticēja, Laura to skaidri varēja noprast.

— Tētis ir dzīvs, — viņa klusi sacīja. — Tikai viņš nez kāpēc nevar pie mums atgriezties. Varat man ticēt.

— Vēlamais vēl nebūt nav patiesais, — Sajella iekaisusi atcirta. — Vieni vienīgi murgi! Mariuss vienkārši aizlaidās lapās, tas ir vienīgais iespējamais izskaidrojums.

— Nekur viņš neaizlaidās, — Laura teica. Viņa piespieda sevi savaldīties. — Un es tev to pierādīšu, vari būt droša.

— Vai tiešām? — pamāte dzēlīgi atbildēja. — Policija nevar atrast nevienu pavedienu, privātdetektīvs, kuru es nolīgu, arī neko nav uzgājis. Ne sīkākās norādes. Ne miņas no izskaidrojuma. Pilnīgi nekā! Un tagad tieši tu grasies atrisināt šo mīklu? Vai nebūs drusciņ par daudz, Laura, ko?

Laura piemiedza acis, un no šaurajām spraudziņām zibsnīja negantas dzirksteles.

— Ja tu tēti būtu mīlējusi tikpat ļoti kā es, tad tu man ticētu, — viņa nikni nošņācās.

Sajella ar plaukstu tik stipri uzsita pa galdu, ka krūzītes un šķīvji nošķindēja vien. — Nu vienreiz pietiek, Laura! — viņa uzkliedza pameitai aizlūzušā balsī. — Kā tu man kaut ko tādu varēji pateikt!

Acīs viņai sakāpa valgs mirdzums, un likās, ka viņa tūlīt pat sāks raudāt. Viņa paķēra no somas papīra kabatlakatiņu un ar troksni izšņauca degunu.

Neviens neteica ne vārda.

Pie sienas spindza resna muša, un radioaparāta ļirināšana fonā piepeši šķira neizturami skaļa. Sajella mehāniski nokoda gabaliņu grauzdētās maizītes, un Lūkass arī gremoja vien tālāk. Biezpiens ar zemeņu ievārījumu trešo reizi.

Laura paņēma karoti un noliecās pār kukurūzas pārslām. Ne no šā, ne no tā pat sāka labi garšot.

— Viņš arī teica, ka es esot dzimusi trīspadsmitnieka zīmē, — viņa spītīgi sacīja, valdot klusumam. — Un ka es esot viena no sargātājiem un man izraudzīts īpašs uzdevums.

— Kādiem vēl sargātājiem? — Lūkass pārsteigts noprasīja.

— Un kas par uzdevumu?

— Nav ne jausmas. — Lauras sejā parādījās apjukums. — Viņš teica, ka vajagot pajautāt profesoram Aureliānam.

— Bez šaubām, tieši viņam! — Sajella ironiski iesprauda.

— Profesors Austrums Aureliāns ir taisni tāds pats sapņotājs kā tavs tēvs. Es pat teiktu, ka vēl krietni pārspēj viņu! Nesaprotu, kā tas vecais plukata tik ilgi varējis noturēties par Rāvenšteinas internāta direktoru. Pilnīgi tumša lieta! Brīnums, kā viņš vēl nav nolaidis uz grunti visu internātu!

Laura klusēja. Viņa nesaprata, kāpēc pamāte nevarēja ciest profesoru un allaž par viņu slikti izteicās. Taču tagad nebija īstais brīdis uzsākt par to ķildu.

— Ja atļausi man kaut ko ieteikt, Laura, — Sajella atkal pievērsās meitenei, — tad labāk izmanto savu laiku kaut kam lietderīgākam nekā sarunai ar to murgotāju. Piemēram, lai pamācītos, vai arī... — Piepeši viņa aprāvās un ar plaukstu piesita pie pieres.

— Ak Dievs, un es gandrīz vai aizmirsu! — viņa iesaucās, piecēlās un izgāja no virtuves.

Pēc dažiem mirkļiem viņa atgriezās, turēdama rokā divus plānus, dāvanu papīrā ietītus sainīšus, kurus pastiepa Laurai.

— Daudz laimes dzimšanas dienā, Laura! — viņa teica un izspieda smaidiņu.

Laura domīgi noraudzījās dāvanās. Tātad tomēr iedomājusies, viņa klusībā brīnījās. Noteikti atkal grāmatas! Droši vien matemātikā un fizikā. It kā man no tādām būtu kāds prieks!

Viņa nopietni pavērās pamātē. — Laipni gan, Sajella. Bet man nevajag nekādu dāvanu. Vienīgais, ko es vēlos, ir, lai tētis atgrieztos pie mums — vairāk neko.

Sajella plātīja muti kā sauszemē izmesta zivs. Tad savilka uzacis, un piere sadrūma. Vienu bridi izskatījās, it kā tūlīt pār Lauras galvu nobirs šaušalīga ķengu tirāde, un Lūkass, kaut arī viņam jau nu nebija ko bīties, neviļus ievilka galvu plecos. Laura turpretim aukstasinīgi raudzījās pamātē. Lai viņa kliedz un trako, cik tik uziet — man taču vienalga!

Un šķita, ka Sajella to ir atskārtusi. Viņa aizvēra muti, sakoda zobus, tā ka tie klusi nošņirkstēja. Tad saspringušie vaibsti izlīdzinājās, un uz lūpām parādījās smaids. — Labi, Laura, — viņa mierīgi sacīja. — Kā nu vēlies.

Viņa pagriezās un nolika grāmatas uz virtuves skapja. Kaut arī iekšēji trakodama dusmās, viņa sevi mierināja ar domu, ka gan jau Laurai vēl atvērsies acis. Bet tad jau būs par vēlu. Piepeši Sajella pasmīnēja, tūdaļ gan aizklādama muti ar plaukstu, lai bērni nepamanītu. Šie izlutinātie tīņi vienmēr domāja, ka viņi visu saprot! Turklāt viņiem nebija ne jausmas.

Ne mazākajā mērā!

Un viņa jau tagad nopriecājās, iedomādamās, kādu seju Laura rādīs, beidzot uzzinādama patiesību.

Visu baismo patiesību.

4. nodaļa PIEDZĪVOJUMS SĀKAS

Svūpijs šķērsoja pakalna virsotni, aiztipināja uz saules apmirdzēto pļaviņu, piecēlās pakaļkājās un ar apaļajām ačelēm ziņkārīgi pavērās visapkārt. Pūkainā galviņa grozījās šurpu turpu, kamēr viņš ošņādams ievilka gaisu. Šādā stāvoklī zvēriņš bija turpat vai olekti garš. Viņš pārsteidzoši līdzinājās jenotam — ap acīm tumši loki, pelēkbrūnais kažoks atmirdzēja saulē kā zīds. Kuplā aste ar melnajiem un pelēkajiem gredzeniem bija apmēram pustik gara kā rumpītis un nemitīgi kustējās. Tikai ausis atgādināja spēļu lāčuku, un uz muguras pacēlās spārni no plānas ādas, kurus tas varēja izplest un sakļaut kā sikspārnis.

Tad zvēriņš satraukti iebrēcās, iepleta spārnus un metās uz priekšu, pa pusei ar lieliem lēcieniem, pa pusei lempīgi cenzdamies pacelties spārnos.

Klusumu pāršķēla dzidra zēna balss: — Bučmūli! Bučmūlīt! Kur tu pazudi? — Tūliņ pat aiz pakalna parādījās izstīdzējis zēns, vezdams pavadā brūnu stepes poniju. Viņam varēja būt apritējušas četrpadsmit vasaras. Viņš staigāja kailām kājām un nēsāja vamzi un bikses līdz ceļgaliem, apģērhs bija darināts no brūnas ādas. Viņu pavadīja meitene vienkāršā baltā tērpā, kas sniedzās tai līdz puslieliem. Viņa bija mazliet jaunāka, apveltīta ar riem pašiem samērīgajiem vaibstiem kā zēns un gaišmataina tāpat kā viņš. Mati gan viņai bija krietni garāki nekā brālim un sapīti biezās bizēs.

Abi palika stāvam kalna galā, pielika roku pie acīm un vēroja plašo ieleju, kas pavērās viņu priekšā. Jau pēc maza brītiņa meitene pastiepa roku un norādīja uz koku, kas atradās kādu piecdesmit soļu attālumā. — Re, kur ir, Alarik! — viņa satraukta iesaucās. — Tur, kokā!

Zēns pavērās norādītajā virzienā un sabozies saviebās. — Varēju jau arī uzreiz iedomāties, ka tas rīma būs paņēmis kursu uz tuvāko smaržābeli! Varbūt saoda jau no tālienes un tāpēc arī aizlaidās. — Tad viņš pievērsās māsai. — Nāc līdzi, Alienora, — mums āboli noteikti garšos ne sliktāk kā Bučmūlim!

Brālis ar māsu sadevās rokās un metās skriešus, un bērītis braši rikšoja viņiem nopakaļus.

Jau labu gabaliņu no koka viņi sajuta lielisko ābolu smaržu. Tie smaržoja pēc meža ogām, saldām melonēm un akāciju medus. Svūpijs sēdēja pašā augstākajā zarā, satvēris priekšķepās vienu no zeltvaidžiem augļiem, un šmakstinādams našķojās.

— Vai klusāk nevar, Bučmūlīt? — zēns iesaucās, noraudams dažus ābolus sev un māsai. Brīdinājums gan bija bez panākumiem. Svūpijs šmakstinājās drīzāk vēl skaļāk nekā pirms tam.

Alienora saviebās. — Bučmūlis droši vien to nekad neiemācīsies. — Bet nomierinies, Alarik. Viņš vismaz paliks pie tevis, nevis kopā ar saviem mežonīgajiem radiniekiem Čukstu mežā. Nepazīstu nevienu citu, kuram vēl piederētu pieradināts svūpijs.

— Tevi tas pārsteidz? — Alariks nosmīkņāja, raudzīdamies māsā un pasniegdams viņai ābolu. — Es arī paliktu pats savās mājās — arī tad, ja citur kaut vai rauši no debesīm kristu!

Brālis ar māsu apsēdās zālītē un notiesāja augļus. Skatieni klejoja pār puķēm nosētajām pļavām, auglīgajiem laukiem un mūžsenajiem mežiem, kas stiepās līdz pat apvārsnim. Neviens neteica ne vārda, dzirdama bija tikai bišu un kameņu čaklā sanēšana, putnu līksmā čivināšana un Bučmūļa skaļā čāpstināšana.

Kad Alienora bija līdz serdei nograuzusi otru ābolu, viņa jutās paēdusi. Meitene atlaidās uz muguras un raudzījās augstajās zilajās debesīs, kur, neraugoties uz dienu, bija redzami divi mēneši — zelta un tumšzilā krāsā, kas gaiši mirdzēja un laistījās. Meitene pārsteigta piecēlās sēdus un pievērsās brālim. — Vai Cilvēk-zvaigzne šodien spīd spožāk nekā parasti, vai arī man tikai tā liekas?

Par atbildi zēns sarauca pieri. — Klausies uzmanīgāk, kad vecie kaut ko stāsta. — Viņa balsī bija jaušams pārmetums. — Skaidrs, ka Cilvēkzvaigzne šodien mirdz gaišāk nekā parasti — jo šodien tā iegājusi trīspadsmitnieka zīmē, tāpēc! Tā ir īpaša diena, Alienora! Ne tikai Cilvēkzvaigznes iemītniekiem, bet arī mums. Jo šajā dienā —

Viņu pārtrauca briesmīgs troksnis, kas tobrīd atskanēja no tālienes, zema dārdoņa, kas likās nākam no elles bezdibeņiem.

Alienora izbijusies sarāvās. — Kas tas bija? — viņa vaicāja un tramīgi pavērās brālī.

Alarika sejā arī bija iegūlusi šausmu izteiksme. — Nezinu. Varbūt kāds burmorks vai grolfs?

Meitene steidzīgi papurināja galvu. — Nedomāju vis, Alarik! Izklausījās trakāk. Daudz trakāk!

Viņa žigli pielēca kājās un pavērās visapkārt. Un baisais troksnis vēlreiz pāršķēla rāmo klusumu — šoreiz atskanēdams skaļāk un tuvāk nekā iepriekš.

Svūpijs izgrūda pārbiedētu brēcienu, nometa zemē ābolu, un no zara ieplanēja taisni azotē zēnam, kurš arī nupat bija piecēlies.

— Nāc, Alarik, — meitene iesaucās, — jāsim atpakaļ, ātri!

Zēns neatbildēja. Viņš vēroja apvārsni un piepeši pamanīja, ka tālu dienvidos debesis apmācas. Viņš norija siekalas, tad pagriezās un skaļi nosvilpās.

Bērītis tūdaļ pierikšoja klāt. Māsa ar brāli steigšus uzrāpās tam mugurā. Alariks paslēpa svūpiju zem vamža, tad satvēra pavadu un iecirta papēžus ponijam sānos.

Pēc maza brītiņa viņi jau aulekšoja pa sidrabaini mirdzošo līdzenumu tieši uz milzīgo Grāla pili, kas pacēlās tālumā.

Kad Laura pec brokastīm iznaca no majas, viņa redzēja, ka debesis pēc lietus naktī bija noskaidrojušās. Zilgmē rotaļājās tikai dažas mākoņu airiņas. Saules sraros iemirdzējās slapjais ielas asfalts, un ari kārniņi uz jumtiem vizēja blāvajā gaismā.

Laura un Lūkass iemeta mugursomas mersedesa bagāžniekā un tad iekārtojās uz aizmugurējā sēdekļa. Sajella ielocījās pie stūres, pagrieza atslēgu un iedarbināja motoru. Dzinējs ierūcās, un auto izbrauca pa vārtiem.

Pēc dažām minūtēm Hoenšrates mājas jau bija palikušas aiz viņiem. Ceļš izlocījās caur pauguraino, vientulīgo ainavu, šķērsodams strautus un upes, tas vijās cauri ielejām un pakāpās augšup gar lēzenām nogāzēm. Laura jau sen zināja no galvas šo ceļu, kas no Hoenštates veda uz Rāvenšteinu. Viņai nevajadzēja par paraudzīties pa logu, lai zinātu, kur viņi šobrīd atradās. Cik bieži viņa te jau bija braukusi? Tik daudz reižu, ka tās vairs nebija saskaitāmas.

Parasti pie stūres bija sēdējis tēvs. Kas gan ar viņu bija noticis? Vai viņam vēl joprojām sāpēja brūces? Laurai sametās šķērmi, atceroties pagājušo nakti. Bet ko gan viņa varēja darīt?

Neviens neteica ne vārda. Dzirdama bija tikai motora vieglā rūkšana, un pa radio klusi skanēja mūzika. Sajella vienkārši nevarēja ciest klusumu. Lai kur viņa arī atrastos — virtuvē, dzīvojamajā istabā vai savā kantorī —, allaž vajadzēja spēlēt mūzikai. Zināms, arī automašīnā.

Ik pa brīdim Sajella slepus pašķielēja atpakaļskata spogulītī, lai pavērotu bērnus. Taču viņi izlikās, ka neko nav manījuši. Lauras seja bija bāla kā krīts, un viņa nekustīgi vērās uz priekšu. Lūkass, neteikdams ne vārda, rotaļājās ar savu noplukušo tenis-bumbiņu. Ar labo roku pameta gaisā un tad atkal noķēra. Šī procedūra tika atkārtota ar nenogurdināmu izturību — desmitreiz, simtreiz, tūkstošreiz. Ellīgi krita uz nerviem, Sajella atzina.

Taču Lūkasam par to nebija ne silts, ne auksts.

— Plakš, — bumbiņa atkal atsitās pret viņa plaukstu, — plakš... plakš...

Filca kārtiņa jau bija nodilusi, un neviens nebūtu varējis pateikt, ka sākumā tā bija kanāriju dzeltenā krāsā. Vienalga. Lūkasam šī tenisbumbiņa bija dārga manra. Gandrīz vai svēta. Jo tieši ar šo bumbiņu Boriss Bekers bija izdarījis izšķirīgo sitienu, uzvarēdams Vimbldonas turnīrā. Ne jau Borisu Bekeru Lūkass turēja kādā vērtē. Nepavisam ne. Galu galā viņš toreiz vēl nebija piedzii. is. Viņš gan zināja, ka Boriss kādreiz bijis izcils tenisists, bet pats ne reizi nebija redzējis viņu spēlējam. Vienīgais iemesls, kādēļ šī tenisa bumbiņa Lūkasam bija tik milzīgi svarīga, bija tikai un vienīgi viņa tēvs.

Mariuss Lūkasam bumbiņu bija atvedis pirms pieciem gadiem no Londonas, kur toreiz piedalījās starptautiskā kongresā ar nosaukumu “Modernie mīti un leģendas un to nozīme”. Tā nu viņš, ieguvis savā īpašumā šo teiksmaino tenisbumbiņu, pēc atgriešanās uzdāvināja to dēlam.

Lūkass tieši toreiz bija sācis spēlēt renisu. Būdams sajūsmā par šo sportu, viņš regulāri gāja uz treniņiem. Viņš pat bija ticis bērnu un tad junioru komandā.

Taču nu jau gadu viņš uzspēlēja tikai retu reizi. Zēnam vienkārši vairs nepatika. Tikai no Borisa Bekera Vimbldonas bumbiņas negribējās šķirties.

Ne par ko visā pasaulē.

Gaismas glabātājs ievaidējās. Vecais vīrs bija atgūlies savā guļamkambarī un izskatījās pārguris. Viņu kratīja drudzis, un pa visām porām spiedās sviedri. Palags, kurā viņš bija ietīts, bija nomainīts tikai pirms dažiem mirkļiem, tomēr tas jau bija cauri slapjš.

Bruņinieks Paravains sēdēja uz koka ķeblīša pie sava pavēlnieka guļvietas. Viņš bija noņēmis ādas bruņas un virs vienkāršā, baltā tērpa nēsāja tikai vieglu, ar sarkaniem ornamentiem rotātu apmetni. Viņš noraizējies uzlūkoja veco vīru.

Paravains juta, ka izmisums aug augumā. Vai tagad viss bija cauri? Vai viņa pūliņi un centieni bija izrādījušies velri? Kopš trīspadsmitās dzimšanas dienas ataicināts uz Grāla pili, kur bija apmācīts bruņinieka prasmēs, viņš bija cīnījies Gaismas pusē. Stājies pretī melnajiem spēkiem neskaitāmās kaujās un cīniņos. Un aizvien viņam un viņa vīriem bija izdevies atvairīt tumšo karapūļu uzbrukumus un atsist tos atpakaļ. Vai nu tas viss būs bijis veltīgi?

Paravains šaustīja sevi nožēlā un nespēja nokratīt rūgto vainas apziņu. Viņš un neviens cits bija atbildīgs par sava pavēlnieka labklājību. Kaut gan visus gadus šis uzdevums bija izpildīts nevainojami, tagad viņš bija kļūdījies. Bija noticis neaptveramais — Mērdeklis, ļaunuma zobens, bija cirtis brūci Gaismas glabātājam, un viņš, miesassardzes vadonis, to nebija novērsis. Un, kas bija vēl ļaunāk —

Klaudzināšana pie durvīm izrāva bruņinieku no drūmajām domām. Paravains saslējās. —Jā?

Kad durvis atvērās un Paravains uz sliekšņa ieraudzīja savu ieroču nesēju Alariku, viņš aši pietrūkās kājās. — Pagaidi ārā, es tūlīt nākšu!

Alariks nedrīkstēja ieraudzīt Elizionu. Viņam nevajadzēja zināt, kas noticis ar viņu pavēlnieku. Zēns vēl bija pārāk jauns, lai spētu izturēt rūgto patiesību, domāja Paravains. Viņš tikai baiļotos — un palīdzēt Alariks tāpat nespēja.

Paravains iznāca no kambara, aizvēra durvis un jautājoši pavērās zēnā.

Viegli palocījies, Alariks sacīja: — Man jums jānodod ziņa, kungs — Bultspārnis atgriezies no Miglas zemēm. Viņš Morvenai nodevis jūsu vēsti.

— Paldies tev, Alarik, — bruņinieks atbildēja, laipni pasmaidot. — Vari iet atpūsties. Bet pirms tam palūdz māsu, lai viņa pagatavo vēl tēju Gaismas glabātājam.

— Ar prieku, kungs! — Ieroču nesējs vēlreiz palocījās un aizgāja. Viņa kurpes, kas bija darinātas no mīkstas ādas, uz akmens plāksnēm nesacēla gandrīz nekādu troksni.

Paravains devās atpakaļ uz Eliziona kambari un atkal apsēdās pie sava pavēlnieka guļvietas. Eliziona stāvoklis nebija mainījies. Bruņinieks noraizējies raudzījās uz priekšu un arsāka lauzīt galvu. Cik briesmīgi, ka Morvenas nebija Grāla pilī!

Tieši tobrīd, kad visvairāk bija nepieciešama viņas palīdzība, Blāzmoraldas dziedniece bija devusies ciemos pie sava tēva Rumora, tālo Miglas zemju valdnieka. Viņš pirms kāda laika bija atsūtījis pie meitas sūtni un lūdzis iegriezties. Morvena bija vienīgā, kas Elizionam varbūt vēl varēja palīdzēt. Bez šaubām, kad Bultspārnis bija nodevis Paravaina vēsti, viņa tūdaļ bija devusies ceļā, lai pēc iespējas ātrāk atgrieztos Blāzmoraldā. Tomēr pat ar visātrāko zirgu tas prasītu vairākas dienas. Turklāt Melnie Spēki darīs visu iespējamo, lai aizkavētu vai pat novērstu Morvenas atgriešanos. Tātad pilnīgi iespējams, ka viņa ieradīsies par vēlu...

Šī doma bija tik baisa, ka Paravains neuzdrīkstējās to izdomāt līdz galam. Ja nudien notiktu neiedomājamais, tad ļaunie spēki vairs nebūtu apturami — un tad ari būtu beigas. Avanterra sabruktu, un arī Cilvēkzvaigznei būtu lemts gals. Sāktos Mūžīgās Iznīcības kundzība.

Bruņinieks Paravains saslējās. Nē! Tas nedrīkstēja notikt. Nekad!

Gaismas glabātājs atkal izdvesa klusu vaidu. Viņa baltie mati bija mitri un sveču gaismā uz pieres kā mazas sudraba pērlītes mirdzēja sviedru pilieniņi.

Paravains bļodā ar aukstu ūdeni samērcēja linu drānas gabalu, rūpīgi izgrieza un uzklāja uz pieres uz nāvi slimajam.

— Labi, — viņš nopūtās. — Tā ir labāk. Vai vari iedot padzerties?

— Protams, kungs. — Paravains steigšus nolika malā kompresi, paņēma karafi un pielēja māla kausu pilnu ar ūdeni. Tad, ar kreiso roku balstīdams veco vīru zem muguras, viņš pacēla Elizionu no guļvietas un pielika pie viņa lūpām kausu.

Gaismas glabātājs dzēra maziem malciņiem. Kad kauss bija iztukšots līdz pusei, viņš pārtrauca. — Paldies! — viņš sacīja. — Ļoti pateicos!

Kamēr Paravains nolika kausu maliņā, vecais virs gurdi atslīga spilvenos. Vienu brīdi kambarī valdīja klusums. Tikai sveces klusi sprakšķēja.

Slimnieks bezspēkā noraudzījās jaunajā bruņiniekā, bet tas izvairījās no viņa skatiena, atkal paņēma linu drāniņu un iegremdēja ūdenī. Kad Paravains no jauna gribēja to uzklāt pavēlnieka pierei, vecais vīrs satvēra bruņinieka roku un turēja to ciet.

— Kālab tu nesaki, kas uz sirds? — Elizions vaicāja aizlūstošā balsī.

Paravains izbrīnījies palūkojās pavēlniekā. Par spīti ilgajam laikam, ko viņš bija nokalpojis Gaismas glabātājam, bruņinieks vēl joprojām nebija pieradis, ka viņš spēj lasīt domas. Paravainu tas ikreiz no jauna pārsteidza.

— Nu, labi, — bruņinieks atbildēja. —Ja nu jūs tā vēlaties! — Viņš saņēma visu savu drosmi. — Kas... kurš viņai to pateica? — viņš vaicāja. — Kurš viņai atklājis lielo noslēpumu?

Kaut arī Gaismas glabātājs bija stipri novārdzis, viņš nikni papurināja galvu. — Kāds muļķīgs jautājums, — viņš sašutis atteica.

Paravains sadudzis iekoda lūpā.

Taču vecais vīrs to nepamanīja. — Notika tāpat kā kopš laiku pirmsākumiem, — viņš turpināja. — Māte pasaka dēlam, tēvs — meitai. Tāpat arī viņai.

Paravains strauji pacēla galvu un lielām acīm vērās savā pavēlniekā. Skatienā parādījās milzīga neizpratne. — Bet... es... es... nesaprotu, kungs, — viņš stomījās. — Tas taču nav iespējams! Viņas tēvs taču ir...

— Klusē, mazdūšīgais! — Gaismas glabātājs pavēlēja bruņiniekam, un viņa balsī bija jaušamas dusmas. Ar lielām pūlēm viņš pieslējās sēdus. — Klusē un tici gaismas spēkam! — Tad viņš gurdeni atslīga guļvietā. Aizvēra acis un pēc maza brītiņa bija iegrimis dziļā miegā.

Kad auto pārbrauca pāri pakalna virsotnei, tālumā jau varēja ieraudzīt Rāvenšteinas pili. Tā bija uzcelta apvidus visaugstākajā vietā un tālab redzama jau no tālienes. Rāvenšteina tomēr nebija nedz varens cietoksnis, nedz arī iespaidīga pils, drīzāk gan neliela un viegli pārraugāma būve.

Tomēr šai vietumis ar efejām piesegtajā celtnē bija atrodams viss, kas piederējās īstai pilij: augsti torņi, paceļamais tilts un aizsarggrāvis, baisi pagrabi, tumši kazemāti un līkločiem izvītas slepenās ejas. Klīda pat baumas, ka dziļi pazemē atrodoties moku kambaris ar attiecīgajiem spīdzināšanas rīkiem. Taču līdz šim vēl neviens rāvenšteinietis, kā dēvēja internāta audzēkņus, to nebija skatījis savām acīm.

Reimārs fon Rāvenšteins, bruņinieks un laupītājs, kura ļaundarības bija izdaudzinātas tuvu un tālu, pili bija uzcēlis divpadsmitā gadsimta pirmajā pusē. Tā viņam noderēja gan kā miteklis, gan kā cietoksnis, no kurienes viņš devās savos sirojumos, sēdams bailes un šausmas visā apkārtnē. Viņa nežēlība pret ienaidniekiem bija tikpat leģendāra kā cietsirdība prer vasaļiem. Mesli un nodevas bija neiedomājami augsti. Viņš izspieda pēdējo grasi no nabaga ļautiņiem, kas jau tā dzīvoja pilnīgā trūkumā. Ikviens, kurš sacēlās pret viņa šausmu pilno varu, bez žēlastības tika sodīts. Viens nevietā izteikts vārds varēja maksāt dzīvību, un greiza skatiena dēļ neskaitāmi cilvēki bija iemesti pagrabos, kas nozīmēja ilgu un mokpilnu nāvi.

Kāds gan tur brīnums, ka Reimāru fon Rāvenšteinu dēvēja par Nežēlīgo bruņinieku, kaut arī viņa klātbūtnē neviens neiedrīk-stējās to paust skaļi.

Gadsimtu gaitā Rāvenšteinas pils vairākkārt tika sagrauta un uzcelta no jauna. Kopš 1888. gada tajā mītni bija radis internāts ar rādu pašu nosaukumu, tādēļ, protams, nācās šo to pārbūvēt un piebūvēt. Bruņinieka dzīvojamās telpas pārtapa par klasēm, kalpotāju kambaros tagad dzīvoja skolēni, un bruņinieku zāli izmantoja par ēdamzāli. Palīgēkās, kādreizējos staļļos, klētīs un dārza namiņos bija izvietoti skolotāju dzīvokļi. Tikai sporta zāle parkā bija uzcelta gluži no jauna.

Pārveidota bija arīdzan plašā teritorija ap pili. Nu tā bija pārtapusi par greznu parku ar sporta laukumu, basketbola laukumu un skrituļdēļu treniņu vietu. Ziemeļaustrumu pusē parks robežojās ar Bendesmežu, aizaugušu čūkslāju, un dienvidos atradās liels ezers — Mošķezers.

Sajellai iegriežot auto garajā pievedceļā, zem riepām nočirkstēja grants. Slaidi pagriezusi pa kreisi, viņa apturēja pie galvenās ieejas.

Pirmā stunda jau sen bija sākusies, tāpēc pie internāta ēkas nebija ne citu automašīnu, ne skolēnu. Laurai un Lūkasam paveicās, jo viņiem šodien mācības sākās tikai ar otro stundu.

Laura klusēdama izkāpa ārā un paskatījās uz galvenās ēkas fasādi, ko apvija mūžzaļās efeju stīgas. Aiz aizvērtajiem klašu logiem varēja dzirdēt klusinātas balsis.

Kad Laura aizcirta automašīnas durvis, viņa piepeši aizmugurē izdzirda klusu suņa rūkšanu. Šķita, ka tā nāk dziļi no rīkles, un izklausījās visnotaļ draudīgi. Laura sarāvās. Ja viņa kaut ko ne acu galā nevarēja ieredzēt, tad tie bija nikni suņi. Kad viņa bija vēl maza meitene, viņu bija sakodis dogs. Brūce gan nebija diez cik bīstama, bet kopš tās reizes Laura baidījās no suņiem. Viņa saspringti atskatījās. Taču tur nekā nebija, ne ziņas, ne miņas no suņa.

Tikai divi lieli bukša dzīvžoga dogi.

Abi bukši stāvēja lielā mauriņa vidū, kas piekļāvās piebrauk-tuvei un stiepās līdz pat sīku koku un krūmu pudurītim. Tie bija Albīna Ellerkinga, internāta dārznieka, mīluļi. Nepagāja ne diena, kad druknais vīrelis nerūpētos par saviem smalkajiem radījumiem, kuriem veidolu bija piešķīris pirms daudziem daudziem gadiem. Gandrīz ik dienas viņš tur darbojās ar lielām dārza šķērēm, vienā vietā nocirpdams kādu milimetru, citā — pielīdzinādams pāris lapiņu vai nez no kurienes izlīdušu zariņu, lai brīnumainie krūmi allaž nevainojami izskatītos pēc diviem milzu dogiem.

Jau daudzi internāta viesi bija apbrīnojuši šīs zaļās skulptūras, un ne viens vien skolēns no tiem bija pārbijies. īpaši naktī vai, saceļoties miglai ap zariem, suņi izskatījās gandrīz kā īsti. Daži rāvenšteinieši bija gatavi likt galvu ķīlā, ka tie mēdz arī riet. Vismaz klusi rūkt.

Līdz šim Laura bija uzskatījusi, ka tās ir tīrās muļķības. Vai domājusi, ka šie skolnieki vispirms slepus aizlavījušies uz Bendes-mežu un tur ierāvuši ko stiprāku. Tas bija stingri noliegts — un tieši tādēļ ārkārtīgi vilināja. Tāpēc arī rāvenšteinieši šad tad meža aizsegā pārkāpa šo aizliegumu. Atpakaļceļā viņiem vajadzēja paiet garām dzīvžoga figūrām, un alkohola apmiglotais prāts noteikti bija izspēlējis kādu jociņu.

Bet tagad taču viņa pati bija dzirdējusi rūkšanu! Vai arī tās bija tikai iedomas? Laura nebija īsti pārliecināta par sevi. Viņa vēlreiz pašķielēja uz zaļajiem dogiem, kas stāvēja zālienā. Tie nekustējās ne no vietas — kā jau dzīvžogs. Un starp tiem stāvēja Albīns Ellerkings. Dzīvžoga šķērēm rokā viņš niekojās ap saviem mīluļiem.

Piepeši dārznieks apstājās, pagriezās un palūkojās Laurā. Gandrīz vai šķira, ka viņš būru pamanījis meitenes vērīgo skatienu.

No pirmā acu uzmetiena viņš gandrīz neatšķīrās no ciriem sava vecuma vīriešiem — kādus četrdesmit piecus gadus vecs. Labi, viņam bija prāvs deguns kā kartupelis, un pārlieku lielās ausis izskatījās mazliet smailas. Tumšzaļas acis arī galu galā nebija pārāk bieži sastopamas. Tomēr Albīns Ellerkings šķita visai nekaitīgs. Izskatījās, ka viņš nespētu pat mušai nodarīt pāri. Bet tikai no pirmā acu uzmetiena. Kaut gan Laura nevarētu pamatot, kāpēc, bet šim vārdos skopajam vīrietim piemita kas tāds, kas meiteni mudināja pēc iespējas netrāpīties viņam ceļā.

Viņai Albīns Ellerkings vienkārši nepatika. Un Zēvele jau nu ne tik.

Zēvele bija rūsgani brūnais dārznieka kaķis, kas, pēc Lauras domām, bija tikpat nejauks kā tā saimnieks. Lopiņam bija palikusi rikai viena acs. Otru pirms dažiem gadiem bija izrāvis sāncensis, cīnoties par kādas kaķu dāmas labvēlību. Albīns Ellerkings Zēveli bija izlutinājis līdz nejēdzībai, un runcis tostarp bija tā pieņēmies svarā, ka vairs īsti nespēja paskriet. Lielākoties kaķis tupēja viņam uz pleca — gluži kā raganām pasakās. Tagad gan Zēvele glaudās gar Albīna lielajām kājām.

Dārznieks vēl joprojām raudzījās meitenē ar neizdibināmu skatienu. Viņš izskatījās drūms, gandrīz vai biedējošs.

Vai viņam kaut kas būtu pret mani, Laura sev vaicāja. Vai arī esmu ko izdarījusi, kā nevajag?

Albīns Ellerkings, raugi, bija ieguvis slavu ar to, ka ikvienu skolnieku, kas pārkāpa internāta vai parka kārtības noteikumus vai kaut kā citādi apgrēkojās, bez žēlastības nosūdzēja internāta vadībai. Par laimi, tas tikai retumis beidzās slikti, jo direktors Austrums Aureliāns pats nebija aklas noteikumu ievērošanas piekritējs un tādēļ vairākumā gadījumu skatījās uz notikušo caur pirkstiem. Tomēr neviens skolnieks nevarēja ciest Albīnu Ellerkingu. No viņa baidījās gandrīz tikpat ļoti kā no Atilas Morduka, saimniecības pārziņa.

Bet tas jau bija cits gadījums.

— Beidz vienreiz sapņot, Laura, un paņem mugursomu no mašīnas! — Sajella pārmetoši sacīja, nepacietīgi gaidīdama pie šofera durvīm.

Laura žigli aizskrēja pie Lūkasa, lai no bagāžnieka paņemru mugursomu. Viņa piebikstīja brālim, kas atkal blēņojās ar Borisa Bekera Vimbldonas turnīra bumbiņu.

— Vai tu arī dzirdēji? — viņa Lūkasam klusi pajautāja.

— Ko tad? — viņš gribēja zināt un vēlreiz noķēra tenis-bumbiņu.

— Suņus, — Laura teica, uzmezdama mugursomu plecos.

— Suņu rūkšanu.

Lūkass kādu brīdi viņā līdzjūtīgi paskatījās un tad, ne vārda neteicis, papurināja galvu.

Atvadas no pamātes bija īsas un nesagādāja sirdssāpes. Pavirša apskaušanās un "Cau, līdz nākamnedēļai!” Tad Sajella iekāpa mašīnā un ātri aizbrauca.

Laura un Lūkass viņu nepavadīja ar skatienu pat ne sekundi. Brālis ar māsu blakus devās uz platajām kāpnēm, kas veda uz ieejas portālu. Apakšējos pakāpienus katru savā pusē greznoja divas lielas akmens skulptūras — nīgri lauvas ar ērgļa spārniem, kas it kā apsargāja ieeju. Kāpnes sedza milzīga nojume, kas rās aizsargāja no lietus un sniega. Nojumi balstīja resna akmens kolonna.

Tā bija īpaša kolonna. Interesanti, kas gan bijis prātā nezināmajam akmeņkalim, kurš to bija darinājis pirms daudziem gadiem, — tai bija varena milža veidols. Ķermenis gan vietām bija tikai ieskicēts un ne gluži atbilda cilvēka proporcijām, tomēr kolonna neapšaubāmi atainoja īstu milzi. Sejai ar laipnajām acīm un blēdīgo smaidu akmeņkalis tomēr bija veltījis īpašas rūpes. Sirsnīgo sejas vaibstu dēļ akmens milzis, neraugoties uz iespaidīgo augumu, kas pārsniedza piecus metrus, nekādā ziņā neradīja draudīgu iespaidu. Tieši pretēji: Laurasprāt, tas drīzāk bija krietns durvju sargs, kas laipni apsveica skolēnus un viesus Rāvenšteinas pilī.

Kāpjot pa pakāpieniem, Laura domīgi pavaicāja brālim: — Vai viņam bijis arī modelis?

— Kam tad?

— Nu, tai kolonnai. — Laura norādīja uz milža seju. — Viņš izskārās gluži kā dzīvs.

Lūkass papurināja galvu.

— Tēlnieki un akmeņkaļi parasti strādā pēc skicēm, — viņš atbildēja mazliet aizbildnieciskā skolmeistara tonī, kas Laurai briesmīgi krita uz nerviem un varēja viņu nokaitināt līdz baltkvēlei. — Atšķirībā no gleznotājiem, kuri visai labprāt izmanto dzīvus modeļus, kas gan konkrētajā gadījumā būs bijis vienkārši neiespējami.

Laura neizpratnē pavērās brālī. — Kā tad tā?

— Pavisam vienkārši, tu, trūcīgais koeficienti — Lūkass sacīja un savilka seju platā smīnā. — Vai arī tev kādreiz ir gadījies ierau-dzīt īstu milzi?

Laura ievilka elpu. — Tu... tu esi... īsts... — viņa izmisīgi meklēja īsto izteicienu, — īsts stulbiots! — meitene sašutusi iebļāvās, taču Lūkass jau bija pagriezies un, klusi ķiķinādams, kāpa augšā pa kāpnēm. Bet Laura vēlreiz paraudzījās akmens milža sejā, un tēla kreisā acs samiedzās un viņai pamirkšķināja!

Nēēē!

Laura gandrīz vai skaļi iekliedzās. Viņa palika stāvam kāpņu vidū un kā zibens ķerta nespēja atraut skatienu no kolonnas galvas.

Lūkasam nepaslīdēja garām viņas pārsteigums. — Kas noticis? — viņš izbrīnījies apvaicājās.

— T-t-tas m-mi-milzis, — māsa stostījās un norādīja uz kolonnu.

Lūkass sekoja viņas skatienam. — Kas tad atkal viņam noticis?

— Kas noticis? — Laurai iešāvās prātā briesmīgas aizdomas.

— Vai tad tu neredzēji? — viņa neticīgi jautāja.

— Neredzēju? Ko tad neredzēju?

Vienu brītiņu Laura vēl domāja, vai nevajadzētu pateikt brālim, bet rad viņai drīz vien atausa gaisma, ka tam nebija jēgas — Lūkass viņai nenoticētu.

Neviens viņai neticētu!

Varbūt vienīgi Kaja.

Viņa žigli metās augšā pa kāpnēm. — Ai, neko. Nāc taču! — viņa uzsauca brālim pār plecu. — Vai arī tu taisies te palikt uz mūžīgiem laikiem?

Ieejas hallē, no kuras atzarojās gaiteņi uz mācību telpām un pacēlās kāpnes uz citiem stāviem, valdīja tumsa. Pa šaurajiem lodziņiem ieplūda tikai blāva gaismiņa, griestu lampas nebija ieslēgtas, un, saprotams, nedega ari elektriskās svecītes lielajā Ziemassvētku eglē, kas stāvēja halles vidū. Atila Morduks, saimniecības pārzinis, bija ļoti taupīgs vīrs. Tādēļ gaiteņus mācību stundu laikā neapgaismoja. Pašreiz nebija redzama ne dzīva dvēsele. Laurai un Lūkasam šķērsojot halli, viņu soļi klaudzēja pret akmens grīdas plāksnēm, un nāsīs iecirtās flīžu spodrināmā līdzekļa kodīgā dvaka.

Tieši pretī ieejas durvīm karājās milzīga eļļas glezna. Tajā bija attēlota jauna, skaista sieviete garā, baltā tērpā, viņai pie kājām gulēja milzīgs, melns vilks. Sievietes seja bija bāla, un viņa izskatījās nobēdājusies. Traki nobēdājusies, itin kā pasaulē nebūtu nekā, kas viņu spētu iepriecināt. Laura no vecākajiem skolēniem bija dzirdējusi, ka sievieti gleznā saucot par Silvu un ka viņa dzīvojusi nežēlīgā bruņinieka Rāvenšteina laikos. Acīmredzot viņai bijis šausmīgs liktenis, tas izskaidroja viņas dziļās skumjas.

Laura bez kāda nolūka pameta skatienu uz gleznu, un viņai likās, ka jaunā sieviete viņā pārmetoši noraugās.

Meitene sarāvās, apmulsusi noskurināja galvu un samirkšķināja acis. Bet, vēlreiz paskatoties gleznā, viss izskatījās tāpat kā allaž.

Kā gan citādi, Laura nodomāja. Vēl tikai trūka, lai vilks sāktu gaudot, bet tad es vismaz zinātu, ka esmu sagājusi sviestā. Bet dzīvnieks nekustīgi kā jēriņš gulēja pie savas daiļās pavēlnieces kājām, neizdvesdams ne skaņas. Kā gan lai viņš to varētu, Laura uzelpoja un veikli devās tālāk.

Zem gleznas brāļa un māsas ceļi pašķīrās. Lūkass nogriezās pa kreisi uz zēnu pusi, Laura devās pa labi uz meiteņu spārnu.

Piepeši Lūkasam kas iešāvās prātā. — Pagaidi brītiņu, Laura! — viņš iesaucās.

Laura pārsteigta apstājās, un Lūkass piesteidzās viņai klāt. Viņš noņēma no pleciem mugursomu un sāka tajā rakņāties. Pēc īsa mirkļa izvilka dāvanu papīrā ietītu sainīti. Brīdi vilcinājies, viņš to pasniedza māsai.

— Gandrīz vai būtu aizmirsis, — viņš sacīja. — Dāvana dzimšanas dienā. Manējo taču tu pieņemsi, vai ne?

Laura pasmaidīja un iegrūda Lūkasam sānos draudzīgu dunku.

— Skaidrs, aitasgalva! Tu taču tikpat ļoti vēlies, lai tētis pie mums atgrieztos!

Viņa paņēma dāvanu no brāļa rokas. — Paldies! Vai man tūlīt izsaiņot, vai arī varu to darīt savā istabā?

— Vari arī istabā, — Lūkass augstsirdīgi reica. — Tu jau tāpat zini, kas tur ir!

Laura pamāja. Protams, ka viņa zināja — jaunais “Harijs Poters”. Viņa to tik karsti bija vēlējusies.

Gandrīz tikpat karsti kā to, lai tēvs atgrieztos.

5. nodaļa TUMŠIE SPĒKI

Kad Mariuss Leanders atguva samaņu, tūlīt pat atgriezās sāpes. Mugura dega kā ugunī un šķita, ka pāri vaigiem plūst kvēlojošas lavas straumītes. Nežēlīgie pātagas cirtieni, ar ko viens no pazemes cietuma uzraugiem viņu bija pamielojis iepriekšējā naktī, bija sacaurumojuši ādu, izķēmojuši seju un pārvērtuši muguru par vienu vienīgu degošu brūci. Viņam vēl bija paveicies, jo kāda līdzcietīga kalpone bija apžēlojusies par viņu. Kad cietumsargs beidzot bija licies mierā un pametis Mariusu likteņa varā, viņa bija ielavījusies netīrajā kamerā un apkopusi viņa savainojumus. Viņa bija apturējusi asinis, iztīrījusi brūces un tad notriepusi tās ar savāda paskata ziedi. Kad viņš bija apvaicājies par rās sastāvu, viņa bija atčukstējusi, ka tas esot maisījums no dziedinošiem māliem un dažādām zālītēm, kas aizkavēšot iekaisuma veidošanos. Jo iekaisušas brūces nozīmētu drošu nāvi. Tas bija beidzamais, ko viņš bija sapratis, iekams zaudēja samaņu.

Mariuss Leanders nopūtās. Atkal ienāca prātā sievietes vārdi. Viņa sajēga par medicīnu gan nebija liela, bet nevajadzēja būt ārstam, lai noprastu, ka šajā kamerā pastāvēja nopietna iespēja inficēties.

Tik nopietna, ka tas bija bīstami dzīvībai.

Nu jau gandrīz gadu Tumšie Spēki viņu turēja ieslēgtu Tumsas cietokšņa pazemes cietumā, kuram nebija logu. Zemais būcenis bija mitrs un netīrs, un tajā čumēja un mudžēja dažādi kukaiņi. Blusas un blaktis, prusaki un zirnekļi bija viņa sabiedrība dienas laikā, žurkas un peles apciemoja naktīs. Ņemot vērā sadistiskā uzrauga sagādātās brūces, inficēšanās šķita neizbēgama. Mariuss Leanders varēja vien cerēt, ka noslēpumainā mikstūra patiešām iedarbosies. Taču iespējams, ka tam nebija lielas jēgas. Pat tad, ja viņš pārciestu sitienu nodarītās sekas, varēja gadīties, ka viņam nāksies dzīvam sapūt šajā pagrabā.

Un kurš gan lai viņu atbrīvotu?

Mariuss vēlreiz izdvesa skaļu vaidu. Viņam nebija ne jausmas, cik ilgi bija gulējis bezsamaņā. Kamerā allaž valdīja krēsla, tā ka viņam jau sen bija pazudusi jelkāda laika sajūta. Viņš gandrīz vairs nemanīja arī sēra dvaku, kas sākumā bieži vien bija izraisījusi nomācošu nelabumu un sliktu dūšu. Beidza nost tikai pagraba nepanesamā, mirrā kvelde. Droši vien viņš nekad pie tās nepieradīs. Sviedri straumēm plūda pār seju, un krūtis spieda mokošs slogs. Viņš ar pūlēm tvēra pēc gaisa. Šķita, ka mutē mēles vietā atrodas savēlusies, veca zeķe. Viņam slāpa, šaušalīgi slāpa. Cerams, ka krūzē, kas stāvēja uz rupji tēstā koka galda pie režģiem, vēl ir ūdens.

Elsdams pūzdams Mariuss Leanders piecēlās no guļvietas, kas bija klāta ar appelējušiem salmiem. Pirmajā mirklī viņam likās, it kā viss ķermenis būtu pārvērties par vienu vienīgu dzeļošu sāpi. Karra dzīsliņa dega kā elles ugunī. Piespiedis sevi spert pirmo soli, viņš juta, ka sāpes pamazām atlaidās. Viņš uzmanīgi lika kājas uz priekšu un ar pūlēm tuvojās koka galdam. Kailās pēdas noplakšķēja uz raupjās akmens grīdas, pāri labajai kājai aizrāpoja zirneklis, bet pele satraukusies paskraidīja apkārt un pazuda caurumā.

No gaiteņa kameru atdalīja režģi, ko veidoja metāla stieņi rokas dilba resnumā. Durvis bija aizslēgtas ar divām atslēgām. Par bēgšanu nebija ko sapņot, turklāt Mariusu Leanderu nepārtraukti uzraudzīja. Gaitenī pie kameras statīvā bija iesprausta lāpa. Tā apgaismoja koridoru un meta blāvu atblāzmu arī lielākajā kameras daļā. Zem lāpas stāvēja mazs galdiņš ar diviem koka ķeblīšiem, uz kuriem parasti sēdēja abi cietumsargi. Tagad gan pie galda snauduļoja tikai viens no lempīgajiem puišiem.

Iespējams, ka viņa biedrs, kas mazliet pievilka kreiso kāju, šobrīd pārbaudīja otru pagrabu, pārliecinādamies, vai viss kārtībā un vai visi cietumnieki ir droši ieslodzīti. Bez šaubām, Mariuss Leanders to varēja vienīgi pieņemt. Jo viņš nezināja, vai ir vēl citi ieslodzītie, un, ja ir, tad cik daudz. Blakus kameras katrā ziņā bija tukšas, vismaz no turienes nedzirdēja ne skaņas. Tomēr viņš nezināja, kā izskatās attālākajās kamerās. Mariuss gan atcerējās, ka reiz naktī bija dzirdējis kāda vīrieša šaušalīgos kliedzienus, bet tas jau bija pirms krietna laika. Kopš tās reizes viss bija klusu.

Klusu kā kapā.

Uzraugs pacēla galvu, pamanījis sakustēšanos kamerā, un brīdi aizdomīgi pavērās ieslodzītajā ar visām trim acīm. Tāpat kā kolēģis, arī viņš bija trejacis. Pieres vidū viņam bija vēl trešā papildu acs. Šī trešā acs arvien bija nomodā, kad parastais acu pāris bija aizvērts, tā ka uzraugs varēja uzraudzīt ieslodzīto pat gulēdams. Šī iemesla dēļ Tumšie Spēki rrejačus labprāt izmantoja sardzē vai par izlūkiem karagājienos. Pirmo reizi sastopot trejaci, Mariuss bija drausmīgi pārbijies, bet pa šo laiku viņš jau bija pieradis pie to izskata.

Trejacim bija pamatīgi maisiņi zem izvalbīto vardes acu pāra, kuru plakstiņus gandrīz vai nevarēja saskatīt. Tādēļ Mariuss viņu bija nokristījis par Kātiņaci, bet paklibo kolēģi par Klibkāji, lai abiem uzraugiem, kas bija viņa vienīgā sabiedrība, būtu vismaz vārds. Priekšā stādījušies viņi nebija.

Kātiņacis drūmi pavērās Mariusā. Ieraudzījis, ka gūsteknis vēlas tikai padzerties, viņš nomierinājās. Zem šķībā deguna pazibēja izsmējīgs smīns. Tad viņš novērsās un garlaikoti blenza tukšumā.

Mariuss neļāvās sevi maldināt: viņš bija drošs, ka Kātiņacis tomēr sekoja katrai viņa kustībai ar trešo aci. Galu galā viņš spēja to grozīt neatkarīgi no abām pārējām acīm, tādējādi skatoties divos dažādos virzienos.

Beidzot Mariuss bija sasniedzis galdu ar ūdens krūzi. Viņš satvēra to abām rokām un ar mokām pacēla pie lūpām. Tad dzēra kāriem malkiem.

Ūdens! Nekas nebija gardāks par vēsu ūdeni.

Dzesējis degošās slāpes, viņš tūliņ pat sajutās labāk. Skaidrs, mugura vēl joprojām smeldza, bet gan jau viņš pārcietīs sāpes. Vienkārši jāiztur! Nedrīkstēja padoties, jo citādi viss būs zaudēts, un viņš nekad neizies dzīvs no cietuma. Šo gandarījumu viņš saviem mocītājiem nedrīkstēja sagādāt nekādā ziņā. Visbeidzot, Laurai bija vajadzīga viņa palīdzība.

Laura.

Atkal bija klāt mokošas domas.

Cerams, ka viņa bija sapratusi un arī paturējusi prātā, ko es viņai naktī sacīju! Kaut nu man būtu dāvāts mazlier vairāk laika! Kaut šis nolādētais uzraugs būtu vienu vienīgu minūti vēlāk atklājis, ka esmu devies sapņu ceļojumā! Tikai vienu minūti — un es būtu Laurai pateicis, kur paslēpts Dūmākonis, Čukstošā migla. Bez Dūmākoņa viņa nespēs nemanīta iekļūt kapenēs. Nekad! Un tad viņai neizdosies veikt savu uzdevumu — un viss būs vējā.

Piepeši Mariuss vairs nebija īsti pārliecināts, cik daudz bija paguvis Laurai izstāstīt viņas istabā sava īsā apmeklējuma laikā. Vai ar viņa norādījumiem bija gana? Varbūt tie bija tik trūcīgi, ka Laurai nebija nekādu izredžu izdarīt pareizos secinājumus? Lai kā arī Mariuss lauzīja galvu, viņš vairs nespēja skaidri atcerēties, ko bija meitai pateicis, iekams trejača zvēriskie pātagas cirtieni pazemes kamerā viņu bija izrāvuši no transa, piepeši apraujot ceļojumu sapnī.

Varbūt viņam mēģināt doties vēl vienā sapņu ceļojumā, lai Lauru apciemotu vēlreiz? Drošības labad, kaut arī Klibkājis viņu, iespējams, sasistu līdz nāvei. Laurai savs uzdevums bija jāpaveic, neraugoties ne uz ko, — galu galā no tā bija atkarīgs Zemes un arī Avanterras liktenis!

Kātiņacis un Klibkājis viņu gan uzmanīja vēl modrāk nekā līdz šim. Bet kālab lai otrreiz neizdotos tas, ko vienreiz viņš jau bija dabūjis gatavu? Vienkārši jāmēģina!

Pēc šīs domas Mariuss Leanders uzreiz sajutās krietni labāk.

Turklāt viņam pēkšņi ienāca prātā, kā pārspēt viltībā abus cietumsargus, par spīti viņu trim acīm. Skaidrs kā diena — tas nevarēja neizdoties!

Te viņš izdzirda gaitenī dunam soļus, kas strauji tuvojās. Kātiņacis kā atsperes rauts pietrūkās kājās no ķeblīša un nostājās miera stājā. Mariuss Leanders saintriģēts vērās cauri dzelzs režģim. Gaiteņa blāvajā gaismā varēja samanīt trīs stāvus, kas nāca tieši uz viņa kameru.

Pirmais bija stalta auguma vīrietis. Kaut arī viņam mugurā bija garš, melns apmetnis, nebija nekādu šaubu, ka viņš ir ārkārtīgi spēcīgs un muskuļains. Turklāt viņam piemita tāda vīra izlēmīgā gaita, kurš pieradis iet pāri visiem šķēršļiem. Lāpa viņa rokā ne rikai apgaismoja ceļu, bet arī meta gaišu atblāzmu uz vaigiem. Seja ar ērgļa degunu un sakniebtajām, šaurajām lūpām bija miroņbāla, taču acis liesmoja sarkanā kvēlē. Mariuss Leanders šo vīrieti vēl nekad nebija sastapis. Tomēr, ieraudzījis milzīgo zobenu, kas šūpojās svešajam pie sāniem, viņš zināja, kas tas bija — Borborons, Melnais hercogs — tumsas karapulku varenais barvedis.

Laura dzīvoja galvenās ēkas ceturtajā stāvā. Istabiņa bija maza, toties omulīga un tāpat kā gandrīz visas Rāvenšteinas istabas paredzēta diviem iemītniekiem. PaJabi un pa kreisi no durvīm stāvēja gultas, skapji un plaukti, pie loga piestiprinātā lielā plāksne noderēja par rakstāmgaldu. Pie tās bija novietoti divi krēsli. Brīvās vietas pie sienām greznoja filmu plakāti un popmūzikas zvaigžņu, kā arī vaļu un delfīnu fotogrāfijas.

Kad Laura ienāca istabā, Madonna pa radio vilka viņai pretī: “Bye bye, Miss American Pie...”. Kreisajā pusē gultā pie sienas uz vēdera gulēja apaļīga meitene ar rudiem matiem princešu cirtās. Viņa bija noliekusi galvu pār biezu grāmatu, bet kājas šūpojās mūzikas ritmā. Labā roka taustījās driskainā sudrabainā papīrā pēc pamatīgas šokolādes tāfelītes niecīgajām atliekām, nolauza gabaliņu un iebāza to mutē.

Laurai vajadzēja pasmaidīt. Kā jau bija sagaidāms, Kaja Lēvenšteina, viņas draudzene, atkal bija nodevusies abām savām iemīļotajām nodarbēm — lasīšanai un ēšanai. — Cau, Kaja! — viņa padeva sveicienu.

Kaja — patiesībā gan viņu sauca par Katarīnu, bet visi lietoja tikai mīļvārdiņu — apgriezās apkārt. Bālajā sejā, kuru bija apšļakstījuši neskaitāmi vasarraibumi, atplauka smaids. Mute un zods bija notraipīti ar šokolādi. Gremodama pilnu muti, viņa atbildēja nesaprotamām skaņām: — Fau, Fauva!

Laura uzreiz saprata draudzenes sveicienu.

Kaja aizcirta grāmatu, apvēlās uz muguras un tusnīdama piecēlās. Nākdama pretī Laurai, viņa aši norija šokolādes kumosu. Tad pastiepa Laurai pretī roku.

— Apsveicu dzimšanas dienā! — viņa teica. Mazliet pārspīlēti viņa apkampa Lauru, pacēlās pirkstgalos — būdama viena vecumā ar Lauru, Kaja bija mazāka par krietnu galvastiesu — un uzspieda uz vaiga skaļu buču, kas atstāja pamatīgu šokolādes plankumu. Laura notīrīja vaigu, kamēr Kaja aizbrida līdz savai gultai, atvēra naktsskapīša atvilktni un izņēma glīti iesaiņotu dāvanu.

— Tas tev, Laura, — viņa sacīja un, starojoši smaidot, tuvojās draudzenei. Diemžēl Kajas uzmanībai paslīdēja garām pašas ziemas zābaki, kas mētājās istabas vidū, un viņa paklupa. Sainītis izkrita no rokām un noplakšķēja Laurai tieši pie kājām.

— Tfu! — Kaja nosodījās un, juzdamās neērti, pasmaidīja.

Laura tik tikko manāmi pašūpoja galvu. Mana vecā tūļa, viņa

nodomāja.

Kajai bija ne tikai divas kreisās rokas, bet arī divas kreisās kājas. Un, kaut arī Laura nu jau četrus gadus dzīvoja ar viņu vienā istabā un pa šo laiku Kaju bija traki iemīļojusi, meitene allaž no jauna brīnījās par viņas neveiklību. Laura tomēr mēģināja izlikties, ka nekas nebūtu noticis. Viņa, neko neteikusi, pieliecās, pacēla dāvanu un izsaiņoja. Tā bija grāmata.

— “Princese līgava”, — Laura nolasīja. — Fantastiski!

Kajai piemita tā pati kaislība, kas Laurai — aizraujošas grāmatas. Vienalga, vai runa bija par dēku vai fantāzijas romānu, pasakām, teikām vai leģendām — ja kāda grāmata bija saistoša, draudzenes lasīdamas spēja aizmirst visu pārējo. Diemžēl pēdējā mācību gadā tā bija atgadījies pārāk bieži. Viņas labprātāk iegrima romānos nekā mācību grāmatās, tūdaļ dabūdamas par to samaksāt: abas bija nesekmīgas un palika uz otru gadu.

Kaja nogaidoši pavērās draudzenē. — Ceru, ka tev patiks?

— Noteikti, — Laura atteica, — to es jau sen gribēju izlasīt. Bet atceries, ko mēs apņēmāmies: šogad skolas darbi būs pirmajā vietā, un tikai tad viss pārējais!

Kaja pamāja, tomēr viņas sejas izteiksmē diez kāda sajūsma vis neatspoguļojās. Kamēr Laura nolika dāvanu, noņēma mugursomu un novilka sarkano jaku, sākdama stūķēt skapī savas mantas, sproggalvainā būtne ar pūlēm ierāpās atpakaļ gultā, atbalstīja muguru pret sienu un gaidoši paskatījās draudzenē. — Kā tev gāja pa nedēļas nogali? — Kaja, manāmi aizelsusies, vaicāja. — Stāsti taču!

Laura norūpējusies nolūkojās draudzenē. Acīmredzot ar mazo izkustēšanos bija gana, lai viņai rastos aizdusa. Kaja sēdēja tieši zem plakāta ar kupraino vali, un viņai virs galvas šūpojās jautrs istabas rotājums ar vaļiem — proti, Kaja fanoja par vaļiem. Klasē daži gan runāja, ka ar viņas resno-figūru cits nekas neatliekot, kā sajūsmināties par šiem iespaidīgajiem jūras iemītniekiem. Tas bija ne tikai riebīgi, bet gan, saprotams, arī nenormāli pārspīlēti, tā domāja Laura. Kajai nepiemita ne mazākā līdzība ar vaļiem, kā tie ķēmi apgalvoja — augstākais, tikai pavisam mazdrusciņ.

— Nu, plāj tik vaļā! — Kaja nepacietīgi skubināja. — Kaut ko taču pa abām pēdējām dienām tu arī piedzīvoji?

— Hmm, — Laura novilka. — Nebija pārāk forši. Kā jau parasti. Pamāte kā vienmēr bija sastresojusies — iedomājies, šoreiz gribēja mūs aizstiept uz koncertu ar kantātēm!

— Nevar būt!

— Var gan! Vājprāts, ne?

Kaja centīgi pamāja ar galvu. — Ja tā padomā, kādā bezjēgā jūs esat iekūlušies ar savu pamāti, tad reizēm es pat priecājos, ka maniem vecākiem priekš manis vispār nepaliek laika, — viņa sacīja.

— Varbūt tev taisnība, — Laura domīgi atbildēja. — Un skaidrs, ka mēs arkai sakašķējāmies. Kā vienmēr. Kā redzi, man bija pilnīgi normāla nedēļas nogale.

Bet te viņai iekrita prātā vēl kas. — Kad vakar biju izjādē, rad... — Laura vilcinājās. Vai stāstīt Kajai, kas viņai bija gadījies izjādes laikā? Vai to, kas bija noticis nakti? Un par akmens milzi?

Labāk jau ne!

Pretstatā Sajellai un Lūkasam draudzene viņai noteikti noticētu. Turklāt vēl katram vārdam, par to Laura it nemaz nešaubījās. Taču jau nākamajā dienā internātā visi zinātu vissīkākās detaļas. Jo, lai cik jauka arī būtu Kaja un lai cik ļoti uz viņu arī varētu paļauties, tikpat ļoti viņa nespēja kaut ko paturēt pie sevis. Lauras piedzīvojumi vārds vārdā tiktu izpausti tālāk. Un to nu Laurai nepavisam nekārojās. Tālab viņa nolēma, ka labāk paklusēs. Vismaz sākumā.

— Kas tad notika tavā izjādē? — Kaja neatlaidās.

— Ēēē, — Laura stostījās. — Eēē... tur bija tikai... nu, Viesulis... viņš...

— Nu, kas tad?

Laura drudžaini meklēja ticamu izskaidrojumu. Piepeši ienāca prātā avārijas meli.

— Viņš... viņš pazaudēja pakavu! Paklupa un mani gandrīz vai nometa zemē!

— Bet galu galā nenometa, ja? — Kaja jautāja un savilka neticīgu grimasi.

Laura papurināja galvu. — Nē, — viņa steidzīgi attrauca un tad aši iesprauda savu jautājumu, lai draudzeni pievērstu citām domām: — Un kā tad gāja pa Rāvenšteinu? Ko tu sadarīji nedēļas nogalē?

Iekams Kaja paguva atbildēt, Lauras skatiens pievērsās pulkstenim. — Oho! Tik vēls! Man pirms mācībām vēl ātri jāaizskrien pie Aureliāna! — Tad viņa steigšus pielēca kājās un izgāja no istabas.

Kaja noraudzījās draudzenei pakaļ. Viņa nezināja, kāpēc, bet šodien Laura kaut kā likās savāda. Pavisam citāda nekā parasti. Turklāt viņai taču bija dzimšanas diena.

Jocīgi, Kaja nodomāja. Un meitene, kaut arī nezinādama, kālab, bija pilnīgi droša, ka kaut kas atgadījies.

Kaut kas te nebija kārtībā.

Melnais hercogs un viņa pavadoņi bija pienākuši pie kameras, un tagad Mariuss varēja saskatīt arī abus pārējos stāvus. Viņam par izbrīnu viena no tiem bija gara auguma sieviete. Smaragdzaļā kleita, kas cieši piekļāvās augumam, darīja viņu līdzīgu ķirzakai. Arī acis ar šaurajām zīlītēm dzeltenajās varavīksnenēs atgādināja rāpuli. Seja, ko iekļāva piķa melnie mati, bija bāla un sastingusi, tajā neizpaudās nekādas izjūtas.

Vīrietis viņai pie sāniem bija aplicis koši sarkanu apmetni ar lielu kapuci, kas aizsedza seju, tā'ka tā palika tumsā un nebija redzama. Tomēr Mariuss Leanders pārbijās gandrīz līdz nāvei, jo viņš atcerējās, ka šādus apmetņus ar kapucēm nēsāja tikai izdaudzinātie furhuri. Šiem melnajiem burvjiem piemita neizmērojams spēks, un visi no viņiem baidījās kā no uguns.

Kādēļ gan, augstā debess, Melnais hercogs līdzi bija atvedis furhuru?

Borborons deva mājienu Kātiņacim atvērt kameru, un trejacis trīcošiem pirkstiem atkabināja no jostas atslēgas. Režģotās durvis čīkstēdamas atvērās, un apmeklētāji ienāca kamerā. Melnais hercogs nostājās tieši pie Mariusa, izstiepa lāpu un turēja to gūstekņa izmocītās sejas priekšā.

Mariuss apžilbis soli atkāpās un aizmiedza acis. Melnais hercogs viņu nopētīja, palsajā sejā neparādoties ne kripatai aizkustinājuma vai pat līdzjūtības. Tad viņš pāri plecam pameta žiglu skatienu uz Kātiņaci, kas stāvēja atvērtajās kameras durvīs, un no jauna pievērsās ieslodzītajam.

— Vai viņi tevi nebrīdināja? — viņš aizsmakušā balsī noprasīja.

Mariuss neatbildēja. Skaidra lieta, ka abi kalpi viņam bija

piedraudējuši ar briesmīgu sodu, ja nu viņš dotos sapņu ceļojumā. Bet tas nebija nekāds attaisnojums zvēriskajai piekaušanai. Turklāt viņš nevarēja ciest, ka svešinieki viņu bez ceremonijām uzrunāja ar “tu”.

— Tu tātad labāk gribi klusēt? — Borborons turpināja. — Labi, kā nu vēlies. Es jau arī nebiju domājis, ka ļausies sevi iebiedēt. Abi miegamices tevi diez ko neapgrūtināja — turklāt viņi bija brīdināti, ka šonakt tu noteikti mēģināsi to darīt. — Viņš teatrāli nopūtās. — So kļūdu viņi otrreiz vairs nepieļaus.

Melnā hercoga sejā parādījās smīna atblāzma, un Mariuss pamanīja, ka Kātiņacis nobāl. Trejacim gan, tāpat kā pārējiem viņa ciltsbrāļiem, bija visai lēna domāšana, tomēr pat ar aprobežoto saprātu bija gana, lai apjaustu, ka šī nevērīgā piezīme nozīmēja nāves spriedumu viņam un kolēģim.

— Protams, par nepaklausību dabūsi samaksāt arī tu pats! — Melnais hercogs turpināja, pievērsdamies Mariusam. — Kaut gan, — viņš pārtrauca un savilka lūpas platā smīnā, — īstenībā mums vajadzētu tev vēl pateikties! Tu taču mums atvedi suvenīru no sava brauciena uz Cilvēkzvaigzni.

Mariuss nesaprata, par ko Borborons runāja. Suvenīru, viņš prātoja. Kādu vēl suvenīru?

Melnais hercogs vērsās pie sievietes, kas stāvēja viņam līdzās.

— Nu, Sirīna, vai parādīsi un pateiksi viņam paldies par vērtīgo mantiņu?

Sieviete atbildēja Melnā hercoga smīnam un rad pienāca Mariusam tuvāk. Viņa atpogāja tērpa augšējo pogu un pavēra apkakli, lai Mariuss varētu redzēt rotu, kas karājās viņai kaklā. Tā bija vienkārša ķēdīte ar zelta amuletu.

Ieraudzījis Laika ratu, Mariuss atskārta, cik šausmīgu kļūdu bija pieļāvis. Viņš neviļus atrāvās un sāpēs ievaidējās. Ak, nē! Kaut viņš savā sapņu ceļojumā nebūtu ņēmis rokā to ķēdīti!

Ķirzakai līdzīgā sieviete ar miroņbālo seju vēroja viņu ar saltu skatienu. Dzeltenajās reptiļa acīs parādījās izsmiekls. — Negrem-zies nu, — viņa ņirgājās. — Pat ar rotu tava meita nebūtu varējusi paveikt uzdevumu. Nekad! — Viņa pienāca Mariusam pavisam klāt, pacēla smailo zodu un ieskatījās viņam tieši acīs. Turpinot runāt, viņas balss ieguva šņācošu pieskaņu kā meža kaķim. — Laika rats manās rokās tiks paglabāts daudz labāk nekā pie tava izdzimuma un noderēs man kā nevienam citam!

Mariuss bija tuvu bezsamaņai. Bija noticis ļaunākais, kas vien varēja notikt — rota, kas Laurai būtu varējusi nākt talkā meklējumos, bija nonākusi tumšo spēku rokās, un viņš pie tā bija vainīgs.

Tikai viņš pats.

Gluži kā nojauzdama pašpārmetumus, kas urdīja Mariusu, baisā sieviete spalgi iesmējās, iekams novērsās no viņa un atkāpās malā, lai dotu vietu Borboronam.

Melnais hercogs smīkņādams nopētīja Mariusu. — Kaut gan tu mums esi izdarījis nenovērtējamu pakalpojumu, mēs, saprotams, nevaram riskēt un pieļaut, ka tu vēlreiz varētu mēģināt uzņemt kontaktus ar savu meitu.

Mariusā kūsāja dusmas. Nolādētais mērglis! Viņš ne tikai bija uzminējis, kas Mariusam bija padomā, bet vēl ņirgājās par viņa izmisumu! Bezspēcīgajā niknumā Mariuss izjuta kārdinājumu krist Melnajam pie rīkles. Bet tas nozīmētu pašnāvību. Viņš piespieda sevi savaldīties un nekustīgi raudzījās pretī sarkani kvēlojošo acu dzeļošajam skatienam.

— Tātad... jūs mani gribat nogalināt? — viņš vaicāja.

Melnais hercogs nosmēja aizsmakušus smieklus. — Nē. Ja mēs gribētu revi piebeigt, tas jau sen būtu noticis. Vienmēr taču var gadīties, ka reiz tu mums varētu noderēt. Piemēram, kā ķīla. Gadījumā, ja tavam skuķim nudien paveiktos, kaut arī ras ir pilnīgi izslēgts. Bet pie jums uz Cilvēkzvaigznes taču vienmēr saka “drošs paliek nedrošs”, vai ne?

— Ko... ko tad jūs gribat ar mani iesākt?

— Vai pats nevari izdomāt? Nepavisam ne? Tu taču noteikti būsi dzirdējis par pārakmeņojumu?

Mariuss Leanders sarāvās, it kā viņam būtu iespēris zibens.

Pārakmeņojums!

Skaidrs — skaidrs, ka viņš bija dzirdējis par šīm šaušalīgajām mocībām. Tās bija vēl ļaunākas nekā vismokošākā nāve. Tagad Mariuss Leanders arī atskārta, kāpēc bija atnācis furhurs. Jo tikai furhuri spēja cilvēkam uzlikt pārakmeņojumu. Mariuss gan nezināja, kā viņi to dara. Toties viņš lieliski zināja, ar ko šī procedūra beidzās: pārakmeņojumā cilvēks vairs nespēja pakustēties. Ne roku, ne kāju, nevienu muskulīti, pat ne sīkāko ķermeņa cīpsliņu. Turklāt viņš palika pie pilnas apziņas, un gars bija absolūtā nomodā. Nezinātājiem varēja likties, ir kā sastingušais gulētu nāvei līdzīgā komā. Drausms liktenis, kam pat nāve nespēja darīt galu. Jo pārakmeņotie nekad nenomira. Ja laikus neiedod zāles, tad viņu modrais gars līdz pat laiku beigām paliek ieslodzīts sastingušajā ķermenī. Taču pretlīdzekli zināja tikai furhuri.

Furhurs paspēra soli uz Mariusa pusi. Tagad Mariuss spēja saskatīt melnā burvja grumbaino seju. Dzeltenīgo ādu bija izraibinājuši neskaitāmi vecuma plankumi.

— Apgulies! — burvis piesmakušā balsī noķērca.

Mariuss vilcinājās.

— Dari, ko tev saka! — Melnais hercogs Mariusam uzbrēca, tad pārsteidzoši laipni turpināja: — Tas notiek tikai tavā labā, vari man ticēt. — Gandrīz vai likās, ka viņā piepeši pamodusies līdzjūtība pret gūstekni.

Mariuss Leanders pēc maza brītiņa, kājas vilkdams, aizgāja līdz guļvietai un apgūlās. Furhurs viņam sekoja. Viņš pavēra apmetni, izvilka mazu pudelīti ar indīgi zaļu šķidrumu un izvilka aizbāzni.

— Atver muti! — viņš pavēlēja.

Mariuss paklausīja. Furhurs pārliecās viņam pāri un uzpilināja gūsteknim uz mēles divus indīgi zaļos pilienus.

Tiem nebija nekādas garšas. Vispār nekādas. Pēc dažām sekundēm Mariuss juta, kā pa ķermeni izplūst patīkams siltums — un piepeši viņš vairs nespēja pakustēties. Viņš gribēja pacelt roku, taču tā vienkārši neizpildīja smadzeņu doto pavēli. Ar kājām bija tas pats. Visi locekļi bija paralizēti, nebija iespējama pat niecīgākā kustība. Kaut arī Mariuss bija pie skaidras apziņas, viņa ķermenis bija sastindzis kā akmenī. Nepanesamās sāpes gan bija pazudušas. Tomēr Mariuss par to spēja priecāties tikai īsu brīdi, jo doma, kas pazibēja viņa nomodā esošajās smadzenēs, sūrstēja daudz ļaunāk nekā visdraņķīgākās fiziskās mokas — viņš vairs nespēja palīdzēt

Laura pieklauvēja pie sekretāres kabineta durvīm, taču atbildes nebija. Viņa pieklaudzināja vēlreiz — nekādas reakcijas.

Meitene piesardzīgi nospieda durvju rokturi, lēnām atvēra

durvis un ieskatījās istabā--tā bija rukša. Mīzelšteinas kundze,

internāta sekretāre bija kā ūdenī iekritusi. Viņas krēsls bija rukšs. Skaidrs, ka Mīzelšteinas kundze nebija nekāda Mīzelšteina. Viņas īstais uzvārds bija Mieze — Steina. Bet jau nākamajā dienā pēc stāšanās darbā rāvenšteinieši viņu bija apveltījuši ar šo iesauku.

Johaidī! Ja Mīzelšteina neparādīsies, tad viņa mani nevarēs pieteikt profesoram Aureliānam!

Jo tieši to šī pavecā kundzīte, kurai visnotaļ pietrūka humora izjūtas, uzskatīja par savu visnopietnāko uzdevumu. Viņa kā cerbers bija nomodā, lai neviens, iepriekš nepieteicies un nesaņēmis atļauju, netiktu direktora kabinetā, kas atradās aiz sekretāres istabas. Mīzelšteina visbiežāk uzvedās kā ievērojamas svētvietas apsargātāja, nevis gluži parasta skolas sekretāre.

Laura jau grasījās aizvērt durvis, kad viņai prātā ieskrēja vēl viena doma: ja jau Mīzelšteinas tur nav, tad viņa man nevarēs aizliegt pašai izmēģināt laimi, lai satiktu Aureliānu!

Laura ieslīdēja sekretāres kabinetā, aši šķērsoja telpu un jau stāvēja lielo ozolkoka durvju priekšā, kas veda uz direktora kabinetu.

Mazliet vilcinājusies, viņa pieklauvēja. Un tad vēlreiz, skaļāk.

— Lūdzu! — atbildēja zema balss.

Laura atvēra durvis un iegāja plašajā telpā.

Pretī uzvilnīja patīkams siltums. Pie divām kabineta sienām stāvēja plaukti, kas sniedzās līdz griestiem un bija pārpildīti ar grāmatām. Abas pārējās sienas līdz pusei bija klātas ar tumšiem ozolkoka paneļiem, virs tiem bija apmetums ar rupju faktūru. Pirms daudziem gadiem tā noteikti bija balta. Taču laika gaitā tas bija tapis krietni tumšāks. Toties lielās gleznas, kas bija piekārtas pie sienām un atainoja līdzšinējos internāta direktorus, skaidri izcēlās uz šī fona.

Kabineta vidū stāvēja iespaidīgs rakstāmgalds, arī no ozolkoka, un pie tā sēdēja — nē, ne jau internāta direktors Austrums Aureliāns, kā Laura bija domājusi, bet gan Dr. Kvintuss Tumšickis.

Dr. Tumšickis bija Lauras ķīmijas un bioloģijas skolotājs, vienlaikus būdams arī Rāvenšteinas direktora vietnieks. Kad meitene pienāca tuvāk, viņš pacēla acis no dokumenta, ko tobrīd lasīja, un paraudzījās Laurā.

Dr. Kvintusam Tumšickim bija jau gandrīz piecdesmit gadu, tomēr viņš izskatījās jaunāks. Viņa sejas vaibsti līdzinājās romiešu ķeizariem, ko Laura pazina no vēstures grāmatām. Dr. Tumšickis allaž bija viegli iededzis, un viņa tumšie mati, kuros vēl nevīdēja sirmums, allaž bija stilīgi apgriezti un nevainojami sasukāti. Kvintuss Tumšickis būtu bijis ārkārtīgi simpātisks vīrietis, ja vien viņa tumšās acis nebūtu tik dzeļošas, ka rās taisni vai caururba pretī stāvētāju.

Skolotājs nebija ne mazākā mērā pārsteigts par Lauras ierašanos direktora kabinetā.

— Laura Leandere? — viņš pajautāja, viegli pasmaidīdams un atsegdams zobus, kas bija tik balti un nevainojami kā televīzijas reklāmā. — Kā varu tev palīdzēt, Laura?

— Ē... mmm, — Laura stostījās, — īstenībā... īstenībā es gribēju satikt profesoru Aureliānu. Vai viņa šeit nav?

— Nav gan, — Dr. Tumšickis atbildēja, viegli pašūpodams galvu. Viņš izlikās, it kā gribētu pārlaist skatienu istabai. — Vai arī tu viņu varbūt vari te ieraudzīt? — Smalkā ironija viņa balsī bija nepārprotama.

— Kur tad ir profesors Aureliāns?

— Godājamais kolēģis kopš vakardienas ir saslimis, — Kvintuss Tumšickis paskaidroja, un Laura drusciņ nobrīnījās, ka viņa sejā atkal atplauka smaidiņš. — Un, atbildot uz tavu nākamo jautājumu, Laura, — nē, ārsts vēl nezina, kas tā par slimību.

Laura izbijusies viņā paskatījās. — Vai tad... ir tik ļauni?

Dr. Tumšickis paraustīja plecus. — Nav ne jausmas. Kā jau teicu — ārsts vēl neko tuvāk nav noskaidrojis. Kolēģim Aureliānam ir vispārējs vājums, tālab viņam tika parakstīts stingrs gultas režīms. Es pildīšu viņa pienākumus, līdz viņš atkal būs uz strīpas.

Laura norija siekalas. Satriekta viņa kādu brīdi raudzījās grīdā.

— Varbūt es tev varu palīdzēt, Laura? — direktora vietnieks pārtrauca klusumu. Viņa sejas izteiksmē bija jaušams kaut kas glū-nīgs.

— Nē, nē! Nepavisam. Vai... varbūt profesoru Aureliānu drīkst apciemot?

Kvintuss Tumšickis papurināja galvu. — Izslēgts! Pie viņa drīkst iet rikai ārsts un Mērija Morgana. Mis Mērija viņu aprūpē, kad viņai pašai nav stundu.

Tad vismaz viņš ir labās rokās, Laura nodomāja.

Mis Mērija Morgana bija internāta angļu un franču valodas skolotāja, un visi skolēni viņu bija ārkārtīgi iemīļojuši. Lielum lielais vairākums jauno sievieti gandrīz vai dievināja, un arī Laurai mis Morgana patika vairāk par citiem. Skolotājai bija maigs raksturs, viņa bija neizmērojami izpalīdzīga un pret visiem audzēkņiem izturējās taisnīgi. Mis Morgana noteikti arī parūpēsies, lai Austrumam Aureliānam nekā netrūktu.

— Vai ir jau zināms, cik ilgi profesoram...?

— Nē, Laura. Patlaban to vēl neviens nevar pateikt.

Protams, Laura nodomāja. Kā gan citādi? Ja vēl nav skaidrs,

kas viņam noticis.

Pavērusies Dr. Kvintusā Tumšickī un atvadīdamās, Laura apjauta viņa pārliecību, ka profesors tik drīz vis neatsāks pildīt savus pienākumus. Tā vien rādījās, ka viņš par to ir cieši pārliecināts.

Ne jau smaids nodeva viņa domas. Tās bija acis. Saltas acis.

Aukstas kā ledus.

Laura aizvēra sekretāres kabineta durvis un izgāja gaitenī. Koridors nebija kurināts. Laura viegli nodrebēja. Viņa aizpogāja jaku un, domās iegrimusi, devās uz klasi, neievērodama tumšo stāvu, kas bija ierāvies tumšā stūrī un vēroja viņu ar tikpat tumšu skatienu.

Tas bija Atila Morduks, Rāvenšteinas saimniecības pārzinis. Uz spēcīgā, īsā rumpja pleciem bija uztupināta pārsteidzoši liela galva. Iespaidīgais pauris bija kails kā boulinga lode, un arī uz apaļās sejas, kas līdzinājās pilnmēnesim, nebija atrodams ne sīkākais bārdas matiņš. Nebija pat nevienas pūciņas, pilnīgi nekā — Atilas vaigi un zods bija tik gludi kā zīdaiņa dibens.

Taču visuzkrītošākās bija viņa rokas. Tās bija tik garas, ka sniedzās turpat vai līdz ceļiem. Turklāt tās bija tik spalvainas, ka gandrīz vai likās, it kā tās klātu hieza, rūsgana vilna, kas tikpat krāšņi zēla arī plaukstu virspusē. Plaukstas bija nesamērīgi lielas. Ne nu gluži kā tualetes poda vāki, kā apgalvoja daži skolnieki, bet tomēr tik pamatīgas, ka Atila bez kādām pūlēm varēja ar vienu roku pacelt smago medicīnisko bumbu.

Atila Morduks jau bezgala ilgi strādāja Rāvenšteinā par saimniecības pārzini, un tikpat ilgi viņš bija arī skolēnu bieds. Seja viņam allaž bija briesmīgi saviebta. Neviens skolnieks nevarēja atcerēties, ka Atila Morduks kādreiz būtu iesmējies vai kaut vai novīpsnājis. Viņš vienmēr izskatījās tik nīgrs, it kā gribētu konkurēt ar vissmagākā metālroka grupām. Lielākā daļa zēnu un meiteņu pārbijās, jau viņu ieraugot, un grieza ceļu.

Laura bija gandrīz aizgājusi līdz gaiteņa galam, kad Atila Morduks uzmanīgi pavērās uz visām pusēm. Tad arī viņa masīvais ķermenis sāka kustēties. Kaut arī viņš gāzelējās kā jūrnieks, kas nule izkāpis krastā, viņa gaita bija neparasti izveicīga un lunkana. Nesaceldams ne mazāko troksnīti, viņš sekoja Laurai, kas neko nenojauta.

Morvena bez žēlastības skubināja savu divradzi. — Uz priekšu, Fejumīla, kusties uz priekšu, — dziedniece sauca, aurojošajam vējam cērtoties sejā. Fejumīla pacēla galvu, saules gaismā iemirdzējās abi smailie ziloņkaula radziņi viņai pierē. Viņa mazliet nosprauslājās un turpināja cīnīties caur sniegu, kas nu jau sniedzās gandrīz līdz vēderam. Zem biezās sniega kārtas šauro taciņu, kas veda augšup uz pāreju, tikpat kā nevarēja saskatīt. Turklāt tā bija tik stāva, ka pa to nevarētu uzkāpt gandrīz neviens zirgs. Fejumīlai, Morvenas divradzim, tā turpretim nesagādāja nekādas grūtības. Viņa bez pūlēm pieveica kāpumu, un neviens solis nebija kļūmīgs.

Divradži bija ne tikai izturīgāki par zirgiem, bet arī spēja izturēt lielāku slodzi nekā viņu kautrie radinieki — tramīgie vienradzi, kas nu jau bija kļuvuši par retumu, kurš sastopams tikai feju mežos. Turklāt divradži maigumā un jūtīgumā no viņiem gandrīz neatpalika. Briesmas tie nojauta jau labu brīdi iepriekš un tālab spēja no tām laikus izvairīties. Šī iemesla dēļ Morvena ceļojumos bija izvēlējusies jāt ar divradzi, un Fejumīla viņas uzticēšanos vēl nekad nebija piekrāpusi. Divradži orientējās sensenās takās, kas vijās caur Avanterras zemi, un spēja zinātājus nogādāt galamērķī krietni ātrāk un drošāk nekā citas radības. Galu galā slepenās takas bija ieminušas fejas, kuru aizgādībā gan vienradži, gan divradži pavadīja pirmos mēnešus pēc savas dzimšanas.

Sniegoto kalnu baltās galotnes mirdzēja agrīnajā rīta gaismā un atspoguļoja saules spozmi, kas rotājās starojoši zilajās debesīs. Vējš, kas dzenāja atsevišķus vētras mākoņus, bija ledaini auksts. Tas iesitās Morvenai sejā, un, pat cauri biezajam apmetnim, kurā viņa bija satinusies, vilka stindzinošs aukstums, kas valdīja neviesmīlīgajās Sniegoto kalnu gālēs. Arī vilnas lakats, ko viņa bija apsējusi ap galvu, gandrīz nesildīja.

Tomēr ne jau par aukstumu Morvena bija norūpējusies, bet gan par Gaismas glabātāju, kurš bija lielās briesmās. Taču vēl ļaunāk bija tas, ka viņai nāksies pievilt Paravaina cerības. Viņa saprata, ka bruņinieks no viņas gaidīja brīnumu. Tomēr, neraugoties uz lielisko dziednieces mākslu, viņa Elizionu nespēja izārstēt. Morvena varēja rikai remdēt viņa ciešanas un pēc iespējas aizkavēt sabrukumu. Bet tādēļ vispirms vēl bija jātiek līdz Blāzmo-raldai!

Iedomājusies par krāpšanu, ar kādu viņa bija aizvilināta no Grāla pils, Morvena iekaisa dusmās. Toreiz, kad uzradās šķietamais sūtnis no tēva, viņai nebija ne mazāko aizdomu. Tieši otrādi, šī vēsts bija visai apsveicams iegansts, lai pēc ilgajiem prombūtnes gadiem beidzot atgrieztos dzimtenē. Tikai tad, kad tēvs pārsteigts bija ar viņu sasveicinājies, Morvenai atausa gaisma, ka te kaut kas nav lāgā. Drīz vien virs Rumorrekas, tēva pils, bija parādījies Bultspārnis. Varenais ērglis, Gaismas sūtnis, bija pavēstījis, kas viņas prombūtnes laikā bija atgadījies Blāzmoralda. Protams, viņa uzreiz devās ceļā. Tēva piedāvājumu sūtīt līdzi dažus bruņiniekus par pavadoņiem, lai tie viņu aizsargātu, Morvena bija noraidījusi. Lielāks pulks lēnāk tika uz priekšu un vienīgi piesaistīja uzmanību. Turklāt rikai divradži spēja sekot apslēptajām takām.

Beidzot Morvena bija sasniegusi pārejas augstāko vietu. Viņa deva divradzim nelielu atelpu un paraudzījās ielejā, kurā viņas priekšā pavērās Pļavuzemes zaļie plašumi. Dziedniece nopūtās. Ceļš līdz Blāzmoraldai vēl bija bezgala rāls. Viņai vajadzēja ne tikai šķērsot Pļavuzemi un pārvarēt mutuļojošo Pērkoņupi. Pēc tam viņu gaidīja baisais Vizošais tuksnesis, kas laikam gan bija bīstamākais ceļojuma posms. Un visbeidzot vēl nāksies sveikā tikt cauri Tumšajai aizai.

Tāls un bīstams ceļojums. Ja neviens neaizkavēs, viņai vajadzēs vismaz četras dienas. Taču iespējams, ka tad Elizionam jau būs par vēlu palīdzēt. Morvenas vienīgā cerība bija jaunais tilts pār Pērkoņupi, kura būvi viņa līksmi bija vērojusi šurpceļā. Tas nozīmēja ievērojami īsāku ceļu un noteikti ietaupītu vienu dienu.

Vienu dienu, kas varēja būt izšķirīga Gaismas glabātāja dzīvībai. Morvena izlēmīgi iecirta piešus divradža sānos un jāja uz Pļavuzemes pusi.

6. nodaļa SLEPENS VĒROTĀJS

Priekšpusdiena Laurai aizritēja bez īpašiem starpgadījumiem. Mācības notika tikpat nejēdzīgi kā vienmēr. Lauras klasē bija astoņas meitenes un septiņi zēni, un lielākā daļa viņu apsveica dzimšanas dienā. Pat resnais Maksis Tālsmirdis, kurš parasti tikai burkšķēja viņai pretī un nepārtraukti krita uz nerviem, bija sasparojies uz pusdzīvu laimes vēlējumu.

Skaidrs, ka Maksi nesauca par Tālsmirdi, bet gan par Maksimiliānu Smirtālu. Nejaukā smaka, ko viņš vienmēr un visur izplatīja, bezveidīgās miesas īpašniekam ātri vien bija palīdzējusi tikt pie savas iesaukas. Maksis Tālsmirdis nevarēja ciest Lauru, jo Lauru necieta Ronijs Rīdels. Ronijs bija Makša labākais čoms un iepriekšējā gada klases vecākais. Jaunā mācību gada sākumā viņa klasesbiedri tomēr ar krietnu vairākumu un Ronijam par milzīgu pārsteigumu bija nolēmuši ievēlēt Lauru. Tas Roniju bija dziji aizskāris, jo Laura 7.b bija jauniņā, un kopš tās reizes viņš tikai meklēja iespēju, kā iegriezt. Protams, Ronijs bija to nedaudzo vidū, kas viņu neapsveica dzimumdienā.

Laura nespēja īsti koncentrēties mācībām. Prātā nāca domas par profesoru Aureliānu. Dīvaini, ka viņš tik pēkšņi sasirdzis. Vēl piektdien viņai pie skolotāja bija notikušas stundas, un tā vien šķita, ka veselība viņam turas kaulos labāk nekā jebkad. Protams, profesors jau bija gados, varbūt tā ap septiņdesmit, ja ne vēl vecāks. Taču Laura nespēja atminēties, ka viņš kādreiz būtu slimojis. Gluži otrādi — Aureliāns taisni vai plīsa no veselības, un, par spīti cienījamajam vecumam, viņš uz vingrošanas stieņa vēl spēja iztaisīt tādus apgriezienus, kādi izdevās reti kuram skolniekam. Arī Laurai ne. Turklāt fiziski viņa patiešām par veiklības trūkumu nevarēja sūdzēties. Un tagad šī kaite, par kuru pat ārsts nezināja, kas tā īsti bija ...

Dīvaini!

Skolotāji, kam Laura apvaicājās par profesora Aureliāna pašsajūtu, arī neko tuvāk nezināja. Pat Sņaucerpufam nebija ne jausmas. Šņaucerpufa īstais vārds bija Dr. Heinrihs Sneiders-Rufs. Viņš internātā bija vēstures skolotājs, pavecs vīriņš ar pliku pauri un vecmodīgām brillēm un par iesauku varēja pateikties savam nervozajam ieradumam skaļi ievilkt gaisu caur degunu. Parasti Šņaucerpufs bija lieliski informēts par to, kas notika Rāvenšteinā. Taču šoreiz pat viņš padevās. Tātad Laurai nāksies apvaicāties mis Mērijai, bet diemžēl viņai pie šīs skolotājas mācības notika tikai nākamajā dienā.

Varbūt arī Persijs Valjants kaut ko zinās pateikt. Fizkultūras skolotājs tāpat kā Mērija Morgana ļoti labi sapratās ar Austrumu Aureliānu. Laurai nebija paslīdējis garām, ka profesors izjuta īpašas simpātijas pret abiem jaunajiem skolotājiem. Reizumis pat likās, ka Aureliāns par viņiem rūpējas gluži kā tēvs. Tātad varēja gadīties, ka Persijs Valjants zinās ko konkrētāk.

Citādi viņai vienkārši nāksies mēģināt apciemot direktoru, neraugoties uz Dr. Kvintusa Tumšicka aizliegumu. Viņai noteikti vajadzēja aprunāties ar profesoru. Beidzot jānoskaidro, ko viņnakt nozīmēja tēva mīklainā parādīšanās. Viņai vajadzēja atklāt ar to saistīto noslēpumu.

Un Laura bija pārliecināta, ka tieši Austrums Aureliāns bija īstais cilvēks, kas spēja šai lietā nākt talkā, ja nu tas vispār bija iespējams.

Pirmkārt, tāpēc, ka viņai to bija sacījis tēvs.

Otrkārt, tāpēc, ka viņa to vienkārši zināja.

*

Kaja pēc pusdienām atlaidās gultā un nodevās grāmatai un gandrīz tikpat biezai šokolādes tāfelei, Laura paķēra sporta somu, paukošanās masku un floreti un steidzās uz sporta zāli.

Ģērbtuvē bija vēss, un gaisā jautās viegla sviedru smaka. Laura maķenīt noskurinājās, iekams uzvilka paukošanas tērpu.

Zālē neviena nebija. Tātad Persijs atkal kavēja. Neraugoties uz agro pēcpusdienu, telpā jau gandrīz bija tumšs. Par laimi, Laura zināja, kur atrodas slēdži.

Zāles labajā pusē iedegās griestu lampas. Gar priekšējo sienu uz grīdas bija izritināts paukošanas celiņš. Laura uzkāpa uz tā un sāka iesildīties.

Viņa mācījās paukoties jau kopš sešu gadu vecuma. Pamudi-nājums bija nācis no tēva puses. Sākumā meitene bija pakļāvusies viņa idejai bez lielas sajūsmas, bet ar laiku iemīļoja šo sportu. īpašu prieku un vienlaikus izaicinājumu sagādāja ātruma apvienojums ar eleganci, atlētiska veiklība kombinācijā ar prasmīgu taktiku.

Jau gadu, kopš tēva pazušanas, viņa ņēma privātstundas pie Persija Valjanta. To bija ierosinājis Persijs. Viņš bija sacījis, ka Laurai esot izcils talants, un nudien būtu žēl, ja viņa to neizkoptu tālāk. Viņš pats bija piedāvājis pasniegt šīs stundas — par baltu velti.

Laurai nebija divreiz jādomā, un viņa piekrita. Kopš tā laika viņa trīs stundas nedēļā trenējās kopā ar Persiju. Sākumā treniņš bija licies ļoti smags. Dažreiz viņa jutās tik pārgurusi, ka jau grasījās atteikties. Bet rad viņai allaž ienāca prātā tēvs. “Ja labi grib, tad visu var sasniegt,” viņš vienmēr bija teicis, “tas, kurš atkāpjas, paliek zaudētājos.”

Tādēļ arī Laura bija izturējusi, un nu jau smagie treniņi viņai sagādāja prieku. Viņa ikreiz līksmoja par paukošanas stundām pie jaunā skolotāja.

Un nu Persija vēl joprojām nebija.

Piepeši Laurai radās sajūta, ka viņu kāds novēro. Viņa burtiski izjuta sev pievērstu skatienu. Meitene pārtrauca stiepšanās vingrinājumus, piecēlās un pagriezās. Uzmanīgi nopētīja visu zāli. Taču tur neviena nebija. Lai kā Laura arī pūlējās, viņa nespēja nevienu ieraudzīt, arī zāles neapgaismotajā daļā ne. Acīmredzot viņa bija maldījusies. Paraustījusi plecus, viņa atsāka vingrinājumus un tālab nespēja saskatīt tumsnēju stāvu, kas tagad glūnēja paklāju grēdas aizsegā no rālākā stūra, nomērodams Lauru ar drūmu skatienu. Tūliņ pat slepenais vērotājs atkal paslēpās aiz paklājiem, jo otrā zāles pusē atvērās durvis. Ienāca jauns vīrietis.

Lauras sejā atplauka smaids, kad viņa ieraudzīja Persiju Valjantu. Staroja arī Persijs. Viņa atlētisko augumu tāpat iekļāva paukošanas tērps, masku viņš bija pasitis padusē.

Pienācis pie Lauras, viņš viegli paklanījās. — Esī laipnī svei-cīnatā, dārgā Laura, — viņš sacīja savā tikpat dīvainajā, cik jocīgajā runas veidā, — un pieņem manus vissirsnīgākos novelējumūs tavos šupla svētkos!

Laurai nācās pasmaidīt. Persijs Valjants bija no Francijas. Kaut arī viņš bija dzimis Burgundijā, vecāki viņam bija devuši senu bre-toņu vārdu Persevals. Tomēr radiem un draugiem tas šķita pārāk sarežģīts, un tā jau no agras bērnības visi viņu sauca tikai par Persiju. Vācu valodu viņš galvenokārt bija iemācījies, lasīdams savas mīļākās grāmatas — viduslaiku vārsmotos romānus un bruņinieku eposus. Persijs, raugi, bija kaislīgs viduslaiku fans. Ja viņam būru dota iespēja dzīvot kādā citā laikā, tad viņš, ne mirkli nedomādams, izvēlētos bruņinieku, ceļojošo dziedoņu un cēlo pil-skundžu laikmetu. Tas, saprotams, arī izskaidroja viņa lasāmvielas izvēli. Jo šīs valodas īpatnības nepārprotami bija atstājušas savas pēdas viņa vācu valodā, kas izteiktā franču akcenta dēļ skanēja vēl jocīgāk. Persijs to, protams, zināja, bet viņš nebūt necentās te kaut ko grozīt. Un būtu arī bijis žēl, Laura domāja. Persija runas veids izklausījās vienkārši jautri un viņai patika.

Īstenībā viņai Persijā patika viss.

Laura uzsmaidīja fizkultūras skolotājam. — Paldies, mesjē Valjant, — viņa atteica.

Jaunais cilvēks vēlreiz paklanījās.

— Vai tu man, necenīgajām, piedosī manū neverribū, ka likū gaidīt tik jaukai imdemoiselle kā tu?

Laura pasmīnēja. — Nekas, — viņa sacīja, — viss kārtībā!

Tad Persijs kļuva nopietns. — Nu labi, pietīks apmainīties vārdiem, nu es beidzot grribešū rredzēt darrbus, dārrgā Laurrā.

— Tikai mazu brītiņu! — Laura paspēra viņam soli tuvāk. — Kas noticis profesoram Aureliānam?

Parsijs sarauca pieri. — Neļauj rraizēm skumdināt sirdi, — viņš tad klusi atteica. — Mūsu godājamais prrofesors itin drrīzi atkal būs nostājēs uz veselibās takas!

— Bet kas tad viņam ir? Kādēļ neviens man to nevar pateikt?

— Jel vingrrinies pacetibā, Laura! — Persijs brīdināja. — Drrīz vien tu saprratisī. Un tagad sākam — tas pats vingrrinājums, kas pagājušo rreizī!

Viņš atglauda no pieres pagaros gaišos matus, uzlika masku un ar floreti rokā ieņēma pozīciju pretī Laurai. Arī Laura uzlika masku un satvēra ieroci labajā rokā.

Viņa bija gatava.

— En garcle^2! — atskanēja Persija balss, ko slāpēja maska, un tad gāja vaļā. Uzbrukums, atsitiens, pretuzbrukums. Florešu asmeņi dejoja gaisā, iemirdzējās griestu lampu gaismā un, atskanot gaišai, sidrabainai šķindoņai, atsitās viens pret otru.

Uzbrukums, atsitiens, pretuzbrukums — un tā visu laiku.

Lauras seju zem šaurās maskas pārpludināja sviedri, un elpa bija kļuvusi straujāka. Laura bija veikla un arvien paguva žigli izvairīties no Persija uzbrukumiem, tā ka paukošanas skolotājam neizdevās ieskaitīt trāpījumu. Tad viņa pati pārgāja uzbrukumā. Persijam vispirms itin labi izdevās to atsist, bet Laura nepadevās. Viņa paātrināja tempu.

Man viņš kaut kā jāpārsteidz, meitenei iešāvās prātā. Tai pašā acumirklī viņa zināja, kas darāms. Pēdējos trīs uzbrukumos viņa bija mēģinājusi skolotāju apvest ap stūri. Vienu vēzienu bija vērsusi pret ķermeņa augšdaļu, bet tad pēdējā brīdī panirusi zem

Persija ieroča, lai trāpītu viņam sānos. Un katrreiz Persijs bija atšifrējis šo plāniņu un bez pūlēm atvairījis uzbrukumu. Šoreiz viņai vajadzēja mēģināt citādi.

Laura izklupa divus soļus uz priekšu un pavicināja floreti uz Persija pusi. Viņš atsita pirmo cirtienu, bet Laura neatlaidās. Asmens atkal pāršķēla gaisu, no jauna notēmēja uz Persija krūtīm, bet tad, pēdējā brīdī...

Nē, šoreiz Laura netēmēja zem pretinieka ieroča, kā viņš to bija gaidījis. Viņš uzreiz izdarīja atvairīšanas kustību — un tādējādi krūtis bija neaizsargātas! Laura to tik vien bija gaidījusi — ātri kā zibens viņa pagrūda uz priekšu savu ieroci un trāpīja Persija stepētajai paukošanas jakai.

Trāpīts!

Persijs pacēla roku un norāva no sejas masku. — Bravo, Laura! — viņš elsdams sacīja. — Tev izdodas arrvien labāk. Un, kad...

Viņam šķita, ka ar acs kaktiņu ir samanījis melnu ēnu sporta zāles tumšajā pusē. Taču, pagriežoties uz to pusi un ieskatoties, tur neviena nebija. Lai cik rūpīgi viņš nenopētītu katru kaktiņu, neko nevarēja ieraudzīt.

Arī Laura noņēma masku. Uz sejas mirdzēja sviedri, un elpa bija aizrāvusies. Meitene jautājoši palūkojās trenerī: — Kas noticis, mesjē Valjant?

— Ess nezinū, — viņš attetca. — Domāju, ka esmu kādu ierraudzījis, bet laikam acis mani būs maldinājušas.

Viņš vēlreiz pārlaida skatienu pār otru zāles daļu. Vairākas sekundes Persijs raudzījās uz paklāju kaudzi — taču tur nekā nebija. Neviena. Persijs vēlreiz pagriezās, paspēra soli tuvāk Laurai, kad piepeši aizcirtās durvis. Fizkultūras skolotājs apmetās apkārt, un arī Laura ieskatījās zāles tālākajā stūrī, no kurienes bija nācis troksnis. Tur, pavisam tuvu paklāju krāvumam, sienā bija ierīkotas mazas rezerves durtiņas. Tās viegli vibrēja, it kā nupat būtu tapušas aizvērtas.

Persijs un Laura metās turp, skolotājs atrāva durvis, un abi raudzījās tumsā, kas savilkās arvien biezāka. Tomēr viņi nevienu vairs nespēja pamanīt. Slepenais vērotājs, lai kas viņš arī būtu, laikam gan bija izvēlējies aizsegu krūmos un tur arī pazudis.

Tad Laura gaisā sajuta savādu smaržu. Viņa paošņāja. Tā bija tikai viegla vēsmiņa, tā kā pēc trūdiem un tik tikko manāma, tomēr Laurai tā šķita pazīstama. Meitene bija pavisam droša, ka reiz to jau bija saodusi. Diemžēl viņa nespēja atcerēties, kad un kur.

Persijs Valjants domīgi noraudzījās tukšumā. — Rre nu, tatād man būs tikai licēs, — viņš nomurmināja. Tad paskatījās meitenē ar nopietnu skatienu.

— Tev man kaut kas svētī jāapsolā, Laura, — viņš sacīja.

— Solies pie savas dzivibās, ka busī uzmanīga, labī?

Laura pamāja. Kaut arī viņai nebija ne mazākās nojausmas, ko Persijs ar to bija domājis, meitene iekšēji juta, ka bija briesmās.

Lielās briesmās

Grāla pils virtuves spārna plašajā gaitenī valdīja rosīga kņada. Kalpones satraukti šaudījās šurpu turpu, kalpi stiepa maisus ar pārtiku, un bruņinieki, kuriem tobrīd nebija darba, iezagās virtuvē, lai patērzētu ar kalpotājiem vai notiesātu gabalu speķa vai maizes riku.

Alienora, rokā turēdama tukšu bļodiņu, gāja uz virtuvi, kad izdzirda brāļa balsi.

— Kuš! — Alariks nošņāca. — Kuš, Alienora!

Meitene ar gaišajām bizēm apstājās un pārsteigta raudzījās apkārt. Sākumā viņa krēslainajā gaitenī nespēja ieraudzīt Alariku, bet tad atklāja brāli. Viņš bija paslēpies aiz kādas kolonnas tumšā kaktā un pamāja māsai.

Alienora aši panācās tuvāk. — Ko tu gribi?

Alariks kreisajā rokā nesa svūpiju, glāstīdams to ar labo roku.

Zēns piesardzīgi paraudzījās apkārt, iekams pievērsās māsai. — Vai tev ir zināms, kas noticis ar Elizionu?

— Ar Elizionu? — Alienora bija pārsteigta. — Kāpēc tu tā vaicā?

— Tāpēc, ka šodien es viņu vēl neesmu redzējis, un visi, kam vien par viņu apvaicājos, izvairās no atbildes. Izlokās pat Para-vains, kurš allaž mani ir uzklausījis. Man liekas, no mums kaut ko slēpj.

Alienoras sejā parādījās izbrīns. — Ko tad?

— Nav ne jausmas. — Alariks sarauca pieri domīgās grumbiņās, bet svūpijs uzrāpās viņam uz pleca un maigi nolaizīja vaigu.

— Taču man ir aizdomas, ka vakarnakt tas gadījums nemaz nebija tik nevainīgs, kā apgalvo Baltie Bruņinieki.

— Nē?

Alariks pašūpoja galvu. — Nē. Iespējams, ka Borborons un viņa karotāji nodarījuši lielāku ļaunumu, nekā mums stāstīts.

Meitene nobālēja. — Tu domā, ka...?

— Jā. Varbūt viņi kaut ko nodarījuši Gaismas glabātājam, — Alariks nopietnā balsī sacīja. — Kāpēc tad Paravains citādi būru sūtījis Bultspārni ar vēsti Morvenai?

Alienora domīgi pavērās brālī. — Es nezinu — un neesmu arī neko ievērojusi, Alarik. Augstākais, to, ka pats Paravains šorīt no rīta paņēma Elizionam domāto ūdens bļodu, nevis viņa kambarsulainis kā...

Tobrīd Bučmūlis izbijies iespiedzās un patvērās zem Alarika vamža. Brālis ar māsu pārsteigti saskatījās un ieraudzīja Paravainu, kas nāca uz viņu pusi.

Bruņinieks īsi nopētīja zēnu un pievērsās viņa māsai.

— Alienora?

Meitene viņā palūkojās ar pazemīgu skatienu. — Jā, kungs?

— Nu... — bruņinieks aprāvās un nokrekšķinājās, iekams turpināja. — Tu... tu taču jau krietnu laiciņu ej mācībā pie Morvenas, vai tā?

— Jā. Gandrīz divas vasaras.

— Vai Morvena tev jau mācījusi, kā ārstēt drudzi un kas palīdz... palīdz pret spēku izsīkumu?

— Kā rad, kungs. — Meitenes zilās acis iemirdzējās. — Pret drudzi dod augstiņu uzlējumu. Tie aug manā dzimtenē, un pret spēku izsīkumu...

Bruņinieks viņu pārtrauca pusvārdā. — Nāc līdzi! — viņš strupi teica, un, jau dodamies projām, vēlreiz pagriezās pret Alariku. — Un tev vajadzētu padomāt, kā paveikt kaut ko derīgu. No taviem ziņkārīgajiem jautājumiem tikai rodas apjukums, un tie nevienam nelīdz!

Vakariņās ēdamzālē bija aizņemtas gandrīz visas vietas. Lielajā zālē, kur Nežēlīgā bruņinieka dzīves laikos bija notikusi plaša uzdzīve un trakas dzeršanas, arī tagad gāja augsti, kaut arī Reimāru un viņa mežonīgos drauģeļus jau vairāk nekā astoņsimt gadus klāja vēstures pīšļi. Augstie, senatnīgie griesti ar koka sijām, ar koka paneļiem apšūtās sienas un grezni kaldinātie svečturi vēl aizvien atsauca atmiņā šīs zāles rosīgo pagātni, kaut arī svečturos vairs nebija iespraustas vaska sveces un lāpas, bet tikai gluži parastas spuldzītes, kas gādāja par omulīgu gaismu. Tomēr adventes vainagā, kas bija piekārts pie telpas griestiem, bija īstas sveces, divas jau dega, un no liesmiņām pret griestiem stīdzēja smalkas dūmu strūkliņas.

Skolēni, kas sēdēja uz soliem pie gariem galdiem, acīm redzami jutās labi. Šķīvji šķindēja un naži atsitās pret dakšiņām, zāli pildīja mundra tērgāšana, laiku pa laikam ieskanējās līksmi smiekli.

Skolotāju galds atradās uz neliela koka paaugstinājuma pie zāles gala sienas, lai viņi varētu kā nākas paturēt acīs savus audzēkņus, kaut arī parasti tam nebija lielas nozīmes. Nelikās, ka

skolēnus kaut mazākajā mērā traucētu skolotāju klātbūtne, un pedagogi parasti arī neko neteica. Pat profesors Austrums Aureliāns aizrādīja rikai tad, ja gāja pārāk traki, kas tomēr gadījās ārkārtīgi reti. Gandrīz vai nekad. Aureliāns bija cieši pārliecināts, ka maltītes baudīšanai jāsagādā prieks. Tādēļ vajadzēja ne tikai gardu ēdienu, bet arī interesantas sarunas un labu noskaņojumu.

Šodien Austrums Aureliāns nesēdēja pie skolotāju galda. Toties Dr. Kvintuss Tumšickis jau bija ieņēmis direktora krēslu, kuram vienīgajam bija augsta atzveltne un roku balsti. Rebeka Taksa bija iekārtojusies viņam pa labi. Slaidā matemātikas un fizikas skolotāja bija apvilkusi koši rozā kleitu. Karmīnsarkanos matus, kas bija sapīti sīkās bizītēs, viņa bija apvijusi ap galvu, un patlaban bija iegrimusi sarunā ar skolas vadītāja vietnieku.

