Freinds Pēters

laura un Septiņu mēnešu zīmogs

Pēters Freinds

Laura un Septiņu menešu zīmogs

.

JUMAVA

I. nodaļa ELLES RĪKLE

Hinterturā tuvojās pusnakts. Bija salta un skaidra nakts. Pie debesīm cita par citu spožāk spīguļoja zvaigžņu miriādes. To sudrabainie stari ietina mazo ziemas sporta ciematiņu noslēpumainā gaismā, kā uz burvju mājiena likdami ievizēties apsnigušajiem kokiem mežā un atblāzmot sniegam kalnu nogāzēs un ielejās. Ļaudis tomēr šo mirdzumu nemanīja. Viņi bija aizmiguši savās gultās līdz pat nākamajam rītam. Šaurajā ielejā sarāvušās tupēja mājas ar tumšiem logiem. Tikai dažos restorānos, diskotēkā un naktsklubā vēl dega gaisma naktsputniem, kas nespēja rimties.

Autostāvvietā aiz restorāna “Pie saules” cietais sniegs bija piebraukts tik gludi, ka spīdēja vien. Tālākajā stūrī vecās gobas kailie zari uz zemes meta rēgaini izvītas ēnas. Zem koka apstājās viens vienīgs auto. Motors klusi dūca, no izpūtēja, izplatīdami kodīgu dvaku, pacēlās melni dūmu mākoņi.

Automašīnas iekšpusē valdīja tumsa. Vīrieši priekšējos sēdekļos līdzinājās no melna papīra izgrieztiem siluetiem. Vadītājam tikai šad tad iekvēlojās cigarillas sarkanais punktiņš. Sejas abiem sēdētājiem, kas sarunājās čukstus, nebija saskatāmas.

— Es patiešām nesaprotu, ko tu vēl gaidi, — smēķētājs tik tikko dzirdami sacīja, sakārtodams acenes. — Jo ātrāk izslēgsim viņu no spēles, jo labāk. Viņa ir daudz drosmīgāka, nekā mums visiem šķita — un tāpēc tik bīstama! Pats taču redzēji, cik daudz grūtību viņa mums sagādāja! Vai arī tu varbūt rēķinājies, ka viņa patiešām atradīs Apskaidrības kausu?

— Nē. Bet...

— Un izglābs dzīvību Gaismas glabātājam?

— Protams, ka ne. — Vīrietis priekšējā sēdeklī izklausījās

aizsmacis. Gandrīz vai nomākts. — Taču īstenībā mums ar to vajadzēja rēķināties. Viņa ir dzimusi trīspadsmitnieka zīmē un apveltīta ar neparastiem spēkiem.

— Ko tu neteiksi! — Smēķētāja balss bija gluži piesmirkusi no ironijas.

— Šoreiz mums jābūt divtik uzmanīgiem. Nekas nedrīkst noiet greizi, un nevienam nedrīkst rasties aizdomas.

— It kā es pats to nezinātu!

— Tam jāizskatās pēc nelaimes gadījuma, pēc kļūmes slēpojot vai satiksmes negadījuma. Citādi mums kaklā uzkulsies ne tikai policija, bet vēl citi sargātāji — un tad gan būsim dimbā.

— Dimbā mēs būsim tad, ja viņa uzzinās par to sasodīto zīmogu! — Vīrietim ar cigarellu balss saīga, un viņa sejā ieplaik-snījās sārta kvēle. — Atklājot tā noslēpumu, viņas spēki tikai pieaugs, un beigu beigās viņai vēl izdosies aiznest kausu atpakaļ uz Avanterru! Tā ka dari beidzot kaut ko!

— Es jau daru! Es...

— Vieglāk kā šeit tu viņu vairs rokā nedabūsi. — Smēķētājs pacēla balsi. — Bet, ja turpināsi ganīties apkārt kā līdz šim, tad viss atvaļinājums būs vējā!

— Lai sagatavotos, arī vajag laiku! — Līdzbraucējs izklausījās apvainojies. — Man vajadzēja visu kārtīgi saplānot, bet nupat esmu visu salicis pa plauktiem, tici man. Vēl tikai pāris dieniņas, un tas murgs būs vienreiz beidziesi

— Cerēsim, ka tev būs taisnība! — Kvēlojošais punkts šaudījās tumsā. — Vēl viena tāda pati izgāšanās kā pagājušoreiz, un mēs abi krietni dabūsim iekšās. Un kā vēl dabūsim!

Sarātais mierinoši pieskārās sarunas biedra piedurknei. — Tik traki jau nebūs. Šoreiz viņa noteikti neizspruks savam liktenim. Nekādā ziņā! — Vienu brīdi vīrieša acīs iemirdzējās sarkanas uguntiņas. Tā vien šķita, ka virs sēdekļa šūpojas pāris kvēlojošu oglīšu.

Rokas bremze tika nolaista, un auto sāka lēnām braukt. Zem platajām riepām nogurkstēja sniegs, limuzīnam pagriežoties uz Hintertūras šosejas, kas, blāvo laternu izgaismota, nīka vientulībā. Automobilis gandrīz bez nevienas skaņas aizslīdēja prom — gluži kā bīstams plēsoņa, kas raugās pēc medījuma.

— Vai šeit nav pasakaini? — Laura Leandere starojoši uzsmaidīja brālim. — Te taču ir brīnumjauki! Saki taču beidzot kaut ko!

Lūkass saviebās. — Nav slikti, — viņš sabozies atrūca. Uzvilcis slēpotāja cepuri līdz pat uzacīm, viņš garlaikots noraudzījās ielejā, kas pavērās viņu priekšā, spožas saules izgaismota.

Laura ar brāli stāvēja uz slēpēm kalna virsotnē Elles rīkles pacēlāja galapunktā, priecādamies par ziemas ainavu. Trase kā mirdzoša lente vijās lejup uz ieleju cauri apsnigušajam kalna mežam: Elles rīkles nobrauciens, ko slēpotāji bija gan iecienījuši, gan no tā baidījās. Iecienījuši tāpēc, ka tas bija vājprātīgi ātrs, un baidījās tālab, ka prasīja lielisku sagatavotību un bez žēlastības atriebās par katru kļūdu. Tādēļ kritieni nebija nekāds retums, un gandrīz regulāri gadījās smagi savainojumi, tā ka nobrauciena dežurants par garlaicību nevarēja žēloties.

Brālim un māsai gar ausīm šalca vējš, sārtodams vaigus. Laura bija uzlikusi dzelteni ietonētas slēpošanas brilles, kamēr Lūkasam uz deguna rēgojās viņa lielās profesora acenes. Līdz viņiem no pacēlāja atskanēja slēpotāju un snovbordistu jautrie smiekli. Gaisā riņķoja kraukļi, un uz pacēlāja galapunkta mājiņas jumta zvirbuļu bariņš plēsās par sacietējušiem maizes gabaliem, ko tiem pameta ziemas priekus iecienījušie dzīvnieku mīļotāji.

Bija skaidra diena ar lielisku redzamību. Dienvidos pacēlās sniegoto Alpu stāvās virsotnes, aizsegdamas skatu tālāk. Pārējos virzienos ainavu neaizšķērsoja it nekas. Laura un Lūkass varēja raudzīties gandrīz bezgalīgās tālēs. Līdz pat līdzenumam, kas pacēlās priekškalnes ziemeļos.

Lūkass samiedza acis, aizlikdams kreiso plaukstu priekšā saulei, un vērās tālumā. Tad viņš izstiepa roku un norādīja uz ziemeļrie-tumiem, kur dūmakā pie horizonta bija samanāmi apaļīgi pakalni.

— Aiz tiem kaut kur jābūt Hoenštatei, un gabaliņu tālāk — Rāvenšteinai, kaut arī no šejienes, protams, neko nevar saredzēt.

— Paldies tev, superkoeficient! — Laura veltīja brālim platu vīpsnu. Šo pašas izgudroto pārgudrinieka apzīmējumu viņa lietoja tikai tad, kad zināja, ka Lūkass saskaitīsies. — Pašai man tas noteikti nebūtu ienācis prātā!

Lūkass saviebās, taču māsas smīniņš no tā kļuva tikai platāks. Laurai, noraugoties ielejā, sārtie vaigi mirdzēja koši kā klaunam. No augšas Hintertūra izskatījās kā ciematiņš spēļu vilciena ainavā. Namiņi galvenajā ielā un blakusieliņās, kas nogriezās šaurās ielejās, atgādināja no klucīšiem būvētas mājiņas. Tik tīri un glīti, gluži kā tikko no rotaļlietu veikala. Fasādes bija rūpīgi apmestas, un daudzviet tās greznoja spilgti zīmējumi. īgnais Konrāds Cirtējs, kas strādāja par sulaini pie Maksimiliāna Longoliusa, kura atpūtas namiņā Laura un Lūkass kopā ar pamāti Sajellu pavadīja ziemas brīvdienas, zināja teikt, ka pareizais nosaukums esot gaisa gleznojumi.

Misteram L., kā Maksimiliānu Longoliusu bija iedēvējis Lūkass, piederēja milzīga mediju impērija, kurai, neskaitot dažas radio un televīzijas stacijas, piederēja arīdzan “AVĪZE”, kurā Sajella strādāja par ekonomikas nodaļas vadītāju. No šejienes viņa atpūtas namiņš bija labi saskatāms. Tas atradās parkam līdzīgā zemesgabalā Hintertūras nomalē. Turklāt “atpūtas namiņš” bija visai pieticīgs apzīmējums, jo patiesībā naudā peldošajam uzņēmējam piederēja grezna muiža ar vairākām guļamistabām un dzīvojamajām istabām, divām marmorā darinātām vannas istabām un teicami aprīkotu virtuvi. Pagrabstāvā turklāt vēl bija televīzijas istaba un spēļu zāle ar pūla biljardu un spēļu automātiem.

— Ei, jūs! Pielīmēti esat, vai? — Laurai pretī skanēja Kēvina līksmā balss. Liela auguma zēns no pacēlāja galapunkta piebrauca klāt brālim un māsai. Sniegs vien noputēja, kad viņš ar prasmīgu

līkumu nobremzēja abiem blakus un draudzīgi uzsmaidīja. Iemirdzējās baltie zobi.

Kēvins Tešners bija Makša Longoliusa māsasdēls. Misters L. viņu bija uzaicinājis piebiedroties Laurai un Lūkasam ziemas brīvdienās. Zēns bija vienā vecumā ar Lauru, jautrs puisis, kurš jokus vien plēsa. Tā visi trīs drīz vien iedraudzējās. Tomēr Laura Kēvinam nebija teikusi ne vārda par fantastiskajiem piedzīvojumiem, ko viņai nācās izbaudīt pēdējos ziemas saulgriežos Rāven-šteinas pilī, savā internātā. Un, protams, viņa bija noklusējusi arī par lielo noslēpumu, kas saistīja Zemi un Avanterru, visvecāko no senajām planētām. Kēvinam nevajadzēja zināt arī to, ka Laura tikai pirms pāris nedēļām savā trīspadsmitajā dzimšanas dienā bija uzzinājusi — viņa pieder pie sargātājiem un tādēļ viņai jācīnās gaismas pusē. Vismaz pagaidām ne. Vēl jo vairāk rāpēc, ka viņš šo savādo stāstu diez vai saprastu — tāpat kā pārējie cilvēki, kas spēja saskatīt tikai lietu ārējo čaulu.

— Ko teiksit par mazām sacīkstēm? — Kēvins izaicinoši pavērās Laurā un Lūkasā. Viņa melnās acis aiz slēpotāja brillēm iedzirk-stījās. No cepures bija izlīdusi piķa melnu matu šķipsna, kas sīkās cirtās vijās ap pieri.

— Manis pēc, lai iet, — Laura atbildēja viņa jautrajam Smaidam. Īstenībā Kēvins nemaz neizskatās slikti, viņa nodomāja un pievērsās brālim. — Vai tu piedalies, Lūkas?

— Es jau labprāt, tikai nezinu, cik tas būtu saprātīgi.