Lauras galds bija trešais, skaitot no ieejas, un atradās pie loga. Viņa sēdēja tieši pie ejas, blakus viņai Kaja, bet pretī brālis un Magda Šneidere, meitene no Lauras klases. Magda gan bija apmēram tikpat liela auguma kā Laura, un viņai arī bija gari, gaiši mati, tomēr viņa ne tuvu neizskatījās tik labi kā Laura. Katrā ziņā to apgalvoja Filips Bodēns, kas arī mācījās 7.b. Klasesbiedri viņu bija iedēvējuši par misteru Vēso, jo Filips vienmēr tēloja vēso, ģērbās tikai supermodernās drēbēs un katru otro nedēļu aizstaigāja pie friziera, lai stilīgi ieveidotu kviešu dzelteno matu krēpes. Protams, misters Vēsais bija speciālists arī sieviešu jautājumā. Vismaz tā viņš apgalvoja. Laura viņu uzskatīja par apdauzītu, un gandrīz visas pārējās meitenes no viņas klases arī bija tādās pašās domās. Izņemot Karo Tīli, protams. Tā bija ieķērusies misterā Vēsajā. Bet Karo jau tāpat bija drusku jocīga.

Šodien pasniedza vienu no Lauras mīļākajiem ēdieniem: spageti Boloņas gaumē. Arī Kaja bija sajūsmā par spageti, un tāpēc viņai priekšā stāvēja jau otrais šķīvis. Viņa ķērās tam klāt ar tādu izsalkumu, it kā stundām ilgi nebūtu neko likusi uz zoba. Kaut arī tikko pirms vakariņām bija notiesājusi pustāfelīti ruma šokolādes ar riekstiem un rozīnēm. Lai iesildītos, tā sakot. Ne tikai Kajai, bet arī daudziem citiem skolēniem uz sejas un apģērba bija palikuši tomātu mērces traipi. Garie, tievie makaroni vienmēr pamanījās noslīdēt no dakšiņas un nonāca it visur, ne tikai paredzētajā mērķī — mutē.

Arī Magda pamatīgi nocīnījās ar iecirtīgajiem spageti. Tas gan viņai absolūti netraucēja aizpļāpāt pilnas ausis draugiem. Jo Magda gandrīz nekad neapklusa.

— Vai nav ārprāts, ko? — viņa pavaicāja un piebikstīja Laurai.

— Kas tad ?

Magda norādīja uz skolotāju galdu, kur Rebeka Taksa satraukti sačukstējās ar savu blakussēdētāju. — Kā tā Rozija Taksa pielaizās Dr. Tumšickim. Un tikai tāpēc, ka viņš tagad ir diriķis!

— Fufķīvas! — Kaja nosvepstēja. — Fie avi fašu vienmē fuvas kofā! — Mute viņai bija piebāzta pilna.

Laurai vajadzēja tikai īsu mirkli, lai saprastu, ko draudzene īsti bija teikusi. Viņa bija pārsteigta. — Nopietni? Pirmā dzirdēšana!

— Kā jau parasti! — Lūkass komentēja. — Visi sen jau zina, tikai tu, protams, neko neesi dzirdējusi!

— Ļoti smieklīgi! — Laura parādīja brālim grimasi.

Magda pieliecās tuvāk draugiem un pazemināja balsi. — Vai

jūs jau dzirdējāt? — viņa jautāja sazvērnieciskā balsī.

Kaja un Lūkass atbildēja gandrīz vienlaikus: — Ko tad?

Magda paskatījās visapkārt un, pārliecinājusies, ka neviens slepus nenoklausās, pačukstēja draugiem: — Svētdien viens mūsējais esot dabūjis galu!

Laura bija pārbijusies. — Ko? Kā tas var būt?

Magdas zilās acis satraukumā dzirkstīja vien. — Vai zināt tās vecās kapenes Bendesmežā?

— Tās, kur apglabāts Reimārs fon Rāvenšteins? — Laura izbrīnījusies vaicāja.

— Tās, kur mēs nedrīkstam iet, jo tur spokojas? — Kaja gribēja zināt.

— Tās, kur mēs nedrīkstam iet, jo tur viss var sabrukt! — Lūkass paskaidroja skolmeistariskā balsī.

Magda pamāja. — Tās pašas! Un vakar tā arī notika — viens skolnieks pārkāpis aizliegumu, un viņu nositis mūris, kas sagāzies!

Kajai šausmās noslīga roka ar pilnu dakšiņu — un spageti kopā ar tomātu mērci nokrita uz džinsiem. — Oi, — viņa noteica un žigli centās saglābt bikses ar salveti.

Laura mēmā izmisumā pašūpoja galvu. Atkal jau draudzenei izgāja greizi! Tad viņa pievērsās Magdai. — Tas taču ir briesmīgi, — Lauras balsī skanēja līdzcietība. — Kā tu to uzzināji?

— Man stāstīja Elēna no 7. a, un viņa savukārt zina no savas draudzenes 9. b. Bet, kā tā ir uzzinājusi, man nav skaidrs.

— Kurš tad tas bija? — Laura vaicāja, acīm redzami šokēta.

— Elēna apgalvo, ka internāta vadība mēģināšot visu noslēpt — jods viņu zina, kāpēc, — Magda atteica. — Tomēr viņa esot uzzinājusi mirušā skolnieka vārdu: Alēns Smits.

— Alēns Smits? — Kaja brīnījās. — Nekad neesmu par tādu dzirdējusi.

— Es arī ne, — Lūkass teica.

Magda pamāja. — Viņš esot no vienpadsmitajiem, bet neviens, ar ko es runāju, viņu arī neesot pazinis.

Laura domīgi paskatījās draugos. — Ir gan jocīgi, vai ne? — viņa sacīja. — Man liekas, rāvenšteiniešu nav nemaz tik daudz, tad jau vajadzētu —

Šai brīdī viņu pārtrauca zvaniņa šķindoņa. Dr. Tumšickim bija sakāms kas svarīgs. Informāciju un rīkojumus internāta vadība allaž paziņoja vakariņu laikā. Tikai direktoram bija tiesības sniegt paziņojumus, izņemot vienīgi gadījumus, kad viņš kādam citam kolēģim uzticēja vērsties pie skolēniem. Profesors Aureliāns lāgiem tā arī bija darījis, tāpēc skolēni jau bija dzirdējuši paziņojumus no visdažādākajiem skolotājiem. Sākot, piemēram, no Sņau-cerpufa un beidzot ar maģistru Zēbaldu, kā bija iedēvēts vācu valodas skolotājs Zēbalds Magess, kurš bija bikls un tievs kā diegs.

Viens gan viņiem līdz šim bija aiztaupīts: Dr. Kvintuss Tumšickis.

Bet, protams, Laura nodomāja. Kolīdz viņam rodas iespēja uz vienu dienu aizvietot profesoru Aureliānu, tā uzreiz vajag plātīties. Turklāt viņš ir tikai pagaidu aizvietotājs!

Dr. Tumšickis bija piecēlies no savas vietas un sakrustojis rokas uz krūtīm. Gluži kā lasīdams Lauras domas, viņš kādu brīdi, mīklaini smaidīdams, uzlūkoja meiteni. Viņa tumšās acis sprēgāja.

Viņš pacēla labo roku, un troksnis norima. Skolēni pārtrauca sarunas, dakšiņu šķindoņa mitējās, un beidzot iestājās klusums.

Dr. Kvintuss Tumšickis pavērās visapkārt. Internātā bija apmēram divsimt skolēnu un vairāk nekā divi duči skolotāju — visu acis tagad bija pievērstas direktora vietniekam.

Izskatījās, ka Kvintuss izbauda atrašanos uzmanības centrā. Viņš mazliet noklepojās, iekams sāka runāt.

— Dārgie kolēģi un kolēģes, dārgie skolēni, — viņš sacīja savā dziļajā, visnotaļ patīkamajā balsī, — kā jau lielākā daļa noteikti zina, tad mūsu godājamais direktors, — viņš apklusa un skaļi noklepojās, iekams turpināja, — profesors Aureliāns diemžēl ir saslimis. Sī iemesla dēļ es uzņemšos viņa amata pienākumus, līdz viņš atkal būs atveseļojies!

Dzirdot šos vārdus, pa skolēnu rindām nošalca nožēlas pilnas nopūtas.

Kaja nobolīja acis. — Ak, nē! — viņa klusi novaidējās. Un Magda nikni nočukstēja: — Kāda joda pēc mēs to esam pelnījuši?

Laura pavērās apkārt. Lai kurp viņa arī skatītos, visās sejās bija lasāms apjukums.

Arī Dr. Tumšickim internāta audzēkņu reakcija nepaslīdēja garām nemanīta. Vienīgi šķira, ka viņu tā itin nemaz netraucē. Tieši pretēji, likās, viņš par to pat līksmo. Sejā uzplauka pašapmierināts smaidiņš, un viņš ne vārdu neveltīja skolēnu reakcijai.

— Man radies tāds iespaids, ka pēdējā laikā mūsu seno tradīciju pilnajā iestādījumā mazliet atslābuši labie tikumi, — viņš turpināja, — un kārtība un disciplīna ir nedaudz pamestas novārtā. Es pat teikru, nopietni pamestas novārtā. Tādēļ turpmāk domāju pastiprināti raudzīties, lai stingri tiktu ievērota gan skolas, gan internāta iekšējā kārtība! Un pats par sevi saprotams, ka ikvienam skolēnam, kas šo kārtību pārkāps, būs jārēķinās ar attiecīgajām sankcijām!

Zālē atkal visi novaidējās.

— Tas nu gan ir jucis! — Kaja satraucās. Un Magda indīgi piebilda: — Galīgs sviests!

Arī pie skolotāju galda lielākajā daļā seju atspoguļojās neizpratne. Persijs Valjants neatzinīgi papurināja galvu, un mis Mērija Morgana ar neslēptu nepatiku stingi raudzījās galdā. Sņaucerpufa piere bija savilkta vienās grumbās. Maģistrs Zēbalds nervozi mirkšķināja acis un drudžaini spodrināja brilles. Tikai Rozija Taksa apmierināti smīkņāja. Viņa bija vienīgā, kas atklāti demonstrēja savas simpātijas pret Dr. Kvintusu Tumšicki. Lielākā daļa kolēģu nekādā ziņā nepauda savu sajūsmu par Dr. Tumšicka stingrās rokas kursu. Galu galā profesora Aureliāna vadības laikā taču nebija radušās nekādas problēmas, kaut arī viņš skolas kārtības noteikumus interpretēja drīzāk nevērīgi, neuzskatīdams tos par sīki izpildāmu instrukciju, kā tiranizēt skolēnus.

Dr. Kvintuss Tumšickis necēla ne ausu par visapkārt valdošo īgnumu. Vēsā mierā viņš atkārtoja svarīgākos noteikumus: — Kopš šī brīža tiks stingri ievēroti ēšanai, mācībām un atpūtai noteiktie laiki. Skolēni drīkst uzturēties tikai viņiem paredzētajās telpās, bibliotēkā un sporta zālē aizliegts atrasties ārpus to darba laika. Un īpaši svarīgi: naktsmiera laikā, kas no šodienas sāksies precīzi 22.00, visiem skolēniem stingri aizliegts uzturēties ārpus guļamistabu spārna, ja vien viņi nav saņēmuši īpašu atļauju no skolas vadības!

Lielākā daļa rāvenšteiniešu vairs nespēja valdīties. Viņu paustais sašutums bija tik skaļš, ka Dr. Tumšicka vārdi gandrīz vai pazuda troksnī. Viņš paķēra zvaniņu un nikni novicināja to gaisā.

— Mieru! — viņš norēcās. — Tūlīt pat apklustiet! — Acis meta negantus zibeņus.

Skolēni apklusa.

— Labi. — Dr. Tumšicka balss skanēja drusku samierniecis-kāk. — Es tūliņ būšu beidzis. Vēl tikai pats svarīgākais: visiem skolēniem stingri aizliegts doties uz vecajām kapenēm Bendes-mežā, kurš nez kāpēc uz dažiem no jums iedarbojas ar milzīgu pievilkšanas spēku! Atkārtoju — veco kapeņu teritorijā atrasties ir stingri aizliegts!

Viņš piemiedza acis un glūnīgi pavērās visapkārt. Ieraugot sašutuma pilnās sejas, viņa lūpas savilkās smīnā. Tad viņš apsēdās un atsāka sarunu ar Rebeku Taksu, it kā pēdējo minūšu laikā būtu pateicis tikai pāris nodrāztus faktus, nevis iesvēlis svētu sašutumu visos skolēnos un vairākumā skolotāju.

Laura Leandere pašūpoja galvu. Viņai vienkārši nepielēca, ko gan Kvintuss Tumšickis cerēja sasniegt ar šo rīkojumu, kuram nebija nekāda iegansta. Direktora vietnieks skolēnu vidū nepavisam nebija iemīļots, un arī kolēģu vidū viņam tikpat kā nebija draugu. Tomēr par ļaunākie ienaidnieki neapstrīdētu viņa augsto intelekta līmeni. Tad kāpēc viņš uzreiz pirmajā dienā ķērās pie pilnīgi nevajadzīga pasākuma, par ko viņam jau iepriekš vajadzēja zināt, ka tas izraisīs tikai negatīvu noskaņojumu un liks visiem sacelties pret viņa varu.7 Tam taču nebija jēgas! Ja vien tur apakšā neslēpās kas cits. Daudz vairāk, nekā nojauta pārējie.

— Tam tipam kaut kas ir padomā, — Laura domīgi nomurmināja.

Viņu bija pārņēmusi ļauna priekšnojauta, kas tik viegli neatkāpās.

7. nodala NAKTS NOSLĒPUMI

Pār Ravenšteinu bija nolaidusies dziļa nakts. Dilstoša

mēness šaurais sirpis nespodri rēgojās pie gandrīz skaidrā debesjuma, apmirdzēdams pili ar blāvu gaismu. Tālumā no Bendesmeža atskanēja pūces ūjināšana, un tad klusumu pārtrauca torņa pulksteņa dobjie sitieni.

Bija pusnakts.

Laura Leandere aizmigusi gulēja gultā. Viņa elpoja mierīgi un vienmērīgi. No Kajas gultas bija dzirdama klusa krākšana, pulkstenis uz naktsskapīša klusi tikšķēja. Caur aizkaru spīdēja mēness gaisma, izzīmēdama uz sienām rēgainas ēnas.

Piepeši atskanēja savāds troksnis. Izklausījās pēc vilka gaudošanas. Laura klusi ievaidējās un sagrozījās gultā, it kā baisā kaukšana viņai traucētu gulēt. Tai pašā brīdī durvju rokturis bez skaņas tika nospiests uz leju. Durvis, gandrīz nedzirdami nočīkstēdamas, pavērās. No gaiteņa istabā ieplūda šaurs gaismas stars, pārskrēja pāri sienai, pie kuras stāvēja Lauras gulta, kļuva arvien lielāks un lielāks, līdz meta gaismu uz Lauras sejas. Nočabēja audums.

Cauri naktij vēlreiz atskanēja baisie vilka kaucieni, un Laura pamodās. Viņa atvēra acis, piecēlās gultā sēdus un ne pa jokam pārbijās, ieraudzījusi tumšu stāvu.

Nē!

Laura gribēja skaļi iekliegties, bet tad viņa pazina naksnīgo viešņu. — Mis Morgana? — Lauras sejā bija lasāms apstulbums.

Trauslā skolotāja bija ietinusies garā apmetnī un rāmi stāvēja nekustēdamās.

— Nāc līdzi! — viņa sacīja, neko vairāk nepaskaidrodama.

— Ber...— Laura grasījās protestēt, taču Mērija Morgana viņu pārtrauca pusvārdā.

— Laura, lūdzu, nāc līdzi! — viņa izteiksmīgi nočukstēja. Tad pagriezās apkārt un izgāja gaitenī.

Laura mazu brītiņu nezināja, ko iesākt. Ko gan ras nozīmē, viņa sev vaicāja, bet tad pašai par pārsteigumu pamanīja, ka jau nometusi segu un piecēlusies no gulras. īsti nebūdama pārlieci-nāta, vai tiešām vēlas kaut kur doties, Laura pielēca kājās, žigli apvilka zābakus, uzmeta virs pidžamas sarkano stepēto vējjaku un kā apmāta taustījās uz atvērtajām durvīm. Viņas soļus it kā vadīja kāda noslēpumaina vara, kurai Laura nespēja pretoties. Šķita, ka viņu savā varā pārņēmis svešāds spēks.

Laurai ienākot gaitenī, mis Mērija jau bija gandrīz tikusi līdz kāpņu telpai.

Kaut kas te nav lāgā, Laura nodomāja. Un piepeši viņa atskārta — meitenes pašas soļi bija dzirdami skaidri, kaut arī klusināti, taču skolotāja pārvietojās, nesaceldama ne sīkāko troksnīti. Laura pavēroja uzmanīgāk un šķita, it kā mis Mērija vispār nekustinātu kājas! Labi, skolotājas apmetnis gan sniedzās līdz zemei, tā ka nebija redzamas nedz pēdas, nedz stilbi, taču arī zem apmetņa smagā auduma nebija manāma neviena kustība. Neveidojās ne krociņas, ne ieloces, vispār nekā. Izskatījās, ka graciozā skolotāja peld gaisā, bez svara un bez skaņas tuvodamās kāpnēm.

Dīvaini, Laura nodomāja. Nudien, dīvaini!

Dega rikai maza gaismiņa kā kaķacs, un gaiteni nespēja izgaismot arī blāvā mēness stari, kas vietumis iespīdēja cauri logiem. Koridora nišās no pustumsas iznira tumši stāvi, gluži kā slepkavnieciski laupītāji izlīzdami no aizsega. Kaut gan Laura zināja, ka tur bija izlikti tikai veci bruņinieku ietērpi, viņu pārņēma nomācoša sajūta. Uzmetās zosāda.

Laura uzelpoja, kad beidzot bija tikusi līdz kāpnēm, kas veda lejā uz ieejas halli. Te gan arī bija tumšs kā akā, bet vismaz nerē-gojās spokainās bruņas.

Mis Mērija jau bija nokāpusi gandrīz lejā. Skolotāja ne reizi neatskatījās. Šķita, ka viņa arī tāpat zina, ka Laura seko.

Mēnesstari, ieplūzdami caur apaļo, ornamentiem rotāto logu virs ieejas portāla, meta nespodru gaismu uz gleznas pie pretējās sienas. Laura nevilšus pagrieza galvu uz gleznas pusi. Ieraudzītais viņu tā izbiedēja, ka meitene sarāvās. Viņa apstājās kā zemē iemieta un ievilka elpu. Vienu mirkli Laura vairs nesaprata, vai viņa patiesi ir nomodā vai tikai sapņo. Gleznā bija redzama tikai jaunā sieviete baltajā tērpā. Lielais, melnais vilks, kurš parasti gulēja viņai pie kājām, bija pazudis bez vēsts!

Laura apmulsusi nogrozīja galvu. Tas taču nevarēja būt! Viņa noteikti alojās! Meitene cieši aizmiedza acis un paberzēja tās, bet no vilka joprojām nebija ne miņas. Vieta pie baltās sievietes kājām bija tukša. It kā vilka nekad nebūru bijis, Silva gluži viena stāvēja meža pļaviņā un nenovērsdamās lūkojās Laurā.

Izskaidrojums varēja būt tikai viens — vilku kāds bija aizkrāsojis! Bet kāpēc? Un vai pa šo īso laika sprīdi, kas bija pagājis kopš vakariņām, tas vispār bija iespējams? Jo, kad viņas ar Kaju paēdušas bija nākušas caur halli uz savu istabu, gleznā vēl nebija nekādu izmaiņu.

Tad Laura izdzirda vilka kaukšanu. Likās, ka tā nāk no Ben-desmeža aiz parka. Viņa nekādā ziņā nevarēja maldīties, jo kaucieni atskanēja vēlreiz. Vai tad vilks būtu atdzīvojies un no gleznas...?

Muļķības! Laura noskaitās pati uz sevi. Kā viņai varēja ienākt prātā rik traka ideja?

Ieejas durvju iečīkstēšanās viņu izrāva no pārdomām. Laura ieraudzīja, kā mis Mērija izsteidzas pa tām laukā, un pielika soli, lai viņai sekotu.

Iznākot laukā, Laurai pretim uzvilnīja aukstais nakts gaiss. Pat savīstoties ciešāk vējjakā, viņai sala.

Būtu labāk apvilkusi džinsenes un svīteri, viņai iešāvās prātā. Bet tagad jau bija par vēlu.

Mērija Morgana jau bija nokāpusi lejā pa ieejas kāpnēm, un Laurai nācās pasteigties, lai nepazaudētu viņu no redzesloka. Viņa noskrēja lejup pa pakāpieniem, pagāja garām akmens milzim, kas uz saviem pleciem turēja nojumi, un drīz vien jau atradās uz ceļa, kurš veda uz parku. Laurai neienāca prātā, ka vajadzētu atskatīties uz milzi.

Toties milzis gan nolūkojās meitenei pakaļ. Viņš pamirkšķināja acis, sarauca plato pieri apcerīgās grumbās un neizlaida Lauru no acīm. Milzis mazliet pagrieza uz sāniem lielo galvu, lai varētu viņu labāk redzēt. Bet ieraudzītais viņu it nemaz neiepriecināja. Tieši otrādi, viņš kļuva nopietns.

Ļoti nopietns.

Šaurais celiņš veda gar pils galveno ēku. Lauras vējjaka nakts tumsā zibēja kā sarkana signāllampiņa, kamēr meitene sekoja skolotājai, kura mazliet vairāk nekā divdesmit metru attālumā, nesaceldama ne mazāko troksnīti, slīdēja uz priekšu. Zem Lauras zābakiem čirkstēja grants, nāsīs kņudēja dzestrais, mitrais nakts gaiss, kas smaržoja — nē, diemžēl nesmaržoja pēc sniega. Kastors Dītrihs Laurai kādreiz bija iemācījis, ka sniegu var saost. Zemnieks viņai bija pastāstījis arī citas līdzīgas lietiņas. Viņš bija iemācījis, kā lasīt dabas zīmes, kas zinātājam daudz ko pastāsta. Taču patlaban Laura saoda tikai satrunējušu lapu un koka trūdu smaku.

Vienam logam pils ēkas otrajā stāvā kāds pavilka sāņus aizkaru. Tas bija skolotāju istabas logs. Telpa bija tumša, tomēr aiz rūts bija manāmas kāda tumša stāva neskaidras aprises, tas šķita nearlaidīgi vērojam parku.

Laura nemanīja, ka viņu kāds novēro. Tomēr ar acs kaktiņu piepeši sajuta kustību. Meitene pagrieza galvu un paskatījās uz galvenās ēkas pusi — un vēl paguva ieraudzīt, kā tik tikko manāmi nošūpojas skolotāju istabas aizkars. Tumšais stāvs jau bija nozudis.

Kad meitene arkai pievērsās mis Mērijai, viņa burtiski ienira miglas vālā, kas slīdēja pa parku. Laura pielika soli. Pēc maza brītiņa arī viņu bija ieskāvis palss mākonis. Tajā nekas nebija saskatāms. Viņa vairs nespēja sazīmēt mis Mēriju, un arī citādi nebija manāma neviena dzīva dvēsele. Migla sabiezēja. No tās kā rē-gaini māņu tēli iznira krūmi un ceri, kas atradās abpus celiņam. Tālumā ierējās lapsa, un pāri Lauras galvai bez trokšņa aizlaidās divas spārnotas ēnas. Meitene sarāvās, bet ēnas jau bija pazudušas. Laura, sevi mierinādama, lūkoja iestāstīt, ka tas būs bijis tikai apogu pāris, kas ligzdoja vecajā ozolā aiz sporta zāles, un gāja vien žigli tālāk.

Nonākusi pie ceļa sazarojuma, viņa nezināja, kurā virzienā doties. Nebija ne jausmas, kurp mis Mērija viņu grasījās vest. Taču no skolotājas vairs nebija ne ziņas, ne miņas, un tā nu meitene uz brīdi neizlēmīgi apstājās, līdz beigās nosprieda nogriezties pa labi. Ja Laura nemaldījās, tad šī šaurā taciņa veda uz profesora Aureliāna namiņu, kas atradās klusā parka nostūrī labu gabalu no galvenās ēkas. Varbūt tas arī ir mūsu pastaigas mērķis, Laura vilcinādamās nolēma, un nomākta gāja vien uz priekšu.

Migla tagad bija tik necaurredzama, ka viņa spēja saskatīt labi ja dažus metrus uz priekšu. Samanāma bija tikai grantētā taciņa zem kājām, parka krūmi un ceri bija ietīstījušies pelēkā plīvurā. Tomēr direktora namiņš kā neparādījās, tā neparādījās, kaut arī tam sen vajadzēja būt sasniegtam. Taka vienkārši nebeidzās un veda arvien dziļāk miglas vālos. Tad Laura atskārta, ka ir apmaldījusies. Viņa vairs nesaprata, kur atrodas. Meitenē pamodās bailes, un, kaut arī zinādama, ka tas bija gluži nesaprātīgi, viņa sāka skriet arvien ātrāk.

Kad viņas priekšā no miglas iznira briesmonis, Laura gandrīz vai skaļi iekliedzās. Taču tad viņa atcerējās, ka uz varenā zirga varēja sēdēt tikai Reimāra fon Rāvenšteina milzīgā statuja, kas pacēlās nelielā, apaļā laukumiņā parka vidū. Tomēr sirds dauzījās tā, ka draudēja pārsprāgt, kamēr viņa lēniem soļiem tuvojās akmens piemineklim.

Nežēlīgais bruņinieks pieminekli sev bija uzcēlis, vēl dzīvs būdams, īsi pēc ram, kad 1153. gadā bija atgriezies no krusta kara, kas viņu gadiem ilgi bija aizkavējis svešās zemēs. Viņš laikam gan bija nojautis, ka pēc viņa nāves neviens nenobirdinās ne asaru, nerunājot nemaz par pieminekļa celšanu. Tālab arī bruņinieks pats bija parūpējies, lai viņa atveidojums taptu saglabāts nākamajām paaudzēm, un pasūtījis kādam grāfistes tēlniekam izcirst no granīta savu statuju zirga mugurā “kā dzīvu”.

Tumsā un miglas plīvuru ielokā skulptūra izskatījās vēl baisāka, nekā tā jau bija. Laura bailīgi pašķielēja uz briesmīgā bruņinieka pusi, kas pilnā bruņojumā un ar varenu zobenu pie sāniem sēdēja sava kara zirga mugurā un nekustīgu skatienu vērās tālēs.

Reimārs noteikti bija bijis neiedomājami neglīts vīrietis, jo viņa seja pat izskaistināta izskatījās atbaidoša un cietsirdīga. Acis aizēnoja ķivere. Tomēr tas nebija īstais iemesls, kādēļ tās izskatījās saltas un ļaunas — Reimāra acis bija saltas un ļaunas, un pat akmens veidolā bruņinieks lielākajai daļai skatītāju iedvesa bailes. Šķira, ka nobijušies bija pat baloži, jo tie neuzdrošinājās pat nolaisties uz viņa galvas, nemaz nerunājot par aptaisīšanu. Vismaz to neatlaidīgi apgalvoja Albīns Ellerkings. Un patiesi neviens šādu kaitniecību vēl nebija novērojis.

Arī Lauru, kas citādi ne tuvu nebija no bailīgajām, arvien no jauna pārņēma nelāga sajūta. Tomēr viņa nespēja novērst skatienu. Meitene kā apmāta raudzījās karotājā, tad viņš piepeši pagrieza galvu un ieskatījās viņai tieši acīs.

Laura skaļi iekliedzās, metās dažus soļus atpakaļ — un sadūrās ar kādu. Atkal viņai paspruka šausmu kliedziens. Steigšus pagriezusies, meitene ieraudzīja — mis Mēriju, kas noraizējusies viņā lūkojās. — Kas noticis, Laura? Kāpēc tu kliedzi?

— V-vi-vi-viņš... — Laura tikai stostījās.

— Kurš? — mis Mērija mierīgi vaicāja. — Kuru tu domā?

Laura paskatījās uz pieminekli un saprata, ka būs maldījusies:

Reimārs fon Rāvenšteins kā allaž drūmi vērās tālēs, gluži kā citas pasaules iemītnieks. Migla un pašas izbīlis bija izspēlējuši ļaunu joku.

— Eēē, — Laura apjukusi novilka. — Tur... tur nekā nebija.

Skolotāja paņēma meiteni pie rokas. — Drīz vien tu sapratīsi, Laura, — viņa pačukstēja un viegli vilka meiteni uz priekšu.

— Tagad gan nāc — mūs gaida.

Laura nopriecājās, kad apaļais laukumiņš beidzot palika aiz muguras un viņas iegriezās taciņā pa kreisi. Migla pašķīrās, un ragad varēja redzēt, ka grantētais celiņš vijās pa pašķidro koku audzīti, aiz kuras atradās efejām apaugusī profesora Aureliāna māja.

Tieši šajā acumirklī atskanēja klusa, asa šņirkstoņa. Tas bija Akmens bruņinieks, kas pagrieza galvu un ļauni noraudzījās pakaļ meitenei sarkanajā vējjakā. Tā vien likās, ka tūliņ viņš nolēks no zirga, lai viņai sekotu.

Morvenai bija licies, ka ceļam caur Pļavuzemi tā arī nepienāks gals. Kaut arī divradzis to bija pieveicis gandrīz tikai auļos, attālums šķira daudz garāks nekā parasti, jo viņa visu laiku bija ilgojusies pēc Blāzmoraldas. Dziedniece nevarēja vien sagaidīt brīdi, kad beidzot būs nonākusi galā. Izdzirdot Pērkoņupes šalkas, viņa no visas sirds cerēja, ka teju teju acu priekšā pavērsies ūdeņu plūdums. Taču viņai par vilšanos pagāja vēl krietns laiciņš, līdz beidzot bija sasniegta varenā straume.

Ieraugot jauno tiltu, Morvena jutās atalgota par pagājušo stundu raizēm. Kaut arī bija nakts vidus, dziedniece jau pa gabalu redzēja, ka tas bija gatavs. Bija piepildījušās viņas cerības, ka ceļu izdosies saīsināt. Koka būve kā izpildīts solījums vizēja abu mēnešu spodrajā gaismā. Tilts lepni un droši stiepās pāri krāčainajiem ūdeņiem. Pateicoties resnajiem balstiem un biezajiem dēļiem, tas izskatījās daudz uzticamāks par dažu labu uz ātru roku ierīkotu laipiņu, kas cituviet ceļiniekus ieveda dzīvības briesmās. Sis tilts šķita būvēts uz mūžīgiem laikiem.

Morvena nepacietīgi pagrieza divradzi uz tilta pusi. Šeit, krastmalā, ūdens šalca tik skaļi, ka pārmāca gan vēja aurus un svūpiju spiedzienus tuvīnajos pļavu mežos, gan arī nakts svilpju baisos kliedzienus.

Tieši tilta priekšā Fejumīla izbijās. Viņa iezviedzās un ar pakaviem uztraukti kārpīja zemi.

Morvena visai labi spēja saprast savu divradzi. Viņas bija jājušas visu dienu un pusi nakts, un garais ceļš bija izsmēlis Fejumīlas spēkus. Jau sen vajadzēja atvilkt elpu. Jaunā sieviete maigi paplikšķināja dzīvniekam pa kaklu un klusi pačukstēja: — Es zinu, Fejumīla, es arī tagad labāk gribētu pagulēt, bet mums jādodas tālāk. Elizionam vajadzīga mana palīdzība, un Blāzmoraldā mūs nepacietīgi gaida. — Tad viņa paklakšķināja ar mēli, lai paskubinātu divradzi.

Taču Fejumīla palika uz vietas kā klints un nekustējās ne par mata tiesu. Tā tikai sprauslāja. Mēnessgaismā viņai uz pieres vizēja abi ziloņkaula radziņi.

Morvena bija pārsteigta. Viņa nebija radusi, ka dzīvnieks izturētos tik iecirtīgi. Viņai jau radās aizdomas, vai tik Fejumīla nenojauš briesmas, kad dziedniece noprata, ka divradža nemierā vainojams jaunais tilts.

— Labi, Fejumīla, būs jau labi. — Morvena mierinoši noglāstīja divradzim kaklu. — Nevajag baidīties. Kaut arī šo tiltu mēs vēl nepazīstam, tas mūs droši pārvedīs pāri.

Divradzis vēlreiz iezviedzās, papurināja galvu un nekustējās ne no vietas.

Morvena lēnām kļuva nepacietīga. — Netiepies, Fejumīla! — viņa, jūtami aizkaitināta, sacīja. — Mums nav laika tādām spēlītēm. Katrs mirklis ir no svara!

Tad Morvenas uzmanību piesaistīja kāda kustība upes otrā krastā. Pa ceļu tiltam tuvojās tumšs stāvs. Dziedniece piemiedza acis, lai labāk redzētu. Tā bija kāda veca sieviņa, zemniece, spriežot pēc vienkāršā apģērba. Mugurā viņai bija uzsiets grozs. Nasta acīmredzot bija smaga, jo viņa gāja sakumpusi un ar pūlēm uzkāpa uz rilta.

Morvena aizkustināta vēroja nabaga večiņu, kura pat nakti neguva mieru.

Kad zemniece bija tikusi uz tilta, viņa pieķērās pie margām un atbalstījās uz tām, maziem solīšiem tuvodamās dziedniecei un divradzim.

— Redzi nu, tava neuzticēšanās ir pilnīgi nepamatota! — Morvena pačukstēja divradzim.

Fejumīla nosprauslojās un blenza vecajā sievā, kas elsdama pūzdama nāca tuvāk. Likās, ka viņas izskats dzīvnieku nomierina. Tas sāka kustēties un uzkāpa uz tilta.

Dziedniece izjuta atvieglojumu. Nu tad beidzot, viņa nodomāja. Fejumīla galu galā nākusi pie prāta.

Divradzis piesardzīgi rikšoja pār tiltu. Dēļi dobji dunēja zem pakaviem. Šalca Pērkoņupes ūdeņi, mēness gaismā blāvi atmirdzēja viļņu putainās galotnes.

Izskatījās, ka vecā zemniece ij neievēro divradzi un jātnieci tā mugurā. Salīkusi zem groza svara, viņa tuntuļoja uz priekšu. Pat tuvumā, kad viņai vajadzēja dzirdēt pakavu klaudzoņu, vecā nepacēla galvu.

Nabaga večiņa noteikti būs kurla, Morvena nodomāja — kad tilts zem viņas piepeši izgaisa.

Morvena un Fejumīla iegāzās aizā, un pārbiedētajai dziedniecei neatlika laika apjaust, ka viņa bija iekritusi tumšo spēku lamatās — noticējusi velnišķīgajam māņu tiltam. Viņa tik ļoti bija ilgojusies pēc šī tilta, ka viņu apvest ap stūri, izmantojot ilūziju, bija tīrais nieks.

Pērkoņupes ūdeņi sakļāvās virs Morvenas, un augumu kā nāvējošas sāpes caurstrāvoja ledains aukstums, kad draudīgā straume aizrāva viņu sev līdzi.

Dziedniece spirinājās un visiem spēkiem centās izpeldēt uz augšu. Viņa sēca un spļaudījās, un tvēra pēc gaisa. Kad turpat tuvumā no ūdens iznira Fejumīlas galva, Morvena izjuta milzīgu atvieglojumu. Viņa pacēla seju virs putojošajiem viļņiem un pavērās, kur gan palikusi zemniece, taču nespēja to ieraudzīt. Straume nesa tikai viņas grozu.

Tad Morvena virs galvas izdzirda spalgus smieklus, sievietes smieklus. Dziedniece pārsteigta paskatījās uz augšu — un ievēroja milzīgu spārnotu būtni, kas lidinājās virs Pērkoņupes un spēcīgiem spārnu vēzieniem pacēlās naksnīgajās debesīs. Iekams Morvena atskārta, kas tā tāda bija, straume viņu trieca pret klints bluķi, kas rēgojās ārā no ūdens. Galvai atsitoties pret klinti, viņa izdzirda skaļu troksni. Tad viss ietinās tumsā, un Morvena zaudēja samanu.

8. nodaļa LIKTENĪGS UZDEVUMS

Kad Laura iegāja profesora Aureliāna dzīvojamā istabā, viņa ne pa jokam nobrīnījās: telpa bija liela — milzīgi liela. Turklāt no ārpuses māja neizskatījās diez cik prāvāka par dārza namiņu. Un tad šī istaba, kuras izmēri noteikti bija krietni desmit reiz divdesmit metri — kā gan tas nācās?

Akmens kamīnā pie gala sienas sprakšķēja augstas uguns liesmas. Tās apgaismoja daļu istabas, mezdamas uz sienām šaudīgas ēnas. Kamīnā dega garas malkas šķilas, un Laurai iecirtās nāsīs sausu sveķu spēcīgais aromāts. Jau pēc maza brītiņa acis bija pieradušas pie pustumsas. Telpā atradās tikai dažas vienkārši darinātas mēbeles. Pie sienām stāvēja vienkārši koka skapji un dažas koka kumodes un plaukti, vairāk nekā. Istabas vidū atradās apaļš galds gandrīz divarpus metru diametrā. Tā vidū bija novietota akmens ugunsbļoda bez rotājumiem, kurā plaiksnījās neparasta liesma. Tā bija gandrīz plaukstas lielumā, kvēlojoši balta un izstaroja tik spilgtu gaismu, ka Laurai nācās aizvērt acis, tajā paskatoties.

Pie galda stāvēja četri krēsli? Persijs Valjants sēdēja uz viena no tiem, līdzās bija apsēdusies mis Mērija. Profesors Austrums Aureliāns sēdēja uz trešā. Viņš bija ietinies senlaicīga piegriezuma apmetnī un izskatījās nespēcīgs. Parasti tik iespaidīgais augums bija sagumis, sirmo matu krēpes sapinkājušās, un cildenā vecā vīra seja ar modrajām, starojoši zilajām acīm bija bāla un nogurusi.

Laura noraizējusies gribēja apvaicāties, kā viņam ar veselību, taču Aureliāns viņai ar strauju žestu pavēlēja nerunāt. Uz brīdi iestājās klusums. Profesors veltīja Laurai samocītu smaidu un norādīja uz tukšo krēslu.

Kad viņš sāka runāt, Laurai beidzot nonāca līdz apziņai, ka viņš bija slims. Ļoti slims, jo viņa balss bija aizlauzta.

— Lūdzu, apsēdies, Laura, — viņš gurdeni sacīja.

Laura darīja, kā likts. Tad ziņkārīgi pavērās pārējos, kas sēdēja līdzās pie galda. Kādēļ gan mis Mērija viņu nakts vidū bija izrāvusi no gultas? Ko viņi visi trīs no viņas gribēja?

Tomēr skolotāju sejas vaibsti neko neatklāja. Ne Persijs Valjants, ne mis Mērija un nepavisam ne jau Austrums Aureliāns neļāva manīt, kāds bija šīs noslēpumainās sapulces mērķis.

Gluži kā nolasījis viņas domas, Aureliāns pievērsās Laurai:

— Vai zini, kālab esmu tevi ataicinājis?

Laura klusēdama papurināja galvu.

Vecais kungs izskatījās maķenīt apmulsis. Katrā ziņā Laurai tā vien šķita, ka ir pamanījusi viņa sejā pārsteiguma atblāzmu.

— Tēvs taču tev teica — vai ne, Laura?

— Ko — ko jūs ar to domājat?

— Viņš taču tev sacīja, ka tu no šodienas būsi viena no mums, sargātājiem, un tagad cīnīsies gaismas pusē, vai ne?

— Jā, protams, — Laura steigšus atteica, un tanī pašā brīdī viņai iešāvās prātā kāda doma, kas radīja lielas cerības. Gaidu pilna viņa pavērās Aureliānā. — Vai tas nozīmē, ka tētis patiešām vēl ir dzīvs, un es nenosapņoju, ka viņš vakar naktī bija pie manis atnācis, bet tiešām stāvēja pie manas gultas?

Profesors Aureliāns pamāja. —Jā, — viņš klusi sacīja.

— Un... kur viņš tagad ir? Kāpēc viņš tik ilgi par sevi nav devis nekādu ziņu un kāpēc viņš pie mums neatgriežas? Es... es to visu nesaprotu.

— Tāpēc jau tu arī esi šeit, — Austrums atteica ar nogurušu smaidu. — Tev pienācis brīdis uzzināt lielo noslēpumu, kas satur kopā mūsu pasauli. Tad tu sapratīsi daudz ko, kas tagad vēl liekas mīklains. Tad nu ieklausies labi, Laura, un iegaumē visu, jo laika nav, mani spēki zūd, tā ka pagūšu tev izstāstīt tikai galveno.

Laura lielām acīm paskatījās profesorā. Viņa tik tikko iedrošinājās ievilkt elpu. Meitene juta, kā satraukti dauzās sirds un asinis pulsē dzīslās.

— Tikai ļoti nedaudzi cilvēki zina, — Austrums Aureliāns čukstus iesāka, — ka kopš pašiem laiku pirmsākumiem pastāv mūsu Zemei paralēla pasaule. Tā ir daudz vecāka par mūsu planētu, un to dēvē par Avanterru. No šīs noslēpumainās mītu pasaules, kas atrodas viņpus cilvēces zināšanu robežām, kādreiz ceļu uz Zemi atrada labie un ļaunie spēki, jo uz Avanterras Gaismas karotāji un Tumsas Spēki ir saķērušies mūžīgā cīņā un nežēlīgi karo par to, kurš uzvarēs.

Labo spēku vadonis ir Elizions, Gaismas glabātājs. Tumsas karapulku priekšgalā stāv Melnais hercogs Borborons, kurš bez mitas un ar nerimstošu naidu savus neskaitāmos piekritējus ved cīņā pret gaismas aizstāvjiem, šo tumsas karotāju leģioni nekad neiznīkst. Jau kopš mūžīgiem laikiem Melnajam hercogam ir tikai viens mērķis — viņš alkst nonāvēt Gaismas glabātāju, lai tumsas spēki gūtu galīgo uzvaru. Taču tad sāksies Mūžīgās Iznīcības kundzība, un Avanterra ies bojā — tāpat kā mūsu Zeme!

— Nē! — Laura iesaucās. — Tas nedrīkst notikt — nekad!

— Tu tā domā, — profesors Aureliāns nopietni atbildēja. — Un tomēr briesmas, ka tā varētu notikt, nekad nav bijušas lielākas kā tieši tagad!

Laura norīstījās. Viņa paskatījās Persijā Valjantā, kas skatienam atbildēja ar raižpilnu sejas izteiksmi. Arī mis Mērijas Morganas vaibstos bija lasāmas dziļas rūpes, un tad Laura saprata, ka Austrums Aureliāns ne kripatiņu nepārspīlē.

— Kas noticis? — viņa klusi vaicāja.

— Pirms divām dienām Melnajam hercogam izdevās ievainot Gaismas glabātāju ar savu zobenu Mērdekli. Šī zobena cirstās brūces nekad nesadzīst, tajā mītošie melnās maģijas spēki iznīcina ievainotā dzīvības enerģiju. Elizions nomirs, ja vien drīz nesaņems pretlīdzekli.

— Ir arī pretlīdzeklis? — Laura pārsteigta jautāja.

— Protams, jo ļaunais nav iedomājams bez labā un otrādi — pretēji spēki nosaka viens otra pastāvēšanu. Kā nav plusu bez mīnusiem un dzīvības bez nāves, tāpat arī labais nevar pastāvēt bez ļaunā. Tās ir vienas monētas dažādas puses. Tās nekad nevar būt uz augšu vienlaikus — un tomēr ir nesaraujami saistītas viena ar otru.

Laurai galvā dūca. Viņa īsti nespēja sekot profesora Aureliānā vārdiem. Meitene nesaprata, kāds tam sakars ar viņas tēvu — un vispirms jau ar viņu pašu. Galu galā viņa jau bija pēdējā, kas spētu palīdzēt tam Gaismas glabātājam. Izbrīnīta viņa uzlūkoja Austrumu Aureliānu. — Kas tas ir par pretlīdzekli?

— Dzīvības ūdens, — profesors atbildēja. — Ja uz brūces uzpilina kaut pilienu, tā sadzīst vienā mirklī un ievainotais tūdaļ pat atgūst veselību.

— Kur to ūdeni var atrast?

— Tur jau tas suns aprakts, — profesors atbildēja. — Dzīvības ūdens atrodas Apskaidrības kausā, kas kopš laiku laikiem tika glabāts Blāzmoraldas labirintā. Par Blāzmoraldu sauc vareno Grāla pili, kur mīt Gaismas glabātājs ar savu svītu.

— Tad es nesaprotu, kāpēc... — Laura apjukusi ieteicās, bet Aureliāns viņu tūdaļ pārtrauca.

— Melnie karapulki pirms krietna laiciņa nolaupīja Apskaidrības kausu no labirinta un atveda to uz mūsu zemi, — viņš paskaidroja. — Un slēptuvi diemžēl līdz šai baltai dienai vēl neviens nav atradis!

Laura samulsa. — Bet kā... kā tas kauss varēja nokļūt uz mūsu zemes?

Profesora sejā atplauka saprotošs smaids. — Pa burvju vārtiem, kas Avanterru savieno ar mūsu zemi. Pa tiem no vienas pasaules var nokļūt otrā.

— Burvju vārti? — Lauras balsī bija dzirdams, ka viņai tas gluži neko neizteica.

— Jā. Tu noteikti zini četrus saulgriežu svētkus, ko svin gada ritumā?

Laura pamāja un klusībā atcerējās Rūdolfu “Cingizu”-Vāgneru, ģeogrāfijas skolotāju, kurš vēl pirms īsa laiciņa viņus bija nomocījis ar visdažādākajiem kalendāru veidiem un visādu laikmetu un tautu laika skaitīšanas sistēmām.

— Jūs droši vien domājat Jāņus, Ziemassvētkus, Lieldienas un Miķeļdienu?

— Tieši tos. — Aureliāns apmierināts pasmaidīja. — Saules ritums valda pār dzīvi Avanterrā gluži tāpat kā uz mūsu planētas, un dabas likumi šais abās pasaulēs ir stiprāki un varenāki nekā cilvēku likumi. Avanterrā to zina un saprot, un šīs zināšanas ir svētas. Taču uz Zemes tās arvien dziļāk nogrimušas aizmirstībā. Tālab arī gandrīz neviens vairs nezina šo saulgriežu svētku īsteno nozīmi. Sajās dienās jau kopš mūžseniem laikiem atveras apslēptie ceļi, kuri savieno mūsu pasaules un pa kuriem var tikt cauri ne tikai cilvēki. No vienas pasaules otrā var atnest arī priekšmetus. Tādējādi uz Zemes nokļuva arī Apskaidrības kauss. To atveda melno spēku karotāji un paslēpa pilī vai tās tuvākajā apkaimē, kā mēs pa šo laiku paguvām noskaidrot.

— Nopietni? — Laura brīnījās.

Austrums Aureliāns palocīja galvu.

— Un kad tas notika?

— Pagājšgad ziemas saulgriežu dienā. Kā tu noteikti zini, senos Ziemassvētkus svin divdesmit pirmajā decembrī.

Laura sarauca pieri grumbās. •— Patiešām?

— Jā gan. — Austrums Aureliāns pamāja. — Tas gluži neapšaubāmi izriet no mūsu pētījumiem.

— Un tētis? Kāds tētim ar ro visu...

— Mēs domājam, ka viņš būs pārsteidzis melnos bruņiniekus, izpildot savu nekrietno pasākumu, — varbūt viņi to ir paņēmuši gūstā un aizvilkuši līdzi uz Avanterru.

— Ak, nē! — Laura iešņukstējās. Cik šausmīgi, viņa nodomāja. Tomēr vienlaikus jutās atvieglota, ka tēvs acīmredzot vēl bija dzīvs. Fantastiski, viņa brīnījās. Tas ir vienkārši fantastiski!

Lūkasam un Kajai būs acis uz kātiņiem, kad es viņiem pastāstīšu. Bet var jau būt, ka viņi man neticēs ne vārda. Kāds tur brīnums — izklausījās jau arī diezgan neticami.

Laura skeptiski paraudzījās profesorā. — Un... kā jūs to visu zināt? — viņa vaicāja, un balsī bija dzirdamas šaubas.

— Es zinu, ka tev tas viss izklausās neticami, — profesors atbildēja. — Ar mani bija tāpat, kad pirmoreiz uzzināju par lielo noslēpumu.

— Un kad tas notika?

— Manā trīspadsmitajā dzimšanas dienā, kad es kļuvu tikpat vecs kā tu tagad. Jo tā ir diena, kad nedaudzus cilvēkus iesvētī lielajā noslēpumā, kas mīt aiz lietu šķietamās dabas un tomēr nosaka visu cilvēku dzīvi.

— Un šie nedaudzie tad kļūst par sargātājiem?

— Jā, Laura. Kā jau teicu, labie un ļaunie spēki reiz no Avanterras nokļuva mūsu pasaulē. Tas bija laiks, kad gan gaismas spēki, gan ļaunuma vara sūtīja pie mums savus pārstāvjus, lai tie apmestos uz dzīvi uz Zemes. Kopš tā laika arī pie mums notiek cīņa starp labo un ļauno, kaur arī ne tik tīrā un visiem skaidri saprotamā veidā kā uz Avanterras. Pie mums šis cīniņš norit apslēpti, un cilvēki bieži vien pat īsti neatskārš, par ko ir runa. Tālab ir ļoti svarīgi, lai kāds allaž būtu modrs un turētu acis vaļā. Tas arī ir mūsu, sargātāju, galvenais uzdevums — allaž būt nomodā un stāvēt sardzē pret ļaunumu. Jo tikai tad, ja laikus atklājam ienaidnieka plānus, mēs spējam tos izjaukt.

Izklausās saprātīgi, Laura nodomāja, kaut arī visu tas vēl neizskaidro.

— Un kāpēc tieši es esmu izraudzīta būt par sargātāju? Un jūs, un Persijs, un Mērija? Jo viņi taču arī piedalās, vai ne?

Profesors Aureliāns pavīpsnāja. — Mēs visi esam to gaismas karotāju tiešie pēcteči, kas pirms senseniem laikiem ieradās mūsu pasaulē ar uzdevumu cīnīties par labā uzvaru. Kopš tās reizes šo misiju nodod no paaudzes paaudzē.

— Ak tā, — Laura pārsteigta sacīja. — Tad arī Lūkass nākamgad kļūs par sargātāju?

Austrums papurināja galvu. — Nē. Karotāji vīrieši nodod uzdevumu savai pirmajai meitai, un tā savukārt pirmajam dēlam.

— Un ja nu kādam nav bērnu? — Laura skaļi prātoja.

— Tad paaudžu ķēdīte pārtrūkst un izdziest vēl viena gaismiņa, — nopūtās Aureliāns. — Šī iemesla dēļ sargātāju skaits pasaulē arvien sarūk, un jāpriecājas vienīgi, ka mums paveicies, jo tumšajiem spēkiem šai ziņā neklājas labāk par mums. Kaut arī to skaits jau kopš laika gala ir bijis krietni kuplāks nekā mūsējo.

Laura bija satriekta. Daudz kas izšāvās cauri galvai, uzradās vēl neskaitāmi jautājumi, taču galvenokārt gribējās uzzināt vairāk par tēvu: —Ja tētis patiešām atrodas Avanterrā, kā mēs viņam varam palīdzēt? Un vai tādā gadījumā vispār ir iespējams, ka viņš mani vakar naktī apciemoja? Un —

— Tikai mieru, Laura! — profesors pārtrauca meiteni. — Tici man, lūdzama, ka mēs viņam spējam palīdzēt — bet sākumam varbūt būs gana. Persijs, mis Mērija un arī es tuvākajā laikā izskaidrosim visu, kas tev vēl jāzina. — Viņš paskatījās acīs abiem skolotājiem, un tie nopietni pamāja ar galvu. — Vispirms tev jāuzzina par lielo uzdevumu, ko tev lēmis liktenis.

Laura manīja, ka uznāk viegls reibonis. Viņa aizturēja elpu. Ko gan profesors ar to domāja? Un kāpēc tieši viņai?

— Kādu... uzdevumu? — viņa bikli apvaicājās.

Pirmo reizi iejaucās Persijs. — Tev uzticēts atrrast Apskaidrrī-bās kausū, Laura, un tādējādi izglāpt Gaismas sarrgatājā dzivibū.

— To spēj vienīgi tu, — piebilda Mērija Morgana, ievērodama meitenes sejā atplaukušo pārsteigumu. — Tu esi dzimusi rrīs-padsmitnieka zīmē, un tāpēc tev dāvāti īpaši spēki!

— Bet... tas... tas taču nevar būt, — Laura stostījās. — Es esmu tikai pavisam parasta meitene.

Aureliāns pašūpoja galvu. — Tu labi zini, ka tā nav, — viņš rāmi sacīja. — Citādi tu nebūtu saskatījusi zīmes.

— Zīmes? Kādas zīmes?

Bet tad viņa saprata. Jā, protams, — profesoram Aureliānam bija taisnība: vārnas un baismīgais melnais jātnieks, tēva noslēpumainā parādīšanās un mamma, kas bija uzsmaidījusi no fotogrāfijas un aprunājusies ar viņu! Piepeši visi mistiskie notikumi sarindojās jēgpilnā rakstā. Un ja tā, tad arī noslēpumainajām suņu rejām, milža piemiegtajai acij un melnajam vilkam, kas bija pazudis no gleznas, arī bija sava jēga. Zēlu skatienu Laura pavērās profesorā, meklēdama palīdzību.

— Un kā... kā man atrast to kausu? — viņa jautāja. — Nu, es domāju, ja jau līdz šim tas nevienam nav izdevies, kādēļ lai man veiktos?

— Tev izdosies, Laura! — Aureliāns pārliecināti sacīja. — Galu galā tev pieder Laika rats. Meklējumos tas tev krietni nāks talkā.

Laura nobālēja. — Jūs domājat to rotu ar ķēdīti?

Profesors pamāja. — To pašu, Laura. Sargātāji, kas dzimuši trīspadsmitnieka zīmē, to nodeva no paaudzes paaudzē, līdz tas nonācis tavās rokās.

Laura norija siekalas, nolieca galvu un kaunīgi vēroja galda virsmu.

— Kas noticis? — Austruma Aureliānā balsī ieskanējās aizdomas. — Kaut kas nav kārtībā?

Meitene neatbildēja.

— Paskaties man, lūdzu, acīs, Laura. — Meitene pacēla galvu un pavērās profesorā. — Vai kaut kas noticis? Varbūt... — viņa acis šausmās iepletās, un profesors ar roku aizklāja muti. — Saki, lūdzu, ka tā nav taisnība.

Laura, kļuvusi gluži pelēka, pamāja. — Ir gan, — viņa tik tikko dzirdami nočukstēja. — Rota... tā ir pazudusi.

Persijs un mis Mērija izbijušies paskatījās viens otrā. — Quel malheur^3! — fizkultūras skolotājs nodvesās. Un Mērija Morgana stomījās: —Nē... nē... tas nevar būt.

Profesors Aureliāns savaldījās pirmais. — Kā tas varēja notikt? — viņš jautāja, lūkodams nomierināties.

— Es... es nezinu. Ja pareizi atceros, tētis to turēja rokā, un tad izgaisa. Un nākamajā rīrā es rotu nekur nevarēju atrast.

Persijs un Mērija novaidējās vien, un profesors Aureliāns kļuva bāls kā krīts. Viņš ar pūlēm ievilka elpu.

No jauna saņēmies, viņš kādu brītiņu domīgi raudzījās uz priekšu. — Nu, uzdevumu tas diezko neatvieglo, — viņš pēdīgi konstatēja. — Bet nebaidies, Laura. — Viņš uzmundrinoši uzsmaidīja meitenei. —Tev tāpat izdosies, arī bez rotas! — Tad pievērsās jaunajiem skolotājiem: — Vai jums tā neliekas?

— Prrotams, izdosēs! — Persijs atbildēja drusku par ātru un arī uzsmaidīja Laurai. — Tev tikai jānotic pašai sev!

— Sev un gaismas spēkam, — mis Mērija papildināja. — Tad tev noteikti veiksies!

Lauras glītajā sejiņā vēl joprojām atspoguļojās izmisums.

— Mēs tevi atbalstīsim, Laura, — profesors Aureliāns mierinošā balsī paziņoja. — Iemācīsim izmantot senās prasmes, ko savulaik šurp atveda mūsu priekšteči no Avanterras.

— Ceļojumus sapnī! — teica Persijs.

— Domu nolasīšanu! — iesaucās mis Mērija.

— Un, protams, telekinēzi! — piebilda profesors.

Laura nožagojās. Telekinēze? Kas tā tāda vispār bija? Un ceļojumi sapnī? Par tiem arī nekas nebija dzirdēts. Viņai piepeši sagriezās galva, jo tajā virpuļoja arvien vairāk domu.

Atrast Apskaidrības kausu! Ar dzīvības ūdeni! Un tieši es! Gluži parasta trīspadsmit gadu veca meitene!

Karuselis galvā griezās arvien straujāk, tas virpuļoja žiglāk un žiglāk, līdz piepeši to apturēja viena vienīga doma.

Nevar būt! Tas taču nevar būt!

Taču, no otras puses, — vai arī tēvs nebija teicis, ka viņa ir viena no sargātājiem? Ja nu reiz bija kāds cilvēks, uz kuru varēja paļauties un par kuru viņa liktu galvu ķīlā, tad tas bija tētis.

Meitene bija pārliecināta, ka viņš vēl nekad nav melojis. Un kādēļ lai viņš tieši šajā svarīgajā jautājumā stāstīru aplamības?

Nekad! Mariuss tā nekad nedarītu. Aureliānā, Persija un mis Mērijas teiktajam vajadzēja būt taisnībai. Tai vajadzēja būt pa-tiesībai — baltai patiesībai, kaut arī drīzāk izklausījās pēc tīras fantāzijas.

Profesors Aureliāns neizlaida Lauru no acīm. Izskatījās, it kā viņš nojaustu meitenes domas un tikai negribētu viņu pārtraukt, līdz viņa pati būs pieņēmusi lēmumu. Beidzot viņš no jauna vērsās pie Lauras.

— Nu, Laura, — viņš sacīja, un balsī ieskanējās svinīgums.

— Vai pieņemsi savu uzdevumu un no šī brīža kopā ar mums cīnīsies pret ļaunuma varu?

Laura jau bija izlēmusi. — Es... es pamēģināšu!

Sasprindzinājums izgaisa no abu jauno skolotāju sejām, un arī profesora vaibstus apskaidroja gandarīts smaids.

— Lai notiek, Laura! — viņš sacīja. — Mēs uzņemsim tevi lokā, kas apvieno visu: Zemi un Avanterru, sākumu un galu, gaismu un tumsu, labo un ļauno. — Pateicis šos vārdus, viņš piecēlās.

Piecēlās arī Persijs Valjants un Mērija Morgana, un Laura sekoja pieaugušo paraugam. Visi četri izstiepa un sadeva rokas, izveidodami apli ap galdu. Tikai tagad Laura pamanīja, ka smalkās intarsijas galda virsmā veidoja riteni ar astoņiem spieķiem, kas izskatījās gluži tāpat kā pazudušais amulets.

Ko gan tas nozīmē, Laura sev vaicāja, bet tad viņas uzmanību piesaistīja profesors Aureliāns, kurš uzsāka īpatnēju dziesmu. Viņa balss, kas iepriekš bija skanējusi tik gurdeni, piepeši pieņēmās spēkā un kļuva skaidra. Viņa dziesma skanēja telpā kā burvju vārdi. Un, kaut ari Laura nesaprata vārdus, kas bija kādā svešā mēlē, valodā, ko viņa nekad līdz šim nebija dzirdējusi, no tiem izplūda savāds spēks. Lauru pārņēma neparasts miers, un viņa piepeši izjuta dziļu, vēl nebijušu pārliecību. Nu viņa zināja, ka viss būs labi.

Ugunsbļodā pacēlās liesma, tapdama arvien gaišāka un gaišāka, līdz no tās izplūda pārpasaulīgs starojums. Laura aizgrābta raudzījās spozmē, kas tagad bija tik spēcīga, ka gandrīz sagādāja sāpes. Un tomēr meitene nespēja novērst skatienu.

Gaisma kļuva spožāka un spožāka, lielāka un lielāka, līdz tā piepildīja gandrīz visu telpu. Laura vairs nespēja saskatīt neko citu. Nedz Persiju Valjantu, nedz Mēriju Morganu un arī ne profesoru Austrumu Aureliānu. Ap viņu ņirbēja tikai viens vienīgs mirdzošas gaismas virpulis, kas tiecās meiteni iesūkt pašā vidū. Laura ļāvās šai savādajai parādībai. Nebīdamās un nepretodamās — līdz jutās viens vesels ar gaismu.

9. nodaļa BRIESMĪGA MĀCĪBU STUNDA

Kad Laura atvēra acis, viņa gulēja gultā savā istabā. Meitene pārsteigta piecēlās sēdus un paraudzījās apkārt. Sarkanā vējjaka bija uzkārta uz pakaramā, zābaki stāvēja turpat, kur vakarā bija nolikti.

Kā tas varēja būt? Kā viņa no profesora nama bija tikusi arpakaļ līdz savai istabai? Viņai nebija ne mazākās jausmas. Zibens ātrumā prātā atausa pagājušās nakts notikumi, tomēr viss, kas bija noticis pēc tam, kad viņu taisni vai bija iesūcis noslēpumainais gaismas virpulis, likās pilnīgi izdzēsts no atmiņas. Viņai nebija ne sīkākās idejas, kas bija noticis. Vai tik viņa to visu nebija nosapņojusi?

Kajas balss pārtrauca prātojumus. — Labrīt, Laura! — Draudzene jau bija apsēdusies gultā sēdus un līksmi uzsmaidīja. — Labi izgulējies?

— Aba, — Laura novilka. Pretēji Kajai, kura pēc pamošanās uzreiz bija mundra kā cīrulis, Laura bija īsta pūce. Ne tā, ka viņai būtu slikts garastāvoklis. Taču vienmēr bija vajadzīgs laiks, lai savāktos.

Kaja turpretī rosīgi izlēca no gultas, ar plakanajām pēdām aizgāzelējās līdz adventes kalendāram, atvēra kārtējās durtiņas un iebāza mufē šokolādes gabaliņu, kas aiz tām slēpās. Košļādama saldumus, viņa ieslēdza radio. Uzspēlēti priecīga balss paziņoja, cik pulkstenis: — Ir sepriņi un sešas minūtes. — Tad istabā iebira kādas pazīstamas popdziesmas pirmās taktis: “I tvanna be sunlight, only ivarmer, I ivmma be daylight m your eyes...[4]'\ tā piecbalsīgi un lieliskā noskaņojumā dziedāja “No Angels". Taču lielisku noskaņojumu Laura tik agrā rītā nevarēja ieredzēt ne acu galā. Viņa saviebās, kamēr Kaja līksmi trallināja līdzi melodiju. Viņai pat izdevās gandrīz vai pareizi.

Kaja piegāja pie loga un atvilka aizkarus. Rīts vēl nebija atausis. Saule uzlēks tikai pēc nepilnas stundas.

— Celies augšā, Laura! — Kaja atgādināja. — Citādi mums atkal būs jāaprij brokastis vienā paņēmienā. Un tu raču zini, ka brokastis ir vissvarīgākā maltīte visā dienā!

— Jā, jā, — Laura nomurkšķēja. — Un pusdienas un vakariņas, protams, arī.

— Jā, loģiski! — Kaja pasmīnēja un atkal piebalsoja dziesmiņai, — “I tuanna be love, only stronger, I wanna be dayhght.Vēl neatvērusi tualetes piederumu somiņu, meitene aši nolauza pamatīgu gabalu no šokolādes, kas stāvēja uz naktsskapīša, un ātrāk, nekā hameleons spēj aprīt mušu, tas jau bija pazudis viņai mutē. Tad Kaja gāja uz durvju pusi, lai dotos uz vannas istabu. Kad viņa bija satvērusi rokturi, Laura viņu aizkavēja.

— Kaja?

-Jā?

— Vai tev šonakt kaut kas... — Laura apklusa, jo īsti nezināja, kā pateikt. Ja viņai tas viss bija rādījies sapņos, tad Kajai liksies, ka tas ir visai stulbs jautājums.

— Kas ir, Laura? — draudzene nepacietīgi jautāja.

Laura saņēma dūšu. — Vai tu šonakt neievēroji kaut ko neparastu ?

— Ko tādu neparastu? — Kajas sejā parādījās izbrīns. — Ko tu ar to gribi teikt?

— Vai es... nebiju nekur pazudusi, vai kaut kā tā?

Kaja īsu brītiņu padomāja, tad papurināja galvu. — Nē. Es neko nemanīju.

Viņa pagriezās un gribēja jau iziet no istabas, kad meitenei no

rokām izslīdēja tualetes somiņa. Tā nokrita zemē, atvērās, un mazgāšanās piederumi izšķīda pa visu grīdu.

— Oi, oi, oi, — Kaja novilka un pieliecās, lai savāktu savu mantību.

Laura to nemaz nemanīja. Viņa domīgi raudzījās sev priekšā. Vai viņa bija piedzīvojusi šo naksnīgo dēku tikai savā iztēlē? Vai arī viss nudien bija noticis tā, kā vēstīja atmiņa? Beigu beigās Kaja bija īsta miegapele. Ja viņa reiz bija iemigusi, tad pat stiprākais negaiss nespēja viņu pamodināt. Pati jau viņa arī nebija pamanījusi, kā mis Mērija nakts laikā bija ienākusi istabā — ja vien viņa patiešām bija tajā ienākusi...

Pēdīgi Kaja bija savākusi savas vannas lietas. Atkal jau jautri dungodama, meitene izgāja no istabas, kamēr Laura atmeta segu un piecēlās. Neveikliem soļiem viņa pieklunkuroja pie rakstāmgalda un paņēma ierāmēto fotogrāfiju, kas uz tā stāvēja. Tas bija sens ģimenes uzņēmums, kur bija redzami Mariuss un Anna Leanderi ar abiem mazajiem bērneļiem mājas dārzā. Laurai toreiz varēja būt pieci gadiņi. Viņa pie rokas turēja Lūkasu, un abi smaidīja līdz ausīm, arī vecāki laimīgi raudzījās kamerā. Ja Laura pareizi atcerējās, tad tas bija pēdējais ģimenes foto, kas bija uzņemts pirms Annas nāves. Jau pēc dažām dienām bija notikusi' šausmīgā nelaime.

Laura domīgi skatījās savos vecākos un piepeši sajutās briesmīgi vientuļa. Viņu pārņēma bailes.

Lielas bailes.

Vispirms Morvena izdzirda tikai šalkoņu. Šalkoņu, ko vairākkārt pārtrauca zviedzieni. Viņa pārsteigta atvēra acis un lēnām piecēlās sēdus — un ieraudzīja, ka guļ Pērkoņupes malā. Fejumīla, viņas divradzis, stāvēja cieši līdzās un priecīgi nosprauslājās, kad dziedniece bija nākusi pie apziņas.

Morvena steigšus pieslējās kājās. Bija jau gaiša diena, saule augstu pie debesīm, un viņai nebija ne jausmas, cik ilgu laiku bija nogulējusi bez samaņas. Tikpat maz viņa zināja, kā bija tikusi krastā. Varēja tikai nojaust, ka Fejumīla viņu bija izglābusi no nāves noslīkstot, kad viņa ar galvu bija triekusies pret klinti un zaudējusi samaņu. Kaut kādā veidā divradzim vajadzēja taču viņu izvilkt krastā — vai arī viņa bija izskalota?

Morvena neko nespēja atcerēties. Locekļi smeldza, un galva dūca tā, ir kā tur būtu ieperinājies bišu spiets. Dziedniece pieskārās pierei. Sataustījusi lielu punu, viņa izjuta atvieglojumu. Kritiens no māņu rilta un trieciens pret klinti varēja beigties daudz draņ-ķīgāk.

Fejumīla nebija ievainota, arī segliem un iemauktiem nekas nebija noticis. Pazudusi bija tikai seglu soma ar pārtikas krājumiem. Saule jau bija izžāvējusi divradža zīdaino spalvu, un tas mundri pakārpīja zemi ar pakavu.

Morvena aplūkoja sevi. Tērps vēl bija mitrs, ber visumā vesels. Saplēsta bija tikai labā piedurkne, un kreisajā pusē pie jostasvietas bija atrauts liels stūris. Viņa droši vien bija aizķērusies aiz kāda klintsgabala vai upē noliekta zara.

Dziedniece aši pavērās apkārt. Pie pretējā krasta bija redzamas stāvas klinšu radzes, no kurām upē gāzās putojoši ūdenskritumi. Apvidus viņai bija gluži svešs, dziedniecei nebija ne jausmas, kur viņa atrodas. Acīmredzot ūdens straume bija viņu nesusi krietnu gabalu.

Pavisam tuvu ālējās meža svūpiju ģimene, mātīte ar trim mazuļiem. Mazuļi ar sārtajām mēlītēm no upes steidzīgi laka ūdeni, nerātni svūpojās pa lēzeno krastu un vāļājās pa smiltīm. Pamanījusi Morvenu, mātīte izgrūda niknu šņācienu. Tad brīdinoši iekliedzās, un mazuļi vienā mirklī metās atpakaļ un patvērās biezā Pļavumeža paēnā, kas auga krastmalā. Māte vēlreiz uzšņāca Morvenai, iekams pazuda biezoknī.

Dziedniece smaidīdama noraudzījās dzīvniekam nopakaļ, kad

viņa piepeši atskārta, ka vēl joprojām atrodas Pļavuzemes pusē. Viņa bija izskalota nepareizajā krastā un nepavisam vēl nebija šķērsojusi Pērkoņupi!

Morvena izbijās. Viņa ne tikai bija zaudējusi dārgo laiku, bet nu viņai priekšā vēl stāvēja krietni tālāks ceļš uz Blāzmoraldu! Un tas viss tikai tāpēc, ka viņa bija noticējusi tam māņu tiltam.

Dziedniece juta, kā viņu pārņem niknums. Niknums, kas pārvērtās izlēmībā. Ja tumšie spēki domāja, ka varēs viņu apturēt, tad tie bija maldījušies! Viņa neļaus sevi pieveikt un nekad nepadosies. Neviens viņu neaizkavēs atgriezties Grāla pilī.

Dziednieces sejā iezīmējās noteiktība, un augums saspringa. Morvena iesvilpās. Fejumīla acumirklī pierikšoja klāt un satraukti iezviedzās.

Morvena paplikšķināja divradzim kaklu un metās seglos.

Jau brokastu laikā Laura saprata, ka šī nebūs viņas diena. Piens, ko viņa uzlēja kukurūzas pārslām, bija saskābis. Ieliekot mutē pirmo karoti, viņai gandrīz vai bija jāvemj. Aizgājusi pie letes pēc jaunas bļodiņas, meitene konstatēja, ka kukurūzas pārslu paka bija tukša. Virtuves palīdzei, bez šaubām, vajadzēja krietnu laiciņu, iekams viņa atrada jaunu paku, un tā nu notika Kajas paredzētais, ko draudzene bija gribējusi novērst — vajadzēja pasteigties un brokastis aprīt vienā paņēmienā.

Pirmā stunda turklāt vēl bija matene. Kā tad! Iedomājoties vien, Laurai jau sāka sāpēt vēders. Steidzoties kopā ar Kaju uz klasi, Laura piepeši sajutās kā ar aukstu ūdeni aplieta, jo atcerējās, ka nebija izpildījusi mājasdarbus. Rozija Taksa uz nedēļas beigām par sodu bija viņiem uzdevusi dažus teksta uzdevumus. Tie it kā bija viegli, bet Laura tik un tā tos nesaprata. Un atrisināt viņa tos nevarēja ne tik. Meitene bija nodomājusi saukt palīgā Lūkasu, taču pēc visām dīvainajām lietām, kas bija notikušas svētdien, tas pavisam bija izslīdējis no prāta. Ak vai! Cerams, ka Taksa viņu neizsauks! Ber varbūt Kaja varēja palīdzēt?

— Vai tev ir rie uzdevumi? — Laura vaicāja.

— Kādi uzdevumi?

— Teksta uzdevumi, kādi tad vēl?

— Tie par meitenēm un nēģeru bučiņām?

— Tie paši! — Laura sacīja. — Man nav pilnīgi nekādas jēgas, kā tos atrisināt.

— Bet tas taču pavisam vienkārši! Skaties...

Šai brīdī Laura apstājās kā pienaglota un izskatījās tā, it kā būtu ieraudzījusi spoku.

Melnais vilks — viņš nekur nebija izčibējis! Viņš, mierīgi izstiepies, gulēja gleznā pie baltās sievietes kājām pretim ieejas durvīm, it kā nekad nebūtu pazudis! Tas nu gan nevarēja būt!

— Laura? — Kaja izbrīnīta paskatījās draudzenē. — Kas noticis?

Laura neatbildēja, tikai, acis nenovērsdama, raudzījās gleznā pie sienas. Viņa taču bija skaidri redzējusi! Vilks bija pazudis. Bez pēdām. Un tagad viņš atkal tur bija. Tas varēja nozīmēt tikai vienu — nakts apciemojumu pie profesora Aureliānā viņa īstenībā bija redzējusi sapnī!

Šai brīdī spalgi iezvanījās zvans. Sākās pirmā stunda.

— Nu gan pasteidzies, Laura! — Kaja uzstāja. — Rozija Taksa mums atkal novilks ādu pār acīm; ja nokavēsim!

Neraugoties uz straujo skrējienu, Laura un Kaja klasē ienāca pēdējās — pat vēlāk par Tālsmirdi, kurš parasti bija mūžīgais kavētājs. Rebeka Taksa jau sēdēja pie skolotāju galda un smīnēja. Un, kad Rozija Taksa smīnēja, tā nebija no labajām zīmēm.

Kad Laura aizgāja savā vietā, apsēdās un no mugursomas izvilka matemātikas kladi, viņu pārņēma jocīga sajūta. Meitene nejutās īsti savā ādā.

Turklāt mācības sākās gluži normāli. Rebeka Taksa piecēlās un pavērās skolēnos ar neīstu smaidiņu.

— Kad nu galu galā mumss visssi parādījuši godu ierazda-miesss, tad beidzot varēsssim arī ssākt, vai ne? —Runas defekta dēļ viņa izrunāja visus “s” kā svepstoša klaburčūska.

Tad viņa piegāja pie tāfeles, paņēma rokā kritu un neizsmal-cinātā rokrakstā bez kādiem ķeburiem uzrakstīja uzdevumu, vienlaikus skaļi un skaidri izrunādama tā tekstu: — Ssešass meiteness ssešāss dienās apēd ssimtss divdesmit nēģeru bučiņu. Cik dienās divasss meitenesss apēdīss ssimts asstoņdessmit nēģeru bučiņu?

Laura klusi ievaidējās un izbolīja acis — tieši tas uzdevums, kas viņai vismazāk bija pielecis! Nudien, varēja tikai cerēt, ka Rozija Taksa izsauks pie tāfeles kādu citu. Varbūtība tomēr bija tikai viens pret četrpadsmit. Kāpēc lai trāpītos tieši viņa?

Rebeka Taksa pagriezās un pārlaida skatienu klasei.

— Kā jūss noteikti atceratiess, tasss ir viensss no uzdevumiem, kurusss ess jumss uzdevu mājāsss, vai ne?

— Jā, Taksas kundze, — Pauls Millers atbildēja.

Skaidrs, kurš tad vēl? Trauslais zēns ar lielajām raga brillēm, viņam bija ugunssarkani mati un pumpu uz sejas vairāk nekā Piena Ceļā zvaigžņu. Laura gan domāja, ka ir riebīgi ņirgāties par citu izskatu. Bet pret to, ka Paulu Milleru visi dēvēja rikai par Pumpiņpauli, viņai iebildumu nebija. Ņemot vērā viņa pūtīšu skaitu, tas vēl bija glaimojoši. Pauls Millers vēl varēja priecāties, ka viņu neviens nesaukāja par Strutaino Pauli. Tas gan būtu samērā skarbi, bet neteiksim, ka neprecīzi. Ne tikvien, ka Pauls bija sasodīts zubrītājs — nevienā priekšmetā viņam nebija mazāk par astoņi, izņemot, protams, fizkultūru. Taču, kas vēl draņķīgāk, viņš bija nožēlojams pielīdējs un stučītājs. Kāds tur brīnums, ka klasē neviens viņu nevarēja ciest. Un lielākā daļa skolotāju arī ne. Tikai Rebeka Taksa viņā saskatīja ģēniju. Viņa atzinīgi uzsmaidīja Paulam, kurš sēdēja pirmajā solā, un tad pievērsās citiem skolēniem.

— Kurš no jumss būsss tik laipnsss un parādīss, kā atrissināt šo niecīgo uzdevumiņu?

Pumpiņpauļa roka pašāvās gaisā.

— Esss zinu, Paul, ka tu zini! — Rozija Taksa sacīja un nogaidoši paraudzījās pārējos skolēnos. Tie savukārt visi klusēdami raudzījās galdā. Bērni sēdēja, gandrīz nekustēdamies, un koncentrēti pētīja solu virsmas. Gluži kā viņi tur būtu atklājuši kaut ko neiedomājami svarīgu, no kā nekādā ziņā nedrīkstētu novērst acis.

— Ei, ei, tikai ne visssi uzreiz! — Taksa ironizēja. — Ess nevaru visssusss dzirdēt vienlaikusss! Bet kā būtu ar... ar...

Viņas skatiens no jauna sāka klejot pa klasi un apstājās pie Franciskas Turīni. Franciska kļuva bāla kā kaļķis. Tas kaut ko nozīmēja, jo viņa no sava tēva itālieša bija mantojusi ne tikai kraukļa melnos matus, bet arī melnīgsnējo ādas krāsu.

Laura uzelpoja. Fūūū — vēlreiz paveicās!

Franciska bezgala lēnām pietrausās no krēsla, lai dotos ceļā uz ešafotu, kad Taksa tomēr pārdomāja.

— Labāk ne, Francissska, — viņa noteica. — Tev jau iepriekšējā ssstundā tika tass prieksss.

Arī Franciska Turīni piederēja pie Taksas izteiktākajiem “mīluļiem”. Viņa tiranizēja meiteni vienmēr, kad vien radās izdevīgs gadījums. Un ras viss tikai tāpēc, ka Taksa nevarēja ciest pīrsingu. Franciskai viens gredzentiņš bija labajā uzacī, un otrs — kreisajā nāsī. Taču var jau būt, ka Franciskai Turīni arī bez tiem nebūtu gājis labāk. Rebeka Taksa allaž spēja atrast iemeslu, lai skolēniem dzīvi pārvērstu par elli. Par to arī Laura varēja pastāstīt veselu varoņeposu.

Tagad Taksas acu skatiens bija pievērsies Laurai.

Ak, nē!

Skolotāja kaut kā noteikti bija sajutusi meitenes bailes, jo viņai acīs iemirdzējās dīvains spožums. Viņa izskatījās gluži droša, ka ir atradusi īsto upuri.

— Domāju, ka zinu, kam mēsss šodien veltīsssim uzmanību. Tā būss mūssu... mīļā Laura! Nāc šurp, Laura!

Laurai sametās nelabi. Šodien viņa noteikti neizbēgs no vieninieka matemātikā.

Bezcerīgi!

— Paklau, — Kaja čukstēja, kamēr Laura vilcinādamās piecēlās kājās. — Skaties uz manu pusi, es tev mēģināšu palīdzēt!

Laura mīkstiem kā vate ceļgaliem devās pie tāfeles. Skolotāja viņai iespieda rokā krītu.

Laurai nāsīs iecirtās Rozijas smaržas. Tām piemira rūgts un uzbāzīgs muskusa aromāts, kam bija tāds trūdu piesitiens, ka Laura tās bija nievājoši iekristījusi par “kapu dvaku”. Piepeši Laura atminējās, ka to pašu trūdu smaku, kaut arī tā bija tik tikko manāma, viņa dienu iepriekš bija saodusi sporta zālē. Tātad Rebeka Taksa bija novērojusi viņu un Persiju paukošanas treniņā — jautājums tikai, kāpēc?

— Tā, Laura. — Skolotājas šņācošā balss atmodināja meiteni no domām. — Nevajag mūss vissuss sssaintriģēt, — parādi beidzot pareizo risssinājumu!

Laura drudžaini domāja. Trejskaitļu uzdevums, trīs zināmi lielumi un viens nezināmais, kā tur īsti bija? No zināmajiem lielu-miems vajadzēja izveidot daļu, pareizi izvēloties skaitītāju un saucēju. Bet kas īsti bija jāliek skaitītājā un saucējā, un kas tā būs par daļu? Meklēdama palīdzību, viņa paskatījās uz Kaju.

Kaja uzmundrinoši pamāja.

— Nu tā, — Laura teica un ieklepojās.

— Tik tālu vēl būtu pareizi! — Rozija Taksa komentēja. Ironija, ar ko bija piesātināta viņas balss, nespēja paslīdēt garām pat tādam, kas bija kritis uz ausīm.

— Nu... ēēē... vispirms izveido attiecību... — Laura turpināja, un Kaja dedzīgi pamāja. — Nēģeru bučiņu attiecību...

Kaja vairs nemāja ar galvu un sarauca pieri grumbās. Ko tas nozīmē? Pareizi vai nepareizi?

— Un to reizina... ar ...meiteņu savstarpējo attiecību?

Kaja izmisusi nobolīja acis, bet Taksa raudzījās Laurā ar augstprātīgu smaidu.

— Bezgala sssaissstoši, Laura! — viņa sacīja. — Bet parassti gan meitenesss nemēdz uzssākt sssavstarpējass atriecībass!

Klasē izcēlās spontāni smiekli. Maksis Tālsmirdis rēca kā satrakojies ēzelis, un Ronijs Rīdels kurkstēja kā varde, nenovērsdams acis no Lauras. Tikai misters Vēsais bija sataisījis garlaikotu seju un izlikās, it kā atrastos nesasniedzamos augstumos salīdzinājumā ar šiem bērnišķīgajiem jokiem.

Laura manīja, ka nosarkst, — un saskaitās pati uz sevi. Stulbā piezīme taču nebija nekāds iemesls, lai nosarktu!

— Un kass tad būss tālāk, Laura? — skolotāja nežēlīgi turpināja. — Nevaru vien ssagaidīt.

Laura mēģināja domāt, bet nu viņai pavediens bija pavisam vējā. Kā slīkstošais, meklēdams palīdzību, viņa pašķielēja uz Kajas pusi. Draudzene rādīja zīmes, bet Laura vienkārši nesaprata, ko Kaja grib teikt. Vai viņa domāja divi vai seši? Vai tas nozīmēja reizināšanu — vai varbūt tomēr dalīšanu? Laurai nebija ne jausmas — un Rozija Taksa nepazina žēlastības.

— Turpini taču! — viņa iekvekšķējās. — Mēs nevaram te ssēdēt līdz rītam.

Laurai nebija citas izejas kā vienkārši minēt. Var jau būt, ka paveiksies un uz tumšo viņa trāpīs pareizi. Un, ja ne, tad tas tāpat neko nemainīs. Tomēr viss būs labāk, nekā nepateikt neko. Viņa dziļi ieelpoja un turpināja.

— Un... tad to visu reizina ar... ar —

Viņa apklusa un uzmeta Kajai pēdējo izmisīgo skatienu. Piepeši viņa saprata, ko draudzene signalizē — protams, seši!

— To visu reizina ar seši! — viņa steigšus sacīja.

Kaja ar teatrālu izmisumu sakņupa uz krēsla, un Laura atskārta, ka bija sarunājusi galīgu sviestu. Viņa bikli paskatījās uz Taksu.

Tomēr viņas sejā neparādījās nekāda reakcija. Ne smīna, ne uzpūtīga smaida, nekā. — Tad ar sseši? — viņa gluži rāmi pajau-tāja. — Varbūt tu vari arī passkaidrot, kāpēc?

Laura bija apstulbusi. — Ēēē, — viņa sāka, bet tad vienkārši apklusa un tikai mēmi pašūpoja galvu.

— Tā jau ess domāju, Laura, — skolotāja sacīja. — Un varbūt man pateikt, kāpēc? Pirmkārt, tu te sarunāji pilnīgasss muļ-ķībasss — un muļķībām nu reiz piemīt tāda īpašība, ka tāsss nevar izsskaidrot, citādi tāsss nebūtu muļķības, vai ne?! Un otrkārt — otrkārt, tev acīmredzot pietiek laika visssam kam, tikai ne tam, lai kārtīgi sssagatavotu sstundass, pareizi?

Laura neatbildēja. Ko Rozija Taksa ar to gribēja teikt? Kas tas par mājienu?

— Ja nu tu atļausssi kaut ko ieteikt, tad labāk būtu, ja tu laiku izmantotu mācībām, nevis pa naktīm blandītosss pa parku!

Re, kā! Taksa bija uzzinājusi, kas noticis pagājušajā naktī. Velns parāvis! Un ja nu viņa tagad noklačos Dr. Tumšickim? Tai pašā brīdī Laurai iešāvās prātā cita doma. Doma, kas tūdaļ lika aizmirst visu pārējo — ja nu Rebeka Taksa viņu patiešām bija redzējusi parkā, tad taču pagājušās nakts notikumi nebija nosapņoti... Skaidrs! Viss patiešām bija noticis tā, kā viņai bija palicis atmiņā.

Laurai kļuva vienlaikus auksti un karsti. Viņa nezināja, vai priecāties vai bīties. Meitene vienkārši nespēja formulēt nevienu skaidru domu — vienīgi: tad es patiešām esmu viena no sargātājiem!

Ak kungs!

Rebeka Taksa viņā vēsi palūkojās. — Tu taču dzirdēji, ko Kvint... ēē... Dr. Tumšickis vakar paziņoja vakariņu laikā? Katrs ssskolass kārtībass pārkāpumss tikss sstingri sssodīts, vai ne tā?

Laura norija siekalas. — Zinu, — viņa klusi atteica.

— Un tālāk? Kāpēc tu to neievēro?

Laura neatbildēja

— Ko man ar tevi tagad iessākt? Paziņot direktoram? Vai

passkatītiess caur pirkstiem? — Viņa pagriezās un pievērsās klasei:

— Kā jūss domājat — man paziņot par Lauru direktoram vai ne?

Klasē iestājās tāds klusums, ka varētu dzirdēt adatu nokrītam. Laura bikli paraudzījās uz klasesbiedriem. Vai kāds ko pateiks pret viņu? Varēja jau gadīties. No Pumpiņpauļa ne to vien varēja sagaidīt, un no Makša Tālsmirža arī. Un no Karo Tīles tāpat. Karo kaut kas bija pret viņu, kaut arī Laura nezināja, kāpēc.

— Tātad, — Rozija Taksa teica, — kurš ir par to, lai ess par Lauru passtāsstu direktoram? Paceliet rokass!

Laurai par lielu pārsteigumu, neviena roka nepacēlās. Pum-piņpaulis gan grasījās izstiept savējo, bet Kaja tieši priekšā sēdošajam zēnam aši iegrūda mugurā dunku un iešņācās tik neganti, ka zēns tomēr sēdēja rāmi.

Rebeka izskatījās pārsteigta par klases reakciju. Tomēr viņa neatmeta cerības. — Balssojam par pretējo! — viņa pavēlēja.

— Kurš par to, lai Lauru apžēlo?

Gaisā pašāvās trīspadsmit rokas. Pumpiņpaulis gan brīdi vilcinājās, bet Kaja veltīja zēnam vēl vienu belzienu, un tad pacēlās arī viņa roka. Tātad viņš bija ne tikai zubrītājs un pielīdējs, bet arī vēl zaķapastala! Tomēr klases balsojums nepārprotami liecināja Laurai par labu.

Matemātikas skolotāja domīgi palocīja galvu. — Labi. Ja nu jūsss tā gribat! — Viņa pienāca Laurai pavisam tuvu klāt un ieskatījās acīs. — Šoreiz tev vēl paveicāss, — viņa sacīja. — Bet nākamreiz tu vairss neriksssi cauri ssveikā! Tad ess paziņošu ssko-lass vadībai, un rev nākssies rēķināties ar sssekām! Ssskaidrss?

Laura norīstījās, bet neko neteica.

Skolotājas seja sadrūma. — Vai sskaidrss, ess jautāju? — viņa nikni nošņācās. Izklausījās pēc bīstama rāpuļa.

— Jā, — Laura neskanīgi atteica.

— Labi, tad mēss būtu ssapratušāss. Apssēdiess!

Laura pagriezās un devās vietā. Viņa jau gandrīz bija tikusi līdz savam solam, kad Rozija Taksa vēlreiz uzrunāja meiteni.

— Ā, pagaidi, Laura!

Laura pārsteigta apsrājās. Uzpūtīgā grimase Taksas sejā nesolīja neko labu.

— Ceramss, tu sssapratīssi, ka par šo izcilo ssniegumu varu rev ielikt tikai “neapmierinoši”? — viņa izsmējīgi vaicāja.

Laura juta, kā viņā saceļas salts niknums. Protams, viņa zināja, ka saņems absolūto vieninieku. Bet kāpēc Taksai tas ar baudu vēl bija jāiebāž degunā? Meitene samiedza acis un pameta negantus zibšņus uz skolotājas pusi. Laura ar pūlēm savaldījās un iekoda sev lūpā, lai neizrunātu to, ko domāja: “Stulbā govs!”

Tad notika kaut kas visnotaļ savāds. Skolotājas seju izķēmoja dusmas. Un viņa nikni uzšņāca Laurai: — Nemaz neiedrošiniess to izrunāt! — Balsī bija jaušama briesmu pilna pieskaņa, un melnās acis ļauni dzirkstīja.

Savādi gan, Laura nodomāja. Kā Rozija Taksa varēja uzzināt to, kas man nupat bija prātā? Kā tas iespējams?

Piepeši viņai radās šausmīgas aizdomas.

10. nodaļa CITU DOMAS

Mis Mērijas Morganas seja kļuva nopietna. — Nu gan saki, kas tev uz sirds! — Kaut gan trauslā sieviete bija dzimusi un uzaugusi Skotijā, viņa runāja bez akcenta.

Viņas abas stāvēja pils pagalmā trokšņainā rāvenšteiniešu bara vidū, kuri šaudījās karrs uz savu pusi. Mis Mērija starpbrīdī dežūrēja pagalmā, un Laura pēc matemātikas stundas bija steigusies tieši pie viņas.

— Var jau būt, ka es maldos, — meitene piesardzīgi sacīja,

— taču man ir tāda sajūta, ka Rozija... nu... Taksas kundze, es domāju, spēj nolasīt domas.

Uz skolotājas lūpām parādījās viegls smaids. — Tā arī ir.

— Bet... tad jau tas nozīmētu, ka viņa... ka viņa... — Laura aprāvās, jo šis secinājums viņai likās vienkārši briesmīgs.

— Uzminēji! — Mis Mērija uztvēra viņas domu. — Rebeka Taksa patiešām atbalsta tumšos spēkus — un viņa nebūt nav vienīgā.

— Nē? — Laura bija šokēta. — Vai tad Rāvenšteinā ir vēl citi tumšo spēku atbalstītāji?

— Protams. Gan skolotāju, gan darbinieku vidū.

— Nopietni? — Meitene izbijusies pavērās skolotājā. — Un kas viņi ir?

— Tas tev, dārgā Laura, būs jānoskaidro pašai, — mis Mērija laipni atteica. — Un nebaidies nenieka, kolīdz būsi mazliet apguvusi mūsu īpašās spējas, tas nesagādās nekādas grūtības.

Laura sarauca pieri. Viņa par to nebija tik ļoti pārliecināta.

Mis Mērija viņai uzmundrinoši uzsita uz pleca. — Vari man ticēt, Laura. Vai negribi pamēģināt?

— Pamēģināt? — Lauras seja liecināja, ka viņa nesaprata, ko gan mis Mērija no viņas grib. — Ko pamēģināt?

— Domu nolasīšanu, ko gan vēl citu? Vai arī jau esi piemirsusi, ka tas ir mans īpašais priekšmets un tu to apgūsi pie manis?

— Hmm, nē, — Laura aši noteica. — Protams, ka ne. Es tikai nezinu, kā... kā tas notiek. Nu, es domāju, nolasīt domas.

— Tāpēc jau te esmu es! — Mērija Morgana viņai iedrošinoši pasmaidīja. — Tātad klausies. It nemaz nav tik grūti, kā tu varbūr iedomājies. Svarīgākais ir līdz galam iejusties otra cilvēka ādā, viņa izjūtās, slēptākajās vēlmēs un izbailēs — atmetot ierobežojumus un neļaujoties savam viedoklim vai aizspriedumiem. Vai saproti?

— Laikam gan. — Lauras balss neskanēja īsti pārliecinoši.

— Zināmā mērā vajag aizmirst, ko tu domā par to otru vai ko pret viņu izjūti?

— Pilnīgi pareizi. Tas ir grūtāk, nekā varētu domāt. Bet, ja tas izdodas, tad grūtākais jau ir aiz muguras. Nāc, pamēģināsim! Varbūt tu varēsi atšifrēt, ko domā citi skolēni. Teiksim, tavi klasesbiedri. — Mis Mērija un Laura lēnām pastaigājās skolēnu pūlī.

Nonākot līdz Aleksandram Hāzem, kas stāvēja bariņā ar citiem zēniem un skaļi diskutēja ar viņiem, skolotāja piebikstīja Laurai.

— Nu, Laura, — ko Aleksis tagad varētu domāt?

Laura nopētīja zēnu ar melno ezīti. Ko gan Aleksis varēja domāt? Par ko? Viņa skatījās tik neatlaidīgi, it kā gribēdama zēnu caururbt ar skatienu. Piepeši nāca atskārta. — Aleksis domā par... par Minhenes Bayem, — viņa sacīja drīzāk jautājošā nekā apgalvojošā tonī.

Skolotāja apmierināti pasmīnēja. — Pareizi. Viņš domā par spēli, kas nākamo sestdien notiks pret Dortmundes Borussia, un, protams, cer, ka Bayem uzvarēs. — Mērija atzinīgi noglāstīja meitenei muguru. — Malacis, Laura! Kaut gan tik grūti jau nemaz nebija, vai ne?

Mērijai Morganai bija taisnība. Aleksandrs Hāze pat internātā nēsāja Bayem fanu kreklu — šobrīd tas rēgojās zem viņa biezās ziemas jakas apakšmalas — un no rīta līdz vakaram runāja tikai par futbolu.

Ar misteru Vēso Laurai vairs negāja rik viegli. Filips, kuram mugurā bija Jack Wolfskin jaka, bija laiski atzvēlies pret vienu no spārnotajiem lauvām un, neraugoties uz gadalaiku, uz deguna viņam bija Gucci saulesbrilles. Tas apgrūtināja domu lasīšanu, jo, kā mis Mērija bija paskaidrojusi, vislabāk izdevās tad, ja otram varēja ieskatīties acīs.

Laura tomēr mēģināja. — Misters Vēsais tagad domā, vai... ēēē... Karo patīk viņa jaunā jaka.

Skolotāja iesmējās. — Nav slikti, Laura, kaut arī pareizi tikai pa daļai. Filips patiešām prāto, vai vienai konkrētai meitenei viņš liekas foršs — vienīgi tā nav Karo!

— Nē?

— Nē, — mis Mērija atbildēja un klusi sevī pasmaidīja.

Ar Tālsmirdi Laurai jau sanāca galīgi greizi. Nebija arī nekāds brīnums, jo, līdzko viņas ar Mēriju bija pagājušas tuvāk šim apalī-tim un uz bridi uzmetušas viņam skatienu, tā viņš pagriezās pret Lauru un sašķobīja seju nejaukā grimasē.

— Ko tu blenz, tu... — Nepabeidzis teikumu, resnītis pagrieza muguru un nosarcis aizbrida tālāk.

Skolotāja paskatījās meitenē ar neizdibināmu skatienu. — Nu? Ko Maksis tagad domāja?

Laura saviebās. — Tas jau bija skaidrs kā diena: Tālsmirdis noteikti nodomāja, ka es esmu stulba govs, un prātoja, kā man vislabāk sariebt.

— Nepareizi, Laura. Pavisam nepareizi!

— Patiešām?

— Jā. Maksis Smirtāls drīzāk nodomāja pilnīgi pretējo, nekā tev liekas!

Meitene bija pārsteigta. — Vai tiešām? — viņa vaicāja. — Ko tad īsti ?

— Tas nu tev būs jānoskaidro pašai, — daudznozīmīgi attrauca mis Mērija, kad skolas zvans pielika punktu starpbrīdim. — Un, lūdzu, atceries: pēc pusdienām tiekamies torņa istabā! — skolotāja vēl piekodināja Laurai, iekams viņas atgriezās internāta ēkā.

Pāri Tumsas cietoksnim, kas pacēlās viltīgā Sēra purva malā, H bija nolaidies Melnās miglas plīvurs. Ap torņa dzeguļiem riņķoja milzīgs vārnu bars. To negantie ķērcieni bija dzirdami līdz pat Sirīnas pagrabam, kura velves atradās dziļi cietokšņa iekšpusē.

Borborons stāvēja blakus lielajam kamīnam, kurā degošā uguns alai līdzīgo telpu apmirdzēja ar šaudīgu gaismu, un ar vienaldzīgu seju klausījās šaušalas iedvesošās sievietes stāstījumā. Kad Sirīna bija beigusi, viņš gandarīts palocīja galvu. — Labi darīts, Sirīna. Es zināju, ka uz tevi var paļauties — tu neesi pievīlusi manu uzticēšanos!

Sievietes bālo seju sašķobīja triumfējošs smaids. Viņa strauji piegāja klāt Melnajam hercogam. — Tas vēl ir tikai sākums, Borboron! Kopš manā īpašumā atrodas Laika rats, jo dienas, jo vājāka kļūst gaismas burvestība, ar ko Elizions lūkoja savažor manus spēkus.

Sirīna satvēra kaklā uzkārto ķēdīti ar zelta piekariņu un ar baudu to apskatīja. — Gaismas aizstāvji, šie nejēgas, pasaules pirmsākumā izkala divus amuletus no tā paša zelta, no kura ir darināts arī Apskaidrības kauss. Tie savam īpašniekam dod lielu spēku un nāk talkā kausa meklējumos, kad tas pazudis. Elizionam — kaut tumsas dzīles viņu aprītu! — pieder viens no tiem. Bet šo te, — viņa pacēla stilizēto riteni tieši pie Melnā hercoga sejas,

— šo te pirms senseniem laikiem aizveda uz Cilvēkzvaigzni. Taču tagad — tagad ras pieder man! Man! Man!

Putna nagiem līdzīgie pirksti tik cieši sakļāvās ap rotu, it kā nekad negribētu to palaist vaļā, un sievietes acīs iezibējās ārprāta

mirdzums. — Drīzi vien man arkai klausīs Gaišredzīgais kristāls, un tad, Borboron, rad...

Viņa apklusa, jo atvērās durvis un pagrabā ienāca furhurs. Sirīna tūdaļ metās pie vīrieša karmīnsarkanajā apmetnī ar kapuci.

— Vai atnesi, ko tev lūdzu?

Atbildes vietā furhurs no apmetņa apakšas izvilka necilu pudelīti un pasniedza to bālajai sievietei. Tajā bija caurspīdīgs šķidrums, kas izskatījās pēc ūdens.

Sirīna steigšus izvilka korķi un paostīja. — Smaržo... nesmaržo ne pēc kā, — viņa gandrīz vai vīlusies konstatēja un jautājoši pavērās furhurā.

Vīrietis pamāja. — Pareizi, — viņš atbildēja augstā falsetā.

— Tāpēc neviens arī nepamanīs, kad tu to ieliesi dzeramajā!

— Un šis eliksīrs nudien ir tik stiprs, kā tu apgalvoji?

Melnā burvja vaibstus izķēmoja piepešu dusmu uzplūds. — Pievaldi mēli, sievišķi, un neuzdrošinies apšaubīt manu spēku!

— Labi, labi! — Sirīnas balss skanēja maigi un lišķīgi. — Es taču esmu tikai... dumjš sievišķis, kā tu pareizi pateici!

Furhurs nopētīja sievieti ar šaubu pilnu skatienu, it kā nebūdams drošs, vai Sirīna to domāja nopietni vai tikai uzjautrinājās par viņu. Turpinot sarunu, viņa balss jau izklausījās rāmāka.

— Eliksīrs jau neskaitāmas reizes ir apliecinājis savu iedarbību — gan pie mums, gan uz Cilvēkzvaigznes. Viens piliens nes nenovēršamu nāvi — un tā ir mokošāka, nekā tu vari iedomāties!

— Labi! Ļoti labi! — Sirīnai acis atkal iemirdzējās kā vājprātīgai. — Tad Eliziona liktenis ir izlemts — un pat ūdens no kausa viņam nelīdzēs!

Torņa istaba atradās galvenā torņa pašā augšā un aizņēma veselu stāvu. Logi, no kuriem pavērās skats uz visām četrām debess pusēm, atsedza lielisku skatu pār Rāvenšteinas pili un tās apkārtni.

Skaistā laikā redzamība sasniedza vairākus kilometrus, un reizēm pat varēja ieraudzīt sniegiem klātās virsotnes tālu dienvidos. Taču šodien debesis bija pelēkas un mākoņiem klātas, un skatu aizklāja blāva dūmaka. Tas nebūt nebija tik ļauni, jo mis Mērija un Laura uz šo telpu, ko parasti izmantoja dažādi internāta pulciņi, nebija devušās, lai izbaudītu skaisto ainavu. Istabu bija iecienījuši, piemēram, deju grupa, ģitāristu ansamblis un teātra pulciņš, ko vadīja mis Mērija. Tēlotāju vidū bija arī Laura, un skolotāja tālab bija nolēmusi, ka Lauras domu lasīšanas stundai jānotiek šajā nomaļajā telpā. No vienas puses, te viņas neviens nevarēja iztraucēt, un, no otras, nevienam arī neliktos aizdomīgi, ja abas turp dotos mēģināt.

Mērija Morgana Rāvenšteinā pasniedza angļu un franču valodu. Viņa bija viena no iemīļotākajām internāta skolotājām, jo prata mācības noorganizēt nevis kā garlaicīgu obligāto uzdevumu, bet gan kā jautru pasākumu. Pat Cingizs, aizraujošais ģeogrāfijas skolotājs, šai ziņā nespēja turēt līdzi. Turklāt no Mērijas gandrīz nekad nebija dzirdams neviens slikts vārdiņš, un viņa ļoti centās pret visiem skolēniem izturēties taisnīgi. Iespējams, ka tas arī bija iemesls, kāpēc pat slinkākie un ietiepīgākie rāvenšteinieši pie viņas pārvērtās gandrīz vai par paraugskolniekiem. Pat Maksis Tālsmirdis pie viņas kļuva tik rāms kā jēriņš, un pretstatā vairākumam pārējo nodarbību, kurās viņš parasti godam attaisnoja savu iesauku, pēc angļu un franču valodas stundām tikai retumis vajadzēja vēdināt telpu. Lielākā daļa audzēkņu no sirds bija iemīļojuši mis Mēriju, ar to Rāvenšteinā varēja lepoties tikai nedaudzi skolotāji. Un viena jau nu nepavisam ne — Rebeka Taksa. Taču Laura, par laimi, jau bija izdibinājusi, kāds tam cēlonis.

Laura nemierīgi staigāja pa torņa istabu un palika stāvam mis Mērijas priekšā, kas mierīgi sēdēja uz krēsla istabas vidū.

— Vienu gan es nesaprotu, — meitene uzbudināta sacīja. — Ja jau Rāvenšteinā ir vēl citi cilvēki, kas nostājušies tumšo spēku pusē, kāpēc tad jūs man uzreiz nepasakāt...

— Tu! — mis Mērija viņu pārtrauca.

Laura neizpratnē paraudzījās skolotājā.

— Kāpēc tu man uzreiz nesaki, — mis Mērija izlaboja meiteni.

— Mēs, sargātāji, cits citu uzrunājam ar tu un saucam vārdā. Tikai īpaši godājami cilvēki mūsu vidū kā profesors Aureliāns izpelnās izņēmumu no šīs sensenās tradīcijas!

— Bet nupat vēl skolas pagalmā... — Laura gribēja iespraust, bet skolotāja viņu tūdaļ pārtrauca. — Tur bija vēl citi skolēni un skolotāji, un to klātbūtnē mēs saglabājam formālās uzrunas! — Mērija Morgana pasmaidīja. — Visiem jau nav jāzina, kas ar mums notiek, vai ne?

— Jā, protams, mis... ēē, atvainojos... Mērij.

Skolotāja vēlreiz laipni pasmaidīja. — Tu pie rā vēl pieradīsi, Laura, — viņa sacīja. — Bet atgriezīsimies pie tava jautājuma. Mēs tev nesakām, kas pieder pie tumsas spēkiem, jo tev pašai jāmācās viņus pazīt. No viņu izturēšanās tev kļūs skaidrs, ar ko tev ir darīšana.

— Bet jūs... ēē... tu taču man vienkārši varētu pareikr, kurš ir kurš.

— Skaidrs, ka es varētu. Bet tev tas nepalīdzētu.

Laura savilka pieri grumbās un ar šaubām paskatījās Mērijā Morganā. Un kā vēl palīdzētu!

— To es nesaprotu, — viņa sacīja. — Tas taču visu atvieglotu.

Skolotāja, viegli smaidīdama,-papurināja galvu. — Nē, Laura,

tā nu gan nebūtu. Mēģināšu tev paskaidrot ar piemēru. Tev ir grūtības matemātikā, es tā dzirdēju, un jo īpaši uzdevumos ar trim zināmajiem lielumiem un vienu nezināmo, vai ne?

Laura piesarka.

— Pieņemsim, ka tev ir uzdevums, kuru tu nevari atrisināt. Kā tev labāk būtu līdzēts? Ja kāds pateiktu atrisinājumu vai ja izskaidrotu uzdevumu un ļautu pašai tikt līdz pareizajai atbildei?

Laurai ilgi nebija jādomā. Šausmīgā matemātikas stunda vēl bija labu labā atmiņā. — Ar otro iespēju, protams.

— Tā arī ir, Laura. No viena paša rezultāta jēga būs maza, jo tas der rikai šim vienam uzdevumam. Tev drīzāk jāsaprot, kā to iegūt, jo tikai tā tu spēsi atrisināt pārējos uzdevumus. Tāpat notiek arī te. Agrāk vai vēlāk tev nāksies saskarties ar svešiniekiem. Ar cilvēkiem, kurus tu vēl nekad neesi sastapusi. Ja tu nespēsi ielūkoties aiz šo cilvēku maskas un atšifrēt viņu patiesos mērķus, tad būsi nokļuvusi lielās briesmās. Galu galā mēs, pārējie sargātāji, nevarēsim allaž atrasties tev blakus. Un tālab, Laura, tev noteikti jāiemācās atklāt cilvēku patieso būtību. Lai tu uzreiz redzētu, vai darīšana ir ar sabiedroto vai ar ienaidnieku. Vai tagad tu mani saproti?

Laura pamāja. Protams, ka viņa saprata, ko Mērija grib teikt. Piepeši viņai kļuva skaidrs vēl kas. — Vai var gadīties, ka arī Dr. Kvintuss Tumšickis pieder pie mūsu ienaidniekiem? — viņa domīgi vaicāja.

— Bravo, Laura! Redzu, ka tu mācies visai ātri. Es pat domāju, ka Dr. Tumšickis ir daudz bīstamāks par Rebeku Taksu.

— Vai viņš arī spēj nolasīt domas?

Mis Mērija pakratīja galvu. — Nē. Tumsas aizstāvjiem klājas tāpat kā mums, sargātājiem. Tikai trīspadsmitnieka zīmē dzimušajiem piemīt spējas visās senajās mākslās. Visiem pārējiem ir tikai pa vienai. Kvintuss Tumšickis, piemēram, ir telekinēzes lietpratējs un jau paguvis ar to nodarīt lielu ļaunumu.

Mērija Morgana aprāvās un domīgi pavērās Laurā. Meitenei likās, ka viņas sejā pavīd līdzcietība.

— Ko tu ar to domā?

Mērija tikai papurināja galvu. — Ne tagad, — viņa sacīja.

— Tu to vēl uzzināsi un gana drīz. Turklāt — kas noticis, noticis, un tur mēs neko nevaram līdzēt.

Laura nezināja, kāpēc, bet piepeši viņai radās nojausma, ka noslēpumainais notikums, par ko Mērija Morgana nevēlējās runāt, kaut kādi bija saistīts ar viņu, Lauru. Lai būtu kā būdams, acīmredzot tas bija atstājis paliekošu iespaidu uz viņas dzīvi. Un viņa izbijās no mirkļa, kad uzzinās patiesību.

Skolotāja izrāva Lauru no pārdomām. — Mums beidzot vajag sākt, Laura. Tev vēl tik daudz kas jāiemācās, un laika mums ir visai maz.

— Zinu. Bet vai tu varētu atbildēt uz vienu vienīgu jautājumu?

Mērija Morgana pamāja.

— Ja jūs esat tik droši, ka Apskaidrības kauss atrodas pils teritorijā — kāpēc tad vēl neesat to uzgājuši?

— Jo mums ir darīšana ar pretiniekiem, kas strādā ar ārkārtīgi rafinētiem paņēmieniem. Mums ir aizdomas, ka viņi kausam un tā slēptuvei uzlikuši ilūzijas burvestību, kas mums nav zināma. Proti, tumšo spēku sabiedrotie ir arī bīstamie furhuri. Tie ir vareni tumšie burvji, kuru velnišķā māksla un arīdzan zintis jau sagādājušas krietnas nepatikšanas gaismas karotājiem un mums, sargātājiem. Iespējams, ka viņi novijuši arī to burvestību, kas aizsargā kausu un noslēpj to no mūsu acīm.

— Un kāpēc tieši man vajadzētu spēt to atrast?

— Tev piemīt īpaši spēki, kā tu jau uzzināji, Laura. Taču šie spēki un spējas vēl nav pilnībā izveidojušies — un tālab var pieņemt, ka burvestība tavā gadījumā neiedarbosies pilnībā!

Laura apjukusi paskatījās skolotājā. — Es īsti nesaprotu.

— Tas ir samērā vienkārši! Katrs līdzeklis, kas domāts noteiktam mērķim, var iedarboties rikai šajā jomā. Piemēram, deguna pilieni palīdz tikai pret iesnām. Vēdersāpes tie neizārstēs. Un ilūzijas burvestība, kas var apstulbināt acis gaismas karotājiem un izglīrotiem sargātājiem, nebūs tik veiksmīga, iedarbojoties uz tādu mācekli kā tevi.

Laura brīdi domāja. Izklausījās pārliecinoši. Bet tad viņai ienāca prātā vēl kas. — Šķiet, ka tu vari lasīt domas tikpat labi kā Taksa — varbūt pat labāk?

Mis Mērija pamāja.

— Un kāpēc tad tu nevari nolasīt viņu domas, kur tas kauss ir paglabāts? Rozija Taksa taču noteikti zina —

— Protams, — Mērija Morgana viņu pārtrauca. — Protams, ka Rebeka Taksa zina slēptuvi un Dr. Tumšickis arī. Tikai...

-jā?

— Pret Jomu lasīšanu pastāv spēcīga aizsardzība, — skolotāja paskaidroja. — Ja to pārvalda pilnībā, tad citiem cilvēkiem ir gandrīz neiespējami ieskatīties tavās domās. Pat rad, ja runa ir par lielmeistaru!

— Patiešām? Un kā tas notiek?

— Vispirms jāizvairās sarunas partnerim skatīties acīs. Ja tu kādam skaties acīs, tad atvieglo viņam piekļūšanu savām domām. Ne jau velti runā, ka acis esot dvēseles spogulis.

— Mamma arī vienmēr tā teica. — Lauras balsī ieskanējās grūtsirdība.

— Vai redzi? Tātad jāizvairās skatīties acīs un nekas nav jādomā.

— Ko? — Laura bija apjukusi. — Nekas nav jādomā?

— Jā, — mis Mērija atteica. — Pilnīgi nekas.

— Bet — tas taču nav iespējams!

Skolotāja uzmundrinoši uzsmaidīja meitenei. — Ir gan, Laura. Vajag tikai patrenēties. Un tāpēc sāksim mūsu mācības ar šādu treniņu. Lūdzu, apsēdies.

Laura apsēdās uz krēsla pretim Mērijai Morganai un cerīgi paskatījās jaunajā skolotājā.

— Aizver acis un ļauj domām brīvu vaļu! — viņa liegā balsī pavēlēja.

Laura, gandrīz vai zaudējusi gribu, pakļāvās Mērijas dotajiem norādījumiem. — Lai kādas domas tev arī galvā rastos, ļauj tām nākt un iet, necenties tās ietekmēt un nemēģini vērst kādā noteiktā virzienā. Ļauj tām plūst pa apziņu mierīgi un rāmi kā plašai straumei. Bez nolūka un bez mērķa. Neliec to ceļā šķēršļus, un ar laiku ru ieraudzīsi, ka tās pamazām pierimst un izzūd, līdz būs tapušas par mazu urdziņu, kas visbeidzot izsīkst.

Laura visu tā arī darīja, kā skolotāja lika. Galu galā viņai viss bija jāapgūst pēc iespējas ātrāk, un viņa ari alka to izdarīt. Kā gan citādi varēja noturēties prer tumsas spēkiem? Ja viņa nesaņemsies, tad Gaismas glabātājam būs jāmirst! Tumsas spēki uzvarēs! Sāksies mūžīgās iznīcības valstība!

Viss būs zudis!

Galvā atkal iekustējās domu karuselis, griezdamies arvien straujāk un straujāk — un tad Laurai atskārta, ka visu bija darījusi nepareizi.

Viņa vienkārši i’isu bija darījusi nepareizi.

Meitene atvēra acis un izmisusi paskatījās Mērijā. Skolotāja pasmaidīja. Viņa bija sekojusi katrai Lauras domai. Meitene rezignēti paraustīja plecus.

— Nekas nelīdz, — viņa bilda. — Nevar tā vienkārši neko nedomāt.

— Vai tiešām?

— Jā! — Lauras balsī skanēja spīts.

— Nu, rad jau tā arī būs, — Mērija Morgana atteica. — Galu galā tu taču mēģināji nebeidzamas četrdesmit piecas sekundes. Tas gan bija tikai tavs pirmais mēģinājums, bet nešaubies — ja jau pirmoreiz neizdevās, tad tev noteikti nekad arī neizdosies. Nekad.

Laura norija siekalas. Mērijai tomēr bija taisnība — kā viņa varēja būt tik nepacietīga? Tik mazdūšīga un bailīga?

Skolotājas sejā parādījās raizes. — Atkal garām, Laura! — viņa sacīja. — Nav ne mazākā iemesla pašpārmetumiem! Tev taisnība — vismaz gandrīz taisnība: nedomāt neko ir daudz grūtāk, nekā varētu likties. Bet tas ir iespējams! Tev tikai jāpatrenējas! Bieži un ilgstoši. Vēl un vēlreiz. Un tu redzēsi: ar katru reizi būs vieglāk. Līdz kādu dienu būsi tikusi pie mērķa. Un tad tu vaicāsi sev, kas gan tur bijis tik sarežģīts. Jo piepeši tas tev nesagādās ne mazākās grūtības. Un tāpēc, Laura, aizver acis un vienkārši turpini. Tikai uz priekšu. Lūdzu!

Mērija Morgana cieši paskatījās meitenē. Laura vēlreiz aizvēra acis un ļāvās domu plūdumam. Un juta, ka top mierīgāka.

Arvien mierīgāka.

11. nodaļa BRIESMĪGA PĀRVĒRTĪBA

Tenisa bumbiņa ar slāpētu pakšķi atsitās pret koka vairogu un tad uzkrita basketbola groza gredzenam. Skrandainais tīkls, kas nokarājās zem tā, viegli notrīsēja. Bumbiņa divreiz neizlēmīgi palēcās, līdz beidzot ārpus gredzena nokrita zemē.

— Stulbums kaut kāds! — Lūkass nolādējās. — Gandrīz jau bija!

Viņš stāvēja basketbola laukumā aiz sporta zāles un, galvu

šūpodams, noraudzījās savā Borisa Bekera Vimbldonas turnīra bumbiņā, kas nu jau atkal nebija trāpījusi mērķī.

— Nekā, nebija vis! — Kaja noteica. Atbalstījusies pret stieni, kas turēja basketbola grozu, viņa veltīja nekaunīgu smaidiņu jau tā sarūgtinātajam zēnam un ar baudu nokoda gabalu šokolādes.

— “Gandrīz” neskaitās, un tu esi zaudējis! — viņa pilnu muti turpināja. — Trāpīji tikai piecus metienus no desmit, nevis sešus, kā saderēji!

— Bet necik daudz netrūka, to tu nenoliegsi! — Kaut arī Lūkass mēģināja izlikties, ka neņem galvā, viņu tomēr tracināja zaudētās derības. Un īpaši tāpēc, ka viņš bija zaudējis Kajai.

— Gigantomāniska neveiksme. Pēc varbūtības likumiem, no trim trāpījumiem pa gredzenu vismaz vienam vajadzēja iekrist grozā — nevis visiem trim garām!

— Nu, bet neiekrita! — Kaja ar ļaunu prieku pasmīnēja. — Un es tagad dabūšu no tevis šokolādi!

— Būs jau labi, trūcīgais koeficienti — Lūkass indīgi attrauca.

— Tikai nepiečurā aiz priekiem bikses. — Viņš paskatījās pulkstenī. — Nesaprotu, kur Laura tik ilgi palikusi. Galu galā tā bija viņas ideja, ka mums te vajag satikties, vai arī kā?! Vai tu nezini, ko viņai no mums savajadzējies?

Kaja papurināja galvu. — Nē. Viņa rikai teica, ka tas esot svarīgi. Un ka viņai mums esot uzdevums.

Lūkass pārsteigts pavērās rudmatainajā meitenē. — Uzdevums? Kāds vēl uzdevums?

— Nav ne jausmas. Vairāk viņa neko neteica.

— Jocīgi, — Lūkass noburkšķēja. Viņš sāka nepacietīgi mētāt noplukušo tenisbumbiņu. Tad pašķielēja uz grozu, nomērķēja un meta. Bumbiņa nevainojamā lokā nošvīkstēja pēcpusdienas nespodrajā gaismā un iekrita gredzenam tieši vidū. Gatavs! —Johaidī! — Lūkass nolamājās. Tagad, kad bija vienalga, viņš varēja trāpīt bez kādām problēmām.

Kaja tikai klusībā nosmīkņāja.

— Kas ir? Saderam vēlreiz? — Lūkass jautāja, bet šurp jau steidzās Laura. Viņa bija gluži aizelsusies.

— Man žēl, — viņa sacīja. — Bet ievilkās ilgāk, nekā biju domājusi.

— To jau mēs pamanījām! — Lūkass īgni attrauca. — Ko tad tu darīj i ?

— Ēēē, — Laura novilka. Vai stāstīt abiem, par ko bija runa? Nē, labāk jau ne. — Man... man... man vajadzēja kaut ko svarīgu pārrunāt. Ar Mēriju Morganu.

— Vai tiešām? — Lūkasa pierē atkal ievilkās dziļa rieva. Skaidrs, ka viņš neticēja.

Kaja palīdzēja draudzenei izkļūt no apjukuma. — Kas noticis, Laura?

Laura piesardzīgi paraudzījās visapkārt un pārliecinājās, vai neviens viņus nenovēro. Tad pienāca draugiem pavisam klāt un klusinātā balsī sacīja: — Klausieties! Pieņemsim, ka jums vajadzētu Rāvenšteinā paslēpt kaut ko vērtīgu, neiedomājami vērtīgu — kur jūs to darītu?

Lūkass un Kaja īsu brītiņu pārsteigti saskatījās. Tad sāka aizrautīgi lauzīt galvu. Kaja savilka lūpas urskulī, un Lūkass pakšķi-nāja pret zemi tenisbumbiņu. Jau pēc mirkļa viņam bija iešāvusies prātā ideja.

— Kā būtu... ar vecajām kapenēm Bendesmežā?

— Ai, nē! Tur taču spokojoties! — iesaucās Kaja.

— Tieši tāpēc! — Lūkass sausi attrauca.

Kaja uzreiz neaptvēra, ko Lūkass ar to grib teikt. Viņa apmulsusi pavērās zēnā un vaicāja: — Ko tu ar to domā?

— Viņš domā, ka tieši tāpēc neviens neiedrošinās tur iet, ka tur it kā spokojoties! — Laura paskaidroja. — Un tālab vecās kapenes būtu ideāla slēptuve. Kur neviens nesper kāju, tur neviens arī neko neatradīs!

Bridi padomājusi, Kaja pamāja. — Ak tā — nu, protams. — Saspringtā sejas izteiksme atkal noskaidrojās. — Un kā būtu ar mazo saliņu? — viņa ierosināja.

Viņa domāja saliņu lielajā Mošķezerā, kas atradās dienvidos no Rāvenšteinas pils parka. Skaidrajā ūdenī dzīvoja daudz zivju, kas laiku pa laikam dažādoja internāta virtuves ēdienkarti. Krasti bija apauguši niedrēm un veciem vītoliem, un vienā vietā pletās arīdzan liela pludmale ar smalkām smiltīm. Siltajās vasaras dienās pie Mošķezerā bija vienkārši pasakaini. Rāvenšteinieši tur peldējās un braukāja ar vējdēli, un ziemā, kad tas bija aizsalis, aizrāvās ar slidošanu un hokeju. Arī šogad decembra sākuma spalgajā salā ezers bija pārvilcies ar ledus vairogu, kas pagājušās nakts vētras atnestajā atkusnī tomēr atkal bija pakusis.

Mazā saliņa, kas atradās Mošķezerā pašā vidū, bija aizaugusi ar īstu biezokni. Tie bija gandrīz necaurejami, ērkšķaini brikšņi, kur netrūka lielu nātru un indīgu augu. Uzņemot audzēkņus Rāven-šteinas internātā, viņi tika stingri brīdināti turēties tālāk no šīs salas. Tomēr allaž atradās drosminieki, kuri biedinājumus neņēma par pilnu un slepus lūkoja izpētīt saliņu. Šādas ekskursijas gan neko daudz nedeva — tikai nobrāzumus, skrambas un pamatīgu kasīšanos un izsitumus, ja trāpījās uzdurties latvāņiem, dievkrēs-liņiem vai kadiķiem. Pirms trim gadiem gan bija noticis īpaši nejēdzīgs gadījums: kāds skolnieks, nakti pabijis saliņā, stāstīja par neparastām gaismas parādībām un ēnām līdzīgiem stāviem, ko it kā bija manījis. Tūliņ pēc tam viņam bija sācies drudzis, un beigu beigās viņš zaudēja redzi. Viņu gan laimējās izārstēt, taču kopš tā laika visi no saliņas vairījās. Tādēļ Kajai bija taisnība — arī Mošķ-ezera sala varēja būt vērā ņemama slēptuve.

— Tiesa, — Laura teica. — Sala būtu vēl viena iespēja. Cits nekas jums prātā neienāk?

— Un kā ar pils pagrabu? — Kaja pajautāja. — Tas it kā esot baigi lielais. Vai varbūt moku kambaris?

— Vai tu esi pārliecināta, ka tāds vispār ir?

— Ne gluži. Bet, ja ir, tad arī par ro būtu vērts padomāt, vai ne?

Laura aizprātojās. Un kāpēc gan ne? Milzīgā pagrabā ar šau-

rām ejām un neskaitāmiem karceriem, kambariem un istabām vajadzēja būt milzum daudz iespējām atrast labu slēptuvi.

— Ja nemaldos, — Lūkass domīgi noteica, — tad esmu kaut kur lasījis, ka Reimārs fon Rāvenšteins...

— Tas vecis, kurš uzbūvēja pili? — Kaja viņu pārtrauca.

— Eksakteniski! — Lūkass dziļi ievilka elpu un sāka priekšlasījumu. — Reimārs fon Rāvenšteins, saukts par Nežēlīgo bruņinieku, dzimis 1111., miris 1154. gadā. Tūdaļ pēc atgriešanās no Otrā krusta kara uz Svēto zemi viņš lika uzsliet savu iespaidīgo pieminekli —

Laura viņu nelaipni pārtrauca. — Paklau! — Lūkasam taču pamazām vajadzēja atskārst, ka viņai metās pumpas, kad viņš sāka uzvesties kā staigājoša enciklopēdija. Turklāt stāsts par Reimāru fon Rāvenšteinu bija caur un cauri pazīstams, rā ka nudien nebija nekāda iemesla viņai ar Kaju aizliet ausis. — Beidz vienreiz lasīt lekcijas, — viņa nošņācās, — un runā par lietu!

Lūkass apvainojies uzmeta lūpu. — Labs ir, — viņš aprāvies noteica. —Ja jau jūs neinteresējaties par internāta vēsturi...

Laura un Kaja gandrīz vienlaikus novaikstījās, un Lūkasam beidzot kļuva skaidrs, ka nevajag pārspīlēt. Viņa balss arī kļuva miermīlīgāka, turpinot: — Labi, jau labi! Nu — Reimārs no Svētās zemes pārvedis ne tikai veselu lērumu zelta un sudraba, bet arī mauru arhitektu. Tas puisis esot bijis īsts meistars. Līdztekus slavenām mošejām un pilīm viņš zīmējis plānus arī daudziem Tempļa bruņinieku cietokšņiem. Tomēr tikai retais zina, ka Reimārs fon Rāvenšteins šim arhitektam uzticējis ne vien Bendesmeža kapeņu celtniecību, bet arī... — Viņš apklusa un nogaidoši pavērās abās meitenēs. Tā vien šķira, ka viņš tīksminās par abu ziņkārību.

— Bet arī? — māsa nepacietīgi skubināja. Laurai noteikti kārojās uzzināt, kas notika tālāk. Lūkass tikai pasmīnēja, un Laurai nācās savaldīties, lai neeksplodētu. — Beidz vienreiz, Lūkas, un nevelc gumiju! — viņa noteica ar viegli draudīgu niansi balsī. Brālis patiešām reizēm varēja krist uz nerviem.

— Bet arī slepenu kambari, kur viņš varējis drošībā uzglabāt Svētajā zemē salaupītos dārgumus.

— Nopietni? — Laura nobrīnījās. — Vai tu arī zini, kur tas kambaris atrodas?

— It kā kaut kur pils pagrabos. Bet es, protams, nezinu, vai tā ir taisnība. Pats savām acīm vēl neesmu redzējis.

— Tu gan rullē, Lūkas! — Laura paslavēja. — Tā kamera noteikti būtu fantastiska slēptuve! Ja arhitekts patiešām bijis tāds gudrais cilvis, kā tu stāsti, tad viņš noteikti būs parūpējies, lai to tik ātri nevarētu atrast!

— Loģiāli! — Lūkass mulsi pasmaidīja. Viņš acīm redzami nebija radis no Lauras dzirdēt atzinību.

— Mums tā noteikti jāatrod! — Laura turpināja.

— Jāatrod? Kā tā? — Kaja piepeši izklausījās nobijusies.

— Patiešām — kāpēc? — nu gribēja zināt arī Lūkass.

— Hmm, — Laura novilka. Kā jau parasti, kad viņai uz ātru roku nekas nenāca prātā. — Hmm... Es... es jums izstāstīšu vēlāk. — Viņa aši pameta skatienu pulkstenī. — Turklāt šodien mums vairs nav laika sākt meklēt. Drīz būs vakariņas, un tad man vēl būs šis tas darāms! Es domāju, satiksimies vēlreiz rīt — tieši pēc stundām.

Kamīnā sprakšķēja uguns, un rās plīvojošā atblāzma apmirdzēja profesora seju. Austrums Aureliāns izskatījās zaudējis spēkus. Ietinies veclaicīgajā apmetnī, viņš sēdēja pie dzīvojamās istabas lielā galda un stingi vērās sev priekšā. Šķita, ka viņš neko nemana sev apkārt. Ne liesmiņu ugunsbļodā, kas stāvēja galda vidū, ne degošās sveces uz šaurās kumodes pie sienas, ne arī Lauru, kas bija apsēdusies viņam pretī.

Meitene norūpējusies nopētīja direktoru. Šaubu nebija — viņa veselība bija pasliktinājusies, un viņa sev vaicāja, cik gan ilgi viņš vēl noturēsies. Nudien, savādi, ka ārsti vēl nebija noskaidrojuši, kas viņam vainas. Bet kālab gan profesors nelikās slimnīcā? Tur taču ātri vien izdibinātu, kas viņam kaiš, un, iespējams, arī izdziedinātu. Tad kāpēc Austrums Aureliāns tā nedarīja?

Laurai piepeši radās aizdomas: varbūt profesoram nemaz nebija parasta kaite? Varbūt viņš bija sasirdzis tādēļ, ka plāni klājās Gaismas glabātājam? Varbūt tālab ārsti viņam nevarēja palīdzēt... Skaidrs, tieši tā ari bija! Un tas nozīmēja, ka...

Laura aizturēja elpu. Viņa uzreiz atskārta, kāds svars piemita šai domai. Ja profesora stāvoklis nudien bija atkarīgs no Gaismas glabātāja veselības, tad varēja secināt tikai vienu — nomirstot Gaismas glabātājam, jāmirst būtu arī Austrumam Aureliānam!

Ak, nē!

Profesors ieklepojās. — Protams, Laura, mums arī ienāca prātā doma, ka jāmeklē dārgumu kambaris.

— Un vai jūs to atradāt?

Profesors papurināja galvu.

— Žēl gan, — Lauras balsī ieskanējās vilšanās.

— Tu mani pārproti, — Aureliāns paskaidroja. — Atrast mēs to atradām gan! Tiesa, tikai pēc ilgas meklēšanas. Bet tad Persijam izdevās sadzīt rokā vecos plānus, ko bija izstrādājis austrumu arhitekts. Un šajos plānos, mums par laimi, bija iezīmēts kambaris un tā vienīgā ieeja.

— Bet?...

— Ar plāna palīdzību mēs beidzor atradām pagrabā nomaskēto eju un iekļuvām tajā. Bet tad pēkšņi kļuva skaidrs, ka nav nekādas jēgas meklēt šo dārgumu kambari.

Lauras sejā atspoguļojās izbrīns. — Kāpēc rad ne?

— Tāpēc, ka vienīgā ieeja bija pilnīgi aizbrukusi. Tieši trīsdesmit metrus no ejas sākuma ceļu aizšķērsoja milzīga akmeņu un gružu kaudze. Tā pilnīgi aizpildīja eju, turklāt jau daudzus gadus, kā ātri vien varējām noskaidrot.

— Taču — kauss varētu atrasties Reimāra dārgumu kambarī, vai ne?

Aureliāns papurināja galvu.

— Nē, Laura. Padomā taču! Apskaidrības kausu pirms gada nozaga no Blāzmoraldas pils labirinta. Pēdējos ziemas saulgriežos to pa burvju vārtiem no Avanterras atveda uz mūsu zemi un paslēpa kaut kur šeit, Rāvenšteinā. Un tieši tādēļ kauss nevar atrasties Reimāra dārgumu kambarī — tāpēc, ka tam jau sen iepriekš bija aizšķērsota pieeja! Vai saproti?

Meitene izskatījās vīlusies. — Izklausās pārliecinoši, — viņa nomurmināja.

Profesora grumbainajā sejā atplauka samocīts smaidiņš. — Es teicu to pašu! — viņš atzīmēja. — Bet tagad turpināsim mācības.

Viņš iebāza roku apmetņa kabatā, un, izvelkot to laukā, kalsnajā plaukstā gulēja balta koka lodīte tenisa bumbiņas lielumā. Aureliāns uzlika lodīti uz galda sev priekšā un vērīgi paskatījās Laurā. — Koncentrē visas domas un enerģiju uz šo lodīti — lai tā sāktu ripot pa galdu!

Laura bija apjukusi. Viņa neizpratnē raudzījās profesorā. — Vai tad tā var būt? — viņa neticīgi jautāja.

— To var izdarīr tikai un vienīgi tavu domu spēks. Domas nav nekas cits kā enerģija, un ar enerģijas palīdzību tiek pārvietota matērija, kā būsi dzirdējusi fizikas stundās.

— Esmu gan — bet vienalga. Tas taču nevar būt!

— Var gan, Laura, tur jau tā lieta. Telekinēzes parādība pat uz mūsu zemes ir pazīstama jau daudzus gadus un fiksēta neskaitāmas reizes. Ar to ir eksperimentējuši slepenie dienesti, un daudzu valstu bruņotie spēki ir lūkojuši šos spēkus izmantot savā labā. Avanterrā telekinēze ir pazīstama jau kopš laiku pirmsākumiem. Tā pieder pie senajām mākslām un tādēļ ir dāvāta arī daudziem no mums, sargātājiem. Tu ari, Laura, vari to apgūt, tev tikai jāmācās. Nav nemaz tik grūti, kā tev liekas. Paskaties!

Austrums Aureliāns pievērsa skatienu koka lodītei, kas stāvēja uz galda. Viņš koncentrēja uzmanību, likās, ka bez šīs lodītes vecais vīrs neko citu neredz. Tikai šī tenisbumbiņas lieluma lodīte — vairāk nekā. Acis nekustējās, plakstiņi nemirkšķinājās, un Laura manīja viņa zīlītēs pavīdam neparastu strāvojumu.

Tai pašā mirklī lodīte nodrebēja kā no niecīga grūdiena, un sāka kustēties. Gluži kā rēga rokas ritināta, tā lēnām un vienmērīgi pārripoja pār galdu un apstājās tieši Lauras priekšā.

Laura brīnījās lielām acīm — tas taču nevarēja būt! Viņa neticīgi paskatījās profesorā.

Taču Aureliāns tikai uzmundrinoši pamāja. — Tagad tava kārta, Laura.

Meitene norija siekalas. Viņa taču tā nevarēs. Nekad! Ber tad Laura tomēr pamēģināja. Viņa paraudzījās lodītē, kas gulēja viņas priekšā. Nu, kusties taču, Laura nodomāja, kusties tak vienreiz! Tomēr nekas nenotika. Baltā koka lodīte ietiepīgi palika savā vietā kā pielīmēta. Kā gan tas bija iespējams? Bet varbūt te slēpās kāds triks? Tāpat kā burvju mākslinieka priekšnesumā, triks, ko Austrums Aureliāns vēl nebija izpaudis?

Profesors bargi sarauca pieri. — Saņemies, Laura, un topi par vienu veselu ar savu uzdevumu. Tad lodīte tev klausīs.

Tomēr nebija nekāda trika!

Laura noklepojās, padīdījās uz krēsla un no jauna pievērsa skatienu lodītei. Viņa lūkoja koncentrēties un redzēt tikai šo lodīti. Tikai to un vairāk neko citu. Viņa iedomājās, kā tā sāktu kustēties, vispirms lēnām, un tad pavisam viegli pārripotu pāri gludajai galda virsmai pie profesora. Domās viņa saskatīja tikai šo ritošo lodīti, kas lēnām sāka griezties.

Laura manīja, ka deniņos sāka dunēt. Viņu pārņēma viegls reibonis, un galva sakarsa.

Re nu! Lodīte viegli, tik tikko manāmi ietrīsējās un nudien sāka kustēties. Nē! Kā gan tas bija iespējams? Viņai taču iepriekš nekas tāds nebija izdevies...

Tad lodīte piepeši apstājās. Tā bija noripojusi tik tikko četrus vai piecus centimetrus, un burvestība jau bija galā.

Sasodīts!

Laurai nebija ne jausmas, kāpēc tā bija gadījies. Ko gan viņa bija izdarījusi nepareizi? Meitene vīlusies nolaida plecus un skaļi nopūtās. — Man vienkārši nesanāk! — viņa, zaudējusi cerību, iesaucās.

Austrums Aureliāns viņā nosodoši paskatījās. —Ja tu tam netici, tad arī nekad nesanāks!

— Bet tas ir tik grūti!

Profesors papurināja galvu. — Tas nav grūti, Laura. Tieši pretēji, tas ir viens no visvienkāršākajiem vingrinājumiem. Daudz vieglāks nekā, piemēram, šis te!

Viņš pavērsa galvu sāņus un paskatījās uz trejžuburu svečturi, kas bija nolikts uz kumodes pie sienas. Kādu brīdi Austrums Aureliāns ar dīvaini nekustīgām acīm pavērās vidējā svecē. Tad viņš samirkšķināja plakstiņus — un liesma, izdvesdama klusu “šš”, izdzisa.

Laura neticīgi nogrozīja galvu. Kā gan profesors to panāca?

Vecā vīra sejā pavīdēja smaids, turpinot: — Un vēl daudz grūtāk ir, lūk, kas!

Viņš vēlreiz pievērsa skatienu baltajai koka lodītei, kas Lauras priekšā stāvēja uz galda. Meitenei radās iespaids, ka viņa acu zīlītes viegli sašaurinās. Viņš tik intensīvi koncentrējās uz koka lodīti, it kā gribēdams redzēt tai cauri. Pēc dažiem mirkļiem lodīte atkal sāka trīsēt. Taču, ieraugot turpmāko, Laurai pašai pret savu gribu aizrāvās elpa — lodīre pacēlās no galda virsmas un, kā neredzama diedziņa vilkta, lēnām sāka pacelties gaisā! Tā kāpa arvien augstāk un augstāk, līdz sastinga gaisā.

Laura atvērtu muti raudzījās lodītē, kas apmēram metra augstumā šūpojās virs galda tieši viņai priekšā.

Tas taču nevarēja būt!

— Nē! — Laura satriekta nočukstēja. — Nē.

Tikko vārdi bija izskanējuši pār viņas lūpām, kad smaguma spēks piepeši atguva varu pār bumbiņu un tā kā akmens ar troksni nokrita uz galda. Laura vēl pamanīja, ka trieciena spēks koka virsmā bija atstājis mazu iedobumiņu, bet tad viņas uzmanību piesaistīja profesors Aureliāns. Viņš bija saļimis uz krēsla un zaudējis samaņu.

Laura veikli pielēca kājās, piesteidzās klāt paģībušajam vecajam vīram un noraizējusies pārliecās pār viņu. Profesors vēl elpoja, varēja sajust viņa sirdspukstus. Varbūt tā bija rikai vājuma lēkme, bet prātīgāk, ja par viņu parūpētos kāds, kas labāk pieprata tikt galā ar šīm lietām.

— Mērij! — Laura sauca. — Mērij, lūdzu, nāc ātri!

Istabas durvis atsprāga, un iesteidzās Mērija Morgana. Viņa arī pārliecinājās, vai profesors vēl elpo, un pataustīja viņa pulsu. Pacēla viņam vienu plakstiņu un ieskatījās acu zīlītē. Tad viņa nomierinājās.

— Nebaidies, Laura. Tikai mazs bezsamaņas brīdis, viņš drīz atgūsies. Es par viņu parūpēšos, bet tu labāk dodies projām, lai laikus pagūtu līdz savai istabai. Arlabunakti, Laura.

— Arlabunakti, Mērij.

Kad Laura bija sasniegusi durvis, viņa vēlreiz atskatījās. Profesors vēl joprojām bija sagumis krēslā. Mērija Morgana turēja viņam pie nāsīm mazu pudelīti. Ieraugot vecā vīra bālo seju, Laura atskārta ko briesmīgu — profesora slimība bija daudz nopietnāka, nekā viņai bija licies.

Profesors Austrums Aureliāns bija uz nāvi slims.

Gaismas glabātājs viegli ievaidējās. Paravains tūdaļ pienāca pie viņa guļvietas un noraizējies noliecās pāri.

— Kas jums kaiš, kungs? — jaunais bruņinieks apvaicājās.

— Vai jums kas sāp?

Taču Gaismas glabātājs neatbildēja. Iegrimis dziļā bezsamaņā, viņš gulēja sava vienkāršā kambara guļvietā, neuztverdams neko no visapkārt notiekošā.

— Atbildiet jel, kungs! — Paravaina balsī ieskanējās lūgums.

Alienora, kas sēdēja uz soliņa līdzās Eliziona guļvietai, noklepojās. — Viņš... viņš nevar jūs dzirdēt, — meitene vilcinādamās sacīja. — Miega saknes un augstiņu novārījums, ko es viņam pasniedzu, ne tikai mazina drudzi, bet arī dāvā spirdzinošu miegu.

— Bet tas viņu neglābs! — bruņinieks aizsvilās. — Tu taču redzi, ka viņš ar katru stundu zaudē spēkus!

Alienora nosarka un nolieca galvu. — Man ļoti žēl, kungs, — viņa čukstēja. — Bet vairāk es nespēju. Esmu vēl tikai skolniece.

Izmisuma pārņemts, Paravains purināja galvu, iebliezdams ar dūri sev pa pieri. — Ja vien Morvena būtu šeit! — viņš novaidējās. — Viņa visādā ziņā spētu līdzēt! Noteikti!

Alienora norija siekalas, tomēr neko neatbildēja, bet bruņinieks satraukts mētājās šurpu turpu pa kambari.

Ārā varēja saklausīt ašus soļus. Pēc mirkļa durvis atsprāga vaļā, un kambarī ienāca sieviete vienkāršā, baltā tērpā.

— Morvena! Beidzot! — bruņinieka sejā atplauka smaids, kad viņš steidzās pretim dziedniecei, lai sasveicinoties to apskautu.

— Ātrāk nevarēju, Paravain, mani aizkavēja. — Dziedniece atbrīvojās no bruņinieka rokām un uzmeta žiglu skatienu Gaismas glabātājam. — Kā viņam klājas?

— Elizions ar katru stundu top vājāks. — Paravaina sejā parādījās izmisums. —Ja tu viņam nespēsi palīdzēt, tad es arī nezinu padoma...

Dziedniece uzmundrinoši viņam uzsmaidīja. — Darīšu, kas manos spēkos. Atvedu viņam no savas dzimtenes īpašu dzērienu, — viņa sacīja un izvilka no tērpa ielocēm sudraba pudelīti, dodamās uz Eliziona guļvietu.

Alienora piecēlās no ķeblīša, lai dziedniecei atbrīvotu vietu, un laipni uzsmaidīja. — Sveika, Morvena! — viņa sacīja.

Dziedniece meitenei nepievērsa uzmanību. Viņa strauji satvēra uz naktsskapīša stāvošo māla kausu un ielēja pudelītes saturu atlikušajās miega zālēs, kas tur vēl atradās. Tad viņa kreiso roku pabīdīja Elizionam aiz galvas un pacēla to.

— Bet, kundze, jūs viņu pamodināsit! — Alienora noraizējusies iesaucās, bet Morvena neņēma galvā viņas iebildumu.

— Jo ātrāk viņš to izdzers, jo labāk! —Tad viņa pielika kausu pie Gaismas glabātāja lūpām, lai ielietu viņam mutē dzērienu.

Alienora izbrīnīta vēroja skolotāju, kad pāri Eliziona spilvenam pārrāpās zirneklītis un mēģināja uztrausties augšup pa dziednieces roku.

— Taisies, ka riec! — Morvena pavēlnieciski uzšņāca un nopurināja nekaitīgo dzīvnieciņu — un tad Alienora saprata, ka kaut kas nav kārtībā.

— Uzmanieties, kungs! — viņa uzsauca Paravainam un metās uz priekšu, lai sievietei izsistu no rokām kausu.

Ar skaļu troksni tas sašķīda drumslās uz akmens plāksnēm. Šķidrums izplūda uz grīdas. Daži pilieni trāpīja uz aitādas, kas bija noklāta pie Eliziona guļvietas, notās acumirklī šņākdami un burbuļodami pacēlās melni dūmi. Indīgais eliksīrs ādā bija izgrauzis lielus caurumus.

Paravains izrāva no maksts zobenu un metās virsū viltus Morvenai. Viņa, pārvērtusies melnmatainā sievietē ar nāves bālu seju, pārskaitusies iešņācās: — Tu mani nenoķersi, āksts!

Ar zibensātru kustību viņa izvairījās no bruņinieka zobena cirtiena. Tad, spalgi iesmējusies, viņa metās caur aizvērtā kambara loga stiklu!

Stikls, skaļi šķindēdams, saplīsa, lauskas izšķīda pa visu grīdu.

Brīdi Paravains stāvēja kā sastindzis, un arī Alienora nespēja saprast, kas nupat bija norisinājies viņas acu priekšā. Tad abi piesteidzās pie loga un pavērās lejup pagalmā, kur vajadzēja gulēt sievietes sašķaidītajam ķermenim — ber tur nebija nekā, tikai ēna, kas aizslīdēja pār zemi. Paravains un Alienora pacēla acis pret debesīm — un ieraudzīja varenu spārnotu būtni, kuras seja un augums virs jostasvietas piederēja pretīgai vecenei, bet spārni un spalvas bija kā milzu lijai — harpijai!

Uzvēdīja derdzīga smaka, kad vētras dēmons metās uz viņu pusi, zvaigādams ārprātīgos smieklos, kas stindzināja gan bruņinieku, gan meiteni.

Paravaina zobens pašāvās uz priekšu, ber tad harpija apmetās apkārt un, saplivinādama milzīgos spārnus, pacēlās stāvus debesīs.

12. nodaļa MOŠĶEZERĀ SALIŅA

Nākamajā dienā sāka līt. Pie debesīm bija sadrūzmējušies biezi mākoņi un lūkoja tikt vaļā no slapjās nastas. Rāvenšteinas pils bija ietīta mitrā plīvurā. Aiznākamajā dienā nebija labāk. Tieši otrādi: rīta pusē vēl sacēlās vētra, un lietus tikai pieauga spēkā. Vēja brāzmās biezās lietus strūklas izlocījās kā pātagas, nevaldāmi un bez žēlastības iecirzdamās sejā ikvienam vieglprātīgajam, kam pietika aušības iziet laukā. Lietus bija tik stiprs, ka par vislabākais ūdensnecaurlaidīgais apģērbs nesniedza glābiņu.

Zeme bija pilnīgi izmirkusi un rā piesūkusies ar slapjumu, ka tajā vairs nevarēja iespiesties ne pilīte. Strautiņi, kas parasti rimti čaloja ielejās starp pakalniem, tikai klusi tērzēdami savā nodabā, nu bija pārvērtušies varenās straumēs, kuru krākšana bija dzirdama jau pa gabalu. Tās izkāpa no krastiem un pārpludināja zemi. Krietni pacēlās arī Mošķezerā līmenis, kurā ietecēja divas no šīm putojošajām upēm. Negaiss ilga trīs pilnas dienas. Lietus norima tikai trešajā naktī.

Kad Laura pamodusies paskatījās pa logu, laiks jau bija noskaidrojies un brīžiem starp mākoņiem varēja manīt pat blāvo ziemas saulīti.

Laurā beidzot atkal pamodās cerība. Taču diemžēl viņa bija zaudējusi veselas trīs dienas. Trīs dienas, kurās viņai bija lemta bezdarbība. Trīs dienas, kurās viņai tika liegti kausa meklējumi. Turklāt viņai bija tik maz laika!

Nu labi — pavisam dīkā viņa šais trijās dienās nebija sēdējusi. Meirene bija turpinājusi nodarbības pie Mērijas Morganas, un vienreiz viņai pat bija izdevies neko nedomāt! Vismaz gandrīz neko. Tas bija ildzis gan tikai dažus mirkļus, līdz galvā atkal bija sarosījušās dažnedažādas domas, taču pirmais solis bija sperts, un Laura jau sāka ticēt, ka varbūt tomēr spēs iemācīties nolasīt domas.

Viņas telekinētiskās spējas tomēr negribēja un negribēja at' rīstīties. Mācības pie profesora Aureliānā bija diezgan nogurdinošas. Slimniekam aizvien biežāk vajadzēja pārtraukumus, jo viņš ik dienas, jo kļuva vājāks. Atkal un atkal viņš zaudēja samaņu. Mis Mērija lūdza viņu saudzēt sevi un, ņemot vērā iedragāto veselību, labāk pārtraukt mācības. Tomēr profesors par to negribēja ne dzirdēt. Beigu beigās viņš bija vienīgais sargātājs, kas prata telekinēzi. Un, ja viņš nemācīs Lauru, no kā tad lai viņa to apgūst?

Mis Mērija bija nopratusi, ka pretoties ir veltīgi, un ļāva viņam darīt savu. Viņa apzinājās, ka Austrums Aureliāns drīz vien zaudēs samaņu uz ilgāku laiku. Tad viņš Laurai vispār nespēs līdzēt.

Lauras pirmais ceļojums sapnī bija pilnīga izgāšanās. Viņa bija padevusies jau pēc pirmajām minūtēm. Persijs Valjants bija tikai iespiedis rokā biezu ķieģeli “Par ceļojumiem sapnī un citām brīnumainām spējām” — tāds bija vecā folianta nosaukums, ko bija sarakstījis kāds profesors Dr. Mēbiuss Miedziņš — un paskaidrojis, ka tas esot galvenais darbs sapņu ceļojumu jomā. — Tapāt kā kat-rram, kas mācās braukt, jaizstudē un jaiekaļļ satiksmēs noteikumi, tapāt arrī tev, Laurra, jāapgūst šīs slavējamās mākslās theorrētiskie pamatī! — Persijs tieši tad bija skaidrojis, kad parādījās Mīzelšteina, lai viņu pasauktu pie direktora. Priekšniekam esot kas svarīgs sakāms, tā viņa darīja zināmu. Par gadskārtējo basketbola turnīru! Tas gan vienmēr notika tikai ap Lieldienām. Šo Persija piezīmi vecā pele bija vienkārši ignorējusi, tā ka fizkultūras skolotājam gribot negribot tomēr nācās pakļauties priekšnieka rīkojumam — un Lauras mācību stunda nenotika.

Laura gan ar kvēlu aizrautību bija metusies grāmatā, tomēr pat pēc pirmajām četrsimt lappusēm viņai vēl īsti nebija skaidrs, kā šie ceļojumi sapnī vispār notiek. Kāds tur brīnums — spēja sapnī nokļūt notikumā, kas noticis citā vietā vai pat citā laikā, un izdzīvot to, it kā tu pats piedalītos ar miesu un dvēseli, bija tik fantastiska, ka ar cilvēka saprātu to gandrīz nebija iespējams aptvert. Cik daudz reižu grūtāk gan nebija to iemācīties praksē?

Dažādajās nodarbēs aizņemta, Laura gandrīz nespēja atrast laiku, lai sagatavotos kontroldarbam matemātikā. Turklāt tas bija vājprātīgi svarīgs. Vēlreiz saņemot sliktu atzīmi, pieauga briesmas, ka viņa atkal būs nesekmīga matemātikā. Rebeka Taksa kontroldarbam noteikti neizmeklēs nekādus vienkāršos uzdevumus, lai Laurai to atvieglotu. Gluži otrādi — Taksa izvēlēsies īpaši sarežģītus jautājumus, jo tad, ja Laura gada beigās izkristu, viņai būtu jāaiziet no internāta, līdz ar to Rāvenšteinā būtu par vienu sargātāju mazāk.

Tomēr Laura pieņēma lēmumu, ka īpašajam uzdevumam dodama priekšroka. Atrast Apskaidrības kausu bija svarīgāk par visu pārējo. Ja Avanterra ies bojā un sāksies Mūžīgās Iznīcības valstība, tas pats notiks arī ar Zemi. Un tad jau būs vienalga, vai viņa vēl ies internātā vai ne.

Vēl lielāka nozīme bija, lūk, kam: bez kausa viņai neizdosies vēlreiz ieraudzīt tēti. Nekad vairs! Un tēvs viņai bija svarīgāks par visu pārējo pasaulē.

Piektdien pēc pusdienām Sajella piezvanīja Laurai pa mobilo tālruni un pateica, ka uz pāris dienām jāaizbraucot, lai sagatavotu svarīgu interviju ar kādu ekonomikas magnātu. Laura un Lūkass tātad nevarēšot brīvdienās atgriezties mājās, viņiem vajadzēšot palikt internātā. Laura gan mīļuprāt būtu iegavilējusies par pamātes ziņu, kas atvēlēja vairāk laika meklējumiem.

Diemžēl pat pēc negaisa beigām nebija cerību turpināt meklējumus. Parks un visa Rāvenšteinas apkārtne bija tik ļoti pielijuši, ka, sperot soli, kāja iegrima zemē gandrīz vai līdz potītei. Laurai vispirms nācās pagaidīt, līdz viss vairāk vai mazāk būs apžuvis — atkal jau zaudēts dārgais laiks! Un tā bezdarbībā pagāja visa trešās adventes nedēļas nogale, kas Lauru tik ļoti nomāca, ka viņai prāts īsti nenesās uz matemātikas mācīšanos.

Turklāt viņa loloja cerību, ka līdz matemātikas kontroldarbam tiktāl varētu apgūt domu lasīšanu, lai pieslēgtos Pumpiņpauļa smadzenēm. Šis matemātikas ģēnijs noteikti zinās pareizos risinājumus! Pat nolasot tikai daļu no viņa domām, šis noteikti būtu labākais kontroldarbs pēdējo gadu laikā. Laura jau slepeni priecājās par Rozijas Taksas apstulbušo sejas izteiksmi, kad tā ieraudzīs viņas kontroldarbu!

Svētdienas pēcpusdienā Laurai notika pirmā praktiskā nodarbība pie Persija. Vismaz gandrīz vai notika.

— Tev jāmēģina iziet tunelī! — skolotājs viņai skaidroja milzīgajā torņa istabā.

—Jā? — Laura noteikti izskatījās visai muļķīgi, jo Persijs neviļus iesmējās.

— Prrrotams! — viņš teica, vēl joprojām vīpsnādams. — Kā jau labai skrrējējai tev šis apzimējūms noteikti būs pazistams?

Tikai tad Laura saprata, ko Persijs bija domājis. Ar tuneli — dažs labs to sauca arī par zonu vai orbītu — skrējēji apzīmēja to gandrīz transam līdzīgo stāvokli, kurā reizumis gadījās nokļūt, kad garā, nogurdinošā skrējienā viņi bija pārvarējuši spēku izsīkumu un vienkārši turpināja skriet. Daudzi no viņiem juta tādu kā reiboni un pilnīgu atbrīvotību no zemes smaguma. Citiem likās, ka viņi lido, un sajuta tādu kā eiforiju — tāpēc viņi arvien mēģināja vēlreiz iziet šai tunelī.

To pašu stāvokli vajadzēja sasniegt, arī dodoties ceļojumā sapnī. Vismaz tā apgalvoja Persijs.

Laura viņā skeptiski paskatījās. — Vai jūs... ēēē... tu... — protams, arī fizkultūras skolotājs bija pastāvējis, ka Laurai vajag pāriet ar viņu uz “tu” un uzrunāt vārdā, — vai tu domā, ka to stāvokli var sasniegt arī tad, ja iepriekš neskrien?

— Kā rad! Piemerrām, arr konkrrētu elpošanās tehniku! Vhienkarršī pameginasīm!

Gāja labāk, nekā Laura bija domājusi. Protams, palīdzēja ari tas, ka tuneli viņa pazina jau no skriešanas.

— Lēliskī! Fantastiski! — Persijs izšķērdīgi dāvāja uzslavas.

— Man liekās, tev irr dabas dots talents, lai ceļotu sapnī!

Persijs nupat gribēja dot nākamo uzdevumu, kad torņa istabā iebrāzās Atila Morduks. Dr. Tumšickis visur dzenājot rokā Persiju, viņš īgni noteica. Kad Persijs apvaicājās par iemeslu, viņš rikai norūca: — Kā lai es to zinu? Bet jūsu vietā es tūliņ ietu. ja viņš jūs te atklās, tad ies vaļā trādirīdi.

Persijs nebija sajūsmā par tumšo spēku traucējumu, tomēr nācās paklausīt.

Atila Morduks vēl uzmeta Laurai nīgru skatienu, iekams kopā ar Persiju izgāja no torņa istabas, un Laura piepeši sabijās.

Ar to tipu labāk nejokot, viņa nodomāja. Kāds tur brīnums, ka viņš ir Dr. Tumšicka izsūtāmais!

Pirmdien vējš beidzot bija nožāvējis zemi tik daudz, lai atkal varētu iziet ārā. Tomēr, kad Laura Kajai ierosināja pēc ēšanas satikties ar Lūkasu pie Mošķezerā, draudzene nebūr neizskatījās sajūsmā.

— Pie Mošķezerā? Šodien? Es domāju, ka šodien mēs beidzot pamācīsimies matemātiku!

— Rīt arī vēl paspēsim!

Kaja nosodoši pašūpoja galvu. — Es tevi vienkārši nesaprotu, Laura, — viņa sacīja. — Tu taču zini, cik tas kontroldarbs tev ir svarīgs. Tomēr tu nevis mācies, bet visu laiku dauzies apkārt ar mis Mēriju un Persiju. Un tad vēl, kronis visam, esi sākusi rūpēties par profesoru, kas nudien ir tīrais sviests. Pirmkārt, mis Mērija jau gādā par viņu, un, otrkārt, tu viņam tāpat nevari palīdzēt. Ko tas viss nozīmē?

Laura savilka seju nervozā grimasē. — Ko tur daudz, — viņa novilka, — tu vienkārši nesaproti.

— Nu tad paskaidro man! Tik stulba es ari vēl neesmu, lai nesaprastu, ja tev nudien būtu svarīgs iemesls.

Laura iekoda lūpā. Varbūt Kaja patiešām saprastu? Varbūt vajag viņai beidzot pateikt, par ko ir runa. Galu galā viņai bija nepieciešama draudzenes palīdzība. Un Lūkasa palīdzība arī. Tāpat agrāk vai vēlāk pienāks brīdis, kad vajadzēs viņiem abiem visu izstāstīt. Kāpēc tad ne uzreiz? Tad vismaz beigtos mūžīgie jautājumi.

Tomēr Laura nolēma pagaidīr. Kajai to vēl nedrīkstēja teikt. Un Lūkasam arī ne. Stāsts bija tik fantastisks, ka viņi neticētu. Lūkass jau nu noteikti ne. Un varēja gadīties, ka arī Kaja ne. Vismaz pagaidām vēl ne.

— Skaidrs, ka es zinu, cik tam kontroldarbam ir liela nozīme, — Laura tālab steigšus atbildēja. — Un es apsolu, ka, sākot ar rītdienu, mēs tam regulāri gatavosimies. Bet šodien aiziesim uz Mošķezeru, labi?

Kaja neatbildēja. Viņa domīgi raudzījās Laurā, un no skatiena varēja spriest, ka draudzene nevarēja izlemr, vai uzskatīt Lauras ideju par labu vai ne.

— Nu, kā tad būs? — Laura nepacietīgi uzstāja. — Vai nāksi līdzi vai ne?

Pēc nepilnas stundas trīs draugi stāvēja uz laivu steķiem peldēšanas līcīša tuvumā. Koka dēļi mitrumā bija kļuvuši melni un šūpojās. Debesis virs Mošķezerā izskatījās kā kausēts svins. Pa ūdens virsu draiskojās spēcīgs vējš, izvīdams to nemierīgā viļņu sprogu rakstā. Pie laipas bija piesietas divas laivas. Tās satraukti mētājās augšup un lejup, nostiepdamas tauvas. Gandrīz vai šķita, ka tās nevar vien nociesties, lai atkal izbrauktu ezerā.

Mazā saliņa atradās varbūt divsimt metrus no krasta. No tālienes krūmu biezoknis, ar ko tā bija apaugusi, izskatījās pēi nepārvarama vaļņa. Nebija redzama neviena vieta, kur salai va-rētu piekļūt, un no tās līdz draugu ausīm neatskanēja ne sīkākais troksnītis. Klusums, ko tā izstaroja, bija gandrīz vai baiss.

Ievērojusi, cik nemierīgs bija ūdens, Kaja nobālēja. — Vai mums tiešām vajag braukt uz turieni? Un vēl bez tevis?

Laura pamāja. — Man ļoti žēl, Kaja. Bet kopš tā negadījuma... — viņa apklusa, jo atmiņā šausmīgā diena atdzīvojās tik spilgti, ir kā būtu notikusi tikai vakar. Tūdaļ pat meitene atkal sajuta neizmērojamās bailes, kas viņu toreiz sagrāba. Viņa no jauna saskatīja burbuļojošo ūdeni, kas iekļuva mašīnā un strauji cēlās augstāk un augstāk. Un viņa ieraudzīja māti, kas bija iespiesta aiz stūres un izmisīgi mēģināja attaisīt drošības jostu.

Tomēr Annai Leanderei ras neizdevās. Viņai tikai laimējās atbrīvot Lauru un pēdējā mirklī izgrūst meitu no grimstošā auto. Laura vēlreiz ieraudzīja krastu, uz kuru peldēja pēdējiem spēkiem. Viņa zināja, ka bija pagriezusi galvu, lai atskatītos... Bet toreiz redzēto viņa vairs nespēja atminēties. Acīmredzot atmiņa bija viņu pažēlojusi un pilnībā izdzēsusi drausmīgās ainas. Kaut arī bija pagājuši jau vairāk nekā astoņi gadi, Lauras krūtis nomāca drūms slogs, un elpošana piepeši padevās tikai ar pūlēm.

— Tu domā to negadījumu, kad noslīka jūsu mamma? — Kaja uzmanīgi apvaicājās.

— Jā, — Laura atteica. — Kopš tās reizes es krīru panikā, rikai ieraugot ūdeni!

Kaja uzlika draudzenei roku uz pleca un līdzjūtīgi viņā paskatījās. — Būs jau labi, Laura.

— Nāc beidzot, Kaja, — Lūkass sacīja. — Tiksim galā arī vieni paši!

Viņš piegāja pie laipas malas un iekāpa vienā no airu laiviņām. No zēna svara tā krietni salīgojās. Turklāt viņš nesvēra vairāk par četrdesmit kilogramiem. Viņš apsēdās uz soliņa, satvēra abus airus un gaidoši pavērās Kajā. — Ko tu vēl gaidi?

Kaja ar jautājošu skatienu pievērsās Laurai. Viņa vēl joprojām nebija sajūsmā par ideju, ka līdz saliņai jātiek airējot. Varbūt viņa arī baidījās?

Laura uzmundrinoši pamāja. — Nebaidies, — viņa sacīja.

— Gan redzēsi, Lūkass jūs sveikus un veselus pārcels pāri — un atpakaļ arī.

Kaja paraustīja plecus. —Ja nu tu tā saki, — viņa teica un ar samocītu smaidiņu pagriezās pret laivu. Lūkass bija to piebraucis pavisam ruvu pie piestātnes. Tomēr, Kajai iekāpjot, tā pamatīgi nošūpojās. Viņa iespiedzās un zaudēja līdzsvaru. Tikai Lūkasa zibenīgā reakcija izglāba meiteni no iegāšanās uz galvas ledainajā ūdenī — viņa roka izrādījās ātrāka, tā pēdējā brīdī satvēra Kajas vējjakas apkakli un noturēja meiteni.

— Oi, — Kaja noteica un apmulsusi uzsmaidīja Lūkasam.

— Liels paldies.

— Viss kārtībā, — viņš atteica un ar rokas mājienu lika apsēsties uz aizmugurējā sola.

Kaja uzmanīgi apsēdās un ar abām rokām iekrampējās laivas sānos, pametusi bailīgu skatienu uz draudzeni, kas palika piestātnē.

Lūkass pamāja māsai. — Atsien tauvu, — viņš lūdza. Laura pieliecās, atraisīja mezglu, pameta Lūkasam tauvu un pagrūda laivu. Tūlīt pat tā ieslīdēja ezerā. Ūdens viļņiem to sašūpojot, Kajas skatienā pavīdēja vēl lielākas bailes. Ar dažiem prasmīgiem vēzieniem Lūkass izlīdzināja laivas gaitu, līdz tās priekšgals pavērsās pret saliņu. Tad viņš sāka airēt. Zēns irās spēcīgiem un vienmērīgiem vilcieniem, it kā nekad mūžā nebūtu darījis neko citu, un tā viņi rāmi slīdēja tuvāk salai.

Laura nekustīgi stāvēja piestātnē un noraizējusies vēroja brāli un draudzeni. Kaut arī viņa zināja, ka Lūkass ir lielisks airētājs, nomācošā sajūta nerimās.

Pēc dažām minūtēm laiva jau bija sasniegusi saliņu. Lūkass paairējās gar krastu, lai atrastu izkāpšanai piemērotu vietiņu.

Tomēr izrādījās, ka tas ir visai grūti, lai neteiktu — gandrīz neiespējami. Salu apjoza dzelkšņainu avenāju, vilkābeļu un dzeloņ-plūmju aizsargvalnis. Tas bija saaudzis tik cieši, ka izlauzties cauri likās turpat vai nereāli, tā nu abiem vajadzēja apbraukt apkārt gandrīz visai saliņai, līdz viņi atrada mazu līcīti, kura krasti nebija tik traki apauguši.

Grants nočirkstēja zem laivas koka korpusa, un smiltis nogurkstēja, tai piestājot malā. Lūkass ar vienu airi pastūmās vēl augstāk krastā. Tad viņš izlēca ārā, satvēra tauvu un uzvilka laivu augstāk pie krasta krūmāja. Zēns aicinoši pasniedza Kajai labo roku — gluži kā kavalieris no filmas par musketieriem.

Vienu brīdi Kaja šķita šaubāmies — pieņemt palīdzību no Lūkasa vai ne? Taču tad viņa satvēra piedāvāto roku un izkāpa no laivas.

— Paldies, — viņa smaidot sacīja.

— Nav par ko, — zēns atteica. Tā vien likās, ka viņš teju teju nosarks. Žigli palaidis vaļā meitenes roku, viņš pagriezās un skeptiski nopētīja biezos brikšņus aiz krasta skrajuma, kailos bērziņus un jaunās priedītes, kas vienīgās varēja lepoties ar zaļu rotu.

— Nāc, Kaja! Iesim paskatīties. — Lūkass ienira krūmos. Meitene viņam sekoja.

Viņi bija nogājuši tikai dažus metrus, kad Kaja skaļi iebļāvās:

— Au! — Viņai cirtās bija ieķēries dzeloņains avenājs, kas plēsa matus tā, ka meitenei sāpēs pārvērtās seja. Viņa pastiepa Lūkasam pretim roku, kurā rēgojās vairākas skrambas. Dažas no tām bija padziļas un asiņoja. Ari seja, kā Lūkass manīja, bija saskrāpēta.

Piepeši viņš ievēroja, ka ērkšķainie dzeloņplūmju, avenāju un mežrozīšu zari bija atstājuši asiņojošas pēdas ari uz viņa rokām. Un seja droši vien arī neizskatījās ne par mata tiesu labāk nekā Kajai.

Zēna pierē ievilkās dziļa rieva, kamēr viņš palīdzēja Kajai atbrīvoties no dzeloņainā gūsta.

— Paldies, Lūkas.

— Viss kārtībā, — viņš norūca un domīgi paskatījās visapkārt. Nācās atzīt, ka tālāk tikt nebija iespējams. Krūmi jau tagad bija tik hiezi, ka pa tiem nebūtu izlīdusi pat novājējusi čūska. Un, lai kur Lūkass arī skatītos, viņš nekur nespēja atrast stigu vai kādu celiņu, kas vestu caur biežņu. Nebija pat šauras taciņas, kas ietu dziļāk salas iekšienē.

Zēns vīlies nogrozīja galvu. Kaut ari viņi bija aizgājuši labi ja desmit metrus no krasta, tālāk uz priekšu nebija iespējams izlauzties. Turklāt viņi bija izkāpuši vietā, kur koki un krūmi likās visskrajākie! Sabozies viņš pavērās Kajā. — Te nevar tikt tālāk, — viņš bilda. — Ja nu vienīgi ar mačeti.

Kaja arī savilka pieri grumbās. — Un ja nu kāds tā ir darījis? — viņa vaicāja.

Lūkass vēlreiz papurināja galvu. — To jau varētu redzēt, Kaja. Laura teica, ka slēptuve, ko viņa meklē, ir ierīkota, augstākais, pirms gada, vai tā?

— Jā, nu un tad?

— Ja pirms gada kāds būtu izlauzies cauri šim biezoknim, tad taka vienalga būtu manāma. Tā taču nevarēja aizaugt pavisam!

Kaut arī Kajai nebija spīdošas zināšanas botānikā, viņa tomēr saprata, ka rā ir tiesa. Divpadsmit mēnešu laikā pat visātraudzī-gākie krūmi nevarētu izdzēst visas takas pēdas. Taču šajos brikšņos nebija manāma ne sīkākā spraudziņa.

— Tev taisnība, Lūkas, — viņa atzina. Meitene izklausījās vīlusies.

— Airēsim atpakaļ! — Lūkass jau grasījās doties uz krasta pusi, kad piepeši apstājās, izskatīdamies visnotaļ pārsteigts. — Dīvaini gan! — viņš domīgi sacīja.

Kaja vispirms nesaprata, ko Lūkass ar to gribēja teikt. Taču tad viņa ieraudzīja, par ko Lūkass brīnījās: dažu metru attālumā no viņiem ap trauslu bērziņu bija aptinies neparasts vīteņaugs. Kaja nekad līdz šim nebija redzējusi tādu augu. Kā zaļa čūska tas vijās ap koku. Lielo, gaļīgo lapu zaļums šķita gandrīz vai neīsts. Taču visvairāk acis žilbināja krāšņie ziedi. Tie bija uzkrītoši spilgti sarkani ar garām dzeltenām putekšņlapām.

Laura pārsteigta lūkojās brālī. — Kas tur tik dīvains? — viņa jautāja.

Lūkass nošķobījās. Viņš stāvēja uz laipas, sniegdams Laurai sarkano puķi. Tā bija noplūkta salā, iekams viņi ar Kaju bija devušies atpakaļ.

— Vai tu nopietni jautā? — viņš vaicāja, ar šaubām vērdamies māsā. — Padomā taču: ziedi decembrī jau paši par sevi nav diez cik parasta lieta...

Laura, klusi novaidēdamās, piesita sev pie pieres. — Protams! Tas taču man pašai varēja pielēkt!

— Es jau saku to pašu, trūcīgais koeficienti — Lūkass pasmīnēja. Tad viņš atkal kļuva nopietns. — Vēl dīvaināks ir fakts, ka tā ir Alamania punicea — un šis augs pie mums vispār neaug! Ne šeit, ne mūsu apvidū, ne kaut kur citur Vācijā. Visā Eiropā tāda nav!

Meitenes pārsteigtas viņā noraudzījās. Ko tas nozīmēja?

— Alamania punicea miraculosa ir ārkārtīgi rera orhideju suga, kas sastopama tikai tropos, — Lūkass turpināja. — Taču visdīvainākais ir vēl kas cirs... — Viņš ieturēja pauzīti, lai sakairinātu meiteņu ziņkārību.

Kaja viņā nikni paskatījās un paraustīja aiz rokas. — Runā taču! — viņa iekarsusi uzbrēca.

Zēna sejā pavīdēja smaids. Jocīgi, cik ātri meitenes vienmēr lēca uz ecēšām!

— Visdīvainākais ir tas, ka Alamania punicea miraculosa jau vairāk nekā simt gadus tiek uzskatīta par izmirušu arī Meksikā, tās dzimtenē!

— Ko? — Kaja brīnījās. — Tas taču nevar būt!

— Patiešām neparasti, — Laura noteica. — Es domāju, tu taču to puķi nupat noplūci salā, vai ne?

— Jā, — Lūkass atbildēja. — Tur vēl palika.

— Un ko tu no tā secini?

Lūkass paraustīja plecus. — Nav ne jausmas. Vismaz līdz šim man nav ienācis prātā neviens pārliecinošs izskaidrojums.

Ari Kajai trūka padoma. Ja jau grāmatu tārps un gudrītis Lūkass nezināja, rad kā lai viņa zinātu?

— Un vai jūs esat droši, ka uz salas neviens neko nevarēja paslēpt? — Laura jautāja tālāk.

— Eksakteniski, — Lūkass atbildēja. — To es, pat labi gribot, nevaru iedomāties. Un, ja tu pati savām acīm būtu redzējusi...

— Ir jau labi, Lūkas, — Laura viņu aši pārtrauca. — Es jau ticu.

Kādu brīdi viņa klusēdama noraudzījās sev priekšā. Rija dzirdami rāmi ūdens šļaksti, vilnīšiem atsitoties pret laivu piestātni, niedrēs pēkšķināja vientuļa pīle, un, meklējot barību, čiepstēja daži ziņkārīgi zvirbuļi.

Šķita, ka Laura bija iegrimusi pārdomās. Tad viņa pamāja ar galvu. — Ja slēptuve nevar atrasties ne slepenajā dārgumu krātuvē, ne uz salas, — viņa novilka, — tad atliek tikai viena iespēja. — Viņa aicinoši paskatījās abos draugos.

Kaja vispirms nesaprata, ko Laura domā, bet tad viņai atausa gaisma. Meitenes sejā parādījās baiļpilna izteiksme. — Ak, nē! — viņa novaidējās. — Vai tiešām mums vajag...

— Baidos, ka nekas cits neatliks! — Laura nopietni paskaidroja. Tad viņa pagriezās un aizskrēja.

Morvena jutās pilnīgi izkaltusi, mēle bija pielipusi pie aukslējām. Dziedniecei slāpa, šausmīgi slāpa. Ūdens krājumi bija izsīkuši jau pirms daudzām stundām, un Vizošajam tuksnesim joprojām nebija ne gala, ne malas. Turklāt līdz Tumšajai aizai vairs nevarēja būt tālu.

Arī Fejumīla cieta no nepanesamā karstuma. Divradzis ar pūlēm vilkās uz priekšu, kājām stiegot tuksneša smiltīs, un Morvenai šķita, ka viņa pati uz savas miesas var sajust dzīvnieka nogurumu. Viņa pacēlās kāpšļos un pavēroja apvārsni — kaut arī skatienu aizsedza milzīgs putekļu mākonis, viņai šķita, ka trīsuļojošajās tālēs bija manāma augsta klinšu smaile, kas iezīmēja Tumšās aizas sākumu. Morvena saņēma dūšu un, viegli piespiežot ceļgalus, paskubināja Fejumīlu. Piepeši viņa ieraudzīja ceļojošo smilšu virpuli.

Dziedniece izbijās, un sirds viņai sāka sisties straujāk. Ceļojošie smilšu virpuļi bija visbīstamākais, kas ceļiniekus varēja gaidīt Vizošajā tuksnesī, no kura jau tāpat visi baidījās. Blēdīgie virpuļi uzglūnēja gandrīz visur, pieslīdēdami klāt bez nevienas skaņas, upura gandrīz nemanīti, lai ikvienu, kas tajos iekūlās, zibens ātrumā iesūktu bezgalīgajā rīklē. Viņu apetīte un asinskāre bija nepiesātināma.

Morvena apjukusi pagriezās, vērodama smilšu virpuli, kas sekoja viņas divradzim drošā attālumā. Tas pat necentās paslēpties aiz smiltīm, bet gan dzinās pakaļ ar atplestu rīkli. Arī Fejumīla jau bija to pamanījusi, jo satraukti iezviedzās un paārrināja tempu.

Morvena zināja, ka tas nelīdzēs. Ceļojošie smilšu virpuļi bija veikli un bez kādām pūlēm spēja panākt ikvienu dzīvnieku. Viņi bija pieraduši pie dzīves tuksnesī un zem smiltīm kustējās daudz ātrāk nekā tās dzīvās būtnes, kas pārvietojās pa smilšu virspusi. Tomēr pamest tuksnesi tie nevarēja.

Ja Morvenai izdotos sasniegt Tumšo aizu, neiekrītot ceļojošajā smilšu virpulī, tad viņa bija drošībā. Viņa cerēja uz veiksmi, jo pārāk tālu vairs nebija palicis, un smilšu virpulis, par laimi, bija tikai viens. Izbēgt no smilšu virpuļiem, kas medīja barā, bija praktiski neiespējami.

Fejumīla nemierīgi iezviedzās.

Dziedniece paliecās uz priekšu un čukstēja divradzim ausī nomierinošus vārdus. — Mieru, Fejumīla, tikai mieru! Drīz mēs būsim galā, un, ja labi uzmanīsimies, mums nekas nenotiks.

Tomēr Fejumīla diez kā nenorima. Neraugoties uz spēku izsīkumu, tā sprauslādama mētāja galvu un pārbijusies zviedza.

Morvena pagriezās — un ieraudzīja otru smilšu virpuli. Tas nāca no sāniem un tuvojās trakā ātrumā, būdams vēl lielāks un izskatīdamies vēl alkatīgāks par pirmo. Plaši iepletis rīkli, tas

piezagās pie divradža pavisam tuvu, un likās jau, ka tūliņ to nogrābs.

Fejumīla ar ašu lēcienu izvairījās no rijīgā kampiena — un Morvenai tā vien šķita, ka no rīkles bezgalīgajiem dziļumiem atskanēja vīlusies šņākoņa. Bet varbūt šo skaņu radīja tikai karstums, kas virmoja virs tuksneša?

Radinieka uzbrukuma uzmundrināts, tuvāk pieslīdēja pirmais virpulis. Tas jau uzglūnēja Fejumīlai pavisam blakus. Tomēr divradzis izrādījās gudrāks. Tas nepaklupdams izvairījās un nespēra nevienu kļūmīgu soli.

Dziedniece vēlreiz izdzirda šņākoņu. Un šoreiz tam noteikti nebija nekādas saistības ar karstumu — drīzāk gan tā nāca no vesela smilšu virpuļu bara. Pieci, seši, septiņi virpuļi iznira no kāpas aizsega un galvu reibinošā ātrumā tuvojās Morvenai un Fejumīlai.

Vēl pēc mirkļa divradzis un jātniece bija ielenkti. Morvena vērās atplestajās rīklēs, kas iesniedzās šaušalīgos dziļumos. Viņa dzirdēja to alkatīgos šņācienus, un, ieraugot vienā no bezdibeņiem iepriekšējo upuru kaulus, sirds gandrīz apstājās.

Tomēr ceļojošie smilšu virpuli vēl neuzbruka. Tie kā izsalkuši vilki ielenca savus upurus, ik pa brīdim tuvodamies, lai censtos sagrābt divradža kājas, kuras tas zibenīgi prata atraut. Gandrīz vai ^ likās, ka virpuļu bars grasās parotaļāties ar Morvenu un Fejumīlu, būdams pilnīgi drošs, ka abām vairs neizdosies izmukt.

13. nodaļa BENDESMEŽĀ

Bendesmežs visnotaļ darīja godu savam nosaukumam. Tur nudien metās baisi. Gandrīz vai spokaini. Caur mežu, ko jau daudzus gadus neviens nekopa, līkumoja šaurs celiņš. Kokus neviens vairs necirta un dēstus arī nestādīja. Tieši tāpat nevienam nerūpēja vētru vai negaisu nodarītie postījumi. Ar visām saknēm izrautie koki palika guļam, neviens arī nesalasīja kritušos zarus. Daba vienkārši attīstījās pati savā vaļā, un tā laika gaitā bija izveidojies mazs mūžamežs. Varenie vecie koki — galvenokārt ozoli, skābarži, priedes un egles — auga cieši cits pie cita, ar galotnēm tiekdamies pelēcīgajās pēcpusdienas debesīs, kas ik pa brīdim bija redzams cauri lapotnei. Resnie stumbri bija apauguši ar sūnām un efejām. No daudziem zariem nokarājās ķērpji un dažnedažādas stīgas un vīteņaugi. No zemes, ko sedza miklu lapu paklājs, spraucās metru garas papardes, kuru vēdekļi bija iekrāsojušies pelēcīgi brūni.

Neraugoties uz agro pēcpusdienu, Bendesmežā jau valdīja krēsla. Draugiem bija diezgan nelāga sajūta, pa šauro celiņu dodoties uz kapeņu pusi. Kaja tramīgi skatījās apkārt, un arī Lauras un Lūkasa sejās bija parādījusies saspringta izteiksme. Soļu troksni slāpēja vecu egļu skuju un satrunējušu lapu biezais klājiens. Gaisā bija jūtama trūdu un puvuma smaka. Pamežā arvien no jauna kaut kas iečabējās un iešalcās, bija dzirdama arī brīkšķēšana un brāk-šķēšana. Tomēr nebija redzams neviens, kas spētu sacelt šīs skaņas. Ne cilvēks, ne dzīvnieks.

Jocīgi, Laura nodomāja, pat putni nav pamanāmi.

Tai pašā brīdī viņa ievēroja, ka arī čivināšana nav dzirdama. Protams, viņa zināja, ka ziemā mežā bija mazāk putnu nekā siltajos gadalaikos. Tomēr vienalga, vismaz pāris reižu vajadzēja iečiep-srēries kādam putnelim. Paraudzīdamās apkārt, Laura ievēroja drūmas ēnas, kas slīdēja pār kokiem un krūmiem. Varbūt tās galu galā nebija nekādas ēnas, bet gan gari, kas klaiņājot apkārt pa Bendes-mežu? Varbūt Rāvenšteinas bruņinieku gari? Vai nevainīgi nobendēto cilvēku gari?

Agrākos laikos kāds izcirtums mežā bija soda laukums. No tiem nelaimīgajiem cilvēkiem, kam šajā baisajā vietā bende izpildīja nāvessodu, daudzi bija nevainīgi — īpaši Reimāra fon Rāvenšteinā laikā. Ar apšaubāmu pierādījumu vai vieglprātīga liecinieka izteikumu bija gana, lai kādam nabadziņam vai nabadzītei galva noripotu no pleciem. Turklāt, ja Nežēlīgais bruņinieks personiski bija uz kādu uzēdies, tad bende dabūja pastrādāt arī bez kādiem riesas darbiem vai negodīga sprieduma.

Jau kopš tiem laikiem apvidū zināja dažu labu šausmu stāstu par šo nevainīgi nogalināto cilvēku gariem, kuri, prātodami par atmaksu, klaiņājot apkārt pa Bendesmežu. Protams, ka internātā šie stāsti ar baudu rika nodoti no mutes mutē. Garus gan neviens nebija redzējis, rikai daži rāvenšteinieši bija dzirdējuši šaušalīgu kaukšanu, kas gājusi caur kauliem. Vai vismaz viņi pazina kādu, kam to bija gadījies dzirdēt. Skaidrs, ka arī Laura zināja šīs baumas, taču viņa nekad nebija tām nopietni ticējusi.

Tomēr kaut kādam cēlonim vajadzēja būt šiem baisajiem trokšņiem, kas viņus pavadīja kopš brīža, kad viņi spēra kāju Bendesmežā...

Piepeši Kaja skaļi iekliedzās. Viņa apstājās kā pienaglota. Sejā nebija redzama ne asins lāsīte.

Laura pārsteigta paskatījās draudzenē. — Kas noticis?

— Vai tu nedzirdēji?

— Ko tad? — Laura vaicāja. Un tikai tad pamanīja, ka Kajai trīcēja rokas un kājas.

— Nu to... šausmīgo kaukšanu, — Kaja atbildēja. — Patiešām briesmīgi. Kā... gluži kā rēgam.

— Tu murgo! — Lūkass vēsi noteica. — Tu tikai iztēlojies.

— Neiztēlojos vis!

— Un kāpēc tad mēs ar Lauru neko nedzirdējām? — Lūkass jautāja. — Tu taču arī nedzirdēji, vai ne, Laura?

Laura papurināja galvu.

— Kā lai es to zinu! — Kaja spītīgi atcirta. — Varbūt tāpēc, ka tā bija pavisam klusa un arī kādu gabaliņu tālāk. Bet vienalga, es to dzirdēju skaidrāk par skaidru.

— Tikai iedomas, — zēns pastāvēja pie sava. Tad pasmīnējis piebilda: —Ja cilvēks baidās, tad, kā labi zināms, domāšana atslēdzas, un tā var sadzirdēt visādas muļķības!

Kaja uzmeta viņam niknu skatienu. — Vai tu gribi teikt, ka man bail? — viņa noprasīja īgnā balsī, kas nesolīja neko labu.

Lūkass pasmīnēja vēl platāk. — Apbrīnoju tavas kombinēšanas spējas! — viņš ņirgājās. — Tu nu gan esi gudriniece — vismaz ņemot vērā trūcīgo koeficientu!

Kaja sašutusi piepūta vaigus un skaļi izelpoja. — Tu... tev pašam nav visi mājās! — viņa uzšņāca Lūkasam. — Tu... stulbais...

— Ej, ej! — Laura skarbi iejaucās. — Nolaidiet gaisu un beidziet uzvesties kā bērnudārzā!

Kaja ievilka elpu. Kādu brītiņu likās, ka viņa gribētu ko sacīt, bet tad atmeta ar roku. Toties uzmeta zvērīgu skatienu Lūkasam, kurš savukārt atbildēja ar ņirdzīgu grimasi.

— Beidziet vienreiz ākstītiesl — Laura brīdināja. Izskatījās, ka tagad viņa nudien bija noskaitusies. — Beigu beigās mums vēl kaut kas darāms. Labi?

Viņa ar drūmu skatienu pavērās Kajā.

Draudzene norija siekalas un piekrītoši pamāja. — Labi.

Laura pievērsās brālim. — Labi? — viņa jautāja.

Lūkass apvainojies saknieba lūpas. Bet tad arī viņš pamāja.

— Labi.

— Nu tad beidzot! — Lauras balsī ieskanējās atvieglojums.

— Tad varam iet tālāk.

Pēc maza brītiņa starp kokiem pavīdēja veco kapeņu sienas. Jau pa gabalu pussabrukušie mūri izskatījās atbaidoši. Laura neskaidri atcerējās, ka pirms neilga laiciņa līdzīgas drupas bija redzējusi kādā senā gleznā. Sajella viņu ar Lūkasu bija aizstiepusi uz muzeju, kur tā bija izkārta. Tā vienīgā no tur izstādītajām neskaitāmajām gleznām bija atstājusi uz Lauru dziļāku iespaidu. Jo sabrukusī kapliča gleznā izskatījās nudien baisi — gandrīz rikpat baisi kā šīs Bendesmežā kapenes. Mākslinieka vārdu gan Laura vairs nespēja atsaukt atmiņā.

Meitene neviļus palēnināja soli, arī Kaja un Lūkass vilcinājās. No skaldītajiem akmeņiem celtā mūra atliekas apmirdzēja spokaina gaisma. Koki, kas ieskāva kapenes, likās vēl augstāki un vecāki nekā pārējie koki mežā, un saules gaisma gandrīz neiespiedās cauri varenajām galotnēm.

Tomēr Laura spēja samanīt āmuļus, kas bija saauguši koku vainagos. To bija gandrīz simts, varbūt arī vairāk. Lieli un gaisīgi rie šūpojās vējā, kurš skāra galotnes. Tādēļ arī Laurai tie likās tik dzīvi — gluži kā mēma ēnām līdzīgu gaisa garu armija, kas šķita viņai uzglūnam.

Kādas muļķbas, Laura nodomāja, papurinādama galvu. Viņa piespieda sevi doties tālāk, rad spēji sajuta briesmīgu aukstumu. Meitene apstājās.

— Vai jūs arī ko manāt? — viņa izbrīnīta pavaicāja. — Pēkšņi kļuva tik auksti!

— Pareizi, — Lūkass apstiprināja. — Ir kā temperatūra vienas sekundes laikā būtu nokritusies zem sasalšanas punkta!

Lūkasam bija taisnība, jo elpa piepeši sāka kondensēties, veidodama mākonīšus, un ledainā vēsma iespiedās līdz pat kauliem, tā ka draugi drebinājās par spīti siltajām vējjakām.

Laura apjuka. Kas gan varēja izraisīt šo piepešo temperatūras krišanos? Vai varēja būt, ka ledainais saltums pie viņiem nāca no kapenēm?

Viņa pagāja vēl soli tuvāk kapenēm, lai izdibinātu šo lietu,

kad gaisā atskanēja šaušalīga šalkoņa. Laura pārsteigta pavērās augšup, un tai pašā mirklī viņai sametās vēl aukstāk. Āmuļi koku zaros mainīja formu! Tie atdzīvojās un pēc pāris mirkļiem pār-vērtās milzīgās, piķa melnās vārnās. Kā pēc slepenas komandas šie nāves vēstneši pacēlās no zariem, izgrūzdami tikpat baisus ķērcienus kā tas vārnu bars, kas Lauru bija vajājis izjādē. Tad tās metās lejup virsū draugiem. Neskaitāmi melnu spārnu pāri planēja zemē, bija skaidri dzirdama spārnu švīkstoņa, un brēcieni kļuva arvien griezīgāki. Virs nelūgtajiem viesiem, kas saspiedās ciešāk kopā un neviļus ievilka plecos galvas, jau griezās melnu spalvu mākonis. Ausis smeldza no aizsmakušajiem vārnu ķērcieniem, un bailēs no aso knābju cirtieniem draugiem dzīslās stinga asinis.

Tomēr uzbrukuma nebija. Toties no tumsas atskanēja dārdoša balss: — Ko jūs, pie velna, te meklējat?

Laura apmetās apkārt un ieraudzīja līdzās veca skābarža stumbram salīkušu stāvu. Tas bija uzradies kā ne no kurienes. Pirmajā mirklī Laura nespēja pateikt, kas tas īsti bija — izskatījās kā cilvēks, bet blakus tā galvai ar zaļi dzalkstošām acīm uz pleca šķita izaugusi vēl viena garena galva — un no tās zibsnīja pretī viena sēra dzeltena, velnišķīga acs.

Kaja bija zaudējusi valodu.

Laura tvēra pēc gaisa. Uz mirkli sirds viņas krūtīs draudēja apstāties, bet tad sāka dauzīties vēl sparīgāk nekā iepriekš.

Fejumīla bija uz spēku izsīkuma robežas. Bēgšana no alkatīgajiem smilšu virpuļiem bija divradzi nogurdinājusi līdz pēdējam.

Ceļojošie virpuļi tuvojās. Smilšu rīkles atvērās un aizvērās, kamēr bars ielenca upurus arvien ciešāk un ciešāk, gatavodamies nāvi nesošajam uzbrukumam.

Divradzis vairs nespēja pakustēties ne no vietas. Fejumīla sastingusi stāvēja un gaidīja galu.

Arī Morvena atvadījās no dzīves. Viņa pacēla acis pret debesīm, lai sagatavotos nāvei, kad ausīs iespiedās tikpat nikns, cik pavēlniecisks ērgļa sauciens. Tai pašā mirklī Bultspārnis no zilgā padebeša metās lejup pie dziednieces.

Gaisā atskanēja šņākoņa. Dziedniece izbrīnīta pavērās apkārt un ieraudzīja varenu, degošu bultu, kas lidoja uz viņas pusi.

Tā trāpīja viena smilšu virpuļa plaši atplestajā rīklē tieši blakus Fejumīlai. Un tad no gaisa šņākdama lidoja vesela bultu krusa, ar liesmojošajām smailēm ieurbdamās smilšu ienaidniekos.

Ceļojošie smilšu virpuļi izmisumā un niknumā iekaucās. Vairāk par visu pasaulē rie baidījās no uguns — jo tikai uguns spelte spēja izkausēt smiltis un kļūt tiem bīstama. Vienā rāvienā tie pameta savus upurus un trakā steigā laidās projām. Kaucienus, kuros skanēja vilšanās, noslāpēja pakavu dipoņa.

Kad Morvena ieraudzīja Paravainu, kurš, putekļu mākoņa ieskauts, tuvojās balto bruņinieku pulkā, viņas sejā atplauka atvieglots smaids.

— To sauc par glābiņu no pilnīgas bezizejas, — viņa uzsauca bruņiniekiem, kolīdz tie bija tikuši līdz viņai. — Paldies jums!

— Nepateicies mums. Saki labāk paldies viņam! — Paravains norādīja uz ērgli, kas majestātiski planēja gaisā viņiem virs galvas.

— Bultspārnis man pavēstīja, ka tev draud briesmas, un, spriežot pēc visa, mēs vēl paguvām laikā.

Dziedniece pamāja. — Pēc dažiem mirkļiem būtu bijis par vēlu. Bet jāsim nu, Paravain, — iekams Elizionam vēl nav kļuvis par vēlu.

Asinis Lauras dzīslās pulsēja kā trakas, līdz meitene beidzot saprata, kas stāv viņas priekšā — tas bija Albīns Ellerkings, dārznieks, kuram uz pleca tupēja Zēvele, viņa kaķis. Tumsā viņš Laurai bija licies pēc šausmīga troļļa. Zēvele pacēla plušķaino asti, uzmeta kūkumu un skaļi nošņācās. Nejaukajā kaķa ģīmī zibšņus meta dzeltenā, slīpā acs.

Laura stāvēja kā paralizēta. No kurienes viņi abi tik pēkšņi uzradās? Kāpēc draugi viņus nebija pamanījuši agrāk? Un ko dārznieks no viņiem gribēja?

Albīns Ellerkings pacēla galvu, pavērās augšup uz vārnām, kas joprojām, skaļi ķērkdamas, riņķoja virs draugiem. Viņš pacēla labo roku — un purni acumirklī apklusa. Tie uzlaidās atpakaļ zaros kailo koku galotnēs, kur pēc kāda brīža arkai pārvērtās par āmuļiem.

Vienu brīdi valdīja briesmīgs klusums. Ne spārnu vēziena, ne vēja pūsmiņas, pat ne visniecīgākā troksnīša, pat pameža čabēšana un brakšķēšana bija norimusi.

Ret tad notika kaut kas tāds, ko Laura nekad mūžā nespētu aizmirst — Zēvele piepeši atvēra savu kaķa muti un sāka runāt!

— Vai man vajadzētu par jums izstāstīt direktoram, ko? — tas vaicāja nule atskanējušajā balsī.

Laura nespēja aptvert — runcis runāja sava saimnieka balsī! Albīns Ellerkings pat nepakustināja lūpas, tikai, acu nenovērsdams, raudzījās atnācējos.

Kā tas varēja būt?

Kā gan cilvēks spēja pavēlēt vārnām, un kā kaķis spēja runāt? Tas taču nevarēja būt — ja nu vienīgi rie bija noslēguši savienību ar tumšajiem spēkiem. Ret tas nozīmētu, ka arī Albīns Ellerkings bija viens no tumšo spēku piekritējiem. Un viņa kaķis arī?

Iekams Laura paguva visu īsti pārdomāt, Zēvele turpināja:

— Vai ari labāk gribat uz visiem laikiem pazust kapenēs un pievienoties Rāvenšteinas bruņinieku gariem?

Teikuma vidū no kapličas atskanēja savādas, gārdzošas skaņas, ir kā kāds ar lielām mokām pūlētos ievilkt elpu. Un uzreiz pēc tam atskanēja šaušalīga kaukoņa. Laurai vai ausis aizkrita.

Gari!

Mirušo bruņinieku gari!

Laura vienkārši neizturēja. Viņa pagriezās un kā neprātā mērās bēgt, skriedama tik ātri kā vēl nekad dzīvē.

Projām, rikai projām, viņai dunēja galvā. Projām no šī baismīgā meža!

Viņa dzirdēja aiz muguras draugu steidzīgos soļus, bet nepagrieza galvu. Viņai pat negribējās zināt, vai Albīns Ellerkings un Zēvele viņiem seko. Tikai projām, iekšējā balss skandēja, ātrāk projām!

Visdrīzāk jau dārznieks viņiem nesekoja. Laura nespēja atcerēties, ka kādreiz būtu redzējusi viņu strauji kustamies. Turklāt viņš viegli piekliboja ar vienu kāju. Bet nekad taču nevarēja zināt!

Sī doma Laurai lika vēl paātrināt skrējienu. Viņa bija aizelsusies, un sirds dauzījās kā neprātīga, tomēr viņa mērās uz priekšu, tikai uz priekšu.

Laurai šķita, ka pagājusi vesela mūžība, līdz viņi beidzot sasniedza Bendesmežā malu. Viņa apstājās, saliecās uz priekšu, rokas atbalstot uz ceļgaliem, un aizelsusies tvēra pēc gaisa. Arī Lūkass sprauslāja kā auļotājs pēc sacīkstēm, un Kaja izskatījās tā, it kā varētu tūlīt sabrukt. Viņa šņāca kā sabojājusies tvaika mašīna.

— Es vienkārši nevaru noticēt! — Kaja elsa, kolīdz bija drusku atguvusi elpu. Ar sašutuma izteiksmi sejā viņa vērsās pie draugiem.

— Un jūs man vēl neticējāt, ka esmu dzirdējusi kaukšanu! Tagad gan šaubu nav, vai ne?

Laura neatbildēja, un arī Lūkass klusēja. Viņš tikai izbrīnījies blenza uz priekšu, pieri savilcis grumbās. Laurai šķita, ka viņa nojauš brāļa domu gaitu: viņš drudžaini meklēja loģisku izskaidrojumu pirms dažiem mirkļiem piedzīvotajam. Tomēr pat viņa prātnieka smadzenes nespēja saskatīt kopsakarību nesenajos notikumos.

— Vienu es zinu skaidri — ja kāds man to stāstītu, es teiktu, ka viņš ir nojūdzies! — Sekodams pēkšņai iedvesmai, viņš turpināja: — Kas te īsti notiek, Laura?

Laura nopētīja brāli. Vai viņam bija radušās aizdomas? Kaut kas licies uzkrītošs? Varbūt labāk būtu tagad visu viņam izstāstīt? Un Kajai arī? Viņa pievērsa skatienu draudzenei. Arī Kaja raudzījās viņā ar domīgu sejas izteiksmi.

— Dzirdi, es tev uzdevu jautājumu! — Lūkasa balss skanēja nepacietīgi.

— Aha. — Laura šķietami vienaldzīgi paraustīja plecus. — Kā lai es to zinu?

Skeptiskā rieva Lūkasa pierē kļuva vēl dziļāka. Viņš neticēja. Nojauta, ka viņa zināja ko vairāk. Viņai nācās novērst brāļa uzmanību.

— Hmm... vai varētu būt, ka vārnas Albīnam Ellerkingam deva trauksmes signālu?

Lūkass pamāja. — Pilnīgi iespējams. Ja tā labi padomā, tas pat ļoti ir iespējams. Kā gan viņš citādi tik pēkšņi būtu uzradies?

— Tev taisnība, Lūkas, — Kaja piekrita. — Galu galā dārzniekam tur nekas nav darāms.

Laura domīgi iekoda lūpā. Tad viņa pievērsās brālim. — Vai tu gadījumā nezini, vai vārnas naktī guļ?

— Var jau gadīties. Cik man zināms, tad Cort'us corone corone suga, ko dēvē arī par melnajām vārnām, nepieder pie nakrs dzīvniekiem! Un tas ļauj secināt, ka naktī tās patiešām guļ.

Kaja uzmeta Laurai ziņkārīgu skatienu. — Kāpēc tu to gribi zināt?

— Nu tā, — Laura novilka, •— vienkārši: ja vārnas naktī gulētu, tad tās Albīnam Ellerkingam nevarētu dot signālu, ja mēs tajā laikā aizietu uz kapenēm.

Kaja blenza Laurā, it kā tā būtu zaudējusi prātu. — Tu jukusi esi, vai? — meitene iebļāvās. — Tu taču nedomā nopietni, ka es tur varētu aiziet vēl kādu reizi? Un vēl nakts vidū!

Laura neko nearbildēja. Viņa tikai rāmi un nopietni paskatījās draudzenē, un ar to viss bija pateikts.

— Ak, nē! — Kaja bija sašutusi. — Man taču vēl nav apnicis dzīvot!

Laura joprojām neko neteica. Toties sarunā iesaistījās Lūkass.

— Kajai taisnība. Neaizmirsti, Laura — ja Ellerkings mūs nodos skolas vadībai, tad Tumšickim būs labu labais iemesls, lai uzliktu sodu. Un man neliekas, ka būtu īpaši gudri riskēt ar rājienu.

— Pē, — Laura nicinoši novilka. — No tāda stulba rājiena baidās tikai sīkie.

— Vienu reizi — jā, — Lūkass mierīgi atteica. — Ret otrajā jau izskatīsies citādi. Tad Tumšickim būs visas iespējas — līdz pat izslēgšanai no internāta. To taču tu negribēsi?

Laura sarauktu pieri noraudzījās Lūkasā. Viņam arkai bija taisnība. Reigu beigās direktora vietnieks bija stingri aizliedzis iet uz vecajām kapenēm. Un Kvintuss Tumšickis ar viņu neauklētos, ja atklātos, ka Laura pārkāpusi skolas iekšējās kārtības noteikumus. Gluži pretēji, viņš uzliktu visstingrāko sodu, kāds vien bija iespējams. No otras puses — viņai bija jātiek kapenēs. Citas iespējas nebija.

Lūkass manīja, ka viņa argumenti māsu vēl joprojām nav pārliecinājuši. — Kamēr mēs nezinām, kas tur notiek, tas ir pārāk bīstami, Laura. Un tā slēptuve, ko tu meklē, arī nevar būt tik svarīga, lai mēs tādēļ grūstu galvu cilpā!

Laura nobālēja. — Tev vispār nekas nav pielecis! — viņa iekliedzās. — Lai atrastu tēti, es visu liktu uz spēles. Visu, saproti?!

Ak vai, to viņa nedrīkstēja sacīt! Laura aprāvās un iekoda lūpā.

Lūkass uz brīdi bija pilnīgā autā, tad viņš cieši nopētīja māsu.

— Tēti? Kāds tad tētim ar to sakars?

Laura bija noskaitusies par savu nesavaldīgo reakciju. No viņas puses bija pārāk muļķīgi pateikt ko tādu. Protams, ka brālis nespēja saprast, ko viņa domāja.

Viņa paspēra soli tuvāk Lūkasam, pavērās viņā lielām acīm un uzlika roku uz pleca. — Vienkārši paļaujies uz mani, Lūkas, — viņa sacīja. — Lūdzu!

Brālis laikam gan nojauta, ka bija svarīgi iemesli, kuru dēļ māsa nevarēja viņam izstāstīt ko vairāk. Citādi no viņa gan nebija tik viegli atkratīties. Viņš bez kādas žēlastības allaž urķējās rik ilgi, līdz saņēma atbildi, ar kuru bija mierā. Bet šoreiz tikai pamāja.

— Labi, — viņš klusi noteica. — Labi, Laura.

Laura viņam dāvāja pateicīgu smaidu. Tad no jauna kļuva nopietna. — Jābūt taču kaut kādai iespējai nemanītiem nokļūt kapenēs?

Kaja saviebās. Izskatījās, ka Lūkass pēkšņi atradis risinājumu.

— Nav problēmu, — viņš teica.

— Tiešām ?

Laura viņā ieintriģēta pavērās — bet tad zēna sejā atplauka plats, ironisks smaids. — Mums tikai jātop neredzamiem, vairāk

neko!

Laura noskaitās. — Ha, ha, ha! Patiešām smiek...

Kā tad!

Kā gan viņa iepriekš par to nebija iedomājusies! Re, kur bija risinājums! Tāpēc arī tētis bija viņai devis norādījumu.

Lauras sejā parādījās prieks. — Pareizi, Lūkas, — viņa teica.

— Tas patiešām ir risinājums! Nāciet — man ātri jātiek bibliotēkā!

— B... b...bet, — Kaja stostījās, — tā taču jau ir ciet!

— Nu un tad? — Laura šķelmīgi pasmaidīja. — Nāciet taču beidzot!

14. nodaļa ČŪSKAS VARĀ

pienākot naktij, Rāvenšteinas pils bija paslēpusies zem pelēcīgi melna plīvura. Mēness jau bija uzlēcis, un virs parka vidēja tā sidrabainais sirpis. Tālu rietumu pamalē debesis blāzmoja pēdējā oranžajā gaismā. Taču Laurai, Lūkasam un Kajai nebija laika to vērot.

Cieši cits pie cita viņi bija satupuši parkā aiz milzīga, veca ozola stumbra. Acis bija pievērstas mazajam pelēko laukakmeņu namiņam, kas, pamatīga lazdu krūma pa pusei aizsegts, stāvēja netālu no viņiem skābarža paēnā. Iespējams, ka tajā nebija vairāk par divām trim istabām. Sānu sienā bija redzami divi mazi lodziņi. Caur sīkajām rūtīm, ko aizklāja jocīgi aizkari, plūda blāva gaisma. Gala sienā arī bija ierīkots logs un turklāt vēl zemas ieejas durvis no masīva koka. Jumts bija segts ar šīfera kārniņiem. No skursteņa dūmi vijās debesīs, kuras satumsa arvien vairāk.

Reimāra fon Rāvenšteinā laikos šajā mājā bija dzīvojis pils kapelāns. Pārāk ilgi gan viņam tas neizdevās, jo pēc tam, kad krietnais Dieva kalps bija uzdrošinājies pavēlniekam noturēt sprediķi par viņa dzīvesveidu, kas nebija visai tīkams Dieva acij, bendem jau nākamajā dienā vajadzējis ķerties pie darba. Gadsimtu gaitā mūra sienas bija aizsargājušas ne mazumu iedzīvotāju, bet nu jau neskaitāmus gadus te mitinājās Atila Morduks, internāta saimniecības pārzinis.

Cauri parkam atskanēja apoga sauciens, un ozola pakājē kaut kas nočabēja biezajā lapu kārtā.

Pele? Kaja saviebās. Viņu bija pārņēmusi neomulīga sajūta.

— Nu, nezinu, Laura, vai tā patiešām bija baigi labā ideja, — viņa atzinās.

— Protams, tā ir mūsu vienīgā izdevība!

— Un ja nu saimniecības pārzinis nekur neies?

— Gan jau aizies, vari būt mierīga! — Laura apgalvoja.

— Atila Morduks katru dienu ap šo laiku dodas uz pili un virtuvē ar pavāru iedzer pa mēriņam šņabja!

— Kuš! — Lūkass nošņācās. — Apklustiet taču vienreiz!

Viņš piespiedās ciešāk pie ozola stumbra un satraucies norā'

dīja uz māju. Tieši tobrīd vērās vaļā durvis, un uz sliekšņa parādījās Atilas Morduka ducīgais stāvs.

— Vai es neteicu? — Laura čukstēja.

Vīrietis iznāca laukā, aizvēra durvis un devās uz priekšu.

— Lieliski! — Lūkass nopriecājās.

— Kas tad? — Kaja izdvesa.

— Viņš neaizslēdza durvis! — zēns atbildēja.

— Varbūt viņš nevar nociesties, līdz būs ticis līdz šņabītim, — Laura nomurmināja.

Šķita, ka saimniecības pārzinis nemana trīs vērīgos acu pārus. Platiem soļiem viņš aizsteidzās pa taciņu, kas izlocījās starp parka kokiem un no viņa nomaļās mājiņas veda uz pils ēku. Garās rokas neveikli kūļājās gar iespaidīgā ķermeņa sāniem, kas kustējās ļodzīgā jūrnieka gaitā. Piepeši viņš sāka svilpot kādu dziesmiņu. Laura neticēja savām ausīm — drūmais īgņa Atila svilpoja jautru meldiņu. Vēl pēc kāda brīža saimniecības pārzini bija aprijusi tumsa.

Gaiss bija tīrs.

Laura piebikstīja abiem draugiem. — Labi, — viņa čukstēja.

— Tik tālu esam.

Lūkass paskatījās māsā. Viņu kaut kas nomāca. — Varbūt labāk iet man? — viņš vaicāja.

Laura enerģiski papurināja galvu. — Nē, nekādā ziņā. Jūs tikai turiet vaļā acis un skatieties, lai mani neviens nepārsteigtu. Un, ja nu kāds nāk — zināt, kas jums jādara?

Lūkass pamāja. — Jā, skaidrs!

— Labu veiksmi, Laura, — Kaja novēlēja. Arī viņas sejā bija lasāmas raizes.

Laura iedrošinoši uzsmaidīja. — Paldies, — viņa nočukstēja.

Meitene piecēlās un iznāca no ozola stumbra slēpņa. Uzmanīgi paskatījās uz visām pusēm. Nē — neviens nebija redzams. Laura vēlreiz dziļi ieelpoja un metās skriešus. Veikli kā zebiekste viņa aizslīdēja no viena aizsega pie cita. Vēl daži mirkļi, un viņa jau būs pie durvīm.

Lūkass un Kaja viņu vēroja no slēpņa aiz ozola stumbra. Lūkass uztraucies grauza nagus. Kaja turpretim, neko nedomādama, iebāza roku kabatā, izvilka šokolādes plāksnīti un, atbīdījusi papīru, nokoda gabaliņu. Viņa pat neievēroja, ka rā bija pildīta ar riekstu masu, jo visas domas kavējās tikai pie draudzenes.

Laura vēlreiz paskatījās uz visām pusēm un tad, satvērusi rokturi, uzmanīgi paspieda koka durvis, kas atvērās ar vieglu čīkstoņu. Meitene bez skaņas ieslīdēja namiņā.

Kad Laura atkal bija aizvērusi durvis, viņa neko neredzēja. Valdīja pilnīga tumsa. Tomēr viņa neiedrošinājās iedegt gaismu. Vienkārši draudēja pārāk lielas briesmas, ka viņu kāds ieraudzīs. Iekšā bija silti, gandrīz vai smacīgi, un Laurai pretim pasitās savāds smārds. Viņa paošņāja gaisu, taču nespēja noteikt, kas tas ir. Viegli sastāvējusies smaka ar puvuma niansi. Bet bija vēl kaut kas, ko Laura vienkārši nespēja nosaukt vārdā. Oda pēc... pēc...

Briesmām!

Kaut arī Laurai šis apzīmējums likās visai neprecīzs, to vienīgo varēja piemeklēt šim saldenajam aromātam, kas valdīja Morduka miteklī.

Pēc dažiem mirkļiem acis jau bija pieradušas pie tumsas. Melnumā iezīmējās Atilas dzīvojamās istabas mēbeļu kontūras: pie sienām skapji un plaukti, galds ar krēsliem istabas vidū.

Istabai nebija griestu. Tā bija vaļēja līdz pat jumta slīpnēm, ko balstīja vairākas koka sijas. Ap vienu no tām vijās dīvains, pineklim līdzīgs veidojums, bet nebija saprotams, kas īsti. Resna tauva? Šļūtene vai riepa?

Laura piesardzīgiem soļiem iegāja dziļāk istabā. Viņa turējās tuvāk sienai, lai nejauši neapgāztu kādu krēslu, saceļot krietnu būkšķi. Uzmanīgi paspērusi vēl vienu soli, viņa izdzirda šņākšanu, kas lika atkāpties un sastingt.

Nepilnu metru no viņas kā no tukšuma bija parādījusies čūska.

Kobra. Neiedomājami satracināta kobra! Kapuce bija izplesta, šķeltā mēlīte šaudījās mutē, un čūska šņāca tik draudīgi, ka Laura aiz bailēm nespēja ne pakustēties un aizturēja elpu.

Kobras galva šaudījās šurpu turpu, itin kā gatavodamās uzbrukumam un noskatīdama vispiemērotāko vietu nāvējošam kodienam. Vēl rikai dažas sekundes, un rās smailie zobi iecirtīsies Laurā, ielaižot ķermenī nāvi nesošo indi.

Čūskas galva jau pašāvās uz Lauras pusi, izdarot pātagas cirtienam līdzīgu kustību — tad meitene piepeši atskārta, ka kobra atrodas terārijā.

Ak kungs!

Laura atvieglota ļāva aizturētajam gaisam izplūst no plaušām. Pulss nomierinājās.

Kaut kāds vājprāts! Kā gan viņa varēja tik traki pārbīties no sprostā ieliktas čūskas?

Uzbrūkot briļļu čūska bija ar dobju troksni atsitusies pret terārija stikla sienu. Tā gan dzīvnieku neaizkavēja mesties turpmākos uzbrukumos. Tomēr šoreiz Laura saglabāja aukstasinību.

Trauks ar agresīvo kobru stāvēja lielā plauktā, kas aizņēma visu telpas malējo sienu. Tajā bija salikti neskaitāmi terāriji, kuros atradās vēl citi dzīvnieki. Lielākoties rāpuļi. Laura atklāja arī zirnekļus un skorpionus, no kuriem gan viņa īpaši neizbijās. Toties sajūta bija nomācoša. Atila Morduks nu gan bija jocīgs putns, ja varēja justies patīkami tik riebeklīgu zvēru sabiedrībā. Taču viņam tas kaut kā pat piestāvēja.

Tagad Laura arī varēja izskaidrot, no kurienes nāca dīvainā smaka. Pēc dzīvniekiem, bet varēja gadīties, ka arī no to pārtikas.

Laurai bija aizdomas, ka pie tās pieder arī dzīvas peles un iebojāta gaļa. Jau iedomājoties vien, viņu pārņēma vēlme izvemties.

Tad Laura pie loga atrada atslēgu plauktiņu. Tas bija liels, senatnīgs koka dēlis ar daudzām atslēgām. No robainajām formām Laura atskārta, ka tām vajadzēja būt internāta ēkas atslēgām.

Cerams, ka tur bija arī bibliotēkas atslēga!

Meitene žigli šķērsoja istabu. Grīdas dēļi klusītēm čīkstēja. Tajā pašā mirklī atdzīvojās neparastais kamols, kas bija saritinājies ap siju. Tas pagriezās un mainīja formu, no mudžekļa atdalījās ir kā virve rokas resnumā un lēnām līda uz priekšu pa siju.

Tā bija milzu boa, kas bija atmodināta no miega. Varenais, zvīņotais ķermenis bez neviena troksnīša slīdēja pa siju, kas bija nostiprināta tieši virs loga. Kamēr žņaudzējčūska lēnām līda uz loga pusi, nebija dzirdama ne sīkākā skaņa.

Visbeidzot čūska apstājās, un rās ķīļveidīgā galva nolaidās lejup. Boa lēnītēm, gandrīz vai apdomīgi šūpojās šurpu turpu. Tai bija oranži dzeltenas, pogām līdzīgas ačeles, kuru vertikālās, melnās zīlītes bija nekustīgi pievērstas Laurai, un tā, klusi šņākdama, šaudīja mēlīti. Čūska sāka ošņāt gaisu un likās, ka laupījumam drīz vien būs gals klāt.

Laura, blāvās mēnessgaismas apmirdzēta, neziņā stāvēja pie atslēgu plauktiņa un pētīja atslēgu raibo lērumu. Viņa savilka uzacis. Johaidī, kura no tām derēja bibliotēkai? Kā to varētu pazīt? Kamēr viņa lauzīja galvu, slīdošā nāve no viņas bija tikai nepilnu divu metru attālumā.

Kaja nokoda gabaliņu. Un vēl vienu. Visbeidzot viņa iebāza mutē pēdējās šokolādes atliekas. — Fik ilgi fiņa fur fēl faliks? — viņa vaicāja, ēzdama pilniem vaigiem.

Lūkass vispirms neizpratnē paskatījās. — Cik ilgi viņa tur vēl paliks? Nav ne jausmas.

Viņš no jauna pievērsa skatienu mājai, kas gandrīz vai nebija saskatāma. Pie debesīm bija savilkušies biezi mākoņi. Atkal iekliedzās apogs, un tuvīnais torņa pulkstenis nozvanīja trīs reizes. Lūkass pameta skatienu savā rokas pulkstenī — bez piecpadsmit desmit. Laurai vajadzēja pasteigties, ja viņi gribēja tikt atpakaļ istabās līdz naktsmiera sākumam.

Zēns paskatījās uz augšu un ieraudzīja pusduci sīku ēnu, kas bez nevienas skaņas lidinājās virs mājas jumta un spokojās pa parka koku kailajiem zariem.

Sikspārņi. Dīvaini. Galu galā sikspārņiem taču vajadzēja gulēt ziemas miegā... Ko gan viņi darīja šeit decembra vidū Rāven-šteinas parkā? Visnotaļ dīvaini. Gandrīz tikpat dīvaini kā Lauras izturēšanās pēdējo dienu laikā.

Lūkass nenovērsa acis no spārnotajiem zvēriņiem. Tie kā melni rēgi plivinājās starp lielajiem kokiem, ieturēdami kursu uz pili. Viņš vēl redzēja, kā tie apmeta loku ap austrumu torni, iekams pazuda.

Varbūt viņi mitinās zem torņa jumta, Lūkass prātoja — un tai pašā mirklī sarāvās, jo ieraudzīja saimniecības pārzini, kas nupat iznāca no internāta ēkas. Atila Morduks atgriezās.

Lūkass uztraucies piebikstīja Kajai ar elkoni un norādīja uz ļodzīgajā gaitā slājošo stāvu.

Kaja izbīlī pārtrauca kustināt muti.

Atila Morduks acīm redzami steidzās atkal tikt siltumā. Lai nokļūtu līdz namiņam, ilgu laiku nevajadzēja.

Gaismas glabātājs nekustīgi gulēja savā guļvietā, kamēr Paravains izmisis raudzījās dziedniecē. — Vai tu nudien neko nevari darīt viņa labā? — viņš neticīgi jautāja.

Morvena novērsa skatienu no sirdzēja un gandrīz vai līdzjūtīgi palūkojās jaunajā bruņiniekā. — Man žēl, Paravain. Bet tu taču pats zini, ka pret Melnā zobena graujošo spēku nelīdz neviena dziednieka spējas. Es varu atvieglot Eliziona sāpes un remdināt viņa drudzi, un mans brūvējums viņam dāvās mierīgu miegu. Un, protams, es varu aizkavēt arī viņa sabrukumu, vismaz uz kādu laiku. Taču izārstēt...

Viņa apklusa un rezignēti papurināja galvu. Maigajās acīs bija lasāma bezpalīdzība. Tad dziedniece noklepojās un klusā balsī turpināja: — Izārstēt es viņu nevaru. Viņam var līdzēt rikai dzīvības ūdens, cits nekas.

Morvena nolaida skatienu. Viņa paņēma linu drānu un gribēja to saslapināt bļodā, kad pamanīja, ka tajā gandrīz vairs nav ūdens.

Dziedniece pievērsās Alienorai, kas stāvēja blakus Eliziona guļvietai. — Vai tu man neatnestu svaigu ūdeni, Alienora?

— Jā, protams, — meitene sacīja un paņēma bļodu.

Alariks pārtvēra māsu pirms troņa zāles. Gaidu pārņemts viņš

vērās meitenē. — Nu, kā? Ko viņa saka?

Alienora tikai skumīgi pašūpoja galvu.

— Tas taču nevar būt! — Zēna balsī skanēja neslēpts izmisums. — Viņai taču jāspēj kaut ko darīt!

Alienora vēlreiz papurināja galvu. — Morvena saka, ka nespēj viņu izārstēt. Tikai Dzīvības ūdens...

— Neticu! — Alariks viņu pārtrauca. — Tas vienkārši nav iespējams! Viņa taču ir dziedniece — pati labākā visā Avanterrā! Te kaut kas nav, kā vajag!

Zēns tik nikni piecirta kāju, ka Bučmūlis pārbijies nosvūpoja no viņa pleca un ierāvās kaktiņā.

Alienora mierinoši uzlika brālim roku uz pleca. — Muļķības, Alarik. Morvena taču tāpat kā mēs negrib, lai Elizions nomirtu — kādēļ lai viņa apgalvotu pretējo, ja varētu palīdzēt?

Alarika sejā parādījās spīts. — Nav ne jausmas. Bet kālab Paravains no mums slēpa Eliziona stāvokli? Tāpēc, ka, viņaprāt, mēs esam pārāk mazi, lai izturētu patiesības nastu? Varbūt arī Morvenai liekas tāpat? Vai viņa vienkārši baidās kaur ko darīt, lai glābtu Elizionu — jo viņai tas šķiet pārāk bīstami.

Alienora bija pārsteigta. — Vai tu to domā nopietni?

— Tas taču ir iespējams, vai ne? Tu jau zini, kādi reizēm ir pieaugušie. Viņi vispirms visu pamatīgi pārdomā, gari un plaši apsver visus “par” un “pret”, nevis ar pārliecību ķeras pie lietas!

Meitene domīgi paskatījās brālī. — Bet... bet ko tad viņiem vajadzētu darīt?

— Es nezinu, Alienora. Zinu tikai vienu: es nesēdētu dīkā, kad viss iet postā. Un es nevilcinātos tik ilgi kā pieaugušie!