— Ko? — Laura pārsteigta pavērās Kēvinā, bet zēns tikai

- paraustīja plecus, kamēr Lūkass ar nopietnu sejas izteiksmi laida

vaļā vienu no savām briesmīgajām lekcijām. — Kā labi zināms un kā vēsta jaunākās zinātniskās atziņas, vairums negadījumu ziemas sporta veidos notiek tāpēc, ka cilvēki pārvērtē sevi un uzņemas pārāk lielu risku. Tieši sacenšoties viņi visbiežāk pārkāpj savu spēju robežas. Tas savukārt nozīmē nesalīdzināmi augstu traumu gūšanas potenciālu! Šī iemesla dēļ man nešķiet, ka būtu diez cik gudri brīvprātīgi pakļaut sevi šādām briesmām. Tas taču loģiāli, vai ne?

Kamēr Laura, pieradusi pie sava prātvēderiskā brālīša izlēcieniem, tikai noskaitusies nobolīja acis, Kēvins pilnīgā neizpratnē paskatījās uz Lūkasu. — Loģi- un kas tālāk?

Lūkass tikai pasmīnēja, tāpēc Laura nolēma, ka draugam vajag paskaidrot. — Loģiāli! Lūkass ar to grib sacīt, ka viņa paskaidrojumi ir neapstrīdami loģiski un līdz ar to arī visnotaļ saprotami. — Ar mokām apspiedusi nepatiku, viņa pievērsās brālim. — Vai tu nebūtu tik laipns un nepaskaidrotu, ko gribēji teikt ar šo nepārspējamo tirādi, mister Superprātiņ? Tad tu piedalies vai nepiedalies?

— Es domāju, ka izteicos gana skaidri un nepārprotami. Skaidrs, ka es piedalos, tu, trūcīgais koeficient, — pamēģini vien mani panākt, ja vari! — Tai pašā mirklī viņš spēcīgi atgrūdās ar nūjām un aizbrāzās lejup ielejā. Iekams Laura un Kēvins paguva reaģēt, viņš jau bija atrāvies par vērā ņemamu gabalu.

— Nu, pagaidi tikai! — Laura nošņācās un savukārt novicināja nūjas. Ar acs kaktiņu viņa pamanīja, ka Kēvins dara tāpat. Tomēr vīrieti, kas tai pašā mirklī izbrauca no pacēlāja mājiņas aizēnas, viņa neievēroja. Šķita, ka viņš to vien bija gaidījis, lai viņi uzsāktu nobraucienu, un pats laidās viņiem pa pēdām.

Trase vispirms taisnā līnijā un ar pamatīgu stāvumu veda lejā no kalna, tā ka Laura jau pēc maza brītiņa traucās krietnā ātrumā. Vējš svilpoja viņai gar ausīm un durstīja vaigus. Piesprādzētās Kārvinga slēpes viņai pie kājām nervozi grabēja virs blīvi piebrauktā sniega. Apledojusī trase bija ar uzkalniņiem, tā ka slēpes bija grūti novaldīt. Laura paskatījās uz priekšu, kur Lūkass pēc kāda gabaliņa izmeta asu līkumu pa labi un pazuda aiz klints izliekuma. Meitene saliecās ceļgalos un pārnesa svaru uz aizmuguri. Laura sāka braukt vēl ātrāk, taču slēpes sāka raustīties. Līkums tuvojās trakā tempā. Laura vēlreiz pārvietoja svaru, lai pagriezienu izbrauktu pēc iespējas tuvāk iekšmalai — katrs ietaupītais metrs varēja būt izšķirīgs, ja viņa gribēja panākt Lūkasu. Un to nu viņa gribēja pilnīgi noteikti, jo beidzot viņam vajadzēja dot mācību.

Viņai vajadzēja pierādīt, ka nekādi kretīniski gājieni negarantē uzvaru. Un turklāt būtu visai nepatīkami zaudēt jaunākajam brālim. Taču Lūkass arī bija labs slēpotājs. Lai gan viņš drīzāk bija kautrīgs zēns un, izņemot šad tad uzspēlētu tenisu, nenodarbojās ar sportu, trasē viņu nevajadzēja novērtēt pārāk zemu.

Šaurajā pagriezienā Laura spēcīgi uzmina uz slēpēm. Viņai bija jāuzmanās, ja negribēja izslīdēt no trases. Tieši pēc pagrieziena pa labi pagarš taisns posms veda tieši uz malu, aiz kuras atradās trases visstāvākais posms. Laura zināja, ka tieši tur viņai ir izredzes.

Pēdējās dienās brālis arvien bija baidījies pilnā ātrumā nobraukt pa stāvo nogāzi, jo tās pakājē gluži kā milzīga nezvēra mute, draudot aprīt visus pienācējus, pavērās Elles rīkles dziļā aiza. Trase gan vairāk nekā divdesmit metru pirms tās strauji pagriezās pa kreisi, taču Lūkass acīmredzami bija nobijies, ka tiks iznests no līkuma un nogāzīsies lejā. Pagājušajā gadā kādam jaunam slēpotājam tieši tā arī bija gadījies, kā viņiem bija stāstījis Kēvins. Palīdzību viņš saņēmis pārāk vēlu — šausmīgs negadījums, kas uz Lūkasu laikam bija atstājis spēcīgu iespaidu.

Turpretim Lauru nekas nespēja atturēt no galvu reibinoša ātruma, brāžoties lejup pa stāvo posmu. Viņa zināja, ko spēj, un pagrieziens aiz nogāzes nesagādāja nekādas grūtības, pat visstraujākajā tempā ne. Ja vien izdosies mazliet pielikt ātrumu, tad viņa, vēlākais, tur varētu apdzīt Lūkasu.

Laura vēlreiz atskatījās. Kēvinu, kas atradās kādus divdesmit metrus viņai iepakaļ, varēja viegli pazīt pēc brēcoši dzeltenās cepures. Taču slēpotāju, kas zēnu patlaban apdzina, viņa nepazina. Viņam mugurā bija trases personāla uniforma, un viņš bija lielisks braucējs. Gandrīz bez pūlēm viņš atstāja Kēvinu aiz muguras un nāca arvien tuvāk. Necik ilgi, un viņš būs apsteidzis arī meiteni.

Nogāzes malā Laura palēcās gaisā. Viņa sajuta vieglu kņudoņu vēderā, lidodama pa gaisu. Viss ķermenis uzņēma belzienu, kājām atkal triecoties pret zemi. Viņai tomēr viegli izdevās neitralizēt atsitienu, saliecoties ceļgalos.

Meitene saliecās uz priekšu, pārnesa svaru uz pirkstgaliem un traucās arvien ātrāk. Laura nekad vēl nebija braukusi tik ātri. Skatienu nekustīgi pievērsusi trasei, viņa, ārkārtīgi koncentrējusies, šāvās pa to lejup, kamēr pārējā pasaule kā balta dūmaka aizzibēja viņas redzes lauka malās.

Te vienā rāvienā Laura sajuta briesmas. Kā zibens smadzenēs ieplaiksnījās nojauta, ka kaut kas nebija kārtībā.

Bet kas?

Tad viņa aiz muguras izdzirda slēpju skaņas. Neraugoties uz vājprātīgo ātrumu, meitene pagrieza galvu un ieraudzīja, ka viņai klāt brāžas trases sargs. Viņš grasījās Lauru apdzīt. Lai jau! Galu galā sacensībās piedalījās tikai brālis, Kēvins un viņa pati.

Nu vīrietis bija piebraucis viņai gluži blakus. Piepeši meitene ievēroja, ka viņa izturēšanās patiešām ir savāda. Viņš nenovērsdamies blenza uz Lauras slēpēm. Vai varbūt viņš bija pievērsis skatienu slēpju zābakiem?

Ko tas nozīmē, Laura nobrīnījās. Kas maniem zābakiem ir tik sevišķs ?

Vīrieša galva gandrīz pilnībā bija pazudusi dienesta jakas kapucē, un acis aizklāja slēpošanas spoguļbrilles. Tomēr Laurai viņš kaut kādā mērā likās pazīstams. Kaut arī meitene nepazina nevienu no trases personāla, viņa bija pārliecināta, ka ar šo vīru reiz jau ir tikusies. Pat vairākas reizes. Kā no nekurienes viņā samilza baisas aizdomas: ja vien viņa nemaldījās, tad šis vīrietis nebija neviens cits kā...

Te slēpes atraisījās no viņas kājām. Laura zaudēja līdzsvaru un sagriezās gaisā. Pasaule viņai ņirbēja apkārt kā milzīgā veļas mašīnā. Meitene atsitās pret apledojušo zemi, taču neko nejuta. Nekādu atsitienu. Nekādas sāpes. Neko.

Viņa vēl un vēlreiz apmeta kūleni un izslīdēja no iebrauktajām risēm. Vieglais sniedziņs līdzās trasei sagriezās virpulī, kamēr Laura izmisusi lūkoja nobremzēt pirms nāvi nesošās nokares. Tomēr tur nebija nekā, aiz kā pieturēties, — un tad viņa cauri baltu sniegpārslu mākonim ieraudzīja, ka nenoveršami tuvojas Elles rīkles bezdibenis.

Gaismas glabātājs klusi nopūtās un pašūpoja galvu. Tad viņš savu grumbām izvagoto seju, kurā neskaitāmi gadi bija atstājuši dziļas pēdas, pievērsa meitenei ar gaišām bizēm. Viņa, ģērbusies vienkāršā baltā tērpā, stāvēja Blāzmoraldas milzīgās troņa zāles vidū, lielām acīm vērdamās vecajā vīrā. Elizions tajās spēja salasīt bailes, kas bija pārņēmušas Morvenas mācekli. — Varu saprast, ka esi noraizējusies, Alienora, tomēr nezinu, kā tev līdzēt. Paravaina vīri dienām ilgi meklēja tavu brāli, taču nespēja uziet nekādas viņa pēdas. Mēs arī turpmāk darīsim visu, lai atrastu Alariku. Bet nevaru apsolīt, ka tas mums noteikti izdosies. Diemžēl!

Alienora nolieca galvu un skumīgi pētīja grīdas akmens plātnes. Pa zāles logiem iespīdēja spoža gaisma, un no ārienes, varenās Grāla pils pagalma, meitenes ausis sasniedza zirgu pakavu dipoņa, ieroču un darbarīku šķinda un kalēju āmuru klaudzoņa. Tomēr Alienora šīs skaņas gandrīz neuztvēra, jo viņas domas kavējās pie brāļa, kurš bija pazudis kopš ziemas saulgriežiem.

Alariks toreiz kopā ar baltajiem bruņiniekiem un to vadoni Paravainu bija devies uz Laiku ieleju, lai pie burvju vārtiem gaidītu meiteni, kurai no Cilvēkzvaigznes bija jāatved uz Avanterru Apskaidrības kauss. Kad gājiens bez Apskaidrības kausa bija atgriezies Grāla pilī, visus Blāzmoraldas iemītniekus bija pārņēmis izmisums, kas laupīja spēkus, un neviens nebija pamanījis, ka jātnieku vidū vairs nebija jaunā ieroču nesēja. Visus nodarbināja rikai baisās domas par viņu valdnieka Eliziona nenovēršamo nāvi un Avanterras bojāeju. Gaismas aizstāvji aizmirsa visu pārējo, baiļodamies, ka Melnā hercoga Borborona zobena cirstā brūce aizsūtīs viņu pavēlnieku mūžīgajā tumsā. Tikai tad, kad Elizions gluži necerēti brīnumainā kārtā tapa izdziedināts, un tādējādi izplēnēja ari draudi, ka pasaule ies bojā un iestāsies Mūžīgā neesamība, citi ievēroja, ka Alarika trūkst. Tomēr it neviens, ne Paravains, ne kāds no viņa baltajiem bruņiniekiem, nezināja, kur tieši jaunais ieroču nesējs bija pazudis. Daži domāja, ka pēdējo reizi bija viņu redzējuši Laiku ielejā, taču citi apzvērēja, ka Alariks bijis kopā ar viņiem, atpakaļceļā šķērsojot Pērkonkalnus. Viena no abām jaunajām sievietēm, kuras bija izpelnījušās godu stāties Eliziona miesassargu rindās, turpretim bija cieši pārliecināta, ka zēna nebija jau turpceļā, taču nespēja precīzi atcerēties, vai viņš bija pazudis Ritošo akmeņu jūras neviesmīlīgajos klajumos vai vēlāk, šaurajās takās, kas veda uz Pērkonkalnu pāreju, kuras augstumos gaudoja vēji.