— Tikai, lūdzu, Alarik, nedari neko pārsteidzīgi! — Alienora lūdzoši paskatījās zēnā. — Un pastāsti man, iekams grasies ko pasākt!

Alariks mierinoši uzsmaidīja māsai. — Nebaidies — es kārtīgi visu apdomāšu, iekams sākšu darboties. Un tev viss taps uzticēts — to es tev apsolu, Alienora.

Bibliotēkas atslēga! Kura gan bija sasodītā bibliotēkas atslēga? Visām atslēgām gan bija piekariņi, bet uzraksti uz tiem bija tik senatnīgā rakstā, ka Laura to gandrīz nespēja atšifrēt. Viņas vecvecmāmiņai, jau sen mirušajai tēva vecaimātei, bija tāds pats ievērības cienīgs rokraksts, Laura atminējās. Mariuss Leanders bija viņas mājas pagrabā atradis dažas klades ar pašas sacerētiem stāstiem. Tomēr, kad Laura bija'grasījusies tos izlasīt, neparastā rakstība bija prasījusi tik lielas pūles, ka viņa šo nodomu drīz vien atmeta.

Savādi. Nevarēja taču būt, ka Atila Morduks būtu iemācījies rakstīt tai pašā laikā, kad viņas vecvecmāmiņa. Varbūt tomēr? Laura šo domu drīz atmeta, jo tas nozīmētu, ka viņam būtu vairāk nekā simts gadu. Un tik vecs saimniecības pārzinis arī vēl neizskatījās. Augstākais, piecdesmit gadu vecs, ja ne jaunāks.

Beidzot Laura atrada meklēto atslēgu. Viņa vismaz cerēja, ka uz pēdējā āķīša uzkārtajai atslēgai piekariņā bija rakstīts “Bibliotēka”. Ja ne, tad gan viņa būs ķezā un nāksies izdomāt ko citu.

Laura steigšus paķēra lielo metāla atslēgu un ieslidināja vējjakas kabatā. Viņa apgriezās apkārt un jau gribēja mesties uz durvīm, kad ieraudzīja, ka tumsā pretim spīguļo divi oranžsārti punkti. Tie kā milzīgu jāņtārpiņu pāris slīdēja meitenei arvien ruvāk. Laura izbijās — kas tas bija? Tikai tad, kad baismīgo acu pāris jau bija pietuvojies viņas sejai, meitene saprata: tās bija acis — milzu čūskas acis. Boa. Laura sastinga. Rāpulis viņā hipnotizējoši raudzījās. Laura gribēja kāpties atpakaļ, taču vienkārši nespēja novērst skatienu no šiem kvēlojošajiem punktiem. Viņa bija kā paralizēta. Zināja, ka jāmūk, ka jābēg pēc iespējas ātrāk, ja gribēja izbēgt žņaudzējčūskas nāvējošajiem apkampieniem. Tomēr tas neizdevās. Boa skatiens nelaida vaļā un šķita viņu turam savā varā ar neredzamiem spēkiem.

Čūskas galva tuvojās. Klusi šņācot, šķeltā mēlīte šaudījās mutē un lēnām taustījās uz meitenes sejas pusi. Laura nepretojās. Kaut arī meitene zināja, ka milzīgais, zvīņotais ķermenis drīz vien apvī-sies ap viņas slaido augumu un izspiedīs visu dzīvību, viņa vienkārši stāvēja un skatījās nāvei acīs.

Kaja izmisusi skatījās uz saimniecības pārzini. Atila Morduks atradās tik tikko divdesmit metrus no sava namiņa durvīm — un Laura vēl joprojām bija viņa miteklī!

Kaja piegrūda Lūkasam.

— Dari taču kaut ko! — viņa žēlabainā balsī novilka. — Mums viņa jābrīdina! Citādi viņš noķers Lauru.

Tad Lūkass salika rokas pie mutes, izveidodams taurīti. Viņš dziļi ievilka elpu un ļāva atskanēt dobjam pūces kliedzienam. Atdarinājums izdevās tik labs, ka to pat nevarēja atšķirt no īstas pūces sauciena.

Lauru vēl joprojām nekustējās ne no vietas. Meitene stāvēja kā pienaglota un raudzījās čūskai acīs. Tās mēlīte jau aptaustīja Lauras degunu. Tomēr meitene to nemanīja. Viņa redzēja rikai čūskas acis, kas istabas tumsā kvēloja kā mazi stopsignāliņi, kamēr čūskas ķermenis arvien tālāk un tālāk noslīdēja no sijas, karādamies virs viņas galvas kā dzīvs laso.

Piepeši no tālum tālas pasaules Lauras apziņā iespiedās kāda skaņa.

Kas tas... pūces kliedziens1

Vēlreiz atskanēja putna sauciens. Un tad viņa atcerējās: brī' dinājuma signāls!

Tas bija brīdinājuma signāls, ko viņa bija norunājusi ar Kaju un Lūkasu. Ja kāds tuvotos, viņi brīdinātu ar pūces brēcienu!

Kopā ar atmiņu Laurā atkal atgriezās dzīvība. Gluži kā atmodusies no dziļa miega, viņa piepeši atskārta, ka atrodas nāves briesmas. Tikai mirkli, pirms žņaudzējčūskas vijīgais ķermenis varēja apvīties ap meiteni, Laura palēca sāņus. Viņa aši metās uz durvju pusi. Tomēr tur viņa izdzirda mājas priekšā atskanam soļus un saprata, ka ir par vēlu.

Izskatījās, ka Atila Morduks ir visnotaļ apmierināts ar sevi un pasauli. Apaļajā mēnesnīcas sejā bija iegūlis tai tik neraksturīgais smaids. Un bija arī iemesls — kadrķogu degvīns vēl joprojām karsēja rīkli, un drīz vien varēs likties gulēt un snaust līdz nākamajai dienai.

Saimniecības pārzinis satvēra durvju rokturi. Piepeši viņš aiz muguras izdzirda troksni. Kas tas bija? Pele jau noteikti ne. Un kāds cits dzīvnieks arī ne, par to viņš bija drošs. Vīrietis ar aizdomām pagriezās un pavērās visapkārt. Tomēr, lai kā arī sasprindzinātu acis — un acis viņam rādīja sasodīti skaidri! —, nekas nebija redzams. Tur nekā nebija. Nekā, izņemot kokus un krūmus.

Noteikti viņš bija maldījies. Atila Morduks pagriezās pret durvīm un afvēra tās. Viņa roka taustījās pēc slēdža. Pie griestiem iedegās lampa, ietīdama telpu blāvā gaismiņā. Atila ne rikai kā internāta saimniecības pārzinis, bet arī privātajā jomā bija ārkārtīgi taupīgs cilvēks.

Laura stāvēja aiz durvīm, neuzdrošinādamās elpot. Tomēr droši vien viņu tāpat atradīs. Kad Atila Morduks būs aizvēris durvis, viņš stāvēs vaigu vaigā ar Lauru. Steigā viņa nebija atradusi labāku slēptuvi.

Atila Morduks satvēra rokturi un jau gribēja aizcirst durvis, kad viņa acis pievērsās žņaudzējčūskai, kas karājās no sijas. Citādi tik drūmajā sejā atplauka smaids, roka atraisījās no durvju roktura, un viņš līganiem soļiem tuvojās čūskai.

— Kleopatra, dārgumiņ, — viņš maigi noteica. — Ko tu tur dari?

Tik saudzīgi, kā neviens nebūtu varējis iedomāties, viņš nocēla žņaudzējčūsku no sijas, uzlika sev uz pleciem, saņemdams tās galvu rokās. Viņš noglaudīja un samīļoja zvīņaino ķermeni, un Kleopatra mīļi šaudīja mēlīti pretim savam pavēlniekam. Tad Atila Morduks pieliecās un, izstiepis lūpas, uzspieda skaļu buču uz čūskas paplatā purniņa.

Drebošā Laura uz sekundi pretīgumā aizvēra acis. No bailēm un riebuma viņai pār muguru pārskrēja tirpas. Ber rad meitene saņēmās. Bez nevienas skaņas izslīdēja no aizdurves, kur bija slēpusies no Arilas skatiena, un uz pirkstu galiņiem izlavījās ārā.

Glābta! Paldies Kleopatrai!

Bet, tikko Laura bija nokļuvusi drošībā, Atilas Morduka sejā parādījās savāda izteiksme. Viņš apgriezās apkārt un stingi noskatījās uz durvīm, kur bija pazudusi Laura. Tad piegāja pie loga, atbīdīja aizkarus un pavērās laukā tumsā — un viņa pilnmēnesim līdzīgajā sejā atplauka vieds smaids.

Mazu brītiņu pirms desmitiem Laura, Lūkass un Kaja sasniedza internāta ēku. Viņi steigšus joza augšup pa lielajām ieejas kāpnēm un pazuda pa durvīm. Neviens nepamanīja, ka akmens milzis pagrieza acis un norūpējies noskatījās viņiem pakaļ.

Bērni izbrāzās cauri ieejas hallei, kur nebija redzams neviens cilvēks. Kā parasti, viņi šķīrās zem vecās gleznas.

— Ar labu nakti — un līdz rītam! — sauca Lūkass, nogriezdamies pa kreisi.

— Ar labu nakti! — Laura un Kaja metās pa labi uz kāpnēm, kas veda uz meiteņu spārna trešo stāvu. Kajai ar kreiso roku ik pa brīdim atbalstījās pret akmens margām, jo īsais sprintiņš no Atilas namiņa līdz galvenajai ēkai viņu bija atstājis galīgi bez elpas.

— Ap pusnakti es aizlavīšos uz bibliotēku, vai tu nāksi līdzi, Kaja? — Laura vaicāja.

— Vai tad tev vēl nepietiek? — draudzene aizelsusies tusnīja.

— Priecājies, ka Atila Morduks tevi nenoķēra. Tu izspruki tikai par mata tiesu.

Laura pasmīnēja. — Zinu. Tomēr es izspruku. Un kādēļ lai man nepaveiktos arī bibliotēkā?

Kaja nogrozīja galvu. Kā Laura varēja būt tik ietiepīga? Kāpēc viņai visādā ziņā vajadzēja izaicināt likteni? Kāpēc pilnīgi veltīgi vajadzēja līst briesmās? Kaja ro vienkārši nespēja aptvert. Beigu beigās internāta audzēkņiem bija stingri aizliegts uzturēties bibliotēkā ārpus darba laika. Kvintuss Tumšickis taču nepārprotami bija to atgādinājis. Vai tiešām Laura nesaprata, ko tas nozīmē?

— Un ja viņi tevi tomēr noķers? — Kaja jautāja. — Tu taču zini, kas tad notiks.

Taču Laura tikai atmeta ar roku. — Tu gluži nevajadzīgi raizējies, Kaja. Kurš gan mani sāks tvarstīt? Pusnaktī taču visi guļ. Arī skolotāji. Turklāt neviens jau nezina, kas man padomā.

Atskanēja aši soļi, un pa kāpnēm nodrāzās misters Vēsais. Viņš tik traki steidzās, ka lēca pa diviem pakāpieniem uzreiz. Ieraudzījis meitenes, viņš uzsmaidīja Laurai.

— Uzmanieties! — viņš neapstādamies tām čukstus uzsauca.

— Rozīgā Taksa te kaut kur ložņā apkārt. — Tai pašā mirklī viņš jau hija pazudis.

Kaja un Laura izbijušās saskatījās.

— Vai tad jau ir desmit? — Kaja jautāja.

— Nav ne jausmas. — Laurai arī nebija līdzi pulksteņa.

Beidzot viņas bija tikušas līdz trešajam stāvam. Laura piesardzīgi nopētīja garo gaiteni, kas veda uz meiteņu istabu. Nebija ne dzīvas dvēseles. Arī Rebekas Taksas ne.

It neviena.

Griestu apgaismojums piešķīra gaitenim omulīgu gaišumu. Bruņinieku ietērpi tumšajās nišās tagad neizskatījās tik draudīgi kā nakts vidū.

Meitenes iegāja gaitenī un klusi steidzās uz savu istabu. Viņu soļus gandrīz nevarēja saklausīt. Mērķis jau bija turpat vai sasniegts, kad viņas piepeši šausmās sarāvās. Kā no zemes izlīdusi, viņu priekšā pēkšņi stāvēja Taksa, aizšķērsodama ceļu. Acīmredzot viņa bija uzglūnējusi aiz kāda bruņutērpa.

Kaja bailīgi paskatījās Taksā. Laura turpretim raudzījās grīdā.

Skolotāja kā vienmēr bija ģērbusies rozā. Viņas rudie sīkspro-gainie mati atgādināja mazas čūskiņas, kas savijušās ap galvu. Viņa sakrustoja rokas uz krūtīm un vēsi nopētīja abas meitenes. — Labvakar, dāmass.

— L... l... labvakar, — Kaja stostījās.

Taksa atbīdīja žaketes piedurkni un paskatījās pulkstenī. Pierē viņai izveidojās domīgas krunciņas. —Jumss ir paveiciess, — viņa konstatēja. — Vēl divasss minūtesss, un es diemžēl būtu ssspiessta par jumss ziņot doktoram Tumšickim.

Šai mirklī Rebeka Taksa ievēroja, ka Laura pūlējās izvairīties no acu kontakta.

— Essi tik laipna un vissmaz passskatiess manī, kad ess ar tevi runāju! — skolotāja pārskaitusies nošņāca.

Kā čūska, Laura nodomāja. Tieši tāpat bija skanējusi čūsku šņākšana Atilas namiņā. No šīs domas vien viņai pār muguru pārskrēja ledainas trīsas. Neteikusi ne vārda, viņa pacēla galvu un paskatījās matemātikas skolotājā, kas viņu nopētīja ar drūmu izteiksmi sejā. Nedomāt par to, — meitenei izšāvās cauri galvai. Tikai nedomā par to, ko esi iecerējusi!

Taksa nenovērsa no Lauras acis.

Laura norija siekalas. Sāka niezēt galvas āda, un meiteni pēkšņi pārņēma nelāga sajūta. Šis nekustīgais skatiens — tas bija dzedrs un ass kā skalpelis. Laura taisni vai juta, kā tā asmens ietriecas pierē, lai atsegtu viņas domas.

Nedomāt par to, Laura atgādināja pati sev. Tikai nedomā par to, ka tu pēc tam...

Skolotājas balss bija pārsteidzoši maiga. Gandrīz vai iemidzinoša. — Nezinu, kāpēc, bet man ir radussiesss ssajūta, ka tu īssti labi nezini, ko dari, Laura? — Viņa glūnīgi paskatījās meitenē.

Laura neatbildēja. Galvā virpuļoja jautājumi. Ko gan skolotāja ar to domāja? Vai viņa jau visu zina?

— Bez ššaubām, būtu labāk, ja tu pamācītoss matemātiku, nevis klaiņotu apkārt, — Taksa turpināja. — Beigu beigāss mēss parīt rakssstīssim kontroldarbu. Pat ļoti ssvarīgu kontroldarbu!

Viņa vēl joprojām raudzījās Laurā ar uzšķērdošo skatienu. Tad sejai pārslīdēja mīklains smaids.

— Bet tev jau pasšai jāzina, kass ir ssvarīgi. Vai ne, Laura?

Meitene vēl joprojām neko neatbildēja.

Un apklusa arī Rebeka Taksa. Neteikusi vairs ne vārda, viņa apgriezās un aizgāja. Smaids viņas sejā bija izdzisis, viņa, gluži otrādi, izskatījās nīgra.

Pat ļoti nīgra.

Kaja izbijusies noraudzījās skolotājai pakaļ. — Vai pamanīji, kā viņa uz tevi glūnēja?

— To nevarēja nepamanīt.

— Labāk neej uz bibliotēku, Laura. Man šķiet, ka Rozīgā Taksa kaut ko nojauš. Pilnīgi noteikti!

Laura papurināja galvu. — Nekādā ziņā! — viņa atteica. — Es taču neko nedomāju.

— Ko? — Kajas sejā parādījās apjukums. — Neko nedomāji? Nu, ja godīgi, Laura, tad tu runā mīklās. Ko tas nozīmē — neko nedomāji?

— Vēlāk paskaidrošu, Kaja. Tomēr esmu droša, ka Taksa neuzzināja, ka man ir bibliotēkas atslēga. Un tagad beidzot nāc! Tās stundas, kas vēl atlikušas līdz pusnaktij, es vēl gribētu pagulēt.

Atslēga derēja. Laura atviegloti uzelpoja.

Paveicās!

Viņa bija uzvilkusi sarkano, stepēto vējjaku virs pidžamas un tagad, stāvēdama smago bibliotēkas durvju priekšā, paskatījās visapkārt. Neviena nebija. Tātad varēja mēģināt.

Laura pagrieza atslēgu. Bultai atbīdoties, slēdzenē atskanēja mazs klakšķis, un viņa nospieda rokturi. Durvis čīkstēdamas atvērās. Laura žigli iešmauca zālē.

Agrāk te bija notikuši svētku banketi un greznas balles, taču kopš internāta dibināšanas šeit mājvietu bija atradusi bibliotēka, kas gadu gaitā bija izaugusi līdz neiedomājamiem apmēriem.

Lauru apņēma zīdaini melna tumsa, un kādu brītiņu viņa pilnīgi neko nespēja saskatīt. Bija dzirdama pārmērīgi skaļā sienas pulksteņa tikšķēšana, un nāsīs iesitās veca papīra un tipogrāfijas krāsas smārds. Bibliotēkas zālē nebija ne sīkākās gaismiņas. Abu lielo logu aizkari gan bija atvilkti, bet laukā aiz rūtīm valdīja dziļa nakts.

No spokainās tumsas tikai lēnām iznira plauktu aprises, tie slējās līdz pat griestiem un bija pilni ar neskaitāmām grāmatām. Gar bibliotēkas sienām visā garumā bija sarindoti vismaz trīsdesmit šādi plaukti. Starp tiem bija šauras ejiņas, augstākais, divu plecu platumā. Ari pie sienām stāvēja grāmatplaukti, kā arī skapji un galdi.

Laura neziņā raudzījās visapkārt. Kur gan viņai meklēt miglu, ko tēvs te bija paslēpis? Viņai nebija ne sīkākās nojausmas, un bibliotēka bija liela.

Kur sākt meklēt?

Un, vēl ļaunāk, — ko īsti meklēt? Kā izskatījās šī paslēptā migla? Kā to vispār iztēloties?

Laurai nebija ne mazākā priekšstata, un tas tikai nejēdzīgi apgrūtināja visu pasākumu. Viņa lēnām klīda gar plauktu rindām un skatījās uz visām pusēm. Varbūt šī noslēpumainā migla bija nobēdzināta starp grāmatām un stāvēja kādā plauktā?

Nu, iespējams, — bet kurā?

Laurai iekrita prātā: migla sākās ar M — varbūt meklēt plauktā ar šo burtu? Kāpēc gan ne? Kaut kur taču viņai vajadzēja sākt, un mēģinājums noteikti bija tā vērts.

Viņa pielika soli un devās uz attiecīgā plaukta pusi. Meitene iegriezās šaurajā ejā starp M un N plauktu, kad izdzirda troksni, kas lika uz pieres izspiesties baiļu sviedriem — durvis iečīkstējās!

Un tad jau bija dzirdami soļi pie ieejas.

Ak, nē!

Viņai vajadzēja paslēpties, un turklāt vēl veicīgi. Laura steigšus pavērās visapkārt, drudžaini prātodama, kur gan varētu patverties — bet nekas neienāca prātā.

Plaukti nebija piemēroti, un par galdu pie sienas arī varēja aizmirst. Viņu uzreiz atklātu, arī ja zem tā mēģinātu palīst!

Iedegās lampas pie griestiem. No pēkšņās gaismas Laurai apžilba acis, un viņa tās uz mirkli samiedza. Tad ieraudzīja skapīti. Tas stāvēja pie sienas, pāris soļu no galda, gandrīz vai pusotru metru augsts un ar divām šaurām, pītām durtiņām. Tas bija Amālijas Brēzelzamas jaunkundzes, Rāvenšteinas bibliotekāres, skapītis. Viņa tur mēdza iekārt jaku vai mēteli un nolikt cepuri. Un vēl glabāja tur arī savu personisko mantību.

Laura steidzās turpu. Par laimi, tas nebija aizslēgts. Viņa spēji atrāva durtiņas. Kreisajā pusē bija ierīkoti pieci plauktiņi, kas bija piebāzti ar visām iespējamām lietām. Labajā pusē atradās apģērbiem domāts stienis, kur uz diviem pakaramajiem karājās vecmodīga vilnas jaka ar ādas ielāpiem uz elkoņiem un neglīrs puķains priekšauts.

Laura ātri ielocījās starp abiem apģērba gabaliem un aizvilka durtiņas. īstajā laikā, jo balsis jau tuvojās.

Laura piespieda acis pavisam tuvu pie ciešā durvju pinuma un paraudzījās, kas notika ārā. Režģotais raksts gan aizsedza skatienu, tomēr viņa tūdaļ pazina abus nācējus: Kvintuss Tumšickis un Rebeka Taksa.

Abi tumsas piekritēji stāvēja ejā kādus četrus metrus no Lauras slēptuves un, kādu meklēdami, pārlūkoja bibliotēku. Acīmredzot viņi nevienu nespēja atrast, jo Tumšickis jautājoši pavērās Rozīgajā Taksā.

— Vai esi pārliecināta, ka Laura Leandere taisījās uz šejieni?

Skolotājas seja sadrūma. — Abssolūti pārliecināta! — viņa nosvepstēja. Varēja noprast, ka viņa par šo jautājumu bija manāmi apvainojusies. — Domu lassīššanā mani tik viegli nevar apvesst ap sstūri. To gan tev vajadzēja zināt, Kvintusss!

Doktors Tumšickis mierinoši uzlika roku viņai uz pleca. — Es jau neko nesaku, Rebeka. Vienkārši paskatīsimies — varbūt viņa kaut kur paslēpusies, kad izdzirda mūs nākam.

Skolotāji devās katrs savā virzienā. Tumšickis pārmjeklēja vienu bibliotēkas pusi, bet Rozīgā Taksa — otru.

Laura saspringti sekoja katrai viņu kustībai. Skapītī jau bija kļuvis siltāk. Gaiss bija smacīgs, un Ķelnes ūdens Nr. 4711 aromāts, kas nāca no Amālijas Brēzelzamas jakas, sāka kņudināt degunu. Tomēr viņa neizlaida skolotājus no acīm.

Pieaugušie nesteidzīgi izstaigāja visas ejas un uzmanīgi paskatījās starp grāmatām un zem galdiem. Viņi iebāza galvas pat aiz aizkariem, kas sniedzās līdz grīdai, — viss velti.

Laura pasmīnēja, ieraudzījusi, ka Tumšickis un Taksa bija beiguši meklējumus un piebiedrojās viens otram tieši viņas slēptuves priekšā. Viņa aizturēja elpu. Meitene svīda, un degunā kutēja arvien vairāk.

— Man žēl, — Tumšickis sacīja, — bet neesmu uzgājis ne mazākās pēdas.

— Ssassodītss! — Rozīgās Taksas balsī skanēja dusmas, un tā atkal sāka līdzināties čūskas šņākšanai. — Vai nu essam atnākušši par vēlu, un viņa jau ir aizgājussi, vai arī viņa pārdomājussi.

Tumšickis saviebās. — Varbūt tev arī taisnība, — viņš noteica. — Vai neizdibināji, ko viņa te grasījās meklēt?

Taksa īgni papurināja galvu. Viņas acis ļauni iedzalkstījās.

— Nē, — viņa nošņācās. — Tā sīkaļa mācāss ātrāk, nekā biju domājussi. Parādāss rezultāti sstundām, ko viņa apguvussi pie tās padauzass!

— Velns un elle! — Tumšickis dusmās piecirta pret grīdu labo kāju. Viņš savilka rokas dūrēs un ar sparu ievilka pa plauktu, kas stāvēja viņam līdzās. Tas viegli sašūpojās, un grāmatas plauktos sagāzās. Laura dzirdēja, ka direktora vietnieks piepeši ieklepojās un tvēra pēc gaisa, tad viņš iebāza roku kabatā, izvilka mazu flakoniņu un iepūta mutē astmas zāles. Kad viņš atkal pievērsās kolēģei, Laura pēkšņi ievēroja, ka viņam mainījusies acu krāsa.

Tās kvēloja sarkanas!

Sī parādība gan ilga tikai kādu sekundes daļu, bet Laura bija pārliecināta, ka nebija maldījusies — Kvintusa Tumšicka acis bija bijušas sarkanas.

Sarkanas kā elles liesmas.

Tumšās varas kalps vērīgi noskatījās Taksā. — Mums katrā ziņā kaut kas jāuzsāk pret šo skuķi! — viņš dzedri noteica. — Viņa izjauc mūsu plānus!

— Tu taču zini, ka tā nevar, Kvintus. Ssenie likumi mums aizliedz rīkotiess pret pretiniekiem, kuri vēl tikai mācāss. Beigu beigāss arī ssargātāji ievēro šo noteikumu. Turklāt...

Viņa apklusa un pienāca tuvāk Tumšickim. Pavērās viņā ar gandrīz vai maigu skatienu un mierinoši noglāstīja viņam roku.

— Turklāt līdz ziemas saulgriežiem ir palikušas tikai pāris dienas, un līdz tam viņa pie labākās gribas nevarēs atrast kausu!

Tumšickis nikni nošņaukājās. Tad sparīgi papurināja galvu.

— Man tas nedod nekādu drošību! — Tagad viņš nudien bija pārskaities. — Esam gandrīz jau sasnieguši mērķi, un tagad uzvaru vairs nevar likt uz spēles — nekādā gadījumā! Un tāpēc, Rebeka, mums nav citas izvēles kā novākt viņu no ceļa!

Laura sastinga. Nē! Viņš taču to nevarēja domāt nopietni! Viņi taču nevarēja Lauru vienkārši... novākt?!

Lauras sirds dauzījās tā, ka draudēja pārsprāgt, un viņa izmisīgi tvēra pēc gaisa. Meitene žigli aizšāva roku mutei priekšā, lai nenodotu sevi ar skaļo elpošanu. Vienlaikus degunā sāka kņudēt arvien stiprāk. Gandrīz neizturami. Laura savilka degunu, lai novērstu šķavas. Ret tas nelīdzēja. Tieši pretēji — kņudoņa kļuva neizturama. Viņa bija zaudējusi. Ar īkšķi un rādītājpirkstu aizspiedusi degunu, meitene aizturēja elpu.

— Ess jau tevi varu saprasst, Kvintus. — Rebeka Taksa pavērās kolēģī ar gandrīz vai lūdzošu skatienu. — Ret to mēss ne-drīksstam. Tass ir aizliegts!

— Tev taisnība, kaut arī... — Tumšickis ieturēja pauzi un domīgi skatījās skolotājā. Turpinot viņa seja savilkās šķībā smīnā.

— ...mums, Rebeka, tas nudien ir aizliegts, bet mūsu radījumiem ne!

Taksa viņā noraudzījās ar izbrīnu. Ret tad viņa aptvēra, ko Tumšickis bija domājis. — Ģeniāli, Kvintus! Tu essi vienkāršši ģeniālss! — Viņas balsī varēja saklausīt respektu, un tad skolotājai izlauzās zviedzoši smiekli.

Tumšickis pievienojās šai ņirdzīgajai zvaigāšanai. Tad abi pagriezās, lai aizietu. Smiekli pieklusa, viņiem attālinoties no Lauras slēptuves. Tad gaisma nodzisa, un smiekli vairs nebija dzirdami.

Nu gan vairs Laura nespēja savaldīties. Viņa skaļi nošķaudījās, tad vēlreiz. Vēl brīdi saspringusi nogaidīja tumsā, bet viss bija klusu. Meitene vēl kādu bridi uzkavējās slēptuvē, iekams atvēra durvis un izlīda no šaurā skapīša.

Laura atviegloti uzelpoja. Fū — vēlreiz paveicās!

Uz pieres viņai izspiedās sviedri. Labā kāja bija notirpusi, un ceļgali drebēja. Taču pēc dažiem mirkļiem viņa jau jutās labi un turpināja meklēt.

Tomēr neko neizdevās atrast. Nebija pat niecīgākās norādes uz šo noslēpumaino miglu. Kādu brīdi viņai šķira, ka ir tikusi uz īstajām pēdām — Laura, proti, ievēroja, ka blakus vecajam asējumam, kas karājās pie sienas, bija izdrupis mūra gabals apmēram dūres lielumā. Asējums attēloja tieši vecās kapenes Bendesmežā. Varbūt tas kaut ko nozīmēja? Varbūt tas bija kas līdzīgs marķējumam? Norāde uz... slēptuvi?

Kad Laura noņēma no sienas asējumu, cerības tomēr nepiepildījās. Aiz attēla nekā nebija. Pilnīgi nekā. Tikai kaila siena.

Tad Laurai tapa skaidrs, ka nebija nekādas jēgas turpināt meklēt uz labu laimi. Tam nebija nekādu izredžu. Bibliotēka bija pārāk liela. Bez nevienas norādes, lai cik maziņa tā arī nebūtu, viņa šo noslēpumaino miglu nekad neatradīs.

Nekādā ziņā.

15. nodaļa DIVKĀRŠS PĀRSTEIGUMS

Nākamajā dienā pēc pusdienām kāds klauvēja pie durvīm. Laura un Kaja nupar bija atgriezušās istabā un gribēja ķerties pie mājasdarbiem. Laura bija pārsteigta. Viņa nevienu negaidīja. Meitene jautājoši pavērās Kajā. Bet tā tikai paraustīja plecus. Viņai arī nebija ne jausmas, kas tas varētu būt.

Laura piegāja pie durvīm un atvēra.

Tas bija Persijs Valjants. Laura pārsteigta viņā noraudzījās.

— Kas noticis, Persij?

Persijs palocījās kā īsts kavalieris. — Vai drrikstū tevī lugt man sekot, darrgā Laura?

Meitenes sejā atspoguļojās izbrīns. — Tev sekot? Bet paukošanas nodarbība būs tikai šovakar vakarā — vai arī es maldos?

Persijs papurināja galvu. — Nebūt ne, jaunkundz. Tevi neviens nespeij maldināt. Tomēr veļos tevi lūgt pievienotēs man, pagodinot arr savu sabiedrrrību.

— Ko... kas tev padomā?

Fizkultūras skolotājs izturējās mīklaini. — Mazlet paceties, Laura, un savald’ savu ziņkarrību. Pārrsteigums irr pārrsteigums vienīgi tad, ja ieprriekš nezinā, parr ko irr runa. Un tagad, lūdzu, pasteidzies! Laiks skrrien vēja spārrniem, un mes līdz tumsai grabam atgrrieztēs. Es tevi gaidīšū stāvlaukumā.

Viņš jau grasījās doties projām, kad piepeši iekrita prātā vēl kas. — Tev lieti noderrētū, ja tu silti sagerrbtos! — Tad viņš pagriezās un aizgāja.

Laura pārsteigta noraudzījās viņam nopakaļ. Ko gan Persijam no manis ievajadzējies? Domās iegrimusi, viņa atgriezās pie rakstāmgalda.

— Kas Persijam bija padomā? — Kajai kārojās zināt.

— Nav ne jausmas. Bet drīz vien es uzzināšu, tā man šķiet.

— Tad tu tomēr iesi?

— Protams! Kā tad tu domāji?

— Es domāju, ka mēs pamācīsimies matemātikas kontroldarbam. Tu taču zini, cik tas ir svarīgi.

— Skaidrs, ka zinu. Bet tas, kas padomā Persijam, noteikti ir tikpat svarīgi. Citādi viņš mani netraucētu pildīt mājasdarbus!

Kaja sadrūma. — Lauras jaunkundzei jāzina labāk, — viņa aizvainota atdarināja Persija intonāciju.

— Beidz! Nevajag taisīt tādu ģīmi, lūdzu, Kaja! Tas noteikti nebūs tik ilgi, un, kad būšu atpakaļ, mēs apsēdīsimies un kopā pamācīsimies matemātiku.

Kaja viņā skeptiski paraudzījās. — Tu apsoli?

— Apsolu!

Draudzene atkal atplauka. — Labi. Tad ej. Un lai tev veicas, lai ko jūs arī darītu.

Viņa no sava rakstāmgalda augšējās atvilktnes paņēma šokolādes plāksnīti. Krējuma šokolāde ar lazdu riekstiem. Ar divām, trim steidzīgām kustībām viņa atrāva iesaiņojumu, nolauza krietnu gabalu un iebāza mutē. Tikko uzsākusi to košļāt, Kaja svētlaimē pievēra acis.

Kajas pasaulītē atkal valdīja saulains laiks, un draudīgo matemātiku saldināja krējumainā masa. Taču Laura žigli ielēca ziemas zābakos, uzvilka vējjaku un uzlika adīto cepuri. Tad viņa izsteidzās no istabas.

Brauciens ar Persija drebulīgo Peugeot nevilkās ilgi. Jau pēc piecām minūtēm viņš parādīja pagriezienu, nobrauca no šosejas un iegriezās šaurā celiņā, kas veda uz savrupu zemnieka sētu. Ne tuvu, ne tālu nebija redzama neviena cita māja.

Laura pārsteigta paskatījās fizkultūras skolotājā. — Vai šinī sētā dzīvo tavs zirgs?

Persijs noslēpumaini pasmaidīja. — Pacetību, mīļā Laura, rikai pacerību!

Staļļa priekšā stāvēja zirgu transportam domāts kravas auto. Persijs apstājās tieši tam blakus, izslēdza motoru un izkāpa ārā.

Laura arī izkāpa no automašīnas. Viņa aizcirta durvis un sekoja Persijam, kas mērķtiecīgi devās uz staļļa durvīm. Jau no tālienes Laurai degunā iesitās siltais zirgu un pakaišu smārds. Uzreiz ienāca prātā Viesulis, un meitenes sirdi pārņēma vieglas ilgas.

Staļļa durvīs stāvēja kāds vīrs. Viņš ar baudu sūca mutes kaktiņā iesprausto pīpi. Svina pelēkajās pēcpusdienas debesīs pacēlās dūmu mākonīši. Laura viņu tūliņ pazina — Kastors Dītrihs, tas pats zemnieks, pie kura viņa turēja Viesuli.

— Jūs? — viņa pārsteigta uzrunāja paveco vīru. — Kāda sagadīšanās! Ko jūs te darāt?

Laba un slikta laika ārdētā zemnieka seja savilkās laipnā smaidā. — Labdien, jaunkundzīt, — viņš sveicienāja. — Vai mēs tā kā būru pazīstami?

Laura pārsteigta viņā noraudzījās. — Domāju gan. Protams, ka mēs esam pazīstami. Jūs esat zemnieks Dītrihs...

— Pareizi, — vīrietis smaidot viņu pārtrauca.

— Un mans zirgs stāv jūsu stallī!

— Tas arī pareizi! — viņš atzina, un Laura vēl vairāk apjuka.

— Tad jau jums mani arī jāpazīst! — viņa, mazliet apmulsusi, pašūpoja galvu.

Nevarēja būt, ka Dītrihs viņu būtu aizmirsis! Tik vecs taču viņš vēl nebija, un slimības pazīmes arī viņam vēl nebija novērotas. Tad piepeši viņai radās aizdomas. Viņa piemiedza acis un neuzticīgi palūkojās zemniekā.

— Varbūt gribat mani tikai paķircināt?

Vīrietis izņēma pīpi no mutes un no sirds iesmējās. — Nē, to nu gan ne. Kāpēc gan?

— Tad taču jūs zināt, ka mani sauc par Lauru Leanderi?

Zemnieks papurināja galvu. — Nē, to es nezināju, — viņš gluži nopietni atteica. — Un redzējis tevi es arī nekad neesmu.

— Bet...

Laurai vajadzēja dziļi ieelpot. Viņa vairs nesaprata, kas notiek pasaulē. Meklējot palīdzību, viņa pavērās Persijā Valjantā, kurš, viltīgi smaidīdams, bija sekojis sarunai. — Kādu teātri mēs te spēlējam? — viņa vaicāja, maķenīt noskaitusies. — Vai nu jūs abi mani nesat cauri, vai arī es pati esmu galīgi aptaurēra.

— Tāda nu tu noteikti neesi! — No staļļa atskanēja pazīstama vīrieša balss. — Un cauri arī tevi neviens nenes.

Laura pārsteigta pagriezās un ieraudzīja vīrieti, kurš iznāca no staļļa tumsas.

Tas bija — Kastors Dītrihs.

Lauras acis izbrīnā iepletās. Viņas priekšā stāvēja zemnieks Dītrihs, šaubu nebija, ber —veselos divos eksemplāros. Abi vīrieši, kas stāvēja staļļa durvīs, bija tik līdzīgi kā divas ūdens piles. Pat pīpes bija gluži vienādas.

Tas Dītrihs, kurš nupat bija iznācis no staļļa, viņai laipni pamāja. — Sveika, Laura! Iepazīsties ar manu brāli — mans dvīņubrālis Nikodēms!

Noskaitusies par savu neattapību, Laura noskurināja galvu. Tad ar plaukstu piesita sev pie pieres. — Ak kungs! — meitene novilka. — Kā es varēju būt tik dumja!

Kastors Dītrihs saprotoši pasmaidīja. — Neniknojies nu, Laura. Tu neesi pirmā, kas mani sajauc ar Nikodēmu. Bet — vai tu negribi apraudzīt stalli?

Laura jautājoši paskatījās Persijā. Galu galā viņš bija ras, kurš meiteni bija atvedis šurp. Un varbūt viņš nemaz negribēja doties iekšā stallī?

Tomēr Persijs tikai uzmundrinoši pamāja. — Nu, prrotāms, Laura. Mēs taču tikai un vienīgi šī iemesla dēļ devāmies uz šo jauko vietu.

Ja jau, tad jau!

Laura jau gribēja ieiet stallī, kad piepeši kaut ko sajuta. Viņa ievilka elpu un paošņāja gaisu kā uzmanībā sasprindzis dzīvnieks. Un drošības pēc vēl vienu reizi. Nē, viņa nebija maldījusies — patiešām, smaržoja pēc sniega! Turklāt temperatūra bija gandrīz plus astoņi grādi un laika ziņās tika stāstīts par zema spiediena apgabalu, kam turpmākajās dienās vajadzēja nest lietu.

Kā gan es, sasodīts, varu ar tādu prognozi saost sniegu, viņa brīnījās. Meitene uzmeta jautājošu skatienu Kastoram Dītriham.

— Vai jūs arī saožat?

— Ko tad?

— Ka būs sniegs?

Taču Kastors Dītrihs tikai papurināja stūraino galvu. — Nē. Es neko nesaožu. — Viņš paskatījās dvīņubrālī. — Un tu?

Bet arī Nikodēms Dītrihs papurināja galvu. — Nē, Kastor. Es arī nejūtu sniegu.

Viņš, paraustījis plecus, pievērsās Laurai. — Žēl, bet tu būsi kļūdījusies!

— Mhm, — meitene tikai norūca. Turklāt Laura bija gluži droša — gaisā manāmā smarža viņai stāstīja, ka drīz snigs. Viņa domīgi iegāja stallī.

Iekams Laura vēl bija ieraudzījusi Viesuli, viņa pazina tā bu-bināšanu. Tā skanēja no pēdējā steliņģa. Tas bija viņas Viesulis — pilnīgi noteikti!

Laura metās pie viņa.

Viesulis stāvēja tieši pie durvīm, pagriezis pret viņu galvu, nošņācās un priecīgi nosprauslojās. Smailās ausis tramīgi kustējās, un viņš satraucies kārpīja zemi ar priekškāju.

Laura atstūma aizbīdni, atvēra durvis un iegāja pie zirdziņa. Viņa apsveicinoties paplikšķināja pa kumeļa slaido kaklu un noglāstīja plato zirga degunu. — Cau, vecīt, — viņa nočukstēja.

— Jauki tevi satikt.

Viesulis nosprauslojās un vēlreiz iebubinājās.

Visi trīs vīrieši pienāca pie atvērtajām steliņģa durvīm un ar apmierinātu smaidu noraudzījās meitenē un zirgā.

— Tā bija laba doma, Persij. — Kastors Dītrihs atzinīgi uzsita fizkultūras skolotājam uz pleca. — Es pat reiktu, izcili laba!

Laura pagriezās un izbrīnīta paskatījās vīriešos. — Jūs jau, šķiet, kādu laiciņu esat pazīstami?

Viņi plati smaidīja.

— Prrotams! — Persijs atteica. — Un man arrī ir liels prrieks, ka varru lepoties ar tik slavējamu vīru drraudzibū!

Lauras piere vienu brīdi apēnojās, bet tad viņa piepeši saprata, ko tas nozīmē. Kastors Dītrihs bija viens no sargātājiem. Un viņa dvīņubrālis laikam arī.

Kā man tas agrāk neienāca prātā, viņa niknojās. Tad tāpēc Kastors zināja manu dzimšanas dienu. Un to, ka esmu dzimusi trīspadsmitnieka zīmē.

— Pareizi! — Kastors apstiprināja. — Tā arī ir, kā tev liekas, Laura.

Tātad Kastors arī varēja lasīt domas.

Un Nikodēms?

Vīra sejā pazibēja smaids. Tad viņš kādu mirkli koncentrējās uz steliņģa durvīm — un pēc brīža tās pagriezās eņģēs un aizvērās, itin kā rēga rokas vadītas.

— Vai paskaidrojums izdevās?1— viņš jautāja.

Laura pasmīnēja. Protams, ka izdevās!

Vienu viņa tomēr vēl nesaprata. Kāpēc gan Persijs bija licis pārvest Viesuli uz Nikodēma stalli?

— Vai tad tu patī nevarrī iedomāties, Laura? — skolotājs atteica. — Pirrmkarrt, Viesulim šeit neka netrrūks, un turrklāt viņš varēs iepazitēs ar Zalamāru! — Viņš norādīja uz kaimiņu steliņģi, kur stāvēja lepns sirmis. Tas ziņkārīgi skatījās Laurā un, kā apstiprinādams nupat teikto, iezviedzās. — Otrrkarrt, Nikodēma sēta Rrāvenšteinai atrrodās daudz tuvāk nekā viņa brrāla sēta.

Laura saviebās. — To es saprotu. Taču no Hoenštates līdz šejienei ir krietni tālāk!

— Parreizi. Un tomērr, Laura — man irr gluži konkrreta nojauta, kas mudināja sperrt šo solī. Nejautā, no kurrenes šis pieņēmums — taču esmu cieši pārliecināts, ka zirrdziņš tev lieti noderēs, pildot savu uzdevumu! Un tālab, Laura, tālab mums būs jāpatrrenējas ne tikai paukošanā, bet arridzan jāšanā.

— Tu laikam neesi pie pilna prāta, Alarik! — Alienora satraukti staigāja šurpu turpu un uzmeta brālim pārmetošu skatienu. — Tas ir pārāk bīstami!

— Bet kādam taču kaut kas jādara! — Alarika balsī skanēja spīts. — Mēs taču nevaram sēdēt, rokas klēpī salikuši, un bezdarbībā gaidīt pienākam galu!

Alienora vilcinājās atbildēt, vērodama ieročnesēju, kas sēdēja viņai līdzās uz sola slimnīcas dārzā. Tas, augsta laukakmeņu mūra apjozts, atradās nomaļus no Grāla pils steidzīgās burzmas tieši aiz slimnieku spārna. Dziednieces te audzēja zālītes un gādāja par augiem, no kuriem gatavoja zāles, ziedes un tinktūras slimnieku kopšanai. No pils pagalma līdz šejienei atskanēja klusināti kalēju āmuru sitieni, dzīvnieku radītais troksnis no staļļiem un kalpotāju uzsaucieni. Kaut gan Blāzmoraldai draudēja iznīcība, ikdienas dzīve turpinājās kā agrāk.

Šķita, ka Alariks to vispār nemana. Viņš bija kājas pievilcis cieši pie krūtīm, rokas apvijis ap ceļgaliem, uz kuriem balstījās zods, un drūmi raudzījās uz priekšu. Gaišie mati sapinkājušies sedza pieri, kas bija saraukta grumbās.

Bučmūlis, Alarika ēdelīgais svūpijs, sēdēja zēnam uz pleca un šmakstinādams knibināja smaržābolu, ko bija veikli satvēris priekšķepās.

No drūmajām pēcpusdienas debesīm atspurdza divi balti baloži un nolaidās netālu no sola, meklēdami dobēs ko ēdamu. Tomēr zēna uzmanību nepiesaistīja arī viņu dūdošana.

Alienora norūpējusies pētīja brāli. Iegrimusi domās, viņa rotaļājās ar biezajām gaišo matu pīnēm, kuras sniedzās krietni pāri pleciem. Beidzot viņa noklepojās un maigi uzlika roku uz viņa apakšdelma. — Padomā labi, Alarik! Tumsas cietoksni stingri apsargā. Pat Paravainam un baltajiem bruņiniekiem vēl nav izdevies tajā iekļūt. Kā gan lai tieši tu to iespētu?

Zēna saspringums atslāba, un viņa sejā atausa viltīgs smaidiņš.

— Es jau esmu krietni padomājis, — viņš sacīja. — Pirmkārt, tumšie spēki nerēķinās, ka jelkāds vienatnē lūkotu iekļūt viņu Cvingburgā, un nepavisam jau ne ieročnesējs.

— Un otrkārt?

— Otrkārt, viņi nekādā ziņā neiedomāsies, ka es tikšu cauri Sēra purvam!

— Cauri Sēra purvam? — Alienora izbijās un nobālēja. Uz brīdi viņai likās, ka sirds apstāsies.

Bučmūlim pārsteigumā no ķepām izkrita ābols, gluži it kā viņš būtu sapratis, par ko ir runa, un tikai, ātri saplivinādams spārneļus, svūpijs nenogāzās no Alarika pleca.

Sēra purvs Alienorai bija labi zināms. Tā bija robeža starp Zelta zemi, viņas tēva hercogisti, un Tumsas hercoga valstību, un no tā vairījās visi, kas vien bija pie pilnas saprašanas. — Vājprāts, Alarik! Purvs taču ir aprijis ikvienu, kas uzdrošinājies tajā ieiet. Protams, ja tam nabadziņam dzīvību jau iepriekš nebija atņēmuši indīgie sēra tvaiki.

Kamēr Bučmūlis izpleta spārnus, lai nolaistos zemē un atkal paņemtu ābolu, Alariks nopietni paskatījās māsā. — Saproti jel — tieši tā ir mana izdevība. Tieši tāpēc Tumsas cietokšņa mūrus, kas atrodas pie purva, gandrīz vai neapsargā!

— Un kāds tev no tā labums? — raizēs par brāli Alienora pacēla balsi. — Tu līdz mūrim vispār netiksi, ja mēģināsi šķērsot purvu!

Alariks papurināja galvu. — Ir takas, kas ved cauri. Silvānam pat vairākas reizes izdevies sveikā izkļūt cauri purvam.

— Silvānam?

— Jā. Meža skrējējam. Atceries, viņš vairākas vasaras pavadīja tēva pilī. Es bieži ar viņu klaiņāju pa mežiem un laukiem, un Silvāns man daudz ko iemācīja, kas, dzīvojot dabā, var noderēt.

— Vai viņš tev parādīja ceļu caur purvu?

Alariks neatbildēja.

— Es gribu zināt, vai viņš tev parādīja ceļu cauri purvam? — Alienorai zuda pacietība.

Ieročnesējs saminstinājās. — Nē. Bet viņš man sīki un smalki izskaidroja. — Viņš ar rādītājpirkstu piesita pie pieres. — Tur iekšā tas palika tikpat kā kartē.

Alienora jau gribēja kaut ko atcirst, tomēr izlēma labāk paklusēt. Tam nebūtu nekādas jēgas. Viņa pazina brāli. Viņš varēja palikt pie sava kā ietiepīgs ēzelis. Ja jau bija ko ieņēmis galvā, tad citi nevarēja viņu pārliecināt. Un viņa jau nepavisam!

Meitene dziļi ieelpoja un izelpoja, un viņas sejā parādījās šaubas. — Pieņemsim, ka tev patiešām izdosies nokļūt sveikam un veselam līdz Tumsas cietoksnim — un ko tu tur grasies darīt?

— Tas taču skaidrs kā diena, vai ne? — Alariks pavicināja rādītājpirkstu Alienoras sejas priekšā. — Tumsas spēki ir mums nolaupījuši kausu, tātad Tumsas cietoksnī ir kāds, kurš zina, kur paslēpts kauss!

— Un tālāk?

— Ja man izdosies slepus viņos noklausīties, tad varbūt man paveiksies arī uztvert kādas norādes par slēptuvi.

— Var jau gadīties, bet tas ir pārāk bīstami, — Alienora čukstēja un lūdzoši pavērās brālī. — Nedari to, Alarik, es tevi lūdzu!

Alariks, ne vārda neteicis, raudzījās ārstniecības augu dobēs.

— Tad tavs lēmums ir negrozāms? — Meitenes vārdus gandrīz vai nevarēja saklausīt.

Ieročnesējs apņēmīgi paskatījās māsā. —Jā. Un neviens mani nespēs pārliecināt no tā atkāpties.

Alienora norija siekalas, acīs mirdzēja asaras. — Vai es nevaru tev kaut kā palīdzēt?

— Jā. — Alariks noņēma no pleca svūpiju un pasniedza to māsai. — Lūdzu, pieskati Bučmūli, kamēr es būšu projām. Un vēl...

Viņš apklusa un, mirkli padomājis, turpināja: — Kolīdz iestāsies nakts, es aizlavīšos — un man ļoti palīdzētu, ja tu it nevienam nestāstītu par maniem nodomiem. It nevienam, vai dzirdēji? Un nepavisam jau ne Paravainam. Ja viņš uzzinās par manu plānu, uzreiz liks mani atvest atpakaļ!

Laura un Persijs zirgu mugurā joņoja pār paugurainā apvidus laukiem un pļavām. Persija Zalamāram piemita tikpat nevaldāma enerģija kā Lauras Viesulim. Kolīdz jātnieki bija atlaiduši pavadas, tā abi kumeļi metās trakos aulekšos. Šķita, ka viņi savā starpā alkst noskaidrot, kurš ātrāks. Lēcieni kļuva arvien garāki, un temps — arvien straujāks. Beigās tas kļuva tik mežonīgs, ka Persijam nācās iejaukties.

Viņš pievilka pavadu, un arī Laura apvaldīja savu zirgu. Sākumā Viesulis pretojās jātniecei. Viņš protestēdams nosprauslojās, bet tad padevās un pārgāja soļos. Abi sirmji sānu pie sāna klidzināja pa šauru lauku ceļu, šūpodami savus jātniekus.

Laura vēroja apvārsni, kur pelēkās ziemas debesis gandrīz bez pārejas saplūda ar pelēko ainavu. Tālumā bija sacēlušies miglas plīvuri, rie biezā kārtā slīdēja pāri laukiem, ieturēdami kursu uz Rāvenšteinas pili, kas pacēlās uz tuvākā pakalna.

Piepeši Laura atkal sajuta sniega smaržu.

Savādi, viņai ienāca prātā. Tik silts un vēl laika prognoze — viss liecina, ka sniegs nav gaidāms. Un migla vēl samazina šo iespēju. Un tomēr es gandrīz vai skaidri sajūtu sniega smaržu. Tam taču jābūt kādam iemeslam?

Laura nespēja atrast saprātīgu izskaidrojumu. Tālīnie miglas vāli viņā rosināja citas domas. Viņa izstāstīja fizkultūras skolotājam, kā naktī bija bibliotēkā meklējusi miglu.

Kad viņa bija beigusi, Persijs uzmeta viņai pārmetošu skatienu. — Tava vieglprrātība ir prrātam neaptverrama, Laura, — viņš pārmeta meitenei. — Man piemetas sirrdsklauves, kad iedomājos, cik vieglī abi tumšie tev varējā novākt!

— Zinu, Persij. — Laura pazemīgi sacīja. — Bet ko tad man vajadzētu darīr? Tētis noteikti nebūtu pieminējis miglu, ja vien tas nebūtu bijis traki svarīgi. Vai rev tā neliekas?

Persija sejā atspoguļojās pārdomas. — Tāda iespēja pastāv gan. Taču Mariuss diemžēl nepaguva sniegt kaut vai sīku norradī. Tādējādi viņš tev būt’ aiztaupījis meklējumu lielās pūles un vēl daudz ko!

— To viņš noteikti būtu izdarījis, — Laura atteica, sejā ievel-koties sāpīgam vaibstam, — taču viņam vairs nebija laika.

— Man jau arri ta liekas, bet tas mums neko nelidzēs! — Viņa sejā atspoguļojās neziņa. — Jo, ja jau turramies pie patiesībās, tad arrī man trrukst padoma. Bibliotēka irr milziga, un es tev nevarrū neko ieteikt, kurr meklēt šo miglu.

Laura viņā domīgi noraudzījās. Parasti tik pašpaļāvīgajā zēniskajā Persija sejā bija iegūlusi nopietnība, un viņai tapa skaidrs, ka skolotājs nudien nezina padomu.

Nepārmīdami ne vārda, viņi jāja tālāk. Žūžoja viegls vējiņš, varēja dzirdēt zirgu sprauslošanu, ādas zirglietu čīkstēšanu un iemauktu klinkstēšanti. Tālumā nokraucās krauklis, un mēkšķīgi ierējās lapsa.

Laura bija iegrimusi dziļās domās. Un ko man tagad darīt, viņa prātoja. Ja jau Persijs man nespēj palīdzēt, kurš tad? Un kas notiks, ja es to migliņu patiešām neatradīšu?

Nāsīs atkal iecirtās spēcīga sniega smarža — un piepeši viņai viss kļuva skaidrs.

Pareizi — tas bija risinājums!

Viņa satraukti pievilka zirdziņa pavadu un starojoši uzsmaidīja Persijam. — Skaidrs! Bet, protams! Es zinu, Persij. Es zinu, kā atrast miglu!

Persijs arī apturēja savu zirgu un pārsteigti viņā pavērās.

— Tu zini?

Laura pamāja un iebelza sev ar plaukstu pa pieri. — Bez šaubām! Cik muļķīgi, ka mēs agrāk neiedomājāmies!

Persijs, saraucis pieri, nopētīja meiteni. Tad viņš piepeši atskārta, kas Laurai padomā. — Nē, nē un velrreiz nē! Izmet to no savas glītās galviņas, Laura! Tavas spējas vēl nav tiktāl nobrrie-dušas, lai tu varretū doties sapņu ceļojumā. Tev uzglūnēs parrāk lielas brriesmas, lai es varrētu uzņemties šo lielo atbildību!

Laura sašutusi piepūta vaigus un nobolīja acis. — Ak kungs, Persij!

Fizkultūras skolotājs papurināja galvu un nopietni paraudzījās viņā. — Neaizmirrsti, Laura, — tu vēl esī tikai mācekle un tev aiz mugurras irr tikai niecīgs gabaliņš no garrum garra ceļa.

Laura nicīgi nošņaukājās. — Jā gan. Bet es jau esmu pilnībā izņēmusi cauri profesora Mēbiusa Miedziņa grāmatu!

— Tā irr tikai theorrīja!

— Labi! Bet pirmie vingrinājumi man izdevās vienkārši lieliski. Tu taču pats teici, Persij!

Skolotāja seja satumsa. — Neiedomājies, ka glaimojot varresī manī aptīt ap pirrkstu! Tu tāpat nesaņemsi manu piekrrišanu.

Laura jau grasījās kaut ko sparīgi atcirst, bet tad savaldījās. Tas neko nedos, viņai ienāca prātā. Persiju tā nevarēs piespiest mainīt domas. Jāmēģina viņu pārliecināt citādi.

— Un ko tad, ja bez šīs miglas mēs nevarēsim atrast Apskaidrības kausu? — viņa vaicāja, cenzdamās runāt rāmā balsī.

Persijs domīgi pacēla uzacis. — Šāda iespēja ir visnotaļ rreāla. Un tā līdzinātos trragedijai.

Viņš kādu brīdi klusēja un, iegrimis domās, skatījās uz priekšu.

Kad viņš turpināja, Laurā atkal pamodās cerība.

— Man šķiet, ka ir vēl vienā prroblēma, Laura, — mēs gan zinām, ka Mariuss miglu irr paslēpīs bibliotēkā, bet diemžēl nav zināma ne diena, ne stunda...

— Ir gan! — Laurai iekrita prātā. — Viņš man teica, ka tik tikko paguvis to noslēpt, iekams viņi tēti notvēruši. Tai jābūr dienai, kad viņš pazuda.

— Ziemas saulgrriežu dienai, tu domā?

— Tieši tā! Un, tā kā viņš vēl bija vakariņās, tas būs noticis vēlāk. Turpmākajās stundās vai naktī.

— Un ja nu tu maldies?

— Es nemaldos, Persij. Pilnīgi noteikti ne. — Laura lūdzoši palūkojās fizkultūras skolotājā. Taču viņai par vilšanos viņš vēlreiz papurināja galvu.

— Nē, Laura, tāpat nekas neiznāks. Vienkarrši pārrāk daudz rriska. Tu taču zini, ka no sapņa pats saviem spēkiem tik ārrri nevarr rikr laukā. Un, nokļūstot nopietnās brriesmās, tev tas maksās dzīvību!

Laura juta kaklā sakāpjam kamolu. Viņa noklepojās un uzmeta Persijam Valjantam izmisušu skatienu. Meitene bija tuvu asarām. — Ļauj man vismaz pamēģināt! — viņa lūdza. — Tikai vienu vienīgu reizīti. Turklāt tu būsi tepat pie manis un varēsi raudzīties, lai man nekas nenotiek.

— Es varrēšu uzmanīt rikai ravū kerrmeni, kas paliks tagadnē. Bet to, kas notiks arr tavu sapņū telū, es nespēšu ietekmēt ne mazākajā mērrā!

Laura norīstījās. Viņai bija skaidrs, ka ielaižas ārkārtīgi bīstamā pasākumā. Bet vienalga, viņa prātoja. Man, vienalga, jāmēģina.

Man vienkārši jāmēģina!

— Lūdzu, Persij! — viņa čukstēja. — Lūdzu!

Fizkultūras skolotājs klusēdams raudzījās meitenē. Viņa gaišzilajās acīs vīdēja liela nopietnība.

— Lūdzu, Persij! — Laura lūdzoši atkārtoja.

Beidzot Persijs Valjants padevās. — Labi, lai tā arrl būtu! Bet tikai tad, ja tu man kaut ko svēti apsolīsi: lai kas tev, ceļojot laikā, arrī neatgadītos, tu nekādā ziņā nedrrikstī iejaukties. Norrunats?

— Norunāts!

Viņi izlēca no segliem, piesēja zirgus pie nokrituša koka kailajiem zariem, kurš bija izgāzts pēdējo dienu vētrās, un apsēdās uz resnā stumbra. Fizkultūras skolotājs caururbjoši paskatījās savā skolniecē.

— Tu dodies ārrkarrtīgi ielās brriesmās, Laura, — viņš vēlreiz brīdināja. — Rrīkojies, cik uzmanīgi vien iespējams, jo uz spēles irr likta tava dzīvība.

Laura norija siekalas. Skaidrs. Skaidrs, ka viņai padomā bija bīstams pasākums. Beigu beigās viņa vēl nekad nebija trenējusies šai savādajā sargātāju mākā. Nekad vēl nebija pieņēmusi sapņu tēlu un tajā devusies uz citu vietu vai citu laiku un nezināja, vai tas vispār izdosies. Viņai gandrīz vai nebija dots laiks, lai pamācītos. Taču nebija citas izvēles — viņai bija jāmēģina.

Persijs uzmundrinoši uzsita pa plecu. — Ievērrro to, ko lasīji grramatā un ko es tev izstastijū nodarbībā, un uzticies gaismas spēkam. Tad viss izdosies, Laura. Labi?

Laura piespieda sevi droši pasmaidīt.

— Tagad aizver acis un koncentrē visas domas un visu enerģiju uz to vietu un laiku, kur tu vēlies ienirt. Kolīdz būsi kļuvusi par vienu veselu ar savām domām, mēģini atraisīties no sevis pašas. Pilnībā uzticies laika upei un ļauj tai sevi nest.

Laura aizvēra acis un koncentrējās. Viņa izdzēsa galvā visas pārējās domas, līdz viņu bija pārņēmis tikai ceļojuma mērķis un laiks. Pasaule visapkārt pakāpeniski pierima. Zirgu sprauslošana un mīņāšanās kļuva klusāka un klusāka, līdz viņas ausis sasniedza tikai pārliecinošā Persija Valjanta balss. Viņš izrunāja sensenos buramvārdus, ar kuriem sargātāji devās sapņu ceļojumos jau kopš laiku pirmsākumiem:

— Laika upe, ieklausies,

Laika upe, atveries,

Laika upe, es jau nāku,

Uzņem mani savās skavās!

Laura juta, kā Persija balss arvien vairāk pieklusa, līdz izplēnēja tālumā. Augumu pārņēma patīkama kņudoņa, un visbeidzot viņa ieraudzīja gaismu. Spoža un starojoša tā ietvēra meiteni, griezdamās arvien straujāk un straujāk, līdz viņu ieskāva viens vienīgs mirdzošs virpulis. Laura atradās tam tieši vidū un sajuta sevi kā vienu veselu ar gaismu. Viņai kļuva kvēloši karsti, tomēr vienlaikus arī pārņēma ārkārtīga viegluma sajūta. Viss ķermeņa svars likās kā izgaisis — un viņa zināja, ka tas ir īstais ceļš.

Piepeši gaisma pazuda, un karstums bija kā ar roku atņemts. Lauru ieskāva melna tumsa, un vaigu skāra vēss vējiņš. Viņa atvēra acis un saprata, ka sasniegusi sapņu ceļojuma mērķi.

16. nodaļa CEĻOJUMS SAPNĪ

Laura stāvēja mūra ēnā. Paskatoties apkārt, viņa ieraudzīja, ka atrodas Rāvenšteinas pils pagalmā. Pils logi hija tumši, un nekur nemanīja degam nevienu gaismiņu. Noteikti bija jau vēls. Iespējams, pēc pusnakts. Nakts bija skaidra, un bija piesalis. Lauras elpa, izplūzdama no mutes, pārvērtās mazos mākonīšos. Bālais, vēl gandrīz pilnais mēness stāvēja augstu pie debesīm, apmirdzēdams visu ar blāvu gaismu. Tagad Laura atskārta, kāpēc visu pēcpusdienu pretēji Kastoram un Nikodēmam Dītrihiem bija saodusi spēcīgu sniega smaržu — visu zemi sedza bieza sniega kārta.

Aukstums izspiedās līdz ādai, un, par spīti biezajai vējjakai un cepurei, Laurai sāka sair. Tomēr meitene apmierināta pasmaidīja. Viņa atcerējās, ka pēdējo ziemas saulgriežu pēcpusdienā vispirms bija uzsnidzis sniegs un tad kļuvis šausmīgi auksts. Viss liecināja par to, ka viņa trāpījusi pareizajā dienā.

Laura pavērās visapkārt. Sniegs bija neskarts, tajā nebija nevienas pēdas. Meitene neticīgi pašūpoja galvu — viņa savā sapņu tēlā bija nolaidusies pagalmā kā ne no kurienes. Uzmanīgi pasperot soli, kāja sniegā atstāja skaidru nospiedumu. Gandrīz vai neticami — tas nebija tikai sapnis, bet viņa arī miesīgi atradās pagātnē. Neaptverami, Laura nodomāja. Tas patiešām bija izdevies. Ceļojumi sapnī ir reāli iespējami!

Piepeši viņa tālumā sadzirdēja satrauktu vārnu ķērkšanu. Viņa ieklausījās. Šaubu nebija — nāves vēstnešu klaigas no Bendes-meža. Tātad Lūkass bija maldījies — vārnas naktī tomēr negulēja!

Tai pašā acumirklī viņa ieraudzīja vīrieti. Viņš vēl bija labu gabaliņu tālāk, bet gluži nepārprotami bēga. Viņš paniskā steigā skrēja no Bendesmežā puses uz pili. Zem viņa kājām putēja sniegs, un garais mētelis plīvoja viņam nopakaļ.

Laura iespiedās dziļāk mūra ēnā. Viņa nekādā ziņā negribēja, lai viņu atklāj. Un tad jau parādījās vajātāji — trīs tumši stāvi, kas bēglim teju vai mina uz papēžiem. Viņš vēl bija gabaliņu priekšā, bet sekotāji šo atstatumu arvien saīsināja. Viņiem tuvojoties, Laura ieraudzīja, ka viņi bija aplikuši melnas bruņas.

Melno bruņinieku bruņas.

Lauras sejā parādījās izbrīns. Ko gan tas varēja nozīmēt? Vai esmu aizceļojusi pārāk tālu laikā? Rāvenšteinā taču jau gadsimtiem ilgi vairs nebija redzēti vīrieši melnās bruņās. Vai esmu kaut ko izdarījusi nepareizi?

Bēglis tagad gandrīz jau bija sasniedzis pils pagalmu. Laura dzirdēja, kā viņš noguris elsa un kā čīkstēja viņa zābaki, cīnoties caur biezo sniegu. Te mēness stars apgaismoja vajātā vīrieša seju — un Laura tūdaļ pazina, kas tas bija.

Tētis!

Laura pārsteigta tvēra pēc gaisa. Viņa juta nepārvaramu vēlmi pieskriet pie tēva un mesties viņam ap kaklu.

Tētis. Beidzot!

Viņa žigli paspēra soli Mariusa Leandera virzienā. Taču te ienāca prātā Persija Valjanta brīdinājums: lai kas tev, ceļojot laikā, arrī atgadītos, tu nekādā ziņā nedrrikstī iejaukties!

Laura aprāva soli. Laikam būs labāk, ja turēšos pie Persija padoma, viņai ienāca prātā, un meitene aši atkāpās ēnā. Viņa stāvēja, cieši piespiedusies pie sienas, un, elpu aizturējusi, sekoja notikumiem, kas risinājās acu priekšā.

Mariuss steigšus metās ap stūri. Šaurais celiņš, kas veda gar internāta ēkas sānu sienu, bija notīrīts un nokaisīts ar smiltīm. Mariuss jau grasījās skriet pa to, kad piepeši izšķīrās par ko citu. Viņš apstājās un ar veiklu lēcienu pazuda aiz biezā ligustru dzīvžoga, kas no vienas puses piekļāvās takai. Bija jau dzirdami vajātāju soļi un elpa, kad Mariuss pēkšņi pamanīja, ka viņa pēda bija atstājusi skaidri redzamu nospiedumu dziļajā sniegā blakus ceļam. Viņš žigli izliecās no dzīvžoga aizsega un ar rokām aizrausa nodevīgo pēdu. Viņam vēl izdevās laikus ielīst patvērumā, jo pēc mirkļa tvarstītāji jau iznira ap stūri.

Nespēdami uziet upura pēdas, viņi pārsteigti apstājās. Melnie vīri sabāza galvas kopā un apspriedās. Laura varēja dzirdēt, kā viņi satraukti sačukstējās.

Meitene aizturēja elpu. Cerams — cerams, ka viņi nepārmeklēs dzīvžogu, kura priekšā stāvēja, Laurai iešāvās prātā.

Viens no melnajiem bruņiniekiem pamāja biedriem, norādīdams uz celiņu, kurš pēc maza gabaliņa nozuda ap internāta stūri. Tad trīs vīri aizjoza virzienā, kur, viņuprāt, vajadzēja būt Mariusam.

Laura atviegloti uzelpoja. Paldies Dievam, tēta manevrs bija izdevies!

Te ari Mariuss Leanders uzdrošinājās izlīst no slēptuves. Viņš pameta ašu skatienu uz stūri, kur nupat bija pazuduši vajātāji, un tad aizdrāzās pretējā virzienā, uzskriedams augšā pa kāpnēm, kas veda uz ieejas portālu. Vēl pēc dažiem mirkļiem viņš pazuda internāta ēkā.

Laura vēl mazu laiciņu palika pie mūra. Viņa uzmanīgi pavērās uz visām pusēm, lai pārliecinātos, ka vīri melnajās bruņās nenāk atpakaļ. Taču tie bija pazuduši. Nebija dzirdama pat bruņu graboņa.

Ļoti labi!

Meitene iznāca no ēnas, strauji šķērsoja pagalmu un steidzās uz kāpnēm. Sniegs gurkstēja, viņai skrienot augšup pa pakāpieniem.

Laurai ienākot ieejas hallē, no tēva tur nebija ne vēsts. Tomēr viņa zināja, kurp viņš bija devies — uz bibliotēku, kur gan vēl citur!

Garais koridors, kas veda uz bibliotēkas zāli, bija tumšs. Nespodrie dežūrgaismekļi spīdēja visai blāvi. Lauru pārņēma nomācoša sajūta. Kailās sienas slēpās tumsā, un tā uzglūnēja arī no neskaitāmajām mūra nišām. Viņa nevarēja pateikt, kas slēpās šai baisajā melnumā.

Sirdij dauzoties, Laura klusi aizslīdēja pa gaiteni. Tuvojoties bibliotēkai, viņa ieraudzīja, ka pieņēmums bijis pareizs — zālē gan nedega gaisma, bet durvis bija pavērtas.

Laura pielika soli, piesteidzās pie durvīm un uzmanīgi rās atvēra. Tad viņa pārkāpa pāri slieksnim un pārlaida meklējošu skatienu pār tumšo telpu.

Mariuss Leanders bija nometies ceļos pie tālākās sienas tuvu pie letes, aiz kuras parasti sēdēja Amālija Brēzelzama, vērodama zāli ar savu maitu lijas skatienu. Laura nespēja saprast, ko tēvs tur dara. Viņš bija pagriezis muguru un acīm redzami kaut ko labināja uz grīdas.

Laura jau gribēja pieiet pie viņa, kad piepeši izdzirda soļus koridorā.

Meitene apgriezās un izbāza galvu pa durvīm. Sirds salēcās ne pa jokam, gaiteņa galā ieraugot trīs vīrus melnās bruņās. Viņi metās uz bibliotēku un ātri tuvojās.

Ļoti ātri!

Laura iešmauca atpakaļ bibliotēkā. Kaut gan Persijs Valjants bija stingri aizliedzis iejaukties, viņa nespēja noturēties neiekliegusies.

— Tēti, uzmanies!

Tad viņa iespraucās vienā no šaurajām ejām starp grāmatplauktiem un ierāvās ēnā.

Mariuss Leanders piecēlās kājās un pārsteigts pavērās visapkārt. Te pa durvīm iedrāzās trīs melnie bruņinieki. Viņi tūdaļ ieraudzīja Mariusu.

— Grābiet viņu ciet! — vadonis pavēlēja.

Izvilkuši zobenus, vīri kailiem ieročiem rokās metās virsū

Mariusam, kurš bezpalīdzīgi bija iekritis lamatās. Viņš visiem spēkiem pretojās, mēģinādams par katru cenu izsprukt no viņu nagiem, taču izredžu nebija nekādu. Nācās vien padoties pārspēkam. Melnie bruņinieki viņu sagrāba, rupji atlauza rokas uz muguras un sasēja tās. Divi vīri, turēdami Mariusu aiz augšdelmiem, stiepa viņu durvju virzienā. Trešais sekoja ar negantu izteiksmi sejā.

Kad pulciņš devās garām tai ejai starp grāmatplauktiem, kur bija paslēpusies Laura, viņa ieraudzīja, ka melnie tumsas kalpi bija tēvam iebāzuši mutē lupatu, lai viņš skali nesauktu palīgā.

Laura izbijās un piespiedās vēl tuvāk plauktam.

Kā es varu palīdzēt tētim, viņa drudžaini prātoja. Varbūt vajag iejaukties? Bet ko es iespēšu pret bruņotiem vīriem? Karotāji ar gūstekni jau bija tikuši teju teju vai līdz durvīm, kad trešais ķērājs apstājās, lēnām pagrieza galvu un paskatījās Lauras virzienā.

Ak, nē! Vai viņš ko bija ievērojis? Vai varbūt pat atklājis mani?

Laura neuzdrošinājās pakustēties. Sirds dauzījās tik skaļi, ka viņa baidījās — sirdspuksti varētu viņu nodot.

Trešais karotājs vēl joprojām blenza uz viņas pusi un ieklausījās. Beidzot viņš pagriezās un izgāja aiz saviem biedriem pa durvīm.

Laura atviegloti ļāva no plaušām izplūst aizturētajai elpai. Viņa izslējās — un ar elkoni no plaukta izgrūda biezu grāmatu. Tā nokrita zemē, ar troksni atsizdamās pret koka dēļiem. Skaņa atbalsojās nakts klusumā kā pistoles šāviens.

Trešais bruņinieks tūdaļ apgriezās un, zobenu izvilcis, iegāja bibliotēkā. Viņš mērķtiecīgi devās pie plaukta, aiz kura bija paslēpusies Laura. Mirkli vēlāk viņš jau bija atklājis trīcošo meiteni. Ar triumfējošu smaidu viņš noliecās pie Lauras.

Laura pavērās augšup, un viņu pārņēma neizmērojamas šausmas. Acs! Bruņiniekam pierē bija trešā acs, kas raudzījās tikpat nikni kā abas parastās acis. Laura soli pa solim atkāpās — bet tad tālāk ceļa vairs nebija. Viņa stāvēja ar muguru pret sienu.

Trīsacainais briesmonis nekustīgi raudzījās Laurā. Ari viņa nenovērsdamās skatījās pretī un gaidīja nāvi.

Taču bruņinieks nekur nesteidzās. Šķita, ka viņš izbauda meitenes nāves bailes. Nopētījis upuri ar nicinošu skatienu, viņš atplauka ņirdzīgā smīnā. Tad pacēla zobenu nāvīgam triecienam.

— Nē! — Laura lūdzās. — Nē, nevajag! Lūdzu, nevajag!

Bet tas viss neko nelīdzēja. Melnais bruņinieks cirta. Asmens zibsnīdams pāršķēla gaisu — kad meitene izkūpēja kā nebijusi un pazuda bez pēdām.

Zobena asmens trāpīja sienā līdzās asējumam, kurā bija attēlotas vecās kapenes. Nošķīda dzirksteles, un no mūra atšķēlās gabals dūres lielumā, kas rībēdams nokrita zemē. Karotājs, neko nesaprazdams, blenza tukšā gaisā. Izskatījās, ka viņš nebija aptvēris to, kas tikko bija norisinājies. Turklāt viņš taču bija redzējis Lauru pats savām acīm — pat ar visām trim.

Laura redzēja tikai nolīstam gaismu. Tā staroja tik spoži, ka viņa apžilba. Tad starojums kļuva blāvāks, un meitene saskatīja tumšas aprises. Tās bija izplūdušas, tomēr ieguva arvien skaidrāku formu. Lauras ausis kā no tālienes sadzirdēja klusas skaņas. Viņa vēl joprojām nespēja saprasr, kāds troksnis tas bija, bet tas arvien pieņēmās spēkā. Visbeidzot viņa izdzirda balsi.

— Laura, — balss lūdzās, — nu, lūdzu, Laura, pasaki taču kaut ko!

Meitene atvēra acis — un raudzījās Persijam taisni sejā.

Jaunais vīrietis bija nobālējis un vērās viņā, ārkārtīgi norūpējies. — Vai ar tevi viss kārtībā? Viss labi? Kas noticis? Saki taču kaut ko! — viņš apbēra meiteni ar jautājumiem.

Laura piecēlās sēdus un apjukusi paskatījās visapkārt. Bija gaiša pēcpusdiena, un viņa sēdēja un izgāzta koka stumbra. Viesulis un Zalamārs bija piesieti un rāmi skrubināja kailos zarus. Persijs sēdēja viņai pretī.

Laura pārsteigta samirkšķināja plakstiņus. Kā gan viņa bija tikusi uz šejieni? Un ko te darīja Persijs un zirgi? Kādu brīdi Laura nespēja atcerēties, kas noticis, ber tad viņai viss atausa atmiņā: viņai patiešām bija izdevies ceļojums sapnī! Viņa gan nezināja, kā bija atgriezusies tagadnē. To varēja rikai nojaust. Meitene nedroši paraudzījās Persijā.

— Vai tu... atvedi mani atpakaļ no sapņa?

Gaišmatainais puisis pamāja. — Prrotams. Tava žēlabainā

kunkstēšana aizkustināj’ manu sirrdi, un seja izskatījās tā, itin kā tu stāvētu pie nāves vārtiem!

Laura domīgi skatījās uz priekšu. Atmiņas par piedzīvotajām šaušalām bija skaidri lasāmas viņas sejā.

— Tas bija tik šausmīgi, Persij. Es vājprātīgi pārbijos un jau domāju, ka būs vien jāmirst. — Atcerēdamās to, viņa nodrebēja.

— Daudz nudien netrūka!

— Un tālāk? — Persijs raudzījās viņā saspringti. — Vai lielā dēka, kurrā tu ielaidies, vismaz vainagojās panākumiem?

— Jā! — Laura pamāja, nespēdama pateikt neko vairāk. Viņu bija pārņēmis svina smags nogurums, locekļus bija pametuši visi spēki. Viņa bija pārgurusi. Pavisam pārgurusi. Vēl ļaunāk nekā pēc desmit kilometru skrējiena. Meitene žāvājās un žāvājās, tik tikko spēdama noturēties taisni.

Viņa apjukusi paskatījās Persijā. — Kas ar mani īsti notiek? — viņa vaicāja, un katrs vārds prasīja neizsakāmu piepūli. — Es pēkšņi jūtos tik nogurusi. Traki nogurusi.

— Zinu, Laura. Un to es pastāstījū jau mūsu pirrmajā nodar-rbibā. Arī Mēbiuss Miedziņš šai parrādībai velta veselu nodaļu savā grāmatā, kā tev vajadzetū atcerēties: katrs ceļojums caurri laika dzīlēm prrasa neizmērrojamu spēku patēriņu, pēc atgrrie-šanās iegrrūžot cilvēku pilnīgā pārrgurrumā. Tāda nu rreiz irr cena, ko mums, sapņu ceļotājiem, nākas maksāt parr šo ārrkārrtējo spēju.

Laura viņā vairs īsti neklausījās. Viņai bija tikai viena vienīga vēlēšanās — gulēt! Tikai izgulēties!

Persijam Valjantam vajadzēja palīdzēt viņai tikt seglos. Saviem spēkiem viņa tajos nebūtu iesvempusies. Jājot atpakaļ, Laura cieši ieķērās seglu lokā. Tomēr viņa bīstami līgojās šurpu turpu. Arī Viesulis laikam juta, ka jātniece bija krietni zaudējusi spēkus. Sirmis uzmanīgi lika kājas, cenzdamies izvairīties no pārlieku straujām kustībām. Tomēr meitene noteikti būtu nokritusi no zirga, ja skolotājs nebūtu jājis cieši blakus un ik pa brīdim viņu pabalstījis.

Kad viņi bija atgriezušies pilī, Persijs gribēja pavadīt Lauru līdz viņas istabai. Taču viņa pretojās. Es vairs neesmu bērns, meitene domāja. Ir jau labi, ka viņš mani atbalstīja līdz kāpnēm, bet gan es tālāk tikšu viena!

Ieejas hallē viņa atraisījās no skolotāja rokas un atvadījās.

— Paldies, Persij, milzīgs paldies. Bet pavadīt augšā mani nudien nevajag.

— Vai esi cieši parrliecinatā, ka tev izdosies šis nodoms, Laura ?

Viņa saviebās. — Skaidrs, ka esmu.

— Nu labi — kā vēlies. — Persija sejas izteiksme bija visnotaļ skeptiska. Tomēr viņš meitenei ļāva rīkoties pēc pašas prāta.

— Man domāt, tev vislabāk būtu uzrreiz doties pie mierra! — viņš vēl ieteica, Laurai dodoties tālāk. — Nenoverrtējamās miega stundas tev ļaus no jauna atgūt spekūs. Tādēļ novēlu saldu dusu, dārrgā Laura!

Viņš atvadījās, kā parasti paklanīdamies, un izgāja no internāta ēkas. Ber Laura steberēja uz kāpņu pusi, ceļgali bija mīksti kā vate.

Viņa vēl nebija tikusi līdz otrajam stāvam, kad jau nožēloja, ka noraidījusi Persija palīdzību. Meitene ar katru minūti jutās vārgāka. Katrs solis prasīja pārcilvēciskus spēkus. Viņa ar abām rokām ieķērās margās un vilka sevi augšup pakāpienu pēc pakāpiena.

Beidzot sasniegusi starplaukumiņu, viņa gribēja atpūsties. Meitene elsdama apsēdās uz grīdas un ar muguru atspiedās pret margām.

Ne tuvu, ne tālu nebija redzams neviens, kas varētu nākt palīgā. Skolēni bija savās istabās un droši vien noņēmās ar mājasdarbu pildīšanu, un skolotāji šajā laikā tikai retumis parādījās galvenajā ēkā. Taču skaļi saukt palīgā Laura vienkārši nevarēja saņemties.

Tas tak būtu nejēdzīgi!

Tad Laura piepeši izdzirda soļus kādā no augšējiem stāviem. Viņa, cerību pārņemta, paskatījās augšup un ieklausījās. Soļi tuvojās.

Kāda laime! Tagad man kāds varēs palīdzēt.

Diemžēl pa kāpnēm nāca lejā tieši Maksis Tālsmirdis.

Kad tevi jods, Laura klusībā nolādējās. Maksi Tālsmirdi jau nu es nesaukšu palīgā.

It nekad!

Jau iedomājoties vien, ka viņai pieskarsies šie resnie, desiņām līdzīgie pirksti, Laurai sametās slikti. Un iztēlojoties, ka nāksies atbalstīties uz Makša ļumīgā, resnā auguma, lai divarpus stāvus viņa pavadībā kāptu līdz savai istabai, meitenei palika pavisam šķērmi.

Kad Tālsmirdis ieraudzīja Lauru, viņš pārsteigts apstājās, sejā parādoties parastajam pastulbajam smīniņam. — Kā to sauc, ko tu tagad dari, Laura? — viņš jautāja-. — Vingrošana uz grīdas, vai?

Laura neko neatbildēja, tikai uzmeta Tālsmirdim ļaunu skatienu.

— Ko tu teiktu, ja es tev piebiedrotos? — resnītis glūnēdams turpināja. — Es domāju, lai pavingrotu uz grīdas? — Smīns kļuva arvien platāks, un atskanēja arī ēzeļa brēcieniem līdzīgie smiekli.

Laura viņu vai caururba ar skatienu. Viņa gribēja saņemties, lai ko niknu atcirstu, kad pēkšņi sāka nolasīt Makša domas. Vismaz dažas.

Viņa taču īstenībā ir tīri smuka, viņš domāja. Nav ne jausmas,

kas Ronijam ir pret viņu. Taču, ja es pret viņu būšu laipns, viņš mani noteikti izlamās.

Laura palika kā uz mutes sista. Viņa būtu rēķinājusies ar visu, tikai ne ar kaut ko tādu.

Tātad viņš pret mani izturas rik pretīgi tikai tāpēc, ka pats baidās no Ronija Rīdela?

Viņai pat sapnī nebūtu rādījies, ka tieši šī iemesla dēļ Maksis Tālsmirdis pret viņu parasti izspēlēja visādas riebeklības. Piepeši viņa izjuta pret zēnu kaut ko līdzīgu sapratnei, vienlaikus griezdama zobus par viņa gļēvumu.

Stulbais zaķapastala!

— Ei, Tālsmirdi! — viņa skarbi uzsauca.

Resnīša smiekli pieklusa, un viņš drūmi paskatījās. — Domā, ko runā!

— Nešūmējies, Tālsmirdi. Es tev tikai gribēju uzdot vienu jautājumu.

— Jautājumu? Kādu?

— Pavisam vienkāršu. Kam tev vajadzīga galva, Tālsmirdi?

Makša sejā parādījās pārsteigums. — Ko?

Laura pasmaidīja. — Tā jau domāju, ka tu nezini. Tad es tev pateikšu, Tālsmirdi — citādi tev lierus lītu iekšā kaklā, tāpēc. Tas ir vienīgais iemesls, kāpēc tev ir galva uz pleciem!

Zēns paskatījās viņā pavisam sadudzis. Tad viņš savilka raudulīgu seju. — Tu esi galīgi jukusi! — viņš apvainojies noteica un aši devās prom.

Laura noskatījās viņam pakaļ, un tad viņai kļuva kauns par muļķīgo joku.

Tas nu gan bija stulbi, Laura, viņa domāja. Viņš jau noteikti dabū iekšās no Ronija, un tagad arī tev vēl vajadzēja viņu aizskart.

Ar milzīgām pūlēm viņa uztrausās augšā, turēdamās pie margām.

Tā tev arī vajag! Ja tu nebūtu tik nejēdzīgi izturējusies pret Maksi, viņš tev varbūt būru nācis talkā.

Viņa apņēmās nākamreiz atvainoties un nekad vairs nesaukt viņu par Tālsmirdi. Tad ķērās pie atlikušā ceļa gabala pārvarēšanas.

Laurai vajadzēja vairāk nekā desmit minūtes, lai beidzot nokļūtu savā istabā. Viņa ar pūlēm nospieda durvju rokturi un atvēra durvis. Kaja sēdēja pie rakstāmgalda, iedziļinājusies mācību grāmatā, un, domās iegrimusi, šņakarējās ar šokolādes tāfelīti. Izdzir-dusi ienākam Lauru, viņa pagriezās un uzmeta draudzenei pārmetošu skatienu. — Kur tu biji palikusi? Mums taču vēl noteikti jāpamācās matemātikas kontroldarbam...

Tikai tagad Kaja ievēroja, kādā stāvoklī bija draudzene. Viņa pielēca kājās un steidzās pretī Laurai, kura ļodzīgiem ceļgaliem zvārojās uz gultas pusi.

— Kas noticis? Vai kaut kas atgadījies?

Taču Laura tikai pilnīgā bezspēkā atmeta ar roku. Viņa izskatījās gandrīz vai apātiska. — Vēlāk... pastāstīšu... — viņa nomurmināja un, nenovilkusi drēbes, iekrita gultā.

Kaja nobažījusies viņā paskatījās. — Kas tev ir, Laura?

Laura gribēja papurināt galvu, bet nespēja pat to. — Nekas... nekas slikts, Kaja, — viņa neskaidri stostījās. — Es... tikai... gribu... gul...—

Acis viņai aizvērās, galva-noslīga uz sāniem, un nākamajā brīdī jau bija dzirdama klusa krākšana.

Kaja stāvēja pie viņas gultas un izbrīnīta raudzījās Laurā. Viņa pārliecās pār draudzeni, satvēra viņu aiz pleca un viegli papurināja. — Laura! Celies augšā, Laura!

Taču Laura nereaģēja.

Kaja viņai novilka biezo vējjaku un kurpes, un zeķes. Beigās viņa vēl gribēja nostīvēt džemperi. Taču Laura gulēja kā miltu maiss un nenieka nepalīdzēja, un tā Kajai, neraugoties uz milzīgajām pūlēm, tas neizdevās. Viņa gādīgi apsedza draudzeni un ļāva viņai gulēt. Tad no jauna apsēdās pie rakstāmgalda un atvēra mācību grāmatu. Iedomājoties par matemātikas kontroldarbu, kas bija paredzēts jau nākamajā dienā, viņai sametās maķenīt nelabi, taču to veikli izdevās novērst ar šokolādes palīdzību. Tomēr bailes, ka kontroldarbs Laurai beigsies ar katastrofu, tik viegli neizdevās padzīt.

Morvena aizvēra guļamkambara durvis un pienāca pie Paravaina, kurš bija atbalstījies pret troņa zāles lielo galdu un raudzījās viņā cerību pilnām acīm. Dziedniece papurināja galvu — nē, viņai nebija izdevies apturēt Mērdekļa postu, kas nepielūdzamā tvērienā bija sagrābis Eliziona miesas. Viņa spēja vienīgi remdēt slimnieka ciešanas, pārējais vairs nebija viņas spēkos.

Bruņinieks saguma krēslā. Viņš juta, ka viņu pārņem niknums. Bezspēcīgs niknums. Juzdamies bezpalīdzīgs, viņš savilka roku dūrē un belza ar to pret galdu, vēl un vēlreiz, izmisuma pārņemts, viņš purināja galvu.

Morvena, ne vārda neteikusi, uzlika plaukstu viņam uz pleca un pagaidīja, līdz viņš atkal bija nomierinājies.

Liegais pieskāriens Paravainam uzlaboja omu. Viņš manīja, ka ir kāds cilvēks, kuram ir tādas pašas rūpes un raizes. Bezspēcības sajūta atkāpās, un viņš dziļi nopūtās. Tad piecēlās, piegāja pie kumodes, kas stāvēja pie sienas, un paņēma karafi ar vīnu. Viņš sev pielēja kausu, pagriezās pret Morvenu un jautājoši viņā paskatījās: — Vai nevēlies mazliet sarkanvīna?

Morvena papurināja galvu.

— Man tas neko nelīdzēs, — viņa sacīja un iedrošinot viņam uzsmaidīja. — Ber ņem vien droši sev, Paravain. Kausiņš vai divi par ļaunu nenāks.

Bruņinieks atbildēja smaidam. — Tad es varu būt mierīgs. Tev taču jāzina!

Paravains paņēma kausu, iedzēra malku un nolika karafi atpakaļ uz kumodes. Viņš nesteidzīgi piegāja pie loga. Domīgi raudzījās laukā tumsā, kas klājās pāri plašajai Kalderānas plakankalnei. Debesīs nebija neviena mākonīša, un nekas neaizsedza skatienu uz abiem Avanterras mēnešiem. Cilvēkzvaigzne staroja spoži zila kā allaž. Turpretim zeltmēness bija blāvs, jo tas bija pieveicis tikai pusceļu līdz zenītam. Paies vēl septiņas dienas, līdz tas atkal atmirdzēs pilnā gaismā.

Septiņas dienas.

Palika vēl tieši septiņas dienas, lai atrastu Apskaidrības kausu, niecīgs laika sprīdis salīdzinājumā ar tiem gandrīz trīspadsmit mēnešiem, kurus viņu sabiedrotie uz Cilvēkzvaigznes jau bija pavadījuši kausa meklējumos. Visi viņu pūliņi bija izrādījušies velti, un jaunajā bruņiniekā modās baisas aizdomas: ja jau viņiem šai prāvajā laika sprīdī neizdevās atrast kausu, kā gan varēja cerēt, ka šo sepriņu dienu laikā meklējumi vainagosies panākumiem? Vai izredzes vispār vēl pastāvēja un vai visas cerības nebija veltas?

Paravains pārlaida skatienu pār naksnīgo līdzenumu. Ja vien viņš nemaldījās, tad pie zemes jau atkal bija savilkušies melnās miglas vāli. Jau pusi plakankalnes klāja necaurredzama miglas siena, kas slējās pret debesīm — kā milzīgs, briesmīgs zvērs, kas gatavojas lēcienam. Taču Paravains arī tāpat zināja, kas uzglūnēja aiz šīs miglas.

Mūžīgā iznīcība.

Pāri bruņinieka mugurai noskrēja auksti šermuļi. Kaut arī melnā migla atradās vēl labu gabalu no Grāla pils, viņš skaidri varēja sajust aukstumu, kas plūda no turienes.

Paravains izdzirda klusus soļus. Morvena nostājās viņam līdzās un arī paraudzījās laukā naktī. Vērojot melno miglu, viņas sejā nebija nekādas izteiksmes. Tad viņa uzlika bruņiniekam roku uz pleca un pavērās viņā lielām acīm.

—Tevi māc bailes, vai ne?

Paravains vilcinājās ar atbildi. Beigās viņš pamāja ar galvu un atteica: — Lai cik ļoti es ari ticētu gaismas spēkam, Morvena, ja pavisam drīz kaut kas nenotiks, tad cerības būs zudušas! Galu galā...

Izdzirdot veramies durvis, viņš apklusa un pagriezās. No Eliziona guļamkambara iznāca Alienora, Morvenas mācekle, nesdama lielu bļodu; viņa, gandrīz nesaceļot troksni, aizslīdēja uz izeju. Kā ik vakarus, viņa devās uz virtuvi, lai atnestu svaigu ūdeni. Gaišās bizes viegli noplīvoja, kamēr viņa teciņus šķērsoja zāli. Meitene jau bija tikusi gandrīz līdz durvīm, kad Paravains uzsauca:

— Pagaidi brītiņu, Alienora!

Mācekle pārsteigta apstājās. — Jā, kungs?

— Vai vari atsūtīt pie manis savu brāli?

Alienora nobālēja. — Vai Alariku? — viņa vaicāja.

— Skaidrs, ka Alariku, kuru tad vēl?

— Tas... nu... ziniet... — Viņa bezpalīdzīgi pavērās bruņiniekā.

— Baidos, ka tas neizdosies.

— Nē? — Paravains bija acīm redzami pārsteigts. — Kāpēc rad ne?

— Jo... tāpēc, ka...nu... — meitene stostījās.

— Ko tad? — bruņinieks nepacietīgi uzstāja.

— Jo... jo viņš jau ir aizgājis gulēt un noteikti ir aizmidzis. — Skolnieces sejai pārslīdēja atvieglots smaids.

— Vai tiešām? — Paravains izbrīnīts sarauca pieri. — Jau tik agri?

Alienora uztraukusies pamāja.

— Nu, tad jau neko. — Bruņinieks rezignēti paraustīja plecus.

— Bet rīt no rīta pavisam agri atsūti viņu pie manis, vai saprati? Man viņam kas svarīgs sakāms!

17. nodaļa SLĒPTUVE BIBLIOTĒKĀ

Klasē valdīja tāds klusums, ka varēja dzirdēt nokrītam ūdens lāsi. Neizdvesdami ne vārda, septītās klases skolēni svīda pie matemātikas kontroldarba. Dzirdama bija rikai klusa papīra čaukstēšana, pildspalvu švīkstoņa, steidzoties pāri kontroldarba lappusēm, un Rebekas Taksas augsto papēžu klaudzoņa pa koka dēļiem. Matemātikas skolotāja lēnām pastaigājās starp solu rindām. Kā ērglis medībās viņa šad tad pagrieza galvu un pārlaida skatienu skolniecēm un skolniekiem. Lai kur Rebeka arī skatītos, visur bija manāmas tikai domīgas un saspringušas sejas. Dažās bija jaušamas pat panikas un izmisuma pazīmes.

Labi. Ļoti labi!

Rozīgā Taksa gandarīta pasmaidīja. Uzdevumi tātad bija tik grūti, kā viņa bija iecerējusi. Tik grūti, ka lielākā daļa 7. klases varēs ar tiem izmežģīt smadzenes.

Un Laura Leandere jau nu visādā ziņā!

Piepeši skolotājas galva pastiepās gabaliņu augstāk. — Alekssi! — viņa asi nošņācās. — Alekssandr Hāze! Vēl ssīkākaiss mēģinā-jumss, un ar tevi būss cauri, vai saprati?

Hopelis, kā Aleksandru dēvēja klasesbiedri, sēdēja blakus Pumpiņpaulim. Kaut gan matemātikā viņš tika līdzi diezgan sekmīgi un varēja lepoties ar stabilu piecinieku, kontroldarbs viņam sagādāja pamatīgas grūtības. Viņš bija izrēķinājis tikai pusi uzdevumu, un viņam pat sapņos nerādījās, kā tikt galā ar otru pusi. Ticis ķezā, viņš lūkoja nošpikot no blakussēdētāja. Tāpēc viņš arī laiku pa laikam slepus pameta skatienu Pumpiņpauļa lapā, kurš darbu jau bija gandrīz pabeidzis. Pumpiņpaulis, pamanījis, ka kaimiņš grasās norakstīt, sagrieza krēslu slīpi, lapu nobīdīja pie sola kreisās ārmalas, rurklāt vēl aizsegdams to ar roku un plecu, tā ka Hopelim zuda visas izredzes nošpikot. Ja nu vienīgi viņš izstieptu galvu un uzkrītoši noliektos Paulim pāri — bet Taksa, saprotams, ievērotu pat šādas kustības sākumu.

Hopelis likās mierā. Rozīgā Taksa viņam bez kādas žēlastības ieliktu vieninieku, ja vēlreiz pamanītu, ka viņš mēģina “nospiest” — kā viņa parasti sauca norakstīšanu. Viņš nervozi pagrozīja acis un no jauna pievērsās uzdevumiem. Vienlaikus zēns nozvērējās pie nākamās izdevības Pumpiņpaulim krietni sadot pa ādu. Tam stulbajam pielīdējam jāsamaksā par savu egoismu. Un turklāt vēl kārtīgi.

— Klakš. Klakš. Klakš!

Rebekas papēži skanēja kā skaļa pulksteņa tikšķēšana, lēnām soļojot starp solu rindām un tuvojoties Kajas un Lauras galdam.

Laura skolotāju nemanīja. Viņa gandrīz vienaldzīgi blenza uzdevumu lapā. Meitene jutās nogurusi. Bezgala nogurusi. Turklāt pagājušajā naktī viņa bija nogulējusi vairāk nekā divpadsmit stundas. Tomēr no rīta nebija dzirdējusi modinātāja zvanu, un Kajai tikai ar lielām mokām bija izdevies viņu uzbukņīt augšā. Vislabprātāk Laura būtu gulējusi tālāk.

Arī šai mirklī viņai prātā bija tikai gulēšana, tikai un vienīgi gulēt. Matemātikas kontroldarbs, Laurasprāt, varēja ier pie visiem jodiem! Ieskatījusies uzdevumu lapā, Laura pamanīja, ka vēl nav ierakstījusi nevienu atrisinājumu. Kā gan citādi? Viņai nebija ne mazākās nojausmas, kā atrisināt šos stulbos uzdevumus. Viņa pat nesaprata, kādi īsti bija uzdevumu jautājumi. Lauras galvā valdīja pilnīgs tukšums, smadzenes bija kā izdedzinātas. Viņa arī nespēja koncentrēties kaut vienai vienīgai saprātīgai domai. Un saprotams, ka viņai ari neizdevās nolasīt Pumpiņpauļa domas. Nevienu pašu! Par spīti pārgurumam, viens tomēr viņai bija skaidrs — ja tukšums galvā turēsies vēl kādu laiciņu un līdz stundas beigām viņa nespēs atrisināt nevienu uzdevumu, tad nesaņems nevienu punktu un dabūs apaļu vieninieku.

Laura nopūtās. Varbūt drīzāk vajadzēja klausīt Persijam un atlikt ceļojumu sapnī, viņai žigli iešāvās prātā. No otras puses, šis ceļojums bija neiedomājami svarīgs, un viņai, neraugoties uz Persija brīdinājumiem, nebija ienācis prātā, ka tas izraisīs tādu spēku izsīkumu!

Laura pagrieza galvu un paskatījās uz Kaju. Draudzene sēdēja, noliekusies pār lapu, un centīgi rakstīja. Acīmredzot Kaja varēja atrisināt uzdevumus.

Jāpamēģina kaut ko no viņas norakstīt, Laura nodomāja. Pat rad, ja Taksa to manīs, ir raču vienalga, kāda iemesla dēļ dabū vieninieku!

Viņa uzmanīgi piegrūda Kajai ar kāju. Draudzene uzreiz saprata. Viņa pastūma testa lapu galda vidū, lai Laura labāk varētu redzēt. Laura mazliet pagriezās pa kreisi, kad piepeši nāsīs iekņudējās Taksas asās kapeņu smaržas. Tai pašā mirklī viņai blakus atskanēja skaļa iekrekšķēšanās. Meitene sarāvās un pavērās augšup. Matemātikas skolotāja stāvēja tieši blakus Lauras solam un pārmetoši skatījās.

— Ess to vairss neatkārtotu, Laura! — viņa salti nošņāca.

— Citādi ar tevi ir beigass, un turklāt ess jūss izssēdināšu!

Ak, nē! Visu, tikai ne to!

Laura atbildēja skolotājas caururbjošajam skatienam. Neviena no viņām neteica ne vārda. Tomēr Laurai tapa skaidrs, ka skolotāja draudus domāja nopietni.

Rebeka Taksa paskatījās pulkstenī. — Vēl tikai desmit minūtes, Laura. Ko tu vēl gaidi? Brīnumu?

Laura neko neatbildēja.

Skolotāja gan to arī negaidīja. Pašapmierināti smaidīdama, viņa turpināja staigāt pa klasi.

— Klakš. Klakš. Klakš!

Tomēr Rebeka Taksa Lauru līdz pašām stundas beigām ne uz sekundi neizlaida no acīm. Kad pēc desmit minūtēm ieaurojās skolas zvans, Lauras uzdevumu lapa bija tikpat tukša kā sākumā.

Dusmas! Laura izjuta tikai saltas dusmas. Viņa no mitrajām krasta smiltīm paķēra plakanu oli un no visa spēka svieda to pāri Drūdezera pelēkajiem ūdeņiem. Akmens divas trīs reizes palēcās pa ezera virsmu, līdz beidzot iegrima dzīlē.

— Tas nav godīgi! — viņa kliedza, izklausīdamās vienlaikus saērcināta un bezpalīdzīga. — Sasodīts, tas nav godīgi, ka mums vajadzēja rakstīt kontroldarbu tieši šodien!

Lūkass viņā pārsteigts paskatījās. Viņa aceņu stiklos izplūduši atspoguļojās tumšie mākoņi, kas peldēja pie debesīm. — To nu gan es nesaprotu, Laura. Kas tad būtu mainījies, ja jums tests būtu jāraksta rīt, nevis šodien? Turklāt tu jau labu laiciņu zināji datumu.

Laura nošķobījās, ber tad, ieraudzījusi, cik apmulsušas sejas ir Lūkasam un Kajai, kuri abi stāvēja viņai blakus ezera krastā, viņai atkal ienāca prātā, ka tie abi vispār nespēj saprast, ar ko gan viņa tik ļoti ir aizņemta. Galu galā viņi neko nezināja par iepriekšējā dienā veikto ceļojumu sapnī, un viņiem arī nebija ne mazākās jausmas, kas īsti notiek Rāvenšteinas pilī.

— Lūkasam taisnība, — Kaja sacīja. — Tev vienkārši nepaveicās, ka tieši vakar biji galīgā bezfilmā. Un iepriekš arī nebija diez ko labāk, vai ne?

Laura piekrītoši pamāja.

— Varbūt tu esi slima? — Kaja bija noraizējusies. — Pašlaik daudzi ir saaukstējušies.

— Nē, nē, — Laura aši attrauca, — tā nu gan nav.

— Kas tad? — brālis viņā pētoši palūkojās. Pierē atkal bija ievilkusies skeptiska rieviņa.

— Ak, es arī nezinu, — Laura izvairīgi atbildēja. — Zinu tikai to, ka šo mācību gadu varu lēnām norakstīt. Tā kā nedabūšu nevienu punktu matemātikas kontroldarbā, nebūs taču nekādu izredžu.

— Beidz, beidz, Laura, — Kaja viņu mierināja. — Nav jau tik traki. Tu taču nebūsi visus uzdevumus atrisinājusi nepareizi!

— Tev taisnība. Patiesībā man nebūs nevienas nepareizas atbildes — jo es neatrisināju vispār nevienu uzdevumu!

Kamēr Laura pieliecās, pacēla vēl vienu akmeni un lika tam palēkties uz ezera virsmas, Kaja ar Lūkasu pārsteigti saskatījās.

— Mēģini aizmirst to kontroldarbu, — Kaja mierinoši sacīja.

— Var taču gadīties, ka uznāk pilnīgs prāta aptumsums. Un līdz gada beigām vēl laika gana.

Laura neko neatbildēja, rikai nīgri raudzījās uz priekšu.

— Kajai taisnība. — Lūkasa acīs atkal parādījās pārgudrais skolmeistara skatiens. — Kā labi zināms, gada atzīmi neizliek no viena kontroldarba rezultātiem, to veido visu kontroldarbu rezultātu summas kvocients, ko dala ar kontroldarbu skaitu!

Tas bija pārāk daudz. Vienkārši pārāk daudz!

Laura vairs nespēja savaldīties. — Apklustiet vienreiz! Jūs taču neizlidosit no internāta, ja es atkal nepabeigšu mācību gadu. Es vairs ciest nevaru jūsu muldēšanu. Jūs runājat gandrīz vai kā Sajella, un tās vaimanāšana arī jau man ir piegriezusies!

Kaja ar Lūkasu aizskarti klusēja.

Laura pārskaitusies iemeta akmeni ūdenī un saīgusi pagājās šurpu turpu. No ūdens puses pūta viegls vējiņš, viņai pie kājām skalojās vilnīši, aplaizīdami zābaku purngalus. Kāda vientuļa pīle, smagnēji cilādama spārnus, trokšņaini nolaidās ūdenī. Virs mazās saliņas klājās caurspīdīgs miglas plīvurs, kura aprises liegajā brīzītē bez mitas mainījās.

Lūkass jautājoši pavērās Kajā. Kad viņa uzmundrinoši pamāja, viņš piegāja pie māsas un nostājās viņai līdzās.

Laura viņam nepievērsa uzmanību.

Lūkass noklepojās. — Es varu saprast, ka tu esi pārskaitusies, un tomēr nebūtu pareizi, ja tu tagad nokārtu degunu, — viņš sacīja. — Vai arī tu jau esi aizmirsusi, ko tētis mēdza teikt?

Laura strauji pagrieza galvu un lielām acīm paskatījās brālī.

Lūkass viegli pasmaidīja. — Redzu, ka atceries gan. “Zaudē tikai tas, kurš jau ir padevies!” viņš vienmēr teica. Kad mums bija

uznākuši melnie vai kad nebija paveicies. Tētis noteikti būtu vīlies, ja tu tagad vienkārši nokārni degunu un nemēģinātu cīnīties!

Laura norīstījās. Viņa novērsās un arkai klusēdama vērās ezerā. Viņam taču taisnība, meitenei nāca sāpīga atskārta. Lūkasam vēlreiz izrādījusies taisnība. Arkai paraugoties brālī, Lauras acīs pavīdēja valgums. — Paldies, ka atgādināji, Lūkas! — viņa sacīja.

— Man žēl, ka es uz jums rā sakliedzu.

— Būs jau labi, — Lūkass atteica.

— Nekas, nekas. — Kaja draudzīgi uzsmaidīja un mierinoši noglāstīja Laurai roku.

Laura ātri nosusināja asaras un izspieda samocītu smaidiņu.

— Tad jau labi. Sākot ar šodienu, es saņemšos un katru dienu mācīšos kopā ar tevi, Kaja!

— Fantastiski! — Lūkass nopriecājās.

Kaja turpretim bija diezgan skeptiski noskaņota. — Vai tu apsoli, Laura?

— Apsolu! Bet jūs abi man par to drusku izlīdzēsit, labi?

iks izjāja no koku paēnas un apturēja stepju poniju meža malā. Bērītis nosprauslājās. Kaut gan stepju poniji bija ārkārtīgi izturīgi dzīvnieki, viņējais likās esam visai pateicīgs par šo pirmo atpūtas brīdi, ko jātnieks bija atvēlējis kopš izjāšanas no Blāzmo-raldas. Viņi bija jājuši visu nakri un pusi dienas. Bailes, ka Paravains varbūt tomēr būs atmaskojis viņa nodomu, Alariku nerimtīgi bija dzinušas tālāk. Tagad, kad Pūķu kalni bija palikuši aiz muguras un viņi bija sasnieguši Zelta zemes robežu, zēns jutās drošs.

Viņš ar roku aizsedza acis pret sauli, un ar nelabām nojautām vēroja milzīgo ieleju, kas pavērās priekšā. Ieraudzījis tēva valsts labi pazīstamo ainavu, zēns atviegloti uzelpoja. Viņa skatiens nekavēts slīdēja pāri auglīgajai zemei, kas sniedzās līdz pat tālajam

apvārsnim. Melnā migla vēl nebija sasniegusi viņa dzimteni. Zelta zeme vēl joprojām visai iespaidīgi varēja apliecināt, ka tā ne velti nesa savu vārdu: viļņojošos laukus, kuros brieda labība, krāšņās, zaļās pļavas un biezos mežus ar varenajiem kokiem, kuru galotnes vai skāra debesis, bija pārpludinājusi zeltaina saules gaisma, kas uzbūra mirguļojošus atspulgus platajā straumē, kura plūda ielejas vidū. Tomēr Alariks zināja, ka šis skats bija maldinošs. Ja Elizions aizies Mūžīgajā Tumsā, tad melnā migla iepletīsies arī līdz šejienei, un Mūžīgā Iznīcība aprīs arī viņa dzimteni. Alariks nopriecājās, ka vismaz Zelta zemē viss vēl ir kārtībā un nav jaušamas draudošā posra zīmes.

Zēns atkabināja no segliem ūdens maisiņu un pielika pie lūpām. Remdējis slāpes un no jauna piestiprinājis pie segliem ģērētās ādas maišeli, viņš pavērsa skatienu pa labi, kur tālumā saules gaismā mirdzēja Gleisenhallas pils smailie dzeguļi. Tā bija viņa vecāku un brāļu, un māsu mājvieta.

Iedomājoties par ģimeni, Alarikam piepeši iesmeldzās sirds. Kopš viņš ar Alienoru pirms diviem gadiem bija atstājis tēva namu, lai, atsaucoties uz Eliziona aicinājumu, dotos uz Grāla pili, viņš nebija ne pārkāpis dzimtās zemes robežas, nedz arī saticis savus mīļos. Ilgu pārņemts, viņš raudzījās uz stalto celtni, un Alarikā uzbangoja gandrīz nepārvarama vēlēšanās iegriezties ciemos pie vecākiem un brāļiem un māsām, kaut arī tikai uz mazu brītiņu. Bet tam nebija laika.

Viņa mērķis atradās dienvidos, viņpus Sēra purvam, kam vajadzēja atrasties pie apvāršņa. Alariks samiedza acis, tomēr nespēja saskatīt ne mazākās Tumsas cietokšņa pazīmes. Viņš nevarēja ieraudzīt arī pašu purvu. Vietā, kur tam, viņaprāt, vajadzēja atrasties, virs zemes pletās mutuļojošu tvaiku un netīri iedzeltenas dūmakas mākonis. Ar skatienu tam nevarēja izspiesties cauri, taču Alariks zināja, ka šis mākonis sastāvēja no indīgiem sēra izgarojumiem, kurus bez mitas izvēma purvs, lai uzliktu slāpējošu masku visiem, kas uzdrošinātos pienākt tuvāk.