Viņa gan bija kļūdījusies, jo Paravains, iekams piegāja pie burvju vārtiem, vēl bija runājis ar savu ieroču nesēju. Alariks bija lūdzis savam pavēlniekam atļauju viņu pavadīt, tomēr saņēma noraidījumu. Neviens nezināja, kas ar zēnu bija noticis pēc tam.

Protams, ka balto bruņinieku vadonis mocījās pārmetumos. Galu galā Alariks bija nodots viņa aizgādībā kopš tā brīža, kad zēns ieradās Grāla pilī, atsaucoties uz aicinājumu kļūt par ieroču nesēju. Paravains arī nekavējoties bija sapulcinājis meklētājus, atlasot savus labākos vīrus, un sūtījis viņus ceļā. Kaut arī bruņinieki bija pārmeklējuši visu posmu līdz Laiku ielejai un pat no ceļa attālākus apvidus, no zēna nebija ne ziņas, ne miņas. Likās, ka viņš iegrimis zemē.

Alienoras acīs pavīdēja valgums, paskatoties Gaismas glabātājā. — Es zinu, kungs, Paravains arī turpmāk darīs visu, kas viņa spēkos, lai atrastu Alariku. Biju gan cerējusi, ka jūs varēsit man pateikt ko vairāk. Jums taču piemīt gluži īpašas spējas un... — Viņa apklusa un no jauna novērsa skatienu, itin kā bīdamās no rājiena.

Elizions paspēra soli uz viņas pusi un dāvāja labsirdīgu smaidu.

— Tev taisnība. — Balss, par spīti viņa sirmajam vecumam, skanēja skaidri un spēcīgi. — Man nudien piemīt gluži īpašas spējas. Ar kādu prieku gan es palīdzētu atrast tavu brāli! Taču arī man ir noteiktas robežas. Gaišreģis es neesmu. Šīs spējas man diemžēl nav dāvātas.

— Un ja nu viņam kas noticis, kungs? — Citkārt tik līksmo meitenes sejiņu apēnoja dziļas rūpes. — Ja nu viņš nokļuvis grolfa nagos vai viņam uzklupis lidojošais astoņkājis? Paravaina bruņinieki stāstīja, ka šie nezvēri pēdējā laikā stipri savairojušies. Un viņu asinskāre ir lielāka nekā jebkad, jo arī viņu mazuļi kāro pēc barības. Un ja nu Alariks sastapis šo briesmoņu baru, kas tieši izgājis medībās?

— Es zinu, ka tu savu brāli mīli vairāk par visu, Alienora, un varu saprast, ka baidies no visļaunākā. Bet tavām bailēm nav pamata, tici man! Arī tad, ja nevaru pateikt, kur Alariks šai mirklī atrodas vai kad viņš atgriezīsies pie mums Grāla pilī, esmu tomēr pilnīgi drošs, ka viņš vēl ir dzīvs.

— Kā gan jūs varat to zināt, kungs? — Alienora sadrūvējusies paskatījās Gaismas glabātājā, un viņas balsī bija saklausāms izmisums, kas mocīja meiteni. — Nupat jūs atzināt, ka neesat gaišreģis, — un tagad apgalvojat ko tādu!

Vecais vīrs smaidīdams pašūpoja galvu. Saules stari, kas tieši iespīdēja pa logu, apveltīja viņa baltos matus un garo bārdu ar liegu mirdzumu. Laika rats, zelta rota, ko viņš vienkāršā ķēdītē bija aplicis ap kaklu, spoži iezaigojās un atspoguļoja gaismu. — Ir daudz lietu, kuras var zināt, tās neredzot, meitiņ. Ar sirdi bieži vien var redzēt labāk nekā ar acīm — un man šķita, ka arī tev, Alienora, tas ir zināms.

Meitenes vaigi kaunā piesarka. — Protams, jums taisnība, — viņa aizsmakušā balsī atbildēja. — Piedodiet jel manu nesavaldību, tas nekad...

— Būs jau labi! — Vecais vīrs pārtrauca Alienoru un mierinot aplika viņai roku ap pleciem. — Tev nav nekāda iemesla sev kaut ko pārmest. Tava izturēšanās tikai apliecina, cik ļoti tu raizējies par savu brāli, un tā ir laba zīme. Bet nu gan ej — tevi jau noteikti gaida Morvena!

Alienora satrūkās. — Protams, — viņa steigšus sacīja, — gandrīz vai biju aizmirsusi. — Paklanījusies viņa steidzās pie dziednieces uz pils slimnīcas spārnu. Viņa tieši grasījās atvērt durvis, kas veda uz gaiteni, kad Eliziona balss apturēja meiteni.

— Alienora!

Meitene apgriezās. —Jā, kungs?

— Nekad neaizmirsti, ko tev mācīja vecāki, kad vēl miti Gleisenhallas pilī Zelta zemē: uzticies gaismas spēkam — un tavas cerības nekad nebūs veltas! — To teicis, viņš pagriezās un apsēdās krēslā, kas stāvēja netālu no kamīnā plīvojošajām liesmām.

Kad Alienora bija aizvērusi durvis, viņa brītiņu vēl uzkavējās gaitenī. Meiteni pārņēma viegls reibonis, kājas drebēja, un ceļgali bija mīksti kā vate. Viņa žigli atspiedās pret sienu, uz mirkli aizvēra acis un dziļi ieelpoja, līdz vājuma lēkme bija garām. Tad viņa tikko manāmi pašūpoja galvu.

Alienora bija vīlusies. Viņa tik ļoti bija cerējusi, ka Gaismas glabātājs spēs izkliedēt bailes, kuras meiteni mocīja un kurām viņa vairs nespēja pretoties. Bailes, ka viņa nekad vairs neredzēs brāli. Jo viens viņai bija skaidrs: noticis kaut kas briesmīgs, citādi Alariks jau sen būtu atgriezies pie viņas. Beigu beigās stepes ponijs, ar ko viņš bija jājis uz vārtiem, nākamajā dienā bez jātnieka bija atgriezies pie Blāzmoraldas mūriem. Viņam noteikti bija kas atgadījies, citādi viņš savu bērīti nekad nepamestu. Taču brālis nebija devis nekādu dzīvības zīmi, kaut arī viņam vajadzēja zināt, cik ļoti māsa pēc viņa ilgojās. Katru dienu, kad no Alarika nebija ne vēsts, viņas bailes auga augumā. Un piepeši Alienora saprata, ka bija tikai viens risinājums: viņai pašai vajadzēja doties ceļā, lai sameklētu Alariku, kaut arī tāpēc uz spēles būtu likta viņas dzīvība.

2. nodaļa NOSLĒPUMAINĀ PAZUŠANA

Laura skaļi iekliedzās. Viss bija cauri. Glābiņa vairs nebija. Vienīgi brīnums varēja viņu pasargāt no iegāšanās Elles rīklē. Bezdibenis rēgojās tikai dažu metru attālumā.

Laurai dzīvību izglāba vecs koka stumbrs. Tas, kaut arī pilnīgi paslēpies zem sniega segas, par laimi, slējās augšup tik tālu, ka viņa pret to atdūrās ar dibenu, un slīdēšana pēkšņi beidzās. Šķita, ka mugurā piepeši bija iedzīts nokaitēts dzelzs iesms. Tomēr pār sāpēm virsroku guva neizmērojama atvieglojuma sajūta. Pasaule vēl kā malstrēms griezās Lauras acu priekšā, taču mežonīgais karuselis drīz vien pierima, un viņas skatiens noskaidrojās. Viņa apjukusi raudzījās bezdibenī. Varēja redzēt putojošo kalnu strautu, kas Elles rīkles apakšā čaloja savā klinšainajā gultnē. Pat pēdējo dienu spēcīgais sals nebija spējis to iekalt važās. Laurai sametās slikta dūša, un viņa juta, kā aizžņaudzas kakls.

Nu jau klāt bija arī Kēvins. Aizelsies viņš apstājās līdzās Laurai un pārliecās pāri: — Vai ar tevi viss kārtībā? Vai tu sasities?

Laura saviebās. — Nezinu, — viņa novaidējās. — Man liekas, viss kārtībā.

Viņa lēnām mēģināja piecelties. Kaut arī visur smeldza, tas izdevās gandrīz bez pūlēm. Viņa uzmanīgi pakustināja rokas un kājas, pagrozīja galvu un izstaipījās — viss bija vesels. Nekas nebija lauzts, un izskatījās, ka arī saites, cīpslas un muskuļi ir pārcietuši šaušalīgo kritienu bez nopietnām sekām. Tikai mugurā bija jūtama arvien stiprāka pulsējoša sāpe, un kreisais vaigs sūrstēja. Tas bija nobrāzts un nedaudz asiņoja.

Kēvins vēl joprojām noraizējies skatījās meitenē. — Vai ļoti .slikti?

— Būs jau labi, — Laura atteica un izmocīja smaidiņu.

Zēns atviegloti uzelpoja. — Kāda laime! Izskatījās pavisam

draņķīgi. Kas tad notika? Tev taču šajā vietā nekad nebija problēmu, vai ne?

— Nebija gan. — Kādu brīdi Laura domīgi raudzījās vienā punktā. — Es arī nesaprotu. Stiprinājumi attaisījās paši no sevis, abi reizē, un tad es arī nogāzos.

— Stiprinājumi? — Kēvins bija pārsteigts. — Bet tavas slēpes taču ir pilnīgi jaunas, vai ne?

— Protams. Es tās dabūju tikai uz Ziemassvētkiem. Tas gan būtu savādi, ja abiem stiprinājumiem būtu defekti, patiesībā gandrīz vai izslēgts. Un tāpēc man liekas...

Meitene apklusa un kā aizsapņojusies vērās tālumā. Piepeši viņa bija kļuvusi gluži nopietna.

— Kas? — Kēvins taujāja. — Kas tev liekas?

Laura cieši paskatījās zēnā. — Man liekas, ka te kaut kas nav lāgā! Un man ir radušās aizdomas!

— Tu maldies, Laura, pavisam noteikti maldies! — Sajella Leandere-Rihline skatienu no vakariņu šķīvja pievērsa Laurai un, galvu grozīdama, nopētīja pameitu. — Tā gan būtu pamatīga sagadīšanās, ja Dr. Tumšickis arī pavadītu brīvdienas Hintertūrā! Vai tu neminēji, ka viņš aizceļojis uz Kārību jūru?

— Jā gan. — Laura pamāja. — Vismaz viņš tā stāstīja. Pēdējā ķīmijas stundā pirms brīvlaika. Bet varbūt viņš pēdējā brīdī pārdomāja.

Viņa piebikstīja brālim, kas sēdēja blakus un cīnījās ar milzīgu rauga mīklas klimpu porciju. — Vai tu man varētu padot bļodu?

Lūkass, īgni paņurdējis, tomēr satvēra terīni, kas bija darināta no vissmalkākā porcelāna un stāvēja viņam priekšā.

Laura, uzlikdama sev klimpas, uzmeta pamātei skatienu, kurā jautās sapratnes alkas. — Lai kā arī būtu, esmu pilnīgi pārliecināta, ka tas vīrietis trases personāla kombinezonā nebija neviens cits kā Kvintuss Tumšickis.

Sajella neticīgi saviebās. — Un es esmu pārliecināta, ka tu neapšaubāmi maldies. Pat ja tas būtu Tumšickis — kāds viņam sakars ar tavu kritienu?

— Eēē... es... nu... — Laura aši saskatījās ar Lūkasu. Viņš gandrīz nemanāmi pašūpoja galvu.

Lūkasam bija taisnība. Pamāte nedrīkstēja uzzināt par Lauras aizdomām, ka Dr. Tumšickis, viņu ķīmijas skolotājs, bija izraisījis negadījumu ar savām telekinēzes spējām. Proti, Sajella neko nezināja par tiem noslēpumainajiem notikumiem, kas pirms Ziemassvētkiem bija risinājušies Rāvenšteinas pilī. Viņai nebija ne jausmas, kādas satraucošas dēkas Laura un Lūkass bija piedzīvojuši, meklējot Apskaidrības kausu. Kādās briesmās viņi bija nokļuvuši, iekams pēdējā mirklī paguva izglābt no drošas nāves profesoru Aureliānu un Gaismas glabātāju, tādējādi pasargājot no bojāejas Zemi un Avanterru! Un, protams, abi nebija teikuši pamātei, ka Laurai bija dots īpašs uzdevums mūžīgajā labā cīņā pret ļaunumu un ka viņai kā sargātājai piemita gluži īpašas spējas. Sajella to tāpat nesaprastu — un nekādā ziņā neticētu. Ekonomikas žurnāliste novērtēja tikai faktus, ko jebkurā laikā varēja pārbaudīt. Sajella uzskatītu par pilnīgi izslēgtu, ka Rāvenšteinas pils tumšo spēku vadonis spēja atraisīt Lauras slēpju stiprinājumus ar telekinēzes palīdzību, un atmestu šādu iespēju kā tīro murgu.

— Eēē, — Laura vēlreiz novilka. — Es... nu... es kaut kā apjuku, kad tas tips mani apdzina stāvā posma vidū.

— Bet, Laura, viņš, nabadziņš, taču tur nav vainojams, vai ne? — Maksimiliāns Longoliuss apveltīja viņu ar mākslotu smaidu. Cūkas ačeles aiz dārgajām smalkā dizaina brillēm iemirdzējās vien.

— Skaidrs, ka nav. Es to arī neteicu. — Laura ātri novērsās. Misteru L. viņa vienkārši nevarēja ciest. Turklāt viņš meitenei nebija nodarījis neko ļaunu. Gluži pretēji: viņš bija rīkojies visnotaļ augstsirdīgi, ielūgdams visu ģimeni paciemoties šai ziemas sporta ciematā. Ari tad, ja viņš tikai gribēja pielaizīties Sajellai. Longoliuss, proti, jau sen bija metis aci uz jauno sievieti un, iespējams, tikai tāpēc bija viņu pieņēmis darbā “AVĪZE”. Tas ne tikai radīja nepatīkamas baumas viņas kolēģu vidū, bet viesa neuzticību arī Laurā. Šķita, ka Sajellu tas nenieka netraucē. Pamāte izbaudīja Maksimiliāna uzbāzīgo glaimošanu un izmantoja katru izdevību pabūt viņa tuvumā.

Laurai tas bija ārkārtīgi nepatīkami. Galu galā Sajella vēl joprojām bija precējusies ar viņas tēvu, kurš jau ilgāk nekā gadu bija pazudis bez vēsts. Protams, pamāte nevarēja zināt, ka tumsas spēki Mariusu Leanderu bija aizveduši uz Avanterru un turēja gūstā Tumsas cietoksnī, Melnā hercoga Borborona bastiona cietumā. Taču tas viņai vēl nedeva tiesības krāpt Mariusu. Un nepavisam jau ne ar šo nolaizīto Maksimiliānu Longoliusu, kas bija nez cik gadus vecāks par Mariusu un izturējās tik stīvi, ka pat vakariņās bija ģērbies žaketē un aplicis tauriņu.

— Mēs ar Maksi vēlāk brauksim uz pilsētu un aiziesim uz teātri. — Sajella uzmeta gaidu pilnu skatienu brālim un māsai.

— Vai negribat nākt mums līdzi?

— Nē, paldies, — Laura atbildēja, kamēr Lūkass pauda noraidījumu, bez vārdiem saviebdamies.

— Un kā ar tevi, Kēvin?

Arī zēns ar melno matu sprogām neizrādīja sajūsmu. — Ak, ziniet, — viņš novilka, — mēs īstenībā gribējām pēc ēšanas uzspēlēt jauno prāta spēli.

Sajella noskaitusies nobolīja acis. — Dieniņ mīļo, to taču jūs varat darīt arī rīt! — Balsī skanēja aizkaitinājums. — Es lasīju, ka izrāde esot vienkārši izcila, un jums būtu vienreizēja iespēja piedzīvot tādu uzvedumu!

Misters L., maigi smaidīdams, ar plaukstu pieskārās viņas apakšdelmam. — Lai jau, Sajella! Ja jaunajiem cilvēkiem ir citi plāni, mēs taču viņus nepārliecināsim, vai ne? — To teikdams, viņš veltīja lipīgu smaidu Laurai un Lūkasam.

Pretīgi!

Šis tips bija vienkārši pretīgs. Un tāds kā liekulīgs. Laura nezināja, kāpēc, bet viņai bija savāda sajūta, ka ar Maksi Longoliusu kaut kas nebija, kā vajag. Mēģinādama nolasīt viņa domas, meitene gan nebija atklājusi neko aizdomīgu. Un tomēr: Longoliusam nevarēja uzticēties, to viņa vienkārši juta. Arī tad, ja viņš izlikās tik laipns.

— Vai kāds no jums vēlas desertu? — Maksis, gluži kā apstiprinādams, vaicāja. — Saldējumu? Pudiņu? Augļus?

— Saldējums nenāktu par ļaunu. — Lūkasa acis jau tagad mirdzēja priekā par kārumu. — Ar putukrējumu, ja var.

— Protams, manu zēn. — Misters L. paņēma no galda sudraba zvaniņu un pašķindināja. Pēc īsa brīža atvērās durvis, un ēdamistabā bez trokšņa ienāca sulainis.

Konrāds Cirtējs bija kalsens nenosakāma vecuma vīrietis ar blāvu ādu, kas viņam piešķīra slimīgu izskatu, un brēcoši sarkaniem matiem. Reizēm, kad tos apspīdēja saule, Laurai tā vien likās, it kā viņam pa galvu ložņātu liesmiņas. Turklāt viņš zināmā mērā atgādināja runci. Viņš gandrīz nedzirdami staigāja apkārt pa māju un allaž parādījās tur, kur viņu vismazāk gaidīja. Jau vairākkārt viņš Lauru bija pārbiedējis, piepeši, gluži kā no zemes izlīdis, parādīdamies viņai blakus. Visvairāk pārdomu meitenei tomēr sagādāja noslēpumainā piezīme, ko Konrāds bija izteicis, viņiem pirmo reizi tiekoties. Toreiz, kad ģimene bija ieradusies Hintertūras stacijā. Konrāds vēl nebija lāgā pat paskatījies uz Lauru, kad viņa sejai bija pārslīdējis daudznozīmīgs smaids — it kā viņš meiteni jau pazītu. Un ceļā uz automašīnu viņš tai bija pačukstējis: — Vai es neteicu, ka mūsu ceļi reiz atkal krustosies! — Neko tuvāk viņš nepaskaidroja, it kā Laura jau zinātu, ko viņš ar to domājis. Turklāt Laura iepriekš nekad nebija viņu sastapusi. Pavisam droši. Konrāds Cirtējs viņu noteikti bija sajaucis ar kādu citu meiteni.

Sulainis viegli paklanījās un jautāja saimniekam: — Vai kungs zvanīja?

— Jā, Konrād. Varat novākt galdu un pasniegt desertu. Saldējumu mūsu jaunajiem viesiem — un ko vēlies tu, Sajella?

— Paldies, neko, — viņa atteica un saviebās, it kā izdzirdusi nepiedienīgu piedāvājumu.

Tipiski, nodomāja Laura. Viņai bail pieņemties svarā pat par gramu. Piedevām viņa ir tieva kā diegs.

Sajella līdzinājās slimīgi tievajām modelēm ekskluzīvās modes žurnālos, kurus viņa pētīja ar milzīgu aizrautību. Acīmredzot viņai augstākais dzīves mērķis ir pašai vilkt mugurā visas tās dizaineru parpalas, Laura nodomāja. Nu, lai jau — kamēr vien to pašu negaida no manis!

īsi pēc maltītes iezvanījās Lauras mobilais tālrunis. Tā bija viņas draudzene Kaja, kas zvanīja no brīvdienām. Lauras sejā atplauka plats smaids. — Kā tad tev iet?

— Vispār gluži labi. — Kaut gan Kaja atradās tūkstošiem kilometru tālu, Laura visu dzirdēja tik skaidri, it kā meitene zvanītu no kaimiņu miestiņa. — Viesnīca ir vienkārši spice, un Nevisa pati par sevi ir kā sapnis.

Nevisa bija maza saliņa Kārību jūrā, to pieskaitīja pie bezvēja salām. Sapņu sala ar sauli, palmām un jūru. Skaidrs, Kaja noteikti priecājas par brīvdienām kopā ar vecākiem!

— Izklausās fantastiski, — Laura bez skaudības sacīja.

— Tā arī ir. — Kajas balss gan neizklausījās diez cik sajūsmināta. — Ar diviem izņēmumiem: pirmkārt, vecāki mani katru dienu arvien vairāk kaitina. Piesienas no rīta līdz vakaram.

— Ak tu, nabadzīte! — Lauras līdzjūtība pret draudzeni bija neviltota. Kaja gandrīz visu gadu pavadīja internātā, tikai īsu laiciņu būdama kopā ar vecākiem. Jo skumjāk, ja tad vēl nācās stresot.

— Bet vai zini, kas ir lielākā cūcība? — Kaja izklausījās noskaitusies ne pa jokam. — Iedomājies tik, kas vēl atbraucis brīvdienās uz mūsu viesnīcu!

— Nav ne jausmas.

— Tikai nenokriti no krēsla, Laura: mūsu viesnīcā dzīvo arī... Rozija!

— Nevar būt! — Lauras sejā parādījās īsts izmisums. Rebeku Taksu, matemātikas un fizikas skolotāju, no kuras Rāvenšteinā baidījās visi skolēni, bija gana grūti paciest jau skolas laikā. Satikt vēl brīvdienās šo briesmoni, kas piesējās visiem pēc kārtas un it īpaši Laurai centās maksimāli sagandēt dzīvi, tā jau bija tikpat kā spīdzināšana.

Kāds tur brīnums, ka draudzene bija pikta!

Piepeši Laurai ienāca prātā kāda doma: — Vai Dr. Tumšickis ari gadījumā nedzīvo jūsu viesnīcā?

— Ak, nē — tā tik vēl trūka! Vismaz es neko nezinu. Bet mani nepārsteigtu, ja arī viņš parādītos. Viņš ar Roziju taču gribēja braukt kopā atvaļinājumā.

— Pareizi. Vismaz Tumšickis tā stāstīja.

— Es tev uzreiz piezvanīšu, ja viņu ieraudzīšu. Tagad gan man jābeidz. Tūlīt būs pusdienas, un es esmu izbadējusies kā vilks. Cau, Laura!

Prāta spēle bija galīgi neinteresanta. Tā nebija spēles vaina, bet gan Lūkasa, jo viņš spēja atbildēt uz visiem jautājumiem, pat visāķīgākajiem. Kaut gan viņš bija jaunāks, Laurai un Kēvinam nebija ne mazāko izredžu uzvarēt. Pat jautājums miljona vērtībā, kas Laurai šķita neatbildams, viņam nesagādāja nekādas grūtības: “Kāds ir Dienvidkorejas oficiālais nosaukums? A — Celau Hua Celau? B — Taehan Min’guk? C — Čun-mi Ho-tau? Vai D — Taki-Nipon-Či?

Kad Lūkass brīdi vilcinājās un likās domīgs, Laura jau nopriecājās, cerēdama, ka beidzot būs pienācis tas gadījums, kad viņš kaut ko nezina. Bet tad viņa sejā iezīmējās raksturīgais smīniņš, — un māsa saprata, ka viņš tikai tāpēc novilcinājis atbildi, lai iedvestu viņā nepamatotas cerības.

— Pareizā atbilde ir B. — Lūkass triumfējoši pasmaidīja.

— Dienvidkorejas oficiālais nosaukums ir Taehan Min’guk!

Tā nu viņš uzvarēja.

Protams.

Lauras sejā parādījās vilšanās. — Man vairs negribas spēlēt.