Alariks neviļus saviebās. Varbūt labāk griezties atpakaļ, viņam piepeši iešāvās prātā.

Nebija tā, ka viņš nebūtu pārliecināts par sava plāna pareizību. Gluži pretēji: naktī jājot, viņš visu laiku par to bija prātojis, beigās nonākdams pie secinājuma, ka labāk ir rīkoties, nekā vienkārši nogaidīt. Taču Alienorai bija taisnība — pasākums bija bīstams. Pat dzīvībai bīstams. īpaši tāpēc, ka ceļu cauri purvam viņš nebūt nezināja tik precīzi, kā bija apgalvojis māsai. Viņš bija gribējis tikai nomierināt Alienoru. Patiesībā Silvāns viņam tikai vienu vienīgu reizi bija stāstījis par slepeno taku. Un tas bija tik sen, ka viņš tik tikko vairs atcerējās. Tomēr vajadzēja vienkārši uzdrīkstēties.

No tā pārāk daudz kas bija atkarīgs. Alariks jau gribēja jāt tālāk, kad izdzirda iebrēcamies grolfu. Cauri kauliem ejošais kliedziens nāca tieši no meža viņam aiz muguras. Zēns vēl nekad nebija pats savām acīm skatījis kādu no šiem briesmīgajiem zvēriem, par kuriem Zelta zemes iemītnieki iedrošinājās runāt, tikai aizsedzot muti ar roku. Alariks bija rādās domās, ka grolfu vēl neviens nebija redzējis. Ne tēvs, gudrs vīrs būdams, ne māte, nedz arī kāds cits viņam vēl nebija varējis aprakstīt šo kustoni, kas it kā dzīvojās pa pierobežas mežiem, nodarbodamies tur ar ļaunprātībām. Tomēr Zelta zemē visi bija vienisprātis par to, ko nozīmēja šie kliedzieni. Kad viņš vēl bija mazs, vecmāmuļa Alarikam bija stāstījusi: ja kāds dzird grolfa kliedzienu, tam draud nelaime, viņa bija pačukstējusi. Liela nelaime — un reizēm pat nāve! Un Alariks bija ticējis katram viņas vārdam.

Zēnam pār muguru pārskrēja aukstas tirpas, kad viņš ponijam mļ iecirta sānos papēžus.

Amālija Brēzelzamas jaunkundze pacēla acis no grāmatas, pabīdīja lasāmbrilles uz degungala, paglūnēja pār pusapaļajiem stikliņiem un nopētīja Lauru ar aizdomu pilnu maitu lijas skatienu. Meitene stāvēja netālu no bibliotēkas letes un nu jau ilgāk nekā piecas minūtes ar šķietami milzīgu interesi pētīja biezos cūkādas sējumus, kas atradās plauktā viņas priekšā. Liela plāksne norādīja tēmu, kurai bija veltītas biezās grāmatas, — “Senās Bizan-tijas mākslas vēsture”. Tieši tas arī bija modinājis Brēzelzamas jaunkundzes aizdomas.

Vecmeitās aizsēdējusies bibliotekāre jau bija piedzīvojusi vairākas rāvenšteiniešu paaudzes un lieliski orientējās viņu viltībās un rrikos. Gadu gaitā viņa bija attīstījusi gandrīz nemaldīgu nojautu, kad kāds audzēknis perināja ko nelāgu — ieraut nāsīs kādu grāmatu, nospert videofilmu vai kompaktdisku. Vai vienkārši izplēst no grāmatas kādu ilustrāciju. Piemēram, no mākslas grāmatas ar visnotaļ vaļīgās pozās attēlotām sievietēm vai no medicīnas grāmatām, kurās bija aplūkota cilvēku seksualitāte. Šie izdevumi bija visai iemīļoti Rāvenšteinas skolnieku, īpaši pusauga zēnu vidū. Tādēļ Amālijai Brēzelzamai galvā sāka darboties visas trauksmes signalizācijas ierīces, kolīdz kāds puika kaut vai tuvojās attiecīgajiem plauktiem. Brēzelzamas jaunkundze burtiski spēja sajust, kad kaut kas nebija kārtībā. Vai vienkārši “nebija normāli”, kā viņa, lieki neraizēdamās, izteicās par visu, kas neatbilda viņas priekšstatu pasaulei. Un tas, ka trīspadsmit gadus veca meitene ilgāk nekā piecas minūtes mīņājās pie “Senās Bizantijas mākslas vēstures” un tik ieinteresēti nopētīja putekļainos nozaru literatūras sējumus kā kādu no šiem vājprātīgajiem tīņu roka, popa, filmu un TV žurnāliem, pilnīgi noteikti nebija normāli.

Te kaut kas nebija lāgā!

Amālija Brēzelzama pastiepa kaklu un paskatījās pulkstenī, kas skaļi tikšķēja pie sienas viņai virs galvas — bez piecām pieci. Viņa vēlreiz pagriezās pret Lauru un skaļi noklepojās. — Pēc piecām minūtēm mēs slēdzam ciet, jaunkundzi — Balsī bija skaidri saklausāms pārmetums.

Laura strauji apsviedās apkārt. Viņas sejā parādījās tāda izteiksme, it kā viņu būtu pieķēruši darām kaut ko sliktu. — Ē, — viņa novilka, — es... ē... zinu.

Amālija piemiedza acis. Skatienā bija lasāmas šaubas. — Varbūt es varu tev palīdzēt? — viņa vaicāja, cenzdamās runāt neitrālā intonācijā.

Laura aši papurināja galvu. Mazlier par ašu, tā domāja Amālija Brēzelzama. — Nē... ē... Laipni no jums, bet es... gan jau es pati rikšu galā. — Tad viņa atkal uzgrieza bibliotekārei muguru un neatraudamās blenza uz grāmatu muguriņām, it kā nevarētu vien atskatīties.

Brēzelzamas jaunkundzes šaurā bruņurupuča mutīte pārvērtās uz leju vērstā puslokā, un dziļās krunkas ap acīm kļuva vēl dziļākas.

Tad pie letes pienāca Kaja Lēvenšteina un pievērsa sev bibliotekāres uzmanību: — Atvainojiet, bet kur te var atrast grāmatas par dinozauriem?

Brēzelzamas jaunkundze pārsteigta noskatījās meitenē. — Aizmugurē stūrī — kur tad vēl? — viņa pikti atteica.

Kaja papurināja galvu. — Man jau arī tā likās, bet tur viņu nav!

Brēzelzamas jaunkundze savilka lūpas šaurā urskulī un izskatījās apvainojusies. — Bet, bērniņ, tas taču nav iespējams! Aizvēsturiskie laiki un seno laiku vēsture jau gadiem ilgi atrodas tai pašā vietā — grāmatām vienkārši jābūt tur aizmugurē.

Kaja vēlreiz papurināja galvu. — Nebūt nē! Es speciāli paskatījos!

— Tas taču nav normāli, — Amālija Brēzelzama novaidējās.

Ar nervozu seju bibliotekāre pastūma sāņus biezo lubeni un noņēma brilles no deguna. Acenes bija iestiprinātas sudraba ķēdītē, kas Amālijai karājās ap kaklu. Pieceļoties no krēsla un iznākot ārā no letes, brilles sašūpojās uz Amālijas Brēzelzamas viļņojošajām krūtīm, ko sedza balta, rišaina blūze. Kamēr Amālijas stāvs ar paceltu zodu līgodamies tuvojās bibliotēkas tālākajam stūrim, klusi čabēja arī viņas pelēkie ieloču svārki, kas sniedzās līdz pat vecmodīgajām slēgtajām kurpēm, kuras sniedzās līdz potītēm. Kaja sazvērnieciski pamirkšķināja Laurai un tad sekoja bibliotekārei, kas kā lepna fregate peldēja caur grāmatu zāli.

Līdzko viņas abas bija pazudušas aiz plauktiem, Laura žigli metās pie tās vietas sienā, kur sapņu ceļojuma laikā bija redzējusi tēvu. Viņa nometās ceļos un sīki nopētīja grīdu.

No pirmā acu uzmetiena nekas neparasts nebija manāms. Koka grīdas dēļi un grīdlīstes izskatījās — kā gluži normāli grīdas dēļi un grīdlīstes.

Nevar būt, viņa nodomāja. Tētis taču nebija nometies tur ceļos bez iemesla.

Viņa aši paklauvēja pa dēļiem ar pirkstu kauliņiem. Taču nevienā vietā neizklausījās pēc tukšuma. Tikai pie grīdlīstes viņai paveicās. Vienā posmā patiešām varēja saklausīt dobjāku skaņu, un, ieskatoties rūpīgāk, Laura ievēroja, ka šaurā līstīte stāvēja mazliet atstatus no sienas.

Re nu!

Laura lūkoja izkustināt grīdlīsti un atlauzt to no sienas. Bet tā nekustējās ne no vietas. Pat par milimetru ne. Un jebkurā brīdī varēja atnākt bibliotekāre.

Amālija Brēzelzama pārsteigta skatījās uz plauktu. Tas bija pilns ar visām iespējamām grāmatām par visām aizvēsturisko dzīvnieku sugām, kādas vien varēja iedomāties. Skaidrs, ka bija arī vesels sējumu blāķis par dinozauriem. Grāmatas stāvēja tai pašā plauktā kā parasti.

Kur tad vēl?

Enerģiskā jaunkundze pagriezās un pārmetoši noraudzījās uz Kaju. — Te tomēr ir tās grāmatas — galu galā es taču gādāju par kārtību!

Kaja pārsteigumā iepleta acis, un viņas sejā atspoguļojās izbrīns. — To nu gan es nesaprotu, — viņa pilnīgi nevainīgi sacīja. — Es būru varējusi apzvērēt, ka iepriekš to šeit nebija. Varbūt es sajaucu plauktus. Katrā ziņā liels paldies, Brēzelzamas jaunkundzi

Bibliotekāre kādu brītiņu tā kā šaubījās. Viņa likās nesaprotam, vai meitene to domājusi nopietni vai ne. Tad tomēr izspieda piekrītošu mājienu. — Nav par ko! Bet nākamreiz atver acis vaļā kārtīgāk, saprati?

Kajai bija jānopūlas, lai nesāktu smīkņāt. Ar tēlotu vainas apziņu viņa atteica: — Protams, bez šaubām!

Maitu lijas sejai pārslīdēja apmierināts smaids, tad Brēzelzamas jaunkundze novērsās, lai peldētu atpakaļ pie letes. Viņa vēl nebija veikusi ne trīs metrus, kad Kaja atkal viņu pasauca.

— Jaunkundz...?

Amālija Brēzelzama apstājās. Viņa, acīm redzami noskaitusies, pagriezās pret meiteni. —Jā? — Balsij bija bīstama pieskaņa.

— Kur... sakiet, kur var atrast... par velociraptoriem un bron-tozauriem?

Bibliotekāre ievilka elpu. Viņa nošņaukājās kā astmatisks buldogs, iesprauda rokas sānos un pavērās meitenē ar tik niknu skatienu, ka pat visstingrākais sprediķotājs paliktu balts aiz skaudības.

— Tas taču nav normāli, Katarīna Lēvenšteina! — viņa sašuta. — Ja tu viena pati vairs neko nevari atrast, tad mūsu internātā tev nekas nav meklējam, pilnīgi nekas!

Nenogaidījusi meitenes atbildi, viņa apsviedās apkārt un, niknuma mutuļus izpūzdama, devās atpakaļ savā vietā.

Laura piepūlē stenēja. Viņa bija iespiedusi labās rokas pirkstgalus šaurā spraudziņā starp sienu un grīdlīsti, enerģiski to raustīdama. Pirksti sāpēja, un vidējā pirksta nags jau bija nolūzis. Daži pirksti jau bija noskrambāti, un no tiem uz gaišā apmetuma jau bija palikušas asiņainas pēdas. Meitene vilka, raustīja un plēsa, taču grīdlīste nekustējās ne no vietas.

Tam nebija jēgas. Viņa vienkārši nevarēja to izdarīt.

Bet man jāizdara, Laurai ienāca prātā. Man vienkārši jāizdara! Viņa dziļi izelpoja un tad ievilka gaisu. Tad ar kājām atspiedās pret sienu, ar kreiso roku satvēra labās plaukstas locītavu un vilka cik tik spēka. Lauras glītā sejiņa piesārta un savilkās grimasē. No mutes izlauzās stenēšana. Plaukstas locītava dega kā ugunī — taču līste nepadevās.

To nevarēja atvilkt ne par vienu milimetru.

Laura nolaida rokas. No piepūles viņa bija aizelsusies. Mei-tene vīlusies paliecās uz priekšu un atbalstījās uz delnām, kas bija uzliktas uz grīdlīstes. Tad atskanēja viegls klikšķis. Līste pavisam viegli visā garumā atvāzās uz priekšpusi. Aiz tās sienā pavērās šaura aprauga.

Brēzelzamas jaunkundze jau atradās pie pēdējām plauktu rindām. Līdz letei bija palikuši, augstākais, pieci metri.

Piepeši no ejas iznāca Lūkass Leanders un aizšķērsoja viņai ceļu. — Brēzelzamas jaunkundz? — zēns ar nevainīgu izteiksmi sejā uzrunāja viņu.

Amālija sarāvās. Viņa ķēra pie sirds un tvēra pēc gaisa. — Tas taču nav normāli! — viņa noelsās, pārmetoši skatīdamās Lūkasā.

— Kā tu mani nobaidīji!

— Man ļoti žēl, — zēns sacīja pieglaimīgā balsī. Tad viņš tik sirsnīgi pavērās bibliotekārē ar lielajām, zilajām acīm, ka tās būtu spējušas izkausēt pat viscietākos akmeņus.

Amālija Brēzelzama nespēja pretoties šā skatiena iedarbībai. Viņas saspringušie sejas vaibsti atmaiga. — Būs jau labi, Lūkas. — Balss bija kļuvusi tik pūkaina kā angoras džemperis. — Kā es tev varu palīdzēt?

— Kur man atrast kādu pētījumu par Houkinga laika un telpas nepārtrauktības definīciju un melno caurumu singularitāti?

— Ko? — Amālijas Brēzelzamas sejā parādījās apjukums.

— Kur man atrast kādu pētījumu par Houkinga laika un telpas nepārtrauktības definīciju un melno caurumu singularitāti? — Lūkass atkārtoja ar akmeņus kausējošo skatienu.

Brēzelzamas jaunkundze laikam pēdīgi bija atskārtusi, ko viņš domāja. Viņa zēnam dāvāja savu maitu lijas smaidu un laipni paplikšķināja pa vaigu. Par laimi, neievērodama, ka Lūkass atrāvās atpakaļ un saviebās.

— Ak to tu domāji, Lūkas! — viņa sacīja pārlieku laipnā balsī. — Atvaino, ja esmu mazliet samulsusi, bet nebiju rēķinājusies, ka tava vecuma skolnieks varētu nodarboties ar tik zinātniskiem jautājumiem, kas pārsniedz pat mūsu abiturientu prāta spējas. Nāc līdzi, manu zēn, es parādīšu visu, ko vien tev vajag!

Laura paliecās uz priekšu un iebāza roku dziļāk caurumā, kas bija pavēries sienā. Pirksti iztaustīja dobumu — un piepeši kaut ko uzgāja. Kādu nelielu priekšmetu. Tas bija ciets un raupjš — kā akmens. Meitene to satvēra ar pirkstu galiņiem un uzmanīgi izvilka roku no atvēruma.

Tas patiešām bija akmens. Maza šķembiņa, augstākais, trīs centimetru diametrā, kas acīmredzot bija izlauzta no lielāka akmens. Viena puse bija gludena, taču pārējās skaldnes nelīdzenas. Gludajā pusē kaut kas bija iegravēts, ko Laura pirmajā mirklī nespēja atšifrēt. Turklāt viņai tagad nebija vaļas ar to nodarboties. Vajadzēja atrast miglu. Viņa vēlreiz iebāza roku spraugā un pamakšķerēja ar pirkstiem.

Amālija Brēzelzama laipni uzsmaidīja Lūkasam un norādīja uz plato plauktu, kas atradās viņiem priekšā. — Šeit, manu zēn, šeit tu atradīsi visu, ko vien kāro tava jaunā pētnieka sirds!

— Lieliski! — Lūkass staroja. — Un liels paldies jums!

— Nav par ko! Bet pasteidzies, lūdzu, mēs tūlīt slēgsim. Šī iemesla dēļ es tev šobrīd arī vairāk nevarēšu palīdzēt, man vēl jāsastāda atskaite par dienu. Bet, ja tu atnāktu rītdien, manu zēn, tad es varēšu tev nākt talkā!

Viņa paliecās pretī Lūkasam un veltīja viņam starojošu smaidu. Zēnam šķebināja no viņas salkanajām smaržām. Bibliotekāre atvadoties vēlreiz paplikšķināja viņam pa vaigu un aizlīgojās prom.

Lūkass noskurinājās. Tad no bikšu kabatas izvilka kabatlakatu un noslaucīja vaigu.

Sienas pulksteņa lielais rādītājs ar skaļu klikšķi pakāpās uz priekšu. Pulkstenis tagad rādīja bez vienas minūtes pieci.

Laura nepievērsa uzmanību pulkstenim. Viņas galva bija piekļāvusies cieši pie sienas, kamēr pati, meklējot miglu, piepūlē taustījās pa iedobi. Viņa jau domāja, ka ir pārbaudījusi katru milimetru un nupat grasījās mest mieru, kad pirkstu galiņi tomēr sataustīja vēl vienu priekšmetu. Tas bija gluds un vēss. Tikai ar ārkārtīgām pūlēm meitenei izdevās to satvert un izvilkt no slēptuves.

Viņai par vilšanos tā izrādījās tikai neuzkrītoša pudelīte no zaļa stikla. Tā nebija diez cik lielāka par mobilo telefonu, un to klāja putekļi un netīrumi. Tievais kakliņš bija aizbāzts ar korķīti.

No miglas nebija ne ziņas, ne miņas!

Viņa vīlusies nolika pudelīti līdzās akmens šķembai, lai vēlreiz iztaustītu caurumu. Tai brīdī aiz muguras atskanēja bibliotekāres soļi. Tie jau bija pavisam tuvu.

Laura steigšus iebāza abus atradumus bikšu kabatā. Viņa piespieda grīdlīsti pie sienas un gribēja piecelties. Taču Amēlija Brēzelzama jau bija pienākusi pavisam klāt.

18. nodaļa ČUKSTOŠĀ MIGLA

Kamīna liesmas uz Sirīnas nāves bālās sejas izzīmēja šaudīgām mēlēm līdzīgas ēnas. Veidolu mainītāja ar dze-lošu skatienu vērās Gaišredzīgajā kristālā, kas stāvēja uz galda viņai priekšā.

Caurspīdīgā lode, kas bija tik liela kā bērna galva, atmirdzēja uguns spīdumā. Tai iekšā mutuļoja necaurredzams melnās miglas mākonis. Migla savērpās spirālē, arvien straujāk un straujāk, un piepeši iegaismojās. Kad tā bija izklīdusi, skatienam pavērās sīciņa ainava. Sirīnas galva pašāvās uz priekšu, acis iemirdzējās kā drudzī, un šaurās lūpas savilkās ironiskā smīnā, norādot uz burvju akmeni.

— Gatavais āksts! Varbūt viņš iedomājas, ka spēs apvest ap stūri mūsu modrību?

Borborons, kas stāvēja aiz viņas krēsla, paliecās pār Sirīnas plecu un arī ieskatījās kristālā. Kaut gan viņš jau neskaitāmas reizes bija pārliecinājies par Sirīnas spēkiem, viņš ikreiz no jauna brīnījās, cik precīzi un uzskatāmi Gaišredzīgais kristāls spēja atainot pat jūdzēm tālu notikumu.

Ainava, kas pavīdēja kristāla centrā, Melnajam hercogam bija labi pazīstama — tā bija Zelta zemes pierobeža. Zēns, no kura drānām varēja spriest, ka tas ir Blāzmoraldas ieročnesējs, auļoja uz dienvidiem, turēdams kursu tieši uz Sēra purvu.

Borborona elles sarkanās acis iekvēlojās, uzlūkojot veidolu mainītāju, un viņa piesmakušajā balsī bija dzirdami draudi. — Vai tu nudien domā, ka viņš pret mums kaut ko perina?

— Protams! — Sirīna pacēla zodu un savilka seju nicinošā grimasē. — Kālab gan viņam vajadzētu rosīties pa šo apvidu, no kura viņš un viņam līdzīgie parasti vairās kā no melnā mēra?

Borborona seja satumsa, un viņš domīgi berzēja zodu. — Baidos, ka tev būs taisnība, Sirīna, — viņš pēdīgi bilda. — Izsūtīšu savus jātniekus, lai viņi tam nodrošinātu cienīgu uzņemšanu!

Sirīna pielēca no krēsla, it kā viņai būtu iedzēlis tarantuls.

— Nē! — viņa iešņācās, un balss tagad skanēja kā mežonīgai kaķei. — Atstājiet viņu man! Es pati personiski parūpēšos par zēnu. Un apsolu: kad būšu izrēķinājusies ar viņu, šis āksts vēlēsies, kaut nekad nebūtu piedzimis. Protams, ja vien izdzīvos pēc satikšanās!

Veidolu mainītāja uzmeta Borboronam ļaunu skatienu. Tad viņa izplūda spalgos smieklos, kas telpā atbalsojās tik šausminoši, ^ ka Melno hercogu pēkšņi sagrāba bailes. I

Laura aizturēja elpu. Bibliotekāre pārsteigta skatījās uz ceļos nometušos meiteni. Viņas maitu lijas skatiens atkal pielipa Lauras sejai.

— Un ko gan, sasodīts, tu tur lejā dari?

— Eēē, — Laura novilka. — Vai jūs... jūs ar mani runājat?

— Jā! — Amālija Brēzelzama stingri atbildēja. — Vai arī tu vēl kādu vari saskatīt? Ko tu tur dari, Laura? Tas taču nav normāli!

— Eē, — Laura novilka otrreiz. — Es... ēēē... — Viņa drudžaini meklēja izskaidrojumu, kamēr bibliotekāre viņu pētīja ar arvien lielāku neuzticēšanos.

Beidzot Laurai ienāca prātā piemērots aizbildinājums. — Es... Nu... Man bija attaisījusies kurpju aukla, un tad... tad es to aizsēju!

Meitene vērās Brēzelzamas jaunkundzē ar pārspīlēti laipnu smaidu.

Bibliotekāri šis vienkāršais izskaidrojums bija pilnīgi izsitis no sliedēm. Viņa pārsteigta paskatījās Laurai sejā, tad pievērsās viņas kurpēm un visbeidzot atkal meitenes sejai. — Nu tā! — viņa neskanīgi noteica, pagriezās un devās atpakaļ savā vietā.

Lielais pulksteņa rādītājs noklakšķēdams apstājās uz divpadsmitiem.

— Viss! — Amālija Brēzelzama sacīja. — Slēdzam ciet.

Kaja vīlusies saviebās. Viņa, galvu grozīdama, skatījās uz abiem atradumiem, ko Laura bija nolikusi uz sava rakstāmgalda.

— Un vairāk neko tu neatradi?

Laura gandrīz rezignēti paraustīja plecus. — Diemžēl nekā vairāk slēptuvē nebija.

— Ko tu īsti biji cerējusi atrast? — Lūkass vaicāja un pētoši viņā paskatījās. Viņam atkal pierē bija iegriezusies dziļā rieva.

— Hmm, — Laura novilka un pārsteigta paskatījās brālī.

— Kāpēc tu tā jautā?

— Vienkārši — ru man nevarēsi iestāstīt, ka visus šos manevrus, lai novirzītu Brēzelzamas uzmanību, sarīkoji par baltu velti. Tev vajadzēja būt konkrētam iemeslam — un to es tagad gribētu uzzināt, Laura.

Laura vilcinājās. Viņa piepūta vaigus un tad skali izpūta gaisu.

— Ak! Tas bija... tas viss bija... tikai tēta dēļ!

— Tēta dēļ? — Grumba Lūkasa pierē kļuva vēl nieciņu dziļāka.

— Jā. Viņš... viņš man vienreiz teica, ka bibliotēkā esot slepena slēptuve. To es arī gribēju atrast, jo... jo es nodomāju, ka tur varētu būt kāda norāde. Piemēram, kur viņš varētu atrasties vai tamlīdzīgi.

— Nopietni? — Lūkass sacīja, balsī atskanot šaubām. — Un tas tev ienāca prārā tieši tagad? Gandrīz gadu pēc tam, kad viņš pazuda?

— Kāpēc ne?

Laura mēģināja uzburt nevainīgu smaidiņu. Taču Lūkasu tik viegli nevarēja apvest ap stūri. Viņš uzmeta Kajai jautājošu skatienu. Bija skaidri manāms, ka arī viņa Laurai neticēja ne vārda.

Lūkass no jauna pagriezās pret māsu un noskaities viņā palūkojās. — Nu vienreiz pietiek, Laura! Beidz mūs turēt par muļķiem! Izstāsti beidzot, par ko ir runa!

Laura īsti nezināja, ko darīt. Skatiens nedroši klaiņāja no brāļa pie Kajas un rad atkal arpakaļ. Abi acīm redzami bija sabozušies. Vienlaikus Laura varēja viņu sejās izlasīt neizteiktu lūgumu: uzticies taču mums, Laura! Tomēr neviens no abiem neteica ne vārda. Varēja tikai dzirdēt, kā uz Kajas naktsskapīša tikšķēja pulkstenis, un no ārienes, no basketbola laukuma, skanēja klusināts spēles troksnis. Laura smagajā klusumā apbēdināta vērās rakstāmgaldā.

— Tā arī ir, kā es jums teicu, — viņa tik tikko dzirdami nočukstēja. — Kādēļ jūs man neticat?

Viņa paņēma akmens šķembu un aplūkoja uz gludās puses iegravēto zīmējumu. Ja vien viņa nemaldījās, runa bija par gabaliņu no ciļņa, kas atainoja divus bruņiniekus uz viena zirga, tos lokā ietvēra uzraksts svešā valodā. Uz akmens tomēr varēja sazīmēt rikai ciļņa augšdaļu, bruņiniekus līdz jostasvietai un zirga galvu. Trūka dzīvnieka ķermeņa un kāju, kā arī uzraksta apakšējā pusloka.

Laura piemiedza acis un lūkoja atšifrēt svešādos vārdus. Tomēr tas neizdevās. Burti nesarindojās nekādā jēgā. Katrā ziņā ne tādā, kas viņai būtu saprotama. Viņa pacēla akmens šķembu pret brāli:

— Vai tas ir latīniski?

Lūkass, ne vārdu neteicis, izņēma šķembu viņai no rokas un pamatīgi nopētīja gravējumu. — Vai jums ir palielināmais stikls? — viņš pajautāja, nenovērsdams skatienu no ciļņa.

Kaja atrāva rakstāmgalda atvilktni, izņēma lupu un pasniedza Lūkasam.

Zēns pacēla palielināmo stiklu virs akmens un aplūkoja uzrakstu tuvāk. Atbildi viņš sniedza tikai pēc kāda laiciņa. — Pilnīgi iespējams, ka tas ir latīņu valodā. Iespējams, ka tas ir sena zīmoga nospiedums, taču pilnīgi droši es to nevaru apgalvot. Lai to darītu, man vajadzētu vēl mazliet paskatīties materiālus.

Laura pamāja, un Lūkass ieslidināja atlūzu bikšu kabatā.

Kaja atlika lupu atpakaļ atvilktnē un, krēslam nobrakšķot, apsēdās pie rakstāmgalda. Viņa pašūpoja galvu, būdama nepārprotami sanervozējusies. — Kaut kāds vājprāts! Visa jezga tikai viena veca akmens un apšmurkātas pudeles dēļ! Varbūt tur vispār nekā nav iekšā!

Viņa paķēra pudelīti un izvilka korķi. Tad piemiedza kreiso aci, pielika kakliņu pie labās un ieskatījās iekšā. — Neko neredz!

Kaja pagrieza pudelītes kakliņu uz leju. Ārā ncizlija ne piliens.

— Vai es neteicu? — Viņa vīlusies iespieda Laurai rokā pudelīti ar visu korķi. — To tu vari izmest stikla atkritumu konteinerā! Vairāk jēgas no tās nebūs.

Arī Laura bija jūtami neapmierināta ar pasākuma rezultātu. Viņa gribēja pudelīti no jauna aizkorķēt, kad no tās iekšpuses atskanēja neparasta skaņa. Izklausījās pēc klusas, sirsnīgas žāvāšanās. Meitene izbijās, žigli uzlika pudelīti uz rakstāmgalda un atkāpās soli atpakaļ.

Tā taču nevarēja būt, vai ne?

Necilā pudelīte piepeši tik tikko manāmi sašūpojās, atskanēja viegla šņākoņa, un tad no šaurā kakliņa izkāpa dūmi. Balta migla! Tā plūda laukā arvien vairāk un vairāk, veidojot virs atvēruma mazu mākonīti, kas auga lielāks un lielāks, līdz migla sniedzās gandrīz vai līdz griestiem.

Laura lielām acīm skatījās uz necaurredzamo balto mākoni. Lūkass stāvēja viņai cieši līdzās. Arī viņš bija apmulsis un aizrautīgi vēroja dīvaino ainu. Taču Kaja bija steigšus pielēkusi no krēsla, patvērusies gultā un ierāvusies tās tālākajā kaktiņā. Viņas sejā bija jaušams izbīlis. Šķita, ka šis atgadījums viņai neliekas pārāk atzīstams.

Tad no miglas atskanēja aizsmakusi, čukstoša balss. Tā dīvainā kārtā nemitīgi mainīja skaļumu un augstumu. Taču izteiksmes veids bija vēl krietni neparastāks.

— Ko vēlaties no manis, kundze — no manis, kundze? — balss vaicāja, un radās iespaids, it kā vienlaikus runātu arī atbalss.

Laura uzmeta Lūkasam pārsteigtu skatienu, bet viņa sejā parādījās tikai neziņa.

— Ēēē... Kas... kas tu esi? — viņa klusām jautāja.

— Mans vārds ir Dūmākonis, esmu Čukstošā migla — Čukstošā migla!

Lauras sejā parādījās prieka atblāzma, bet tad viņu atkal pārņēma nopietnība. — Čukstošā migla? — viņa atkārtoja, raukdama pieri.

— Tā ir — tā ir! — miglā nočukstēja aizsmakusi balss. Tā skanēja pazemīgi. Gandrīz vai pakalpīgi.

— Un kas tas ir — čukstošā migla?

— Mēs, čukstošās miglas, pastāvam jau kopš laiku pirmsākumiem — kopš laiku pirmsākumiem. Mēs allaž esam sava kunga un pavēlnieka kalpībā — kalpībā, lai kad arī mūs celtu no snaudas — celtu no snaudas. Ko varu darīt jūsu labā, kundze, — jūsu labā, kundze?

Laura bija apmulsusi. Viņa paskatījās brālī, bet arī viņš rikai paraustīja plecus. Kaja tikai aši papurināja galvu. Viņa vēl joprojām izskatījās visai nobijusies.

Tad Laurai kaut kas ienāca prātā. Viņa līksmi paraudzījās miglas mākonī. — Varbūt vari man pateikt, kur atrodas Apskaidrības kauss?

Atbilde nāca nevilcinoties. — Lūdzu piedošanu, kundze, bet to es diemžēl nezinu — diemžēl nezinu.

— Nē? — Lauras sejā izdzisa cerīgais smaids.

— Nē! — migla atčukstēja. — Vai jums būtu vēl kāda vēlme, kundze — vēl kāda vēlme?

— Hmm, — Laura apjukusi stostījās. Tad viņa papurināja galvu. — Nē. Bet izbeidziet mani saukt par kundzi!

— Ja tāda ir jūsu vēlme — jūsu vēlme, — nočukstēja migla.

— Tad es došos atpakaļ, kundze — došos atpakaļ.

No mākoņa atskanēja skaļas žāvas. Vēlreiz bija dzirdama klusa šņākoņa, un čukstošā migla atkal pazuda pudelē. Gandrīz vai likās, ka pudelīte to ir iesūkusi atpakaļ. Pagāja tikai daži mirkļi, un tad no Dūmākoņa vairs nebija ne vēsts. Toties pudelītes iekšpusē atskanēja krākšana. Skaidri dzirdama krākšana, kas apklusa rikai tad, kad Laura aizkorķēja pudeles kakliņu.

Lūkass izbrīnīts nošūpoja galvu un izskatījās apjucis. Tad paspēra soli uz māsas pusi. Viņa seja bija pārvērtusies par vienu vienīgu pārmetumu, un grumba pierē bija ievilkusies tik dziļi kā vēl nekad. — Man šķiet, ka tagad tu mums patiešām būtu paskaidrojumu parādā, Laura! Kas te īsti notiek?

Arī Kaja knaši iztrausās no gultas, pienāca pie Lauras un apveltīja viņu ar sabozušos skatienu. — Lūkasam taisnība, izstāsti beidzot, kas te notiek!

Laura vēl vilcinājās, ber tad atskārta, ka citas iespējas nav. Rūs vien beidzot viņiem jāatklāj lielais noslēpums, viņai ienāca prātā, citādi mūsu draudzība būs vējā!

— Nu labi, tad klausieties.

Tai pašā mirklī kāds klauvēja pie durvīm.

Laura pārsteigta pagriezās. — Jā?

Durvis atvērās, un istabā ienāca Magda. Ieraudzījusi trīs draugus, viņa pārsteigta pievērsās Kajai. — Vai es atnācu pārāk agri? — viņa vaicāja. — Es domāju, mēs norunājām uzspēlēt “Kapeņu jātnieku”, kad Laura būs paukošanas treniņā?

Laura paskatījās pulkstenī uz Kajas naktsskapīša. — Ak kungs, tūlīt būs seši! Man pēdējais laiks.

Viņa aši atrāva skapja durvis un izvilka sporta somu. Kad viņa grasījās paķert paukošanas masku un floreti, Lūkass māsu satvēra aiz rokas un pārmetoši paskatījās acīs.

— Beidz! — viņš teica. — Tagad tu nevari tā vienkārši aizrīties!

Laura iekoda lūpā. Kā tad, viņa nodomāja. Protams, viņam ir taisnība. Nevaru tagad pamest viņu un Kaju, neko nepaskaidrojot.

Viņa pievērsās Magdai. — Vai vari man izlīdzēt?

Magda nogaidoši paraustīja plecus. — Atkarīgs, kādā lietā.

— Vai ru nevarētu aiziet līdz Persijam uz sporta zāli un pateikt, ka būšu piecpadsmit minūtes vēlāk?

— Ko? — Magda noprasīja, izskatīdamās tik sašutusi, it kā Laura viņai būtu lūgusi mesties ledainā ūdenī. — Kā tu to iedomājies, johaidī? Ārā ir mežonīgi auksts, es taču galīgi nosalšu!

Tas nebija tikai aizbildinājums. Bija krietni piesalis, un Magdai mugurā bija rikai plāns džemperītis. Viņai vajadzēja apvilkt ko siltāku, lai ietu pie Persija.

— Uzvelc vienkārši virsū manu vējjaku! — Laura ierosināja.

Magda paskatījās uz Lauras sarkano, stepēto vējjaku, kas karājās pie skapja uz vadža. Tad viņa jautājoši pavērās Kajā.

Kaja viņai uzmundrinoši pamāja un teica: — Lūdzu, Magda, mums vēl par šo to jāizskaidrojas!

Kaut arī Magdai īsti nenesās prāts doties ārā aukstumā, viņa ļāvās pārliecināties. — Labs ir! — viņa sacīja, bet balsī neskanēja diez kāda sajūsma. Viņa uzvilka vējjaku un devās uz durvīm.

— Atā!

Kad Magda bija izgājusi no istabas, Laura sāka stāstīt. Viņa atklāja draugiem lielo noslēpumu par to, kas satur kopā mūsu pasauli un saista Zemi ar Avanterru, vecāko no senajām planētām. Viņa izstāstīja par Gaismas glabātāju un Tumsas hercogu, par gaismas karotājiem un tumsas valdniekiem, par sargātājiem un tumsas piekritējiem, par mūžīgo cīņu, kas valda starp labo un ļauno, un par īpašo uzdevumu, kas lemts tieši viņai.

Kopš bija nolaidusies tumsa, Alariks jau varēja saost Sēra purvu. Ar katru ponija sperto soli smirdoņa pēc puvušām olām kļuva stiprāka. Ieročnesējs virzījās uz priekšu pa šauru taciņu, kas veda cauri mitrām lankām un kļuva arvien dūksnaināka. Bērītis bija izmircis sviedros un piepūlē sprauslāja. Viņš gāja soļiem. Pakaviem nolaižoties uz dubļainās zemes, tā ikreiz nožļurkstēja.

Kad Alarikam aiz muguras bija palicis vītolu un alkšņu puduris, viņš apturēja poniju. Sēra purvs gulēja tieši priekšā. No smirdoņas vai elpa aizcirtās. Sēra tvaiku un indīgo gāzu mākonis, kas kā drauds bija nogūlis virs purva, vizēja tumsā netīri iedzeltens.

Piepeši Alarikam šķita, ka tālumā pavīd maza gaismiņa. Varbūt purvā kāds bija? Tomēr tai pašā mirklī noslēpumainā uguntiņa izzuda, lai pēc brīža parādītos citā vietā.

Alarikam noskrēja šermuļi pār kauliem, jo viņš zināja, kas slēpjas aiz šīs malduguns. Tie bija purva gari, kas ikvienu, kurš bija iekļuvis viņu valstībā, kāroja novirzīt no īstās takas un ievest maldu ceļos. Tiem nabadziņiem, kas padevās gaismas zīmju vilinājumam, tas nozīmēja drošu nāvi. Taču Alariks gan netaisījās iekrist purva garu blēdīgajās lamatās, beigu beigās Silvāns viņu bija gana brīdinājis.

Ieročnesējs samiedza acis, meklēdams kroplo sēru vītolu, par kuru bija stāstījis meža skrējējs. Tur sākās vienīgā taka, kas droši veda caur purvu. Beidzot zēns ieraudzīja šo koku. Viņš to pazina uzreiz, jo zibens spēriens bija pāršķēlis stumbru divās daļās. Viena puse bija nokaltusi un atmirusi, taču otra zēla, it kā nekas nebūtu noticis, dzīdama zaļoksnas atvases un sulīgas lapas.

Alariks izkāpa no segliem un piesēja poniju pie alkšņa. Viņš raudzījās, lai bērītim būtu gana daudz vietas, lai tas varētu paganīties un atpūsties no jājiena mocībām, kamēr zēns pats dotos uz Tumsas cietoksni. Viņš noglaudīja zirdziņa sapinkājušās krēpes un paplikšķināja tam pa kaklu. — Paliec sveiks, bērīt!

Ponijs pacēla galvu, divreiz nosprauslājās un noraudzījās pakaļ ieročnesējam, kurš piesardzīgiem soļiem devās pie sēru vītola. Tā zari nokarājās līdz pat zemei, veidodami jumtu no lapām un zariem.

Alariks apstājās pie resnā stumbra un prātodams pārlaida ar plaukstu pār raupjo mizu, it kā gribēdams pēdējoreiz pirms došanās purvā gūt stingru atbalstu. Kodīgā smaka kļuva tik neizturama, ka Alariks no kabatas izvilka drāniņu un aizlika priekšā mutei un degunam, lai pasargātu sevi. Viņš apgāja apkārt kokam, skatienu pievērsis zemei.

Pāreja no cietzemes uz dūksnāju gandrīz vai nebija jūtama. Zeme bija apaugusi bieziem grīšļiem un zalkšu sūrenēm, pa starpu zaļoja purva retēji, spilves un doņi. Alariks uzmanīgi spēra uz priekšu labo kāju — un līdz pat potītei iegrima brūnajā zaņķī, ko saskatīt traucēja augi.

Alariks izvilka kāju un nedroši pavērās visapkārt. Ausīs no visām pusēm bez mitas skanēja izplūstošo gāzu burbuļošana. Tālumā kurkstēja purva varde.

“Vieta, kur purvā sākas taka, ir iezīmēta ar diviem laukakmeņiem, kas uzlikti viens virs otra,” Alarikam bija stāstījis Silvāns. “No turienes vajag turēties uz dienvidiem vien, līdz nonāk līdz vientuļam purva bērzam.”

Alariks tūdaļ pat atrada akmeņus. Pamatne aiz tiem ne ar ko neatšķīrās no pārējā apvidus. Nekas neliecināja, ka tā spēj noturēt cilvēku. Tieši pretēji, vieta aiz laukakmeņiem izskatījās īpaši slapja. Varbūt atmiņa bija viņu piemānījusi un taka sākās citā vietā? Varbūt laukakmeņi viņu ievedīs drošā pazušanā?

Alariks vilcinājās, taču viņam nebija izvēles. Vai nu atmiņa nevīla — tad pavērās iespēja tikt Tumsas cietoksnī. Vai arī tā bija kļūdījusies — un tad viņš Avanterras bojāeju vairs nepiedzīvos.

Zēns dziļi ieelpoja cauri auduma gabalam un spēra soli nezināmajā.

Pār Rāvenšteinas pili bija nolaidusies dziļa tumsa, kaut gan vēl nebija seši vakarā. Sniega vēl joprojām nebija, tomēr varēja skaidri manīt, ka ziema arvien vairāk bija pārņēmusi zemi savā varā. Bija ļoti auksts, temperatūra svārstījās ap nulli, un gaisā bija jaušams nepatīkams mitrums. Ap pils ēku bija savilkusies bieza dūmaka, un pa parku klejoja biezi miglas vāli. Pelēcīgā blīva ieskāva kokus un krūmus, tā ka bija jaušamas tikai to aprises. Piepeši starp tiem iznira neskaidrs, sarkans plankums, kas lēnām pārvietojās.

Tā bija Magda, kas sapīkusi mēroja ceļu caur parku uz sporta zāli. Viņa jau labu laiku nožēloja, ka bija ļāvusi sevi pierunāt uzņemties vēstneses lomu. Kaut arī Lauras vējjakai bija bieza, silta odere, aukstums vilka līdz pat kaulam. Viņa bija dziļi pār acīm uzvilkusi kapuci, taču sals vienalga koda ausīs, sāpīgi durstīdams arī vaigus.

Nekad vairs neielaidīšos tādos pasākumos, viņa sev nozvērējās. Pēdējā reize, kad esmu tik aptaurēta!

Pilnīgi negaidīti no miglas iznira akmens pieminekļa aprises. Nežēlīgā bruņinieka statuja izdalījās dūmakā kā briesmīgs nezvērs. Magda mazliet sarāvās un ievīstījās dziļāk vējjakā.

Piemineklis nupat bija palicis aiz viņas, kad meitene aiz muguras izdzirda savādu troksni. Sņirkstoņa. It kā ar vienu raupju akmeni vilktu pa otru. Nejēdzīgās skaņas Magdai uzdzina zosādu, un galvas āda nepatīkami iekņudējās. Viņa apstājās un pagriezās.

Paraudzījusies uz pieminekli, viņa ievēroja, ka kaut kas nav kārtībā. Miglas dēļ gan skaidri nevarēja pateikt, kas īsti nebija lāgā, jo saskatīt varēja tikai tā kontūras. Bet tad dūmakas plīvurs mazliet pacēlās, un Magdu sagrāba šausmas — Nežēlīgais bruņinieks bija pazudis no zirga muguras. Akmens dzīvnieks viens bez jātnieka stāvēja parkā!

Meitene stāvēja kā sasalusi un neticēja savām acīm.

Nē.' Kā tas varēja būt?

Tur! Atkal jau šī skaņa — akmens, kas beržas pret akmeni. Čirkstoša grants, smagi soļi, kas nenovēršami nāca arvien tuvāk un tuvāk. Tuvāk un tuvāk.

Tie jau bija pienākuši blakus Magdai. Bailēs trīcēdama, meitene pagriezās uz to pusi — un ieskatījās briesmonim tieši sejā. Viņai taisni priekšā parādījās Nežēlīgais bruņinieks, nekustīgi raudzīdamies dzedrām acīm. Pie sāniem šūpojās Pauršķaidis, viņa varenais zobens. Paceļoties akmens rokai, no jauna atskanēja baismīgā šņirkstoņa.

Magdas spalgos šausmu kliedzienus varēja dzirdēt visā parkā. Bet tad tie piepeši apklusa. It kā tos kāds būtu pārcirtis tieši gaisā.

Istabā bija dzirdama tikai pulksteņa tikšķēšana, citādi viss bija klusu. Kaja, ne vārda neteikdama, sēdēja gultā un neticīgi lūkojās Laurā. Izskatījās, ka viņa īsti neaptver, ko draudzene nule bija pastāstījusi. Viņa arvien purināja galvu, it kā gribēdama pārliecināties, ka nesapņo. Visbeidzot paņēma no rakstāmgalda atvilktnes šokolādes plāksnīti, nolauza gabaliņu un mehāniski iebāza to mutē.

Lūkass ar muguru bija atzvēlies pret Lauras skapi, pieri saraucis grumbās un pats iegrimis dziļās pārdomās.

Visbeidzot Kaja pārtrauca klusumu. Viņa pievērsās Laurai, kura sēdēja uz krēsla pie sava rakstāmgalda un lauzīja galvu. — Tad Gaismas glabātājam patiešām jāmirst, ja tu neatradīsi to kausu?

Laura pacēla galvu un nopietni paskatījās draudzenē. — Jā. Un profesoram Austrumam arī. Viņu abu liktenis ir nesaraujami saistīts vienam ar otru. Viņus var glābt tikai dzīvības ūdens. Slikti tikai tas, ka laika kļūst arvien mazāk. Man atlikušas tikai dažas dienas, lai atrastu Apskaidrības kausu.

— Kāpēc tad tā?

— Tāpēc, ka kausu vēl vajag nogādāt atpakaļ uz Avanterru. Taču to var nodot tikai pa burvju vārtiem, kas mūsu pasauli savieno ar Avanterru.

— Nu un tad? Kur tad ir problēma? — Kajas mutē atkal pazuda gabals šokolādes.

— Pavisam vienkārši — burvju vārti atveras tikai lielo saulgriežu svētku naktīs. No saulrieta līdz saullēktam. Nākamie būs ziemas saulgrieži divdesmit pirmajā decembrī. Pēc tam vārti atkal aizvērsies, un līdz pat Lieldienu svētkiem martā neviens nevarēs nokļūt Avanterrā — un otrādi. Taču līdz tam laikam Gaismas glabātājs droši vien jau būs miris. Un profesors Austrums arī.

Kaja pārstāja ēst. Acīmredzot viņai beidzot bija ataususi gaisma, cik bīstams ir stāvoklis.

Mazajā internāta istabiņā valdīja klusums, un sekundes krita kā lāses.

— Teorētiski tas ir visnotaļ iespējams, — beidzot izteicās Lūkass.

Māsa pārsteigta viņā paskatījās. — Kas tad?

— Tas, ka eksistē Avanterra un ka var doties sapņu ceļojumos — saskaņā ar modernās fizikas atziņām, ja nemaldos, abas šīs lietas ir visnotaļ iespējamas. Atceros, es lasīju vienu Stīvena Houkinga pētījumu, viņš uzskatīja, ka paralēli var pastāvēt pat desmit visumi, līdz ar to arī pagātne un tagadne var vienlaikus...

— Lūkas! — Laura viņu skarbi pārtrauca. — Man nav vajadzīgi tavi zinātniskie skaidrojumi! Un nepavisam ne tava Houdingbumsa, vai kā viņu tur sauca, viedokļi! Es arī tāpat zinu, ka tā ir taisnība! Esmu to pati piedzīvojusi, vai saproti?

— Labi jau, labi! — Lūkass aizstāvējās. — Es jau arī to neapšaubu. Es tikai meklēju racionālu izskaidrojumu šiem — kā tev pašai nāksies atzīt — neparastajiem fenomeniem!

— Feno — kas? — Kaja viņā palūkojās, saraukusi degunu.

— Fenomeniem, trūcīgais koeficient, — Lūkass pacietīgi skaidroja. — Tā sauc parādības, ko iespējams uztvert ar jutekļiem. — Te nu viņš tomēr nevarēja palaist garām izdevību patēlot profesoru. — Un, ja nu tas tevi interesē: fenomenoloģija apraksta ar jutekļiem uztveramas parādības, taču fenomenālisms māca, ka visas lietas var aprakstīt tikai tā, kā tās ir izzinātas.

— Ak tā? — Kaja novilka un aizkaitināta nobolīja acis.

Lūkass izlikās, it kā to nebūtu ievērojis, un pievērsās māsai.

— Kāpēc tu esi tik droša, ka melnie jātnieki tēti aizvilkuši sev līdzi uz Avanterru?

— Tas taču skaidrs kā diena, Lūkas. Iespējams, viņš bija redzējis, kur rika noslēpts kauss. Tāpēc vajadzēja nodrošināt, lai viņš nevienam neizpaustu slēptuvi. Turklāt bija jānovērš iespēja, ka viņš mani apmācītu par sargātāju. Parasti tieši vecāki vienmēr rūpējas par mācībām un audzināšanu.

— Un kāpēc viņu vienkārši ne...

Lūkass apklusa, jo neuzdrošinājās izrunāt baiso vārdu. Bet tad tomēr saņēmās: — Kāpēc viņu vienkārši nenogalināja? — viņš aizsmacis nočukstēja.

Laura norīstījās. — Protams, es sev uzdevu tādu pašu jautājumu. Profesors Austrums ir cieši pārliecināts, ka viņu vēlas izmantot kā ķīlnieku. Vismaz to viņš man pastāstīja, kad vēl bija pie samaņas. Viņi tur tēti gūstā — gadījumam, ja es tomēr atrastu kausu un varētu izglābt Gaismas glabātāju.

— Cerams, ka viņam ir taisnība, — Lūkass neskanīgi noteica. Tad viņš enerģiski sapurināja galvu. — Sajella teiks, ka mēs esam jukuši, ja mēs viņai to izstāstīsim!

— Taisnība! — Laura atbildēja. — Un tāpēc mēs viņai labāk nemaz neteiksim! — Viņa paskatījās pulkstenī. Bija jau gandrīz pusseptiņi. — Nu gan man patiešām jāiet!

Viņa steigšus savāca savas paukošanas mantas. Piepeši viņai kas iekrita prātā. Viņa pagriezās un jautājoši paskatījās Kajā:

— Nesaprotu, kur palikusi Magda.

— Nav ne jausmas, — Kaja atteica. — Varbūt viņai pārgāja patika uz datorspēlēm?

— Var jau būt. — Laura sarauca pieri. — Bet tad viņa vismaz varēja atnest atpakaļ manu vējjaku, vai ne?

Kad Laura ienāca sporta zālē, Persijs Valjants jau grasījās doties prom. Viņš izskatījās saīdzis un noskaities. Ieraugot Lauru, viņš nebūt neatplauka. Gluži pretēji.

Kas viņam uznācis, Laura pārsteigta sev vaicāja un draudzīgi viņam uzsmaidīja. — Sveiks, Persij!

Fizkultūras skolotājs neatmaiga. — Lūk, tad jau vēl notiek brrīnumi, kā mēdz sacīt dzejnieki! — viņš ironizēja. — Tu arri te vēl parradījies? Un es jau cerreju, ka tava sabiedrrība man šodien tiks aiztaupīta!

Viņš nudien bija saērcināts. Un ne pa jokam.

Bet kādēļ gan?

— Ak kungs, Persij! Tikai tāpēc, ka es atnācu drusciņ vēlāk, nekā teica Magda, tev jau nav uzreiz jāpiktojas. Un mēs patrenēsimies mazliet ilgāk, labi?! — Laura mēģināja pieglaimoties.

— Sodēn ilgāk nebūs iespējams! Un nekada Magda man neko nav teikusi!

— Ko? — Laura bija apjukusi. — Atkārto, lūdzu.

— Nekada Magda man neko nav teikusī, — viņš atkārtoja.

— Vai tas tik grrūtī saprrotāms?

Laura jutās kā zibens ķerta. Viņa izlaida no rokām sporta somu un neticīgi pavērās Persijā. — Vai Magda tev neko nepavēstīja?

Persijs papurināja galvu. — Nē. Viņa man neparradījā godu, ierrazdamās — tāpat kā tu!

Laura izbailēs tvēra pēc gaisa. Tad viņa aizsedza ar plaukstām seju. Prātā ienāca šausmīga doma: Magdai būs kaut Irns noticis!

— Ātrāk, Persij, ātrāk! — viņa panikā iesaucās. — Mums jā-atrod Magda.

19. nodaļa MĪKLAINS UZBRUKUMS

MIgla hija tapusi caurspīdīgāka. Toties tagad bija kārtīgi satumsis. Tumšs kā nēģera vēderā. Cauri biezajai mākoņu segai nespēja izlauzties ne mēness, ne zvaigznes, un ne-daudzās lampas parkā bija izvietotas tik tālu cita no citas, ka plašas teritorijas bija iegrimušas pilnīgā tumsā.

Par laimi, Persijs nebija kritis tādā panikā kā Laura. Iekams viņi devās meklēt Magdu, viņš meiteni nomierināja un vispirms sadabūja kabatas lukturīšus. To gaisma šķēla tumsu kā kvēlojoši stari, un Laura un skolotājs, turēdamies nelielā attālumā viens no otra, staigāja pa parku, rūpīgi pārmeklēdami ceļu, kas no sporta zāles veda uz internāta ēku.

Viņi paskatījās aiz kokiem, pārmeklēja krūmus ceļmalā, visu laiku saukdami Magdu.

Tomēr viņiem neviens neatbildēja, un no meitenes nebija jaušamas nekādas pēdas.

No tumsas iznira akmens bruņinieka statuja. Lauru atkal pārņēma tā pati stindzinošā sajūta, kas radās ikreiz, to ieraugot. Viņa apstājās un lēnām pārlaida kabatas lukturīša staru pār pieminekli. Gaismas kūlis pārslīdēja pār pelēko zirgu, aizrāpās pār iespaidīgo jātnieka stāvu un apstājās pie bruņinieka granīta sejas. Te Reimārs fon Rāvenšteins piemiedza kreiso aci un draudīgi pamirkšķināja Laurai.

Laura šausmās spalgi iekliedzās, un lukturītis izkrita viņai no rokas.

Persijs tūliņ pat steidzās pie viņas. — Kas noticis, Laura?

Meitene drebēja, nekustīgi lūkodamās statujā. — Tas... tas... bruņinieks! — viņa stostījās.

— Kas tad irr?

— Viņš... viņš... man pamirkšķināja!

— Vai brruņinieks? — Persijs šaubīdamies apvaicājās, pacēla lukturīti un domīgi nopētīja Lauru. Tad pavērsa gaismas staru pret Nežēlīgā bruņinieka seju.

Laura redzēja, ka laikam bija maldījusies — Reimāra fon Rāvenšteinā ļaunais skatiens gluži nekustīgi vērās nezināmās tālēs. Seja bija sastingusi. Nepakustējās neviens muskulis, neno-trīsēja lūpa, nebija nekā. Un, protams, viņš arī nemirkšķināja.

Kā gan lai viņš to darītu

— Nāc, — Persijs sacīja un uzmanīgi vilka Lauru projām.

— Meklēsim tālāk.

Viņi atstāja aiz muguras apaļo laukumiņu un devās pa ceļu, kas pāri pils aizsarggrāvim veda uz internāta ēku. Paspērusi dažus soļus, Laura vēlreiz pagriezās un iespīdināja gaismas staru bruņiniekam sejā. Taču tā izskatījās tikpat pārakmeņojusies un ļauna kā kopš laika gala. Tajā nekas nebija mainījies.

Noteikti būšu maldījusies, Laura nodomāja.

— Magda! Maagda! — Fizkultūras skolotāja skaļie saucieni vinu izrāva no domām.

>

Viņi bija tikuši līdz pils aizsarggrāvim un uzkāpa uz šaurā koka tiltiņa, kas veda tam pāri. Dēļi iečīkstējās, viņiem dodoties uz otru pusi. Laura pārliecās pār tiltiņa margām un izgaismoja grāvi, kas šeit varēja būt četrus vai piecus metrus dziļš. No tā pacēlās trūdu dvaka. Grāvja dibenu sedza bieza lapu kārta. Tās šeit bija sapūtušas rudens vētras, un nu lapas lēnām trunēja. Piepeši gaismas kūlis apspīdēja kaut ko sarkanu.

Laura pārliecās vēl vairāk pāri margām, pavērsa staru tieši uz sarkano plankumu un ieskatījās dziļumā.

— Magda! — viņa izmisusi iekliedzās. — Ak tu mūžs, Magda!

— Tad viņa metās skriet, un Persijs viņai sekoja.

Pils aizsarggrāvim mala bija gandrīz vertikāla. Turēdamies aiz krūmiem un saknēm, viņi abi norāpās lejā. Kad puse augstuma bija pievārēta, Laura piepeši zaudēja atbalstu un paslīdēja. Viņa iekliedzās, pirksti izmisīgi lūkoja kaut kur ieķerties. Tomēr tie satvēra vienīgi tukšumu, un Laura, nesamazinot ātrumu, nošļūca lejā pa nogāzi. Par laimi, kritiena spēku mazināja lapu kaudze, tā ka meitene tikai viegli saskrambāja rokas.

Magda gulēja grāvja dibenā. Kreisā kāja zem ceļa bija saliekta dīvainā leņķī. Tā acīmredzot bija lauzta.

Laura un Persijs noraizējušies noliecās pār ievainoto meiteni. Magda bija dzīva un pie samaņas. Viņa vaidēja un ar pūlēm ievilka elpu. Uz pieres spēcīgi asiņoja plēsta brūce, un no mutes kaktiņa stiepās asiņu stīdziņa. Bālās lūpas drebēja, un Magdas skatienā bija lasāmas bailes.

Lielas bailes.

Laura viņai maigi noglāstīja matus un mēģināja nomierināt.

— Nebaidies, Magda, — viņa čukstēja. — Gan viss būs labi.

Magda samocīti pasmaidīja. Taču tūliņ pat viņas sejas vaibstos atkal iegūla šausmu izteiksme. Viņa noteikti bija piedzīvojusi ko briesmīgu. Meitene pavēra lūpas un kaut ko sacīja. Laura nespēja saprast. Viņa pieliecās tuvāk un turēja ausi pie Magdas lūpām.

— Bruņinieks... — meitene ar pūlēm izdvesa, — viņš... viņš —

Magda iegārdzās, un no mutes izlija asiņu vilnis. Viņa ievai-

dējās, acu plakstiņi izmisīgi samirkšķinājās un aizvērās, galva noslīga uz sāniem.

— Vai viņa ir mirusi? — Laura nomāktā balsī pajautāja.

— Nē! Tikai zaudējusi samaņu. Taču viņai noteikti ir smagī ievainojumi. Mums jaizsauc atrra palidziba!

Zilās bākugunis izmirgoja cauri pils pagalmam, pārslīdēdamas pāri vecajiem ēkas mūriem un skolēnu bālajām sejām, rie bija sapulcējušies pagalmā. Sanākuši bariņos, viņi satraukti diskutēja. Vienlaikus viņi vēroja ātrās palīdzības sanitārus, kas nestuves ar bezsamaņā guļošo Magdu stiepa uz mašīnu, kura, motoram darbojoties, stāvēja pils pagalmā.

Magdai bija pārsieta galva, un līdzās nestuvēm soļoja vīrietis sarkandzeltenā flīsa jakā. Viņam uz muguras lieliem burtiem bija rakstīts “Ātrā palīdzība”. Viņš bija satvēris caurspīdīgu plastmasas pudeli, no kuras pa caurulīti Magdai rokā pilēja šķidrums. Sanitāri iecēla nestuves ātrās palīdzības mašīnā, un ārsts iekāpa līdzi. Pudeli viņš pakāra uz āķa, pārliecās pār Magdu, pavilka viņai uz augšu plakstiņus, ar kabatas lukturīti apgaismodams acis. Vairāk nekas nebija redzams, jo sanitāri aizvēra aizmugurējās durvis un iekāpa pie vadītāja. Pēc mirkļa iegaudojās sirēnas, un ātrā pālī-dzība aizdrāzās prom.

Kad sirēnas bija izskanējušas tālumā, skolēni vēl ilgi noraudzījās nopakaļ. Vēja ātrumā bija izplatījušās baumas: Magdai Snei-derei kāds bija uzbrucis un nogrūdis viņu no tilta pils aizsarggrāvī.

Bet kurš? Kurš gan pastrādātu tādu šausmu darbu?

Un galvenais — kāpēc?

Kuram gan bija motīvs šādai nežēlībai? Neviens nespēja tikt gudrs, kāpēc gan bija noticis šis noslēpumainais uzbrukums, un drīz vien sāka klīst vispārdrošākās versijas.

Atila Morduks sapīkušu seju staigāja starp rāvenšteiniešiem. Skaidrs kā diena, ka viņam nepatika, ka viņi ap šo laiku un tādā skaitā bija sapulcējušies pils pagalmā. — Tagad vienreiz izklīstiet! — viņš iekvekšķējās. —Nav ko te lūrēt! Laiks vakariņās! Taisieties nu!

Internāta audzēkņi negribīgi paklausīja saimniecības pārziņa rīkojumam. Purpinādami viņi devās atpakaļ uz pils ēku.

Tikai Laura, Lūkass un Kaja palika stāvam kopā ar Persiju Valjantu. Lūkass un Kaja bija satriekti, uzzinot par Magdas nelaimi. Turklāt Magdai, neraugoties uz visu ķezu, vēl bija paveicies. Vismaz Persijs bija tādās domās. Viņš bija cieši pārliecināts, ka kritiens būtu beidzies ar nāvi, ja vien to nebūtu slāpējusi biezā lapu kārta grāvja dibenā. Uz cietāka pamata Magda visādā ziņā būtu lauzusi sprandu.

Šausmīga doma!

Draugi mulsi klusēja. Kaja nedroši pavērās fizkultūras skolotajā. — Bet Magda taču izveseļosies, vai ne? — viņa vaicāja.

— Prrotams. Atrras palidzibas ārrrsts man lika galvu ķīlā, ka viņas savainojumi neesot bistamī dzivibai. Tomerr vajadzēšot gan krrietnu laiciņu, līdz viņa atkali būšot pie pilnas veselības.

Kaja atviegloti uzelpoja.

Laura vēl joprojām nebija gluži aptvērusi, kas īsti bija noticis. Un, protams, viņu nodarbināja tas pats jautājums, kas visus pārējos — kāpēc? Un kāpēc Magda? Kurš gan, ak debess, varēja viņai ko tādu nodarīt? Tomēr, lai kā viņa arī lauzīja galvu, atbilde neradās. Laura domīgi paskatījās Persijā.

— Viņa kaut ko murmināja par kādu bruņinieku, iekams zaudēja samaņu, un...

— Par bruņinieku? — Persijs viņu pārtrauca neparasti asā balsī un pārsteigts paskatījās.

— Jā. Ko viņa ar to būtu domājusi?

Skolotājs bija acīm redzami apjucis. — Nezinu. Nav ne jausmas. Bet — varrbut tu parrklausijies, Laura?

Taču Laura bija droša, ka bija dzirdējusi pareizi. Tikpat droša kā par to, ka Persijs viņiem kaut ko noklusēja. Viņam bija radušās aizdomas, kuras viņš negribēja izpaust.

Bet kāpēc gan?

Laura pagriezās pret Kaju un Lūkasu, neizlaizdama no acīm fizkultūras skolotāju. — Es vienkārši nesaprotu, kāpēc tas notika tieši ar Magdu. Un jūs?

Persijs tikai īsi paraustīja plecus, un Lūkass klusēja.

Kaja piepūta vaigus, sejā viņai iezīmējās neziņa. — Nav ne jausmas, — viņa sacīja.

Piepeši Lūkasa seja noskaidrojās. — Skaidrs! — viņš iesaucās.

— Vējjaka!

Laura nesaprata, ko viņš domāja. — Vējjaka?

Brālis enerģiski pamāja. — Protams! Tas taču ir loģiāli. Magda bija apvilkusi tavu vējjaku, tāpēc viņu sajauca ar tevi. Viņa augumā ir līdzīga tev, turklāt parkā ir diezgan tumšs.

Laura apstulbusi vērās brālī. Tas taču ir tikai pieņēmums, viņa nodomāja. Tomēr...

— Īstenībā es ap šo laiku vienmēr eju uz sporta zāli, — viņa domīgi sacīja.

— Eksakteniski! — Lūkass atteica. — Vēl viens pierādījums manai teorijai!

Persijs kaut ko pie sevis prātoja. Beigās viņš nopietni paskatījās Laurā. — Baidos, ka tavs brrālis trrapijis tieši desmitniekā. Šis brriesmīgais uzbrrukums bija pārredzēts tev, Laura, nevis Magdai!

Laura palika kā uz mutes sista. Ideja viņai likās tik baisa, ka šķita gandrīz vai nereāla. Viņai mazliet sametās nelabi.

Tā taču nevar būt taisnība!

Tomēr gandrīz vēl ļaunāk bija tas, ka viņas vietā tagad bija cietusi Magda. Turklāt viņai ar šo lietu nebija ne mazākā sakara!

Laura norīstījās. Vēršoties pie Persija, viņai acīs pavīdēja valgums. — Nabaga Magda, — viņa čukstēja. — Un tas viss tikai manis dēļ. Ja es viņai nebūtu lūgusi aiziet pabrīdināt tevi, tad...

— Beidz, Laura! — fizkultūras skolotājs viņu pārtrauca.

— Lūdzu, nevajag! Neļauj skumjām apēnot tavu sirrdi, jo uz taviem pleciem negulstas ne krripatīņa vainas!

Laura drudžaini pakratīja galvu. — Gulstas gan! — viņa spītīgi apgalvoja. — Man vajadzēja iedomāties, ka tumšie ir spējīgi uz visu! — Viņai acīs sakāpa asaras un ritēja pār vaigiem. — Tā ir tikai mana vaina, — viņa šņukstēja. — Un tagad par to jācieš Magdai. — Tad viņa novērsās un aizskrēja.

Lūkass noraizējies noskatījās pakaļ māsai. — Laura, pagaidi! — viņš iesaucās, grasīdamies viņai sekot.

Tomēr Persijs apturēja zēnu. — Nē, Lūkas. Laurai vienai jātiek skaidrribā arr sevi un visu notikušo! Dosim viņai mazliet laika un iesim tostarp vakarriņās!

Doktors Tumšickis un Rebeka Taksa plecu pie pleca stāvēja pie tumšās skolotāju istabas loga. Paslēpušies aiz aizkariem, viņi

klusēdami raudzījās pils pagalmā, kur Persijs Valjants, Lūkass un Kaja nesteidzīgiem soļiem devās uz internāta ēku.

Kvintusa Tumšicka acis bija samiegušās šaurās spraudziņās, tā ka melnās zīlītes gandrīz nebija redzamas. Vaigi viņam nervozi raustījās un žokļi sacirtās. Viņš bija nikns. Nikns līdz baltkvēlei,

,

Pi ep eši viņa elpa kļuva straujāka, mute pavērās ka zivij uz sauszemes un tvēra pēc gaisa. Viņš aši izvilka no bikšu kabatas mazu aerosola flakoniņu ar astmas zālēm un iepūta mute vienu devu. Kad lēkme bija pārgājusi un elpa atkal bija nomierinājusies, Tumšickis caururbjoši paskatījās Rebekā Taksā. pie velna, kā tas varēja notikt?! — viņš valdonīgā tonī iuzklupa matemātikas skolotājai, acīm iekvēlojoties elles sarkanumā

Taksa atrāvās atpakaļ. Kaut gan viņa jau neskaitāmas reizes bija redzējusi Kvintusa acis sarkani iedzalkstāmies niknumā un ugunīgā kvēle parasti neturējās ilgāk par pāris sekundēm, efekts allaž bij a šausminošs. Skolotāja ikreiz no jauna pārbijās. Tomēr tūdaļ pat viņa atkal savaldījās. Kā neganta čūska viņa atšņāca atpakaļ tasssstulbenis! Viņam paurī ir tikai akmeņi. Viņšš noteitkti tāss abass bija ssajauciss, citādi ess to nevaru izsskaidrot! Kvintuss Tumšickis kādu brīdi neteica ne vārda, bet tikai nenovērsdamies skatījās Rebekā Taksā. Sarkanās elles liesmas vina acīs bijanodzisušas. Zīlītes nemierīgi šaudījās, kamēr viņš saspringti domāja Pēc maza brītiņa viņš pavēra muti un ledaini noteica: — skaties. lai tu vienreiz savāktos, Rebeka. Vēl viena

klūda un varēsi personīgi atskaitīties Melnajam hercogam!

Nenogaidījis atbildi, viņš apcirtās uz papēža un neatvadījies devās uz durvīm.

R ebeka nekustīgi noraudzījās viņam pakaļ, sakniebusi lūpas ļaunā svītrā Piepeši viņas sprogas atdzīvojās. Tās savijās gredzenos un izlocījās kā čūskas, it kā skolotājai ap galvu ņudzētu krietns ducis mazu odzīšu Atskanēja ļauns šņāciens, kas tai pašā mirklī atkal apklusa Rebekas karmīnsarkanie mati tikai blāvi iemirdzejās, un viņa izgrūda klusu lāstu. Tad viņa sastinga, samiedza acis un domīgi raudzījās uz priekšu.

Rebekai Taksai, šķiet, bija radusies ideja. Sejā atspoguļojās triumfējošs smaids, un, iekams viņa bija pametusi skolotāju istabu, viņa klusi iešņācās: — Tu ssavam liktenim neizbēgssi, Laura Leandere! Ij neceri!

Laura sēdēja gultā un nodevās savām domām. Uz vaigiem bija asaru pēdas. Kā ieslodzīts dzīvnieks meitene šūpoja auguma augšdaļu šurp un turp. Viņai nepārtraukti bija jādomā par Magdu.

— Tas ir tik negodīgi, — viņa klusi murmināja. — Nolāpīts, tik negodīgi!

Izdzirdusi sev aiz muguras kādu noklepojamies, viņa sarāvās.

— Zinu, ka tas ir negodīgi, Laura, — Anna Leandere klusi noteica. — Bet vai tāpēc tu padosies?

Meitene apsviedās apkārt un pievērsa acis fotogrāfijai pie sienas, no kuras viņā ar liegu smaidu raudzījās māte. — Vai tu to vēlies, Laura?

Lauras sejā parādījās izmisums. Kāpēc mamma mani nesaprot, viņa nomocījusies domāja. Kāpēc gan?

— Es taču to nevaru izdarīt! — viņa žēlojās. — Esmu visu mēģinājusi, bet viss, ko daru, noiet greizi. Es saņemu sliktas atzīmes, Magdai manis dēļ jāliekas slimnīcā, bet kausu es tik un tā neesmu atradusi. Ne ziņas, ne miņas. Tas taču ir bezjēdzīgi!

Smaids Annas Leanderes sejā pazuda. Viņa raudzījās meitai acīs ārkārtīgi nopietni. — Vai tu tā domā? Tad varbūt arī tas bija bezjēdzīgi, ka es devos pa pareizo ceļu?

— Kā tu to domā, mammu?

— Varbūt es vēl būtu dzīva, ja būtu pretojusies savai nolemtībai, tā es to domāju, Laura!

— Kaut tu tā būtu darījusi! — Laura izmisusi sūrojās, un acīs viņai atkal sakāpa asaras. — Man tevis tik loti pietrūkst. Un tēta arī.

— Es zinu. Un man jūsu arī pietrūkst, Laura, — daudz vairāk, nekā tu varbūt iedomājies. Un tomēr es vēlreiz ietu to pašu ceļu. Vēl un vēlreiz!

To gan Laura īsti nesaprata. — Un kāpēc gan? Būtu taču daudz jaukāk, ja mēs visi vēl varētu būt kopā.

Anna lēni papurināja galvu. — Cena būtu bijusi par augstu — krietni par augstu! Šobrīd tu to nespēj saprast, bet drīz vien tev atklāsies manis sacītā jēga. Protams, tikai tad, ja tu tagad nepadosies, Laura. Tev jānotic pašai sev un jāiet tālāk pa to ceļu, kas noteikts tev, kaut arī tas liktos tik grūti. Tu nedrīksti pievilt cerības, kas liktas uz tevi, jo citādi viss būs zudis, un mans upuris būs bijis velts!

Anna uz brīdi apklusa un cieši uzlūkoja meitu. Viņas zilajās acīs atspoguļojās ilgas. Lielas ilgas un lielas skumjas.

— Lai veicas, Laura, — viņa tad klusi noteica.

— Tev arī, mammu, — meitene nočukstēja. — Tev arī.

Pēdējā smaidā gaišmatainās sievietes sejas vaibsti sastinga, un drīz vien no fotogrāfijas bija zudušas dzīvības pazīmes.

Laura skaļi iešņukstējās, paņēma kabatlakatu un noslaucīja asaras no sejas. Tad viņa pastiepa labo roku un pavisam lēnām tuvināja to fotogrāfijas ietvaram, līdz beidzot tam pieskārās. Laura maigi noglāstīja mātes seju, un piepeši juta, it kā spētu cauri stiklam samanīt Annas vaigu siltumu. Radās sajūta, it kā Anna vēl būtu dzīva.

Bet tas taču nevar būt, Laurai izskrēja cauri galvai.

Izdzirdot klauvējam pie durvīm, Laura vairs nezināja, cik ilgi bija vērojusi mātes fotogrāfiju. Likās, it kā viņa atmostos no dziļa sapņa. Viņai bija pilnīgi zudusi laika izjūta. Meitene pārsteigta paskatījās pulkstenī uz Kajas naktsskapīša. Mazliet pāri astoņiem. -Jā?

Durvis atvērās, Lūkass pabāza galvu istabā un jautājoši palūkojās māsā. — Vai tev negribas ēst?

— Ēst? Kā tā?

— Tu taču nebiji vakariņās, tāpēc!

— Hmm — nē, nē, — Laura aši atteica.

— Patiešām nē? — Lūkass, samirkšķinādams acis, viņā paskatījās. Laura gan ne tuvu nebija tāda rīma kā Kaja, bet tas, ka viņa izlaistu maltītes, gadījās reti. Tas vienkārši nebija normāli. Bet kas gan ar viņa māsu šobrīd vēl bija normāli?

— Kas noticis? — Laura pārtrauca viņa domas, un tad Lūkass atcerējās, kāpēc bija atnācis.

— Persijs atradis kaut ko interesantu, — viņš sacīja. — Nāc un paskaties.

Alienora jau atradās pie zāļu virtuves durvīm, kad izdzirda  Morvenas balsi: — Vai tu neesi kaut ko piemirsusi?

Meitene apmetās apkārt un pārsteigta paskatījās dziedniecē.

— Pie... piemirsusi? — viņa stomījās. — Kā jūs to domājat?

Dziedniece stāvēja pie galda, ko divi gaismekļi apspīdēja ar spožu gaismu, un piestiņā gatavoja zāles. Viņa nopietni raudzījās māceklē, labajai rokai nepārtraukti darbojoties ar piestalu pa apaļo trauku. — Es domāju tēju Elizionam, — viņa mierīgi atteica.

Alienora nosarka. — Kā tad! Piedodiet jel manu nolaidību, kundze!

Viņa paķēra no skapja dzelzs katliņu, metās ar to pie ūdens kubula un aši ar ķipīti pasmēla ūdeni. Piepildījusi katliņu līdz pusei, viņa uzlika tam vāku un aiznesa līdz pavardam, kur novietoja to uz uguns tik neveikli, ka ūdens izšļakstījās pāri malai un čūkstēdams pārvērtās par garaiņiem uz sakarsušās pavarda virsmas. Alienora tam nepievērsa nekādu uzmanību. Viņa iemeta ugunī vienu pagali, steigšus devās pie krājumu skapja un izvilka atvilktni, kur glabājās zāļu maisījums Eliziona miega dzērienam. Veikli nomērījusi divas karotes zāļu no linu maisiņa, viņa tās iebēra māla kausā.

Morvena, saraukusi pieri, vēroja meitenes drudžaino rosību.

— Kas tev šodien noticis, Alienora? — viņa nobažījusies vaicāja.

Meitene tik strauji apgriezās apkārt, it kā būtu pieķerta darām ko aizliegtu. — Kam gan būtu jānotiek? — viņa nedroši atjautāja.

— Tieši to es no tevis gribētu dzirdēt! Tu šodien esi tik izklaidīga un nepavisam nelīdzinies pati sev.

— Bet tas taču nevar būt! — Alienoras balss neizklausījās diez ko pārliecinoša.

— Nedomāju vis, — Morvena rāmi atteica. — Vai tad tu līdz šim kādreiz esi piemirsusi pagatavot Elizionam tēju?

Alienora neko neatbildēja un nokaunējusies raudzījās grīdā.

Morvena pārtrauca darbu, ielika piestalu piestiņā un piebiedrojās māceklei pie pavarda. Viņa ar vienu roku pacēla Alienoras zodu un pavērās meitenei acīs ar laipnu skatienu. — Saki man, Alienora, kas tev uz sirds? Tu taču zini, ka vari man uzticēties.

Meitene mulsi nolaida acis, tomēr viņas domas satraukti rosījās. Es taču nedrīkstu izstāstīt, kas Alarikam padomā, viņa prātoja. Un arī to ne, ka esmu noraizējusies par viņu līdz nāvei. Morvena noteikti visu atklātu Paravainam.

— Jūs maldāties, kundze, — Alienora beidzot atbildēja un enerģiski papurināja galvu. — Nekas nav noticis — patiešām nekas!

Morvena piemiedza acis un vērtējoši noskatījās māceklē.

— Labi, — viņa sacīja, atvilkdama roku no Alienoras zoda. — Tu nevēlies runāt, un es to respektēju. Taču atceries — parasti cilvēkam nāk tikai par labu, ja viņš ar kādu dalās savās rūpēs. — Tad viņa pagriezās un atsāka darbu.

Skanot vienmērīgajiem stampiņas sitieniem un pavardā sprakšķot pagalēm, meitene kvēlojošiem vaigiem pacēla katla vāciņu, zem kura sāka vārīties ūdens. Alienorai nāsīs iesitās tējas zālīšu aromāts — miega sakne, drudža puķe un pūķa usnes. Tomēr meitene tam nepievērsa uzmanību, jo viņas domas kavējās pie Alarika.

Par laimi, neviens nebija ievērojis, ka viņš ir projām. No rīta viņa Paravainam bija atvainojusies, ka brālis vēl nav atnācis. Viņš nejūtoties labi, meitene bija teikusi, un vēloties pa dienu palikt gultā. Melojot viņa bija piesarkusi, taču balto bruņinieku vadonim tas nebija iekritis acīs. Neviens nebija ievērojis, ka Alarika kambarītis ir tukšs, un tā nu brāļa un māsas noslēpums bija palicis neatklāts līdz pat vakaram. Tas gan bija īsts brīnums, ja ņēma vērā Bučmūļa ārdīšanos.

Kopš Alariks bija projām, svūpijs bija gluži satrakojies. Varbūt viņš bija noilgojies pēc saimnieka un tāpēc izgrūda sirdi plosošas skaņas. Viņa izmisumu nespēja remdināt pat lielākie gardumi. Zvēriņš nemitīgi skrāpējās gar Alienoras kambarīša durvīm un bija lūkojis aizlaisties pa logu. Līdz šim gan Alienorai pēdējā mirklī bija izdevies viņu noķert. Tā kā viņas istaba atradās nomaļus, neviens vēl nebija dzirdējis Bučmūļa saceļo jezgu. Taču ilgi tā vairs nevarēja palikt nemanīta.

Kamēr Alienora nepacietīgi gaidīja, kad sāks vārīties ūdens, lai beidzot varētu apliet Eliziona miega dzērienam domātās zālītes, viņa slepus cerēja, ka svūpijs tostarp būs piekusis un aprimis.

Laura tūlīt pazina attēlu, kas bija parādījies monitorā — abi bruņinieki, ko lokā ietvēra vārdi latīņu valodā, bija tieši tādi paši kā bruņinieki uz akmens atlūzas, ko viņa bija atradusi bibliotēkā. Atradums stāvēja uz rakstāmgalda blakus datoram, un, uzmetusi tam skatienu, viņa pārliecinājās, ka nebija nošāvusi greizi. Vienīgi displejā attēls bija pilnīgs, nevis kā uz akmens, kur no tā bija redzama tikai daļa.

Persijs Valjants un draugi stāvēja pie datora viņa darbistabā, ar interesi pievērsušies interneta lapai, ko viņš bija atradis. Skolotājs norādīja uz monitoru. — Tas pilnigī nepārprotami irr Tempļa brruņiniekū zīmogs! To apstiprrinā arrī uzrraksts latīņu valodā: “SIG1LLUM MILITUM XRlSTl” — “Kristus kareivju zīmogs”!”

Kaja savilka lūpas taurītē un pacēla uzacis. — Tempļa bruņinieki? Pirmoreiz dzirdu!

Arī Laura jautājoši vērās Persijā. — Kas tie Tempļa bruņinieki tādi bija?

Lūkass ievilka elpu un jau grasījās sākt skaidrot, bet ievēroja, ka Persija seja apmācas. Tālab viņš izlēma paklusēt.

Skolotājs, divreiz ātri noklikšķinājis peli, atvēra jaunu lapu. Uz ekrāna parādījās iespaidīga jātnieku karapulka zīmējums. Uz bruņinieku vairogiem un apmetņiem bija redzami lieli krusti, kuru zari uz galiem paplašinājās. Šis krusts bija attēlots arī kaujas karogos, kas plīvoja virs viņu galvām. Persijs norādīja uz monitoru.

— Tempļa brruņiniekī bija dievbijīgu un dižciltīgu drrošsirržu pulciņš, kas Krrusta karru laikā bija noslegušī svētu savienību. Viņi devās uz Svēto zemī, uzcelā daudzus cietokšņus un karoja arr pagāniem. Taču galvenokārrt viņi bija zverrejušī izpildīt īpašu uzdevumu — viņi apsarrgajā Svēto Grālu!

— Svēto Grālu? — Kaja pārsteigta paskatījās skolotājā. Viņa acīm redzami vēl neko nebija dzirdējusi par tādu Grālu.

— Jā, — Persijs apstiprināja. — Neiedomājami verrtīgū kausu, kurrā saskaņā arr senū teiksmu strrāvo mūžīgās dzīvības avots. To irr meklejušī daudzi vīrri, bet līdz pat šai baltai dienai nevienam nāv laimējies to uziet.

Laura sarauca pieri. — Mūžīgās dzīvības avots, tu saki?

Persijs pamāja.

— Tad jau tas Grāls ir bijis kaut kas līdzīgs Apskaidrības kausam?

— Tu pati to pateici, Laura. Vārdi ir tikai tukša skaņa, un lietu patiesais saturrs parrastī slēpjas zem to ārējā veidola.

Lūkass pacēla no galda akmens atlūzu un prātodams aplūkoja zīmoga fragmentu. Tad viņš pievērsās Persijam. — Es īsti nesaprotu — ja jau Tempļa bruņinieki atradās Svētajā zemē, kā tad viņu zīmogs ticis līdz šejienei, Rāvenšteinas pilij?

— Izskaidrrojūms irr diezgan vienkārršs — Reimārs fon Rāvenšteins kādū laikū bija piebiedrojies templiešiem.

— Jo viņš gribēja apsargāt Svēto Grālu?

— Nē, nebūt ne! — Persijs papurināja galvu. — Jo viņš Grālu grribējā nozagt.

— Nopietni? — Lūkass brīnījās. — Un vai viņam izdevās?

Persijs neatbildēja uzreiz. Viņš atkal satvēra peli un pēc pāris

klikšķiem monitorā parādījās grezna kausa zīmējums. Kaut arī attēls bija melnbalts, varēja noprast, ka traukam ir milzīga vērtība. Tas noteikti bija gatavots no zelta un viscaur izrotāts ar dārgakmeņiem.

Laura paliecās uz priekšu. Viņas acīs iestarojās neparasts mirdzums, kamēr meitene fascinēta raudzījās uz kausu. — Vai tas ir Svētais Grāls? — viņa klusi vaicāja. Balsī skanēja gandrīz vai bijība.

Persijs novērsās no monitora un paskatījās meitenē. — Nu, tā vismaz likās Reimāram. Viņš to nolaupīja un atvedā šurrp. Taču patiesībā rruna bija tikai parr kopiju, kas neatšķīrās no īstā kausa, un, kad Nežēlīgais bruņinieks iedzerra eliksīru, kas tajā atradās, viņš saņēma brriesmīgu sodu parr savu noziegumu — viņa kerr-menis sāka trrūdēt, vēl dzīvam esot.

Kaja satrūkusies pašāva roku priekšā mutei. Arī Lūkass pavērās skolotājā ar neslēptu šausmu izteiksmi sejā.

Laura turpretim paņēma peli un noklikšķināja uz drukāšanas pogu. Kad printeris sāka dūkt, viņa no jauna pievērsās Persijam.

— Kā tu to visu zini?

Skolotāja sejā atplauka smaids. — No jūsu tēva, prrotāms. Jūs taču zināt, ka viņš krrietnu laikū pētīja Rāvenšteinas pils vēsturri un pats bija uzsācis meklējumus. Un, tā kā mums bija vienā darrbistaba, viņš man bieži stastījā, kā sokas pētījumi.

Skaidrs, Laurai ienāca prātā. To es arī pati būtu varējusi iedomāties!

— Un tālāk? — viņa turpināta taujāt. — Kas notika tālāk? Vai Reimāru varēja izglābt?

Persijs pašūpoja galvu. — Nē, nekādi. Skatīdamies jau nāvei acīs, viņš vēlreiz attaisnoja savu Nežēlīgā slavu un izgudrroja ne-krrietnu plānu: viņš nolēma paņemt līdzi kapā ne tikai viltoto kausu ar nāvējošo eliksīrru, bet arī četrrus savūs labakos brru-ņiniekus, kas viņu pavadītu pēdējā gaitā!

Kamēr Kaja un Lūkass vēlreiz šķebinādamies saskatījās, printeris izdrukāja kausa attēlu.

Laura paķēra izdruku, salocīja un iebāza kabatā. Tad atkal pievērsās Persijam Valjantam. — Kā tad Nežēlīgais bruņinieks to panāca?

Persijs paraustīja plecus. — Diemžel manas zināšanās tik tālū nesniedzas. Skaidrrs irr tikai tas, ka tie četrri vīri pazuda kapenēs, un neviens viņus pēc tam nav rredzējis. Un kopš tiem laikiem...

— Tur spokojas viņu gari! — Kaja pārtrauca.

Skolotājs pasmaidīja. — Varr jau gadīties. Katrrā ziņā visi tā rrunā. Ber man liekas, ka tās drrīzāk irr pasakas.

— Nav taisnība, Persij! — Kaja protestēja. — Mēs paši dzirdējām, kā tur iekšā gaudoja. Vai ne? — viņa jautājoši paskatījās Lūkasā, un zēns palocīja galvu. Tad viņa pievērsās draudzenei.

— Vai ne, Laura?

Laura arī atbildēja uz draudzenes jautājumu ar galvas mājienu.

— Tā nudien bija, Persij!

Tomēr Persiju nekas nespēja pārliecināt. — Nekādā ziņā ne-grrasos apšaubīt, ka esat dzirrdejušī gaudošanu. Bet tā noteikti nenāca no garriem!

— Kā tad tā? — Laura iebilda. — Kā tu to vari zināt?

— Jūsu tēvs bija vairrakkarrt iegriezies kapenēs. Taču parr garriem viņš man neko netika teicis. Un varrat ticēt, ka viņš to būtu darrijis, ja vien tādi tur būtu bijušī!

Tad viņš pastiepa roku pretī Lūkasam. — Vai būsi tik laipns un pasniegsi man akmeni?

Lūkass iedeva viņam akmeni no bibliotēkas. Persijs to brīdi pasvārstīja rokā, lai novērtētu svaru. Tad pacēla akmeni pie labās acs, viegli to piemiegdams, un uzmanīgi nopētīja šķembu. Beigās viņš virsmu rūpīgi aptaustīja ar pirkstgaliem, pielika pie deguna un paostīja. Kad Persijs bija beidzis apskati, viņš, apdomīgi pamājis ar galvu, pagriezās pret bērniem. — Pilnīgi drrošī, tas ir Maltas marr-morrs, nav ne mazāko šaubū. Atlūzai jābūt no veco kapeņu kapličas, jo citurr pilī tāds akmens nekurr nav izmantots celtniecībā!

— Nopietni? — Lūkass pārsteigts noprasīja. — Un ko...

Viņš nepaguva pabeigt teikumu. Tai pašā brīdī atrāvās durvis

un darbistabā iebrāzās mis Mērija. Izskatījās, ka viņa bija steigusies, un sejā bija iegūlusi saspringta izteiksme. Ieraugot Persiju, viņas vaibstos parādījās atvieglojums. — Re, kur tu esi, — viņa nopūtās. — Es tevi visur izmeklējos.

Persijs noraizējies viņā paskatījās. Jau no pirmā acu uzmetiena viņam bija skaidrs, ka kaut kas bija atgadījies. Viņš panācās pretī.

— Kas tev uz sirrds, dārrgā Mērij?

Skolotājas sejā vēlreiz atspoguļojās izbailes, un viņa, meklēdama palīdzību, pavērās Persijā. — Atri, nāc līdzi! Profesors — esmu par viņu ļoti uztraukusies.

Laura sarāvās. Kamēr Persijs paķēra no āķa mēteli un uzmeta sev uz pleciem, viņa piegāja pie mis Mērijas. — Kas profesoram noticis? — viņa aizlauztā balsī apvaicājās.

— Viņam ir augsta temperatūra un viņš gandrīz vairs nesaprot, ko viņam saka, — skolotāja atbildēja. — Un, ja viņš tomēr atbild, tad nespēj pateikt neko sakarīgu. Viņa vārdiem nav nekādas jēgas. — Viņa novērsās no Lauras un uzstājīgi paskatījās Persijā. — Vai tu vienreiz nāksi?

— Es jau skrienu! — viņš atteica un pievērsās draugiem.

— Lūdzu piedošanū, ka esmū spiests pamest jusū sabiedrrību. Tomēr baidos, ka šobrrīd man jādarra kas svarrigāks!

Tad viņš sekoja mis Mērijai, kas jau bija izgājusi pa durvīm. Laura brīsniņu prātoja, vai nevajadzētu iet līdzi Persijam, bet viņš ar īsu galvas mājienu lika manīt, ka labāk ne.

Kad skolotājs bija aiz sevis aizvēris durvis, trīs draugi neziņā saskatījās.

— Un tālāk? — Lūkass pajautāja. — Ko mēs tagad darīsim?

Kaja paskatījās rokas pulkstenī. — Neko! — viņa atteica.

— Pulkstenis jau pusdesmit; pēc pusstundas jābūt gultās. Vienīgais, kas mums vēl atliek, ir doties atpakaļ uz istabām. Vai arī — kā tev liekas, Laura?

Laura neko neteica. Viņa stāvēja pie datora un domīgi raudzījās viltotajā Grālā, kas vēl joprojām bija redzams monitorā. Pēc brīža viņa apgriezās, ar labo roku satvēra zodu un, kaut ko prātodama, nekustīgi raudzījās uz priekšu.

— Ja akmens ar zīmogu patiešām ir no kapličas... — viņa domīgi sāka.

— Jā? — Lūkass aši pavaicāja un gaidu pilns pavērās māsā. Viņš juta, ka viņai radies konkrēts pieņēmums.

— ... tad varbūt tur ir paslēpts arī kauss?

Lūkasa sejā parādījās skeptiska izteiksme. Pierē atkal iegriezās rieva. — Vai esi pārliecināta?

Laura papurināja galvu. — Ne gluži. Bet padomā taču: ceļojumā sapnī es redzēju, kā tētis pagājušajos ziemas saulgriežos atskrēja no veco kapeņu puses. Un, tā kā viņam sekoja melnie bruņinieki, man šķiet, ka viņš tur varēja ieraudzīt ko tādu, kas viņam drīzāk nebija jāredz, vai ne?

— Jā, skaidrs, — iesaucās Kaja, kas līdz šim klusēdama bija sekojusi Lauras domu gaitai. — Izklausās pārliecinoši.

— Un, iekams viņi tēti noķēra, viņš vēl paguva kaut ko noslēpt bibliotēkā — un es esmu gandrīz vai droša, ka tā bija šī akmens lauska.

— Noteikti! — Kaja viņai piekrita. — Ko tad vēl citu?

— Varbūt tā bija pudelīte ar miglu? — Lūkass iesprauda.

— Akmens varēja atrasties aiz grīdlīstes jau veselu mūžību.

Laura pārsteigta pavērās brālī. Jā, pilnīgi iespējams, viņai iešāvās prātā. Bet tikpat iespējams ir arī tas, ka man ir taisnība. Tātad...

— Kāpēc vienkārši neaiziet uz kapenēm un nepaskatīties? — viņa ierosināja un cerīgi paskatījās abos draugos.

Lūkasa sejā bija lasāms noraidījums. — Tu taču dzirdēji, ko Kaja teica. Drīz būs desmit, un pirms pusnakts mēs noteikti netiksim atpakaļ. Tas būs smags internāta iekšējās kārtības noteikumu pārkāpums.

Laura pārmetoši viņā paskatījās. — Nu un tad? Vai iekšējā kārtība tev ir svarīgāka nekā tētis? Vai mans uzdevums?

Lūkass klusēja. Viņš zināja, ka turpināt diskutēt ar māsu nebija jēgas. Viņu tāpat nekas nepiespiedīs atteikties no sava nodoma.

Neviens arguments pasaulē.

Kaja nedroši pavērās draudzenē. — Es īsti nesaprotu, — viņa teica. — Vai tu tiešām domā, ka mums jāiet uz kapenēm?

— Jā, protams.

Kaja nobālēja. Acis iepletās, un šķita, ka vasarraibumi ir izbalojuši. — Tagad? Šinī laikā? Nakts vidū?

Laura pamāja. — Kad tad vēl?

— Ak, nevajag! — Kaja novaidējās. — Nekad, Laura, — tikai pār manu līķi!

20. nodaļa KAUCOŠAIS LEMURS

Mēness iznira no mākoņu aizsega, apmirdzēdams Bendesmežu ar blāvu gaismiņu. Kaut ari trīs draugi bija staigājuši pa mežiņu jau pirms dažām dienām, nakti tas uz Lauru atstāja vēl draudīgāku iespaidu. Šķita, ka mežs noslēpumainā kārtā ir atdzīvojies. Vecie koki kā milzīgu, aizvēsturisku nezvēru karapulks slējās pret debesīm, mēmā pretestībā izstiepdami pret tām savus neskaitāmos zarus. Kailie krūmi, kas vīdēja starp varenajiem stumbriem, līdzinājās spokainam tumšu orku un riebīgu troļļu baram, kas aizšķērso ceļu uz nezvēru pasauli. Pāri lapām klātajai meža zemei rotaļājās savādu siluetu un ēnu vijums, visur bija dzirdamas skaņas. Pamežā it viss čabēja un čukstēja, brīkšķēja un brākšķēja, knikšķēja un knakšķēja — tomēr nebija saprotams, no kurienes šie trokšņi nāk.

Tuvodamies kapenēm, draugi turējās cieši kopā. Par laimi, Laura bija iedomājusies paņemt kabatas lukturīšus. Šauro taciņu, kas vijās caur mūžamežu, izgaismoja trīs spēcīgi gaismas stari. Ik pa brīdim kāds no draugiem pavērsa lukturīti sāņus, un spožais gaismas kūlis pārskrēja pār kokiem un krūmājiem. Apsūnojušie koku stumbri un ķērpji, kas garās virtenēs nokarājās no zariem, atmirdzēja rēgainā atblāzmā, un laiku pa laikam gaismas stars uztvēra spīdošu acu pāri — dzīvnieku nakts medībās. Varbūt kādu lapsu vai āpsi. Bet varbūt mežā klaiņāja pavisam citas būtnes?

Kaja pievērsās draudzenei: — Vai esi droša, ka vārnas naktīs guļ?

Laura papurināja galvu. — Ne gluži.

Kaja apstājās un bailīgi paskatījās Laurā. — Nē?! Bet tad... tad jau viņas atkal pasauks Albīnu Ellerkingu.

Laura vēlreiz papurināja galvu. — Nē, tas viņām neizdosies, — meitene ar pārliecību noteica.

— Kā... kā tu to aizkavēsi?

— Ne jau es, — Laura atteica, un viņas sejā atplauka smaids.

— Bet mūsu draugs gan!

Viņa iebāza roku ziemas jakas kabatā — sarkanā vējjaka, ko viņa bija aizdevusi Magdai, nelaimīgajā kritienā bija saplīsusi un vairs nebija velkama mugurā — un izvilka pudelīti ar miglu.

Draugi gaidu pilni skatījās uz tumšzaļo stikla trauciņu.

— Izslēdziet lampiņas, — Laura palūdza. Kaja un Lūkass izslēdza kabatas lukturīšus un ielika jaku kabatās. Kad Laura bija izdarījusi to pašu, viņa no pudelītes kakliņa izvilka korķi. Sākumā vispār nekas nenotika.

Laura sarauca pieri. — Varbūt... viņš ir aizmidzis? — viņa prātoja un ar rādītājpirkstu viegli pieklauvēja pret stikliņu. Pēc dažiem mirkļiem no pudelītes izkāpa balts dūmu mākonītis, savilk-damies arvien biezāks. Dūmākonis pārvērtās par miglas vālu, kura augstums pārsniedza cilvēka augumu, un no sirds nožāvājās. Tad viņš ierunājās aizsmakušā, čukstošā balsī.

— Kā jums palīdzēt varu, kundze, — palīdzēt varu, kundze?

— Sagādā mums aizsegu, Dūmākoni, — Laura pavēlēja čukstošajai miglai, — un ietin mūs tā, lai neviens nevarētu ieraudzīt.

— Jūsu vēlēšanās pavēle ir man, kundze, — man ir pavēle!

Atskanēja klusa šņākoņa, un tad šalkoņa, kas līdzinājās vieglai vēja pūsmai. Miglas mākonis sāka kustēties. Tas pārveidojās un itin kā izstiepās, lēnām tuvodamies draugiem. Tad apvijās no visām pusēm, līdz viņi bija pilnīgi ietīti baltā dūmakā.

— Vai esat apmierināta, kundze, — esat apmierināta? — Dūmākonis, izpildījis Lauras pavēli, apjautājās.

— Lieliski! — atskanēja no miglas. — Tagad uz priekšu!

Drīz vien veco kapeņu ēnainās aprises parādījās starp varenajiem kokiem. To galotnēs Laura ieraudzīja āmuļu bataljonu, kas toreiz bija pārvērties par šaušalīgajām vārnām, kuras apsargāja ieeju kapenēs, lai aizgaiņātu nelūgtus ciemiņus.

Kolīdz starp kokiem pavīdēja miglas mākonis, sākās pārvērtība, un jau pēc dažiem mirkļiem āmuļi bija tapuši par milzīgām vārnām. Putni gan izskatījās visai miegaini. Tie kūtri snauduļoja savā nodabā. Spalvas mēness blāvajā gaismā atmirdzēja zilgani melnas.

Piepeši pāris nāves vēstnešu pārņēma savāds nemiers, un to apaļās acis iespīdējās kā mazi gaismas punktiņi. Vārnas satraukti sazvārojās un sāka mīņāties no vienas kājas uz otru. Tās izplera spārnus, staipīja kaklus un blenza lejup, kur kapenēm tuvojās miglas vāls. Dažas no tām pavēra knābjus, taču neizdvesa ne skaņas.

Profesora guļamistabā valdīja klusums. Aureliāns Austrums gulēja savā gultā, iegrimis drudža pārņemtā miegā. Viņam uz pieres bija manāmas sviedru lāsītes, galva uz spilvena nemierīgi mētājās šurpu turpu. Laiku pa laikam viņa lūpas sakustējās, un viņš nomurmināja tik tikko saprotamus vārdus: — Lauru... uzmanīt... Lauru...

— Ko viņš arr to veļās sacīt? — Persijs jautājoši paskatījās mis Mērijā, kas bija apsēdusies uz ķeblīša pie viņa gultas. — Varbūt viņš... veļās mums dot kadū majienū?

— Var jau būt, — mis Mērija nomākti atteica. — Bet varbūt Aureliāns ir vienkārši norūpējies" par Lauru. Uz spēles ir likts ļoti daudz, un būtu tikai saprotami, ja apziņa par viņas grūto uzdevumu profesoru mocītu pat drudzī.

Persijs piemiedza acis, viņa piere savilkās pārdomu pilnās rievās, kamēr viņš noraudzījās raižu māktajā skolotājā. Viņa kastaņbrūnie mati blāvi atmirdzēja sveces gaismā, kas dega uz skapīša pie gultas. No māla kausa, kas garoja blakus gaismeklim, pacēlās zāļu aromāts.

Piepeši Aureliāns Austrums gultā uzslējās sēdus. Viņš iepleta acis un ar neprātīgu skatienu raudzījās nenosakāmā tālumā.

— Suņi! — viņš, aizraujoties elpai, izgrūda. — Nakts suņi! Tie viņu no...

Viņš apklusa un gārgdams tvēra pēc gaisa. Seju bija izķēmojušas bailes. Persijs un Mērija pārbijušies saskatījās, bet tad no profesora lūpām izlauzās vēl citi vārdi: — Melnais... vilks! — viņš stomījās. — Tikai vilks... — Taču teikuma vidū viņu pameta pēdējās spēka paliekas. Viņš atslīga spilvenā, un acis aizvērās.

Mērija norūpējusies pārliecās viņam pāri. — Profesora kungs, profesora kungs!

Aureliāns Austrums neko neatbildēja. Toties tagad viņš elpoja daudz mierīgāk nekā iepriekš, un krūškurvis ritmiski cilājās.

Mērija Morgana pagriezās pret Persiju un norādīja uz kausu, kas stāvēja uz naktsskapīša. — Izskatās, ka nomierinošā tēja beidzot būs sākusi iedarboties. Varu tikai cerēt, ka kritīsies arī temperatūra un viņam tiks dāvāta mierīga nakrs.

— Cerrēsim. — Persijs domīgi noraudzījās profesorā, kas šķita iegrimis dziļā miegā. Tad viņš paskatījās Mērijā. — Kas mums vēl būtu jādarra?

Mis Mērija viegli pašūpoja galvu. — Šobrīd nekas. Es pa nakti pasēdēšu pie viņa, un tu vari doties gulēt. Tas ir prātīgākais, ko tu vari darīt.

— Vai esi gluži drroša, ka es neko nevaru palidzēt?

Skolotāja vēlreiz papurināja galvu.

— Labi, — Persijs noteica. — Bet, ja nu gadās kas nepārredzēts, tev man nekavējoties jādod ziņa! Norrunāts?

Mērija Morgana maigi pasmaidīja. — Norunāts, Persij. Un tagad — ar labu nakti.

Uzmetis sasirgušajam pēdējo skatienu, Persijs Valjants devās uz durvīm. Pie tām viņš apstājās un vēlreiz pagriezās pret skolotāju. — Varrbūt man iet un aprraudzīt Lauru?

— Apraudzīt Lauru? — Mērija Morgana pārsteigta atkārtoja.

— Kā tā?

Persijs paraustīja plecus. — Nezinu. Man tikai bija tāda nojauta.

Mis Mērija ieskatījās pulkstenī. — Drīz jau būs vienpadsmit. Laura ar Kaju jau sen aizmigušas guļ gultās.

— Varr būt, ka tev taisnibā. Bet tik un tā...

— Un kā tu domā, ko viņas varētu darīt?

— Nav ne jausmas, bet man kaut kā bija tāda sajūtā, ka viņas ir sataisījušās uz vecajām kapenēm...

— Uz vecajām kapenēm? — Mērija Morgana izbrīnījusies viņu pārtrauca. Tad viņa nogrozīja galvu. — To nu es nevaru iedomāties, Persij, pat labi gribēdama ne. Pirmkārt, viņas zina, ka tas ir aizliegts — un Laura nebūs tāda muļķe, lai riskētu ar izslēgšanu no skolas, jo tad visam būs beigas un viņai vairs nebūs nekādu iespēju tikt galā ar uzdevumu. Un otrkārt, pat tad, ja viņa grasītos doties uz kapenēm, tad ne jau nakts vidū. Viņa baidīsies, un viņas draudzene jau nu katrā ziņā.

— Taisnība, — Persijs pamāja. — Viņas man pašas stastījā, ka dzirrdējušas kapenēs gaudojam garrus.

Mērija pasmaidīja. — Vai redzi?

Persijs atbildēja viņas smaidam. — Šķiet, ka būšu nepamatoti norraizējies.

— Noteikti tā arī būs, Persij. Laura un viņas draugi taču nedarīs tādas aplamības un nemēģinās nakts vidū iekļūt kapenēs. Viņi taču zina, ka tas ir pārāk bīstami!

Miglas mākonis ar trim draugiem beidzot bija nokļuvis līdz ieejai kapenēs. Cits pēc cita viņi iegāja tumšajā ejā, kas veda uz kapeņu iekšpusi.

Kamēr Kaja un Lūkass iededza kabatas lukturīšus, Laura izvilka no kabatas mazo pudelīti un uzrunāja miglu. — Paldies tev, Dūmākonīt! Vari iet atkal nosnausties.

— Cik cēlsirdīgi no jums, kundze, — cēlsirdīgi no jums! — čukstošā migla atbildēja un nožāvājās, tad ar klusu šņācienu savilkās kopā. Tā vēl nebija pavisam pazudusi pudelītē, kad jau sāka krākt. Laura pudelīti aizkorķēja un ieslidināja jakas kabatā. Tad sekoja Kajai un Lūkasam.

Abi ar lukturīšiem izgaismoja šauro eju, kas nozuda kapeņu dzīlēs. Izskatījās, ka tā nav no īsajām. Vismaz gals tai nebija jaušams. Gaismas kūļi klejoja pa rupji tēsto akmeņu sienām un grīdas plāksnēm, ko klāja gadsimtiem krājušies netīrumi. No zemajiem griestiem nokarājās putekļu virtenes un zirnekļu tīkli, kuros savā nodabā trunēja beigti kukaiņi.

Kaja pretīgumā saviebās. — Tfū!

Arī Laura nejutās īsti savā ādā. Tomēr viņai vilcināties lika nevis satrūdējušās vaboles un mušas, bet gan smaka, kas sitās pretim no kapeņu dzīlēm.

Oda pēc nāves un iznīcības.

Laura apjukusi norīstījās. Tad viņa saņēma drosmi, izvilka no kabatas lukturīti un ieslēdza to. — Kustamies! — viņa sacīja un lēnām sāka iet. Mazliet pavilcinājušies, Lūkass un Kaja viņai sekoja cieši uz papēžiem.

Trīs draugi vēl nebija nogājuši ne desmit metrus, kad atskanēja drausma gaudošana. Šķita, ka tā nāk tieši no ejas viņiem priekšā, un par Laura, kas citādi nebija nekāda bailule, sarāvās.

Toties Kaju sagrāba nepārvaramas šausmas. Viņa skaļi iekliedzās, un kabatas lampiņa šķindēdama nokrita zemē. Meitene drebēja pie visām miesām un kā slīkdama pieķērās Laurai.

— Rērērēgi! — Kaja paniskās bailēs stostījās. — Atri, laižamies prom, kamēr viņi mūs vēl nav saķēruši!

Laura ar vienu roku apskāva draudzeni. — Nomierinies, Kaja. Tu taču arī dzirdēji, ko teica Persijs — rēgu šeit nav.

— Labi, labi. Bet es dzirdēju arī to, ko nupat saklausīju! — viņa sacīja drebulīgā balsī, pirms iebļāvās vēlreiz. — Re, paklausies!

Vēlreiz atskanēja šaušalīgā gaudošana, šoreiz vēl skaļāk nekā iepriekš. Tad piepeši viņiem sejā iesitās auksta gaisa vilnis. Likās, it kā rēgs būtu pārlaidis savu auksto roku viņu vaigiem, izmēģinādams satvērienu.

— Nēēē! — Kaja vēl ciešāk ieķērās Laurā

Lūkass nebija izdvesis ne skaņas. Zēns gluži mierīgs stāvēja līdzās abām meitenēm, lukturīša staros kaut ko meklēja tumsā un sasprindzināti raudzījās uz priekšu. Tad uzreiz viņa lūpas pasmaidīja.

— Nav slikti! — viņš noteica.

Laura izbrīnījusies viņā paskatījās. — Ko?

Zēns paspīdināja ejā gaismu. Apmēram piecus metrus no viņiem sienā pavērās niša, un tajā stars izgaismoja akmens nezvēra galvu, briesmīgu, bailes izraisošu viepli.

— Kas tas ir? — Laura izbijusies taujāja.

— Lemurs, man tā liekas. Tā senie romieši dēvēja ļaunos mirušo garus. Viņi tos izcirta akmenī, lai savaldītu un atbaidītu citas nelabas būtnes.

Lemurs ieplestu rīkli raudzījās bērnos, un jau nākamajā mirklī skaļi ieaurojās, tā ka Kaja atkal iekliedzās.

Laura mēģināja viņu nomierināt un tad atkal pievērsās brālim. — Kā... kā tas darbojas?

Lūkass viņai deva zīmi sekot un piegāja pie rēginās galvas. Laura ar pūlēm tika līdzi, jo viņai vajadzēja vilkt arī Kaju, kas pretojās.

Nezvēra galvas priekšā Lūkass apstājās un norādīja uz atvērto muti, kuras biezās lūpas veidoja gandrīz apaļu caurumu.

— Iedomājieties, tas notiek līdzīgi, kā spēlējot ērģeles vai pūšot stiklu, — viņš paskaidroja. — vSis vieplis, iespējams, ir kādas caurules apakšējais gals, kas no galvas iekšpuses ved augšup ar atvērumu uz ārieni.

— Tad tāpēc mēs jutām to auksto pūsmu?

— Eksakteniski, Laura.

— Bet — no kurienes nāk tā šausmīgā gaudošana?

— Pavisam vienkārši. Katra vēja pūsmiņa, kas iziet cauri caurulei, rada periodiskas svārstības ar dažādām frekvencēm. Tādējādi rodas šī biedējošā skaņa, kuras stiprums ir proporcionāls skaņas amplitūdas kvadrātam.

— Ak tā? — Laura novilka un neizpratnē noraudzījās Lūkasā.