— Kā būtu ar kādu citu datorspēli? — Kēvins ierosināja. — Age of Emļrires1

— Labāk jau ne. — Laura garlaikoti pakratīja galvu. — Un televīzijā ari nav nekā jēdzīga. — Viņa paņēma avīzi, atvēra to un izpētīja vietējā kinoteātra piedāvājumu. Johaidī! Seanss jau bija sācies. Bet tad meitene atklāja, ka nākamajā vakarā rādīs “Gredzenu pavēlnieku”. — Super! — viņa iegavilējās un gaidoši palūkojās Lūkasā un Kēvinā. — Nāksit līdzi?

Brālis nicīgi sarauca degunu. — To jau es zinu gandrīz no galvas! Un tu noteikti arī. Tu taču noskatījies vismaz trīspadsmit reizes!

— Muļķības! Viņi taču rādīs otro daļu! Uz to es biju tikai septiņreiz. — Viņa noskaitusies pievērsās Kēvinam. — Varbūt tu vismaz nāksi?

— Atvaino, Laura, bet es arī to filmu esmu redzējis.

— Nu un tad? To taču var skatīties nezin cik reižu!

Taču Kēvins un Lūkass tikai gurdi saskatījās.

— Nu labi, — Laura spītīgi sacīja. — Tad es iešu viena pati. — Viņa sabozusies piecēlās un devās uz durvju pusi. Lai tie ķēmi iet ratā!

Virtuve bija uzkopta tā, ka spīdēja un laistījās. Kad Laura ieslēdza gaismu, tā atspoguļojās uz žilbinoši nospodrinātajām grīdas flīzēm. Skaļi savā nodabā tikšķēja pulkstenis, un pie pretējās sienas dūca ledusskapis. Izslāpusī Laura jau gāja tam klāt, kad piepeši viņai radās iedvesma. Vajag patrenēt manas īpašās spējas, viņa nodomāja. Jo ātrāk tās pārvaldīšu pilnībā, jo labāk.

Meitene apstājās un koncentrējās. Acis piemiegusi, Laura nekustīgi skatījās uz metāliski mirdzošajām ledusskapja durvīm, cenzdamās uz tām virzīt visas domas un gribasspēku. Atverieties, viņa pavēlēja durvīm. Klausiet man un atverieties!

Sākumā nekas nenotika. Taču Laura neļāva sevi samulsināt. Pa šo laiku viņa bija iemācījusies, ka nedrīkst uzreiz padoties, ja kaut kas negāja kā pa diedziņu.

Viņa mēģināja koncentrēties vēl ciešāk. Meitenes galvā bija palicis tikai priekšstats par ledusskapja durvīm, kas veras vaļā, viss pārējais bija atkāpies tālāk. Viņa vairs nedzirdēja tikšķam pulksteni un nemanīja spindzam arī lielo mušu, kas tepat tuvumā riņķoja pa gaisu. Viņas uzmanība bija pievērsta tikai un vienīgi ledusskapja durvīm.

Atverieties.' Verieties vaļā!

Beidzot izdevās: atskanot klusam plakšķim, durvis attaisījās vaļā un lēnām vērās uz viņas pusi.

Nu re.1 Iet tā lieta!

Laura nopriecājās. Pamazām viņa arvien labāk pārvaldīja tos fantastiskos spēkus, kas viņai kā gaismas karotājai bija obligāti nepieciešami. Drīz vien viņa vairs neatpaliks no pieaugušajiem sargātājiem— Persija Valjanta, mis Mērijas un pat profesora Austruma Aureliāna. Taču Laura apzinājās arī to, ka tāpēc vajag pastāvīgi vingrināties. To viņai bija likuši aiz auss šie trīs skolotāji, kas kopā ar viņu cīnījās pret tumšajiem spēkiem un apmācīja meiteni.

Tātad uz priekšu!

Dzērienu nodalījumā stāvēja pilna pudele. Uz tās etiķetes bija lasāms Poiver Cola. Šī marka Laurai bija gluži nepazīstama. Pusotra litra pudele droši vien bija pārāk smaga, lai to paceltu ar gribasspēku vien. To noteikti spēja tikai tāds meistars kā profesors Aureliāns. Tomēr pamēģināt varēja.

Laura pievērsās pudelei ar melno šķidrumu. Acīs dzirkstīja enerģija, kamēr meitene pūlējās uzspiest savu gribu resnajai limonādes pudelei. Sākumā nekas nesanāca, bet tad pudele sāka raustīties, arvien vairāk un vairāk, līdz beidzot mazliet pacēlās uz augšu un jestri sazvārojās, it kā to kratītu neredzama roka. Taču Laurai nekādi neizdevās to pilnībā izcelt no durvīm.

Viņa tomēr bija apmierināta. Beigu beigās tā bija pirmā reize, kad viņa ar savām telekinētiskajām spējām bija pakustinājusi tik smagu priekšmetu. Meiteni pārņēma nevaldāms prieks, un, kad viņa pamanīja olas, viņā sarosījās pārgalvība.

Laura atkal piemiedza acis un pievērsa skatienu vislielākajai olai. Pēc brītiņa tā sāka vibrēt un tad, kā pavilkta aiz aukliņas, pacēlās gaisā un tuvojās viņai. Ola kā miniatūrs gaisakuģis lēnām un pilnīgā klusumā peldēja šķērsām pāri virtuvei.

— Ko tu tur dari? — Konrāda Cirtēja balss izrāva Lauru no apceres. Ola kā akmens nokrita zemē un ar pamatīgu “pļekt” sašķīda uz flīzēm. Uz nospodrinātās virtuves grīdas kopā ar čaumalām izplūda olas dzeltenums un baltums.

— Pie Belcebula! — Konrāda Cirtēja seja dusmās piesarka un acīs zibēja niknums. — It kā es nupat nebūtu iztīrījis grīdu!

— Ma... ma... man ļoti žēl, — Laura stostījās. Sulainis dusmās bija kļuvis gandrīz nepazīstams. — Es... nu... Es to visu sakopšu!

— Negvelz muļķības! — Konrāds ierēcās. — Ar tādiem darbiem noņemos tikai es. Ko tu domā, kādu sprediķi man nolasīs kungs, kad tas nāks viņam ausīs? — To teicis, ugunsgalva no skapīša apakšējā plaukta paķēra lupatu un sāka uzslaucīt saplīsušo olu.

Laura jau gribēja klusi aizlavīties, kad viņai ienāca prātā, kāda iemesla dēļ bija atnākusi uz virtuvi. Viņa brītiņu pavilcinājās, jo dusmās iekaisušo Cirtēju nekādā ziņā nebija ieteicams sakaitināt vēl vairāk. Tad tomēr paņēma no ledusskapja sulas pudeli.

Kad Laura paspraucās garām sulainim, viņš pēkšņi pacēla galvu un cieši ieskatījās viņai acīs, skatienā uzplaiksnot elles ugunīm. — Par to tu man vēl samaksāsi, nolāpītā ragana! — viņš nošņāca, balsij vienubrīd ieskanoties gluži dīvaini.

Tā gandrīz nebija cilvēka balss. Drīzāk tā varēja piederēt satrakotam pūķim vai citam nezvēram, kas tikai ar pūlēm spēja pievaldīt savu asinskāri.

Lauru pārņēma nomāktība, un piepeši viņai sametās auksti.

Bruņinieks Paravains pārmetoši paskatījās Alienorā. — Nevar būt. — Miesassardzes vadoņa balss skanēja saērcināti. — To es būtu pamanījis, tici man! — Tad viņš strauji novērsās un pārlaida skatienu ducim jaunu vīriešu, kas viņa vadībā Blāzmoraldas dienvidu sienas paēnā vingrinājās zobenu cīņā. Saule stāvēja augstu virs Grāla pils, un ieroču nesējiem no piepūles piesarkušajās sejās izspiedās sviedri, kamēr karstumā virmojošo pēcpusdienas gaisu pildīja ieroču šķinda.

Meitene ar gaišajām bizēm brīdi klusēja. Viņa nemaz nebija gaidījusi, ka Paravains tā uzreiz piekritīs. Tomēr Alienoru dziļi aizskāra, ka viņš bija meiteni tik skarbi atraidījis. — Un kāpēc tad Alariks paņēma līdzi Bučmūli? — viņa spītīgi vaicāja. — Toreiz, kad brālis gribēja ielavīties Tumsas cietoksnī, viņš svūpiju atstāja manā uzraudzībā! Taču, dodoties uz burvju vārtiem kopā ar jums, zvēriņš bija viņam līdzi.

Paravains apgriezās un šaubīdamies pavērās meitenē. — Es gan to neievēroju.

— Kā gan lai jūs ievērotu? Alariks Bučmūli bija paslēpis zem vamža, lai jūs to neredzētu.

Jaunā drosminieka bruņas iemirdzējās saules staros. Viņš sadrūmis piemiedza acis. — Un ko tu no tā gribi secināt?

— Nu... — Alienora apklusa, jo viņai pašai šī doma likās diezgan traka. Tad viņa tomēr saņēmās un izteica skaļi savas aizdomas, kas bija ienākušas prātā jau tad, kad brālis neierasti sirsnīgi bija atvadījies, dodamies ceļā. — Varbūt Alariks ir izgājis pa burvju vārtiem, lai nokļūtu uz Cilvēkzvaigznes.

Paravaina seja satumsa arvien vairāk. — Neprāts, Alienora! Tu taču skaidri zini, ka tas nevar būt!

— Kāpēc ne, kungs? Beigu beigās jūs taču līdz šim neesat atradis ne niecīgākās viņa pēdas, lai gan jūsu baltie bruņinieki...

— Tāpēc ka tas nav iespējams! — Paravains skarbi viņu pārtrauca. — Tici man vienreiz! Ieroču nesējam ir stingri aizliegts iziet cauri vārtiem...

Meitene noklepojās un jau gribēja iebilst, ka tieši tas varēja būt īpašs kārdinājums, taču, ievērojusi Paravaina nosodošo skatienu, aprāvās. — Šim aizliegumam ir iemesls, Alienora, tu taču to zini! Ja kāds, pietiekami nesagatavojies, dodas uz Cilvēkzvaigzni, viņš nokļūst vislielākajās briesmās. Tur apstākļi ir gluži citādi nekā mūsu pasaulē. Katram, kurš vēlas ceļot uz mūsu māsas zvaigzni, vispirms vajag to krietni iepazīt. Citādi šis pasākums var maksāt dzīvību. īpaši, ja esi spiests tur palikt ilgāku laiku.

Alienoras seja ieguva pelnu pelēku nokrāsu. Viņa grasījās sākt runāt, kad baltais bruņinieks ar strauju žestu lika viņai apklust.

— Zinu, ko tu gribi sacīt. Aizliegums vien Alariku nebūtu atturējis, un to, ka viņš ir gatavs likt uz spēles dzīvību, lai kalpotu gaismas spēkiem, viņš lieliski pierādīja, lūkodams iekļūt Tumsas cietoksnī.

— Tieši tā, kungs, un tālab taču var gadīties, ka Alariks...

— Nē! — Bruņinieks tik enerģiski papurināja galvu, ka viņa pusgarie brūnie mati noplīvoja vien. — Nekādā ziņā! Atceries taču, Alienora: es pats visu ziemas saulgriežu nakti nostāvēju sardzē pie burvju vārtiem un, cerību pārņemts, gaidīju, kad mēs saņemsim atpakaļ Apskaidrības kausu. Nekustējos ne no vietas, līdz vārti atkal aizvērās. Ja Alariks pa tiem būtu izgājis, es būtu to ievērojis!

Meitene norīstījās un lielām acīm pavērās Paravainā. — Bet... kur tad viņš varētu būt palicis, kungs?

— Lai to noskaidrotu, mani bruņinieki jau dienām ilgi pārmeklē Avanterras zemes, un mēs nerimsimies, iekams nebūsim atraduši tavu brāli — to es tev apsolu!

Paravains uzsmaidīja Alienorai un jau grasījās novērsties, kad meitene pasniedzās pēc viņa rokas un paraustīja viņu aiz piedurknes. — Ē... Kungs? — viņa tik tikko dzirdami ieteicās.

Bruņinieks pagriezās un uzmeta Alienorai īdzīgu skatienu.

— Kas tad vēl?

— Eēē... Vai es drīkstu piedalīties meklējumos, kungs?

— Tā tik vēl trūka! — Paravains nervozi nošņaukājās. — It kā es jau tā nesaņemtu gana daudz pārmetumu, ka man pazudis ieroču nesējs!

Bruņinieks, ieraudzījis, ka meitene ar pūlēm valda asaras, pieklusināja balsi un pasmaidīja. — Es zinu, ka tu raizējies par savu brāli. — Viņš mierinādams uzlika roku uz Alienoras pleca. — Taču, nākdama līdzi, tu mums nenieka nepalīdzētu — un savam brālim ne tik ne! —To teicis, Paravains pagriezās, piegāja pie kāda ieroču nesēja un mierīgā balsī aizrādīja, kā jātur zobens.

Iegrimusi domās, Alienora aizgāja. Patiesībā jau bruņinieka sacītais skanēja gluži pārliecinoši. Taču, ja Alariks patiešām neatradās uz Cilvēkzvaigznes, kur tad viņš varēja būt palicis? Neviens taču nevarēja pazust bez pēdām!

Te viņa pēkšņi apstājās un nobāla. Varbūt viņš bija nokļuvis tumšo spēku nagos? Ja reiz Borboronam ar saviem karotājiem bija izdevies iekļūt rūpīgi apsargātajā Grāla pilī, tad jau viņam bija tīrā bērnu spēlīte tikt galā ar tādu jaunu ieroču nesēju kā Alariks! Varbūt viņi zēnu jau sen bija aizvilkuši uz Tumsas cietoksni, kur viņam nāksies savas dienas pavadīt verdzībā, vai pat...

Taču šī doma bija tik šaušalīga, ka Alienora to ātri atvairīja.

3. nodala MELNAIS KRAVAS AUTO

Nākamajā dienā Laura un zēni aplūkoja skele-tona rrasi. Hintertūra bija viena no nedaudzajām ziemas sporta vietām, kur atradās dabiska bobsleja trase. īstas bobsleja sacīkstes ledus kanālā, kas līkumoja lejup pa stāvu nogāzi, notika visai reti. Šim nolūkam trase bija pārāk šaura, un tādēļ tur mīļuprāt iztika ar skeletonu.

Laurai nebija ne mazākās jausmas, kas tas īsti ir. Kaut arī nelabprāt, viņa tomēr pajautāja brālim.

Kā jau viņa bija baidījusies, Lūkasa sejā uzreiz parādījās vīzde-gunīgs smaidiņš. — Tā jau domāju, ka tu nezināsi, trūcīgais koeficienti

Laura nobolīja acis un jau gribēja kaut ko atcirst, kad iejaucās Kēvins: — Es arī nezinu, Lūkas! Un tev nudien nav iemesla par to ņirgt. Saderam, ka tikai ļoti nedaudzi cilvēki zina, kas ir skeletons, vai ne?

Lūkass pārstāja smīnēt, un viņa vaigi pat mazliet nosarka.

— Būs jau labi, — viņš norūca un izgāza pār draugiem savas enciklopēdiskās zināšanas. — Skeletons ir plakanas, gandrīz vai pilnībā no metāla izgatavotas sporta kamanas, kas sākotnēji tika projektētas kā Ziemeļamerikas indiāņu izmantoto transporta ragavu atdarinājums. Pretēji kamaniņu braukšanai, kad guļ uz muguras, skele-tonā nobrauciens lejup pa trasi notiek, guļot uz vēdera un ar galvu pa priekšu.

Ledus renes augšgalā atradās koka būdiņa. No tās terases pavērās plašs skats uz visu trasi. Tie skeletona braucēji gan ir pārdroši tipi, Laurai iešāvās prātā, kad viņa bija pavērojusi dažus nobrau-cienus. Trakā ātruma dēļ ik pa reizei kādas kamanas apgāzās. Daži kritieni izskatījās diezgan briesmīgi, tā ka viņa sajuta sāpes, jau skatoties vien. Lai gan braucēji uztrausās kājās, tomēr daži, projām iedami, smagi piekliboja. Lai dotos tādā nobraucienā, droši vien bija vajadzīga krietna deva drosmes.

— Njā — skeletons nav domāts mīkstuļiem! — aiz muguras vina izdzirda balsi.

*

Laura pārsteigta apgriezās un ieraudzīja no būdiņas iznākam vīrieti. Viņam galvā bija adīta cepure un rokas iebāztas tumšzila kombinezona kabatās — acīmredzot kāds apkalpojošā personāla darbinieks, kuram patlaban nekas nebija darāms.

Zeps Rīdmillers — vārds bija uzrakstīts uz dienesta apģērba uzšuves — pievienojās draugiem un norādīja uz apledojušo kanālu.

— Šai trasei ir pāris āķīgu līkumu, un tāpēc vajag ellīgi uzmanīties, ja grib lejā nonākt sveiks un vesels.

Kā apliecinot viņa teikto, trases vidusdaļā kādas kamanas triecās pret augšējo norobežojumu, apgāzās un apmeta kūleni. Braucējs bija dzelžaini ieķēries savā braucamrīkā un kopā ar to nekontrolējami slīdēja lejup, līdz beidzot apstājās pēc vairāk nekā piecdesmit metriem. Par laimi, izskatījās, ka viņam nekas nav noticis.

Laura pievērsās Rīdmilleram. — Kā īsti tādu skeletonu vada?

— Tikai un vienīgi pārvietojot svaru, — vīrs ar adīto cepuri paskaidroja. — Un, protams, paiet ilgāks laiciņš, kamēr to iemācās. Tāpēc, galvenokārt jau iesācējiem, nenovēršami gadās kritieni, kaut arī vairumā gadījumu braucēji izsprūk sveikā. Bet šad tad, — Rīdmillers saviebās, — tomēr gadās smagas traumas. — Un tam trakajam, kurš pagājušogad noteikti gribēja ar slēpēm izbraukt pa ledus kanālu, ari, protams, izgāja plāni. Beigās rodas nenormāls ātrums, un, ja ārkārtīgi neuzmanās, tad centrbēdzes spēks izmet braucēju no trases kā ar katapultu.

Zeps izrādījās absolūts skeletona lietpratējs un varēja izsmeļoši atbildēt uz visu trīs draugu jautājumiem. Viņš izskaidroja Hinter-tūras trases īpatnības, pastāstīja par kamanu uzbūvi un informēja par braukšanas tehniku, tā ka draugiem jau pēc īsa brītiņa likās, ka viņi lieliski orientējas visos šā sporta noslēpumos. Taču, kad Rīdmillers uzaicināja viņus uz nobraucienu — būdā varēja iznomāt kamanas un ķiveres —, viņi atteicās.

— Nē, paldies, — Lūkass sacīja, — man vēl nav apnicis dzīvot.

— Turklāt mums nemaz nav laika, — Kēvins aši piebilda.

— Mums jāiet mājās paēst!

— Lūdzu — kā vēlaties! — Zeps Rīdmillers plati pasmaidīja un iegāja atpakaļ apkalpes stacijā.

Tikai tad, kad Laura ar Lūkasu un Kēvinu atstāja terasi un devās mājup, viņa ievēroja sniegavīru, kas stāvēja blakus būdiņai. Tas bija pamatīgs — vairāk nekā divarpus metrus augsts. Turklāt sniegavīrs izskatījās visai saīdzis. Gandrīz vai ļauns. Lai kas arī to bija cēlis, todien viņš noteikti ir bijis visai īgni noskaņots. Citādi sniegavīrs neizskatītos tā, ka ar savu izskatu drīzāk atbaidīja putnus un biedēja bērnus, nevis priecēja cilvēkus.

Laura apstājās un nopētīja to. Dīvaini gan, viņa nodomāja. Atbaidošās grimases dēļ vien man vajadzēja ievērot šo ērmu. Viņa paraustīja plecus, tad pasteidzās, lai panāktu zēnus. To, ka iespaidīgais sniegavīrs pagrieza galvu un nolūkojās viņai pakaļ, viņa vairs neredzēja.

Sniega koloss blenza meitenē ar ogļu acīm, kas biedējoši dzirkstīja. Un piepeši izskatījās, ka viņš izkustas no vietas.

Zēns savā slēptuvē atglauda no pieres gaišos matus un bikli paraudzījās vīrā ar kartupelim līdzīgo degunu un smailajām ausīm, kas neapturami tuvojās pa parka celiņu. Pār plecu viņam karājās rupja linauduma maišelis. Taču vīrietis neveltīja nekādu uzmanību pussabrukušajai dārza mājiņai. Skatienu pievērsis zemei, viņš bezrūpīgi aizslāja garām. Zēnam degunā iecirtās riebīga smaka.

Phē, tā noteikti nāca no maisa! Varbūt tur ielikts kāds sprāgonis, viņš sev jautāja, izdzirdis švīkstoņu gaisā.

Gaišmatis paskatījās debesīs — un ieraudzīja tuvojamies lielu vārnu baru. Putni sāka riņķot, veidojot milzīgu melnu virpuli iepretim svina pelēkajām debesīm, un tad sekoja vīram ar maisu, kurš attālinājās meža virzienā. Pēc īsa brīža viņš ar visām vārnām bija pazudis.

Plašajā parkā nu vairs nebija neviena cilvēka, nebija atrodama vispār neviena dzīva būtne. Tātad viņš varēja riskēt.

Viņam vienkārši vajadzēja riskēt! Ja drīz nedabūs neko ēdamu, viņš nomirs badā.

Zēns vairs nezināja, cik ilgi bija uzturējies šajā nepazīstamajā zemē. Cik dienas varēja būt pagājušas kopš ziemas saulgriežiem.7 Tā vien šķita, ka viņš bija ieradies mazajā saliņā ezera vidū pirms veselas mūžības. Kamēr viņš vēl bija brīnījies, cik vienkārši nokļuvis uz Cilvēkzvaigznes, garām bija aizauļojusi meitene baltā zirgā. Viņš paguva paslēpties aiz krūma. Kad zirgs un jātniece atkal bija pazuduši, viņš sev par šausmām atklāja, ka atceļš ir slēgts. Viņš vairs netika atpakaļ mājās.

Vismaz pagaidām ne.

Pēc tam viņš bija zaudējis apjēgu. Kā orientēties šajā svešajā vietā? Kā izdzīvot, atrautam no draugiem un ceļabiedriem? Bet tad viņš atcerējās savus mācību gadus. Viņam bija labākie skolotāji, kādus vien varēja vēlēties, un viņš bija iemācījies visu, kas nepieciešams, lai izkļūtu pat no šķietami bezcerīgas situācijas. Vissvarīgākais bija saglabāt vēsu prātu. Un galvenais bija allaž uzticēties gaismas spēkam, jo tad viss izvērtīsies uz labo pusi.

Pirmkārt, vajadzēja sameklēt drošu patvērumu, kas gan aizsargātu no nokrišņiem, gan paslēptu no svešām acīm. Vietējie uzreiz ievērotu, ka viņš ieradies no kādas tālas pasaules. Un nebūt nebija skaidrs, ko ar viņu tad iesāktu. Izrādītu viesmīlību vai ieslodzītu cietumā, varbūt pat nonāvētu? Gaišmatis to nezināja un tāpēc izlēma, ka drošāk ir slēpties.

Lai gan uz saliņas nevarēja atrast ne laivu, ne plostu, šķērsot ūdens klajumu nemaz nenācās grūti. Viņš bija iemācījies tik dziļi ieiet sevī, ka vairs nejuta ārējos iespaidus. Tādēļ ledainais ūdens viņam it neko nespēja nodarīt, kamēr peldēja pāri ezeram, lai nokļūtu otrā krastā.