Viņa sejā parādījās augstprātīgs smaids. Zēns atskārta, ka ne Laura, ne Kaja nebija sapratušas viņa skaidrojumu. Taču dažas lietiņas, lūk, bija sarežģītas un ne tik vienkārši izstāstāmas.

— Ar to laikam gribēja aizbaidīt nelūgtus viesus? — Laura turpināja.

— Loģiāli, vai ne? Šo principu, kad ar vēja un gaisa palīdzību tiek radītas šausmas iedvesošas skaņas, lai atbaidītu tramīgākus ļautiņus, izmanto jau kopš senseniem laikiem. Un, kā redzams, tas lieliski darbojas vēl šodien! — To teikdams, Lūkass pagriezās pret Kaju un plati pasmīkņāja.

Rudo matu ērkuļa īpašniece kampa pēc gaisa. — Ko? — meitene bija sašutusi. — Kā tu vispār tā vari runāt?

Lūkass neko neatbildēja, taču viņa smīns kļuva arvien platāks.

Kaja nu bija nopietni apskaitusies. — Man... man taču uzreiz bija skaidrs, ka tie nevar būt gari! Vai ne, Laura?

— Protams. — Laura viegli pasmaidīja. — Un tagad beidzot iesim tālāk.

Kabatas lukturīšu gaismā viņi pa nogāzeno eju devās dziļāk. Tā vijās līču loču un, jo tālāk viņi tika, jo vairāk tā sašaurinājās. Puvuma smaka tagad gandrīz aizrāva elpu. Miklās sienas atstaroja gaismu, no griestiem nemitīgi pilēja ūdens, un uz grīdas bija izveidojušās peļķes. Vajadzēja uzmanīties, lai nesaslapinātu kājas.

Mazliet vēlāk ekskursija bija beigusies.

* * *

Albīns Ellerkings bija nikns. Pat trakoti nikns. Viņš aizspēra no grantētā celiņa akmeni, sabozies ievīstījās vēl dziļāk biezajā filca mētelī un šļūkādams turpināja apgaitu pa Rāvenšteinas parku.

Zēvele sēdēja viņam uz pleca, ar saimnieka skatienu vērdamies visapkārt. Tomēr viss bija rāmi, un neviens nebija manāms.

Kāds tur brīnums, dārznieks klusībā sodījās. Kurš tad būs tik jucis, ka tik briesmīgā naktī mētāsies apkārt pa āru? Neviens — izņemot, protams, viņu pašu. Turklāt ap šo laiku viņš parasti jau sen gulēja savā siltajā gultiņā. Par šīs nakts nedienām viņš varēja pateikties tikai tai čūskai.

Rebekai Taksai.

Pēc vakariņām viņa dārznieku bija pasaukusi sāņus un cieši piekodinājusi būt divtik modram. Nekas vairs nedrīkstot noiet greizi, un neviens nedrīkstot izjaukt viņu plānus. Tālab viņa arī bija uzdevusi kopš šī brīža pēc gulētiešanas laika regulāri veikt apgaitas ap pili un pa parku, lai pārbaudītu, vai viss ir kārtībā, un izpētītu katru aizdomīgu kustību.

— Nevienss nedrīkssst spert soli kapenēss, vai dzirdi? — viņa bija uzšņākusi, hipnotizēdama ar vēso odzes skatienu. — Un, ja nu tomēr kass tādss notikss, es negribētu būt tavā ādā! Tad gan ess nosskaitīšoss — un Borboronss arī! Ne pa jokam nosskaitīšoss!

Albīns Ellerkings jau grasījās kaut ko atbildēt, bet tad izlēma paklusēt. Pirmkārt, tam nebūtu bijis jēgas, un, otrkārt, viņš zināja, ka Taksas raizes ir veltīgas.

Līdz šim vēl nevienam nebija izdevies neievērotam iekļūt kapenēs. Vārnas bija pamanījušas ikvienu negaidīto nācēju un sacēlušas trauksmi. Putnu lāzera skatienam nespēja paslīdēt garām neviens cilvēks. Ne dienu, ne nakti. Turklāt diez vai kāds skolnieks saņemtu dūšu naktī doties uz kapenēm. Viņi pārāk baidījās, īpaši kopš baumām par bēdīgo Alēna Šmita likteni.

Albīns Ellerkings pasmīnēja. Alēns Smits bija viņa ideja. Spīdoša ideja, kā likās viņam pqšam, bet tā čūska no sievietes, Taksa, pat paldies nebija pateikusi. Un Kvintuss Tumšickis jau nu ne rik. Tā, lūk! Viņam bija jāuzņemas visnetīrākais darbs, un viņš par to nedabūja dzirdēt ne pušplēsta atzinības vārda.

Dārznieks nopūtās. Ieraugot bijušo stalli, kur tagad bija ierīkots viņa šaurais mājoklis, uzvandītās dusmas pierima un ļāva samierināties ar ieilgušo netaisnību virkni, ko liktenis bija viņam sagatavojis. Beidzorapgaita tuvojās galam. Vēl tikai dažas minūtes, un viņš gulēs savā mīkstajā gultiņā un aizmigs saldā miegā.

Ellerkings jau tuvojās ieejas durvīm, kad Zēvele piepeši skaļi iešņācās. Un tad vēlreiz. Dārznieks pārsteigts apstājās, apgriezās apkārt — un tad ieraudzīja vārnas. Tās riņķoja tālīnajās nakts debesīs virs Bendesmežā. Tieši virs vecajām kapenēm. Neviena neizdvesa ne skaņas, taču Albīnam Ellerkingam vienā rāvienā tapa skaidrs, ka šis neparastais izturēšanās veids nav bez iemesla.

Kaut kas nebija lāgā — bet kas?

Albīnam Ellerkingam nenāca prātā neviens pārliecinošs izskaidrojums, un tā nu viņš nolēma vienkārši aiziet paskatīties. Drošs paliek drošs, viņš nodomāja. Ar Rebeku Taksu joki mazi.

Un ar Borboronu vēl mazāki.

Draugi neziņā stāvēja pie mūra, kas aizšķērsoja tālāko ceļu.

— Savādi, — Laura domīgi konstatēja.

— Tev taisnība, — Kaja piekrita. — Es arī nesaprotu, kāpēc viņiem vajadzēja vienkārši aizmūrēt eju.

Laura pašūpoja galvu. — Es nedomāju mūri.

— Nē? Un ko tad tu domā?

— Vai Magda nesen neteica, ka to zēnu — viņu sauca par Alēnu Smitu, ja pareizi atceros — nositusi sabrūkoša siena?

— Jā, un tad?

— Un tu vēl jautā? Vai tu varbūt te esi pamanījusi kādu iebrukušu sienu?

— Nē, — Kaja vientiesīgi atteica, taču tad viņai pielēca.

— Bet — tad jau tas nozīmētu...

— Tieši tā! Kāds to pasaciņu vienkārši izdomājis. Jautājums tikai, kāpēc?

Neviens neatbildēja, galu galā risināmas bija svarīgākas problēmas. Draugi neziņā raudzījās uz šķērsli.

— Un tagad? — Kaja pajautāja, cerīgi pavērdamās Lūkasā.

Tomēr zēns klusēja.

— Tev taču vienmēr visam atrodas kāds risinājums! — Kaja ironizēja. — Bet, kad tiešām jāķeras pie lietas, tad arī no tevis nav nekādas jēgas.

Lūkass jau gribēja izspļaut pretī ko indīgu, bet tad iejaucās Laura.

— Ei, jūs! — viņa asi uzsauca draugiem. — Beidziet muļķoties, labi?

Abi klusēja, un Laura vēlreiz pievērsās mūrim. Viņa to apgaismoja ar lukturīti no augšas līdz apakšai. Paklauvēja un ar pirkstiem aptaustīja akmens virsmu. Tad izvilka no kabatas bibliotēkā atrasto šķembu un salīdzinādama pacēla pret sienu. Tā bija tādā pašā krāsā un ar tādu pašu dzīslojumu kā akmeņi, kas veidoja sienu, un Lauras sejā parādījās apmierinājums.

— Ja vien nemaldos, tad šī siena arī ir no Maltas marmora. Un saskaņā ar visu, ko mums stāstīja Persijs, kapa kamerai jāatrodas tieši aiz tās.

— Skan loģiāli, — Lūkass atbildēja. — Jautājums tikai, kā mēs tur tiksim iekšā.

Atbildes vietā Laura vēlreiz uzspīdināja mūrim gaismas staru, rūpīgi izgaismodama katru laukumiņu. Tomēr nekas nedūrās acīs. Akmeņi līdzinājās cits citam. Bloki bija salikti rindās viens virs otra un veidoja nepārvaramu šķērsli.

Piepeši Laura atklāja nelielu reljefu, kas bija izkalts vienā akmens blokā. Tas atradās ceļgalu augstumā labajā pusē pie sienas ārmalas. Viņa notupās un sāka to pētīt tuvāk. Lūkass un Kaja nostājās aiz viņas, pārliecās pār plecu, ari savas lampiņas pavērsuši pret reljefu. Tagad Laura spēja saprast, ka tas ir tas fragments, no kura tieši šajā vietā bija izlauzta akmens šķemba. Tur, kur vajadzēja atrasties reljefa augšpusei, sienā rēgojās maza bedrīte. Zem tā varēja redzēt zirga ķermeni ar kājām, kā arī divu bruņās tērptu jātnieku kājas. Fragmentāro gravējumu ietvēra latīņu valodā rakstītu vārdu pusloks. Taču Laura uzreiz saprata, kas tas ir.

— Tempļa bruņinieku zīmogs, — viņa pārsteigta pačukstēja draugiem.

Meitene pielika blakus atradumu no bibliotēkas — nebija nekādu šaubu, uz tā bija attēlota reljefa augšpuse, kuras trūka. Tātad akmens šķemba nāca no šīs sienas.

Ko gan tas varētu nozīmēt, Laura prātoja. Kāpēc tētim vajadzēja paņemt līdzi šo fragmentu un paslēpt?

Piepeši viņai radās iedvesma. Viņa lūkoja ielikt akmeni tā sākotnējā vietā un iespieda mūra bedrītē, tas izdevās bez kādām grūtībām. Bet tad atlūza iesprūda. Tā rēgojās ārā no sienas apmēram par pus-centimetru un nekustējās, ari spēcīgi uzspiežot. Laura, ilgi nedomādama, paņēma lukturīti un pamatīgi iebelza ar to pa akmeni. Un re nu: akmens iegāja sienā līdz galam, un zīmogs bija vesels. Nekas vairs neliecināja par to, ka pirms brītiņa vienas daļas bija trūcis.

Tai pašā brīdī no kapeņu dzīlēm atskanēja dārdēšana un rīboņa. Laura steigšus pietrūkās kājās un izbijusies pavērās pārējos. Rīboņa nāca arvien tuvāk un tuvāk, pieaugdama skaļumā. Piepeši mūris viņu priekšā sāka drebēt.

Trijotne atlēca divus soļus atpakaļ, izmisīgi saskatījās un tad lielām acīm pievērsās sienai, kas vibrēja arvien spēcīgāk. No griestiem sāka krist putekļi, un kabatas lampiņu gaismā draugi varēja saskatīt neskaitāmus zirnekļus, kas steigšus rāpoja projām. Tad viņiem zem kājām sāka līgoties grīda. Tikai mazliet, tomēr tas bija skaidri manāms.

Kaja saķēra Lauras roku un cieši iekrampējās tajā. Viņas nagi iespiedās Lauras plaukstā. Tomēr meitene to nemanīja, jo pati kā apburta vēroja neparasto ainu.

Viss mūris pakustējās. Vispirms lēnām, bet tad arvien ātrāk tas šņirkstēdams un dārdēdams virzījās sāņus, līdz ar slāpētu atsitienu pavisam pazuda kreisās puses sienā. Tad atkal iestājās klusums. Rīboņa un grīdas līgošanās bija mitējušās.

Ceļš bija brīvs.

Kad Laura pavērsa kabatas lukturīša staru tumsā, viņa ieraudzīja, ka priekšā paveras liela kamera. Tās vidū stāvēja iespaidīgs sarkofāgs. Viņi bija nonākuši pie mērķa — viņu priekšā atradās Reimāra fon Rāvenšteinā kapenes.

— Jā! — Laura iegavilējās. Lūkass un Kaja pievienojās viņas gaviļu saucieniem, mezdamies viens otram ap kaklu un laizdamies prieka dejā.

21. nodaļa KAPEŅU ŠAUSMAS

'

Bučmūli!!! — Alienora nespēja savaldīt dusmas. — Pie visiem jodiem, vai tu vienreiz apklusīsi, lops tāds!

Taču svūpijs ir nedomāja klausīt. Viņš pavēra smailo purniņu un izgrūda gari vilktu brēcienu, kas atgādināja stirnas mazuļa baiļu saucienu. Tad viņš savicināja savus sikspārņa spārneļus, aizsvilpojās līdz Alienoras kambarīša durvīm, atskanot skaļam bladāc!, triecās pret tām un uz galvas nokrita zemē. Bučmūlis vēlreiz nobrēcās, tikai klusāk un žēlāk nekā pirmo reizi.

Alienora piesteidzās klāt un pacēla spārnoto kažokzvēriņu.

— Te nu tu dabūji par to, ka esi tik nepaklausīgs! — viņa bārās.

— Ja tu tā turpināsi, tad nolauzīsi sprandu! Un vēl ļaunāk — tava dumjā brēkšana sacels kājās visu pili, un atklāsies, ka Alarika vairs nav Blāzmoralda.

Svūpijs noraudzījās meitenē tumšām, apaļām acīm, un Alienorai piepeši radās sajūta, ka viņš saprot. Viņa maigi noglāstīja zvēriņam galvu, pakasīja aiz mīkstajām ausīm un noglaudīja spalvaino rumpīti. — Būs jau labi, Bučmūlīt. Kāpēc tu uzreiz nevarēji tā darīt?

Alienora piegāja pie koka galda, kas stāvēja kambara vidū, paņēma no augļu bļodas ābolu un pastiepa pretī sīkulim.

Bučmūlis to satvēra priekšķepās un metās virsū ar vilka apetīti, skaļi šmakstinādams gluži kā vesels cūku bars.

— Ar to arī vajadzēja sākt, āmurgalva, — meitene noskaitusies sodījās. — Un man būtu aiztaupīts viss šis uztraukums!

Te gaitenī atskanēja soļi, kas, strauji tuvodamies, virzījās uz Alienoras istabiņas pusi.

Svūpijs nometa ābolu, un, iekams Alienora paspēja reaģēt un aizspiest viņam muti, dzīvnieks žēlabaini iebrēcās.

— Kuš! — Alienora ar nepielūdzamu tvērienu noslāpēja kažokzvēriņa saucienu. Par vēlu! No skaļa klauvējiena nodrebēja durvis, un, iekams Alienora vēl paspēja uzsaukt “iekšā”, tās atsprāga vaļā, un ienāca bruņinieks Paravains.

— Atvaino, — viņš sacīja, — bet es meklēju tavu brāli. Nesastapu Alariku viņa istabā, neviens nezina teikt, kur viņu var atrast, un tad iedomājos, ka varbūt tu...

Paravains apklusa, nekustīgi pievērsis skatienu svūpijam Alienoras rokā. — Ko tad Bučmūlis dara pie tevis? Viņi ar Alariku taču ir nešķirami.

— Ēēē... Viņš... ēēē... Alariks... nu...

Paravains, aizdomu mākts, piemiedza acis. — Kas tad Alarikam noticis? Stāsti taču!

Alienora nolaida skatienu, sejā iedegās kauna sārtums un acīs sakāpa asaras.

Baltais bruņinieks caururbjoši paskatījās meitenē. — Paklau, Alienora, es zinu, ka tu man kaut ko gribi noklusēt. Bet, ja tev mīļš tavs brālis, tad pasaki tagad, kas atgadījies.

Meitene bridi vēl spītā saknieba lūpas, bet tad viņas pretestība bija lauzta. Alienora, asarām plūstot, atviegloja sirdi un izstāstīja Paravainam par brāļa nodomu.

Kad viņa bija atzinusies, bruņinieks nobālēja un apjucis stingi raudzījās uz priekšu. Ik pa brīdim viņš neticīgi papurināja galvu.

— Kā tu varēji to pieļaut, Alienora! — Paravains pārmetoši paskatījās meitenē. — Kāpēc neizstāstīji man to jau agrāk?

— Tāpēc, ka biju viņam apsolījusi klusēt.

Paravains skaļi novaidējās un satraukti mētājās pa istabu.

No jauna saņēmies, viņš apstājās Alienoras priekšā. Tagad viņa balss skanēja laipni. — Pilnīgi pareizi, solījumi jāpilda — bet tikai tad, ja tie nevienam nenodara ļaunu, saproti? — Nu viņa balss bija kļuvusi pavisam skaļa. — Un to, ka Alariks dodas nāves briesmās, tev taču vajadzēja saprast!

Alienora nožagojās. Viņas vaigi bija mitri no asarām un kvēloja. — Bet viņš teica, ka zinot slepenu taku cauri purvam. Silvāns, meža skrē...

— Un kaut ari tā būtu! — Paravains pērkoņdimdošā balsī viņu pārtrauca un atkal sāka satraukti staigāt pa kambarīti. — Pat tad, ja viņš sveiks un vesels tiktu cauri purvam — par ko es ļoti šaubos —, arī tad viņam aiz muguras būtu tikai pati vienkāršākā pasākuma daļa! Kopš Borborons un tumsas spēki ieguvuši savā īpašumā kausu, viņu rokās ir rāda vara, kādu Alariks nespēj pat nojaust. Ko gan viņš varētu pret to iesākt?

Alienoras bālajā sejā bija lasāmas neizmērojamas bailes. — Be... be... bet, — viņa stostījās, — tad jau mums tūdaļ jāsteidzas viņam palīgā!

— Kā tu to iedomājies, Alienora? Sēra purvs no mums atrodas dienas jājiena attālumā — kā lai mēs spēru palīdzēt Alarikam, ja viņš iekulsies briesmās?

Piesardzīgi sperdami soļus, Laura, Lūkass un Kaja iegāja kamerā. Gaiss joprojām bija sasmacis, varēja dzirdēt monotonu troksni, ūdens pilieniem sašķīstot pret akmens grīdu. Kabatas lukturīšu gaisma spokaini slīdēja caur telpā valdošo tumsu. Bija grūti pareizi noteikt tās izmērus, taču Laura lēsa, ka tā bija apmēram piecpadsmit metrus gara un desmit metrus plata. Un telpas augstums varbūt bija vienāds ar maza auguma cilvēka divkāršotu garumu.

Kamēr trīs draugi tuvojās sarkofāgam, Laura ar lukturīti izgaismoja sienas. Persija stāstītais izrādījās balta patiesība — kapa kameras sienas pilnībā bija no marmora. Akmens zārks vīra augumā ari bija no tā paša materiāla. Sānos tam bija izkaltas reljefu joslas ar ainām no bruņinieku dzīves. Turklāt tas bija greznots ar Rāven-šteinu ģerboni un regālijām. Uzraksts uz postamenta liecināja, ka tā nudien ir Reimāra fon Rāvenšteinā pēdējās atdusas vieta.

— Vajadzētu sadalīties un pārmeklēt katru kameras stūrīti, — Laura ierosināja.

— Laba doma! — Lūkass atzina.

— Vai citādi nevar?— Kaja bailīgā balstiņā noprasīja.

— Nebaidies, rēgiem rudmates nepatīk, — Lūkass smējās.

— Un nemirušajiem arī ne.

— Lūkas! Beidz ākstīties! — Laura brīdināja un pagriezās pret draudzeni. — Mēs varam iet kopā, ja tev tā patīk labāk.

— Nē, nē, — Kaja pretojās. — Būs jau labi.

Viņa negribēja izblamēties zēna priekšā. Kas gan varēja notikt? Laura un Lūkass taču tepat vien bija.

Kaja nedroši pagāja dažus soļus no sarkofāga, bet tad ik pa brītiņam tramīgi pagriezās pret Lauru un Lūkasu, kas lēnām devās pretējā virzienā.

Kaja pakustināja kabatas lampiņu — un tieši sejas priekšā ieraudzīja pretīgu radījumu: no griestiem viņai deguna galā nolaidās trekns, riebīgs zirneklis! Kaja panikā skaļi iekliedzās un kā dzelta izmisīgi kāpās atpakaļ, līdz atdūrās pret kaut ko cilvēka lielumā. Kaut kas metāliski nošķindēja, un tai pašā mirklī viņai uz pleciem nolaidās divas smagas, aukstas rokas. Kāds milzīgs briesmonis mēģināja viņu piespiest pie zemes! Ieraugot dzelzs piedurkņu galos bālas skeleta rokas, Kaju pārņēma šausmas. Saliekušies kauli izskatījās pēc drausmīgiem plēsēja nagiem.

Tūlīt pat tie apķersies man ap kaklu un žņaugs, Kajai ienāca prātā. Viņa vēlreiz spalgi iebrēcās.

Laura un Lūkass tūdaļ steidzās turp un uzreiz ieraudzīja, kas noticis — Kaja bija uzgrūdusies bruņinieka ietērpam, kas droši vien bija stāvējis pie kameras sienas. Tagad bruņas ar pilnu svaru balstījās uz Kajas pleciem, meiteni bija apņēmušas dzelzs rokas un kuļājās Kajas priekšā šurpu turpu.

Kaja atviegloti nopūtās, ieraudzījusi, ka dzelzs briesmonis izrādījies tikai vecs bruņutērps. Ķivere, pie kuras vēl šūpojās kādreiz lepna spalvu pušķa satrunējušās atliekas, bija noliekusies šķībi uz priekšu un atradās blakus meitenes galvai. Viņa lēnām pagriezās un cauri atvāztajam sejsegam bikli pašķielēja ķiveres iekšpusē. Pretī, bezzobaini smaidīdams, lūrēja bālgans galvaskauss, pie kura vēl bija pielipušas dažas krunkainas ādas driskās. No kreisās acs tumšās iedobes izrāpās vēl viens zirneklis, kas pārcēlās uz Kajas plecu un žigli lūkoja tikt lejup. Saltu šausmu pārņemta, meitene vēlreiz griezīgi iespiedzās.

— Būs jau labi, Kaja, — Laurai gandrīz sanāca smiekli. — Nav ko krist panikā, viss ir, kā nākas!

Laura un Lūkass pieķērās bruņām, nostūma tās no Kajas muguras un novietoja zemē.

Tad Laura norādīja uz skeletu, kas atradās bruņās. — Viņš tev neko vairs nevar izdarīt — viņš ir miris.

— Un tie tur arī! — Lūkass piemetināja.

Viņa kabatas lukturīša gaisma izcēla no tumsas vēl trīs bruņas, kas gulēja uz kapu kameras grīdas. Tās bija stipri sarūsējušas — un katrā bija pa skeletam.

— Tie četri pazudušie bruņinieki, kas Reimāru fon Rāvenšteinu pavadīja kapā! — Laura domīgi konstatēja.

Kaja bālu seju pamāja. Viņa atkal bija nomierinājusies un līdzcietīgi noraudzījās uz grīdas guļošajos. — Nabadziņi, — viņa nopūtās. — Kādā nāvē gan viņi te miruši?

Laura ar Lūkasu neziņā saskatījās.

— Un kāpēc bruņas tik stipri sarūsējušas? — Kaja turpināja.

— Tas laikam gan ir loģiāli, vai ne? — Lūkass atbildēja. — Padomā taču mazliet, trūcīgo koeficient — viņi šeit guļ jau gadsimtiem ilgi un te, apakšā, ir diezgan mitrs, tāpēc!

Kaja saviebās. Viņa ar atbildi īsti nebija mierā, tomēr klusēja.

— Labs ir, — Laura noteica. — Meklēsim tālāk.

Šoreiz draugi palika kopā. Cieši cits citam līdzās viņi lēnām apstaigāja kameru, izgaismodami to. Jau pēc dažiem mirkļiem luk' turīšu stari atsedza dzelzs stiprinājumu pie sienas, kurā atradās piķa lāpa.

— Pag, es kaut ko pamēģināšu, — Lūkass sacīja. Viņš piegāja pie lāpas, izņēma no kabatas šķiltaviņas un pielika liesmu pie lāpas. Un patiešām — jau pēc maza laiciņa ar piķi piesūcinātais audums aizdegās un uzliesmoja. Šaudīgā gaisma atklāja kapa ka-meras aprises, un draugi tagad varēja ieraudzīt, ka bez Reimāra fon Rāvenšteinā sarkofāga kapenēs nebija citu atdusas vietu. Nežēlīgais bruņinieks arī nāvē bija tikpat vientuļš kā dzīvē, ja neņēma vērā četrus nelaimīgos brašuļus, kas — noteikti ne jau brīvprātīgi — bija viņam piebiedrojušies mūža miegā.

Piepeši Laura ieraudzīja pie kameras tālākās sienas kaut ko mirguļojam. Viņa aši metās turp, un draugi sekoja.

Pēc mirkļa viņi jau bija atklājuši spīguļošanas iemeslu —-vienkāršā nišā, kas bija iebūvēta sienā, uz maza akmens paaugstinājuma stāvēja liels kauss. Tas noteikti bija izgatavots no tīra zelta, jo dzirkstīja kabatas lampiņu gaismā. Turklāt tas bija vis-caur klāts ar dārgakmeņiem. Ja Laura nemaldījās, tad sarkanie bija rubīni, bet zaļie — smaragdi.

Draugi, acis iepletuši, apbrīnoja zelta trauku. Vēl nekad viņiem nebija gadījies redzēt tādu dārgumu.

— Oho! — Kaja sajūsmināta nodvesās. — Tas nu gan ir ko vērts! — Tad viņa pagriezās pret Lauru. — Vai tas ir Apskaidrības kauss?

Lauras sejā parādījās skepse. — Diemžēl ne, — viņa sacīja, iebāza roku kabatā un izvilka datorizdruku, ko bija sagatavojusi Persija darbistabā. Viņa to atlocīja un salīdzinājumam pastiepa Grāla kopiju, kas Reimāram fon Rāvenšteinam bija kļuvusi par liktenīgu lāstu, pret kausu, kurš stāvēja nišā. Jau no pirmā acu uzmetiena bija redzams, ka abi trauki ir pilnīgi vienādi.

— Tas ir tikai Svētā Grāla atdarinājums, kas Nežēlīgajam bruņiniekam tapa liktenīgs, — Laura konstatēja. — Persijs taču stāstīja,

ka viņš to paņēmis līdzi nāvē. Nāciet un meklēsim tālāk, varbūt mums paveiksies un mēs vēl kaut kur tepat atradīsim īsto kausu.

Viņi atkal sadalījās un atsevišķi izstaigāja kameru. Tomēr, lai cik rūpīgi viņi arī meklēja, iespīdināja gaismu visos stūros, nišās un spraugās, izklauvēja sienas, raugot uziet slepenu slēptuvi un nomaskētus dobumus — no Apskaidrības kausa nebija ne vēsts.

Ne ziņas, ne miņas.

Laura vīlusies jau gribēja beigt meklējumus, kad piepeši apstājās un ar sasprindzinātu seju sāka klausīties. — Kuš! — viņa brīdināja draugus. — Vai jūs arī dzirdat?

Kaja un Lūkass saskatījās un jautājoši pacēla uzacis.

— Ko tad? — Kaja gribēja zināt.

— Es īsti nezinu. Izklausās, it kā kaut kur būtu... ūdens, tekošs ūdens.

— Muļķības! — Kaja iebilda un atmeta ar roku. — Tev rādās, tas arī viss.

Taču Laura neļāvās sevi pārliecināt. Viņa bija droša, ka nav maldījusies. Meitene aši pagājās pāris soļu līdz sienai, pielika pie tās ausi un ieklausījās. Piepeši viņa pamanīja, ka brālis atkal bija aizklīdis līdz nišai ar Grāla atdarinājumu un absolūtā bezrūpībā iebāzis tajā galvu, lai sīkāk izpētītu trauku ar nāvi nesošo saturu. Viņa izslējās taisni un iesaucās: — Lūkas, uzmanies! Padomā, ko Persijs stāstīja par bruņinieka briesmīgo galu. Lai tev neiziet tāpat!

Lūkass nevērīgi atmeta ar roku. — Nekrīti panikā, es piesargāšos, lai nepieskartos eliksīram!

Laura vēlreiz tuvināja ausi sienai un ieklausījās. Šaubu nebija — tur patiešām skanēja attāla čaloņa. Izklausījās pēc liegas šalkoņas vai klusinātas murmināšanas. Tomēr tā bija tik neskaidra, ka viņa nespēja pavisam skaidri pazīt skaņu. Iespējams, ka runa patiešām bija par ūdeni — bet varbūt arī par kaut ko citu.

Bet par ko tad?

Laura atkal piebiedrojās Kajai un Lūkasam, kas stāvēja Grāla kopijas priekšā. — Savādi gan, — viņa, pieri saraukusi, noteica.

— Man ari liekas tāpat, Laura! — šņācošā balss skanēja viņai no aizmugures.

Draugi apsviedās apkārt. Pārbijušies viņi ieraudzīja Albīnu Ellerkingu, kas stāvēja pie kapa kameras ieejas un drūmi raudzījās uz viņiem. Uz pleca viņam tupēja vecais kaķa lops. Zēvelem spalva bija sacēlusies stāvus, aste pacelta gaisā, un sātaniskā acs lāpas gaismā meta sēra dzeltenas dzirksteles. Tad dzīvnieks atvēra muti.

— Es jums gan rādīšu, kā te okšķerēties! — runcis nodār-dināja.

— Ai, nē! — Kaja ievaimanājās, — ko mēs tagad iesāksim, Laura?

Laura nezināja. Viņa bikli vēroja dārznieku, kas stūrainām kustībām ienāca kapa kamerā, paņēma no sienas lāpu un draudīgi tuvojās draugiem. Viņi atkāpās. Ellerkings viņus iedzina arvien tālāk stūrī, līdz trijotnei aiz muguras atradās tikai siena. Laura mēģināja aizšmaukt dārzniekam gar labo pusi. Tomēr Albīns bija uzdevuma augstumos un novicināja viņai priekšā degošo lāpu. Meitene atrāvās, tikko paspēdama izvairīties no liesmas. Arī Lūkass grasījās izmukt no Ellerkinga, taču viņam neveicās tāpat kā māsai. Turklāt uguns apsvilināja viņam matu cekulu, drusku skardama arī labo ausi.

Albīna sejā atplauka ļauns smaids pamanot, ka bija ievainojis zēnu. Viņš nāca arvien tuvāk, un kaķis uz pleca šņāca kā satrakots pūķis.

Kaja aiz bailēm drebēja. — Dari taču kaut ko, Laura! Lūdzu, dari taču kaut ko!

Tad Laurai ienāca prātā čukstošā migla. Viņa žigli iebāza roku kabatā, izvilka pudelīti un atkorķēja. Šoreiz Dūmākonis bija žiglāks — viņš šņākdams izplūda no pudelītes, it kā to vien būtu gaidījis, lai viņu sauktu talkā.

Dārznieks pārsteigts apstājās un lielām acīm blenza un augošo miglas mākoni, pat Zēvele apklusa.

— Ietin viņu, Dūmākoni! — Laura pavēlēja čukstošajai miglai.

— Ātri!

— Jūsu vēlme pavēle ir man, kundze, — Dūmākonis paklausīgi izdvesa, — pavēle man ir.

Miglas mākonis pielīda tuvāk pārsteigtajam dārzniekam un virpuļoja tam apkārt, līdz viņu un kaķi bija pilnīgi ietinis biezā plīvurā. Tikai lāpa vēl mirdzēja kā milzīgs jāņtārpiņš miglā.

— Velns lai parauj! — Zēveles lāsts neko nelīdzēja. Viņš neko nevarēja redzēt, un Albīns Ellerkings, saprotams, arī ne. Dārznieks izmisīgi mēģināja atbrīvoties no mākoņa tvēriena un iznākt laukā no miglas — nesekmīgi. Laura atviegloti vēroja, kā Dūmākonis sekoja katram nedrošajam solim, it kā būtu pielipis pie dārznieka. Tagad bija tīrais nieks izvairīties no Ellerkinga un viņa runča.

Laura deva draugiem zīmi sekot viņai un pielika pirkstu pie lūpām. Klusumu! Lūdzu, pilnīgu klusumu! Viņa piespiedās cieši pie labās puses sienas un lūkoja uz pirkstgaliem aizlavīties garām dārzniekam uz izejas pusi. Kaja un Lūkass viņai uzmanīgi sekoja. Viņi nesacēla gandrīz nekādu troksnīti.

Tomēr Zēvele ar aso kaķa dzirdi viņus bija saausījis. — Uzmanies! Viņi mēģina aizmukt! — viņš uzšņāca saimniekam. — Pa kreisi, vairāk pa kreisi!

Albīns Ellerkings uzreiz lempīgi metās uz kreiso pusi un aizšķērsoja viņiem ceļu.

Sasodīts!

Ātri izlēmusi, Laura mainīja virzienu. Viņa draugiem deva zīmi ar roku, un visi trīs klusītēm zagās uz otru kameras pusi.

— Pa labi! — runcis iešņācās. — Viņi grib izsprukt pa labi!

Un dārznieks kopā ar miglas plīvuru, kas viņam bija apvijies

apkārt, steigšus metās pa labi. Tā vien likās, ka viņš atkal draugiem aizšķērsos ceļu, kad piepeši paklupa gar bruņām, kas mētājās uz grīdas, un ar skaļu brīkšķi nogāzās zemē. Viņam no rokas izkrita lāpa. Tā izlidoja no miglas mākoņa un nobūkšķēja tieši Laurai pie kājām.

— Velns un elle! — kaķis žēli ieņaudējās, toties Laura veikli pieliecās un paķēra lāpu. Viņa to pacēla gaisā un pagriezās pret draugiem. — Taisāmies, ka tiekam!

Kajai un Lūkasam tas divreiz nebija jāatkārto.

Kad Laura ar draugiem beidzot bija tikuši līdz kapeņu izejai, viņa lāpu nometa zemē. Tā iekrita peļķē, kur liesma šņākdama apdzisa. Tad visi trīs ņēma kājas pār pleciem, it kā viņiem uz pēdām mītu dēmoni.

Lielās vārnas kokos pamodās vienā mirklī. Spārnotās kapeņu sardzes vienā mirklī sacēla tādu troksni, ka varēja vai kurls palikt. Tās, mežonīgi vicinādamas spārnus, pacēlās gaisā un sekoja bēgļiem, kas cilpoja ko kājas nes caur naksnīgo Bendesmežu. Laura, Kaja un Lūkass varēja dzirdēt spārnu švīkstoņu, un putnu ķērkšana griezās ausīs. Tomēr viņi neatskatījās un laidās rikai uz priekšu. Bailēs ievilkuši galvas plecos, viņi kuru katru bridi riskēja saņemt smailo knābju triecienu.

Pēc kāda laiciņa putnu kliedzieni pieklusa un beigās norima pavisam. Laura atskatījās pār plecu. Vārnas bija metušas mieru un laidās atpakaļ uz vecajām kapenēm. Sabrukušie mūri jau krietnu brīdi nebija redzami.

Varbūt tās apsargā tikai kapeņu teritoriju, Laurai ienāca prātā. Un neseko mums tālāk, jo esam izgājuši no burvju loka.

Taču, lai kā arī būtu, — galvenais, ka šaušalīgie putni beidzot bija aizlidojuši. Ja nenotiks nekas neparedzēts, tad pēc neilga brītiņa viņi jau būs šķērsojuši Bendesmežu un tikuši līdz mežmalai.

Lūkass māsai sekoja cieši uz pēdām. Šķita, ka viņam vēl bija spēka gana. Kaja turpretim bija atpalikusi labu gabalu. Bija redzams, ka viņa nav pieradusi pie šādas slodzes, un varēja dzirdēt, cik viņa aizelsusies.

Laura palēnināja skrējienu un pagaidīja, līdz Kaja bija viņu panākusi. — Tagad tikai neatpaliec! — viņa uzmundrināja draudzeni. — Drīz būsim galā.

— Jā, jā! — Rudmate noelsās. — Būs jau labi.

Tomēr Kajas soļi kļuva arvien īsāki un smagāki. Toties Kaja pati tusnīja arvien skaļāk. Viņa izklausījās pēc astmatiskas tvaika lokomotīves. Varbūt tāpēc arī Laura gandrīz nebūtu sadzirdējusi balsi, kas no meža dziļumiem atskanēja līdz viņas ausīm. Skanēja kā tāli, aizsmakuši čuksti.

— Apstājieties jel, apstājieties! — caur kokiem kāds dvesa.

— Pagaidiet mani, kundze, — pagaidiet mani!

Laura deva Kajai zīmi skriet tālāk un apstājās. Sejā atausa atvieglots smaids, jo viņa tūlīt bija pazinusi balsi — tas bija Dūmā-konis, čukstošā migla.

Vēl pēc brītiņa tas šņākdams tuvojās caur kokiem, balts vir-puļvējš, kas, mezdams līkumus kā slalomā, locījās ap stumbriem un tuvojās gaidošajai meitenei. Beidzot ticis līdz Laurai, Dūmākonis bija gluži aizelsies.

Laura noraizējusies sarauca pieri. — Kas tad noticis? — viņa apvaicājās. — Vai esi pārpūlējies?

— Nav vērts par to runāt, kundze, — nav vērts. Vingrinājies neesmu ilgi, un nu vairs nespēju tik žigli paskriet — tik žigli paskriet. Paldies, ka mani pagaidījāt — ka mani pagaidījāt!

— Man jau jāsaka paldies! — Laura smaidot atteica. — Bez tavas palīdzības mēs jau sen būtū krituši Ellerkinga un viņa runča nagos.

— Pats par sevi saprotams — par sevi saprotams! — Dūmā-konis nievājoši nošņācās. — Mans cēlākais uzdevums ir kalpot manai kundzei — kalpot manai kundzei. Bet, ja nu jūs tagad būtu laipna tik un doties man ļautu uz guļamistabu — doties uz guļamistabu? Esmu tik briesmīgi noguris... — viņš skaļi un no sirds nožāvājās, — tik briesmīgi noguris...

Laura izvilka no kabatas pudelīti un atvēra. Čukstošā migla vēja ātrumā ielīda atpakaļ trauciņā, un, iekams meitene vēl bija

paguvusi to aizkorķēt, jau atskanēja krakšana. Laura uzjautrināta iebāza pudelīti atpakaļ kabatā. Tad viņa steidzās pakaļ draugiem.

Albīns Ellerkings pārskaities nošņaukājās un sāpēs savieba seju. Kreisā kāja dega kā ugunī. Paklupdams uz bruņām un nogāzdamies zemē, viņš bija ne tikai saplēsis bikses, bet arī viscaur nobrāzis stilbu, kas tagad asiņoja. Un sasodītā migla viņam nebija ļāvusi jel ko saskatīt, tā ka viņš bija zaudējis spēju orientēties un vairākkārt ieskrējis sienā, uzdauzīdams sāpīgus punus. Par laimi, dūmaka, kas viņu darīja aklu, piepeši bija pazudusi.

Dārznieks klusi pie sevis lamājās, klibodams uz izejas pusi. Nolādētie draņķagabali! To viņi man vēl pieminēs — varu apzvērēt!

Zēvele, kas jau sen bija pametis vietu uz dārznieka pleca, izlīda no kapenēm dažus metrus saimniekam pa priekšu. Runcis apstājās, izlieca muguru kūkumā, izslēja asti gaisā un ieņaudējās kā aizkaitināts dēmons.

Kad Albīns Ellerkings iznāca viņam blakus un žigli paskatījās visapkārt, viņš saprata, kas Zēveli bija tik traki uztraucis — draņķa-gabali bija pazuduši bez vēsts!

Nolādēts!

Dārznieks dusmās nošņācās, un viņa seja sadrūma. Taču tad viņam ienāca prātā kas tāds, kas vienā rāvienā aizdzina dusmas. Viņš tos knēveļus vairs nevarēja panākt — bet viņi tāpat nekur neizspruks! Pilnīgi noteikti ne. Par to parūpēsies Dragans un Drogūrs. Tie līdz šim visus bija nogrābuši ciet.

Visus bez izņēmuma.

Albīns Ellerkings īgni pasmaidīja. Tad iebāza mutē divus pirkstus un dziļi ievilka elpu.

Rāvenšteinas parks rāmi gulēja nakts tumsā. Pūta viegls vējiņš, kas klusi čabināja krūmu zarus un ziemciešu lapas dobēs. Bukša suņi stāvēja gandrīz nekustīgi.

No mākoņiem izlīda mēness, kad nakrs klusumu pārtrauca spalgs troksnis. Tas bija svilpiens, kas atlidoja no Bendesmežā un izskanēja pāri mauriņam. Tad viss atkal bija rāmi, un neviena skaņa vairs netraucēja nakts mieru.

Piepeši bukšos sarosījās dzīvība. Krūmi skaļi iečabējās un sāka mainīt formu. Lapas saplūda kopā, līdz abiem suņiem pāri stiepās vienlaidus tumšzaļš klājums. Kamēr bukša krūmi pārveidojās, bija saklausāmi slāpēti rūcieni un aizsmakuši elsieni. No lapu segas izveidojās melni mirdzoša suņa spalva, zem kuras iezīmējās spēcīgi muskuļi. Parādījās dzīslas, un nupat vēl nedzīvās acis piepeši ļauni iemirdzējās mēness gaismā. Nekustīgās astes pēc sekundes sāka vicināties, spalvainās ķepas raustījās un ar troksni atraisījās no mauriņa — abi nevainīgie bukša dzīvžoga suņi bija pārtapuši par diviem bīstamiem dogiem ar miesu un asinīm.

Milzīgie suņi pacēla galvas, pavērsa smailās ausis pret vēju un sāka ošņāties. Pavēruši mutes, tie atsedza slepkavnieciskus zobus. No lūpām pilēja siekalas, atskanēja dobja rūkšana. Dzīvnieki vēlreiz izstaipījās un saslējās, it kā gribētu uz visiem laikiem nopurināt savas augu dzīves stingumu. No Bendesmežā vēlreiz atskanēja svilpiens, un Dragans un Drogūrs, tumšo spēku asinssuņi, skaļi riedami, metās skriet.

22. nodaļa VĒTRAS DĒMONS

ALAriks rāpās uz priekšu, turēdamies pie zemes, lai izvairītos no Sēra purva indīgajiem tvaikiem. Tomēr viņa acis sūrstēja un kaklā koda, ceļgali un plaukstas smeldza, un sviedri lija no visām porām. Neierastā poza bija ārkārtīgi nogurdinoša, un uz priekšu varēja tikt tikai lēnām. Tomēr zēns spēja pretoties kārdinājumam piecelties stāvus. Silvāns viņam bija licis aiz auss, ka pārvietoties drīkstēja tikai līšus. Meža skrējēja padomi kopumā bija izrādījušies pareizi, un līdz šim droši izveduši cauri purvam. Tikai dažas reizes viņš par plaukstas tiesu vai nepilnu olekti bija novirzījies no takas. Rokas un kājas uzreiz bija iestigušas muklājā. Tomēr Alarikam ikreiz izdevās atkal nostāties uz cieta pamata.

Smirdoņu un burbuļošanu Alariks neuztvēra jau krietni pasen, tāpat viņam bija zudusi arī jebkāda laika izjūta. Viņš vairs nezināja, cik ilgi jau atrodas ceļā. Šķita, ka pagājusi vesela mūžība, bet no mērķa joprojām nebija ne ziņas, ne miņas.

Ieročnesējs sēkdams apstājās, paslējās mazliet augstāk un pameta skatienu dūmakā. Viņš varēja redzēt, augstākais, desmit soļus uz priekšu. Pasaule ārpus redzamības loka pazuda indīgi dzeltenā miglā, kas vietumis sabiezēja, tad atkal izplēnēdama pavēra neskaidru skatu uz dūksnāju, kurš gulēja Alarika priekšā. Tomēr, lai cik ļoti viņš arī piepūlējās, nekas nebija skaidri saredzams.

Zēns ar plaukstas virspusi notrausa no pieres sviedrus, atstādams tur netīrumu svēdras. Ari rokas un kājas, tāpat arī visu apģērbu gandrīz pilnībā klāja dubļi. Alariks to vispār neievēroja. Prātā bija tikai viens — vajadzēja sasniegt Borborona nocietinājumus, ja viņš vēlējās novērst tumsas uzvaru. Arī tad, ja cerība to paveikt pamazām zuda.

Ieročnesējs atkal nometās uz visām četrām un vilkās uz priekšu. Viņš nezināja, cik ilgi jau bija norāpojis, kad izdzirda neparastu šalkoņu. Šķita, ka tā radusies augstu gaisā, krietnu gabalu virs sēra mākoņa, un izklausījās pēc varenu spārnu vēdām.

Alariks apstājās, atgāzis galvu pavērās augšup un ieklausījās. Tomēr viņš neko nespēja ieraudzīt, jo indīgi dzeltenie tvaiki vēl joprojām aizšķērsoja skatienu. Viņš jau grasījās līst tālāk, kad savādās šalkas no jauna pieņēmās spēkā. Tās pieauga, un vienlaikus bija dzirdamas skaņas, no kurām Alarikam pār muguru pārskrēja auksti šermuļi, — ņirdzīgi sievietes smiekli. Ieročnesējs izbijies sarāvās, bet tad tie jau bija noklusuši. Tikai purva gurguļošana nerimās.

Alariks pārsteigts pašūpoja galvu. Tas taču nevarēja būt, viņš prātoja. Es noteikti būšu maldījies. Kā gan lai virs purva parādītos sieviete? Tad jau viņai vajadzētu lidot... Tas nebija iespējams — ja nu vienīgi tā būtu harpija, vētras dēmons!

Alarika apziņā šī baisā doma uznira kā no tukšuma, un tai pašā mirklī viņu sagrāba nāves bailes. Viņš rāpās tālāk, cik ātri vien spēdams. Panikā viņš steidzās uz visām četrām. Neienāca prātā, ka šādi no vētras dēmona neizdosies aizbēgt.

Bailes bija paralizējušas Alarika gara spējas, un tā viņš akli nopūlējās tikt uz priekšu, līdz spēki bija izsīkuši, un viņš sabruka. Mitro un slapjo apģērbu viņš nejuta jau sen. Sirds dauzījās tik mežonīgi, ka no tās sitieniem sāka sāpēt galva. Plaušas smeldza tā, it kā tajās plosītos uguns. Ieročnesējs bija aizelsies un tvēra pēc gaisa. Viņš tik ļoti bija aizņemts ar sevi, ka gandrīz vai nesadzirdēja ierunājamies balsi.

— Paskat tik — puišelis! — Balsī skanēja priecīgs satraukums.

— Re kā, manas lūgšanas tomēr ir uzklausītas.

Alariks pārsteigts saslējās un paskatījās uz visām pusēm. Tikai tagad viņš ievēroja, ka sēra tvaiki mazliet pagaisuši, tomēr nespēja nevienu ieraudzīt. Tikai vientuļu bērzu, kas atradās dažu soļu attālumā. Tas noteikti bija vientuļais purva bērzs, pie kura taka mainīja virzienu.

Atskārta, ka lielākā daļa purva jau bija aiz muguras, Alarikam vienā rāvienā lika aizmirst visu nogurumu. Tātad tomēr bija iespēja, ka viņam izdosies! Viņa ideja nebija tik neprātīga, kā tostarp pašam bija licies.

Balss viņu izrāva no domām. Tā izklausījās krietni sadrūvē-jusies. — Nekādu manieru tādam puikam. Pat nedomā sveicināt!

Alariks vēlreiz paraudzījās apkārt — un atkal neviena nebija. Tikai purva bērzs pacēlās viņa priekšā. Tas nebija necik augsts, ar slaidu stumbru un pašķidru lapotni. Koks viegli šūpojās, kaut arī valdīja pilnīgs bezvējš.

— Ko stāvi muti atplētis un skaties kā auns uz jauniem vārtiem?

Alariks uzreiz attapa, ka runāt varēja tikai purva bērzs. — Va...

va... vai tu domā mani? — viņš izbrīnījies stostījās.

— Kuru tad vēl citu? — bērzs sašūpojās. — Vai arī tu šeit redzi vēl kādu? — To teikdams, tas pieliecās, līdz zari gandrīz skāra ieročnesēju. — Saki jel, manu zēn, kas tevi atvedis pie manis?

— Pie tevis? Es nenācu pie tevis. Mans ceļš ved uz Tumsas cietoksni.

— Žēl gan! — Bērzs atkal iztaisnojās. — Cerēju, ka tu man kādu brītiņu pakavēsi laiku. Bet tu, izrādās, esi tāds pats ķēms kā visi pārējie.

— Vai tu man vari parādīt ceļu uz Tumsas cietoksni?

Bērzs vēlreiz sašūpojās. — Jā.

— Brīnišķīgi! — jaunais ieročnesējs gavilēja.

— Bet man ij prātā nenāk to darīt, — purva bērzs vīzdegunīgi turpināja. — Es jau veselu mūžību gaidu, līdz kāds man piebiedrosies. Es taču nelaidīšu tevi uzreiz prom!

Alariks jau gribēja kaut ko atbildēt, kad piepeši nāsīs iesitās riebīga smaka. Iznīcības dvaka.

Nāves elpa.

Tai pašā mirklī gaisā kaut kas nošvīkstēja. No dūmakas parādījās šaušalīga spārnota būtne, kas bultas ātrumā šāvās uz Alarika pusi.

Alariks ieskatījās atbaidošā sievietes vieplī un ieraudzīja izdēdējušo harpijas ķermeņa augšdaļu. Smirdošais vētras dēmons jau iepleta asos maitu lijas nagus. Ieročnesējs ievilka galvu plecos un pirmajā reizē spēja izvairīties no uzbrukuma ar veiklu lēcienu, taču spēcīgo spārnu sitiens viņu noslaucīja no takas, tā ka zēns, skaļi nožļurkstot, iegāzās staignājā.

Alariks tūdaļ iegrima. Viņš drudžaini mēģināja izlīst uz takas, bet harpija jau bija apgriezusies un nāca jaunā uzlidojumā.

Vētras dēmons vicināja spārnus tieši Alarika sejas priekšā, kamēr jaunais ieročnesējs iestiga arvien dziļāk. Neradījums, kurš virs jostasvietas izskatījās pēc riebīgas vecenes, bija tik atbaidošs, ka zēns gandrīz vai paģība. Radās iespaids, ka viņš ieskatījies sejā pašam ļaunumam. Mēra dvaka, kas plūda no nezvēra, Alarikam gandrīz vai saēda plaušas.

Harpija spalgi iesmējās un noķērca: — Tev vairs ceļš nebūs jārāda, stulbeni! Tavs ceļš šai vietā ir beidzies! Beidzies! Beidzies!

Viņa vēlreiz ieķērcās, iepleta nagus, atvēzējās ar savu pretīgo pūķa kāju — un cirta.

Bendesmežs beidzot bija palicis draugiem aiz muguras, un viņi bija tikuši līdz parka klajumam. Lūkass mežmalā bija pagaidījis meitenes un tagad rikšoja viņām blakus. Viņam sāpēja labā auss, un no matiem nāca viegla deguma smaka.

Aiz lielā klajuma jau bija samanāmas pils ēkas aprises. Kaja atviegloti uzelpoja. Viņa apstājās, lai drusku atelstos, taču Laura bez žēlastības lika skriet tālāk.

— Neapstājies! — viņa centās pārliecināt draudzeni. — Būsim drošībā tikai tad, kad sasniegsim pili!

Kaja kunkstēdama klunkuroja tālāk. Viņa bija pārgurusi. Meitene jau grasījās protestēt, taču, piepeši atskanot skaļām suņu rejām, atteicās no šī nodoma. Tās izklausījās gana bīstamas un nebija nemaz rik tālas. Te lielā klajuma malā no krūmu aizsega izšāvās divi dogi un metās viņiem tieši virsū.

Kaja palika stāvam kā pienaglota.

Kaut gan melnie suņi vēl atradās dažu simtu metru attālumā, Laura uzreiz noprata, ka viņu dzīvībai draudēja briesmas.

— Skrieniet! — viņa iesaucās. — Skrieniet, cik ātri spējat!

To pateikusi, Laura sagrāba Kaju aiz rokas un ļāva kājām vaļu. Arī Lūkass aiznesās kā plēsts. Jau pēc pāris sekundēm viņš bija apsteidzis māsu par mazu gabaliņu. Viņš joza tik ātri, it kā runa būtu par jaunu pasaules rekordu. Un arī Kaja, kas nupat vēl bija izsmēlusi visus spēkus, uz dzīvības briesmu fona ieguva otru elpu. Tomēr tik un tā viņa skrēja lēnāk par Lauru, kurai šķira, ka draudzene pie rokas kļūst arvien smagāka.

Suņi lēkšoja arvien tuvāk.

Laura jau varēja saklausīt to elsošanu un ķepu dunēšanu pret zemi. Viņa saņēma pēdējos spēkus. — Ātrāk, Kaja! — viņa iekliedzās, baiļu pārņemta. — Skrien taču!

Kaut arī Lauras plaušas sāpēja un kāju muskuļi smeldza, viņa paātrināja tempu. Tomēr Kaja karājās pie rokas kā svina gabals.

Laura vēl laikus paguva ieraudzīt sakni, kas rēgojās no zemes. Vienā lēcienā viņa tai jau bija pāri un uzsauca draudzenei: — Uzmanies!

Bet bija jau par vēlu. Kaja nespēja izvairīties. Pilnā gaitā viņa paklupa pār šķērsli un nostiepās visā garumā. Par laimi, viņa palaida vaļā Lauras roku, citādi draudzene ari noteikti būtu norauta zemē.

Kad pirmās sāpes bija pierimušas, Kaja grasījās piecelties — bet klāt bija arī dogi. Kaja, jau sajuzdama kodienus sprandā, gaidīja, kad iesāpēsies — tomēr tas nenotika. Viņa pārsteigta pacēla skatienu. Suņi bija apstājušies dažus metrus no viņas un nikni rēja. Šķita, ka rie ir apmulsuši, jo medījums vairs necentās aizmukt, ber gaidīja vienā mierā.

īstenībā Kaju bija pārņēmusi panika. Viņa vairs nespēja

izdarīr nevienu kustību. Kā paralizēta viņa gulēja zemē, stingi raudzīdamās suņos, un iekliedzās: — Laura! Palīdzi man, Laura!

Laura nevilcinājās ne sekundi. Viņa zibenīgi apgriezās, steidzās atpakaļ pie Kajas un nostājās starp viņu un glūnošajiem dogiem. Arī Lūkass, kas bija pamatīgi atrāvies, metās atpakaļ pie Kajas un Lauras.

Kamēr zēns palīdzēja piecelties Kajai, Laura nenovērsa skatienu no suņiem. Viņa raudzījās tiem tieši acīs. Dzīvnieku tumšajās zīlītēs atspoguļojās asinskāre. Un piepeši Laura atskārta, ko bija darījusi nepareizi.

Mēs nekādā ziņā nedrīkstējām mukt projām, meitenei iešāvās galvā. Nomierinies, Laura, esi mierīga! Nekādu nepārdomātu kustību — varbūt viņi liksies mierā. Vienlaikus viņai radās pārdroša ideja: ja jau var nolasīt domas, tad varbūt var ietekmēt arī cita gribu?

Laura dziļi ieelpoja un uzmeta dogiem vēsu, izlēmīgu skatienu. Vācieties prom, viņa tiem pavēlēja domās. Vācieties beidzot prom un lieciet mūs mierā!

Suņi vēlreiz draudīgi ierūcās un atsedza iespaidīgus ilkņus, taču nespēja saņemties, lai uzbruktu. Gluži pretēji — kad Laura spēra piesardzīgu soli tiem pretī, abi mazliet atkāpās.

Laurā pamodās cerības dīglis. Darbojas! Patiešām darbojas!

Viņa paspēra vēl vienu soli uz priekšu, un suņi par tādu pašu gabaliņu atkāpās atpakaļ. Likās, tie pierimst. Rūcieni pieklusa.

Tad vēlreiz cauri naktij atskanēja svilpiens.

Dogi sarāvās un vienā mirklī bija pārvērtušies. Jaunas medību kāres pārņemti, viņi sāka apriet meiteni. Astes pātagoja gaisu. Priekšķepas ar garajiem nagiem iespieduši mauriņā, dzīvnieki bija pieplakuši pie zemes kā pantera pirms lēciena. Un tad jau viņi kā bultas metās virsū draugiem — līdz uzbrukuma vidū apstājās. Draudīgie rūcieni pārvērtās par bailīgiem smilkstiem. Melnie suņi tramīgi blenza uz bērnu pusi, un pēc pāris sekundēm apgriezās apkārt. Astes iežmieguši, tie lieliem lēcieniem laidās bēgt.

Draugi pārsteigti saskarījās. Kas gan suņos varēja iesvelt tādas bailes un šausmas, lai tie viņus liktu mierā un mestos bēgt? Tad visi trīs izdzirda sev aiz muguras šaušalīgu gaudošanu. Viņi atskatījās.

Tas bija vilks — uz viņu pusi skrēja liels, melns vilks.

Laura uzreiz saprata, kur viņa redzējusi šo plēsoņu. Tas bija vilks no gleznas, kas karājās ieejas hallē! Viņa bija pilnīgi droša, kaut arī tas nebija iespējams. Tu noteikti maldies, viņa nodomāja. Kā gan vilks gleznā var atdzīvoties?

Vilks, kas tagad metās uz viņu pusi, bija visnotaļ dzīvs. Zvērs tuvojās vareniem lēcieniem, sēra dzeltenās acis tumsā kvēloja. Nepievērsdams draugiem ne mazāko uzmanību, tas aiznesās viņiem cieši garām un laidās nopakaļ bēgošajiem suņiem. Mazliet vēlāk viņš jau bija pazudis.

Kaja raudzījās stingu skatienu kā nemaņā. — Es tam vienkārši nespēju noticēt, — viņa klusi izdvesa. Tad papurināja galvu un pievērsās Laurai. — Vai tu arī redzēji to pašu, ko es?

Laura mēmi pamāja.

— Man šķita, ka vilki mūsu apvidū jau sen ir izmiruši, — Kaja nomurmināja.

— Ir jau arī! — Lūkasa atbilde bija gluži kā pistoles šāviens. Viņš atkal bija savā elementā. — Pēdējo vilku nomedīja deviņpadsmitā gadsimta sākumā Bendesmežā toreizējais pils īpašnieks. Viņš esot licis zvēru izbāzt un izlikt to kā trofeju medību istabā.

— Tomēr — ja jau pie mums patiešām vairs nav vilku, — Kaja prātoja, — no kurienes tad šis vilks tik pēkšņi uzradās?

Lūkass paraustīja plecus. — Nav ne jausmas!

— Kas zina — varbūt tas vilks nemaz nebija īsts vilks?

— Un kas tad?

— Rēgs.

— Rēgs? — Lūkass brīnījās. — Tu murgo. Pirmkārt, rēgu nemaz nav. Un otrkārt, tas ir pilnīgi neiespējami!

— Kāpēc tad ne? — Kaja ietiepīgi atbildēja. — Pēc visa tā, ko esam piedzīvojuši pēdējās dienās, es neko vairs neuzskatu par neiespējamu.

— Tas nebija rēgs, — Laura mierīgi sacīja.

— Jā, skaidrs — tas taču ir loģiāli! — Lūkass kaismīgi pie-krita. Bet tad viņa pierē atkal ievilkās rieva, un zēns aizdomīgi paskatījās māsā. — Kāpēc tu esi tik pārliecināta?

Laura jau gribēja izstāstīt draugiem vecās gleznas noslēpumu, kad viņai ienāca prātā labāka doma. — Nāciet man līdzi, — viņa sacīja. — Es jums kaut ko parādīšu.

Alarikam acīs pilēja asinis, uz brīdi padarot viņu neredzīgu. Harpija laikam bija viņam trāpījusi pa galvu. Piere dega kā elles liesmās, it kā nezvēra nags ieskrāpējot būtu izlaidis indi

Spārnotais dēmons atkal metās uzbrukumā. Šoreiz tas zēnam trāpīja vaigā. Alariks iekliedzās sāpēs un atrāvās atpakaļ, cik nu tas bija iespējams.

Harpija izgrūda ņirdzīgus smieklus un griezīgā vecenes balsī ieķērcās: — Tu mirsi, stulbeni! Mirsi! Mirsi! Mirsi!

Alariks zināja, ka glābiņa vairs nav. Beigu beigās viņš jau līdz pleciem bija iestidzis purvā. Viņš vienīgi cerēja, ka vētras dēmons drīz izbeigs viņa ciešanas.

Taču harpija, likās, ij nedomāja viņam sagādāt ātru nāvi. Viņas uzbrukumi laikam bija domāti tikai tam, lai zēnu mocītu un novērstu atgriešanos uz drošas takas. Nezvērs laikam gribēja nogaidīt, līdz viņš pilnībā iegrims muklājā, razdams mokpilnu nāvi puvekļainajos ūdeņos. Tikai tad tas ķersies klāt un aprīs viņu gabalu pa gabaliņam.

Protams, Alarikam iešāvās prātā. Harpijas ir maitēdājas.

Vētras dēmons no jauna metās uzbrukumā. Ieplešot nagus nākamajam uzbrukumam, tā acis iespīdējās alkatībā. Neradījums jau gribēja dot triecienu, kad atskanēja kliedziens. Tas bija tik majestātisks un pavēlošs, ka harpija uz brīdi lika mieru savam upurim un pārsteigta pavērsās pret noslēpumaino saucēju.

Te arī Bultspārnis šāvās lejup.

Burvju vārtu ērglis kā bulta laidās lejup no debesīm, tūdaļ uzbrukdams vētras dēmonam. Varenos nagus kā šķēpus izstiepis, Bultspārnis ieklupa harpijai spalvās, vienlaikus dodams cirtienu ar aso knābi. Nezvērs iespiedzās, pa gaisu lidoja spalvas, kad abas milzu radības ar pirmatnēju spēku saķērās cīniņā. Ērglis un harpija cīnījās ar drausmu niknumu.

Tomēr jau pēc maza brītiņa harpijai nācās atzīt, ka tā nebija līdzvērtīga pretiniece Bultspārņa gigantiskajam spēkam. Tā iekliedzās vēl pēdējo reizi, pagriezās uz bēgšanu un steigšus laidās lapās.

Bultspārnis metās vajāt spārnoto dēmonu. Ērglis gribēja būt pārliecināts, ka tas neatgriezīsies un no jauna neuzklups Alarikam.

Ieročnesējs, neko neapjēgdams, noraudzījās pakaļ putniem, līdz tic bija pazuduši viņa skatienam. Viņš jau bija domājis, ka viss zaudēts, bet, piepeši parādoties Bultspārnim, zēns bija smēlies jaunu drosmi. Un tagad ērglis, gaismas sūtnis, viņu vienkārši atstāja nelaimē! Bultspārnim taču vajadzēja zināt, ka bez citu palīdzības viņš bija pazudis. Viņam vajadzēja ievērot, ka Paravaina ieročnesējs līdz kaklam bija iestidzis muklājā un vairs nespēja pakustēties! Un tomēr viņš bija vienkārši aizlaidies prom!

Pagalam! Viss bija pagalam.

Alariku gandrīz jau pārņēma bezgalīga tukšuma sajūta, kad viņš atskārta, ka ar likteni nav vērts kašķēties. Nācās vien samierināties ar nenovēršamo. Ieročnesējs aizvēra acis. Dzīves pēdējās minūtēs viņš vēlējās domās kavēties pie tiem, kuri bija vistuvākie viņa sirdij: Alienora, viņa māsa, tēvs un māte un pārējie brāļi un māsas, Paravains un Morvena, un, protams, arī Elizions, Gaismas glabātājs. Viņš nekad tos vairs neieraudzīs, un mūžīgajā tumsā viņam to ļoti pietrūks.

— Paklau, tu, sapņotāj!

Vīrieša balss viņam trāpīja kā rungas sitiens. Alariks atvēra acis un ieskatījās tieši Silvāna smīnošajā sejā. Spēcīgais vīrs ar bārdas rugājiem noaugušo zodu bija nometies ceļos uz takas, noliecās pie zēna un pastiepa viņam pretī rokas.

— Tu? — Zēna balsī atskanēja neticīgs izbrīns.

— Skaidrs, ka es, — vai arī tu domā, ka es esmu rēgs?

— Bet... kā tu tik pēkšņi te parādījies, Silvān?

— Paravains man atsūtīja vēsti ar Bultspārni, un es tūliņ devos ceļā. Bet tagad sakod zobus, sāpēs ne pa jokam! — Silvana ķetna ieķērās Alarika matos, un viņš vilka no visa spēka.

Alariks nejuta nekādas sāpes, kad meža skrējējs viņu izrāva laukā no purva. Viņš bija pārāk laimīgs. Viņš bija glābts, viņš dzīvos! Viņš vēlreiz redzēs savu ģimeni, Paravainu un Gaismas glabātāju! Zēns nokļuva uz takas un nolūkojās Silvānā asaru pilnām acīm.

— Liels paldies, Silvān, — viņš vēl spēja izdvest, iekams zaudēja samaņu.

Laura iegāja hallē un atvieglota pamanīja, ka nebija vis maldījusies: melnā vilka gleznā nudien vairs nebija. Baltā sieviete viena pati stāvēja meža izcirtumā.

Laura pamāja uz eļļas gleznas pusi. — Paskat! Ko jūs par to teiksit?

Kaja un Lūkass paskatījās uz gleznu un kārtīgi to nopētīja. Viņi neziņā saskatījās, tad atkal pievērsās Laurai.

— Varbūt tu varētu būt tik laipna un paskaidrotu, ko ar to domā, — Lūkass sacīja. Viņš bija piemiedzis acis un izklausījās aizkaitināts.

— Kas tad tur ko skaidrot? — Laura brīnījās. — Jūs taču paši redzat.

— Jā, ko tad? — Kaja nepacietīgi vaicāja. — Ko mums, sasodīts, vajadzētu redzēt?

Laura apstulbusi viņos noskatījās. Vai tad viņiem acu nav pierē, viņa sev jautāja. Vai ari viņi tikai izliekas?

— Klausieties, beidziet mani vienreiz nest cauri, — viņa sabozusies norūca. —Jūs taču tikpat labi kā es redzat, kas tai gleznā nav, kā vajag!

Kaja no jauna uzmeta skatienu gleznai un vēlreiz pagriezās pret draudzeni. Viņa neko neteica, taču acīs bija lasāms izbrīns un neizpratne.

Lūkass turpretim noskaities sabozās. — Man nav ne mazākās jausmas, par ko tu runā, — viņš sacīja. — Un es arī nesaprotu, ko tu ar to gribi panākt. Taču šobrīd man tas ir gluži vienalga.

Viņš apklusa, jo vajadzēja nožāvāties, noņēma no deguna brilles un paberzēja acis. — Es esmu pārguris līdz nāvei un iešu tūlīt gulēt, — viņš turpināja, atkal uzlicis acenes. — Ar labu nakti un saldu dusu! Varbūt rīt tev saprāts atkal būs noskaidrojies, Laura.

To pateicis, viņš pagriezās un, kājas gar zemi vilkdams, iegrieās zēnu spārnā. Laura pārsteigta īsu brītiņu noraudzījās viņam pakaļ.

— Labs ir, Kaja, — Laura beidzot sacīja. — Tagad nopietni — tu taču noteikti vari saskatīt, kas gleznā ir mainījies, vai ne?

Kaja rikai līdzjūtīgi pašūpoja galvu. — Man liekas, Lūkasam taisnība. Mēs visi esam pārguruši. Pēdējais laiks likties gultā. Nāc taču, Laura! — Nenogaidījusi atbildi, viņa devās uz kāpņu pusi.

Laura bija neizpratnē. Tātad Kaja patiešām neredz, ka gleznā ir palikusi tikai baltā sieviete, viņa nodomāja. Un Lūkass arī ne.

Viņas skatiens no jauna pievērsās eļļas gleznai. Nē, viņa nudien nebija maldījusies — melnais vilks bija pazudis bez pēdām. Un faktu, ka Lūkass un Kaja to nespēja ieraudzīt, droši vien varēja izskaidrot ar to, ka viņi nebija sargātāji. Viņi spēja uztvert tikai lietu ārējo šķitumu, nevis izprast, kas slēpjas zem to čaulas. Un vienlaikus Lauras prātā kā zibens uzplaiksnīja šausmīga doma: varbūt Kaja un Lūkass nespēj ieraudzīt arī Apskaidrības kausu? Varbūt viņu skatieniem tas paliks apslēpts tāpat kā izmaiņas gleznā? Bet kā lai viņi man palīdz meklējumos?

Piepeši Laura sajutās gluži viena pati un pamesta. Un briesmīgi bezpalīdzīga. Beidzot dodamās uz savu istabu, viņa bija aprakusi visas cerības un izjuta tikai bailes.

Bailes netikt galā un bailes, ka viņa nekad neatradīs kausu.

Nakts vidū Laura piepeši pamodās. Pirmajā acumirklī viņa vairs nesaprata, kur atrodas. Tomēr, uztrūkusies sēdus un paskatījusies visapkārt, viņa ieraudzīja, ka ir savā istabā.

Protams! Kur gan vēl citur?

Pret loga rūtīm nemitīgi grabinājās lietutiņš, un no Kajas gultas skanēja klusa krākšana. Modinātājs uz galda bija klusi aiztik-šķējis gandrīz līdz četriem.

Ak kungs! Tikai trīs stundas, un būs jāmostas!

Laura jutās kā samalta. Viņa jau gribēja ieritināties zem segas, kad izdzirda raudas. Tās skanēja klusi, tomēr bija skaidri saklausāmas. Izbrīnījusies viņa atkal piecēlās sēdus un paskatījās uz draudzenes gultas pusi. Tomēr Kaja vēl joprojām mierīgi dusēja.

Bet kurš tad tas bija, kas raudāja tādām sirdi plosošām elsām?

Laura paskatījās uz durvju pusi — un piepeši atskārta, ka aizkustinošās žēlabas skanēja no gaiteņa. Viņa atlocīja segu un izkāpa no gultas.

Kad Laura izgāja gaitenī, viņai iepletās acis: istabas durvju priekšā šurpu turpu staigāja kāda sieviete. Viņai mugurā bija balts tērps līdz zemei, un viņa klusi šņukstēja. Laura nespēja uzreiz viņu pazīt, jo sieviete stāvēja pret viņu ar muguru, taču, kad stāvs pagriezās, meitene ieraudzīja, ka tā bija Silva, jaunā sieviete no gleznas hallē. Viņas bālajā sejā, kā parasti, bija dziļa grūtsirdība, un tagad pāri vaigiem pat ritēja asaras. Nākot tuvāk, viņas soļi nebija dzirdami.

Šķita, ka Silva meiteni nav pamanījusi. Skatienu pievērsusi grīdai, viņa kā aizsapņojusies pagāja garām Laurai, pēc dažiem soļiem apgriezās un devās atpakaļ. Turklāt viņa nemitīgi raudāja.

Laurai pietrūka padoma. Ko viņa varēja darīt? Un kā izskaidrot, ka tēls no gleznas ar miesu un asinīm hija nostājies viņas priekšā?

Laura gan vilcinājās, tomēr izlēma uzrunāt sievieti baltā. Šķita, ka viņai bija vajadzīgs mierinājums un kāds, ar ko aprunāties. — Kas... kas tev noticis? — viņa bikli sacīja. — Kāpēc tu raudi?

Silva apstājās, pacēla galvu un pavērās Laurā tumši zilām acīm, kas mirdzēja asarās. — Tam par iemeslu esi ru, Laura! — viņa sacīja aizlauztā balsī. — Tu domā, ka spēj ieskatīties lietu būtībā, tomēr tikpat maz vari ieraudzīt aiz to ārējā veidola kā mans nelaimīgais Hanss!

Laura neizpratnē viņā noraudzījās. Viņa gribēja lūgt kādu paskaidrojumu, taču Silva pagriezās un aizslīdēja prom. Vēl tikai bija dzirdami viņas klusie šņuksti, kamēr viņa pati attālinājās krēslainajā gaitenī un pazuda kāpņu telpā.

Laura kādu brītiņu vēl palika stāvam gaitenī un domīgi vērās uz priekšu. Tad viņa apjukusi papurināja galvu. Viss kļuva arvien noslēpumaināks. Turklāt noslēpumainības jau tāpat netrūka.

Paravains stāvēja pie troņa zāles loga un raudzījās ārā tumsā. Tomēr jaunais bruņinieks neievēroja neko no nakts norisēm Kalderānas plakankalnē. Viņa skatiens bija vērsts tukšumā, un sejā bija dziļa neziņa. Vēl nekad mūžā viņš nebija juties tik bezpalīdzīgs kā šajās stundās. Gluži bezpalīdzīgs un vienlaikus notiesāts uz bezdarbību. Elizions, Gaismas glabātājs, gulēja uz nāves gultas. Avanterrai un Cilvēkzvaigznei draudēja bojāeja, un viņš, Paravains, neko nespēja darīr.

Pilnīgi neko!

Bruņiniekam prātā jaucās juceklīgas domas. Cik hieži viņš hija lauzījis galvu, vai tiešām nevarētu kaut ko uzsākt. Taču beigās allaž bija nonācis pie viena secinājuma: viņš nespēja darīr neko, lai ietekmētu likteņa gaitu. Apskaidrības kauss bija paslēpts uz Cil-vēkzvaigznes, un tur viņam ceļš bija slēgts. Burvju vārti bija aiz-darīti. Līdz tie atvērsies, viņš varēja rikai vienu — gaidīt.

Tikai gaidīt.

Šis stāvoklis Paravainu darīja gandrīz vai slimu. Un vēl ļaunāk — viņš arvien vairāk sāka šaubīties par to, ka Mūžīgās Iznīcības tuvošanos vēl var apturēt. Beigu beigās viņu visu liktenis bija tikai un vienīgi kādas meitenes rokās. Protams, Laura bija dzimusi trīspadsmitnieka zīmē, un viņai piemira gluži īpaši spēki. Taču viņa rikai pirms neilga laika bija uzņemta sargātāju rindās un tādēļ vēl īsti nebija attīstījusi savas spējas. Meitene bija apguvusi tikai nelielu burvju māku daļiņu, un pat tad vēl bija jautājums, vai viņa prot tās pareizi izmantot. Varbūt viņas mēģinājums neizdosies tāpat kā Alarikam?

Iedomājoties par savu ieročnesēju, Paravainam gandrīz asaras sakāpa acīs. Bultspārnis gan viņam jau bija nodevis prieka vēsti, ka zēns atrodas drošībā un, Silvāna pavadīts, ir ceļā uz Blāzmoraldu, taču iedomājoties, ka Alariks savā izmisumā bija sadūšojies uz tik neprātīgu pasākumu, viņam sirds gandrīz vai lūza. Labāk nedomāt, kā būtu tad, ja Alarikam kaut kas būtu noticis, ja viņš būtu kļuvis par Sirīnas upuri! Paravains bija'pārliecināts, ka harpijas tēlā neslēpās neviens cits kā Sirīna, Borborona tuvākā uzticības persona.

Lai kā arī būtu, Alariks bija izrādījis drosmi. Arī tad, ja viņa pūliņi beigās bija izrādījušies velti, viņš bija pierādījis, ka ir gatavs gaismas labā atdot visu. Pat savu dzīvību.

Nez vai Laura ir no tāda paša koka, bruņinieks prātoja. Vai arī viņā mīt tikpat daudz drosmes? Vai arī viņa ir gatava visu likt vienā svaru kausā — vai arī jau ir atteikusies no cīņas, un mūsu visu liktenis patiesībā sen ir apzīmogots, kamēr mēs vēl lolojam cerības uz glābiņu?

Neziņa Paravainu gandrīz vai darīja traku, un tā nu viņš izlēma spert soli, no kura līdz šim bija vairījies — iestājoties naktij, viņš uz Cilvēkzvaigzni nosūtīs savu ēnu. Šī būtne, kam trūka veidola, spēja atrast ceļu uz māsas zvaigzni arī bez burvju vārtiem. Ēna gan tur bija lemta bezdarbībai, būdama tikai vērotāja, kas nespēj iejaukties un kaut ko paveikt. Taču pēc atgriešanās tā vismaz spēs izstāstīt par pieredzēto un sniegt viņam skaidrību, vai vēl var cerēt uz glābiņu.

23. nodaļa AKMENS MILZIS

NO rīta laiks noskaidrojās. Lietus pārstāja, un mākoņi izklīda. Ziemas saulīte austrumos iekrāsoja debesis maigi sārtā krāsā. Rāvenšteinas pils miklie jumti atmirdzēja nespodrā gaismā.

Laura pasteidzās ātrāk apēst brokastis un lūdza Persiju Val-jantu viņai sekot ieejas hallē. Lielās gleznas priekšā viņa skolotājam izstāstīja, ko tika piedzīvojusi naktī — par gājienu uz kapenēm, melno vilku, kurš viņu un draugus bija izglābis no asins-suņiem, un arī par tikšanos ar sievieti baltā, kas atkal bija ieņēmusi savu vietu gleznā. Vilks gulēja viņai pie kājām.

It nekas neliecināja par to, ka naktī tie abi bija izkāpuši no gleznas un sastapuši Lauru. Vienu brīdi Laura tālab baidījās, ka Persijs viņai nenoticēs. Taču fizkultūras skolotājs ticēja katram vārdam — galu galā viņš zināja nelaimīgās Silvas un melnā vilka noslēpumu.

Silva bija dzīvojusi Nežēlīgā bruņinieka laikā. Toreiz viņu tuvu un tālu bija izdaudzinājuši par visskaistāko meiteni. Reimārs fon Rāvenšteins viņu noskatījis sev un gribējis apņemt par sievu, kaut arī viņa jau sen bija solījusies kādam jaunam puisim. Kad Silva liegusies un pat pēc draudiem tikt piespiestai ar varu nav piekritusi precībām, Reimārs atriebies un uzlicis viņai šaušalīgu lāstu.

Laura pārsteigta paskatījās Persijā. — Viņš uzlika lāstu?

Skolotājs pamāja. — Reimārs bija ne tikai visai drrankigs laikabiedrrs, bet arri noslēdzis savienibū ar tumšajiem spēkiem. Tāpēc viņam bija pamatigas zinašanās tumšajās zintis, ko viņš vajadzibas gadījumā arri nekavējās likt lietā!

— Un tas viss tikai tāpēc, ka Silva ar viņu negribēja precēties?

— Tieši tā! — Persijs apstiprināja. — Viņa lāsts uzlika meitenei trragisku liktenī: dienu Silvai vajadzēja kverrnēt tumšā pagrrabā, taču pēc saulrieta vina pārrverrtās plēsīgā vilkā, kas iedzina šausmās visus Rāvenšteinas apkārtnes iedzīvotājus. Pat viņas iemīļotais, mežsargs, vārdā Hanss, meiteni nepazina zvēra izskatā un sāka viņu nežēligī vajāt. Un tas nelaimīgajai meitenei salauza sirdi.

Laura līdzjūtīgi nopūtās. — Kāds tur brīnums, ka viņa visu laiku tik sērīgi skatās. Bet viņa tik un tā neapprecējās ar Reimāru fon Rāvenšteinu?

— Nepavisam ne! Kad pēc gada viņai lika izvelēties starrp prrecībām un nāvi, viņa brruņinieka acu prriekšā metās zemē no pils torņa, dodamās nāvē. Taču pirms tam Silva nolādēja Nežēlīgo bruņinieku — viņš nerradīšot mierrū, līdz nebūšot atrriebts viņa nodarījums.

— Un tas nav noticis līdz pat šai dienai?

— Nē! — Persijs papurināja galvu. — Reimārs fon Rāvenšteins vēl joprrojam ir lāsta varā. Bet, sprriežot pēc visa, ko tu man izstāstīji, Laura, Silva arri vēl nav rradusi mierrū.

Laura domīgi paskatījās skolotājā. — Tā liekas. Tomēr es gluži nesaprotu...

Viņai nācās apklust, jo piesteidzās Mērija Morgana. Mērija bija ārkārtīgi uztraukusies un izskatījās, ka nav tālu līdz izmisumam.

— Profesors..., — mis Mērija iesāka, bet tad viņai aizlūza balss un acīs iemirdzējās asaras.

— Kas profesoram noticis? — Laura steigšus apvaicājās.

— Viņš... — Mis Mērija saminstinājās, izšņauca degunu un noslaucīja asaras no acīm. — Baidos, ka drīz viss būs cauri. Viņš deg drudzī un ir iekritis komai līdzīgā nemaņā, un...

— Tad taču vajag izsaukt ārstu, žigli! — Laura iekrita starpā.

Pesijs Valjants viņā līdzcietīgi noskatījās. Viņš pārāk labi spēja saprast meitenes rūpes. — Tas neko nedos, Laura — viņam vairrs nespej palīdzēt neviens ārrsts. Tu taču zini!

Protams. Protams, ka es to zinu, Laurai izšāvās caur galvu. Bet vienalga — mēs taču nevaram sēdēt, rokas klēpī salikuši, un skatīties, kā viņš nomirst!

Piepeši viņai ienāca prātā ideja, un meitenes sejā parādījās cerības atblāzma. — Es zinu, ko man darīt! — viņa satraukti iesaucās. — Aiziešu pie doktora Tumšicka un pajautāšu viņam, kur atrodas kauss!

Persijs Valjants pārsteigts sarauca pieri. — Ja nu man jāsaka patiesībā: man nav ne mazakās jausmas, ko tu ar to grribī panākt, Laura. Tas taču ir pilnigī bezcerrigī!

— Ne tikai bezcerīgi, bet arī pilnīgs absurds! — Mērija viņu atbalstīja. — Doktors Tumšickis taču ir tumsas spēku barvedis. Viņam pat sapņos nerādās tev atklāt, kur paslēpts kauss.

— Skaidrs, ka ne! — Laura sacīja. Viņai nācās apspiest smai-diņu, jo abi skolotāji acīmredzot nespēja sekot viņas domu gaitai. Viņi raudzījās meitenē, it kā tai būtu zudis saprāts.

— Bet Tumšickis taču zina, ka mans mācību laiks vēl ne tuvu nav beidzies, — viņa aši turpināja. — Un varbūt tieši tā ir mana izdevība.

Laura no Mērijas un Persija sejas izteiksmes redzēja, ka viņi joprojām nebija aptvēruši, kas meitenei padomā. Laba zīme, Laura nodomāja, tad arī Tumšickis varbūt tik ātri neatminēs.

— Tas taču pavisam vienkārši, — viņa paskaidroja. — Doktors Tumšickis zina, ka es vēl pilnībā neprotu sargātāju īpašās mākslas. Varbūt tāpēc viņš pret mani neizturēsies tik piesardzīgi un tik spēcīgi nenobloķēs savas domas kā, teiksim, pret tevi, Mērij. Tā taču varētu gadīties, vai ne?

Skolotāja savilka pieri grumbās. Likās, viņa Lauras plānu nevērtē diez cik augstu, Persijs arī izskatījās šaubīgs. — Es gan īsti nezinū, vai tam ir jēga, — viņš norūca. — Bet varrbut irr verrts pameiginat.

— Jā, protams! — Laura staroja. Taču, ielūkojusies skolotāja sejā, viņa ātri vien saprata, ka arī Persijs Valjants it nemaz nebija pārliecināts, ka viņas ašajai idejai varētu būt panākumi.

Miezes-Šteinas kundze tūliņ pat noraidīja Lauras lūgumu aprunāties ar doktoru Tumšicki. Šaurais, bālganais peles ģīmītis novērsās no datora, pa kura tastatūru viņa dauzīja ar smailiem, sarkani nolakotiem nagiem, un uzmeta meitenei sāpinātu skatienu. Arī balss viņai bija pīkstīga: —Man ļoti žēl, Laura Leandere, bet tas ir pilnīgi neiespējami! Pēc divām dienām notiks skolu konference, un direktors līdz ausīm ir iegrimis sagatavošanās darbos. Es viņu nekādā gadījumā nedrīkstu traucēt!

— Bet man ar viņu jārunā! — Laura pārliecinošā balsī palika pie sava. — Patiešām, Mīzal... ēē... Miezes-Šteinas kundze! Tas ir dzīvības un nāves jautājums!

Direktora kabineta spīvā aizstāve meitenei pievērsa izbrīnītu skatienu. — Dzīvības un nāves jautājums, tu saki?

Laura nopietni pamāja. —Jā gan.

— Varbūt tu man vari... kaut ko pastāstīt tuvāk?

— Ēēē, — Laura novilka. Viņa jau grasījās paraudzīties pēc kāda iespējami pārliecinošāka aizbildinājuma, ber tad izlēma teikt patiesību. — Profesora Austruma spēki drīz būs galā, — viņa sacīja. — Taču doktors Tumšickis varbūt zina līdzekli, kas viņam varētu glābt dzīvību.

— Patiešām? — Mīzelšteina patiešām bija šokēta.

Laura vēlreiz atbildēja ar nopietnu galvas mājienu.

Sekretāres peles ģīmītis nobālēja vēl vairāk. — Kāpēc tu

uzreiz neteici? — viņa samulsusi teica. Viņa pielēca no krēsla, iznāca no rakstāmgalda nišas un pietipināja pie direktora kabineta durvīm, aiz kurām, īsi pieklauvējusi, pazuda.

Pēc dažām sekundēm viņa atkal iznira. — Bet, protams, Laura. — Viņa pat pavēra meitenei durvis. — Protams, ka doktors Tumšickis šādos apstākļos ar tevi aprunāsies.

Lauras cerības, ka Tumšicki varbūt būs pārņēmusi līdzjūtība un viņš tādēļ vēlēsies palīdzēt savam kolēģim, ļoti drīz tika pieviltas. Kad viņa direktora vietniekam apvaicājās, kur paslēpts kauss, viņš izlikās, ka neko nesaprot.

— Kauss, — viņš norūpējies jautāja, — kādu kausu tu domā? Laura pārskaitās. Sašutusi viņa uzmeta niknu skatienu ķīmijas

skolotājam, kas bija ieņēmis vietu pie papīriem apkrautā direktora galda un raudzījās Laurā, izlikdamies, ka neko nesaprot. — Jūs taču lieliski zināt, ko es domāju. Apskaidrības kausu, protams, — ko tad vēl?

Tumšicka seja satumsa. Meitene tomēr neļāvās iebiedēties un noturējās pretim dzeļošajam skatienam. Viņa ik brīdi gaidīja, kad skolotāja acīs atkal parādīsies ellišķīgā kvēle. Tomēr nenotika nekas tamlīdzīgs. Gluži pretēji — doktors Tumšickis vienā mirklī atkal atslābinājās, toties Laura piepeši varēja nolasīt domas, kas slēpās aiz viņa sarauktās pieres.

Ak, šī puņķutapa, viņš prātoja, viņa taču neiedomāsies, ka būs man cienīga pretiniece!

Atskanot atbildei, viņa balsī gan nebija ne miņas no sasprindzinājuma.

— Man žēl, Laura, — viņš sacīja gandrīz vai ar līdzjūtību.

— Es nudien nezinu, par ko tu runā.

Laura pielēca no krēsla un uzmeta viņam pārmetošu skatienu.

— Beidziet vienreiz tēlot, ka neko nezināt! — viņa uzsauca.

— Profesors Austrums nomirs,'ja es neatradīšu kausu...

Nu, es tā ceru, direktora vietnieks nodomāja, un Laura šo domu nolasīja. — ...tāpēc pasakiet beidzot, kur tas apslēpts!

To jau tu gribētu gan, domāja tumsas aizstāvis, taču ārēji turpināja spēlēt nezinīša lomu, viņa sniegums tajā bija gandrīz vai apbrīnas vērts.

— Baidos, ka būsi kļūdījusies! — viņš atteica, neizpratnē pakratīdams galvu, kad Laura atkal bija apsēdusies. — Man patiešām žēl — bet, ja es kaut ko nezinu, tad nevaru to pateikt arī tev. Tas taču būtu skaidrs, vai ne?

Un rev nemūžam neienāks prātā, ka kauss ir paslēpts Reimāra dārgumu krātuvē, viņš ņirdzīgi nodomāja. Citādi tu izrādītos gudrāka par Austrumu un Persiju Valjantu!

Laura sarāvās. Visvairāk viņai šobrīd gribējās pielēkt kājās un skaļi iegavilēties.

Re nu! Izdevās!

Tomēr viņa centās Tumšickim nekādi neizrādīt, ka bija izdevies nolasīt viņa domas. Lai nenodotu sevi, meitene turpināja tēlot sašutumu, apbērdama viņu ar jauniem pārmetumiem. —Jūs taču nepieļausit, ka profesors nomirst! Jūs to vienkārši nedrīkstat!

Viņas manevrs bija izdevies! Tumšickis par jutās spiests izdvest svētulīgu atvainošanos.

— Tici man, — viņš sacīja, prasmīgi uzlikdams sejai nožēlas masku. — Neviens ro nepārdzīvotu sāpīgāk par mani, ja mūsu godājamo kolēģi Aureliānu Austrumu pāragri skartu tik šausmīgs liktenis, — it neviens, Laura!

Tad viņš pameta skatienu pulkstenī un norādīja uz durvīm, dodams zīmi, ka saruna beigusies. — Un tagad, lūdzu, atvaino, bet man vēl jāpastrādā!

Tā kā Laura jau bija uzzinājusi kāroto, viņa piecēlās un gāja prom. Durvīs viņa vēlreiz pagriezās pret direktora rakstāmgaldu. Taču Tumšickis bija atkal pārliecies pār dokumentiem, neveltīdams viņai vairs nekādu uzmanību. Tas varēja nozīmēt tikai to, ka viņā nebija radušās ne sīkākās aizdomas.

Labi, Laura iepriecināta nodomāja. Tagad viss vēl būs labi!

— Uz redzēšanos, Miezes-Šteinas kundze! — Laura skaļi nosauca, šķērsodama sekretariātu. — Un vēlreiz liels paldies!

— Nav par ko, — sekretāre nočiepstēja un atkal pievērsās datoram.

Gaitenī no Lauras novēlās visa sasprindzinājuma nasta, un meitenes seju apskaidroja prieka stars. — Jā! — viņa skaļi uzgavilēja. Savilkusi plaukstu dūrē, viņa aiz priekiem palēcās gaisā. Tad aizsteidzās. Ātrumā meitene nepamanīja, ka viņu novēro. Un ta vīra sapīkusī seja, kas sekoja viņai pa pēdām, it nemaz neliecināja, ka viņam padomā būtu kas labs.

Laura rik tikko spēja nociesties līdz fizkultūrai.

Persijs, izdzirdis labos jaunumus, staroja. — Tad Apskaidrrības kauss tomēr atrodas kaut kur Reimāra fon Rāvenšteinā slepenajā dārrgumu krratuvē? — viņš izbrīnījies jautāja.

Laura pamāja.

— Vai esī pavisam drroša?

Meitene vēlreiz pamāja.

— Tas gan tev forršī izdevies, Laura! — Fizkultūras skolotājs bija visnotaļ iespaidots. Tad viņš nikni pakratīja galvu. — Mes nu gan esam bijuši īsti idioti, ka ļāvāmies sevī visū laiku vazāt aiz deguna. Ja jau kauss atrrodas pils pagrrabā, tad sabrrukusī eja ir tikai imitācija, lai nelugtus viesus turēt tālāk no Reimāra darr-gumu krratuvēs.

— Tā izskatās.

Laura paskatījās pāri plecam un pārliecinājās, vai klasesbiedri nedzird viņu sarunu. Taču pārējie bija labu gabaliņu atpalikuši, un Kaja un Maksis Tālsmirdis veidoja elsojošās skrējēju rindas tālu atpalikušo asti. Klasē neviens, izņemot Lauru, nebija sajūsmā par iknedēļas skrējienu pa internāta teritoriju. Klasesbiedri, atklāti pauzdami īgnumu, lēnītēm rikšoja caur parku un ij nemēģināja panākt Lauru un Persiju. Turklāt viņi abi nebūt nebija uzdevuši diez cik ātru tempu. Viņi nebija pat aizelsušies, kas nebija nekāds brīnums, ņemot vērā gliemežu cienīgo gaitu, kādā kustējās pārēj ie.

— Man šķiet, ka arī stāsts par mūri, kas sabrucis kapenēs, ir pilnīgi izdomāts, — Laura sacīja skolotājam, kas skrēja viņai blakus. — Varbūt internātā savu mūžu nav bijis tāda skolēna, kam vārdā būru Alēns Smits.

Persijs varēja tikai piekrītoši pamāt ar galvu. — Man šķiet, ka tev taisnibā. Es paskatījos skolas sarrakstā, un turr nudien tāds vārrds vispār nav sastopams!

Viņi apgriezās ap galvenās ēkas stūri un uzņēma virzienu uz piebraucamo ceļu. Lielā mauriņa aizmugurē stāvēja internāta dārznieks. Viņš stāvēja līdzās abiem krūmu dogiem. Laura īsti nespēja saskatīt, ko viņš tur dara, ber izskatījās gandrīz vai tā, ka viņš ar tiem sarunātos. Un kāpēc gan ne? Beigu beigās viņa jau bieži bija dzirdējusi, ka dārznieki sarunājoties ar augiem. Tas it kā veicinot to augšanu. Kādēļ arī Albīns Ellerkings nevarētu patērzēt ar saviem bukša suņiem? Mazliet savādi gan likās tas, ka viņš riem gandrīz vai maigi noglāstīja muguru.

Zēvele, viņa riebīgais runcis, glaudās gar dārznieka kājām. Tikko ieraudzījis Lauru, lopiņš uzreiz izlieca muguru kūkumā, izstiepa asti stāvus gaisā un nikni nošņācās viņas virzienā. Īstenībā gan attālums bija pārāk liels, lai Laura to varētu dzirdēt. Taču dzīvnieka neslēpto nepatiku meitene nevarēja neievērot.

Zēvelem viņa nepatika, tas nu bija redzams kā uz delnas. Taču kāds tur brīnums? Vai vispār bija kāds tumšo spēku atbalstītājs, kas būtu nopriecājies, ieraugot sargātāju? Laikam jau ne, kaut arī lielākā daļa noteikti labāk prata noslēpt savu netīksmi nekā vien-acainais kaķis. Tā nu Laura dzīvniekam neveltīja nekādu uzmanību un pievērsās fizkultūras skolotājam.

— Šonakt mēģināsim iekļūt dārgumu krātuvē, — viņa paziņoja. Šo plānu viņa bija izgudrojusi iepriekšējā mācību stundā.

— Jūs ar Mēriju noteikti nāksit mums līdzi un palīdzēsit aizvākt gružus, vai ne?

Viņai par lielu pārsteigumu Persijs uzreiz papurināja galvu. Protams, ka viņam meitenes reakcija nepalika nemanīta, tā ka skolotājs uzreiz paskaidroja: — Ļoti noželojū, Laura, — bet doktors Tumšickis mis Mēriju un mani, necienīgo, uzaicinājis šodien uz vakarriņām. Ja neierradīsimies uz maltīti, tad vienīgī sacelsim viņā aizdomas! Galu galā viņš mūs liek neparrrtrrauktī novērot, ja tu to vēl nebusī pamanījusī.

Viņš neuzkrītoši pameta ar galvu uz dārznieka pusi. Tad Laura ievēroja, ka tas bez mitas viņiem abiem slepšus sekoja ar skatienu. Dārznieks nenolaida no viņiem ne acu. Un piepeši viņa atcerējās dažus pēdējā laika dīvainos gadījumus.

— Es sākumā domāju, ka tam nav nekādas nozīmes, — viņa domīgi noteica. — Bet tagad, ja tu to atgādini, man atkal ienāk prātā — pēdējās dienās man bieži bija tāds iespaids, it kā mani kāds slepus novērotu. Taču katrreiz, kad atskatījos, lai pārliecinātos, neviena tur nebija. Tomēr man tāda sajūta, ka man ložņā pa pēdām. Vai tas būtu iespējams, Persij?

— Ne tikai iespējams, bet pat ļooti ticams! Tāpēc labāk turri acis vaļā!

Tostarp viņi jau bija paskrējuši garām pils ēkas priekšējai fasādei. Iekams viņi apmetās ap stūri un devās sporta zāles virzienā, fizkultūras skolotājs pagriezās un uzsauca: — Saņemieties beidzot, miegamices! Skatieties, lai skrrienot nepiesalst kājas! Palikuši tikai pārrsimt rnetrrū!

Viņam atbildēja tikai sparīga elsošana un neskaidra murmināšana. No Lauras klasesbiedriem neviens nepielika pūles, lai kustētos kaut kripatiņu ātrāk. Persijs ļāva tam notikt. Viņš zināja, ka skolēniem skrējiena prieku ar varu neiemācīsi. Vai nu tas radās pats no sevis — vai arī vispār nemaz.

Laura un Persijs plecu pie pleca pārskrēja pāri šaurajam koka tiltiņam, kas stiepās pāri pils aizsarggrāvim, un iegriezās celiņā, kas vijās uz pieminekļa pusi. Atstājot aiz sevis biezo krūmāju, kas uzreiz pēc sazarošanās atradās celiņa malā, neviens no abiem nepamanīja tumšo stāvu, kas aiz tā bija paslēpies. Tas bija Atila Morduks, saimniecības pārzinis. Ar sadrūmušu seju plikpauris noraudzījās pakaļ, līdz viņi bija zuduši skatienam.

Saprotams, Laura un Persijs bija pirmie, kas ieradās sporta zālē. Gaidīdami pārējos, viņi izpildīja dažus atslābināšanās un stiepšanās vingrojumus.

Laura izmantoja iespēju un vēlreiz mēģināja skolotāju sarunāt talkā savam nakts pasākumam. — Gan jau jums ienāks prātā kāds aizbildinājums, lai šovakar nevajadzētu iet pie doktora Tumšicka!

Tomēr Persijs palika nesatricināms. — Man patiesi žēl, Laura, bet tā nevarr. Doktors Tumšickis tūliņ pat atklatū mūsu manevrru un piekodinātu saviem rokaspuišiem būt divtik modrriem. Tādā gadijumā jūsu izrredzes nemanītiem iekļūt darrgumu krratuvē līdzinātos gandrriz nullei! Jums tātad būs daudz labāk, ja pieņemsim viņa ielūgumu, iestāstīdami, ka viss kārrtībā.

— Varbūt tev arī taisnība, Persij. Mums noteikti jāmēģina vēl šonakt tikt dārgumu krātuvē. Citādi mēs zaudējam laiku. Taču, ja eja nudien būs aizbērta, es nezinu, kā tiksim galā bez ciru palīdzības.

Skolotājs paskatījās viņā, noslēpumaini smaidīdams. — Kurš gan apgalvo, ka jums neviens nenāks talkā?

Meitene paraudzījās viņā ar ārkārtīgu izbrīnu skatienā. Tad viņa nostājās platā žākļstājā, lai stieptu kāju muskuļus. — Kurš rad mums palīdzēs? Mis Mērija un tu, jūs nevarat, un Aureliāns Austrums guļ uz nāvi slims. Kurš tad vēl paliek pāri?

Persijs neatbildēja uzreiz, bet tikai klusi savā nodabā pasmaidīja.

— Kā ar Kastoru un Nikodēmu Dītrihiem? — Laurai piepeši iekrita prātā. — Vai viņi mums nevar nākt talkā?

Skolotājs papurināja galvu. — Tas arī diez kā neizdosies, — viņš paskaidroja. — Dažiem viņu zirrgiem piemetusies mīklaina slimibā. Viņiem darrāmā pietiek līdz ausīm.

— Johaidī! — Laura vīlusies nolamājās, saliekdamās un ar pirkstgaliem pārmaiņus pieskardamās vingrošanas kurpju kapēm.

— Tad mēs par to vispār varam aizmirst.

— Pag, pag, Laura! — Persijs pārmeta. — Kurrš tad uzreiz padodas, sastapdamies ar vismazako prroblēmu? Pagaidi, kamēr torņa zvans nositīs divpadsmit naktī. Tad aizej pie lielās kolonnas un trrisrreiz apļveidīgi paberrzē tās pamatni.

Laura pēkšņi saslējās un neizpratnē pavērās skolotājā. — Ko?

— Kad pulkstenis nositīs divpadsmit, tad aizej pie lielās kolonnas un trrisrreiz apļveidīgi paberrzē tās pamatni, — Persijs mierīgi atkārtoja un pievērsās pārējiem skolniekiem, kas cits pēc cita ietuntuļoja sporta zālē.

Pilnīgi pārgurušo sporta varoņu grupas priekšgalā ieradās misters Vēsais. Viņš elsdams pūzdams novēlās zemē. Hopelis un Franciska Turīni, gluži izpumpējušies, saliecās un, astmatiski sēkdami, atbalstīja rokas uz ceļgaliem, tā ka Laura jau baidījās, ka viņi kuru katru brīdi izvemsies. No Kajas un Makša Tālsmirža vēl nebija ne smakas.

Persijs Valjants paskatījās hronometrā un pievērsās skolēniem. — Žēl, — viņš laipni noteica. — Vēl mazliet vēlāk, un šodienas skrrējiens būtu ricīs Ginesa rrekorrdu grrāmatā — kā visu laiku lēnākais skrrējiens! Bet esmu drrošs, ka nakamrreiz jums tas noteikti izdosies!

Gandrīz pilnais mēness bāli mirdzēja Rāvenšteinas skaidrajās debesīs. Bija stindzinoši auksts, un brāzmains austrumvējš grieza virpulī norautus zariņus un sakaltušas lapas. Pilī viss bija klusu, nevienā logā nedega gaisma.

Atskanot pirmajam torņa pulksteņa sitienam, pie ieejas durvīm piepeši sarosījās dzīvība. Durvīs pavērās spraudziņa, un kāds biezā jakā ievīstījies stāvs ar adītu cepuri galvā izspraucās ārā un steigšus notipināja lejup pa pakāpieniem. Pie lielās kolonnas pamatnes tas apstājās, iespiedās ēnā un nogaidīja.

Tā bija Laura, kas nepacietīgi skaitīja torņa pulksteņa sitienus. — Deviņi... desmit... vienpadsmit... divpadsmit. — Beidzot!

Viņa pacēla galvu un ieskatījās akmens milža sejā. Taču tajā nebija redzamas nekādas pārmaiņas. Noslēpumaini smaidīdams, viņš lūkojās tālēs, un nekas neliecināja, ka reiz varētu būt citādi.

Atcerēdamās, ko Persijs bija licis aiz auss, Laura uzmanīgi pavērās visapkārt. Neviens nebija redzams. Pēdējo dienu noti-kurnu iespaidā kļuvusi piesardzīga, meitene vēlreiz pameta ska-tienu visapkārt, taču tāpat nevienu nespēja ieraudzīt.

Labi, viņa nodomāja. Ļoti labi. Tad es varu mēģināt.

Viņa no labās rokas novilka cimdu un uzlika plaukstu uz ko-lonnas akmens pamatnes. Tā bija ledaina, un piepešais aukstuma vilnis deva tādu trieciena sajūtu, ka meitene pēkšņi atrāvās un ierāva gaisu.

Laura dziļi ieelpoja un mēģināja otrreiz. Šoreiz viņa bija brīdināta un aukstuma šoks tādēļ bija vieglāk pārciešams. Taču sirds krūtīs dauzījās, un pulss skrēja auļiem. Tomēr te ne rik daudz bija vainojams aukstums, cik lielais satraukums, kas Lauru bija pārņēmis. Viņa vēlreiz ievilka elpu un piespieda sevi nomierināties. Tad beidzot saņēma dūšu un trīsreiz apļveidīgi paberzēja kolonnas pamatni.

Nenotika vispār nekas. Tad tomēr atskanēja slāpēta dunoņa un šņirkstoņa. Kolonna vispirms tik tikko manāmi, bet tad arvien stiprāk iedrebējās. Laura pārbijusies atkāpās un blenza uz akmens milzi, kurš pamazām sāka atdzīvoties. Viņš noraustījās, sakustinādams rokas un kājas. Sākumā lēni, tad arvien spēcīgāk. Tēvainis iestenējās, atbrīvodams no karnīzes rokas, kas balstīja nojumi. Viss milža augums likās sarūkam.

Meitene stāvēja un brīnījās. Un nudien — kolonnas milzis sarāvās arvien mazāks un mazāks. Beidzot ieguvis galīgo apveidu, viņš vēl joprojām bija vairāk nekā divus metrus garš koloss, kura iespaidīgā figūra būtu varējusi piederēt kādam bokserim vai cīkstonim. Milzis izstiepa rokas pret debesīm un kārtīgi izstaipījās, skaļi un sirsnīgi nožāvādamies.

Laura nespēja novērst acis no šī giganta. Muti atvērusi, viņa nekustīgi raudzījās milzī. Šķita, ka viņa vēl joprojām neaptver, kas noticis. Turklāt viņa taču pati savām acīm bija redzējusi, kā kolonnā bija atmodusies dzīvība.

Nē, viņa nodomāja. Nē, tas vienkārši nevar būt. Tas taču vispār nav iespējams!

Žāvas kļuva arvien klusākas, līdz beidzot pierima pavisam. Milzis nolaida rokas un pagrieza galvu Lauras virzienā. Ieraugot viņas trako izbrīnu, milža akmens pelēkajā sejā atplauka draudzīgs smaids. Tad viņš zemu palocījās Lauras priekšā un sāka runāt. Viņa balss bija pārsteidzoši maiga un skanēja melodiski.

— Ir stiprais Portaks vārdā man, par jūsu kalpu būšu gan! — viņš paskaidroja un vēlreiz palocījās.

Laurai bija zudušas runas spējas. Viņa nezināja, ko īsti teikt, un mēmā apbrīnā tikai noraudzījās Portakā.

Viņš vēl joprojām laipni smaidīja, un pelēkās acis mirdzēja gandarījumā.

— Par Reimundu vēl dēvē mani, jo smalkas rīmes kalt es varu, — viņš turpināja dzejā.

Taču Laurai vēl joprojām pār lūpām nenāca ne vārds, tālab viņš vēlīgi turpināja: — Ja tiki mani cēlusi no ilgum ilgā miega, tad pieņemu, ka varēšu tev palīgs būt nu lielais?

— J... jā... jā..., — Laura beidzot nostostījās. — Protams. Vai tu varētu man nākt līdzi, Po... Portak?

Izmantodami veco ēkas plānu, ko Persijs bija iedevis skolēniem, viņi bez lielām pūlēm atrada slepeno eju, kas veda uz Reimāra dārgumu krātuvi. Portaks smagiem soļiem stampāja viņiem aiz muguras, bet Laura, Lūkass un Kaja ar kabatas lampiņu spēcīgajiem stariem izgaismoja pils pagrabā paslēpto pazemes eju.

Tā izrādījās tikpat neērta kā eja uz kapa kameru vecajās kapenēs un tikpat līkumaina, kaut arī mitruma šeit bija krietni mazāk. Spriežot pēc visa, abas šaurās tuneļveidīgās ejas bija izveidojis tas pats arhitekts. Kajai par atvieglojumu viņš pils pagrabā tomēr bija atteicies no nejaukā lemura viepļa un briesmīgās kaukšanas.

Toties vīrs no mauru zemes bija izdomājis ko citu, lai nelūgti viesi tik viegli nevarētu nokļūt dārgumu krātuvē. Viņš bija sagatavojis lielisku pazemes ejas iebrukuma imitāciju, kā draugi itin drīz varēja konstatēt. Kolīdz viņi bija pagriezušies ap diviem stūriem, klāt jau bija arī šķietamā nelaimes gadījuma vieta. Tā izskatījās maldinoši īsti: griesti bija ielūzuši piecu metru garumā, sienas sabrukušas, un akmeņi, salūzušas sijas un mūra paliekas slējās augstāk par cilvēka augumu, neļaudami tikt tālāk. Kāds gan tur brīnums, ka profesors Austrums un Persijs Valjants bija iekrituši uz šo māņu konstrukciju, kausa meklējumos pat nemēģinādami iekļūt ejā tālāk.

Par laimi, Laurai un viņas draugiem bija labāka informācija. Meitene pagriezās pret Portaku un norādīja uz milzīgo akmeņu kaudzi. — Vai būtu iespējams šeit izveidot nelielu eju? — viņa vilcinādamās jautāja.

Akmens milzis palocījās. — Ar prieku nākšu jums talkā un aizvākšu gružus un malku! — viņš izmeklēti pieklājīgi atteica un tad smagiem soļiem devās pie drupu kalna, lai ar lielajām ķetnām ķertos pie darba.

Sacēlās putekļi. Portaks ņēmās vaiga sviedros gluži kā traks. Viņam noteikti piemita neiedomājams spēks, jo pat lielākos gabalus viņš cilāja tik viegli, it kā tie būtu no putuplasta un pūciņas svarā.

Draugiem vajadzēja patverties aizsegā, lai nedabūtu pa galvu ar kādu no atlūzām, kas lidoja uz visām pusēm. Laura no patvēruma apbrīnoja akmens milzi, kurš neiedomājamā ātrumā likvidēja drazu kalnu. Izsitis pirmo caurumu, viņš kā darbarīku izmantoja resnu siju. Tādējādi darbs gāja no rokas daudz straujāk. Jau pēc dažām minūtēm Portaks bija atlūzu kaudzē izveidojis caurumu vairāk nekā metru diametrā. Viņš uz brīdi apstājās un novērtēja savu veikumu. Tad atskatījās uz Lauru. Milža skatienā parādījās izbrīns, kad viņš nevienu nespēja ieraudzīt.

— Jaunkundzīt, jel esiet droša, rādiet savas acis spožās! — Skaļā balss atbalsojās šaurajā ejā.

Laura žigli iznira ap stūri. — Jā, Portak?

Ieraugot meiteni, milža sejā atplauka draudzīgs smaids. — Ja lielāks caurums jums vajadzīgs, tiks darīts, līdz noskaitīsit līdz trīs! — viņš piedāvājās, neizrādīdams ne mazākās noguruma pazīmes.

Meitene aši papurināja galvu. — Nē, nē, pietiks! Tu mums lieliski palīdzēji, Portak, liels paldies!

Portaks aizlidināja sāņus siju un vēlreiz palocījās Laurai. Viņa milzīgā roka gaisā izvijās cēlā žestā, kas būtu darījis godu katram karaļgalma kavalierim. — Es allaž nākšu ralkā jums, tas man ir tīkams uzdevums! — viņš apliecināja cienīgā nopietnībā.