Gaismas spēku vadīts, viņš jau pēc maza brītiņa bija uzgājis drupas liela parka nomalē; parks pletās no ezera līdz pat krāšņai pilij, kas pacēlās uz pakalna. Durvis nebija aizbultētas, tā ka viņš bez kādām pūlēm varēja iekļūt namiņā. Tur viņš grabažu vidū bija ierīkojis guļvietu un paslēpies. Naktī viņš parkā un tuvīnajā mežā savāca malku un iekūra uguni, lai sasildītos un izžāvētu apģērbu. Ezerā bija rodami bagātīgi ūdens krājumi, vienīgi ēdamā viņam trūka. Apkārtnē nebija gandrīz nekādu savvaļas dzīvnieku, un, tā kā viņš nebija paņēmis līdzi ieročus, doties medībās būtu bezcerīgi arī tāpat. Viņa izliktajās lamatās bija iekritusi tikai veca un vārga pīle. Tās gaļa bija sīksta kā veca āda, tomēr labāka nekā nekas, un kādu laiku viņš no tās bija paēdis. Bet nu jau atkal vairākas dienas mutē nebija tikusi ne kripatiņa. Vēders rūca kā saniknots vilks, un, no rīta pamostoties, viņam sametās tumšs acu priekšā — tik ļoti mocīja bads. Viņam steigšus vajadzēja kaut ko uzsākt, ja negribēja nomirt svešumā, un tā nu viņš nolēma ielavīties pilī, jo tur noteikti atradīsies kaut kas ēdams.

Zēns vēlreiz uzmanīgi paskatījās pa logu. Tad viņš atvēra durvis. Sarūsējušās eņģes nočīkstēja. Par laimi, pārējie namiņi parkā bija pārāk tālu, lai to iemītnieki pamanītu šo skaņu.

Zēnam pretī cirtās ledains vējš. Viņš pacēla galvu un ievilka nāsīs gaisu kā savvaļas dzīvnieks. Viņš tūdaļ zināja, ka drīz sāks snigt. Viņš spēja saost sniegu. Bieza, balta sega pārklās visu zemi un piespiedīs viņu palikt savā patvērumā. Citādi pēdu nospiedumi sniegā viņu nodos un pievērsīs svešinieku uzmanību. Tādēļ bija jārīkojas ātri. Viņam vajadzēja izmantot gadījumu un sagādāt pietiekamus pārtikas krājumus. Drīz jau būs par vēlu.

Vēlreiz zēns pavērās uz visām pusēm. Tad viņš saliecies aizslīdēja uz pils pusi. Prasmīgi izmantodams par aizsegu vareno koku stumbrus, viņš metru pa metram tuvojās efejām apaugušajam cietoksnim.

Neviena nemanīts, viņš iekļuva ēkā. Asā oža uzreiz parādīja pieliekamo kambari. Tur iekļūt bija bērnu spēle — tas pat nebija aizslēgts.

Zēns aiz sevis aizvēra durvis un pārlaida skatienu lielajai telpai, kur valdīja vakara mijkrēslis. Dīvainā kārtā nekur nebija atrodama svece vai lāpa. Lai jau — viņš tiks galā arī tāpat. Beigu beigās viņš bija mācījies paļauties ne tikai uz acīm, bet arī uz citām maņām un orientēties pat visdziļākajā naktī.

Degunā iecirtās desu un šķiņķa smarža, un no kūpinātas gaļas un zosu tauku aromāta viņam saskrēja siekalas mutē. Tad zēns saoda ābolus. To saldā smarža viņam izvilināja īsu prieka saucienu. Viņš žigli piesteidzās pie paplātes ar augļiem, paķēra vienu no sārtvaidžiem un iekoda. Mmm — cik garšīgi! Viņš kāri notiesāja gardo ābolu un patlaban sniedzās pēc nākamā — kad viņu apžilbināja spoža gaisma. Zēns izbijies apcirtās.

Acis piemiedzis, viņš ieraudzīja mirdzošu lodi, kas karājās pie istabas griestiem. Un vīrieti, kas stāvēja durvju ailā un aizšķērsoja viņam atpakaļceļu. Tas bija druknas miesas būves; rokas, resnas kā ratu dīseles, sniedzās līdz pat ceļiem. Plikais pauris spīdēja kā nogatavojusies melone. Skatiens bija drūms.

Vakara seansā nebija pārāk daudz skatītāju. Mazā saujiņa lielajā zālē gluži vai pazuda. Laura to gandrīz neievēroja. Filma viņu tā pārņēma savā varā, ka meitene gandrīz nemanīja, kas notiek apkārt. Viņa ienira fantastiskajā Viduszemes valstībā, loloja cerības un drebēja bailēs kopā ar Frodo un viņa pavadoņiem.

Kad lēnām iedegās gaisma, viņai bija sajūta, it kā viņa būtu atmodusies no dziļa sapņa. Viss viņā pretojās domai, ka jāatgriežas realitātē. Viņa palika sēžam līdz pat beigām un noskatījās bezgalīgi garos titrus līdz pašam pēdējam vārdam.

Vēl mājupceļā Laura jutās kā apreibusi. Iekšēji gandarīta, viņa peldēja caur gājēju pūli, kas kā trenkti steidzās pa Hintertūras ielām, un apcerēja ainas, kas bija iespiedušās prātā. Meitenei ausis kā tāla atbalss skanēja saviļņojošā filmas mūzika.

Te negaidīts skats Laurai sagādāja dziļu šoku: viņai šķita, ka gājēju straumē uz pretējās ietves pavīd viņas ķīmijas skolotājs. Meitene apstājās, kā saņēmusi sitienu, un, sirdij dauzoties, pavērās uz otru ielas pusi — taču melnmatainais vīrietis jau bija pazudis. Tomēr Laura bija droša: izstīdzējušais vīrs, kas viņai bija uzmetis drūmu skatienu, varēja būt tikai Dr. Kvintuss Tumšickis. Kurš it kā bija atvaļinājumā Kārību jūrā — un patiesībā mētājās apkārt pa Hintertūru. Un tas varēja nozīmēt vienīgi to, ka viņam bija padomā kas ļauns. Un tālab Laura nolēma viņu atrast.

Viņa iespraucās starp divām stāvošām automašīnām, lai šķērsotu ielu. Melns kravas auto, kas bija novietots pie ietves vairāk nekā divdesmit metru attālumā, aizšķērsoja skatu.

Laura nezināja, kāpēc, bet melnais auto tūdaļ piesaistīja viņas uzmanību. Tā jumtu sedza plāna sniega kārtiņa. Tātad jau bija pagājis krietns laiks kopš tā novietošanas ielas malā. Braucējs nekur nebija redzams. Tādēļ Laura negribēja ticēt savām ausīm, kad izdzirda motora iedarbināšanas troksni. Dzinējs pēkšņi sāka darboties, iedegās starmeši. Tad sāka mirkšķināt pagrieziena rādītājs, un, kā rēga rokas vadīta, pagriezās stūre. Automobilis lēnām sāka kustēties, izbrauca uz ielas — un stūrēja tieši virsū Laurai!

Profesors Aureliāns sēdēja pie rakstāmgalda un pārsteigts uzlūkoja plikgalvi, kurš kāda zēna pavadībā ieradās viņa birojā.

— Nu, nu — kas tad tas, Atila?

Spēcīgā vīra pilnmēnesim līdzīgajai sejai, kurā nebija manāms ne bārdas matiņš, pārslīdēja smaids. — Notvēru viņu pieliekamajā, direktora kungs. Puikam ne pa jokam rūc vēders, man liekas.

— Tā, tā! — Kalsnais vīrietis ar sirmajiem, lauvas krēpēm līdzīgajiem matiem piecēlās no krēsla pie rakstāmgalda. Vecie koka dēļi nočīkstēja, kad viņš pienāca klāt slaidajam zēnam ar gaišajiem matiem un domīgi uzlūkoja to. Tas, neteikdams ne vārda, raudzījās pretī profesoram. Trokšņi, kas nāca no viņa vēdera, atgādināja vilka rūkšanu. Austrums Aureliāns lēnām apgāja zēnam apkārt un ziņkārīgi viņu nopētīja. — Kā tevi sauc, manu zēn?

Gaišmatis pacēla galvu un ieskatījās vecā vīra grumbu izvagotajā sejā. — Alariks, — viņš klusi atbildēja.

— Alariks, — profesors domīgi atkārtoja. — Tad tu droši vien esi no Avanterras un netiec atpakaļ uz savu dzimteni — līdz burvju vārti no jauna atvērsies Lieldienu svētkos?

— Jā, kungs. Bet kā gan jūs zināt...

Kamēr plikpauris plati smīnēja, Austruma Aureliāna lūpās atplauka labsirdīgs smaids.

— Vispirms jau tavs apģērbs pastāstīja, ka tu neesi šejienietis. Un turklāt — vai tu pats nevari iedomāties, Alarik?

— Pats iedomāties? — zēns savilka pieri grumbās. — Nu, īstenībā ir tikai viens izskaidrojums, kungs — jūs piederat pie sargātājiem, vai ne?

Profesors apstiprinoši pasmaidīja. — Tieši tā, Alarik. Es esmu pēcnācējs vienam no tiem gaismas karotājiem, kuri pirms neatminamiem laikiem no jūsu pasaules atnāca uz Zemi, lai šeit cīnītos labā pusē un nepieļautu Mūžīgās neesamības kundzību.

Zēns atviegloti pasmaidīja. — Tad man ir paveicies, ka esmu nokļuvis pie jums, — viņš sacīja, un, aši pašķielējis uz Atilu, piebilda, — vai tas meloņgalva arī ir jūsējais?

— Meloņgalva! — plikpauris ieaurojās, un pēkšņi viņa sejā parādījās tāda grimase, kas būtu pārbiedējusi pat tumsas trolli. Profesors turpretim atbildēja ar uzjautrinātu smaidu:

— Protams. Atila Morduks ir viens no mūsu uzticamākajiem palīgiem un jau simt divdesmit piecus gadus kalpo Rāvenšteinas pilī.

— Es jau simt divdesmit sešus gadus šeit esmu saimniecības pārzinis! — Atila izlaboja un pievērsās zēnam. — Austrums ir tā pārstrādājies, ka šo to palaiž garām. Viņš, redz, ir ne tikai sargātāju vadonis, bet arī internāta direktors — ja vien tu zini, kas tas ir, manu zēn.

— Internāts? — gaišmatis apmulsis atbildēja. — Direktors? — Varēja redzēt, ka šos vārdus viņš dzirdēja pirmo reizi.

— Direktors ir kaut kas līdzīgs vadonim vai vadītājam, — Austrums aši paskaidroja. — Un to, kas ir internāts, es tev paskaidrošu vēlāk.

— Liels paldies, kungs. — Zēns pasmaidīja un ciešāk palūkojās profesorā. —Jūs mazliet līdzināties Gaismas glabātājam.

Austrums pamāja. — Pareizi. Un mūsu abu likteņi ir nenovēršami saistīti. Tieši tāpat kā abām pasaulēm, kurās mēs mītam, — Zemei un Avanterrai. — Tad viņš pievērsās saimniecības pārzinim. — Pagādā no virtuves kaut ko ēdamu, un tu, Alarik, — direktors mierinoši uzlika zēnam roku uz pleca, — tu man pa to laiku pastāstīsi, kas tevi atnesis pie mums uz Cilvēkzvaigzni.

Laura kā sastingusi raudzījās uz auto, kuram nebija šofera.

Nē!

Nevar būt! Nekas tāds taču nebija iespējams!

Mašīna paātrināja gaitu un brauca viņai tieši virsū! Pēdējā mirklī Laura uzlēca atpakaļ uz ietves — un ievēroja sirmgalvi, kas netālu no viņas arī mēģināja šķērsot ielu. Viņš jau atradās uz braucamās daļas. Laura vienā mirklī pamanīja, ka viņš ir akls. Viņš taustījās uz priekšu ar baltu spieķi un ap roku viņam bija dzeltens apsējs ar trim melniem punktiem.

Vecajam virām draudēja briesmas!

Viņš nevarēja redzēt automašīnu, kas stūrēja viņam tieši virsū!

— Uzmanieties! — Laura iekliedzās.

Taču vecītis nereaģēja. Varbūt viņš nebija sadzirdējis meitenes brīdinājuma saucienu, jo mašīnas motors pēkšņi ierūcās vēl skaļāk, un auto brāzās aklajam tieši virsū. Vēl daži metri, un viņš būs zem riteņiem.

Daudz nedomādama, Laura metās skriet — un paveica neiespējamo: pāris sekundes, pirms auto priekšējais atdurstienis ķēra veco vīru, viņa lēca un uzrāva vecīti uz ietves, izglābjot viņu no drošas nāves.

Viņi iegāzās sērsnainā sniega kaudzē, kas slējās ielas malā. Laura izdzirda klusu krakšķi. Viņa steigšus piecēlās un aizelsusies nopētīja vīru.