Laura nevarēja atturēties nepavīpsnājusi. Arī pār Lūkasa un Kajas sejām pārslīdēja šķelmīgs smaidiņš. Viņi bija iznākuši no aizsega un nostājušies līdzās draudzenei.

— Paldies, Portak, liels paldies! — Laura beidzot sacīja, šoreiz palocīdamās pati. — Taču tev nudien vairāk nevajag pūlēties. No šejienes mēs paši tiksim galā.

Milzis sarauca pieri grumbās un domīgi pielieca vareno galvu. Tad viņš nepretodamies pakļāvās Lauras vēlmei. — Kā vēlaties — ja gribat paši, tad dodos atpakaļ es aši! — Paklanījies pēdējo reizi, viņš smagiem soļiem aizbrida prom.

Laura un viņas draugi noraudzījās nopakaļ labsirdīgajam gigantam, līdz viņš bija pazudis ap stūri. Tad viņi žigli izlīda pa caurumu.

Pils plānu turēdama vienā,' bet kabatas lukturīti otrā rokā, Laura pirmā devās tunelim līdzīgajā ejā. Gaismas stars šķēla tumsu kā spožs, ass nazis, šaudīdamies pa akmens sienām un grīdas flīzēm, ko klāja smiltis un putekļi. Pils pagrabā gaiss nebija tik mitrs kā vecajās kapenēs, tomēr tas bija sastāvējies, un smaka bija tāda pati. Oda pēc nāves un iznīcības, un Laurai drusciņ sametās slikta dūša.

Dīvaini, viņa nodomāja, te taču neviens nav aprakts. Ret kāpēc tad šeit ož tāpat kā kapenēs?

Kabatas lukturīša gaismā viņa varēja konstatēt, ka eja apmēram pēc desmit metriem strauji pagriezās pa labi. Viņa apstājās, paspīdināja gaismu uz plāna un pārbaudīja to. Tad apmierināti pamāja un pagriezās pret pārējiem.

— Ja plāns ir pareizs, tad tepat aiz stūra jābūt ieejai dārgumu krātuvē, — viņa pavēstīja. Meitene salocīja pils plānu, iebāza to jakas iekškabatā un gāja tālāk.

Piepeši viņai zem kājām izzuda grīda. Laura spēra soli tukšumā un iegāzās bezdibenī. Mežonīgi iekliegdamās, viņa pastiepa augšup rokas un izmisīgi lūkoja kaut kam pieķerties. Kabatas lampiņa, izkritusi no labās rokas, rībēdama iegāzās tumšajā dziļumā, un rokas sataustīja tikai gaisu. Pēdējā mirklī Laurai tomēr izdevās satvert šauru izcilnīti, un viņa visiem spēkiem pieķērās tam. Viss bija ildzis tikai sekundes simtdaļas, tomēr Laurai tā šķita vesela mūžība.

Pavēršot skatienu uz leju, viņa zemē gulošā kabatas lukturīša gaismā varēja noprast, ka kuļājas virs apmēram desmit metrus dziļas bedres. Lauras skatienam to bija slēpusi slepena lūka ejas grīdā, kas bija pavērusies zem viņas svara. Bedres dibenā bija ierakti gari dzelzs stieņi, kuru smailie gali stiepās viņai pretim. Uz tiem rēgojās trīs bezformīgas drēbju pauniņas. Tās bija skrandainas un satrunējušas. Piepeši Laura saprata, kas tās ir, un viņai izlauzās šausmu kliedziens.

24. nodaļa SLEPENA DĀRGUMU KRĀTUVE

Persijs slepus ieskatījās pulkstenī. Bija mazliet pāri pusvieniem. Lieliskī, viņš nodomāja. Laura un pārejie tagad jau noteikti atrrodas darrgumu krratuvē!

Ne doktors Tumšickis, ne Rebeka Taksa neizrādīja ne mazākās aizdomas. Likās, viņi it nemaz nenojauš, ka Mērija Morgana un Persijs Valjants tikai tāpēc bija pieņēmuši ielūgumu uz vakariņām, lai Laura un viņas draugi netraucēti varētu meklēt kausu.

Persijs apspieda smīniņu un zem galda ar ceļgalu piebikstīja mis Mērijai, kas sēdēja viņam līdzās. Viņš pamirkšķināja un slepus parādīja augšup pavērstu īkšķi. Viss bija labākajā kārtībā!

Pāri skolotājas sejai pārslīdēja smaida atblāzma. Arī viņa priecā-jās, ka bija izdevies novērst tumšo spēku pārstāvju uzmanību no Lauras.

Vakars pagāja daudz labāk, nekā Persijs un Mērija bija iedrošinājušies cerēt. Kvintuss Tumšickis bija apliecinājis sevi kā ārkārtīgi šarmantu namatēvu, iesaistīdams viesus aizrautīgās sarunās un taisni vai pielipinādams citiem savu dzirkstošo garastāvokli. Arī Rebeka Taksa sevi bija parādījusi no laipnākās puses. Kolēģe pārsteidzošā kārtā bija atklājusies kā ļoti inteliģenta sarunu biedre ar daudzpusīgām interesēm, tā ka Persijs un Mērija nobrīnījās vien, ka skolotāju sapulcēs un skolēnu priekšā viņa līdz šim bija izcēlusies tikai ar nešpetno mēli un pikto garastāvokli.

Protams, ka mis Mērija bija raudzījusi nolasīt Rebekas Taksas un namatēva domas, taču nespēja atklāt neko aizdomīgu. Ja vien Mērija nešaubīgi nebūtu zinājusi, ka Tumšickis un Taksa ir nostājušies tumšo spēku pusē, būdami viņas niknākie pretinieki, tad no šī vakara būtu varējis rasties kas vairāk — varbūt pat draudzība. Taču par to, bez šaubām, nebija ko domāt.

Visvairāk viņi bija sajūsminājušies par ēdienu. Persijs pat nespēja atcerēties, kad pēdējo reizi būtu baudījis tik gardu maltīti, un tāpēc pat negribēja ticēt, kad Kvintuss Tumšickis viņiem atklāja, ka ekskluzīvās vakariņas bija pagatavojis pats personiski. Tāda ēdienkarte būtu darījusi godu katram četru zvaigznīšu restorāna pavāram! Tomēr Kvintuss bija kategoriski liedzies atklāt recepti. Tas esot viņa firmas ēdiens, viņš rikai smaidīdams bija atteicis, un vairāk no viņa nebija iespējams izvilināt. Persijs vairāk arī neuzmācās un pievērsās vīnam, jo tas bija vēl smalkāks nekā ēdiens.

Persijs izdzēra glāzi un laipni uzsmaidīja direktora vietniekam.

— Vai neuzskatīsit to par nekaunībū, ja lugšū jums vēl vienu glāzi? Pārrāk garrds vīns.

— Bet, protams, godājamais! — Kvintuss Tumšickis paņēma pudeli un ielēja no tās Persijam. Tad viņš jautājoši palūkojās mis Mērijā. — Vai drīkstu papildināt arī jūsējo?

Mērija Morgana jau gribēja noraidīt piedāvājumu, kad Persijs viņai uzmundrinoši pamāja. Viņa uzreiz saprata: ja vien viņiem izdotos tumsas piekritējus aizkavēt vēl kādu pusstundu, Laura un viņas draugi būs drošībā. Viņa ātri pastiepa direktora vietniekam pretī glāzi. — Ar prieku. Persija dzimtenes vīni ir pārāk garšīgi, lai spētu atteikties!

Kad glāzes vēlreiz bija piepildītas, Kvintuss Tumšickis pacēla savu vīna kausu un gandrīz vai svinīgi paskatījās viesos. — Dārgie draugi, — viņš sacīja, un balsī nebija manāma ne sīkākā neīstuma nokrāsa, — pacelsim glāzes un saskandināsim par šo jauko vakaru, kas tik labi izdevies! Pat ārkārtīgi labi izdevies, ja varu to teikt kā namatēvs.

Mazu brītiņu Persijam likās, ka ir saklausījis ironijas pieskaņu, taču viņš noteikti bija maldījies. Tāpat kā pārējie viņš pacēla glāzi un saskandināja. Tad iedzēra krietnu malku, un sarkanais bur-gundietis glāstīt glāstīja mēli. Līdzko glāze bija nolikta, Persijam sametās slikti. Reiba galva, un acu priekšā viss sāka izplūst.

Arī mis Mērijai pēkšņi sāka streikot veselība. Uz pieres izspiedās sviedri, un seja kļuva bāla. Viņa pavēra muti un tvēra pēc gaisa.

Tad Persijs ievēroja doktora Tumšicka un Rebekas Taksas triumfējoši smīnošās sejas. Acumirklī viņam kļuva skaidrs, ka viņi iekrituši lamatās.

Laura, šausmu pārņemta, noskatījās uz triju vīriešu mirstīgajām atliekām. To, ka rie bijuši vīrieši, gan varēja konstatēt tikai no apģērba, jo līķi bija pārāk stipri satrūdējuši. Šie nelaimīgie laikam jau pirms ilgāka laika bija tapuši par vilrīgā slazda upuriem.

Te pie bedres malas parādījās Lūkasa un Kajas sejas. Zēns ar kabatas lukturīti paspīdināja lejup gaismu.

Kad Kaja atskārta, cik dramatiskā situācijā bija nokļuvusi Laura, viņa satriekta aizšāva rokas priekšā sejai.

— Palīdziet man! — Laura lūdzās. — Lūdzu, palīdziet!

— Turi mani stingri! — Lūkass pavēlēja Kajai, nolika malā lampiņu un izstiepās guļus uz grīdas. Kamēr rudmate viņu satvēra aiz bikšu jostas, lai tādējādi nodrošinātu, viņš, cik tālu spēdams, ieliecās bedrē un pastiepa māsai pretim rokas. — Dod roku, Laura!

Laura piepeši manīja, ka zūd spēki. Pirksti sāpēja, jo nelielā mūra izciļņa šķautņainie akmeņi arvien dziļāk griezās maigajā ādā.

— Es nevaru, — viņa izspieda, piepūlē sēkdama.

— Vari gan, vari! — Lūkass'kliedza. — Dod roku!

Laura mēģināja atbrīvot labo roku un satvert brāļa plaukstu. Taču brīdī, kad viņa labo roku atlaida no pārkares, kreisā noslīdēja gabaliņu zemāk. Visu svaru tagad turēja tikai pirkstu galiņi. Slepkavnieciskie dzelzs mieti draudīgi slējās pretim bedres dibenā, un nāves bailēs Laurai tā vien šķita, ka tie pastiepjas arvien garāki un smailāki.

— Roku, Laura! — Lūkass vēlreiz iesaucās. — Dod man roku! Vismaz mēģini, johaidī!

Laura smagi elpoja. Seja bija izķēmota no bailēm un sasprindzinājuma. Viņa apkopoja visus palikušos spēkus un pastiepa zēnam pretī labo roku. Centimetru pa centimetram meitene tuvojās glābjošajam tvērienam. Vēl tikai mazu gabaliņu, un Lūkass to varēs saķert. Pēdējā izmisīgajā piepūlē Laura pasniedzās pretim Lūkasam — bet tad pirksti paslīdēja un viņa pazaudēja atbalstu.

— Nēēē! — Lūkass panikā mežonīgi iebļāvās un metās uz priekšu — un viņam patiešām izdevās nogrābt māsu aiz vienas rokas, iekams Laura vēl nebija iegāzusies bezdibenī. Viņas ķermeņa svara inerce novilka zēnu gabaliņu līdzi, un, kaut arī Kaja Lūkasu turēja visiem spēkiem, viņa nespēja neko darīt, lai viņi arvien tālāk neslīdētu bedrē. Tuklā meitene izmisīgi pretojās lielajam slogam, kas tagad turējās viņas rokās. Taču viņi abi vienkārši bija pārāk smagi. Kaja nevarēja noturēt Lauru un Lūkasu. Viņas kājas uz smilšainās grīdas zaudēja atbalstu, un tā zēns šļūca arvien dziļāk. Viņš jau bija pazudis bedrē līdz pat jostasvietai, un Kajai piepeši nācās pieņemt briesmīgu lēmumu: ja viņa turpinās turēt Lūkasu, tad viņš ar Lauru meiteni ievilks bezdibenī, un viņi visi kopā uzkritīs asinskārajiem dzelzs mietiem. Ja viņa palaidīs zēnu vaļā, Laura un Lūkass būs neglābjami pagalam.

Kaja drudžaini meklēja izeju, slīdēdama arvien ruvāk nāvi nesošās bedres malai. Svars, kas viņu vilka, kļuva arvien lielāks, un, pieaugot izbailēm, viņa atskārta, ka glābiņa vairs nav. Ne viņai, ne Laurai, ne Lūkasam.

Cauri ir, viņa saprata, domām strādājot šaušalīgi skaidri. Viss ir beigts un pagalam!

Viņa aizvēra acis. Taču skaļa čirksroņa atkal lika tās atvērt. Pār viņu bija pārliecies milzonīgs stāvs. Portaks! Viņa stiprās rokas drosmīgā tvērienā saķēra Lūkasu aiz bikšu dibena un bez kādām pūlēm izvilka viņu ar Lauru no bedres, it kā abi būtu rotaļlietiņas.

Portaks pat nebija aizelsies, kad nosēdināja Lauru un Lūkasu zemē blakus Kajai un uzmeta viņiem pārmetošu skatienu: — Kas gan jums bij’ padomā, ka lēcāt tieši caurumā?

Bērniem sejā bija lasāms atvieglojums. Viņi dziļi ieelpoja, apjukuši saskatījās un pieslējās kājās. Lūkass purināja no apģērba putekļus, bet Laura pateicīgi pavērās milzī. — Paldies, Portak! — viņa klusi nomurmināja. — Liels paldies. Tu mums izglābi dzīvību.

Milzenis saviebās, apgriezās apkārt, aizstampāja līdz gružu kaudzei un izvilka no drupām garu baļķi. Pasitis to padusē tik viegli kā spalviņu, viņš atgriezās pie bedres un pārmeta to pāri alkatīgajam dziļumam. Divas, trīs reizes uzsizdams ar roku, viņš pārbaudīja laipas stabilitāti.

— Mans ceļš tam pāri nevedīs, jo citād’ baļķis salūzīs, — viņš paziņoja. To teicis, viņš pakāpās maliņā.

Laura apmulsusi noklepojās. Viņa zināja, ka bija milzim pateicību parādā. Bez viņa mēs tagad jau būtu auksti, viņa nomākti nodomāja.

Portaks sabozies viņā noskatījās. — Jel aši ceļā dodieties, un kausu atrast raugieties! — viņš norūca.

— Jā, jā, protams, — Laura steigšus apsolīja. Iekams uzlikt kāju uz baļķa, meitene vēlreiz pievērsās savam dzīvības glābējam.

— Vēlreiz liels paldies, Portak!

Taču milzis tikai atmeta ar roku un aizgāja smagiem soļiem.

Tikai pēc mirkļa Laura, Lūkass un Kaja jau stāvēja kailas klints sienas priekšā. Tālāk nevarēja tikt ne soli. Neizmērojami vīlušies, draugi saskatījās.

— Ai, nē! — Kaja nopūtās. — Nevar būt!

Arī Lūkass neticīgi kratīja galvu. — Pēc plāna te taču vajadzētu būt ieejai, vai ne?

Laura izvilka no labatas celtnes plānu, atlocīja to un uzspīdināja kabatas lukturīti rasējumam. Lūkasam bija taisnība: skats no augšas rādīja, ka rieši tai vietā, kur viņi patlaban stāvēja, vajadzēja atrasties ieejai Reimāra slepenajā dārgumu krātuvē. Un te tev nu bija — priekšā slējās kaila klints.

Tas nevarēja būt! Viņi rūpīgi izklaudzināja visu sienu, lai pārbaudītu, vai aiz tās neslēpjas kāds iedobums vai slepena atvere, taču šaubas drīz vien izdzisa — viņi stāvēja vienlaidus klints priekšā. No dārgumu krātuves nebija ne ziņas, ne miņas.

Laura pirmā saprata, ko tas nozīmē. — Viņi mūs apveduši ap stūri, — meitene noteica, izskatīdamās kā ar ūdeni apliets pūdelis.

— Un Persijs un profesors Austrums arī uz to iekrita.

— Nopietni? — Kaja vīlusies iesaucās.

— Jā, diemžēl! — Laura sacīja. — Šis plāns nav nekas cits kā rafinēts viltojums, ar ko ievilināt lamatās ikvienu, kurš tam uzticas. Un to, cik labi tas darbojas, mēs nupat izbaudījām paši uz savas ādas. Persijam un Aureliānam vēl ir paveicies, ka viņi no iebrukuma imitācijas ir izdarījuši nepareizos secinājumus.

— Izklausās loģiāli! — Lūkass viņai pievienojās. —Jautājums tikai, ko mēs tagad darīsim. — Viņš gaidoši paskatījās Laurā.

— Man nav ne jausmas, — viņa atzinās. — Nav it nekādu ideju.

— Kas zina, varbūt tās noslēpumainās krātuves vispār nemaz nav? — Kaja prātoja.

Laura papurināja galvu. — Tam nu gan es neticu, Kaja. Ja dārgumu krātuves nebūtu, tad tumsas piekritēji nevarētu tur paslēpt kausu. Bet tieši to viņi ir izdarījuši, kā man nepārprotami pastāstīja Kvintusa Tumšickis domas.

— Laurai taisnība, — Lūkass paziņoja. — Es izšķirstīju veselu grēdu vecu piezīmju. Tajās visās teikts, ka pils pagrabā nudien jābūt dārgumu krātuvei.

— Skaidrs, — Laura atteica. — Par to nav ne mazāko šaubu. Problēma tikai tāda, ka mums nav ne jausmas, kur tā varētu atrasties.

— Ir vēl viena problēma, — Lūkass konstatēja, paskatījies pulkstenī. — Ir jau krietni pāri vieniem. Mums jau sen vajadzēja būt atpakaļ. Persijs ar mis Mēriju noteikti ir uztraukušies.

Persijs Valjants un Mērija Morgana nudien bija uztraukušies. Uztraukumam gan bija gluži cits iemesls, kam nebija nekāda sakara ar draugiem.

Atvadīdamies zem lielās gleznas ieejas hallē, visi trīs draugi bija noguruši kā suņi un ārkārtīgi nomāktā garastāvoklī. Pat Laura, kas parasti allaž bija optimiste, bija zaudējusi gandrīz visas cerības. Tomēr viņa pūlējās to neizrādīt. — Rīt pat pajautāšu Persijam un Mērijai, — viņa sacīja ar neīstu smaidu. — Varbūt viņiem būs vēl kāda ideja.

— Kaut kā neizskatās! — Lūkass gurdeni novilka. — Tad jau viņi sen būtu mums izstāstījuši!

Lūkasam taisnība, Laura nodomāja. Ja viņiem nudien būtu padomā kas labāks, tad viņi jau sen būtu paši atraduši Apskaidrības kausu un nebūtu aicinājuši palīgā mani.

Tomēr viņa brālim veltīja uzmundrinošu dunku. — Nekad nevar zināt! Reizēm glābēja doma ienāk prātā tikai pēdējā mirklī, kad neviens to vairs negaida.

— Labi, labi, — zēns norūca. — Diemžēl tikai pasakās. Bet vienalga — saldu miegu jums abām!

— Paldies, Lūkas, — Kaja atteica, cenzdamās apspiest žāvas.

— Tev tāpat!

Laura atvadīdamās pamāja brālim. Viņa jau gribēja pagriezties un doties meiteņu spārna virzienā, kad piepeši izdzirda klusus šņukstus. Meitene pārsteigta apstājās. Vai tā bija Silva, kas klusītiņām raudāja?

Ieskatoties gleznā, Laura ieraudzīja, ka aizdomas bijušas pareizas — jaunajai sievietei gleznā' pāri vaigiem ritēja lielas asaras.

— Silva, bet tu taču neraudi manis dēļ, vai ne? — Laura apjukusi pavaicāja.

— Ar ko tu runā, Laura? — Kajas balsī skanēja izbrīns.

Arī Lūkasā bija modusies ziņkārība. Viņš griezās atpakaļ un pienāca pie meitenēm. Pabīdīja augstāk acenes un noraizējies paskatījās māsā.

Laura jau gribēja draugiem izstāstīt par dīvainajām parādībām, kad Silva pagrieza galvu un ierunājās: — Protams, Laura, protams, ka tieši tevis dēļ man atkal jāraud. Jo tu joprojām neesi sapratusi.

Cik reižu es neesmu tev skaidrojusi, ka patiesība parasti slēpjas zem lietu ārējā veidola? Bet tu vienkārši neproti izdarīt pareizos secinājumus!

Sieviete baltā pašūpoja bālo seju, un atskanēja sirdi plosoša nopūta. — Ak vai, Laura, — viņa iešņukstējās. — Baidos, ka tas ir bezcerīgi!

Silva nolaida plakstus. No viņas acs noritēja liela asara, kas nokrita uz Lauras vaiga. Tad Silva pagrieza galvu sākotnējā stāvoklī un sastinga. Asaras izsīka, vaigi nožuva kā pēc burvju mājiena, un glezna izskatījās tieši tāpat kā pirms tam. Sieviete baltā mēma un nekustīga raudzījās tālumā, un viņai pie kājām gulēja melnais vilks.

Laurai palika vaļā mute, un viņa ar rādītājpirkstu pārlaida pāri slapjajam vaigam.

— Kas noticis, Laura? — Lūkasam kārojās zināt.

Taču māsa viņam neatbildēja. Šķita, ka viņa atrodas kaut kur citur un neko īsti neuztver. Kā transā viņa kustināja lūpas un sāka murmināt neskaidrus vārdus.

— Patiesība parasti slēpjas zem lietu ārējā veidola... slēpjas zem lietu ārējā veidola... zem lietu ārējā veidola... zem ārējā veidola... — Laura apklusa un piepeši viņas sejiņa iestarojās. — Jā, pareizi! — viņa iesaucās. — Pilnīgi pareizi!

Lūkass un Kaja, neko nesaprazdami, saskatījās.

— Klau, nāciet man palīgā noņemt gleznu! — Laura nokomandēja.

— Ko? — Lūkasam un Kajai gandrīz vienlaikus izspruka.

— Lūdzu, palīdziet man noņemt to gleznu!

— Kas tās par muļķībām? — Kaja protestēja. — Es esmu nogurusi līdz nāvei.

Lūkass turpretim visādā ziņā gribēja noskaidrot, kāds nolūks ir rik oriģinālai rīcībai.

Vienu mazu mirklīti Lauras sejā pavīdēja īdzīga izteiksme, tad to nomainīja drudžaina ziņkāre. — Nejautājiet tik gari, — viņa nepacietīgi noteica, — bet vienkārši nāciet man palīgā.

Laura piestūma zem gleznas divus krēslus, uzrāpās uz viena no tiem un pievērsās brālim: — Tagad nāc vienreiz, Lūkas, — lūdzu!

Lūkass ciest nevarēja savas māsas seržanta toni. Iespītējies viņš sakrustoja rokas uz krūtīm un nekustējās ne no vietas. Turklāt slepenībā viņš juta, ka Laura hija tikusi uz pareizajām pēdām. Bet vienalga! Viņam vienkārši krira uz nerviem, ka māsa viņu komandē te pa labi, te pa kreisi.

Kaja nošķobījās uz viņa pusi, uzrāpās otra krēsla, satvēra rāmi un palīdzēja Laurai noņemt gleznu no sienas. Tā bija pasmaga.

— Uzmanies, lū... — Laura vēl gribēja brīdināt draudzeni, bet bija jau par vēlu — glezna izslīdēja Kajai no rokām un gāzās zemē.

— Skaties taču! — Lūkass iekliedzās. Viņš pašāva rokas uz priekšu un pieturēja gleznu — zibenīga reakcija, kas pēdējā mirklī glāba situāciju, tā ka glezna nenogāzās uz cieto akmens plākšņu grīdas, uz kuras noteikti būtu stipri cietusi.

— Ak! — Kaja noteica un savilka vainīgu sejas izteiksmi.

— Piedod!

Laura neko neatbildēja un mēmi raudzījās gleznā. Kas būtu noticis ar Silvu, ja glezna būtu sabojāta, viņai pēkšņi ienāca prātā. Un ar melno vilku?

Tomēr nemiers, kas viņu bija pārņēmis, izklīdināja šīs domas jau nākamajā elpas vilcienā. Līdzko viņi bija gleznu pabīdījuši sāņus, rā Laura, kājas iepletusi, nostājās pie tukšās sienas un uzmanīgi nopētīja aptēstos akmens blokus, no kuriem tā bija veidota. Vietā, kur bija piekārta glezna, akmeņi bija gaišāki nekā citur. No pirmā acu uzmetiena nebija saskatāms nekas neparasts, bet tad Laura tomēr ieraudzīja.

— Jā! — viņa triumfējoši iesaucās un savicināja dūrē savilkto roku.

— Kas tad ir? — Lūkass gribēja zināt.

— Re — paskaties taču!

Laura norādīja uz akmeni sienā, kas atradās tieši pa vidu gleznas aizsegtajai vietai. Un Lūkass arī ieraudzīja: akmens vidū bija iekalts Tempļa bruņinieku zīmogs. Labi, ja divus centimetrus diametrā, toties skaidri redzams.

Laura veikli piestūma zem akmens krēslu, uzkāpa uz tā un ar īkšķi spēcīgi uzspieda uz zīmoga. Jau nākamajā mirklī izrādījās, ka viņas aizdomas bijušas pareizas — tāpat kā kapenēs pēkšņi atskanēja dunoņa un dārdoņa. Tā nāca arvien tuvāk un pieauga skaļumā. Izklausījās, ir kā šurp lēnām ripotu smaga boulinga bumba. Kad troksnis bija pienācis gluži tuvu, mūra gabals kā neredzamas rokas pagrūsts pavirzījās uz iekšu, sienā pavērās šaura sprauga, atsegdama skatienu uz līkumainu eju, kas draugiem glūnēja pretim no tumsas.

Laura uzreiz noprata, kas tas ir, un aiz priekiem skaļi iekliedzās. Beidzot viņi bija atklājuši ieeju Reimāra fon Rāvenšteinā slepenajā dārgumu krātuvē!

Ar atvieglotu izteiksmi sejā viņa pievērsās draugiem: — Uz priekšu — ejam!

Jau pēc dažiem mirkļiem trijotne bija pazudusi ejā.

Rāvenšteinas parks bija gluži izmiris. Naksnīgajās debesīs bija savilkušies biezi mākoņi, kas aizklāja mēnesi. Neviena nebija, skanēja tikai vēja auri, kura brāzmās locījās kailie koki un krūmi. Te piepeši mākoņu sega pašķīrās, mēness stars atrada ceļu uz zemi, un parkā bija redzama savāda parādība — pa grants celiņu līda ēna.

Ēna cilvēka augumā.

Savādā būtne bez skaņas kustējās pa ceļu, kas no parka veda uz pils ieeju. Tā izskatījās gluži kā stalta vīrieša ēna — tikai šis vīrietis gan tuvumā nebija redzams. Drīzāk gan šķita, ka ceļā būtu devusies ēna bez īpašnieka.

Iekams ēna izgāja no parka, tā uz brīdi aizkavējās un pavērās visapkārt. Tad žigli šķērsoja pils pagalmu, salīkusi piesteidzās pie atklātajām kāpnēm un bez sīkākā troksnīša uzlīda augšup pa pakāpieniem.

Ieejas priekšā tā pieslējās stāvus. Apstājusies tā noskatījās uz varenajām durvīm, un tā vien šķita, ka ēna būtu pārsteigta atrazdama tās aizvērtas. Tad paskatījās visapkārt — vismaz galvas aprises, kas izcēlās uz ieejas fona, radīja šādu iespaidu. Pēc brītiņa likās, ka tā ir atradusi meklēto. Ēna pagāja sāņus no ieejas un sāka līst augšup pa sienu. Tā kustējās bez jebkādas piepūles, un, kaut arī mūri klāja kupla efeja, nebija dzirdams ne mazākais troksnītis.

Ēnas aprises virzījās uz logu trešajā stāvā, kura augšdaļa bija vaļā. Jau pēc dažiem mirkļiem tā bija sasniegusi mērķi. Ēna ieslīdēja pa šauro atvērumu un mazliet vēlāk pazuda ēkas iekšpusē.

Portaks, kurš atkal bija kļuvis par kolonnu, novērsa skatienu no loga. Viņš acīm redzami bija vērojis noslēpumaino notikumu, jo viņa sejā bija lasāms izbrīns un apmulsums.

Ieejas hallē ēna aizlīda gar mūri. Ieraudzījusi pie sienas pieslieto gleznu, tā apstājās. Tad atklāja slepenās ejas atvērumu, kas veda uz dārgumu krātuvi, un žigli metās turp. Izskatījās jau, ka ēna tajā pazudīs, tomēr tā pārdomāja. Apgriezusies tā palīda zem kāpnēm, kas veda uz meiteņu spārna augšējiem stāviem. Nu tā gandrīz pilnībā saplūda ar tumsu, un tikai nakts dzīvnieka asais skatiens vēl būtu atklājis, ka tur slepus vēro savāda būtne. Tā stāvēja gluži rāmi un gaidīja.

Laura, Lūkass un Kaja bez kādiem starpgadījumiem bija tikuši līdz dārgumu krātuvei. Kad viņi, pētīdami telpu, izgaismoja to ar kabatas lukturīšu gaismas kūļiem, draugi pamanīja, ka tā bija apmēram tikpat liela kā kapa kamera. Tāpat kā kapenēs, arī šeit sienās bija izveidotas daudzas nišas.

Taču no dārgumiem, ko Reimārs fon Rāvenšteins it kā bija salaupījis krusta karā, nebija ne vēsts. Nelūgtajiem ciemiņiem lampiņu gaismā pretim rēgojās tukšas nišas, tā ka Lūkass jau pēc īsa brītiņa izpauda savu vilšanos.

— Ak tu tētīt! — viņš novaidējās. — Un to vēl sauc par dārgumu krātuvi!

Arī Laura bija jūtami vīlusies. — Izskatās, ka visi nav ļāvušies sevi apvest ap stūri ar viltoto plānu! — viņa nosprieda. — Acīmredzot vairākums dārgumu zagļu bijuši gudrāki, nekā Reimāra arhitektiņš varēja iedomāties.

— Un ko tad, ja tādu dārgumu vispār nav bijis? — iebilda Kaja. — Tas taču arī ir iespējams, vai ne?

— Iespējams jau ir gan, bet pārāk loģiāli neizklausās, — Lūkass teica. — Ir zināms, ka Reimārs fon Rāvenšteins licis izbūvēt dārgumu krātuvi tikai pēc atgriešanās no otrā krusta kara. Un tam vispār nebūtu bijis jēgas, ja viņš nebūtu ieguvis dārgumus, ko gribētu pasargāt no zagļiem, vai ne?

Šai brīdī Laurai izlauzās skaņa, kas liecināja par neizmērojamu izbrīnu. — Re nu! — viņa satraukti iekliedzās.

Kaja un Lūkas pārsteigti palūkojās draudzenē, kas kā zemē iemieta stāvēja dārgumu kameras vidū un kā noburta raudzījās vienā stūrī.

— Paskatieties! — viņa bijīgi izdvesa.

Lūkass un Kaja pavērās tai virzienā, ko norādīja Lauras lukturīša stars, un tad arī viņi ieraudzīja — kauss.

Liels kauss.

Izskatījās tieši tāpat kā Grāla viltojums kapenēs. Kaut arī nolikts tumšā nišā, zelta trauks lukturīšu gaismā laistījās un mirdzēja rik krāšņi, it kā atrastos visspožākajos saules staros. Smaragdi un rubīni, ar kuriem tas bija nosēts, dzirkstīja tik koši, it kā cenzdamies cits citu pārspēt.

— Apskaidrības kauss, — Laura godbijīgi pačukstēja. — Beidzot — beidzot mēs to esam atraduši!

Draugi gavilēdami apskāvās. Prieka uzplūdu pārņemti, viņi dārgumu krātuvē uzgrieza riņķa deju un no atvieglojuma smējās pilnā kaklā.

Lauru pārņēma nekad iepriekš nepiedzīvota laimes sajūta.

Pārmaiņus sametās te karsti, te auksti, un domas virpuļoja galvā kā aptrakušas. Beidzot viņa bija ieguvusi Apskaidrības kausu, kur atradās dzīvības ūdens! Pirmais svarīgais solis ceļā uz viņas uzdevumu bija veikts. Ar šo eliksīru varēja izdziedēt Gaismas glabātāju. Viss būs labi — un profesors Austrums būs dzīvotājs.

Tagad tikai vajadzēja atrast burvju vārtus — un vēlreiz būs novērsta mūžīgās iznīcības uzvara.

Kauss bija daudz smagāks, nekā Laura bija gaidījusi. Viņas rokas drebēja no lielā svara, uzmanīgi to stiepjot caur tumšo kāpņu telpu uz savu istabu. Baiļodamās, ka viņas kāds varētu atklāt, meitenes nebija uzdrošinājušās ieslēgt hallē gaismu. Protams, viņi bija izdzēsuši visas pēdas, kas liecināja par naksnīgo pasākumu, slepenās durvis atkal aizvēruši un gleznu pakāruši atpakaļ savā vietā.

Laura tik klusu, cik vien iespējams, slīdēja augšup pa pakāpieniem, nespēdama nolaist acis no kausa savās rokās. Zelta vāks neturējās pārāk cieši un pie katra soļa klusi iešķindējās. Dzīvības ūdens šļakstēja pret trauka sienām. Laura nebija uzdrošinājusies noņemt vāku un paskatīties iekšā. Tas jau līdzinātos svētuma zaimošanai, turklāt viņa baidījās izliet vērtīgo šķidrumu.

Kaja gāja blakus Laurai, arī nespēdama atraut skatienu no kausa.

Un tā abas meitenes nepamanīja ēnu cilvēka augumā, kas izlīda no slēpņa un nesteidzīgi viņām sekoja. Tā gan neizmantoja kāpnes, bet bez trokšņa slīdēja augšup pa sienu.

Piepeši Laura apstājās, pielieca galvu un ieklausījās.

— Kas ir? — Kaja vaicāja, tramīgi paskatīdamies draudzenē.

— Man likās, es dzirdēju troksni.

— Troksni? Kādu troksni?

— Nezinu. Varbūt es tikai pārklausījos.

Meitenes devās tālāk. Sasniegušas ceturto stāvu, viņas iegriezās garajā gaitenī, kas veda uz viņu istabu.

— Uzmanies, slieksnis! — Kaja pēkšņi brīdināja ar aizsmakušu čukstu. — Zinu jau, zinu, — Laura nošņāca un cilāja kājas, skatienu nenovērsdama no kausa. Viņa pat neredzēja baiso bruņinieku ietērpu aprises, kas rēgojās pretim no tumšajām nišām. Kajai turpretim noskrēja aukstas tirpas pār kauliem, ieraugot spokainos stāvus.

Meitenes bija pieveikušas apmēram pusi no ceļa, kad atskanēja dunoši soļi. Viņas pārsteigtas apstājās un saskatījās.

— Kas tur ir? — Kaja bailīgi nočukstēja, kamēr dunoņa nenovēršami tuvojās.

Laura tikai neziņā paraustīja plecus.

Soļi kļuva arvien skaļāki, grīda zem Lauras kājām vibrēja. Tai pašā mirklī gaiteņa galā parādījās tumšs stāvs — akmenī kaltais Nežēlīgais bruņinieks!

25. nodaļa NEŽĒLĪGĀ BRUŅINIEKA UZBRUKUMS

Neticami! — Kaja sastinga aiz šausmām, ieraudzīdama bruņinieku. Viņš taisnā ceļā platiem soļiem brida uz meiteņu pusi. Pie sāniem bija piekārts Pauršķaidis, viņa varenais zobens. Reimārs fon Rāvenšteins nenovērsa skatienu no Lauras, it kā gribētu viņu caururbt ar savām dzeļošajām akmens acīm. Kajai turpretim viņš neveltīja ne mazāko uzmanību.

Laura sastinga.

Akmens vīrs savilka pelēko seju ņirdzīgā smīnā. Labā roka satvēra Pauršķaiža rokturi un izrāva zobenu no maksts.

Kaja satvēra Lauru aiz rokas. — Laižamies!

Laura jau pagriezās uz bēgšanu, kad ievēroja sev aiz muguras ēnu. Bezķermeņa būtne, stalti izslējusies, stāvēja tieši aiz viņas, it kā gribēdama pasargāt no aizmugures. Laura manīja, ka visas bailes pazuda, kā ar roku atņemtas. Viņu caurstrāvoja agrāk vēl neiepazīta spēka un paļāvības sajūta, un mirkli vēlāk meitene zināja, ka nekādā ziņā nelaidīsies lapās un nepametīs kausu likteņa varā.

Laura rāmi papurināja galvu, raudzīdamās pretim Nežēlīgajam bruņiniekam, kas nenovēršami* tuvojās. — Mums nav izredžu, Kaja, — viņa sacīja. — Kauss skrienot mūs aizkavēs, un mēs tikai izlaistīsim dzīvības ūdeni!

— B... be... bet... — Kaja stostījās, — viņš mūs nogalinās!

Laura neatbildēja, jo noslēpumainā ēna, kas viņu it kā aizsargāja, piepeši sakustējās. Gaistošā parādība ieslīdēja tuvīnajā nišā aiz izstādītajām bruņām. Un meitene saprata.

Nežēlīgais bruņinieks atradās tikai dažus soļus no Lauras, kad viņa pārsteigtajai Kajai iespieda rokās kausu. — Uzmani, kā nākas! — Laura lika draudzenei pie sirds, palēca sāņus un paķēra zobenu, kas karājās pie sāniem nišā izliktajam metāla tēlam. Viņa aši izrāva smago ieroci no maksts un izstiepa to pretim uzbrucējam.

Bija arī pēdējais laiks, jo tūlīt pat pret neaso asmeni, ko gadu simteņos bija pārklājusi rūsa, atsitās pirmais bruņinieka cirtiens. Asmenim saduroties ar asmeni, uzšķīlās dzirksteles. Lauras roku caurstrāvoja spalgas sāpes. Cirtiena spēks bija tik liels, ka viņai uz brīdi šķita — salauzta rokas locītava. Pauršķaidis atkal iemirdzējās, un Laurai vēlreiz palaimējās atsist triecienu. Viņa gribēja uzbrukt pati, bet par to nebija ko domāt. Zobens bija daudz smagāks nekā tlorete, pie kuras viņa bija pieradusi. Viņai nācās to turēt ar abām rokām, pieliekot visus spēkus, lai spētu pavirzīt uz vēlamo pusi, atvairot bruņinieka triecienus.

Reimārs fon Rāvenšteins uzbruka nesavaldīgā niknumā. Viņa akmens acis nežēlīgi raudzījās Laurā, kamēr pats spēcīgiem zobena cirtieniem trenca meiteni. Viņa nespēja pārliecinoši pretoties akmens vīra uzbrukumiem un arvien vairāk kāpās atpakaļ.

Ēna neatlaidīgi turējās Lauras pusē, raču neiejaucās. Bet var-būt tā vispār nevarēja viņai palīdzēt?

Šķira, ka Nežēlīgais bruņinieks arī bija pamanījis ēnas klātbūtni. Laiku pa laikam viņš veltīja tai mežonīgu zobena cirtienu. Kaut arī ierocis it kā pāršķēla noslēpumaino parādību, tas laikam nespēja tai nodarīt neko ļaunu. Bruņinieks arī drīz vien likās mierā un visu uzmanību veltīja Laurai.

Lauras spēki izsīka. Viņai tikai ar vislielākajām pūlēm izdevās pacelt smago ieroci un atvairīt pretinieka triecienus. Nežēlīgais bruņinieks viņu arvien tālāk atspieda atpakaļ. Zobena cirtieni bira pār meiteni kā krusa, un viņai izdevās izvairīties par arvien niecīgāku tiesu. Piepeši Laura atradās ar muguru pret kāpņu telpas margām. Tālāk viņa vairs nevarēja atkāpties.

Viņa bija lamatās.

Pretinieka pelēkajai sejai pārslīdēja stindzinošs smaids — un nākamajā brīdī viņš cirta ar brutālu spēku. Sāpes, kas caurstrāvoja Lauras plaukstu locītavas un dilbus, viņai gandrīz laupīja samaņu.

Aprūsējušais zobens tika izrauts viņai no rokām. Tas, gaisā griezdamies, iegāzās kāpņu telpas dziļumos, kur, skaļi šķindēdams, nokrita uz akmens grīdas.

Nežēlīgais bruņinieks uz mirkli apstājās. Bez žēlastības viņš nopētīja meiteni, kas dreboša un bezpalīdzīga stāvēja viņa priekšā. Viņa acis meta zibeņus, un savilktie lūpu kaktiņi atgādināja smaidu. Tad viņš pacēla Pauršķaidi izšķirīgajam cirtienam.

Laura neizsakāmās šausmās raudzījās uz aso ieroci, kas kā bendes cirvis šūpojās viņai virs galvas.

Bruņinieks pavēra lūpas, un no akmens rīkles izlauzās mežonīga, drausma skaņa. Kāpņu telpā atbalsojās kliedziens, kāds citkārt bija dzirdēts tikai no trakāko šausmu filmu monstriem, kad Reimārs spēra ašu soli uz Lauras pusi, cirtienā nošvīkstinādams zobenu.

Taču šķita, ka meitene to vien bija gaidījusi, jo tai pašā mirklī viņa saliecās un kā dejojoša malduguntiņa pasviedās sāņus. Pauršķaidis trāpīja tukšumā — un cirtiena inerce pārsvieda Reimāru fon Rāvenšteinu pāri margām, tā ka viņš, skaļi ieaurodamies, iegāzās tukšumā.

Ar neiedomājamu rībienu bruņinieks sašķīda uz lielās halles akmens flīzēm. Laura aizvēra acis un aizbāza ausis, jo nevarēja ciest sprādzienu un plīšanas troksni.

Kad viņa atrāva rokas no ausīm, bija iestājies gandrīz vai miers. Varēja dzirdēt tikai aizripojošo atlūzu kluso graboņu, līdz beidzot viss pilnīgi apklusa.

Laura aizelsusies tvēra pēc gaisa. Tad viņa atvēra acis, piecēlās un beidzot uzdrošinājās paskatīties kāpņu šahtā.

Akmens bruņinieks bija sašķīdis simtos mazu gabaliņu, kas bija izkaisīti kāpņu pakājē, noklādami grīdu. Gandrīz neviena ķermeņa daļa nebija palikusi vesela. Rumpis un locekļi bija saplīsuši neskaitāmos fragmentos, arī ķiveres aizsargātā galva bija pārlūzusi uz pusēm. Pat varenais Pauršķaidis bija sašķēlies vairākos gabalos.

Laura gandrīz vai neticīgi noraudzījās uz drupu kaudzi. Beidzot novērsusi skatienu, viņa ievēroja, ka trīc pie visām miesām. Ceļgali hija kā no vates. Meitenes seja hija noplūdusi sviedriem, no kuriem sūrstēja acis. Sāpes plaukstu locītavās dūrās viņas miesā kā nokaitēti ērkšķi. Piepeši viņai vēlreiz ienāca prātā ēna. Taču, lai kā arī viņa meklēja visapkārt, tā hija pazudusi bez vēsts.

Toties viņai vilcinādamās tuvojās Kaja. No draudzenes vasar-raibumainās sejas bija pazudis sārtums, un acīs vēl joprojām bija lasāmas šausmas par briesmīgo notikumu, ko viņai nupat nācās bezpalīdzīgi novērot. Viņa likās pilnīgi aizmirsusi, ka vēl joprojām ir cieši apkampusi Apskaidrības kausu. Ar mulsu smaidu viņa pievērsās draudzenei. — Vai ar tevi viss kārtībā, Laura? — viņa klusi vaicāja.

— Domāju gan. — Bet tad Lauras piere saraucās. —Jocīgi, — viņa prātoja. — Kā gan tas bruņinieks varēja zinār, ka mums ir kauss?

— Kā tā?

— Padomā taču — tā nevar būt sagadīšanās, ka tas tips parādījās tieši tagad. Ja nebūtu meklējušas kausu, mēs jau sen būtu gultā un gulētu.

— Izklausās loģiāli, tā teiktu Lūkass, — draudzene viņai piekrita. — Kaut arī tas nepavisam nav loģiski, ka piemineklis pēkšņi var atdzīvoties. Taču, kopš šodien iepazinos ar Portaku, mani vispār nekas vairs nepārsteidz.

— Varu iedomāties! — Laura pasmaidīja. — Bet tā nav nekāda atbilde uz manu jautājumu. Kā Nežēlīgais bruņinieks vispār varēja zināt, ka mēs tieši šodien meklējam kausu?

Kaja neziņā piepūta vaigus. — Nav ne jausmas! Varbūt tā bija tikai sagadīšanās. Iesim beidzot uz istabu, Laura. Es esmu pārgurusi līdz nāvei.

Viņa jau grasījās iet, taču Laura viņu atturēja. — Domāju, ka tā nav pārāk laba ideja, — viņa sacīja un izņēma draudzenei no rokām kausu. — Ej vien, es tūlīt nākšu!

Kaja pārsteigta noskatījās. Viņai nebija ne mazākās nojautas, kas Laurai padomā. Taču viņa hija pārāk nogurusi, lai uzdotu jautājumus. Žāvādamās viņa pagriezās un aizčāpoja istabas virzienā.

Turpretim Laura aši metās uz kāpnēm.

— Alarik! Alarik! — Alienora, skaļi saukdama, māja pretī brālim, kurš kopā ar Silvānu iejāja pa Grāla pils lielajiem vārtiem un devās uz galvenās ēkas ieeju. Meitene steidzās viņam pretī pāri pils pagalmam.

Bučmūlis jau bija izsprucis no viņas tvēriena un, satraukti un priecīgi brēkdams, aizsvūpojās pie saimnieka un nolaidās zēnam tieši rokās. Notika sirdi plosoša sasveicināšanās. Alariks glāstīja savu mīluli un piekļāva to sev cieši klāt, bet Bučmūlis smilkstēja un pīkstēja, laizīdams zēnam rokas un vaigus.

Beidzot arī Alienora bija tikusi līdz jātniekiem. Silvāns un Alariks izkāpa no segliem un veda zirgus pavadā.

Meitene, neiedomājami laimīga, apskāva brāli. — Es tā priecājos, ka ru pārradies! — viņa iečukstēja tam ausī, iekams palaida vaļā. — Tu noteikti esi pārcietis ko šausmīgu!

Alariks nedroši pasmaidīja. — Nu, tik rraki nemaz nebija! — viņš sacīja un atmeta ar roku. Turklāt viņš izskatījās vienkārši briesmīgi. Izstīdzējušais zēns bijā ieģērbts pārāk lielās vīriešu drānās. Ap galvu viņam hija asiņains pārsējs, vaigos vaļējas brūces, un acis iegrimušas sejā, kas no pārguruma bija tapusi pelēka. Viņš viegli grīļojās un tik tikko spēja noturēties uz kājām.

Alienora žigli aplika viņam roku, gribēdama atbalstīt, taču Alariks noraidīja māsas palīdzību. — Paldies, būs jau labi.

— Kā nu vēlies. — Alienoras balss skanēja vīlusies, taču prieks par brāļa atgriešanos ātri vien guva virsroku. Pateicīgi smaidīdama, viņa tagad pievērsās meža skrējējam. — Pat nezinu, kā tev kādreiz spēšu atlīdzināt, Silvān.

— Par to nav vērts runāt! — Vīrs ar neskūto bārdu plati nosmīkņāja. Vēja un lietus ārdētajā sejā staroja zilas acis. — Es taču nevarēju pieļaut, ka Alariks viens pats pieveic harpiju! — Viņš sirsnīgi iesmējās un tad pagriezās pret zēnu. — Atstāj poniju man, Alarik, es par to parūpēšos!

Alariks viņam atdeva pavadu un mīļi paplikšķināja pa sāniem bērītim, iekams Silvāns aizveda zirgus.

— Stāsti taču — kas notika? — Alienora patlaban iztaujāja brāli, kad pienāca bruņinieks Paravains.

Kā jau ieročnesējam klājas, Alariks gribēja viņa priekšā palocīties, taču bruņinieks viņu atturēja.

— Būs jau labi, — viņš sacīja un sasveicinādamies uzsita uz pleca. — Priecājos tevi redzēt, Alarik! No tavas puses tas bija ļoti drosmīgi — un ļoti vieglprātīgi!

Alariks nolieca galvu un klusēja.

— Zinu, ka tu gribēji tikai to labāko mums visiem, — Paravains nopietnā balsī turpināja, — ber arī vislielākajā nelaimē katrai darbībai jābūt labi pārdomātai. Akla centība tikai nāk par ļaunu, un labi gribēts diemžēl nav tas pats, kas labi darīts! Liec to aiz auss nākotnei, Alarik!

Bet tad bruņinieks draudzīgi pasmaidīja. Viņš vēlreiz uzsita zēnam uz pleca. —Tu patiešām esi izrādījis lielu drosmi, visu cieņu!

Zēns pacēla galvu un pateicīgi atbildēja bruņinieka smaidam.

— Bet tagad ātri liecies gultā! — Paravains sacīja, balsī ieskanoties rotaļīgai stingrībai. — Tev jāizguļas, lai atgūtu spēkus. Māsa tev izvārīs tēju!

Atvadoties viņš draudzīgi iedunkāja Alariku, laipni pamāja Alienorai un devās prom.

Bruņinieks jau bija labu gabaliņu nogājis, kad zēns viņu pasauca vēlreiz: — Ēē... kungs!

Paravains pārsteigts pagriezās. — Jā?

— Vai es varēšu jūs rīt pavadīt uz burvju vārtiem? Jūs taču noteikti jāsit uz vārtiem.

Bruņinieks bija pārsteigts par jautājumu, un viņa seja kļuva domīga.

Alariks lūdzoši noraudzījās baltajā bruņiniekā. — Lūdzu, kungs!

Paravains vēl domāja, bet tad pamāja. — Nu labi, tu esi pelnījis atalgojumu.

— Pateicos, kungs! — Zēns staroja pār visu seju.

— Bet tikai ar tādu noteikumu, ka atkal daudzmaz būsi uz kājām, — bruņinieks piebilda, iekams aizsteidzās prom pavisam.

Alienora, galvu grozīdama, noraudzījās brālī. — Tu esi vienkārši nelabojams, Alarik. Tas taču būs pārāk grūti! —Taču, ieraudzījusi priecīgo satraukumu zēna sejā, viņa atskārta, ka visi iebildumi būs veltīgi. — Ej uz savu kambari, — viņa sacīja ar vieglu rezignāciju. — Es tev sagatavošu spēka dziru, kas tev dos jaunus enerģiju!

Pirmajā stāvā Laura apstājās un nedroši paskatījās uz Reimāra fon Rāvenšteina atliekām, kas bija izkaisītas pie kāpņu pamatnes. Viņa neapzināti piespieda sev ciešāk klāt kausu. Tā vien šķita, ka viņa baidītos, ka bruņinieks vēl tagad spētu to atņemt. Akmens tēls bija sašķīdis tik daudzās drumstalās, ka atlūzas gandrīz vai nebija iespējams identificēt ar "kādu ķermeņa daļu. Laura tikai spēja pazīt bruņinieka labo roku. Rādītājs un zeltnesis bija nolūzuši un gulēja uz grīdas gandrīz divu metru attālumā.

Laura norija siekalas. Cik vien viņa spēja atcerēties, Nežēlīgais bruņinieks viņā bija iedvesis bailes, un pieminekļa priekšā viņu allaž bija skārusi draudu ēna. Varbūt viņa vienmēr bija manījusi, ka viņš bija tumsas spēku piekritējs un viens no viņas ienaidniekiem.

Un tomēr — Laura jutās satriekta, ka viņš ņēmis tik nelāgu galu, un viņu neviļus pārņēma tāda kā līdzjūtība pret gabalos

sašķīdušo Reimāru fon Rāvenšteinu. Strauji novērsusies, viņa apmeta lielu līkumu ap drumslu kaudzi un aizsteidzās uz zēnu istabu pusi.

Tikko Laura bija nozudusi pa kāpnēm, nolauztais bruņinieka rādītājpirksts sāka raustīties. Tas saliecās un gabaliņu palīda uz priekšu, it kā tajā vēl būru saglabājusies kāda kripatiņa dzīvības. Arī zeltnesis pakustējās. Vispirms tas tik tikko jaušami nodrebēja, tad priekšējā falanga gandrīz nemanāmi saliecās, līdz netīrais pirksta nags noskrapstēja pret akmens grīdu. Nolauztie pirksti kus-tējās kā pēc slepenas komandas. Neredzama spēka vadīti, tie kā resni tārpi mērķtiecīgi līda uz labās rokas atlieku pusi — un tā vien izskatījās, it kā tie gribētu pieaugt atpakaļ.

Lūkass, galīgi samiegojies, atvēra durvis un pārsteigts uzlūkoja māsu, kas stāvēja durvju priekšā ar kausu rokā. — Kas noticis?

Laura pastūma viņu sāņus, steigšus iemetās istabā un aizvēra durvis.

— Pasaki taču, kas noticis! — zēns saniknots iesaucās. — Kāpēc tu kausu nenes uz savu istabu?

Laurai nekas cits neatlika kā brālim izstāstīt par Nežēlīgā bruņinieka uzbrukumu. Viņš klausījās, neticīgi brīnīdamies.

— Tas tak nevar būt! — viņš bez elpas izgrūda. — Tas taču nozīmētu, ka tumšie spēki zina par mūsu šodienas pasākumu!

— Es arī tieši tāpat domāju, — Laura lielā nopietnībā atbildēja. — Man gan pilnīgi nav skaidrs, kā viņi to ir uzzinājuši. Bet, lai kā arī būtu, viņi katrā ziņā rīkojušies diezgan rafinēti.

Lūkass, saraucis pieri, viņā paskatījās. — Kā tā?

— Vienkārši. Lai mūsos iedvestu drošības sajūtu, doktors Tumšickis ielūdza vakariņās Persiju un mis Mēriju. Viņiem vajadzēja domāt, ka Tumšickim un Taksai nav ne mazāko aizdomu, un tāpēc viņi arī ļāva mums rīkoties bez kādiem drošības pasākumiem.

— Tev taisnība. Kamēr viņi kā svētie sēdēja pie vakariņu galda, spēlēdami laipnos saimniekus, iekšēji abi noteikti cerēja, ka mēs būsim uzdūrušies uz mietiem tajā bedrē.

— Tieši tā! Un drošības pēc viņi vēl uzsūtīja Nežēlīgo bruņinieku. Gadījumam, ja mēs pretēji gaidītajam spētu izvairīties no lamatām un tomēr atrastu kausu. Kaut arī ar to viņi noteikti nebija rēķinājušies.

Iedomājoties par tumsas piekritēju ļauni viltīgo plānu, Lauru pēkšņi pārņēma niknums. Pulss viņai paātrinājās, un seja sadrūma.

— Tie ķēmi ir bīstamāki, nekā es biju iedomājies, — Lūkass domīgi konstatēja. — Ar viņiem patiešām nevar dzīt jokus!

— Tikko pamanīji? — māsa atteica. Dusmu dēļ viņas balss izklausījās neierasti sarkastiska. — Tāpēc man likās prātīgāk paslēpt kausu tavā istabā. Rīt no rīta, pamanījuši, kas noticis ar Reimāru fon Rāvenšteinu, viņi taisīsies meklēt kausu — un noteikti sāks ar mūsu istabu!

— Izklausās loģiāli; bet uzreiz pēc tam nāks paskatīties pie manis!

Laura apmulsusi paskatījās brālī. — Tev atkal taisnība, — viņa

noteica. — Vajag atrast citu slēptuvi!

— Nevajag! — Lūkass pakratīja galvu un nosmīkņāja.

— Bet — tu taču pats sacīji —

— Pagaidi taču! — Lūkass pārtrauca māsu. Viņš piecēlās un piegāja pie skapja. Atslēdzis durvis, viņš izvilka daļu drēbju un ielika tās gultā.

Laura vēroja Lūkasu, pieri saraukusi. — Un kas tur sanāks, kad būs gatavs?

— Un tu nevari iedomāties, trūcīgais koeficient? — Lūkass nometās ceļos pie tukšās drēbju skapja puses, ar pirkstiem aptaustīdams tā grīdiņu. Jau pēc pāris sekundēm meklētais bija rokā. Lūkass nospieda plāksnē paslēpto pogu, Laura izdzirda skaļu “klikt”, un skapja aizmugurējā siena pavērās. Lūkass to izcēla no stiprinājumiem un nolika sāņus, un tad Laura ieraudzīja, ka skapim ir dubulta dibensiena, kur atrodas ietilpīga slēptuve.

Lūkass pagriezās pret viņu, triumfējoši pasmīnēja un norādīja uz brīvo telpu. — Ar to varētu pietikt, vai ne?

— Ei, super! — Laura brīnījās.

Viņa paņēma Apskaidrības kausu un ielika to slēptuvē. Tas tieši atbilda atvēruma izmēriem, un gandrīz vai šķita, ka slēptuve izveidota tikai un vienīgi šim mērķim.

Kad brālis ar māsu bija ielikuši vietā priekšējo sieniņu un iekāruši apģērbus atpakaļ skapī, nekas vairs neliecināja, ka tur varētu slēpties neiedomājami vērtīga manta.

Lūkass aizslēdza skapja durvis un palika atslēgu zem spilvena.

— Pa dienu es to nēsāšu līdzi, līdz ru atkal paņemsi kausu, — viņš apsolīja.

— Paldies, Lūkas! — Laura uzsmaidīja Lūkasam, tad norādīja uz skapi. — Es vispār nezināju, ka tev ir kaur kas tāds.

— Tiešām? — Zēna balsī nepārprotami skanēja ironija. — Un es vienmēr domāju, ka tādas lietas sauc par slēptuvēm tikai tāpēc, ka visi tās zina.

— Būs jau labi, āmurgalva! — Laura bija traki nikna. Tomēr viņa vairāk bija noskaitusies par savu nepārdomāto jautājumu nekā uz Lūkasu.

Meitene piespieda sevi nomierināties. — Labi, Lūkas. Iešu tagad gulēt, un tu, lūdzu, pasargā kausu. Rītvakar, kad būs satumsis, dosimies meklēt vārtus.

— Tikai rītvakar? Kāpēc rikai vakarā, nevis uzreiz pēc mācībām?

— Pirmkārt, mums ar Kaju obligāti jāpamācās fizikas kontroldarbam. Un, otrkārt... — te Laura ieturēja zīmīgu pauzi, lai arī Lūkass pamanītu, ka ir sakauts pats saviem ieročiem, — ...otrkārt, tumsā mūs daudz mazāk varēs manīt staigājam apkārt — bet to jau tāds superkoeficients kā tu nevar zināt!

Laura triumfējoši pasmīkņāja, raudzīdamās brālī, kurš sapīka.

— Ar labunakti, Lūkas. Izgulies labi! — To teikusi, viņa atstāja istabu.

Alariks saviebās, nolaida roku ar kausu un paskatījās Alienora, kas sēdēja uz viņa guļvietas malas. — Kas tas par brūvējumu?

Meitene apvainojās. — Tas ir pūķa ušņu novārījums. Labākais līdzeklis pret spēku zudumu, ar drošu iedarbību. Bet, ja tu negribi,

— lūdzu! — Viņa izstiepa roku, lai paņemtu kausu, bet Alariks to žigli pievilka tuvāk.

— Nē, nē. Būs jau labi, es izdzeršu. Tikai šausmīgi rūgts. Gandrīz vai kā žults.

— Zinu. Es jau arī gribēju aizdarīt ar karoti medus, bet tad... — ap meitenes lūpām rotaļājās zobgalīgs smaids, — tad es nodomāju, ka saldumi garšo tikai meitenēm, ne jau brašajiem varoņiem!

Alariks bija pārāk noguris, lai ko atbildētu uz šo dzēlību. Viņš uzmanīgi iestrēba dziru, ko Alienora bija sagatavojusi. Tā bija ne tikai rūgta, bet piedevām vēl arī verdoša, tā nu zēnam vajadzēja uzmanīties, lai neapdedzinātos.

Alienora domīgi vēroja brāli. — Vai tu joprojām tici, ka tā meitene no Cilvēkzvaigznes, nu, Laura, pagūs atrast kausu?

— Es varu tikai cerēt! Tas ir mūsu vienīgais glābiņš. Kaur gan...

Alariks apklusa un drūmi raudzījās uz priekšu.

Alienora pārsteigta viņu uzlūkoja. — Kas tev pēkšņi notika? Pasaki taču!

Zēns pacēla galvu, un viņa skatienā parādījās milzu nopietnība. — Es visu laiku cerēju un paļāvos uz gaismas spēku, taču, kopš ieraudzīju harpijas viepli, neesmu vairs drošs, vai kauss mūs spēs glābt.

— Ko? — Alienora pietrūkās no gultas un neticīgi noskatījās brālī. — Bet tas taču nevar būt! Dzīvības ūdens taču Elizionu izdziedinās, to taču tu zini!

— Protams, Alienora, protams, zinu. Taču tumsas spēki vienmēr turas mums soli priekšā. Harpija taču nevarēja zināt, kas man padomā — un tomēr viņa mani uzgāja! Kaut tu būtu redzējusi viņas acis! Tās bija tik ļaunas un vienlaikus tik pārliecinātas par

uzvaru. Ja tā nudien hija Sirīna, kā domā Paravains, tad viņa nešaubījās, ka neviens un nekas nespēs aizkavēt tumsas uzvaru.

— Kā tu to izskaidro?

Alariks bezpalīdzīgi paraustīja plecus. — Nav ne jausmas, Alienora. Varbūt Borboronam un viņa sabiedrotajiem ir kāds trumpis, par kuru mums nav ne jausmas.

Kad Laura devās atpakaļ uz meiteņu spārnu, viņa piepeši pamanīja, cik ļoti ir nogurusi. Kāds tur brīnums — tuvojās jau rīts, un pēdējo stundu satraucošie notikumi bija pamatīgi novārdzinājuši viņas spēkus.

Šķērsodama ieejas halli, viņa nožāvājās kā samiegojusies lauva un domās jau sen gulēja gultiņā.

Gulēt, tikai gulēt — iekšējā balss ieaijāja Lauru. Viņa tikai pa ausu galam dzirdēja, kā cauri naktij atskanēja trīs torņa pulksteņa sitieni.

Laurai sperot pirmo soli uz kāpnēm, viņas redzesloka malā pazibēja lielā eļļas glezna. Tikai uz piektā pakāpiena viņa beidzot atskārta, ka gleznā atkal kaut kas nebija, kā nākas. Viņa apstājās, pagriezās un izbrīnīta paskatījās atpakaļ.

Gan Silva, gan vilks atradās ierastajās vietās. Taču sieviete baltā raudzījās uz citu pusi. Viņa vairs nelūkojās nezināmos tālumos kā parasti, bet gan uz halles grīdu.

Sekojot Silvas skatienam, Laura beidzot pamanīja to, ko jau sen vajadzēja ievērot, taču bezgalīgajā nogurumā tas bija paslīdējis garām. Grīda kāpņu pakājē bija tīra kā izslaucīta. No sašķaidītā bruņinieka paliekām vairs nebija ne vēsts. Nekā, pat ne niecīgākās drūmsiiņas. Reimāra fon Rāvenšteinā akmeņainās atliekas bija pazudušas un kā zemē iekritušas.

Ak, nē! Laura izbijusies sarāvās. Kā tas varēja būt? Vai kāds pa šo laiku bija aizvācis akmens lauskas? Tas diez kā vis nebija iespējams,

un tāpēc pastāvēja tikai viens ticams izskaidrojums — Reimārs fon Rāvenšteins kādā brīnumainā veidā bija atguvis sākotnējo izskatu un pats saviem spēkiem pazudis no šķietamās bojāejas vietas!

Laura tūdaļ iedomājās par Kaju — ja jau Nežēlīgais bruņinieks atkal bija atdzīvojies, tad viņa pirmais gājiens noteikti bija uz viņas istabu — un tādā gadījumā Kajai draudēja vislielākās briesmas.

Dzīvības briesmas.

Laura metās skriet, cik ātri vien spēja. Bez elpas viņa laidās augšup pa kāpnēm, pārlēkdama diviem, trim pakāpieniem uzreiz. Iegriezdamās gaitenī, kas veda uz viņas istabu, meitene jau pa ga-balu varēja redzēt, ka pa durvjapakšu spīd gaisma.

Slikta zīme! Kaja taču bija tik nogurusi, ka noteikti uzreiz būtu likusies gulēt un nodzēsusi gaismu.

Taču varbūt viņa tikai gaidīja draudzeni, kārodama uzzināt, vai tā nogādājusi drošībā Apskaidrības kausu un kā tas izdevies? Vai ari Nežēlīgais bruņinieks viņu pieveicis, aizvilcis no istabas un aizmirsis aiz sevis nodzēst gaismu? Sī doma bija tik neizturama, ka Laura vēl pielika soli.

— Kaja! — viņa kliedza, jozdama pa gaiteni. — Kaja!

Laura atrāva durvis, metās istabā — un apstājās kā zemē

iemieta. Draudzenes gulta bija tukša, taču istabas vidū stāvēja Rebeka Taksa un ironiski smīnēja prerim Laurai.

— Labvakar, Laura Leandere, — tumsas piekritēja iešņāca meitenei sejā sveicienu. — Ļoti priecājoss tevi beidzot ieraudzīt!

Laura apjukusi noskatījās skolotājā. Tad viņa izdzirda sev blakus slāpētas skaņas. Laura pagrieza galvu un ieraudzīja draudzeni pie drēbju skapja. Kvintuss Tumšickis bija viņu sagrābis savās varenajās rokās un ar kreiso plaukstu aizspiedis muri. Rud-matainā meitene ķepurojās un pretojās visiem spēkiem, taču nespēja izvairīties no skolotāja tvēriena.

Laura apsviedās apkārt, gribēdama aši izmukt pa atvērtajām durvīm. Taču istabas durvis aizcirtās, kā rēga rokas vadītas, atslēga šņirkstēdama pagriezās slēdzenē — un Laurai tapa skaidrs, ka vairs nav kur sprukt.

26. nodala ŽURKAS

Durvju iečīkstēšanās izrāva Paravainu no miega. Bruņinieks steigšus pietrūkās sēdus un apjucis pavērās visapkārt — un tikai tad ieraudzīja, ka sēž uz krēsla pie apaļā galda troņa zālē. Nogurums hija izrādījies stiprāks par viņa raizēm, un tā viņš laikam bija iemidzis, bažīgu sirdi gaidīdams, līdz Morvena izstāstīs, kā klājas viņu pavēlniekam.

Dziedniece iznāca no guļamkambara un pavērās Paravainā ar neizdibināmu sejas izteiksmi. Saskatījusi bruņinieka acīs cerību, viņa apstājās un nolaida skatienu. Pār seju viņai pārslīdēja ēna. Tad jaunā sieviete novērsās, piegāja pie loga un, ne vārda neteikusi, raudzījās ārā naktī.

Paravains atmeta visas cerības. Viņš strauji piecēlās, piebiedrojās Morvenai pie loga, un arī viņa skatiens nemierīgi klejoja pa tumsu, kas bija nolaidusies pāri plakankalnei. Abi nesarunādamies stāvēja blakus, līdz bruņinieks vairs nespēja izturēt mokošo klusumu.

— Kā viņam iet?

Morvena tik tikko dzirdami nopūtās. — Viņš iegrimis nāvei līdzīgā miegā, un ar viņu vairs nevar sazināties. Manas zāles un ārstniecības augi vairs nelīdz.

Bruņinieks bezcerīgi pašūpoja galvu. — Vēl tikai viena diena! Mums palikusi tikai viena vienīga diena un viena vienīga nakts! Un nav ne mazākās zīmes, ka Apskaidrības kauss līdz tam būs atrasts.

Viņa skatiens uzmeklēja jaunās sievietes acis.

— Vai zini, ko tas nozīmē, Morvena?

— Jā. Elizions nomirs, un mūs visus aprīs iznīcība.

Viņa aprāvās, un klusēja arī Paravains. Zāli atdzīvināja tikai malkas šķilu sprakstēšana kamīnā. Dziedniece un Baltais Bruņinieks cieši blakus stāvēja pie loga un stingi vēroja plakankalni, virs kuras debesīs mirdzēja abi mēneši. Tie izskatījās blāvi, gluži kā pāri tiem būtu nolaidies tumšs plīvurs.

Plakankalni gandrīz pilnībā sedza bieza melnās miglas kārta. Tālīnās ainavas vairs nebija redzamas — ne Trūdu purvs austrumos, ne Pūķu kalni dienvidos, ne Čukstumežs rietumos. To vietā valdīja tikai tumšā nebūtība. Nevilksies pārāk ilgi, līdz melnā migla un mūžīgā tumsa sasniegs arī Blāzmoraldas mūrus un aprīs Grāla pili.

Laura lēnām pagriezās un ieskatījās Kvintusam Tumšickim acīs. Direktora vietnieks vēl joprojām raudzījās uz durvīm. Tad viņa sasprindzinātā sejas izteiksme atslāba. Atbildot Lauras pārmērošajam skatienam, viņš augstprātīgi pasmīnēja. Piepeši viņš atlaida dzelžaino tvērienu un pagrūda Kaju. Meitene zaudēja līdzsvaru un uzģeņģerēja virsū Laurai. Žigli uztverdama Kaju, Laura palīdzēja draudzenei izvairīties no kritiena.

Kaja paskatījās Laurā asarainām acīm. — Man ļoti žēl, — viņa sacīja, apspiezdama šņukstus, — bet viņi mani pārsteidza, un man nebija iespējas tevi brīdināt.

— Būs jau labi! — Laura apskāva draudzeni, maigi noglāstīdama viņai muguru un izspiezdama smaidiņu. — Nebaidies, Kaja, būs jau labi.

Tad viņa pievērsās abiem tumsas atbalstītājiem, bezbailīgi ielūkodamās viņiem sejā. — Ko jūs gribat no mums?

Doktors Tumšickis, kurš pa šo laiku, rokas sakrustojis, nogaidīdams bija atbalstījies pret drēbju skapi, panāca tuvāk Laurai. Viņš nopētīja meiteni ar salto acu neizdibināmo skatienu, ar labo roku pārbraukdams izcilnajam zodam. — Vai tu pati nevari iedomāties, Laura? — viņš glūnīgi vaicāja.

— Bez šaubām! — Lauras sejā ievilkās spīts. — Jūs gribat kausu — ko tad vēl citu? Un varbūt jums nekas nebūs pretim pabeigt to, ko Nežēlīgais bruņinieks nenoveda līdz galam.

Direktors dzēlīgi pasmīnēja un uzjautrināts saskatījās ar matemātikas skolotāju, kas vēl joprojām stāvēja zem lampas. Viņas karmīnsarkanie mati gaismā vizuļoja. — Vai tu saproti, par ko viņa runā, Rebeka? — viņš uzjautrināts vaicāja.

Sieviete rozā tērpā panāca mazliet tuvāk kolēģim. Papurinot galvu, viņas acis meta izsmiekla dzirksteles. — Absssolūti neko, Kvintusss! Siss skuķiss runā tik mīklaini!

Tumšickis vēlreiz pagriezās pret meiteni un uzspēlētā nožēlā noplātīja rokas. — Dzirdi nu, Laura! Mums nav ne mazākās jausmas, ko tu ar to domā. Kā jau es šorīt no rīta paskaidroju, man nav zināms šis noslēpumainais kauss, par kuru tu allaž runā. Un vienīgais bruņinieks, kuru es pazīstu, stāv laukā parkā un ir no granīta, ja nemaldos.

— Beidziet vienreiz spēlēt teātri! — Laura tikai ar pūlēm spēja novaldīt niknumu. — Es taču zinu, kas jums padomā. Jūs atnācāt pēc kausa!

— Man ļoti žēl Laura, bet tu maldies. — Tumšickis papurināja galvu. — Mēs atnācām tikai tāpēc, ka tas ir mūsu pienākums!

Atkal jau tas pats, Laura nodomāja.

— Mēs nespējam, rokas klēpī salikuši, noskatīties, ka jūs naktīs nemitīgi blandāties apkārt, — direktora vietas izpildītājs turpināja, — un kā jūsu sekmes šo piedzīvojumu meklējumu dēļ kļūst arvien sliktākas.

— Bijām krietni nobažījuššiess, kad jūss neparādījāties vessselu nakti, — Rebeka Taksa turpināja ar ironiju piesmirkušā balsī. — Mēss baidījāmiess, ka ar jumss būss noticiss kass nelāgss.

— Par laimi, ne, kā paguvām pārliecināties! — doktors Tumšickis paziņoja. — Tomēr ir vēl kāda maza problēmiņa — jūs gan laikam pašas saprotat, ka esat pārkāpušas skolas iekšējās kārtības noteikumus, vai ne? Un ne jau pirmoreiz, kā mums ir stāstījis Albīns Ellerkings!

Laura ar Kaju zinīgi saskatījās. Viņām bija skaidrs, ka ir izdarījušas pārkāpumu un par to nāksies saņemt sodu. Jautājums tikai, kādu.

Gluži kā uzminējis draudzeņu domas, Tumšickis turpināja.

— Jums noteikti būs zināms, kādu sodu mūsu skolas noteikumi paredz šādos gadījumos. Vai ne, Kaja?

Kaja, ne vārda neteikdama, raudzījās grīdā.

Tad Tumšickis paskatījās Laurā. — Un kā ar tevi? — viņš apvaicājās. — Varbūt vismaz tu zini?

Arī Laura palika atbildi parādā, jo viņai tā bija tikpat maz zināma kā Kajai.

Teatrāli nopūties, skolotājs pagriezās pret kolēģi. — Varbūt tu vari mazliet uzvedināt šīs aizmāršīgās dāmas uz pareizā ceļa? — viņš lūdza, sejā iežogoties rezignācijai.

Pāri Taksas sejai pārslīdēja ļaunprātīgs smaidiņš. — Ar lielāko prieku! Par atkārtotiem smagiem skolas iekšējās kārtības noteikumu pārkāpumiem, cik man zināms, ir paredzēts... arests!

Laura sarauca pieri. Arests? Viņa nobrīnījās. Vai tad tas jau sen nebija atcelrs? Viņa gan drīzāk bija rēķinājusies ar piezīmi. Varbūt pat ar ko ļaunāku.

Kvintuss Tumšickis mīklaini pasmaidīja — un tad Laura saprata, ka tik vienkārši viņas sveikā cauri netiks.

— Gluži pareizi, Rebeka, arests, — skolotājs atkārtoja, nenovērsdams acu no Lauras. — Diemžēl mums nekas cits neatliks, kā abas dāmas ietupināt karcerī. Un... — Vienubrīd viņa acis iekvēlojās sarkanas, un elpa kļuva čerkstoša. — Stingra režīma arestā, vismaz uz divdesmit četrām stundām!

Laurai izlauzās izmisuma pilns vaids, viņa neizpratnē raudzījās uz doktoru Tumšicki, kurš izvilka no kabatas astmas zāļu pudelīti un iepūta tās sev mutē. Kvēle acīs bija pazudusi, un viņa piķa melnās acu zīlītes raudzījās skolniecēs dzedri un bez žēlastības.

Laura zināja, ka viņš bija nolēmis savu ideju īstenot, kaut arī soda veids noteikti neatbilda skolas iekšējās kārtības noteikumiem. Jo beigu beigās viņš ar to panāca tieši sev vēlamo — nākamās dienas gaitā Laurai tiks liegta iespēja darboties. Ziemas saulgrieži paies, un viņa nevarēs atrast burvju vārtus un nogādāt kausu uz Avantcrru — ja neatradīs iespēju, kā atbrīvoties no tumsas varas.

Bet tas gan laikam būtu īsts brīnums.

Kad aiz meitenēm aizvērās kameras restotās durvis, Laura zaudēja pēdējo cerības dzirkstelīti. Viņai gan nebija īstas jēgas, kur tieši atrodas šis bezlogu cietums, taču iekšējā balss uzreiz paskaidroja, ka šajā drūmajā ķurķī viņas noteikti neviens neatradīs. Pirms atvešanas šurp doktors Tumšickis meitenēm bija aizsējis acis. Kaut arī Laura it neko nespēja ieraudzīt, viņa bija mēģinājusi iegaumēt ceļu, pa kuru viņi bija gājuši. Tomēr jau pēc maza brītiņa meitene pilnīgi bija zaudējusi orientāciju. Vienīgais, ko viņa droši zināja, bija tas, ka viņām vajadzēja atrasties pils pagraba velvēs. Viņi bija devušies lejup vienu kāpņu posmu pēc otra un rad izstaigājuši gandrīz nebeidzamus gaiteņus, līdz doktors Tumšickis beidzot bija draudzenēm noņēmis pārsējus no acīm un iegrūdis pazemes cietumā.

Telpa, ko apgaismoja tikai divas lāpas, bija mitra un auksta, varbūt kādus piecus reiz sešus metrus liela. Vienīgās mēbeles bija divas guļamās lažas no skabargainiem dēļiem, uz kurām bija uzklātas raupjas segas. Sienas bija mūrētas no rupji tēstiem akmeņiem un tik biezas, ka cauri tām neizspiestos pat skaļākie palīgā saucieni. Restes, kas cietumu atdalīja no gaiteņa, bija izgatavotas no pamatīgiem dzelzs stieņiem. Tie bija gandrīz rokas dilba resnumā, un laikam pat Portaks ar savu milža spēku tos nejaudātu saliekt. Arī durvis, kuras doktors Tumšickis tūdaļ aizslēdza, lika aizmirst domu par bēgšanu.

Direktora vietas izpildītājs izvilka lielo atslēgu un, manāmi uzjautrināts, caur režģi noraudzījās meitenēs. — Man nudien ļoti žēl, ka jums nāksies ziemas saulgriežu dienu pavadīt šajā neviesmīlīgajā vietiņā, — viņš sacīja ar gandrīz neslēptu ironiju. — Diemžēl jūs man neatstājāt citu izvēli!

Laura nostājās aiz restēm un veltīja doktoram Tumšickim negantus skatienus. — Tikai nepriecājieties par agru! — viņa uzsauca. — Mis Mērija un Persijs ieraudzīs, ka mūsu nav, un sāks meklēt. Un garantēju, ka viņi mūs no šejienes dabūs ārā!

Uzrunātais tikai ņirdzīgi pasmīnēja un pievērsās Rebekai Taksai, kura stāvēja blakus. — Kā tev liekas, Rebeka? — viņš, klusi iespurgdamies, apvaicājās. — Vai atstāt viņām cerību, vai labāk pateikt uzreiz?

— Domāju, labāk izsstāsstīssim uzreiz, — nožūžoja rozā tērptā sieviete. — Tad viņass vismaz sapratīss, kur nonākušass.

Viņa pagriezās pret abām meitenēm un ar neīstu smaidiņu uzlūkoja tās caur režģiem. — Man ļoti žžēl, Laura, — viņa nošņācās, — bet baidoss, ka tevi pārņēmušši liktenīgi maldi. Diemžēl mumss nācāss jūssu drauguss pirmss pāriss ssstundām nogādāt sslimnīcā. Ārssti konsstatēja ssaindēššanoss ar pārtiku!

Doktors Tumšickis pašūpoja galvu un teatrāli nopūtās. — Njā, man gandrīz vai šķiet, ka viņi būs ko nelabu ieēduši!

— Ieēduši ko nelabu? — Laura brīnījās. — Viņi taču abi bija uzaicināti pie jums va... — Meitene aprāvās pusvārdā, jo piepeši viņai kļuva skaidrs, kāds īsti bija Persija un Mērijas slimības iemesls. — Nožēlojamais draņķis! Riebīgā ragana! — viņa iekliedzās nevarīgās dusmās. — Jūs viņiem abiem kaut ko piejaucāt ēdienam — varbūt vispār tikai tāpēc viņus arī ielūdzāt!

Skolotājs neatbildēja. Taču Laura arī tāpat zināja, ka viņas aizdomas bija pareizas. Taksas seja pārvērtās atbaidošā grimasē, un mazu brītiņu Laurai šķita, ka skolotājai uz galvas matu vietā, snaikstot mēles, bija savijušās kāds ducis čūskiņu.

Laurai pār muguru noskrēja aukstas tirpas. Piepeši viņai kļuva trakoti auksti, un viņa iebāza roku jakas kabatā — un sataustīja tur mobilo telefonu. Meitenē acumirklī radās jauna cerība. Vēl nekas nebija zudis, jo pa tālruni viņa varēs kādu pasaukt palīgā.

Laura iekšēji uzgavilēja un neapzināti pasmaidīja.

— Laura! — Tumšicka balsij bija griezīgs tonis. Viņš stingri nopētīja Lauru. Taksa, paliekusies uz viņa pusi, kaut ko iečukstēja ausī.

— Jā.7 — Laura pavaicāja.

Tumšickis piemiedza acis. — Kas tev kabatā?

— Ēēē, — Laura novilka. — Ēēē... nekas.

— Viņa melo! — matemātikas skolotāja naidīgi iešņācās.

— Vai man viņu pārmeklēt?

— Nevajag. — Kvintuss atkal pievērsās Laurai. — Vai tu neizņemtu rokas no kabatām?

Laura zināja, ka pretoties nebija jēgas. Ja viņa nepaklausīs, viņš piespiedīs ar varu. Tā nu viņa izvilka rokas no jakas kabatām.

Doktors Tumšickis uzmeta Lauras jakai aizplīvurotu skatienu, un jau nākamajā brīdī viņa sajuta, kā tālrunis sakustas. Tas izslīdēja no jakas kabatas un cauri istabai un režģiem aizpeldēja pie tumsas aizstāvja, kurš to satvēra un iebāza mēteļa kabatā.

Riebeklis! Nožēlojamais draņķis!

— Novēlu jums abām arlabunakti! — Dr. Kvintuss Tumšickis uz atvadām paironizēja. — Un nebaidieties ne nieka — rīt pēc piecelšanās noteikti liksim jums atnest brokastis. Beigu beigās mūsu aizgādībā jums nekā nedrīkst trūkt!

Viņš pakāra atslēgu uz āķa pie gaiteņa pretējās sienas un vēlreiz pienāca pie skolotājas. — Mums arī vajadzētu pāris stundiņu pagulēt, Rebeka, — viņš ierosināja, — lai rītdienu varētu sākt mierīgi un svaigiem spēkiem. Es, raugi, esmu pārliecināts, ka ziemas saulgrieži izrādīsies gluži īpaša diena, ko mēs visi nekad neaizmirsīsim!

To teicis, Tumšickis izplūda dārdošos smieklos, kuriem tūdaļ pievienojās Taksa. Tad abi skolotāji pazuda pagraba ejā, ko šaudīgās lāpu liesmas gremdēja drūmā krēslā. Viņu smiekli vēl ilgu laiku atbalsojās meitenēm ausīs.

Laura drebēdama noslīga uz lažas. Viņa vairs nespēja savaldīt asaras. Vai visas bailes, visi pūliņi, ko viņa bija izturējusi, būtu izrādījušies veltīgi? Tagad viņa hija atradusi kausu — un tomēr nespēja to nogādāt Avanterrā. Tas nehija godīgi! Vai tiešām ļaunums gūs virsroku?

Laura iedomājās tēvu. Kaut tētis man varētu palīdzēt! Es patiešām mēģināju visu — un tagad varu tikai padoties.

Padoties?

“Zaudē tikai tas, kurš jau ir padevies,” tētis hija teicis. Laura izšņauca degunu. Viņa nomierinājās un izlēma pārbaudīt, kāds izskatās krēslainais karceris.

— Kā tu domā, vai šeit ir peles? — Kaja apmulsusi vaicāja. Viņa vēl nekad nehija redzējusi Lauru tā raudam.

— Es nezinu, Kaja, — meitene šņukstēja. To, ka viņai tas likās vairāk nekā iespējams, Laura labāk noklusēja. Citādi Kaja naktī neaizvērtu ne acu. Draudzene izskatījās tikpat sašļukusi kā viņa pati.

Kaja pārgurusi jautāja: — Un ko mēs tagad darīsim?

— Gulēsim, — Laura apātiski atteica, tostarp viņa jau bija saņēmusies. — Tas ir vienīgais, ko mēs šobrīd varam darīt. Esmu tik nogurusi, ka nespēju vairs pat skaidri domāt. Un rīr no rīta, kad būsim izgulējušās, padomāsim, kā tikt ārā.

— Vai ru tiešām tici, ka tas ir iespējams?

— Protams, — Laura atbildēja, klusi nožāvādamās. — Iespēja pastāv vienmēr, kamēr vien cilvēks nav atteicies no cerības.

Viņa izstiepās uz savas lažiņas un apsedzās ar segu. Kaja darīja tāpat.

Par laimi, meitenēm mugurā vēl joprojām bija biezās jakas, ko viņas bija apvilkušas pirms vairākām stundām, dodoties Reimāra dārgumu krātuves meklējumos, tā ka nejaukais aukstums, kas valdīja neviesmīlīgajā cietumā, viņām gandrīz gāja secen. Jau pēc maza brītiņa miegs abas bija pievārējis. Pazemes karcerī skanēja tikai krākšana, kas pārmāca veiklo kājiņu dipoņu, kuras šaudījās pār akmens grīdu.

Pie debesīm atausa saule, un uz vecākās no senajām planētām sākās ziemas saulgriežu diena. Bruņinieks Paravains stāvēja Grāla pils lielajā tornī, ļaudams skatienam klīst pār apkārtni. Taču, lai kurai debespusei viņš arī pievērstos, kādreizējās Avanterras ainavas vairs nebija saskatāmas. Zeme līdz apvārsnim bija ietīta biezā melnajā miglā, un no miglas jūras rēgojās vairs tikai Blāzmoraldas mūri un to robotās malas.

Pāri mītu pasaulei bija nolaidies kapa klusums. Nebija dzirdama ne skaņa. Ne vēja pūsmiņas un ne putna, kas iečiviņi ātos. Gandrīz vai likās, ka Mūžīgā Iznīcība Avanterrā jau ir uzvarējusi.

Jaunais bruņinieks nopūtās. Lūk, tādas ir beigas, viņš nodomāja. Protams, viņš zināja, ka viņiem atlikusi vēl vesela diena un vesela nakts, un atlikušajā laikā vēl bija iespējams novērst draudošo likteni. Taču kopš tā laika, kad pie viņa bi ja atgriezusies ēna un izstāstījusi, kā tai veicies uz Cilvēkzvaigznes, viņš zināja, ka izredžu uz glābiņu tikpat kā vairs nav. Kālab gan lolot cerības, ja vairs nebija ne sīkākā iegansta to darīt?

Visbriesmīgākais šobrīd bija tas, ka viņiem pretim nebija nostājies pretinieks ar miesu un asinīm, kam varētu aizšķērsot ceļu, lai to apturētu. Iznīcība bija neuzvarama, jo tā pieņēmās stiprumā tikai un vienīgi no Eliziona zūdošajiem spēkiem. Cik dzīvības enerģijas zaudēja Gaismas glabātājs, tikpat daudz pieauga iznīcības vara. Viņam, Paravainam, un baltajiem bruņiniekiem bi ja saistītas rokas. Viņiem bija lemts sēdēt dīkā un tikai gaidīt, līdz viņus aprīs mūžīgā nebūtība.

Piepeši bruņinieks gaisā sadzirdēja šalkoņu. Viņš pagrieza galvu un ieraudzīja lidojam ērgli Bultspārni, kas tuvojās svīstošajās rīta debesīs. Gaismas sūtnis un burvju vārtu sargs, spārnus izpletis, planēja šurp un nosēdās Paravaina priekšā uz mūra malas. Tad viņš izgrūda žēlabainu kliedzienu un pavērās Paravainā ar stingru skatienu.

Jaunais bruņinieks tūdaļ pat saprata ziņu, ko ērglis vēlējās viņam nodot: viņam kopā ar pārējiem baltajiem bruņiniekiem vajadzēja doties uz Laiku ieleju aiz Pērkoņkalniem. Jo tur, Bultspārņa dzimtenē, pēc pirmā saules stara izveidojās burvju vārti, kas Avanterru saistīja ar Cilvēkzvaigzni. Tāpat kā katros no gada četriem saulgriežu svētkiem kopš laiku pirmsākumiem. Iestājoties naktij, tie atvērsies, un tad Apskaidrības kausu būs iespējams atvest atpakaļ uz Avanterru. Kaut gan melnā migla tostarp uz Avanterras bija izpletusies it visur, Grāla pili un Laiku ieleju tā vēl nebija skārusi, jo šais vietās gaismas vara vēl nebija zudusi. Tomēr rit, lecot saulei, tā kritīs arī tur. Un, kaut arī Paravaina cerības bija zudušas, viņš sekos vārtu aicinājumam un kopā ar saviem baltajiem bruņiniekiem gaidīs tur kausa nesēju, līdz tie atkal aizdarīsies — un šoreiz uz visiem laikiem. Jo viņš bija pārliecināts, ka neatnāks neviens, kas viņam varētu nodot Apskaidrības kausu.

Bruņinieks juta ledaino aukstumu, kas dvesa pretī no miglas. Drīz vien tā izpletīsies pa visu planētu un Visumu, sastindzinādama visu dzīvo.

Piepeši viņš izdzirda soļus uz torņa kāpnēm. Paravains tūdaļ pat atskārta, kas meklēja viņa sabiedrību — tā bija Morvena, dziedniece.

Jaunā sieviete iznāca pa durvīm rīra agrīnajā gaismā. Viņa apstājās un samiedza acis, paveroties saulē, kas tai brīdī uzlēca aus-trumos.

Bruņinieks, ne vārda neteicis, viņu vēroja. Skaista, viņš nodomāja. Brīnumskaista — un vēl tik stipra. Daudz stiprāka par mani.

Un patiešām — pēdējās dienās jaunā sieviete vēl ne reizi nebija žēlojusies par savu neizbēgamo likteni. Paravainam gandrīz vai bija radies iespaids, ka Morvenu ne mazākajā mērā neskar tas, ka viņus visus- itin drīz gaidīja gals.

Morvena pielika roku pie pieres, lai aizsegtu acis no žilbinošās gaismas, kamēr pati klusēdama vēroja, kā saule sāk savu ceļojumu pie pamales.

— Pavēro, kā nākas, Morvena, — bruņinieks viņu uzrunāja.

— Ja vien nenotiks brīnums, rad tu sauli redzi uzlecam pēdējo reizi.

Sākumā Morvena neko neatbildēja. Viņa paspēra dažus soļus tuvāk Bultspārnim un maigi noglaudīja ērgļa spalvām klāto galvu. Turklāt viņa mīļi tam uzsmaidīja un iečukstēja ausī dažus vārdus, pateikdamās par Alarika izglābšanu. Tikai tad viņa pagriezās un ar cieņas pilnu nopietnību sejā paskatījās Paravainā.

— Vai esi aizmirsis, ko mums mācījuši jau kopš laiku pirmsākumiem, Paravain? Zaudē tikai tas, kurš jau ir padevies, un,

kamēr vien spīd gaisma, tikmēr vel pastav cerība.

Kad Laura uztrūkās no miega, viņa nezināja, kur atrodas. Meitene apjukusi raudzījās vāji apgaismotajā telpā, bet tad pamanīja biezās dzelzs restes un visu atcerējās.

Viņa ātri ieskatījās rokas pulkstenī — jau pāri divpadsmitiem! Ak kungs! Esam nogulējušas visu rītu, neko neuzsākdamas!

Laura žigli piecēlās sēdus, izlīda no segas apakšas un izkāpa no lažiņas. Tad viņa devās pie Kajas un uzpurināja draudzeni no miega.

Draudzene atvēra acis un samiegojusies paskatījās Laurā. — Kas noticis?

— Celties! — Laura atteica. — Brokastis galdā!

To teikusi, viņa norādīja uz mazu koka galdiņu restoto durvju tuvumā. Kamēr viņas bija gulējušas, kāds bija to iestūmis iekšā. Uz galda stāvēja krūze ar ūdeni un divi šķīvji ar maizi, desu un sieru.

— Kas tad to atnesis? — Kaja tuntuļodamās pārsteigti jautāja.

— Nav ne jausmas. Kad es pamodos, ēdamais jau bija uz galda.

Kaja izstaipījās, skaļi nožāvādamās. Tad viņa aizčāpoja pie galdiņa, paņēma maizes riku un uzlika tai biezu desas šķēli.

Meitene jau gribēja nokosties, kad Laura pēkšņi metās viņai klāt un saķēra aiz rokas.

— Labāk ne! — viņa brīdināja.

Kaja pārsteigta skatījās. — Kāpēc tad ne?

— Vai esi jau aizmirsusi, kas noticis ar Persiju un mis Mēriju? Pēc vakariņām pie doktora Tumšicka viņi nogādāti slimnīcā ar aizdomām par saindēšanos ar pārtiku!

— Nūjā, — Kaja atbildēja. — Bet kāds tam sakars ar mums?

— Padomā taču! Kvintuss un Taksa gandrīz vai atzina, ka pielikuši kaut ko viņu ēdienam. Un kas mums var garantēt, ka ar mūsu brokastīm nav izdarīts tas pats?

— Pareizi gan, — Kaja noteica un nopūzdamās nolaida roku ar maizes šķēli. — Žēl, — viņa klusā nožēlā sacīja. — Tu nemaz nevari iedomāties, kā man kurkst vēders. It kā es veselu nedēļu neko nebūtu ēdusi!

— Tu domā, ka man iet citādi? Bet labāk noteikti būtu, ja mēs uzmanītos.

— Labi jau, labi, — Kaja norūca. Sabozusies viņa aiztipināja atpakaļ pie gultas, apsēdās un maķenīt spītīgi paskatījās Laurā.

— Un tālāk? Vai tev ir kāda ideja, kā mums tikt no šejienes laukā?

— Nē. Ne mazākās nojautas.

Laura apsēdās blakus draudzenei, atbalstīja galvu rokās un pūcīgu skatienu raudzījās uz priekšu. Kaut arī viņa Kajai negribēja neko izrādīt, sirdī meitene izjūta bezcerību. Viņai iekšā kāda uzbāzīga balss mēģināja iestāstīt, ka stāvoklis ir bezcerīgs.

Meitenes klusēdamas sēdēja un, domās iegrimušas, raudzījās tumsā. Bija dzirdama tikai lāpu sprakstoņa un kvēpošo liesmu plīvošana. No ārpuses līdz viņām neiespiedās ne mazākā skaņa.

Jau pēc maza brītiņa Kaja vairs nespēja izturēt nomācošo klusumu. Viņa sajuta, kā pieņēmās spēkā mazdūšība, kas kā paralizējošas važas savilkās ap viņas draudzeni. Kaja noklepojās, iegrūda Laurai ar elkoni sānos un mēģināja izspiest cerīgu smaidu. — Neraizējies ne nieka, — viņa uzmundrinoši sacīja.

— Lūkass noteikti ievēros, ka esam pazudušas. Viņš katrā ziņā mūs sameklēs.

Laura papurināja galvu. — Līdz tumsai ne. Es taču viņam teicu, ka mēs visu pēcpusdienu mācīsimies fizikas kontroldarbam un tikai pēc tumsas iestāšanās iesim meklēt burvju vārtus!

— Ak, nē! — Kaja ievaidējās un vīlusies iespēra pa gultas kāju. Gulta viegli sašūpojās. Meitene vēlreiz iespēra pa koka kāju, tad atkal iegrima domās. Taču nākamajā mirklī viņai bija radusies jauna ideja.

— Kā tur bija ar tām īpašajām spējām, par kurām tu stāstīji, Laura? — viņa vaicāja, cerīgi paskatīdamās draudzenē. — Tu jau zini — domu lasīšana, ceļojumi sapnī un telekinēze.

Laura atmeta ar roku. — Aizmirsti par to! Rija taču pārāk maz laika, lai to visu kā nākas iemācītos. Vienīgais, ko es daudzmaz pieprotu, ir domu lasīšana. Tomēr no tās mums šeit jēga maza, vai ne? Lai ceļotu sapnī, man noteikti vajadzīga Persija palīdzība, un, kas attiecas uz telekinēzi...

Viņa apklusa un bezspēcīgi noplātīja rokas, iekams turpināja:

— Man taču bija tikai viena kārtīga nodarbība pie profesora Austruma, un es pat vēl nezinu pamatjēdzienus.

— Zēl gan! — Kajas sejā parādījās vilšanās. — Citādi tu varbūt varētu dabūt atslēgu. — Viņa norādīja uz restu pusi, caur kurām pie sienas varēja redzēt āķi, uz kura bija pakārta cietuma atslēga.

Laura vēlreiz pakratīja galvu. — Tas neies cauri! Vai arī tu domā, ka Tumšickis tur būtu pakāris šo mantiņu, ja skaidri nezinātu, ka es tai nevaru tikt klāt?

Pamēģini vismaz, Kaja grasījās ierosināt, bet tai pašā mirklī ieraudzīja žurku. Viņa izmisusi pielēca kājās, panikā ierāpās gultā un norādīja uz tālāko kaktu.

— Palīgā! — viņa iespiedzās. — Nē! Tikai ne to!

— Lai tev veicas, Alarik! — Alienora apskāva hrāli un cieši piekfāva sev klāt. — Un esi uzmanīgs, lai melnā migla tev nenodarītu neko ļaunu.

— Nebaidies! — Alariks nomierinoši pasmaidīja. — Kamēr Elizions vēl ir dzīvs, tā nespēj mūs apdraudēt. Un nevarēs arī likt šķēršļus mūsu ceļā uz Laiku ieleju.

Zēns norādīja uz staļļiem, kur trīspadsmit bruņinieki ar savu vadoni gatavojās pārgājienam. — Paravains atradīs ceļu pat ar aizvērtām acīm.

Alienora jau grasījās atbildēt, kad pamanīja, ka brālim zem vamža kaut kas sakustas. Aiz auduma bija izspiedies kūkums. Viņa pārsteigta uzlūkoja zēnu. — Kas tas ir?

Alariks piesarka.

— Ko tu domā? — Alienora nenocietās.

Alienora acumirklī atskārta, ko tas nozīmē. — Tu ņemsi Bučmūli līdzi uz vārtiem? — viņa neticīgi vaicāja.

Zēns neko neatbildēja, taču no viņa sejas izteiksmes varēja spriest, ka māsas aizdomas ir pareizas. — Paravains šausmīgi pārskaitīsies, kad atradīs Bučmūli.

— Zinu, — Alariks atbildēja. — Bet... es... ēē...

Paravaina balss, kas atskanēja pāri pagalmam, palīdzēja zēnam

izkļūt no apjukuma. — Alarik! Kur tu esi palicis, Alarik? Mēs dodamies ceļā!

— Es jau nāku, — Alariks atsaucās pavēlniekam, tad pagriezās pret māsu un vēl pēdējo reizi viņu apskāva. — Dzīvo sveika, Alienora, — viņš iečukstēja māsai ausī, un gandrīz vai šķita, ka viņš negrib meiteni laist vaļā.

Beidzot atlaidis meiteni, viņš metās pie sava ponija, kas gaidīja pie staļļiem. Zēns ielēca seglos un laidās pakaļ baltajiem bruņiniekiem, kas šobrīd atradās jau pie Blāzmoraldas vārtiem. īsi pirms Alariks izjāja no Grāla pils, viņš vēlreiz atskatījās uz māsu un pamāja. Tad Alienora saprata, ka Alarikam kaut kas ir aiz ādas. Tāpēc viņš

bija paņēmis līdzi Bučmūli un apskāvis māsu tik sirsnīgi kā vēl nekad.

Alienora smagu sirdi noraudzījās pakaļ brālim, līdz viņš izzuda skatienam.

Arī Laura tagad ieraudzīja žurku. Tā bija milzīga un līda laukā no cauruma grīdā, ko Laura līdz šim vēl nebija pamanījusi. Trek-nais dzīvnieks veiklām kājelēm steidzās uz priekšu lāpas gaismā, no kuras tā biezais kažoks atmirdzēja ar zīdainu spīdumu. Tad žurkai sekoja otra. Un tad vēl un vēl viena.

Pelēkie grauzēji tipināja tuvāk. Barvede saslējās uz pakaļkājām un paostīja gaisu. Ieraugot meitenes, kas izbijušās to vēroja no gultas, žurkai iemirdzējās acis.

— Laura! — Kajas palīgā sauciens spalgi atskanēja cauri visai cietuma kamerai. Likās, ka viņa tūliņ sabruks. — Lūdzu, Laura! Dari taču beidzot kaut ko, lūdzu!

Laura steigšus paskatījās visapkārt. Tomēr neieraudzīja neko tādu, ar ko varētu atvairīt žurkas vai piespiest tās bēgt. Piepeši viņai kas ienāca prātā. Viņa norāva no koka lažiņas segu un saritināja. Sagriezusi neparocīgo auduma rituli kā milzīgu lingu, viņa ar to blieza riebīgajiem grauzējiem. Tie veikli izvairījās no sitieniem un aši atkāpās, tomēr nākamajā mirklī jau atkal tuvojās. Tā vien šķita, ka žiglie grauzēji lieliski zina, ka sega viņiem neko nespēj nodarīt. Vēl ļaunāk — izskatījās, ka Lauras uzbrukumi tajos tikai iesveļ lielāku niknumu. Barvede izgrūda spalgu spiedzienu, kas izklausījās visai draudīgs. Tad tā saslējās uz pakaļkājām un aizsmakusi nošņācās, turklāt vēl atņirdza zobus.

Laura atkāpās un nometa segu. Nebija jēgas žurkas vēl vairāk satracināt, turklāt to skaits tikai pieauga. It kā barvedes signāls būtu sacēlis trauksmi, tās cita pēc citas līda ārā no alas, līdz karcerī

atradās vismaz ducis grauzēju. Labak nedomāt, kas notiktu, ja tās uzbruktu meitenēm un mestos virsū!

Man kaut kā jānovērš to uzmanība, Laurai zibenīgi iešāvās prātā.

Viņa metās pie koka galdiņa, kas stāvēja pie režģotajām durvīm, paķēra no šķīvja pāris desas šķēlītes un aizmeta žurku virzienā. Tās uzreiz likās virsū pārtikai, kāri iecirzdamas gardumā stipros zobus un izkozdamas lielus gabalus. Ar enerģiskiem kodieniem zvēri aizstāvēja laupījumu pret sugas māsām, kas alka atņemt kumosu. Riebuma mākta, Laura vēroja ņudzošo žurku kamolu, kas vienā mirklī gandrīz pilnībā bija aprijušas desu.

Meitene aši paķēra no galda pārējo ēdmaņu un pasvieda to baram. Vismaz uz kādu brītiņu tās būs nodarbinātas.

— Mums jātiek laukā, Laura! — Kaja čīkstēja. — Citādi es nomiršu aiz bailēm!

Lauras skatiens atkal uzmeklēja atslēgu, kas gaitenī karājās uz āķa, un tai pašā mirklī viņa atskārta, ka tā bija vienīgā iespēja tikt ārā no cietuma. Viņai vienkārši vajadzēja to dabūt savās rokās.

Laura nostājās pie režģotajām durvīm un koncentrēja skatienu uz atslēgu. Turklāt viņa drudžaini mēģināja atcerēties Aureliāna Austruma stāstīto. — Sakopo visas domas un enerģiju uz priekšmetu, ko vēlies pārvietot, un saplūsti ar savu uzdevumu, — profesors bija piekodinājis, — tad arī izdosies.

Laura aizvēra acis un saņēmās. Tad viņa pievērsa nekustīgu skatienu atslēgai un ar visu savā gara spēku lika tai kustēties. Viņa iedomājās, kā tā nokrīt no āķa, nošķind uz grīdas un pieslīd pie viņas pa plāksnēm — tikai tas neizdevās. Nekas nenotika. Lielā atslēga nekustīgi karājās pie sienas, nepakustēdamās ne par mata tiesu. Žurku pīkstieni, aizmugurē karojot par pārtikas kumosu, piepeši izklausījās kā ņirdzīgi smiekli.

Absurds, ka es vispār mēģinu, Laura nodomāja, nokaunējusies par panākumu trūkumu. Taču tad viņai atkal ienāca prātā tēva vārdi: “Zaudē tikai tas, kurš jau ir padevies!”

Laura dziļi ieelpoja un lūkoja vēlreiz. Viņa atkal aizvēra acis un mēģināja koncentrēties. Un pēkšņi žurku ņudzoņa pierima arvien vairāk, līdz grauzēji pilnībā izzuda no viņas apziņas un Lauras domas aizpildīja tikai atslēga. Viņa lēnām pavēra acis un pa šaurām spraudziņām palūkojās tajā. It kā no citas pasaules vērstais skatiens raudzījās tikai un vienīgi atslēgā — viss pārējais aizmiglojās un pavirzījās fonā.

Tad metāla lietiņa, kas bija pakārta uz āķa, tik tikko manāmi noraustījās. Tas sāka pavisam viegli šūpoties šurpu turpu. Šūpošanās pieauga spēkā, un tad atslēga pacēlās no āķa un šķindēdama nokrita zemē.

Laura iekšēji uzgavilēja. Viņa nemanīja, ka labo roku bija savilkusi dūrē.

Viņa aši nometās ceļos un pastiepa roku cauri režģiem. Tomēr viņa nespēja aizsniegt atslēgu. Tā atradās pie gaiteņa pretējās sienas, pārāk lielā attālumā.

Laura vēlreiz koncentrēja skatienu uz atslēgu, cenzdamās to pakļaut savai gribai. Šoreiz gāja krietni vieglāk nekā pirmo reizi. Atslēga lēnām pārvietojās pa akmens grīdu un tuvojās Lauras rokai. Vēl rikai desmit centimetri, un viņa beidzot varēs to satvert.

Vēl tikai pieci centimetri.

Četri.

Trīs.

Piepeši Laura atkal izdzirdēja žurkas. Apziņā to satrauktā pīk-stoņa ietriecās tik asi kā griezīgs nazis. Meitene pārsteigta atskatījās, kas noticis ar pelēko kažoku īpašniecēm. Viņa vienīgi paguva ieraudzīt, kā tās, paniski bēgot, pazūd savā alā.

Dīvaini, meitene nodomāja. Kas viņām lika tā satrūkties?

Laura pagriezās un ieraudzīja — kā no zila gaisa nākusi, milzīga, pelēka akmens kāja uzkāpa uz kameras atslēgas, nosegdama to! Pārbijusies līdz nāvei, Laura pacēla galvu un ieskatījās tieši Nežēlīgā bruņinieka dzedrajās acīs.

27. nodaļa MOKU KAMBARIS

Lūkasu nudien māca bažas. To, ka viņš visu dienu nebija sastapis Lauru un Kaju, vēl varēja izskaidrot. Galu galā viņas gribēja pamācīties fizikas kontroldarbam. Taču, kad abas neieradās uz pusdienām, viņš tomēr jutās drusku pārsteigts. Tas nu bija kas nepierasts. It īpaši Kajai. Ja vien Lūkasu nevīla atmiņa, viņa Rāvenšteinā vēl nekad nebija izlaidusi nevienu ēdienreizi. Beigu beigās Kajai par ēšanu varēja būt svarīgākas tikai ļoti nedaudzas lietas. Tātad viņas ar Lauru mācīšanos tiešām uztvēra nopietni, ja tās dēļ bija gatavas atteikties no pusdienām. Ņemot vērā sliktās atzīmes, varbūt tā arī bija labāk, Lūkass nodomāja, kaut arī viņš pats mīļuprāt uzreiz būtu ķēries pie vārtu meklēšanas. Tomēr viņš bija pretojies kārdinājumam pasteidzināt meitenes un visu pēcpusdienu pavadījis pie sava datora.

Beidzot tomēr bija pienācis laiks, kad meitenēm derētu parādīties. Saule bija norietējusi jau pirms laba laiciņa, pāri Rāvenš-teinas pilij bija nolaidusies dziļa tumsa, bet no abām draudzenēm ne ziņas, ne miņas. Lūkass nemierīgi staigāja šurpu turpu pa savu istabu, laiku pa laikam pamezdams skatienu uz durvīm. Taču neviens nepieklauvēja.

Tas tiešām vairs nav normāli, Lūkasam iešāvās prātā. Mums taču šai naktī vēl tik daudz kas jāpaveic!

Viņš paķēra mobilo tālruni un uzspieda Lauras numuru. Taču māsu nevarēja sazvanīt. Acīmredzot viņa nebija ieslēgusi tālruni, jo atbildēja tikai pastkastīte. Arī Kaja nebija sazvanāma.

Savādi. Visnotaļ savādi.

Lūkass varēja saprast, ka viņas negrib, lai kāds traucētu mācīties. Bet tas, ka abas bija izslēgušas mobilos, deva vielu pārdomām. Un tāpēc viņš nolēma iet apraudzīt meitenes.

Laura pietrūkās kājās un iekliegdamās atrāvās no režģotajām durvīm. Atkāpusies līdz lažiņai, uz kuras joprojām stāvēja drebošā draudzene, viņa sagrāba Kajas roku kā glābšanas riņķi.

Kaja arī bija pamanījusi kameras priekšā stāvam Akmens bruņinieku. Viņa nolēca no gultas un nobijusies ieķērās Laurai rokā. Šaušalu pārņemtas, meitenes stingi blenza uz Nežēlīgo bruņinieku, kurš tās neizlaida no acīm, sekodams ikvienai kustībai.

Pilnīgi negaidīti pavērās viņa akmens lūpas. — Es jums parādīšu, ko manos laikos darīja ar tādām nepaklausīgām skuķēm kā jūs! — viņš sacīja balsī, kas atgādināja rīvēšanu. Tad, abām rokām satvēris režģu durvis, vienā paņēmienā izrāva tās no eņģēm un aizmeta sāņus, it kā tās būtu spalviņas vieglumā. Noteiktiem soliem viņš devās tuvāk meitenēm.

— Nē! Ak, nē! — Laura ievaidējās. Roku rokā ar Kaju, kas bija dzelžaini viņai pieķērusies, meitene kāpās tālāk no bruņinieka, līdz vairs nebija vietas. Viņas varēja tikai atbalstīt muguru pret sienu un trīcot padoties liktenim.

Tad arī Nežēlīgais bruņinieks bija klāt. Viņš sagrāba meitenes ar savām akmens ķetnām, pacēla gaisā kā lelles un iznesa no kameras. Skaļie protesta kliedzieni nesasniedza dzirdīgas ausis, žēlabainā lūgšanās, kam meirenes drīz vien pievērsās, nespēja aizkustināt viņa salto sirdi. Viņš nepielūdzami turēja ciet abas draudzenes un stiepa tās prom.

Lūkass pieklauvēja pie istabas durvīm, taču neviens neatbildēja. Meiteņu istabā nebija dzirdama ne skaņa.

— Laura? — Lūkass nepacietīgi uzsauca un pieklauvēja vēlreiz. — Kļūst tumšs, Laura. Kāpēc jūs neatbildat?

Nesaņēmis atbildi, viņš, ilgi nedomādams, nospieda rokturi. Neaizslēgtās durvis atvērās. Lūkass iegāja iekšā un palika stāvam kā pienaglots. Meiteņu istaba izskatījās tā, it kā tai cauri būtu izgājis tornādo. Drēbju skapju un rakstāmgaldu durvis bija līdz kājai vaļā, un ro saturs bija izkaisīts pa grīdu. Atvilktnes bija izvilktas un acīm redzami izvandītas, pat matrači bija izrauti no gultām. Lai kas arī būtu pārmeklējis šo telpu, viņš savu darbu bija paveicis līdz galam.

Tad Lūkass pamanīja Kajas mobilo telefonu, kas juceklī gulēja uz grīdas. Zēns pieliecās un to pacēla. Ieliekot aparātiņu bikšu kabatā, viņam likās, ka ir saodis pazīstamu smaržu. Iepletis nāsis, viņš ievilka gaisu un paošņāja. Vienīgais, ko viņš pazina, bija smalks muskusa aromāts. Taču zēns tāpat bija pārliecināts, ka tikai Taksas kapeņu smaržā bijs šī nianse. Skolotāja pirms ne pārāk ilga laika bija atradusies šai istabā, un Lūkasam tapa skaidrs: tikai Taksa varēja visu tā izvandīt, varbūt pats Tumšickis viņai bija nācis talkā. Par laimi, viņiem nebūs izdevies neko atrast, jo Lūkass ne mazākajā mērā nešaubījās par to, ko gan viņi bija meklējuši.

Kur gan, ak tu piķis, varēja būt Laura un Kaja?

Lūkass visai aši secināja, ka uz šo jautājumu varēja būt tikai divas saprātīgas atbildes: vai nu Lauru un Kaju bija pārsteiguši un saņēmuši gūstā tumsas aizstāvji, vai arī viņas laikus bija atskārtušas briesmas un bēgušas pie Persija Valjanta vai mis Mērijas. Citādi pilī nebija neviena, kam viņas būtu varējušas uzticēties. Izņemot, protams, Lūkasu pašu — taču iespējams, ka viņas nebija gribējušas pakļaut briesmām viņu un kausu. Tātad viņam vajadzēja atrast Persiju, turklāt pēc iespējas ātrāk.

Lūkass iznāca no istabas un aizvēra durvis. Pagriezies, viņš piepeši ieraudzīja savā priekšā stāvam Atilu Morduku. Saimniecības pārzinis bija izniris kā no nekurienes un drūmi noraudzījās zēnā.

— Ko tu te meklē, puišel? — viņš vaicāja draudīgā balsī.

Zēns nopētīja īdzīgo plikpauri. Un tieši tagad viņam vajadzēja patrāpīties ceļā, Lūkass klusībā nosodījās. Laurai un Kajai varbūt steidzami vajadzīga palīdzība, un man jāņemas ar šo okšķeri! Bet — kazi, man pateikt, ka viņas abas ir pazudušas?

Lūkass neizlēmīgi raudzījās Atilā Mordukā. Viņš nezināja, ko darīt, jo vienkārši nebija pārliecināts, vai saimniecības pārzinim var uzticēties. Par Arilu gan neviens skolnieks vēl nehija stāstījis neko sliktu, taču lahu arī ne. Vairākums no viņa baidījās. Tas arī bija saprotams, ņemot vērā īdzīgo sejas izteiksmi, ar kādu Morduks allaž klīda apkārt. Vai tiešām uz viņu varēja paļauties tik svarīgā lietā?

Laurai uz brīdi bija radies iespaids, ka pasaule apgriezusies ar kājām gaisā. Tad viņa ievēroja, ka patiesībā tieši viņa karājās virvē ar galvu uz leju. Virve gāja pār trīsi, kas bija piestiprināts pie drūmā moku kambara griestiem. Laura laikam uz mazu brītiņu bija paģībusi, kad Nežēlīgais bruņinieks viņas kājas bija sasējis ar striķi un tad vienā rāvienā pavilcis uz augšu. Citādi viņa nespēja izskaidrot, kā būtu zaudējusi spēju orientēties.

Laura juta, kā galvā saplūst asinis. Dzīslās dunēja un klaudzēja, un deniņos arvien pieauga spiediens. Tomēr viņa piespieda sevi nekrist panikā. Tas būtu ļaunākais, kas varētu notikt. Tad viņa noteikti būtu pagalam — un Kaja arīdzan.

Meitene pagrieza galvu un lūkoja apskatīt pustumšo velvi, pie kuras griestiem viņa bezpalīdzīgi kuļājās. Tas gan nebija tik vienkārši, jo Lauras mati bija aizkrituši priekšā acīm. Tomēr, par spīti matu aizsegam, viņa redzēja, ka tuvumā karājās milzīgs metāla kroņlukturis ar aizdegtām svecēm. Arī to noturēja virve, kas gāja pāri trīsim pie griestiem. Otrs virves gals bija nostiprināts pie āķa sienā. Tādējādi kroņlukturim, kas telpu apspīdēja ar spokainu gaismu, varēja regulēt augstumu, kaut arī Laura nesaprata, kam tas vajadzīgs.

Moku kambaris noteikti bija izvietots pils pagrabā tādā pašā līmenī kā pazemes cietums, kurā Tumšickis un Taksa viņas bija ieslodzījuši pa nakti. Surpceļā viņi nebija gājuši ne pa vienām kāpnēm, un gaiteņi neveda ne uz augšu, ne uz leju. Tātad viņi joprojām atradās dziļi zem zemes, un tas nozīmēja, ka kliedzienus neviens nedzirdēs. Ne palīgā saucienus, ne sāpju kliedzienus, kas izlauzīsies pār viņu lūpām, kolīdz Nežēlīgais bruņinieks uzsāks spīdzināšanu. Jo tieši tas Reimāram fon Rāvenšteinam likās esam padomā.

Bruņinieks jau saitēja Kaju pie moku sola, kas atradās telpas vidū. Nabaga meitene žēli vaimanāja. Laura nespēja saprast, vai aiz bailēm vai jau aiz sāpēm. Tomēr viņai bija aizdomas, ka tās drīzāk ir paniskas bailes, jo Reimārs vēl joprojām bija aizņemts ar spīdzināšanas sagatavošanas darbiem.

— Nē, nevajag! Lūdzu, nevajag! — Kaja lūdzās Nežēlīgo bruņinieku, kamēr tas ar labi ietrenētām roku kustībām aplika dzelžus viņai ap kājām. Bija skaidri redzams, ka tas nebija pirmais upuris, ko viņš grasījās apstrādāt. Meitene pretojās, cik spēdama, un mētājās uz cietās koka lažiņas šurpu turpu. Tomēr tas neko nelīdzēja, Nežēlīgais bruņinieks sakampa Kaju ar nepielūdzamu tvērienu un arī roku locītavas iespieda dzelzs skavās, kas ar ķēdēm bija piestiprinātas pie moku rata.

— Beidziet! — Kaja iekliedzās. — Tūlīt pat beidziet!

Bruņinieks pienāca viņai pie klāt un uzlika uz mutes savu

ķepu, noslāpēdams kliedzienus. Tad viņš draudīgi paskatījās. — Vēl vienu skaņu — un tu mirsi! — no akmens lūpām atskanēja čerkstoša balss.

Kajas acis šausmās iepletās. Tajās atmirdzēja nāves bailes, un, kad Reimārs noņēma roku viņai no mutes, no meitenes sejas aizplūda viss sārtums.

— Kur ir kauss? — nodārdēja rupja balss.

Kaja sastinga un tad sāka svaidīt galvu šurpu turpu. — Es... es nezinu, — viņa izgrūda.

Bruņinieks vienaldzīgi noskatījās viņā, akmens sejā nebija jaušama ne niecīgākā jūtu izpausme. Viņš novērsās, pielāčoja pie moku rata un spēcīgi to pavilka. Dzelzs ķēdes nostiepās, un Kaja sajuta sāpīgu rāvienu rokās. Ar nākamo rata pagriezienu nostiepums palielinājās, un Kaju pārņēma neizmērojamu sāpju priekšnojauta.

— Nē, nevajag, lūdzu, nē! — viņa lūdzās.

Taču viņas mocītājs neļāvās pierunāties. Viņš vēlreiz pagrieza ratu, un Kajas augums arvien vairāk izstiepās garumā. Visbeidzot nospriegotās ķēdes to bija nostiepušas tiktāl, ka tas gandrīz bija zaudējis saskari ar horizontālo virsmu un turpat vai šūpojās virs moku sola.

— Kur kauss? — bruņinieks ierēcās skaļāk un draudīgāk nekā iepriekš.

— Es taču nezinu! — Kaja kunkstēja. — Patiešām nezinu!

Viņas sejā bija lasāmas elles mokas, pāri vaigiem ritēja asaru

strautiņi. Dziļā izmisumā viņa pagrieza galvu un meklēja draudzenes skatienu. — Tev viņam jāpasaka! — viņa šņukstēdama lūdzās Lauru. — Pasaki taču viņam. Lūdzu!

Laura drudžaini pārlika. Viņa zināja, ka Nežēlīgais bruņinieks, ne aci nepamirkšķinājis, varēja Kaju nomocīt līdz nāvei. Bet bija arī tikpat skaidrs, ka, izpaužot kausa atrašanās vietu, neviena no viņām tāpat nepaliks starp dzīvajām. Tādējādi viņa Kajai noteikti nepalīdzētu — un pati sev arī ne!

Bet ko darīt? Vai viņa pašreizējā stāvoklī vispār spēja kaut ko iesākt?

Laura pagrieza galvu pret Nežēlīgo bruņinieku, kurš, stāvēdams pie moku rata, domīgi skatījās viņā. Šķita, ka viņa skatiens vaicā: “Vai tā sarkanmatainā knīpa patiešām nezina, kur atrodas kauss, vai arī tikai mēģina iegūt laiku?”

Piepeši Laura atskārta, kas viņai darāms. Viņa noskaitās, ka jau agrāk nebija par to iedomājusies. Reimārs fon Rāvenšteins stāvēja tieši zem kroņluktura. Ja viņai izdotos atraisīt virves mezglu, tad smagais lukturis uzgāztos bruņiniekam uz galvas un, iespējams, izslēgtu viņu no cīņas.

Vismaz uz kādu laiku.

Cerams!

Laura aizvēra acis un koncentrējās. Viņa zināja, ka daudz laika vairs nav palicis.

Reimārs fon Rāvenšteins jau bija pagriezies pret viņu. — Pasaki vienreiz, kur nobāzāt kausu! Citādi tavai draudzenei jāmirst! — viņš bļāva. Balss, Laurasprāt, skanēja kā pekles radījumam. Lai prasību darītu uzskatāmāku, viņš ķērās pie moku rata un pagrieza to vēl par gabaliņu.

Kaja griezīgi kliedza, taču Laura mēģināja to ignorēt tāpat kā bruņinieku, kurš, dusmās kūsādams, lika viņai beidzot atklāt, kur paslēpts kauss. Laura viņa briesmīgos draudus gandrīz nedzirdēja, visas viņas domas un enerģija bija pievērstas virvei un mezglam, ar ko tā bija piestiprināta pie āķa.

Atraisies, viņa domāja, atraisies un krīti lejā!

Laurai prātā bija rikai šis mezgls. Viņa nedzirdēja, kā Kajas sāpju kliedzieni pārvērtās žēlos kunkstos un Nežēlīgais bruņinieks saskaitās vēl vairāk un pagrieza ratu. Kajas ķermenis, nostiepts līdz beidzamajam, šūpojās virs sola, un to bija pārņēmušas nekontrolējamas trīsas. Un bruņinieks atkal ķērās pie rata.

Nekas no tā visa nenonāca līdz Lauras apziņai. Visas viņas domas bija saplūdušas ar mezglu. Atraisies, viņa tam pavēlēja, Atraisies un atbrīvojies no sloga!

Likās jau, ka Lauras pūliņiem nebūs panākumu, kad mezgls tomēr atsējās. Dažas reizes noraustījies, tas atraisījās un nākamajā brīdī kroņlukturis ar neiedomājamu sparu nogāzās zemē. Virve, skaļi nošvīkstēdama, pārlidoja pāri trīsim pie griestiem. Nežēlīgais bruņinieks izbijies paskatījās augšup. Ieraudzījis gaismekli, kas grasījās krist, viņš gribēja mesties sāņus, bet bija jau par vēlu. Nākamajā acumirklī viņam pa galvu trāpīja milzu smagums. Akmens Reimārs kā zibens ķerts nogāzās zemē, un kroņlukturis rībēdams viņu apraka.

Kaja kliedza kā prātu zaudējusi. Sāpēs un neizmērojamajās bailēs viņa nebija atskārtusi, kas notiek apkārt.

— Nomierinies, Kaja, nomierinies! — Laura mēģināja balsij piešķirt pārliecības pieskaņu. — Lūdzu, nomierinies, viss būs labi.

Tad viņa sāka šūpoties. Svārstīdamās šurpu turpu, viņa beidzot spēja saķert virvi, pie kuras bija piesieta. Meitene veikli uzvilkās pa to uz augšu un jau pēc dažiem mirkļiem varēja atraisīt mezglu pie kājām. Pēc tam bija tīrais nieks atbrīvot draudzeni no briesmīgajiem pārbaudījumiem uz moku sola.

Kaja pārlaimīga metās viņai ap kaklu. — Paldies, Laura, — viņa stostījās. — Tu man izglābi dzīvību.

Laura nodūra acis. Neraugoties uz veiksmīgo glābšanas pasākumu, viņai tomēr bija netīra sirdsapziņa. —Tas bija mazākais, ko es tavā labā varēju darīr, — viņa sacīja, cieši apskaudama Kaju.

— Beigu beigās es pati tevi iegrūdu dzīvības briesmās! Ja es tevi nebūtu ievilkusi šai padarīšanā, tev viss būtu aiztaupīts!

Kaja atraisījās no draudzenes rokām. — Muļķības! — viņa iebilda. Asaru klātajā sejā jau bija manāma spīts, kad viņa sāka masēt notirpušās roku locītavas un nobrāztās potītes. — Tāpēc jau ir draugi, Laura, lai pie viņiem varētu vērsties, kad kādu vajag palīgā! Turklāt...

Viņa apklusa, jo aizmugurē piepeši bija dzirdama apslāpēta stenēšana. Meitenes apgriezās apkārt un izbijušās noskatījās uz kroņlukturi, kurš gandrīz vai pilnībā sedza Nežēlīgo bruņinieku. Bija redzamas tikai kājas un labā roka. Dzelzs gredzens ar kaltajiem svečturiem bija saliecies līkumā. Lielākā daļa sveču bija izbirušas no turekļiem un krītot pārlūzušas. Dažas no tām, izkaisītas pa grīdu vai uz bruņinieka akmens stāva, vēl joprojām dega. Pāri Reimāra granīta ķermenim, kas gandrīz vai nebija bojāts, plūda mazi karsta vaska strautiņi. Cik meitenes varēja ieraudzīt, atlūzuši bija rikai labās rokas zeltnesis un rādītājpirksts, kas gulēja dažus centimetrus nostāk.

Zem kroņluktura vēlreiz atskanēja kluss vaids. Acīmredzot Reimārs fon Rāvenšteins pēc kāda brīža grasījās atgūt samaņu. Tad abi nolūzušie pirksti noraustījās. Tie saliecās, un kā noslēpumaina spēka vadīti, pierāpoja pie rokas.

Kaja kā paralizēta raudzījās lienošajos pirkstos.

Arī Laura šokā nespēja ne pakustēties. Viņai pār muguru noskrēja auksti šermuļi un šķita, ka uz galvas ieperinājies skudru pūznis, kamēr pati kā apburta noskatījās, kā bruņinieka zeltnesis un rādītājpirksts atkal savienojās ar roku. Reimārs kā iemēģinādams savilka labo roku dūrē. Pirksti klausīja, it kā nekad nebūtu nolūzuši. Bruņinieks apmierināti nokremšķinājās un piecēlās sēdus.

Beidzot Laura atguvās. Projām, viņu caurstrāvoja doma. Ātrāk projāin! — Nāc taču! — Viņa piegrūda Kajai, kas vēl joprojām stāvēja blakus kā pārakmeņojusies, un aizrāva viņu prom.

Par laimi, Reimārs fon Rāvenšteins, iestiepdams iekšā abas meitenes, bija atstājis vaļā moku kambara metāla durvis, un tā Laura un Kaja bez kādām pūlēm izkļuva ārā no spīdzināšanas telpas.

Draudzenes nokļuva garā, velvētā ejā. Tā bija šaura, un to vāji apgaismoja lāpas, kas attāli viena no otras bija iestiprinātas pie sienām kaltos turētājos. Kamēr meitenes, rokās sadevušās, skrēja prom, Laura raustīgajā gaismā ievēroja, ka pie sienām bija sakārts vesels lērums senu ieroču: spoži zobeni, dzelzs šķēpi un mirdzošas āvas. Netrūka pat dzeloņložu ar asinskāriem dzelkšņiem. Izskatījās, ka pils teritorija, kurā viņas atradās, agrāk bija bijusi arsenāls.

— Vai tev ir kāda nojauta, kā mēs tiksim laukā no šejienes? — Kaja elsa. Viņai trūka elpas, un Laurai ar šausmām nācās konstatēt, ka draudzene jau palēnināja soli.

— Nē, ne mazākās, — viņa atteica. — Bet, ja skriesim uz priekšu, tad kaut kur jau būs izeja!

Beidzot viņas bija tikušas ejas galā, kas tagad gandrīz taisnā leņķī pagriezās pa labi. Apmetoties ap stūri, viņas ieraudzīja dīvaini pazīstamu skatu: eja, kas stiepās viņu priekšā, izskatījās tieši tāpat kā tā, kas nupat bija atstāta aiz muguras. Tā bija gara, šaura, lāpu apgaismota, un visur pie sienām karājās ieroči. Līdz pat nākamajam stūrim, kas atradās varbūt četrdesmit metru attālumā, nebija ne zīmes no izejas.

Dīvaini, Laura pēkšņi nodomāja. Gandrīz vai šķiet, ka mēs atkal stāvētu gaiteņa galā un nebūtu tikušas ne metru uz priekšu.

Viņa pēc iespējas ātrāk padzina šo urdošo domu un vilka sev līdzi Kaju.

Kajas spēki arvien vairāk izsīka. Viņa palēnināja gaitu, un Laurai tapa skaidrs, ka draudzene vairs ilgi neizturēs. Ja viņas drīz neatradīs izeju, tad Nežēlīgais bruņinieks viņas tomēr vēl noķers.

— Turies, Kaja! — Laura skubināja aizelsušos draudzeni un, pielikdama visus spēkus, stiepa vien tālāk.

Beidzot viņas bija sasniegušas gaiteņa galu. Tomēr, pagriežoties ap stūri, viss atkal izskatījās tāpat kā pirmīt: priekšā stiepās tieši tā pati eja, kurai viņas jau divreiz bija izskrējušas cauri.

Kaja apstājās. Viņa, pilnīgi zaudējusi spēkus, paliecās uz priekšu un atbalstīja rokas pret augšstilbiem. — Nevar būt. Kaut kur taču jābūt izejai!

Arī Lauras elpa bija manāmi paātrinājusies. Domīgi grozīdama galvu, viņa paskatījās draudzenē. — Es arī to nesaprotu. Galu galā mēs taču kaut kā tikām līdz moku kambarim! Un, ja kaut kur tiek iekšā, tad jāvar tikt arī ārā, vai ne?

— Tas būtu loģiski, — Kaja atteica. Bet tad šaubas parādījās arī viņas sejā. — Es tomēr nebrīnītos, ja eja nekad nebeigtos. Pēdējā laikā mēs esam piedzīvojušas daudz ko tādu, kur no loģikas nav ne vēsts, vai ne?

Laura pārsteigta pavērās draudzenē. Tad pamāja. Kajai bija taisnība — protams. Ja nudien kopš laiku pirmsākumiem bija pastāvējusi Zemei paralēla pasaule — un par to vairs nevarēja būt šaubu —, tad tas nozīmēja, ka pasaulē patiesībā valdīja gluži citi likumi, nekā viņām bija licies līdz šim. Pasaule, kas pavērās aiz lietām, ar cilvēka loģiku nebija izprotama, kaur arī daži cilvēki to saprastu. Bet tā nu reiz bija — un tāpēc noteikti varēja pastāvēt arī bezgalīgi gaiteņi.

Šī doma Laurai lika nodrebēt bailēs. Viņa steigšus pagriezās pret draudzeni. — Mums jāiet tālāk, Kaja, mums jātiek ārā no šejienes. Es gan vēl nezinu, kā, bet mums tas jāizdara, citādi būsim dimbā.

Abas meitenes atkal sadevās rokās un joza tālāk. Kaja bija smēlusies jaunus spēkus. Kājas viņai kustējās daudz naskāk, un Laurai radās cerība, ka bēgšana tomēr varētu beigties labi.

Pagriežoties ap nākamo stūri, Laura redzēja, ka cerības bijušas veltas. Viņu bēgšana bija galā. Šaurās ejas vidū stāvēja masīvs stāvs, aizsprostodams viņām ceļu.

28. nodaļa NODEVĪGAIS ZIEDS

kad Atila Morduks ieraudzīja abas meitenes, viņš sadrūma vēl vairāk. Ieraugot šos ļaunuma pilnos vaibstus, Laurai gandrīz vai pārstāja klausīt rokas un kājas.

Protams, meitene noskaitās. To nu gan es varēju iedomāties, ka Morduks ir nostājies tumšo spēku pusē!

Palika tikai viena iespēja, kā izmukt no viņa garajām rokām — vajadzēja griezties apkārt! Bet te arī Atila palēca sāņus un ar tādu ātrumu, kādu Laura no viņa nemūžam nebija gaidījusi, pakampa no sienas dzeloņlodi. Vijīgām kustībām savicinājis slepkavniecisko ieroci ap galvu, viņš to svieda abu meiteņu virzienā!

Laurai nebija daudz laika pārdomām. — Lejā! — viņa iekliedzās un norāva Kaju sev līdzi zemē. Krizdama Laura vēl varēja saklausīt šņākoņu, kad briesmīgais ierocis pārlidoja pāri, gandrīz skardams meitenes.

Tad atskanēja dobjš atsitiens, kam sekoja apspiests sāpju brēciens. Bija dzirdama rīboņa un dārdoņa, it kā zemē būtu nogruvusi akmeņu lavīna, un tad pēkšņi iestājās klusums.

Laura pārsteigta piecēlās kājās un paskatījās apkārt. Saimniecības pārzinis vēl joprojām stāvēja tai pašā vietā, taču viņš raudzījās pāri meitenēm. Ļaunos vaibstus bija izdzēsusi atvieglojuma izteiksme. Laura pagrieza galvu — un tad saprata: Atila Morduks bija viņām izglābis dzīvību.

Tikai dažus metrus aiz viņām zemē gulēja Reimārs fon Rāven-šteins, rokā turēdams iespaidīgo Pauršķaidi. Dzeloņlode bija ietriekusies dziļi viņa pierē. Acīm redzami ierocis bija trāpījis bruņiniekam, nolaizdams viņu no kājām tieši tajā mirklī, kad viņš grasījās izrēķināties ar abām meitenēm.

Un mēs par nepamanījām, ka viņš mums ricis tik tuvu klāt, Laura iedomājās, un viņas ceļgali nodrebēja.

Viņa nesaprata, vai Nežēlīgais bruņinieks ir miris vai tikai ievainots. Pēc visa, kas ar viņu jau bija piedzīvots, Laura drīzāk pieņēma, ka viņam laikam gan neviens un nekas neko nespēja nodarīt. Nebija gan pārāk daudz laika nodoties pārdomām, jo Atila Morduks gāzelēdamies nāca tuvāk.

— Nu gan raisieties prom, žigli! — viņš nepacietīgi uzsauca meitenēm. Paliecies pretī, viņš pastiepa viņām roku. Lāpas gaisma atspoguļojās uz viņa plikā galvvidus, kas laistījās, it kā būtu tikko nopulēts.

Laura satvēra pasniegto roku, uztrausās augšā un tad palīdzēja arī Kajai. Nopurinādama putekļus no apģērba, viņa pavērās plikpaurī lielām acīm. — Vai... tu ari esi viens no mūsējiem? — viņa neticīgi pavaicāja.

Atila pacēla kuplās uzacis un izskatījās manāmi apvainots.

— Un kā tad tu domāji? — viņš norūca.

— Tad tas laikam biji tu, kas mani pēdējās dienās visu laiku vēroja, vai ne?

— Skaidrs, ka es. Kādam jau arī bija jāskatās, lai tev nenotiek nekas slikts.

Laura piepūta vaigus. — Nekas slikts? — Viņa sašutusi iesprauda rokas sānos. — Nekas slikts, tu saki? Un kā tu nosauktu to, ko mēs šonakt...

— Bļem — bļem — bļem! Nāciet vienreiz, vai arī gribat te palikt kā pielīmētas? — To teicis, saimniecības pārzinis pagriezās un aizlīgojās uz īsajām kājelēm. Laura un Kaja paspēja tikai pārmīt ašu skatienu, iekams sekoja viņam.

Atilas smagnējā pīles gaita izrādījās visai maldinoša. Viņš tika uz priekšu daudz ātrāk, nekā izskatījās, un draudzenēm nācās pielikt soli, lai neatpaliktu.

Kolīdz viņi bija pagriezušies ap nākamo stūri, Atila Morduks apstājās un pastūma sāņus viegli izvirzītu mūrakmeni. Pavērās slepenas durvis, aiz kurām rēgojās vītņotas akmens kāpnes.

Morduks norādīja uz kāpnēm. — Tās ved uz pils pagalmu! — viņš sacīja. Tad veikli izņēma no turekļa lāpu un iespieda Laurai rokā. — Pasteidzieties, laika vairs nav daudz!

Laura iegāja tumšajā kāpņu ailē un ar lāpu izgaismoja ceļu augšup. Gliemežveida spirāle šķita vijamies bezgala tālu, līdz iz-zuda tumsā. Laura piebikstīja Kajai, kas izbijusies stāvēja viņai līdzās. — Nāc, — viņa sacīja, uzlika kāju uz apakšējā pakāpiena un sagatavojās ilgam kāpienam. Kaja sekoja viņai. Pēc dažiem pakāpieniem Laura vēlreiz apstājās un pagriezās pret saimniecības pārzini. — Paldies. Liels paldies!

Arilas seja satumsa. — Ejiet taču vienreiz! — viņš steidzināja. — Ātri!

Tai pašā mirklī ejā atskanēja troksnis, un tālīnajā lāpu gaismā parādījās granītpelēks stāvs — Reimārs fon Rāvenšteins!

Atila steigšus paķēra no sienas āvu, saniknoti iekliegdamies:

— Taisieties jel, ka tiekat!

Laura un Kaja panikā steidzās augšup pa kāpnēm. Viņas vēl dzirdēja, kā aiz muguras aizdarījās durvis, rad no dzīlēm neatskanēja vairs ne skaņas. Tikai viņu pašu soļi atbalsojās kāpņu telpā, kas likās nekad nebeidzamies.

Kad viņas pēdīgi bija nokļuvušas augšā, Laurai šķita, ka aiz muguras palikuši krietni vairāk nekā tūkstoš pakāpienu. Lāpa uzliesmoja un nodzisa. Pēdējā atspīdumā vēl varēja saskatīt šauras dzelzs durtiņas, kas veda uz pagalmu.

Kad meitenes iznāca ārā, viņām pretim uzvilnīja ledains nakts gaiss. Valdīja spēcīgs sals, un zeme bija sasalusi akmens cieta. Klajās debesīs virs pils spīdēja pilnmēness, apmirdzēdams ēkas ar sidrabainu gaismu.

Laura neviļus apstājās. Mēness gaisma bija piedzīvojusi savādas pārmaiņas, kļūdama spožāka un starojošāka. Bet varbūt viņa maldījās. Pēc daudzajām stundām, ko viņas bija pavadījušas pils pagrabā, Laurai, iespējams, ikviena gaisma būtu likusies starojoša. Un tomēr — mēness šai naktī spīdēja gluži īpaši. Turklāt gaiss atkal oda pēc sniega — pilnīgi nešaubīgi.

— Ko tu vēl gaidi? — Kajas nepacietīgā balss Lauru izrāva no pārdomām. — Mēs taču steidzamies, vai ne?

Un kā vēl viņas steidzās!

Lūkasam no sirds nokrita gluži vai vesela akmeņu lavīna, kad abas meitenes iebrāzās viņa istabā. — Kāda laime! — viņš atviegloti iesaucās. — Atila patiešām jūs atrada?

— Atila? — Laura brīnījās. — Tad tu viņu atsūtīji mūs meklēt?

Lūkass pamāja. Atvērdams drēbju skapi un paraudzīdams slēptuvi, viņš pastāstīja meitenēm, kā bija saticis Arilu un uzlūkojis viņu ar aizdomām. Tās bija tikai augušas augumā, kad saimniecības pārzinis bija kategoriski aizliedzis stāstīt pamātei par Lauras un Kajas pazušanu. Tas neko nedošot, viņš bija apgalvojis, un solījis pats iet meklēt meitenes. Rāvenšteinas pilī neviens neorientējoties labāk par viņu pašu, jo viņš te strādājot jau vairāk nekā simt gadus!

— Paga, paga, Lūkas, — Laura apjukusi pārtrauca brāli. — Vai viņš tiešām teica “simt gadus”?

’ -Jā.

— Bet tas taču nozīmētu, ka Atilam Mordukam jau ir krietni pāri simtam! — Kaja brīnījās.

— Jā gan, — Lūkass atbildēja. — Un tas nu gan nav īsti loģiāli, vai ne? Varbūt viņš uztraukumā pārteicās.

Lūkass aši izcēla skapja aizmugurējo sieniņu un izvilka no slēptuves Apskaidrības kausu. Griestu lampas gaismā tas mirdzēja un dzirkstīja, kamēr Lūkass to pasniedza māsai. — Nāc, — viņš nepacietīgi sacīja. — mums jāsameklē burvju vārti. Vai tu gadījumā nezini, kur tie varēru būt?

— Nē, — Laura papurināja galvu, uzmanīgi saņemdama vērtīgo mantu savās rokās. — Bet varbūt Persijam vai mis Mērijai ir kāda ideja?

— Tad gan mēs esam ķezā, — Lūkasa seja kļuva nopietna.

— Kad pirms stundas gribēju viņus satikt, viņi nekur nebija atrodami.

— Tad viņi vēl joprojām atrodas slimnīcā, — Laura prātoja.

— Un ko mēs tagad darīsim? — Kaja nopūtās.

— Jāiet pie profesora Austruma, — Laura izlēma. — Varbūt viņa mājā atradīsim kādu norādi par vārtiem.

Viņi jau bija tikuši pie durvīm, kad meitene ievēroja vāzi uz brāļa rakstāmgalda. Tajā bija ielikti divi lieli, sarkani ziedi ar garām, dzeltenām putekšņlapām. Alamaniū ļnmicea miraculosa ziedi.

— Man likās, tu Pūķezera saliņā noplūci tikai vienu ziedu?

— Tā jau arī bija, — Lūkass atbildēja.

— Un kur tu dabūji otru?

— Aizvakar kapenēs.

— Jocīgi — kā tas tur varēja nokļūt?

Lūkass nepacietībā saviebās. — Nav ne jausmas. Bet tagad mums nudien ir darāms kas svarīgāks, nekā lauzīt par to galvu. Nu, ko mēs vēl gaidām?

— Labs ir, — Laura norūca un pagriezās uz durvīm.

Tagad tieši Lūkass aizkavēja došanos ceļā. Viņš piepeši iebelza sev ar plaukstu pa pieri un nomurmināja: — Gandrīz vai būtu aizmirsis! — Zēns aizsteidzās atpakaļ pie rakstāmgalda, izvilka atvilktni un paņēma Kajas mobilo telefonu. — Iepriekš atradu jūsu istabā, — viņš paskaidroja, pasniegdams to Kajai. — Domāju, ka labāk paņemšu līdzi, nekā ja kāds nozags. — Tad viņš pagriezās pret Lauru. — No tavējā gan nebija ne vēsts.

— Nevarēja arī būt, doktors Tumšickis man to vakarnakt atņēma. Ceru, ka beidzot varam iet.

— Jā, jā, — Lūkass padevīgi norūca.

— Ir jau arī laiks, — Laura atteica. Iekams viņi izgāja no istabas, meitene piekodināja Kajai un brālim uzmanīties. — Neviens mūs nedrīkst ieraudzīt nesam kausu. Pat tie gudrīši, kas to vien zina kā mācīties, uzdos tikai stulbus jautājumus. Un, ja mūs atklās tumsas piekritēji, tad ir vāks!

Laura gāja pa priekšu. Viņa stiepa kausu, neaizmirsdama laiku pa laikam paskatīties apkārt, lai pārliecinātos, ka neviens viņus nenovēro. Ievērodami vislielāko piesardzību, viņi izlavījās pa internāta gaiteņiem un pa nomaļāku sētas izeju nokļuva ārā.

Spožajā mēnessgaismā bērnus varēja redzēt pa labu gabalu. Tāpēc viņi pārvietojās cieši gar pils mūriem, kamēr ieslīdēja parkā. Piepeši draugi satrūkās. Tuvojās kāds nepazīstams stāvs. Tas bija vīrietis. Cik vien iespējams iespiedušies mūra ēnā, viņi aizturēja elpu, kamēr svešais nāca tuvāk. Par laimi, tas bija tikai Sņaucer-pufs, vēstures skolotājs, kas, domās iegrimis, stūrēja uz internāta ēkas pusi un neveltīja viņiem ne mazāko uzmanību. Kad viņš bija pazudis pilī, trijotne drošības labad pagaidīja vēl dažas sekundes, iekams devās tālāk.

Beidzot viņi bija sasnieguši parku. Koki un krūmi sniedza bagātīgas aizsega iespējas. Turklāt šeit daudz mazāk nekā pils tuvumā draudēja briesmas, ka viņiem kāds nejauši uzskries virsū. Pienākot pie apaļā laukumiņa, viņi ieraudzīja, ka tur atrodas tikai pieminekļa pamatne. Laura atviegloti uzelpoja. Bīstamākā ceļa daļa nu bija aiz muguras.

Draugi iegriezās taciņā, kas veda uz profesora Austruma namiņu. Spārnotas melnas ēnas plivinājās naktī. Laura pavērās augšup debesīs un manīja pavīdam apogu pārīti, kas ligzdoja vecajā ozolā aiz sporta zāles. Baisie kliedzieni, kas atskanēja pēc tam, apstiprināja šo pieņēmumu. Tad no austrumu torņa pāri viņu galvām pēkšņi pārlaidās sikspārņu bars. Gandrīz vai likās, ka spārnotie zvēriņi gribētu palīdzēt draugiem viņu svarīgajā misijā, pieteikdamies par pavadoņiem

Laura smaidīdama nolaida skatienu — un pamatīgi pārbijās. Viņas priekšā iznira tumšs stāvs, aizšķērsodams ceļu. Tas bija Albīns Ellerkings. Viņam uz pleca sēdēja Zēvele, vecais kaķis.

— Stāt! — Zēvele nošņācās.

Borborons, kļūdams arvien nervozāks, vēroja Gaišredzīgo kristālu. Burvju akmens rādīja baltos bruņiniekus, kas, cīnīdamies ar melno miglu, jau gandrīz bija sasnieguši Laiku ieleju viņpus Pēr-koņkalniem. Bultspārnis, gaismas sūtnis, laidās virs jātnieku pulka, raudzīdamies pēc ienaidnieka.

Sirīna, kas arīdzan lūkojās kristāla lodē, ņirdzīgi iesmējās.

— Paskat tik, paskat — tas puika! — viņa nomurmināja, ar līko pirkstu norādīdama uz Alariku, kurš jāja pulciņa beigās. — Izskatās, ka viņš tīri ātri atkopies pēc izbailēm.

Melnais hercogs jautājoši palūkojās uz veidolu mainītāju.

— Vai esi droša, ka viņu pasākums nevainagosies ar veiksmi?

Sirīna bezbailīgi atbildēja Melnā hercoga skatienam. — Pilnīgi droša, Borboron. Ļauj tiem ākstiem jāt uz vārtiem — viņi gaidīs velti!

Viņa veikli atknibināja ķēdīti ar amuletu un pastiepa Borbo-ronam pretī stilizēto riteni ar spieķiem. — Vai man patiešām jums vēl jāskaidro, kāda vara pieder Laika ratam?

Veidolu mainītājai acis iemirdzējās kā vājprātīgai, un viņas bālā seja savilkās triumfējošā vieplī. — Tas man dos ziņu, kad kauss būs kritis mūsu ienaidnieku rokās!

Viņa pacēla roku un ļāva zelta amuletam šūpoties Melnā hercoga sejas augstumā. — Raugieties vērīgi, Borboron, raugieties vērīgi: Laika rats klusē, tas ir rāms un nav iemirdzējies. Un tas nozīmē, ka vērtīgais kauss vēl ir mūsu rokās, kaut arī tiem ākstiem liktos citādi! Šoreiz uzvara būs mūsējā, Borboron, un neviens mūs nespēs apturēt.

To teikusi, viņa izplūda ņirdzīgos smieklos un atkal aplika ap kaklu ķēdīti ar amuletu.

Taču Melnais hercogs iegrima pārdomās. Gandrīz viņš šaubītos par Sirīnas vārdiem.

Laura nespēja nekādi reaģēt, jo viņa nebija rēķinājusies ar Albīnu un viņa runci. Arī Lūkass un Kaja stāvēja kā zemē iemieti.

Dārznieks pavēloši pastiepa Laurai pretim roku, bet Zēvele atvēra šķībo kaķa muti. — Dod šurp kausu! — viņš noņaudēja.

Laura piespieda Apskaidrības kausu sev klāt un bezbailīgi paskatījās dārzniekam acīs. — Nekad! — viņa paziņoja.

— Tad man nāksies tevi piespiest, — Zēvele nošņācās.

— Skaties!

Albīns Ellerkings pacēla roku un norādīja uz debesīm. Laura pārsteigta pavērās augšup. Virs viņiem bez mazākā troksnīša riņķoja milzīgs mākonis, kurā bija tūkstošiem vārnu.

Kaja pārbijusies ievaidējās, arī Lūkasam paspruka apslāpēts baiļu kliedziens.

— Kā redzi, tās ieguvušas papildspēkus un gaida tikai manu mājienu! — dārznieks draudēja ar runča muti.

Laura norija siekalas. Nāves vēstnešu bars sudrabainajās nakts debesīs nudien bija baiss skats. Ja tās metīsies viņiem virsū, tad bija gaidāms neizbēgams gals. Tomēr Laura neļāvās iebiedēties. Cieši satvērusi zelta trauku, viņa uzmeta Ellerkingam drošsirdīgu skatienu. — Nē, nekad! — viņa izlēmīgi sacīja. — No brīva prāta es kausu nekad neatdošu!

Dārznieka acīs ieplaiksnījās bīstama dzirksts, viņš atbildēja meitenes skatienam ar īgnu grimasi. Glūnīgais runcis savieba purnu atbaidošā vieplī un nošņācās kā trakojošs pūķis. Sēra dzeltenā sātana acs iegailējās ļaunu vēstošā mirdzumā, un kā izšauta bulta Zēvele no saimnieka pleca metās tieši Laurai sejā.

Uzbrukums bija tik negaidīts, ka Laura reaģēja pārāk vēlu. Viņa pasitās sāņus pašā pēdējā mirkli. Tikai par mata tiesu meitene izglābās no asajiem nagiem, taču zaudēja līdzsvaru un paklupa. Lai nenogāztos, viņai vajadzēja izplest rokas, un kauss no tām izsli-dēja. Tas nokrita zemē un apgāzās. Vāciņš, skaļi nošķindēdams, noslīdēja, un dārgais dzīvības ūdens sāka lieties zemē.

Kaja un Lūkass tikai izmisumā iekliedzās, bet Laura uz karstām pēdām rīkojās. Viņa zibensātri pieliecās, pacēla kausu un piespieda sev klāt. Nebija pagājis vairāk par pāris sekundēm, tomēr uz sasalušās zemes bija izveidojusies neliela eliksīra peļķīte. Zēvele kāri metās tai virsū un ar purnu pieplaka šķidrumam. Albīns Ellerkings ar apmierinātu smaidu vēroja, kā runcis, skaļi šmakstinādams, laka brīnumaino vielu.

Piepeši Zēvele meta mieru un izgrūda tādu brēcienu, ka Laurai tas izgāja cauri kauliem. Runča trekno rumpi sagrāba nevaldāmi drebuļi. Tas novērsās no peļķītes, smagiem soļiem piesteberēja pie saimnieka un ņaudēja tā, ka vai mati cēlās stāvus.

Albīns Ellerkings skatījās uz runci šausmās ieplestām acīm, nekustēdamies ne no vietas un nespēdams apjēgt, kas noticis viņa mīlulim. Tas noteikti bija kas drausmīgs, jo dārznieks aizvēra acis. Tad arī Laura ieraudzīja, kas Zēvelem bija atgadījies — kaķis sāka pūt, vēl dzīvs būdams! Rūsas sarkanajā kažokā parādījās jēlumi, kas pletās arvien lielāki, it kā tos no iekšpuses būtu izēdusi kodīga skābe, miesa zem tiem bija pārvērtusies par iepuvušu gaļu, kas jau izplatīja pretīgu maitas dvaku.

Albīns Ellerkings sāpēs iegaudojās, un nu draugi pirmoreiz izdzirda viņa balsi. Tā bija smalka un spiedzīga kā vecīgam knēvelim. — Nē! Nē! — dārznieks brēca kā prātu zaudējis, metās pie runča un, ieskāvis to rokās, aizbēga nakts tumsā. Vārnas pie debesīm sekoja viņam. Milzīgais bars apgriezās un vienā mirklī bija pazudis bez pēdām.

Likās, Lauru pārņēmis šoks. Tomēr ne jau gluži kaķa liktenis viņai bija ķēries pie sirds. Viņai acumirklī bija tapis skaidrs, cik viltīgi Kvintuss Tumšickis viņu bija aptinis ap pirkstu.

— Kāda es biju idiote! — viņa nomurmināja un neticīgi pakratīja galvu. — Tagad saprotu, kāpēc viņš man ļāva nolasīt savas domas!

Lūkass ar Kaju neizpratnē lūkojās Laurā. — Ko... ko tu ar to domā, Laura? — Lūkass pēdīgi jautāja.

— Doktors Tumšickis mani pamatīgi piemuļķoja. Viņš uzreiz noprata, ka esmu atnākusi tikai tāpēc, ka gribēju nolasīt viņa domas. Tādēļ viņš izlikās, it kā Apskaidrības kauss būtu paslēpts Reimāra dārgumu krātuvē. Turklāt viņš pilnīgi skaidri zināja, ka tur mēs nekad to neatradīsim, bet gan...

Laura apklusa un ar arvien lielāku izmisumu noskatījās uz zelta trauku, ko turēja rokā.

— Bet gan ko? — Kajas balss nepacietībā aizlūza.

— Ber gan... Grāla kausa atdarinājumu ar nāvējošo eliksīru!

— Laura tik tikko dzirdami nočukstēja un tad, riebuma mākta, aizsvieda neīsto kausu.

Kauss krūmos apgāzās, un tā saturs izlija pār zariem. Tūdaļ atskanēja klusa šņākoņa. Pacēlās dūmi, un draugi šokēti ieraudzīja, ka krūmi saruka un jau pēc maza brītiņa bija iznīkuši kā nopļauti.

— Ak, nē! — Kaja noskurinādamās papurināja galvu un pagriezās pret draudzeni. — Un kur ir īstais kauss?

Laura maķenīt nervozi pievērsa acis debesīm. — Kapenēs — kur tad vēl?

— Loģiāli, vai ne? — Lūkass piebilda.

— Jā, skaidrs! — Kaja žigli atteica. — Man jau uzreiz tā likās!

— Bet tad viņas sejā atkal iezagās domīga izteiksme. — Un kur ir vārti?

— Kaja, beidz, neizliecies taču dumjāka, nekā tu esi! — Šķita, ka Laurai krīt uz nerviem draudzenes neaptēstība. — Mēs taču gājām pie profesora, lai to uzzinātu, — vai tad tu jau aizmirsi?

— Nē, nē, protams, ka ne, — rudmate steigšus apliecināja.

Iekams Lūkass vēl paguva iedzelt ar kādu asprātību, Laura

viņam uzmeta brīdinošu skatienu, kas ieteica labāk atteikties no šīs domas — patiešām, nebija īstais brīdis!

— Labi, nāciet! — Laura nokomandēja un pagriezās, lai ietu. Nākamajā brīdī viņa atkal apstājās. — Pag, pag, — viņa teica un jautājoši palūkojās brālī. — Kur tieši tu kapenēs atradi to otru ziedu?

— Padziļinājumā, kur stāvēja kauss. Tas, par kuru mēs domājām, ka tas ir Grāla atdarinājums. Zieda kāts bija ieķēries kādā rotājumā.

— Ieķēries, tu saki?

— Eksakteniski.

Laura savilka pieri grumbās. — Vai saprotat, ko tas nozīmē? — viņa tad vaicāja.

— Nojaušu, uz ko tu tēmē, — Lūkass atbildēja un pastūma augstāk brilles, kas bija noslīdējušas uz degungala.

— Diezgan vienkārši, vai ne? Vienīgā vieta, kur aug Alamania punicea miraculosa, ir saliņa Pūķezerā, — Laura paskaidroja, — un ja kāds no tās ziediem ieķēries kapenēs esošajā kausā, tad tas automātiski nozīmē...

—... ka kauss jau reiz ir pabijis uz saliņas! — Lūkass viņu pārtrauca.

— Tieši tā! Un tad rodas jautājums: kāpēc kauss jau ir bijis uz saliņas? Kā mēs pa šo laiku esam noskaidrojuši, tumsas aizstāvji to pēdējo ziemas saulgriežu laikā atveda uz kapenēm. No tā izriet, ka tas iepriekš ir bijis uz saliņas. Un tam ir tikai viens vienīgs loģisks izskaidrojums!

Viņa gaidoši pavērās Kajā. Bet Kaja tikai paraustīja plecus. — Kā lai es to zinu?

— Tas taču pavisam vienkārši! — Laura atbildēja un savilka lūpas smaidā. — Jo uz Drūdezera saliņas atrodas burvju vārti — tāpēc!

— Man jau uzreiz tā likās! — Kaja pamāja kā par kaut ko pašsaprotamu.

Laura un Lūkass atteicās no komentāriem un aizsteidzās Bendesmežā virzienā. Kaja lūkoja pēc iespējas ātrāk viņus panākt. Iespēja, ka nakti vienai nāksies šķērsot šaušalas iedvesošo mežu, viņu spārnoja tik ļoti, ka meitene panāca draugus itin drīz.

Kaja hija raizējusies veltīgi. Nolādētais mežs šoreiz draugiem iedvesa daudz mazākas bailes nekā pēdējā apciemojumā. Viņiem arī nebija laika ieklausīties nepazīstamos trokšņos vai mēģināt saskatīt briesmas katrā noslēpumainā ēnā.

Draugus tikai uz mirkli pārņēma haisa sajūta, kad viņi bija nokļuvuši pie vecajām kapenēm. Viņi taisni vai gaidīja, ka pretī atskanēs vārnu spalgie ķērcieni. Taču koku galotnēs valdīja klusums. Kad Laura ciešāk ieskatījās koku vainagos, viņa tajos nevarēja atrast nevienu āmuļu puduri. Turklāt to bija bijis tik daudz! Laura nodomāja, ka nāvi vēstošie putni būs piebiedrojušies savam kungam un pavēlniekam. Gan jau Albīns Ellerkings tobrīd ar savu tumšo mākslu palīdzību pūlējās uzturēt pie dzīvības Zēveli. Tādēļ viņš acīmredzot ir nemanīja, ka vārnas neapsargā kapenes, kā to prasīja viņu pienākums. Katrā ziņā draugiem izdevās nepamanītiem tikt līdz ieejai.

— Mums vajadzētu uzmanīties, — Laura ierosināja. — Tu pagaidi pie ieejas, Lūkas, un skaries, lai neviens mūs nepārsteigtu.

Bija redzams, ka Lūkasam priekšlikums it nemaz nebija pa prātam, kaut arī doma bija visai saprātīga. Viņš negribīgi padevās.

— Labs ir, — viņš bez kāda entuziasma norūca. — Bet, lūdzu, pasteidzieties! Galu galā mums vēl jāpagūst nokļūt līdz salai, iekams nav uzlēkusi saule!

Laura neko neatbildēja un kopā ar Kaju pazuda tumšajās kapenēs.

29. nodaļa NĀVES BRIESMAS LAMATĀS

Melna migla pašķīrās, un Paravaina un balto bruņinieku acīm atklājās iespaidīgs skats. Lai gan jau sen bija iestājusies nakts, gaismas stabs, kas bija izveidojies Laiku ielejas vidū un, likās, sniedzas līdz pat bezgalībai, visu ieplaku bija piepildījis ar pārpasaulīgu gaismu.

Alariks neviļus aizturēja elpu un pārsteigts nopētīja maģiskos vārtus. Atšķirībā no bruņiniekiem viņš tos vēl nekad nebija skatījis savām acīm, un šī aina uz viņu atstāja milzīgu iespaidu.

Paravains lika vīriem nokāpt no zirgiem. — Pagaidiet mani šeit un raugieties, lai mūs neviens nepārsteidz! — viņš pavēlēja. Tad viņš devās uz burvju vārtiem.

Kamēr bruņinieki aprūpēja zirgus, Alariks steidzās pakaļ vadonim. — Kungs! Lūdzu, kungs! — viņš diedelēja. — Paņemiet mani līdzi!

Taču Paravains rikai papurināja galvu. — Nē, Alarik, par to nevar būt ne runas. Tava vieta ir pie bruņiniekiem — lūdzu, ej atpakaļ un pagaidi!

Neveltīdams zēnam vairs nekādu uzmanību, viņš turpināja ceļu. Pie vārtiem viņš apstājās un gaidīja. Jau sen samierinājies ar to, ka cerības būs veltas, viņš tur tomēr izturēs līdz pēdējam mirklim.

Laura un Kaja beidzot bija tikušas līdz kapa kamerai. Slepenās durvis, kas pirmajā apciemojuma reizē bija sagādājušas tādas galvassāpes, stāvēja līdz kājai vaļā. Toreiz, steigdamies pakaļ trijotnei,

Albīns Ellerkings noteikti bija aizmirsis tās aizvērt. Laura un Kaja iegāja kapa kamerā un apstājās pie mazās nišas sienā. Nerunādamas ne vārda, viņas lūkojās Apskaidrības kausā, kas kabatas lukturīšu gaismā mirdzēja tā, it kā to apstarotu visspožākā gaisma.

Izjuzdama tādu kā satraukuma un godbijības sajaukumu, Laura aplūkoja dārgo trauku. Tad re, kāds tas bija, kauss, ko viņa bija izmisīgi meklējusi nu jau vairāk nekā divas nedēļas! Nekas viņai nebija bijis svarīgāk kā atrast kausu. Bet nu, kad tas stāvēja Laurai priekšā, viņa vilcinājās to satvert, jo meiteni bija pārņēmusi dīvaina sajūta. Piepeši viņai šķira ārkārtīgi aizdomīgi, ka atlicis tikai pastiept roku pēc ilgotā kausa, nepārvarot ne mazāko šķērsli.

Pārāk vienkārši, viņu brīdināja iekšējā balss. Kaut kas te nav lāgā!

Kaja pārsteigta palūkojās uz Lauru. — Ko tu vēl gaidi? Mums taču nav tik daudz laika!

Laura domīgi iekoda lūpā. Droši vien Kajai bija taisnība. Drīz tu sāksi visur saskatīt spokus, Laura, viņa pārmeta pati sev. Tu pat tur ieraugi problēmas, kur to vispār nav!

Ilgi neprātodama, viņa atmeta visus apsvērumus un pienāca pavisam klāt pie nišas. Izstiepusi rokas, viņa uzmanīgi nocēla kausu no mazā akmens paaugstinājuma, uz kura tas bija novietots. Acis pievērsusi kausam, Laura pagriezās pret Kaju. — Vai nav brīnišķīgs? — viņa tīksminādamās vaicāja.

Kajas seja staroja. Viņa pamāja. — Patiešām brīnišķīgs.

— Sasodīts! — Sirīna šausmās nošņācās un pielēca kājās no soliņa. Amulets viņas kaklā ietrīsējās un pēkšņi iekvēlojās.

Borborons neticīgi raudzījās veidolu mainītājā. Viņa pekles skatiens nāves bālajā sejā dega sarkans. — Nolādēts! — viņš uzbrēca apjēgu zaudējušajai sievietei. — Par to tu man samaksāsi!

Neprātīgā trakumā viņš metās Sirīnai virsū. Viņa roka jau

pašāvās uz priekšu, lai sakamptu sievieti aiz rīkles, kad amulets norima un apdzisa.

Sirīna izplūda atvieglotos smieklos. Taču Melnais hercogs vēl joprojām pārskaities viņā noskatījās.

— Ko tas, velns parāvis, nozīmē?

— Neko tādu, kas jums varētu sagādāt raizes, Borboron, — veidolu mainītāja, atguvusi savaldīšanos, atbildēja. Kausu gan viņi ir dabūjuši, taču tas neko vairs nedos. Neko! Neko! Neko!

Laura un Kaja, apbrīna pārņemtas, noraudzījās kausa, kad zeme piepeši iedrebējās un kaut kas sāka dunēt un dārdēt . Arvien pieaugošais troksnis vēlās uz kapa kameras pusi kā strauji tuvāk nākošs pērkons. Meitenes pārņēma šausmas. Kas tas bija? Ko tas varēja nozīmēt?

Piepeši Laurai viss kļuva skaidrs: noņemot kausu, viņa noteikti bija iedarbinājusi kādu slēptu mehānismu, kura uzdevums bija... aizslēgt kameru, viņai acumirklī iešāvās prātā.

— Ātri, laižamies! — viņa iebļāvās. — Skrienam projām! — Viņa metās apkārt un steidzās uz izeju, taču bija jau par vēlu.

Ieejas durvis aizkrita viņām acu priekšā, norībēdamas ar tādu brīkšķi, ka vai ausis aizkrita, un tai pašā mirklī no kapu kameras sānu sienām ar milzu sparu sāka lidot lieli akmeņi. “Zvākš! Zvākš!” tie švīkstēja meitenēm garām.

Abas draudzenes lūkoja rast aizsegu aiz sarkofāga kameras vidū. Taču akmeņi gāzās no visām pusēm. Viens no šāviņiem trāpīja pa galvu Kajai, un meitene nokrita. Par laimi, bombardēšana ar to bija galā.

Laura skaļi iekliedzās, pielēca klāt draudzenei un nometās ceļos viņai līdzās. Kajai no rētas pierē tecēja asinis, un viņa bija zaudējusi samaņu. Laura aši satvēra viņas roku un uztaustīja pulsu. Kaja bija dzīva.

— Kaja! Mosties! Lūdzu, Kaja!

Taču draudzene nereaģēja. Laura viņu satvēra aiz pleciem un spēcīgi sapurināja. Bet arī tam nehija panākumu — Kaja nenāca pie samaņas.

Laura izvilka no kabatas lakatiņu, lai noslaucītu Kajas asiņojošo hrūci, kad piepeši izdzirda urdzošas skaņas. Viņa pārsteigta atliecās un paskatījās visapkārt. No ieraudzītā meitenei aizrāvās elpa: no caurumiem, kas hija izveidojušies sienā, neskaitāmās strūklās šļācās ūdens, kas neticami ātri pārvērtās varenos strautos.

Tad re, kāpēc pagājušoreiz kapu kamerā es aiz sienas varēju dzirdēt šalkoņu, Laura nodomāja. Acīmredzot pazemes ūdensvada sistēma savieno kapenes ar Drūdezeru.

Grīdu nu jau pilnībā sedza ūdens — un tas arvien turpināja celties.

Ja mēs pēc iespējas ātrāk netiksim no šejienes laukā, tad noslīksim tikpat nožēlojamā veidā kā tie četri bruņinieki, kas guldīja kapā Reimāru fon Rāvenšteinu, Laurai iešāvās prātā.

Viņa kā paralizēta stāvēja un stingi raudzījās kāpjošajā ūdenī. Atdzīvojās jau sen aizmirstas atmiņas, kuras viņa nespēja aizgai-ņāt. Aina ar negadījumā cietušo auto, kur bija ieslodzīta viņa un viņas māte. Arī toreiz ūdens bija kāpis arvien augstāk un augstāk, vēl augstāk un tad... Laura juta, kā viņu pārņem neizmērojama panika. Viņa nespēja formulēt nevienu skaidru domu, nespēja pacelt ne pirkstiņa. Kustējās tikai viņas lūpas. — Nē, nē, nē! — viņa čukstēja. Tikai “nē, nē, nē”. Tad viņa sāka drebēt pie visām miesām, un elpa kļuva straujāka.

Un ūdens rikai cēlās un cēlās.

Tā bija Kaja, kas Lauru atmodināja no sastinguma. Viņa bija nākusi pie apziņas, un no brūces vairs netecēja asinis. Ar pūlēm viņa piecēlās sēdus un izrunāja dažus gandrīz nesaprotamus vārdus:

— Laura... mans... mobilais.

Tikai rad, kad Kaja vēlreiz nomurmināja to pašu, Laura reaģēja. Viņa raudzījās Kajas asinīm klātajā sejā, gluži kā atmodusies no dziļa sapņa. — Ko tu teici?

— Mans... mobilais, — rudmate atkārtoja. — Lūkass...

— Kas ir ar Lūkasu?

— Piezvani... viņam, — Kaja čukstēja.

Beidzot Laura atdzīvojās. Žigli pārmeklējusi Kajas kabatas, viņa beidzot atrada mobilo tālruni. Viņa jau grasījās uzspiest brāļa numuru, bet tad vīlusies nolaida roku. — Johaidī! — viņa nolādējās.

— Te nav tīkla! — Laura tuvināja Kajas acīm tālruni, kura displejā parādījās “meklē operatoru”. — Sienas pārāk biezas. — Vislabprātāk viņa būtu skaļi iegaudojusies. Meitene vīlusies aizmeta mobilo telefonu, kas tumšā kaktā, skaļi nošļakstēdams, iekrita ūdenī.

— Žēēl... — Kaja nočukstēja, iekams no jauna zaudēja samaņu. Laura steigšus mēģināja uzpurināt augšā draudzeni. Kad tas izrādījās veltīgi, viņa tai iecirta dažas skanīgas pļaukas, pārliecās pāri un uzsauca: — Nē, Kaja, nē! Tu tagad nedrīksti atkal zaudēt samaņu! Lūdzu, nē!

Kaja atkal atvēra acis. Viņa kā apmāta atzvēlās pret sarkofāgu un nespēja pievērst uzmanību ne izmisušajai draudzenei, ne kāp-jošajam ūdenim.

Viss, Laurai izšāvās cauri galvai, viss beidzies. Bet tad kā no zila gaisa viņā uzplaiksnīja atklāsme. Protams! Lūk, iespējai

Ja vien viņas ideja izdosies.

Laura lūkoja koncentrēties. Viņa sakopoja domas un nenovērsdamās raudzījās uz durvīm. Tad viņa aizvēra acis.

Lūkass bija iekārtojies uz celma un garlaikots spēlējās ar savu Borisa Bekera Vimbldonas turnīra bumbiņu. Hops... Hops... Hops...

Kur tās meitenes bija palikušas? Kapu kamera taču nebija tik dziļi zem zemes, lai viņām vajadzētu vairāk nekā piecpadsmit minūtes, lai iznestu kausu. Bet varbūt viņam bija sagājusi grīstē atmiņa, un viņš kļūdījies, nosakot attālumu.

Lūkass, domās iegrimis, mētāja gaisā bumbiņu, to atkal uztverdams. Taču te viņam pēkšņi iepletās acis, un viņš apjucis papurināja galvu. Bumbiņa, kas nule bija pamesta augšā, nekrita vis atpakaļ viņam rokā, bet gan trajektorijas vidū apstājās un šūpodamās palika karājamies gaisā!

— Ko? — Tas taču nebija iespējams! Tas taču nepavisam nebija loģiāli un runāja pretī visiem smaguma spēka likumiem! Un tomēr viņš pats savām acīm varēja vērot, ka tenisa bumbiņa nekustīgi stāvēja gaisā vairāk nekā metru virs zemes!

Lūkass apmulsis noņēma acenes un izberzēja acis. Tad viņš uzmanīgi izstiepa labo roku, lai satvertu bumbiņu. Tai pašā brīdī rā nokrita zemē, aizripodama uz kapeņu ieejas pusi. Un rad beidzot Lūkass saprata, ko nozīmēja šis mistiskais gadījums.

Tā bija zīme no viņa māsas! Laurai bija vajadzīga palīdzība!

Zēns steigšus uzlika brilles, pietrūkās no celma un metās iekšā kapenēs.

Lūkass stāvēja no Maltas marmora darināto slepeno durvju priekšā, aiz kurām atradās kapa kamera. Zēns izbrīnījies paskatījās visapkārt. Kurš gan varēja aizvērt durvis? Pilnīgi neiespējami, ka to būtu izdarījušas Laura un Kaja. No otras puses, kamēr viņš bija stāvējis sardzē pie ieejas, neviens nebija ienācis kapenēs. Un tam, ka durvis būtu aizkritušas pašas no sevis, viņš vispār neticēja. Kas tad bija noticis?

Tomēr, lai cik stipri arī lauzītu galvu, Lūkass neatrada nekādu izskaidrojumu. Viņš zināja tikai vienu — pēc iespējas ātrāk jāmēģina atvērt ieeju kapa kamerā. No iekšpuses tas acīmredzot nebija izdarāms, jo citādi meitenes jau sen būtu parādījušās.

Lūkass steigšus sāka meklēt mūrī Tempļa bruņinieku zīmogu. Viņš itin drīz atklāja akmeni, kurā tas bija iegravēts, uzlika tam virsū īkšķi un no visa spēka piespieda. Tomēr nekas nenotika, kaut arī viņš visu bija darījis tāpat kā pagājušoreiz māsa. Durvis nepakustējās sāņus ne par milimetru. Zēns vēlreiz uzspieda uz zīmoga — un atkal bez panākumiem. Atvēršanas mehānisms vairs nedarbojās. Vai tas bija ieķīlējies? Vai varbūt tas bija sabojāts kā citādi? Lai nu kā, bet Lūkass uzreiz juta, ka meitenēm draud vislielākās briesmas.

Viņš pienāca pavisam tuvu pie mūra, ar kailām rokām sāka pa to dauzīt, saukdams māsu: — Laura? Lauuurāā! Vai tu mani dzirdi, Laura?

Kapa kamerā ūdens jau bija pacēlies gandrīz metra augstumā. Laura nometās ceļos uz Reimāra fon Rāvenšteina sarkofāga. Kaju, kas bija atguvusi samaņu un ar pūlēm pieslējusies kājās, viņa bija satvērusi zem padusēm un nopūlējās uzvilkt draudzeni uz kapa pieminekļa. Apskaidrības kausu viņa jau bija uzlikusi uz tā. Uz lielā sarkofāga viņas bija paglābušās no strauji kāpjošajām ūdens masām. Vismaz uz kādu brīdi — un varbūt ar šo brītiņu pietiks, lai Lūkass viņas varētu atbrīvot. Ja vien viņai patiešām būs izdevies dot viņam zīmi. Vai ar viņas niecīgajām telekinētiskajām spējām būs bijis gana?

Kaja karājās Lauras rokās kā slapjš maiss. Viņa svēra vairāk par visiem pasaules smagumiem. Vismaz Laurai tā likās. — Nāc šurp, Kaja, — viņa sēkdama mudināja draudzeni. — Palīdzi mazliet. Citādi man nekad neizdosies!

— Jā... jā, — Kaja neizteiksmīgi murmināja. Viņa acīmredzot vēl nebija ievērojusi, ka ledainais ūdens viņai sniedzās turpat vai līdz dibenam. Taču galu galā Lauras mudinājumi guva panākumus. Tuklā meitene pieķērās pie Reimāra atdusas vietas, atbalstījās un ar pēdējiem spēkiem pavilkās augšup, līdz ar Lauras palīdzību beidzot bija uzrāpusies uz sarkofāga vāka. Kaja, pilnīgi zaudējusi spēkus, sabruka, un arī Laura ar mokām tvēra pēc gaisa.

Tumšie ūdeņi kāpa arvien augstāk.

Laura nervozi raudzījās uz durvīm. Vai aiz tām neatskanēja troksnis? Viņa pielieca galvu un ieklausījās — un nudien, bija dzirdama dobja dauzīšanās. Kā no liela tāluma līdz viņas ausīm izspiedās ari brāļa balss: — Laura? Lauuurāā!

— Lūkas! — viņa skaļi iegavilējās. — Tev jāuzlauž durvis, Lūkas. Pasteidzies ātrāk!

Lūkass, saliecies līkumā, vienu ausi bija cieši piespiedis pie durvīm. Gandrīz vai šķita, ka viņš būtu pielipis pie marmora sienas. Beidzot viņš saprata, ko Laura kliedza.

Zēns atkal pieslējās stāvus un sabozies pašūpoja galvu. — Kā tad, — viņš pie sevis nomurmināja. — Vispirms uzlauzīšu durvis un tad pieveikšu Hēraklu!

Uzlauzt durvis — kā gan Laura ro iedomājās? Kā lai es to izdaru?

Viņa skatiens drudžaini klejoja pa tumšo eju. Taču tur neslēpās nekas tāds, ko varētu izmantot par instrumentu. Un pat rad, ja viņš kaut ko atrastu, — ari ar lauzni vai kapli vajadzēja milža spēku, lai izsistu caurumu masīvajā sienā. Bet tāda nu viņam diemžēl nebija, un, iespējams, visā pasaulē nebija neviena, kurš būtu pietiekami stiprs...

Acumirklī Lūkasam ienāca .prātā, ko viņš varētu lūgt palīgā. Viņš metās skriet, cik ātri vien spēja.

Ūdens nemitīgi kāpa. Nu jau tas aplaizīja sarkofāga vāku, un bija skaidrs, ka pēc dažām minūtēm pārpludinās arī to.

Laura bija piecēlusies kājās, ar galvu gandrīz vai atdurdamās pret kapa kameras griestiem. Apskaidrības kausu viņa turēja, cieši satvērusi.

Kaja arī stāvēja kājās. Viņa bija pieķērusies Laurai un ieplestām acīm raudzījās ūdenī. — Mēs... mēs noslīksim, — viņa žēlabainā balsī stostījās. — Mēs noslīksim.

— Nē taču! — Laura mēģināja viņai iedvest drosmi. — Lūkass mūs noteikti izdabūs ārā, tici man!

Kajas asinīm notraipītā seja bija baiļu izķēmota. — Kā lai viņš to izdara? Ieejas durvis nevar uzlauzt neviens cilvēks! Un ne jau tik īsā laikā! Pati redzi, cik ātri ceļas ūdens!

Laura manīja, ka pēc īsa brītiņa Kajai būs nervu sabrukums. Viņai vajadzēja palīdzēt draudzenei savaldīties, jo viss būtu pagalam, ja Kaja tagad kristu panikā. Laura mierinoši noglāstīja viņas rudās princešcirtas. — Tici man, Kaja, mēs tiksim laukā. Pilnīgi noteikti! — Viņa pūlējās izspiest smaidiņu, kaut arī uz to ir nemaz nenesās prāts.

Lūkass skrēja tik ātri kā vēl nekad mūžā. Tomēr viņam šķita, ka pagājusi vai vesela mūžība, līdz viņš bija šķērsojis drūmo Bendesmežu un parku, kas tam piekļāvās. Beidzot bija sasniegta internāta ēka.

Pilnmēness vēl joprojām rotāja debesis, kaut arī bija pavirzījies labu gabalu tālāk. Pili apmirdzēja sudrabaina mēnessgaisma.

Lūkass piesteidzās pie kāpnēm un nometās ceļos pie postamenta, uz kura stāvēja akmens milzis. “Starp pusnakti un rīta blāzmu viņu var atdzīvināt, ar plaukstu uzvelkot trīs apļus uz pamatnes,” Laura bija stāstījusi. Un tā arī Lūkass darīja. Tad viņš atkāpās dažus soļus, saspringti noraudzīdamies uz kolonnu.

Sākumā vispār nekas nenotika. Tad kaut kas nošņirkstēja un iedārdējās. Monumentālā kolonna nudien sāka sarauties! Bet tas vilkās traki ilgi — pārāk ilgi!

— Pasteidzies taču, Portak! — Lūkass nepacietīgi iesaucās.

— Tas ir dzīvības un nāves jautājums!

Portaks, kura augums joprojām pārsniedza trīs metrus, labsirdīgi pasmaidīja.

— Jel piedod, kungs, ka neizdosies man diez ko ātrāk ceļā posties; no akmens esmu darināts, kaut citādi to grib mans prāts!

Beidzot viņš bija sasniedzis īsto lielumu un kopā ar Lūkasu aizsteidzās projām.

Beigas! Laura nekustīgi raudzījās ūdenT, kas sniedzās jau līdz jostasvietai. Mēs vai nu noslīksim, vai nosalsim, viņai iešāvās prātā. Ūdens bija tik ledains, ka viņa jau vairs nejuta kājas. Meitene drebēja pie visām miesām un ar stīvajiem pirkstiem rik tikko spēja noturēt kausu. Nācās to ar abām rokām piespiest pie krūtīm, lai tas neiekristu ūdenī.

Kaja trīcēja vēl stiprāk nekā Laura. Viņa bija bāla kā nāve, un lūpas bija ieguvušas zilganu nokrāsu. — Vai man vēl jātic, ka Lūkass mūs dabūs ārā? — viņa drebošā balsī jautāja.

Laura skatījās uz mutuļojošajām ūdens masām, kas jau gandrīz pilnībā bija pārpludinājušas kapa kameru. Starp ūdens virsmu un griestiem bija palicis vien kāds pusmetrs gaisa, un nepaies necik ilgs laiks, līdz ūdens piepildīs arī šo pēdējo spraudziņu. Kajai taisnība, viņa nodomāja, nav vairs cerību uz glābiņu.

— Lūdzu, Kaja, — viņa čukstēja, ar pūlēm valdīdama asaras.

— Lūdzu, paklusē! Mēs taču negribēsim tās pāris minūtes, kas vēl atlikušas...

Piepeši Laura apklusa un neticīgi pavērās durvju virzienā.

— Kas ir? — Kaja gribēja zināt. — Kas tev pēkšņi noticis?

Laura pielika pirkstu pie lūpām. — Kuš! — Tad viņa pielieca

galvu un saspringti klausījās. Un nudien — viņa nebija maldījusies. No turienes nāca dobja dunoņa, un to dzirdēja arī Kaja.

Portaks, kājas ieplētis, stāvēja pie slepenajām durvīm no Maltas marmora, rokā turēdams resnu baļķi. Viņš, izmantodams to kā tarānu, gāza pa durvīm: vienreiz, otrreiz, trešoreiz... Siena drebēja no smago sitienu spēka.

Lūkass akmens milzim rādīja gaismu ar kabatas lukturīti un skaļā balsī uzmundrināja: — Labi, Portak, ļoti labi! Tā tikai turpini! Tūlīt izdosies!

Taču Portaks apstājās. Viņš nolika baļķi zemē un pagriezās pret Lūkasu, uzmezdams viņam pārmetošu skatienu.

— Jel paklusējiet brīdi, jūs, līdz beidzot mūris sagrauts būs! — viņš brīdināja.

Citādi tik labsirdīgais milzis izskatījās saerrojies. Durvis bija ārkārtīgi labi nostiprinātas, un mēģinājums tās uzlauzt sagādāja grūtības pat viņam. Portaks iespļāva rokās, vēlreiz satvēra baļķi un ar neiedomājamu sparu trieca to pret sienu. Viens akmens bloks kļuva vaļīgāks, no šuvēm izdrupa javas atlūzas un putekļi, un ar nākamo sitienu akmens jau acīm redzami sāka ļodzīties. Milzis no kolonnas divkāršoja savus pūliņus. Baļķis kā pāļdzinis triecās pret izkustināto durvju daļu, un no viņa sitienu nevaldāmā spēka izgāzās arvien vairāk akmeņu.

— Jā! — Laura skali uzgavilēja. Nu arī viņa varēja redzēt, ka no milža triecieniem nodrebēja ieejas durvju marmora bloki un akmeņi kļuva arvien vaļīgāki.

— Jā! — viņa vēlreiz iekliedzās un pagriezās pret Kaju. Kaut arī meitenēm ūdens sniedzās gandrīz līdz kaklam, viņu sejās atplauka jauna cerība. Jo īpaši, ieraugot pirmo akmeni, kas tika izlauzts no marmora durvīm. Skaļi plunkšķēdams, tas iekrita ūdenī. Tam sekoja otrs, tad uzreiz trešais.

— Vai es tev neteicu? — Laura starojoši uzsmaidīja draudzenei. — Viņi dabūs mūs laukā! Viņi dabūs mūs laukā!

Arī Kaja iesmējās no visas sirds. — Skaidrs! Lieliski! Es taču uzreiz sapratu, ka viņiem izdosies!

Portaks darbojās kā mašīna. No viņa sitieniem izdrupa arvien vairāk akmeņu, un tad pēkšņi ieejas durvis sabruka. Tās izjuka zem kapa kamerā sakrājušās ūdens masas spiediena gandrīz kā pēc sprādziena, un šaurajā ejā iešļācās varena straume.

Ūdens gāzma trāpīja Lūkasam gluži kā milzu dūres trieciens. Tā viņu nogāza no kājām un aizrāva līdzi. Lūkass izmisis lūkoja kaut kur pieķerties, taču rokas satvēra tikai tukšumu. Viņš apmeta kūleni mutu-ļojošajos ūdeņos un tika aizrauts tālāk. Trūka gaisa, taču, steigšus mēģinot ievilkt elpu, zēns aizrijās, un plaušas pildījās ar ūdeni. Viņš sēca un spļaudījās, un jau nodomāja, ka slīkst, kad atkal sataustīja zem kājām cietu zemi. Dažus metrus viņš vēl uz dibena nošļūca pa slapjo akmens grīdu, tad jezga bija galā. Straume bija pārvērtusies par strautiņu līdz potītēm, un Lūkass uzmanīgi pietrausās kājās.

Viņš bija izmircis līdz pēdējai vīlītei. Zēns noskurinājās kā slapjš suns un paraudzījās visapkārt. Izplūstošais ūdens viņu bija aizrāvis vairāk nekā piecdesmit metrus uz priekšu, jo kapa kameras ieeja vairs nebija redzama.

Meitenes, viņš iedomājās, kas noticis ar meitenēm?

Taču tad atskanēja šļaksti, un jau pēc brītiņa viņš ieraudzīja brienam viscaur izmirkušo Lauru. Viņai rokā mirdzēja Apskaidrības kauss, un Kaja ar Portaku sekoja.

Lūkass steidzās pretim Laurai un ar atvieglojumu viņu uzlūkoja. — Laura! Vai ar jums viss kārtībā?

Viņa tikai smaidīdama pamāja, nolika kausu zemē un cieši apskāva brāli. — Paldies, — viņa pačukstēja, — milzīgs paldies.

Bet tad viņas skatiens pievērsās brāļa rokas pulkstenim. — Ak kungs, saule drīz uzlēks!

Acumirklī viņa metās skriešus. Negaidīdama draugus, viņa steidzās uz izeju.

Laura iznāca no kapenēm un satraukti pavērās apkārt. Un patiešām: naksnīgās debesis austrumos jau krāsojās iepelēkas.

Saule lēks kuru katru brīdi. Pagaidām vēl nebija par vēlu, het kā lai viņa tai īsajā laika sprīdī, kas vēl atlicis, tiek līdz Drūdezera saliņai? Vajadzēja vismaz piecpadsmit minūtes, lai tiktu līdz ezera krastam, un tad vēl bija jāpārairē pāri!

Laura jau grasījās mesties skriešus, kad piepeši izdzirda pakavu dipoņu. Viņa izbrīnīta pagriezās un ieraudzīja jātnieku sirma zirga mugurā, kas pilnos auļos lauzās caur brikšņiem, taisni uz viņas pusi — Persijs Valjants uz Zalamāra. Un pavadā viņš turēja Viesuli.

Persijs apturēja zirgus tieši pie Lauras. Izskatījās, ka viņam kāds dzenas pakaļ. — Pasteidzies, Laura! — viņš iesaucās. — Kāp seglos, tev jālaižas, ko nag’ nes!

Laura pasniedza viņam kausu, uzlēca Viesulim mugurā un paņēma kausu atpakaļ. To darīdama, viņa jautājoši pavērās skolotājā. — Es domāju, ka jūs ar Mēriju esat slimnīcā.

Persijs žigli papurināja galvu. — Baidos, ka šis nav istais mirklis garrlaicigiem paskaidrrojūmiem! Likteņ’ pavedieni izslidēs mums no pirrkstiem, ja nepasteigsimies! —To teicis, viņš apgrieza zirgu apkārt, iecirta tam sānos piešus un aizauļoja. Laura viegli pievilka pavadu un noklakšķināja ar mēli. Viesulis tūdaļ noprata, ko jātniece vēlas. Viņš laidās aulekšiem, sekodams Zalamāram.

Abiem jātniekiem aulekšojot caur Bendesmežu, zirgu pakavi izklaudzināja uz sasalušās zemes strauju ritmu. Koki lidoja garām kā izplūdušas ēnas. Laura turēja pavadu tikai vienā rokā, jo kreisajā viņa bija satvērusi Apskaidrības kausu, rūpīgi cenzdamās to noturēt vertikāli, lai neizlaistītu dārgo saturu. Viņa priecājās, ka, neraugoties uz ellišķīgo tempu, tomēr spēja noturēties seglos un ar pateicību iedomājās tēvu, kurš jau no agrīnas bērnības viņu bija radinājis pie jāšanas.

Koki pamazām kļuva retāki, un Laura un Persijs sasniedza mežmalu. Priekšā pletās Rāvenšteinas parks. Neapstādamies viņi auļoja tālāk. Pēkšņi Laura ievēroja četrus jātniekus. Trīs melnus jātniekus melnos zirgos un kreisajā malā vienu pelēcīgu tēvaini pelēkā zirgā. Viņi iztraucās no sāņus stāvoša krūmāju pudura aizsega un ieslīpi jāja uz Lauras un Persija pusi. Acīmredzot viņi gribēja aizšķērsot ceļu uz ezeru.

— Persij! — Laura iesaucās un norādīja jātnieku virzienā.

— Nožēlojamie suņi! — skolotājs nolādējās, ieraudzījis melnos jātniekus, un iecirta piešus stingrāk Zalamāram sānos. — Uz prriekšū, Laura, atrrāk! Viņi nekādā ziņā nedrnkst tevi nokerrt!

Viesulim pieši nebija vajadzīgi. Viņš tūdaļ reaģēja uz Lauras stilbu spiedienu un paātrināja tempu, tā ka tagad viņi burtiski lidoja caur parku. Četri jātnieki tostarp bija jau tik tuvu, ka Laura meļņu mugurā pazina doktoru Tumšicki, Taksu un Albīnu Ellerkingu. Taču pelēkā zirga mugurā sēdēja neviens cits kā Reimārs fon Rāvenšteins, Nežēlīgais bruņinieks.

Laurai neatlika laika brīnīties, jo Persijs iebļāvās: — Pasteidzies, Laura! Apmet līkum’ ap pili un jāj tālāk viena! Tev jatiek uz varrtiem, ātrri!

Laura paklausīja. Kamēr Persijs jāja pretī melnajiem jātniekiem, Laura pagrieza Viesuli norādītajā virzienā. Viņa vēl redzēja, kā no pils puses pieauļoja četri jātnieki sirmos zirgos — mis Mērija, Atila Morduks un Dītrihu dvīņi. Viņi steidzās palīgā Persijam Valjantam, piebiedrodamies viņam cīņā pret tumsas aizstāvjiem. Tad biezs krūmājs aizšķērsoja skatienu, un Laura tagad varēja paļauties tikai pati uz sevi.

30. nodaļa BURVJU VĀRTI

Kad Laura sasniedza Drūdezera krastu, debesis austrumos blāzmoja jau šausminoši gaišas. Pāri saliņai klājās dūmakas cepure. Tā staroja, it kā tās iekšpusē spīdētu gaisma. Pie laivu piestātnes Laura apturēja sirmi. Viņa jau gribēja nolēkt no segliem, kad ieraudzīja airu laiviņas. Tās līdz pusei bija pilnas ar ūdeni, un to dibenā bija manāmi lieli caurumi. Tās acīmredzot bija sabojātas ar nolūku, lai Laurai liegtu iespēju pārcelties pāri.

Laura vienlaikus bija pārbijusies un neziņā. Un ko tagad darīt? Kā man tikt līdz salai?

Viesulis nemierīgi nokārpījās ar pakavu un skaļi iezviedzās. Tad sirmis apgriezās un aizrikšoja labu gabaliņu tālāk no krasta, tad no jauna pagriezās un apstājās. Viņš pacēla galvu un iezviedzās vēlreiz. Un piepeši Laura saprata, ko zirdziņš viņai grasījās teikt — Viesulis gribēja viņu pārnest uz saliņu pats uz savas muguras!

Bet — tas taču nav iespējams, viņai iešāvās galvā. Līdz turienei ir gandrīz divsimt metru, neviens zirgs nevar tik tālu aizlēkt!

Negaidīti uzviļņoja atmiņas par tēvu. Laura redzēja viņu savā priekšā gandrīz ar miesu un asinīm, kā viņš toreiz bija stāvējis pie meitas gultas dzimšanas dienas naktī. Viņas galvā atbalsojās tēva pārliecinošie vārdi: “Veiksme ir atkarīga tikai no tevis pašas — no tavas drosmes, tavas gribas un no ticības pašai sev!”

Pēkšņi viņa zināja, ko bija darījusi greizi. Viņa bija piemirsusi, ka pasaulē aiz lietu ārējā veidola valdīja gluži citi likumi nekā pasaulē, kādu to pazina cilvēki. Aizmirsusi, ka bija dzimusi trīspa-

dsmitnieka zīmē un tādēļ viņai bija spējas, kas nebija mērojamas ar cilvēku mērauklu. Taču vispirms jau viņa bija aizmirsusi ticēt Gaismas spēkam.

Lauru pārņēma jauna paļāvība. Viņa sasparojās, un dziļi ieelpo j a un izelpoja. Tad viņa atlaida Viesuļa pavadu un paklakšķi-nāja ar mēli. Ērzelis metās uz priekšu. Viņš auļoja uz ezera pusi, ar katru stiepienu paātrinādams tempu. Pakavu dipoņa dunēja Laurai ausīs, vējš raustīja matus, šalkdams arvien skaļāk. Jau pēc īsa brīža ērzeļa ātrums bija tik liels, ka ap Lauru viss izplūda.

īsi pirms ezermalas Laura aizvēra acis. Viņa juta, kā Viesulis spēcīgā lēcienā atgrūdās no zemes, — un šajā brīdī viņa ieraudzīja gaismu. Lauru pārņēma vētraina šalkoņa, un ap viņu valdīja tikai virpuļojošs spožums. Viss staroja gaismā, un viņa jutās ar to vienota. Viss smagums bija izplēnējis, līdzi paņemot arī jelkādus priekšstatus par laiku un telpu. Viņa bez ķermeņa sajūtas peldēja bezgalīgā gaismas izplatījumā.

Pēc kāda laiciņa, ko viņa nebūtu varējusi izmērīt, Laura sajuta grūdienu, un zināja, ka Viesulis atrodas saliņā. Viņa atvēra acis: nudien, zirgs stāvēja izcirtumā krasta tuvumā, ko klāja biezi krūmi. Sirmis bija sveiks un vesels, pat nebūdams necik aizelsies pēc sava fantastiskā lēciena.

Laura pavērās apkārt un ieraudzīja stigu, kas bija izveidojusies brikšņos. Dzeloņainie zari bija paliekušies sāņus, un uz salas vidieni veda šaura taisna taciņa. Tur, pašā centrā rēgojās starojošs gaismas stabs, kas likās sniedzamies līdz bezgalībai. Gaismas vidū stāvēja bruņinieks baltā tērpā. Šķita, ka viņš gaida Lauru, jo pamāja viņai un deva zīmi pasteigties.

Laura izlēca no segliem un ar kausu rokā metās uz gaismas staba pusi. Tomēr, kolīdz viņas kājas pieskārās zemei, pie horizonta uzlēca saule. Ziemas saulgriežu nakts bija galā. Līdz ar pirmo saules staru gaismas kolonna nobalēja, gaiši mirdzošās dūmakas cepure virs salas izgaisa, krūmāju zari atliecās vecajās vietās, taka izzuda un brikšņi tapa tikpat necaurredzami kā līdz šim.

Laura sastinga. Viņas acis pildīja asaras, kas pilēja uz Ap skaidrības kausa, un rad viņa izjuta vairs rikai kaunu.

Viņa bija atnākusi par vēlu.

Viņa bija cietusi neveiksmi, un viss bija beidzies!

Paravains izmisis atkāpās atpakaļ, kad burvju vārti izgaisa viņa acu priekšā. Tie vēlreiz gaiši uzplaiksnīja, it kā ar pēdējo izmisīgo mēģinājumu vēl gribētu pārspēt viltībā pašu likteni, bet tad pēkšņi pazuda.

Paravains sastinga. Bruņiniekam šķita, ka no viņa aizplūdusi visa dzīvība. Viņš sajuta vairs tikai nogurumu.

Svina smagu, nāvējošu nogurumu.

Viņš neiedomājami lēnām pagriezās apkārt un gausiem soļiem devās atpakaļ pie baltajiem bruņiniekiem, kas viņu gaidīja ielejas malā.

Neizteiksmīgām sejām viņi vēroja savu vadoni. Neviens nebilda ne vārda, taču bruņinieks zināja, kas viņus satrauc.

Paravains saprata, ka būtu vietā pateikt kādu mierinājuma vārdu, bet kā gan mierināt vīrus, ja mierinājuma nebija? Bija noticis prātam neaptveramais: Avanterru gaidīja iznīcība.

Paravainam vēl izdevās ielēkt seglos un mēmi dot zīmi, ka jādodas ceļā. Viņš iecirta sirmim sānos piešus un pagrieza to uz Blāzmoraldas pusi. Sagaidot galu, viņš gribēja atrasties pie Eliziona un Morvenas.

Baltie bruņinieki sekoja viņam. Un savas lielajās bēdās vīri neievēroja, ka viņu vidū nav Alarika.

Laura vēl joprojām stāvēja kā paralizēta. Viņa raudzījās uz kausu savās rokās un nespēja aptvert, ka bija atnākusi par vēlu. Tas nevar būt, viņa nodomāja. Nevar būt, ka viss beidzies.

Taču burvju vārti bija aizdarījušies, un Apskaidrības kausam uz ilgāku laiku bija slēgts ceļš uz Avanterru. Kā lai dzīvības ūdens spētu īstenot savu dziedinošo spēku?

Laura pacēla acis pret sauli, kas lēnām pacēlās virs apvāršņa. Tomēr dīvaini — kaut gan pie debesīm nebija ne mākonīša, tās gaisma bija bāla un vāja, it kā vispirms stariem vajadzētu izspiesties cauri neredzamam plīvuram, iekams tie sasniedza zemi. Vai mūžīgā nebūtība, kas iznīdē visu dzīvo, jau bija guvusi virsroku? Vai Gaismas glabātāju jau bija pieveicis ievainojuma nāvējošais spēks, un arī profesoram Austrumam nāksies aiziet viņsaulē?

Lauru māca kārdinājums pēc vilšanās sabrukt zemē un vienkārši nogaidīt, kas notiks tālāk, kad piepeši viņā gluži kā komēta tumšā naktī uzplaiksnīja kāda doma.

Protams — tā arī jānotiek! Man vienkārši jāpamēģina!

Viņa metās sirmim seglos un drudžaini iečukstēja viņam ausī: — Uz priekšu, Viesuli! Skrien, cik ātri vari!

Ērzelis pacēla galvu, ieplēta nāsis, satraukti iezviedzās un metās tik nevaldāmos auļos, ka viņa pakavi uzsvieda gaisā zemes pikas un akmeņu krusu.

Grāla pils guļamkambarī klusi sprakšķēja sveces. Elizions nekustēdamies gulēja savā guļvietā. No viņa sejas bija izzudis pēdējais sārtums.

Morvena sēdēja uz soliņa pie Eliziona gultas un turēja viņa roku. Pulss bija vājš, un, kaut arī vecā vīra krūtis vēl ritmiski cilājās, dziedniece zināja, ka Gaismas glabātājs drīz vien aizies Mūžīgajā Tumsā.

Aiz kambara lielajiem logiem bija savilkusies Melnā Migla. Tā bija tik bieza, ka Morvenas acis to vairs nespēja caurskatīt. Turklāt naktij jau sen vajadzēja būt pagājušai un noteikti bija sākusies diena. Taču Blāzmoralda bija iegrimusi dziļā tumsā.

Blāzmoralda bija zudusi. Ledains aukstums vilka pa logu spraugām un pārklāja sienas ar vizuļojošu sarmu.

Morvena nejuta aukstumu, kas bija pastiepis roku pēc viņas dzīvības. Viņas domas kavējās pie mirstošā slimnieka un pēdējās cerības, kas viņai bija atlikusi: viņa cerēja, ka Paravains atgriežoties atvedīs līdzi Apskaidrības kausu.

No troņa zāles atskanēja soļi. Tie tuvojās, un Morvenas pulss paātrinājās. Viņa piecēlās no soliņa un saspringti raudzījās uz durvju pusi.

Beidzot bruņinieks Paravains ienāca istabā. Morvenas skatiens meklēja kausu, taču bruņinieka rokas bija tukšas. Sveiciena vietā viņš tikai mēmi papurināja galvu, pacēla tukšās rokas un ļāva tām bezspēkā noslīgt lejup.

Dziedniece juta, ka viņu pamet pēdējie spēki. Viņa sabruka uz soliņa un aizklāja ar rokām seju. Drebuļu pārņemta, viņa sāka skaļi šņukstēt — Morvena apraudāja laiku galu.

Aureliāns Austrums nāves bāls gulēja gultā. Viņš klusi gārdza. Mērija Morgana pārliecās pār viņu, ar linu drāniņu samitrinādama sausās lūpas un noslaucīdama sviedrus no pieres. Taču mirējs, liekas, to vairs nejuta.

Persijs Valjants stāvēja pie gultas kājgaļa un, domās iegrimis, nekustīgi raudzījās uz priekšu. Pa logu, kas atradās aiz viņa, iespiedās bālā rīta gaisma, iekrāsodama istabu pelēcīgā krēslā. Skolotājs izskatījās pārguris un negulējis. Cīniņš ar tumsas piekritējiem bija atstājis pēdas. Uz pieres bija plāksteris, un kreisais vaigs bija nobrāzts. Viņš viegli sarāvās, kad mis Mērija viņu uzrunāja: — Nez vai viņai izdevās?

— Kas gan to varretu zināt, Mērij? Mūs vēl mierrina cerribā, taču, vai tā piepildīsies, liktenis jau ir izlēmis.

Mērija Morgana novērsās un sāka satraukti staigāt pa

guļamistabu, Persijs palika stāvam gultas kājgalī. Neviens neteica ne vārda, jo nekas vairs nebija piebilstams. Varēja saklausīt tikai klusos profesora gārdzienus un paklāja slāpētos mis Mērijas soļus.

Te mājas priekšā atskanēja pakavu dipoņa un nespodrā rīta klusumu pāršķēla zirga zviedziens.

Mērija apcirtās apkārt un paskatījās Persijā. — Tai jābūt viņai! — viņa bez elpas iesaucās, vaigiem piesarkstot. Viņa nepacietīgi metās pie durvīm un tās atvēra.

Ieraudzījusi kausu Lauras rokā, viņa nobāla. Mis Mērija sagrīļojās un vēl paguva pieķerties durvju stenderei, citādi būtu nokritusi zemē.

Arī Persija sejā izdzisa dzīvīgums. — Ak vai, tās irr beigas, — viņš tik tikko dzirdami nomurmināja.

Laura viņiem abiem nepievērsa uzmanību. Viņa stingriem soļiem steidzās pie profesora gultas. Kausu saudzīgi nolikusi uz naktsskapīša, viņa pārliecās pār mirēju un nočukstēja: — Vai viņš vēl ir dzīvs?

— Jā — pagaidām, — mis Mērija atteica aizlūzušā balsī, rad apjukusi saskatījās ar Persiju un tuvojās Laurai. — Kas tev padomā, Laura?

— Gaismas glabātāja un profesora Austruma likteņi taču ir nesaraujami saistīti viens ar otru, vai ne?

Abi sargātāji vēlreiz mulsi saskatījās. — Ko tu arr to vēlies sacīt? — Persijs pārsteigts jautāja.

— Gluži vienkārši — ja jau starp viņiem pastāv tik stipra saikne, tad tai jādarbojas arī atgriezeniski. Ja profesors Austrums ir sasirdzis tikai tādēļ, ka Gaismas glabātāju ievainojis zobens Mēr-deklis, tad jānotiek arī otrādi — Gaismas glabātājam jāizveseļojas, ja mums izdotos izdziedēt profesoru Austrumu.

Mis Mērijas seja pārklājās ar sārtiem plankumiem. — Šī doma man liekas ne tikai absurda, bet pat nedzirdēti pārdroša! — viņa sašutušā balsī atteica.

Persijs savilka pieri grumbās, neziņā paraudzījās uz priekšu un tikai bezpalīdzīgi paraustīja plecus. — Es nezinu, bet varrbūt irr verrts vienkarršī pamēģināt?

Laura noņēma kausam vāku un iegremdēja dzīvības ūdenī tīra linaudekla stūrīti. Tad noliecās pār sirdzēju, pielika audumu viņam pie mutes un samitrināja lūpas ar dažiem pilieniem nenovērtējamā eliksīra.

Mis Mērija Morgana un Persijs Valjants pienāca cieši klāt. Saspringtām sejām viņi Laurai pār plecu vēroja profesoru.

Taču nekas nenotika. Sekundes mokoši lēni iekrita mūžīgajā laika plūsmā. Aureliāns Austrums vēl joprojām gulēja bāls un nekustīgs. Viņa apziņa jau pirms krietna laika bija atvadījusies no pasaules, un nu tā vien šķita, ka viņa elpa kļūst vājāka. Viņš pat vairs negārdza.

Laura raudzījās profesorā, baisu nojautu mākta. Viņas skatienā bija lasāms smeldzīgs lūgums. Taču tas neko nelīdzēja — slimnieka stāvoklis neuzlabojās. Nācās vien atzīt, ka cerība bija viņu pievīlusi. Viņa vienkārši bija maldījusies.

Lauras sirds gandrīz apstājās. Ceļgali sāka grīļoties. Spēki zuda. Viņa noslīga uz gultas malas un lielām, skumīgām acīm pavērās mis Mērijā un Persijā. Abi mēmi atbildēja Laura skatienam.

— Piedodiet man, — meitene čukstēja. — Lūdzu, piedodiet.

Laura nodūra acis un, kauna mākta, raudzījās grīdā. Viņa norija siekalas, taču asaras ilgāk vairs nebija atturamas. Tās lēnām ritēja viņai pār vaigiem.

Mis Mērija un Persijs Valjants klusēja. Abi aizkustināti raudzījās Laurā, kas šņukstēdama bija sabrukusi uz gultas malas.

Piepeši Laura aiz muguras izdzirda troksni — klusas žāvas. Viņa pārsteigta piecēlās un pagriezās pret profesoru.

Tai pašā mirklī Aureliāns Austrums atvēra acis. Viņš nožāvājās, izstaipījās un izberzēja acis pēc miega. Tad laipni uzsmaidīja Laurai.

— Laura! — viņš iesaucās. — Sveika, Laura Leandere!

Tad profesors sveicināja abus sargātājus, kas neizmērojamā izbrīnā piemirsa atņemt viņa sveicienu.

Gaismas glabātājs atvēra acis un ieskatījās Morvenas un Paravaina pārsteigtajās sejās. Jaunais bruņinieks atlēca soli atpakaļ, pārsteigts par pavēlnieka pēkšņo pamošanos.

— Tad viņa... viņai patiešām izdevās? — viņš neticīgi stomījās.

Elizions viņu nomērīja ar stingru skatienu. — Tātad tu par to šaubījies?

Bruņinieks klusēja, viņa kauna pārņemtā seja bija gana izteiksmīga atbilde. Gaismas glabātājs paraudzījās uz dziednieci, kas ar atvieglotu smaidu atbildēja viņa pētošajam skatienam. Viņas domas Elizionam pat nevajadzēja nolasīt — viņš ari tāpat zināja, ka viņa ne mirkli nav svārstījusies savā ticībā gaismai.

— Protams, ka viņai izdevās, — viņš teica, vērsdamies pie Paravaina. — Jo viņa ticēja! Gaismas spēkam un pati sev!

Tagad guļamkambarī iespīdēja spoža saulīte, aizdzīdama nomācošo tumsu. Elizions bez pūlēm piecēlās sēdus, it kā Mērdekļa inde viņu nekad nebūtu skārusi. Nāves bālums bija pazudis, un acīs atkal staroja spēks un dzīvesprieks. Gaismas glabātājs nometa segu un piecēlās no guļvietas.

Baltais bruņinieks grasījās viņu atbalstīt, taču Elizions viņu atturēja. Viņš saviem spēkiem piegāja pie loga. Gaita bija stalta un droša. Nekas neliecināja, ka viņu gandrīz jau bija aprijusi Mūžīgā Tumsa, iekams Dzīvības ūdens brīnumainā kārtā atkal bija atsaucis atpakaļ gaismā.

Elizions atvēra logu. Smaržīgs svaigs gaiss ieplūda kambari, aizgaiņādams sastāvējušos nāves dvaku. Vecais vīrs pacēla galvu pret ziemas sauli, aizvēra acis un ievilka spirgto gaisu, kas viņam kāpa pretim no Čukstošās zāles līdzenuma. Gana atelpojies, viņš nolaida skatienu lejup un ļāva tam klīst pāri Blāzmoraldas mūriem un pa Grāla pils apkārtni.

Kalderānas plakankalne staroja zeltainā mirdzumā. Melnā migla bija atkāpusies līdz pat pamalei un pamazām izzuda.

Elizions nopūtās. Tas bija izdarīts! Gaisma bija atvairījusi tum

sas uzbrukumu. Dzīvība vēlreiz bija izrādījusies stiprāka par Mūžīgo Nebūtību.

Viņš pagriezās un pavērās Morvenā un Paravainā ar nopietnu seju, kurā bija jaušamas tā mūža pēdas, kas bija gandrīz tikpat ilgs kā senākajai no senajām planētām.

— Jūs zināt, ko pie mums stāsta no laiku pirmsākumiem, — viņš teica. — Kamēr vien ir kāds, kas tic labajam un ir gatavs par to cīnīties, ļaunumam nav lemts gūt galīgo uzvaru. Kamēr vien spīd gaisma, tumsa nespēs triumfēt. Un tomēr tumsa atkal un atkal turpinās uzbrukt, un mums dienu no dienas būs jābūt modriem.

Morvena un bruņinieks Paravains nostājās līdzās savam pavēlniekam un yisi kopā viņi vēroja gaišo dienu, jaunas dzīvības sākumu uz Avanterras. Viņu skatieni aizklīda līdz pat horizontam. Trūdu purvam austrumos, Pūķu kalniem dienvidos un Čukstu-mežam rietumos. Un, kaut arī jau bija agrs rīts, pie debesīm joprojām bija vērojams viens no Avanterras abiem mēnešiem.

Cilvēkzvaigzne. Tās bojāejas laiks vēl nebija pienācis.

Rāvenšteinas pils dzirkstīja gaismā. Rīts bija dzidrs un skaidrs, taču no austrumiem šurp virzījās biezi mākoņi. Ap lielo torni pūta spēcīgs vējš, raustīdams to cilvēku matus un apģērbu, kuri, par spīti ziemas aukstumam, bija sapulcējušies skatu laukumiņā.

Profesors Aureliāns Austrums sārtiem vaigiem stāvēja starp Mēriju Morganu un Persiju Valjantu. Laura, Lūkass un Kaja bija nostājušies pretī skolotājiem. Līdz viņiem atskanēja dažu skolēnu līksmās čalas, kas spēlējās parkā, taču viņi tās nedzirdēja. Laura, kas adīto cepuri bija uzvilkusi līdz pat acīm, jautājoši pavērās profesorā: — Tad mēs uzvarējām pavisam?

Aureliāns Austrums papurināja sirmo galvu. — Ak nē, Laura, — viņš atbildēja ar labsirdīgu smaidu, — vēl ne tuvu, un tev vēl būs

daudz darāmā. Kopš šī brīža tavs galvenais uzdevums būs pasargāt Apskaidrības kausu no tumsas piekritējiem.

— Viņi darīs visu, lai to atdabūtu sev! — mis Mērija brīdināja. — Jo, būdams viņu rokās, tas arī viņiem piešķir īpašus spēkus.

— Galu galā viņi tikpat lab’ kā mēs zina to, ka kausu varrēs aizvēst uz Avanterru tikai pēc trrim menešiem — Lieldienu, nākamo saulgrriežu svērkū laikā, — Persijs paskaidroja. — Viņiem būs krrietnī daudz laikā — un to viņī noteikti nepavadīs dīkā. Viņi izkals velnišķīgus planūs un neatstās neizmantotu nevienū neģēlību, lai sasniegtu savu mērķi.

Laura norija siekalas. Tas nu pēc atpūtas neizklausās, viņa nodomāja.

— Un turklāt! — profesors apdomīgi piebilda, — turklāt tev kauss atkal būs jāaizved atpakaļ uz Avanterru, uz Grāla pili.

Laura saviebās un aizsargādamās pacēla rokas. — Un kāpēc tieši es?

— Tu esi dzimusi trīspadsmitnieka zīmē, — Aureliāns Austrums pacietīgi atteica, — un tāpēc tev lemts kļūt par kausa nesēju. Tu esi vienīgā no mums, kas spēj pati saviem spēkiem iziet cauri burvju vārtiem...

— ...bet tev vispirms būs jāiemācās apieties ar savām īpašajām spējām! — mis Mērija Morgana viņu spēji pārtrauca.

Laura sarauca pieri. Nez vai man izdosies, viņa domāja.

Taču Persijs Valjants viņai iedvesa drosmi. — Esmu cieši parr-liecināts, ka tu ar prriekū uzņemsies savu uzdevumu. Galu galā tev paveras lieliska iespēja atbrrivot tēti no tumsas varras un atvest Mariusu atpakaļ!

Lauras karstākā vēlme pasaulē bija, lai tēvs atgrieztos atpakaļ pie ģimenes. Tā labā viņa bija gatava atdot visu. Un tomēr — viņa joprojām bija tikai meitene un vēl ne tuvu pieaugusi!

Laura paraudzījās pārējos sargātājos un, šaubu mākta, pašūpoja galvu. — Kā lai es ar to visu tieku galā? — viņa jautāja bez lielas pārliecības balsī.

Aureliāns Ausrrums mierīgi atbildēja viņas palīdzību meklējošajam skatienam. — Šis uzdevums tev var likties pārāk grūts, -viņš liegā balsī sacīja. — Bet to pašu tu taču nodomāji arī tad, kad uzzināji, ka nāksies sameklēt Apskaidrības kausu, vai ne?

Laura kādu brīdi padomāja un tad mēmi pamāja.

— Nu, redzi! — Profesors pasmaidīja. — Ja uzticēsies gaismas spēkam un nezaudēsi ticību pati sev, tad tev viss izdosies, Laura. Un turklāt... — viņš ieturēja nelielu pauzi un paraudzījās uz mis Mēriju un Persiju. Viņi abi smaidīdami pamāja, un, iekams profe-sors vēl bija atvēris muti, meitene zināja, ko viņš gribēja teikt:

— Turklāt neaizmirsti, ka mēs tev palīdzēsim!

— Un mēs, protams, arī! — iesaucās Lūkass un Kaja, un brālis, zināms, nevarēja atturēties no sīkas dzēlības. — Citādi jau tev nebūs nekādu izredžu, trūcīgais koeficienti

— Nu labi! — Laura uzspēlētā padevībā pacēla rokas, lai parādītu, ka nepretodamās pakļaujas liktenim. — Tad jau nebūs nekādu problēmu!

To teikdama, viņa starot staroja un jautri iesmējās. Draugi pievienojās, un smiekli pārņēma arī pieaugušos. Daudzbalsīgā smiešanās bija dzirdama tālu. Vējš no pils mūriem to aiznesa līdz pat Nežēlīgajam bruņiniekam parkā, kur tie pamazām izskanēja.

Tad sāka snigt. Beidzot!

Līksmos cilvēkus apbēra prāvas pārslas. Pārslu virpulis sagriezās biezāks, un Lūkass un Kaja pavēra plaukstas, priecādamies par sniega kristāliņiem, kas izkusa uz viņu siltās ādas.

Taču Laura pēkšņi iedomājās par Ziemassvētkiem — pirmo reizi kopš ilga laika. Līdz svētvakaram bija atlikušas tikai divas dienas, un viņa vēl nebija ne sagādājusi dāvanas, ne citādi sagatavojusies. Tomēr meitene bija pārliecināta, ka svētki izvērtīsies patiešām skaisti. Viss atkal būs labi.

Itin viss.

BEIGAS

SATURS

1. nodaļa. Savāds sapnis 7

2. nocJaja. Trīspadsmitnieka zīmē 20

3.- nodaļa. Zobena lāsts 3.3

4- nodaļa. Piedzīvojums sākas 46

5. nodaļa. Tumšie spēki 62

6. nodaļa. Slepens vērotājs 81

7. nodaļa. Nakts noslēpumi 96

8. nodaļa. Liktenīgs uzdevums 106

9. nodaļa. Briesmīga mācību stunda 117

10. nodaļa. Citu domas 130

11. nodaļa. Briesmīga pārvērtība 141

12. nodaļa. Mošķezerā saliņa 154

13. nodaļa. Bendesmežā 168

14. nodaļa. Čūskas varā 179

15. nodaļa. Divkāršs pārsteigums 199

16. nodaļa. Ceļojums sapnī 214

17. nodaļa. Slēptuve bibliotēkā 228

18. nodaļa. Čukstošā migla 243

19. nodaļa. Mīklains uzbrukums 258

20. nodaļa. Kaucošais lemurs 276

21. nodaļa. Kapeņu šausmas 288

22. nodaļa. Vētras dēmons 301

23. nodaļa. Akmens milzis 316

24. nodaļa. Slepenā dārgumu krātuve 332

25. nodaļa. Nežēlīgā bruņinieka uzbrukums 346

26. nodaļa. Žurkas 359

27. nodaļa. Moku kambaris 376

28. nodaļa. Nodevīgais zieds 387

29. nodaļa. Nāves briesmas lamatās 399

30. nodaļa. Burvju vārti 413

www.jumava.lv

Izdevējs - SIA “J.L.V.”, Dzirnavu ielā 73, Rīgā LV 1011.

Iespiests un iesiets a/s "Paraugtipogrāfija”, Puškina ielā 12, Rīgā LV 1050.

1

Atzīmes minētas atbilstoši Latvija pieņemtajai sistēmai, kur 10 — augstākais novērtējums, bet 1 — zemākais. Tulk. piez.

2

Sargies! (Franču ved.)

3

Kada nelaime! (Franču vai.)

4

Vclos tapt par saules gaismu, tikai kvēlāku, vēlos but dienas gaisma tavās acīs. (Angļu vai.)

Content

Freinds Pēters Laura un Avanterras noslēpums

1. nodaļa SAVĀDS SAPNIS

2. nodaļa TRĪSPADSMITNIEKA ZĪMĒ

3. nodaļa ZOBENA LĀSTS

4. nodaļa PIEDZĪVOJUMS SĀKAS

5. nodaļa TUMŠIE SPĒKI

6. nodaļa SLEPENS VĒROTĀJS

7. nodala NAKTS NOSLĒPUMI

8. nodaļa LIKTENĪGS UZDEVUMS

9. nodaļa BRIESMĪGA MĀCĪBU STUNDA

10. nodaļa CITU DOMAS

11. nodaļa BRIESMĪGA PĀRVĒRTĪBA

12. nodaļa MOŠĶEZERĀ SALIŅA

13. nodaļa BENDESMEŽĀ

14. nodaļa ČŪSKAS VARĀ

15. nodaļa DIVKĀRŠS PĀRSTEIGUMS

16. nodaļa CEĻOJUMS SAPNĪ

17. nodaļa SLĒPTUVE BIBLIOTĒKĀ

18. nodaļa ČUKSTOŠĀ MIGLA

19. nodaļa MĪKLAINS UZBRUKUMS

20. nodaļa KAUCOŠAIS LEMURS

21. nodaļa KAPEŅU ŠAUSMAS

22. nodaļa VĒTRAS DĒMONS

23. nodaļa AKMENS MILZIS

24. nodaļa SLEPENA DĀRGUMU KRĀTUVE

25. nodaļa NEŽĒLĪGĀ BRUŅINIEKA UZBRUKUMS

26. nodala ŽURKAS

27. nodaļa MOKU KAMBARIS

28. nodaļa NODEVĪGAIS ZIEDS

29. nodaļa NĀVES BRIESMAS LAMATĀS

30. nodaļa BURVJU VĀRTI

SATURS

1