Viņš gulēja uz muguras. Seja zem sirmajiem matiem bija saviebta sāpēs. No brūces pierē lāsoja asinis. Laura satvēra viņu aiz pleciem un palīdzēja piecelties sēdus. To darīdama, viņa ievēroja, ka vecā vīra pakausī gandrīz apaļš laukums bija izskūts kails.

Sirmgalvis ievaidējās un ar kreiso roku satvēra labās apakšdelmu.

— Kas noticis? — Laura norūpējusies vaicāja. — Vai sasitāties?

Vecītis, sāpju mocīts, pamāja. — Mana roka! Man liekas, tā ir lauzta.

Laura līdzjūtīgi nopūtās. — Ak, nē!

Vīrs pasmaidīja, un viņa tukšās acis vērās meitenei tieši sejā.

— Neraizējies, — viņš nopūtās. — Nav tik traki, Laura.

Laura?

Vai viņš patiešām sacīja “Laura”? Vecais vīrs taču viņu nepazina! Viņi vēl nekad nebija tikušies. Turklāt viņš bija neredzīgs. Kā gan viņš zināja viņas vārdu?

Laura neko daudz nepaguva izprātot, jo vecītis ar mājienu aicināja viņu tuvāk. Acīmredzot viņš tai gribēja atklāt kaut ko slepenu. Meitene pieliecās tuvāk.

— Klausies, Laura. — Čukstus izteiktie vārdi tikai ar pūlēm nāca pār aklā vīra lūpām. Acīmredzot viņš bija savainots vairāk, nekā gribēja atzīt. — Meklē Septiņu mēnešu zīmogu! Pasaulē nav nekā tāda, no kā tumsas spēki bītos vairāk par spēku, kas piemīt šim zīmogam. Tas palīdzēs veikt tavu uzdevumu un izglābt tēvu.

Laura neticīgi paskatījās aklajā. Kā viņš zināja par viņas uzdevumu? Un kā bija uzzinājis, ka viņai jāizrauj tēvs no tumsas piekritēju nagiem?

— Drīz vien tu sapratīsi, Laura! — Vecīša sejai pārslīdēja vārs smaids, tad viņš atkal kļuva nopietns. — Meklē Septiņu mēnešu zīmogu. Tev tas jāatrod, ja negribi atkāpties Borborona priekšā!

Laura grasījās atbildēt, kad viņas dzirdi sasniedza satrauktas balsis. Vienlaikus atskanēja ātrās palīdzības sirēna, kuras nervozā gaudošana nāca arvien tuvāk. Viņa pārsteigta pavērās visapkārt: ap viņiem bija sapulcējies ziņkārīgo bars. Ļaudis satraukti praš-ņāja: — Kas noticis? — Ātro palīdzību! Izsauciet ātros! — Kur palika automašīna? Vai kāds redzēja melnu kravas auto?

Laurai sagriezās galva. Ko tas varēja nozīmēt? Septiņu mēnešu Zīmogs? Kas tas tāds? Un vispirms jau: kur tas atradās? Viņa pārliecās pār ievainoto un jau grasījās pajautāt, kad ielas malā, bremzēm kaucot, apstājās ātrā palīdzība. Durvis atsprāga vaļā, izlēca divi sanitāri un izbrīvēja ceļu cauri pūlim. — Ceļu! Dodiet ceļu un ļaujiet mums ķerties pie darba!

Arī Laura tika atspiesta malā. Kāds vīrietis oranžā dienesta tērpā nometās ceļos blakus ievainotajam, apskatīja viņu un lietpratīgi iztaustīja. Tad sanitārs atkal piecēlās. — Apakšdelma lūzums, iespējami iekšēji savainojumi. Arī sasitumi un nobrāzumi. Vedīsim viņu uz Sarkanā Krusta slimnīcu! — viņš sacīja kolēģim.

Liegdami Laurai iespēju aprunāties ar aklo vīru, viņi to iekārtoja uz nestuvēm un ielika ātrās palīdzības mašīnā. Bākugunis zibsnīdamas iezīmēja zilus starus Hintertūras vakara debesīs, kamēr ātrā palīdzība aizbrauca.

Pūlis drīz izklīda. Tikai Laura domīgi noraudzījās pakaļ ātrajai palīdzībai, kad strupa balss viņu izrāva no pārdomām: — Tātad tu redzēji, kas notika?

Laura pārsteigta ieraudzīja divus ceļu policistus. Meitene nebija dzirdējusi viņus pienākam, nedz arī pamanījusi piebraucam policijas auto, kas bija apstājies tepat blakus.

Viens no viņiem nebija necik liela auguma, toties ārkārtīgi tukls. Viņa formas tērpa jaka bija apspīlēta ap milzīgu vēderu, kas, iespējams, pārplīstu, ja to neturētu kopā iespaidīga ādas josta. Vīrieša seja bija uzblīdusi, un gaļīgie vaigi nokarājās kā mopsim.

— Vai tu nesaprati? — vīrietis baltajā dienesta cepurē pienāca Laurai draudīgi tuvu klāt. — Tu esot bijusi negadījuma lieciniece, tā man teica.

— Ēēē, — Laura atbildēja. — Nūjā... Jā, protams. Es redzēju, kā tas notika.

Resnais, saraucis uzacis, paskatījās uz kolēģi, kas bija gandrīz divas galvastiesas par viņu garāks. Viņš bija tievs kā diegs un Laurai atgādināja sparģeļa kātu. — Nu, un tālāk? — mopšaģīmis norūca. — Stāsti taču!

Un Laura stāstīja. Viņa visu pateica tieši tā, kā bija noticis. Taču policisti neticēja ne vārdam.

— Tur stāvēja automašīna, un tās motors sāka darboties pats no sevis?

— Tieši tā.

— Tad tā sāka braukt, taisni tev virsū?

— Pareizi. Un vecais vīrs tai nekādi netraucēja. Viņš vienalga nevarēja redzēt auto.

— Un pie stūres nebija šofera? Neviena cilvēka? It neviena?

— Es taču jau teicu! — Laura nepacietīgi pavērsa acis pret debesīm. — Šofera vietā neviena nebija. It neviena.

— Tiešām? — Resnais apmainījās ar kolēģi izteiksmīgiem skatieniem. Sparģelis daudznozīmīgi nosmīkņāja. Tas nozīmēja: “Tā zoss murgo.”

Mopšaģīmis pienāca Laurai pavisam tuvu klāt. Viņa mazās ačeles ziņkārīgi iemirdzējās. — Un kurā filmā tu to redzēji?

Laura apjukusi atbildēja urbīgajam skatienam. — Kurā filmā? — Viņa nesaprata, ko šis apaļpuncis domā. — Kāpēc filmā?

— Vienkārši — tāpēc ka tas, ko tu mums gribi iestāstīt, notiek tikai kino! Neviena automašīna pasaulē neiedarbojas pati no sevis un nepavisam jau nesāk pati no sevis braukt! Kaut kas tāds ir gluži izslēgts. Vai man nav taisnība, Zorž?

Sparģelis formas tērpā pamāja ar galvu kā marionete.

— Un kā vēl taisnība! — Ar gandarījumu sejā resnītis atkal pievērsās meitenei. — Tā kā man negribas pieņemt, ka tu mūs gribi iznest cauri, tad noteikti būsi kļūdījusies.

— Nekādā ziņā! — Laura protestēja.

— Skaidrs! — Resnais ierēdnis viņai aizbildnieciski paplikšķināja pa roku. — Es tev izstāstīšu, kā tas notika: rokas bremze varbūt nebija pacelta kā nākas, kaut kāda iemesla dēļ tā nolaidās, un auto sagadīšanās pēc sāka ripot tev virsū, kad tu gribēji šķērsot ielu — tieši tā arī būs noticis!

— Muļķības! — Lauras balss skanēja saērcināti. — Tā speciāli brauca man virsū — kopš kuriem laikiem tad mašīnas sāk ripot pašas no sevis pret kalnu?

Abi policisti pārsteigti nopētīja ielu — nudien: no vietas, kur auto bija novietots, līdz negadījuma vietai bija viegls pacēlums. Šai ziņā meitenei bija taisnība. Nebija iespējams, ka auto pats no sevis būtu uzripojis virsū aklajam vīram!

— Turklāt tad, ja jūsu pieņēmums būtu pareizs, tam kaut kad vajadzētu apstāties. Bet vai varat šeit tuvumā atrast kādu melnu kravas auto? Es ne! — Laura piebilda.

— Eēē, — resnais apjucis sacīja, — vai tu... es domāju, vai tu gadījumā... neievēroji numuru?

Numuru?

Sasodīts!

Par to Laura, saprotams, nebija iedomājusies. Viss bija noticis pārāk ātri. — Sorry^1! — Viņa nožēlā paraustīja plecus. — Par to es diemžēl nepadomāju.

Policisti noskaidroja, kā viņu sauc, un gadījumam, ja vēl rastos jautājumi, palūdza arī viņas adresi brīvdienu laikā. Tad Laura drīkstēja iet.

Ieskatoties rokas pulkstenī, viņa atskārta, ka nu jau bija pārāk vēls. Laura bija apsolījusi uzreiz pēc kino doties mājās, kur visi viņu gaidīja vakariņās. Meitene steigšus metās skriet, neievērodama, ka tuvīnā pagalma iebrauktuvē kaut kas pēkšņi sakustas. Taču pat tad, ja Laura būtu tur ielūkojusies, viņa noteikti nebūtu pamanījusi neko aizdomīgu.

Jo tur stāvēja tikai sniegavīrs.

Milzīgs sniega koloss ar īgnu sejas izteiksmi — tas pēkšņi sakustējās.

4. nodaļa VĒLMJU IEMĀNĪTĀJI

Kad Atila Morduks atgriezās direktora kabinetā ar sieru, desu un maizi, Austrums ne tikvien bija uzzinājis par Alarika likteni, bet ari iepazīstinājis jauno ieroču nesēju ar ap-stākļiem Rāvenšteinā. Paskaidrojis, ka pilī bija vēl citi sargātāji — gluži parasti cilvēki, kuri savas īpašās spējas lika lietā, cīnīdamies gaismas pusē. Piemēram, angļu un franču valodas skolotāja mis Mērija Morgana, domu lasīšanas speciāliste, vai fizkultūras skolotājs Persijs Valjants, nepārspējams ceļotājs sapņos. Un, protams, arī Laura Leandere, kas bija dzimusi trīspadsmitnieka zīmē un tādēļ pārvaldīja visas trīs īpašās sargātāju spējas, pie kurām piederēja arī telekinēze.

Tai vietā Alariks pirmo reizi pārtrauca profesoru un pārsteigts vaicāja: — Trīspadsmitnieka zīmē? Vai tas šeit uz Cilvēkzvaigznes nozīmē to pašu, ko pie mums Avanterrā — ka viņa dzimusi trīspadsmitā mēneša trīspadsmitajā dienā?

— Jā, — profesors īsi atteica un nolēma nepaskaidrot, ka pēc cilvēku kalendāra tas ir piektais decembris. Galu galā, viņš Alariku negribēja pārslogot. Toties viņš bija izstāstījis zēnam par tumsas piekritējiem, kā tumsas varas pārstāvjus dēvēja uz Zemes. Tie bija ārkārtīgi bīstami un nikni sargātāju pretinieki, kurus spēja atklāt tikai zinātāji. Tumsas piekritēji Dr. Kvintusa Tumšicka, ķīmijas un bioloģijas skolotāja, vadībā un ar Rebekas Taksas, fizikas un matemātikas skolotājas, nenovērtējamo atbalstu nemitīgi centās palīdzēt ļaunuma spēkiem izcīnīt uzvaru.

Alariks ar lāča izsalkumu metās virsū ēdienam un iebāza mutē vienlaikus trīs lielus desas gabalus, par to izpelnīdamies profesora aizrādījumu. — Nevajag rīt kā vilkam, — viņš sacīja, viegli smai-dīdāms. — Mums ir gana daudz ēdiena. Daudz vairāk, nekā tu vari notiesāt.

Arī saimniecības pārzinis plati nosmīnēja. — Tieši tā, manu zēn, — viņš sacīja. — Nesteidzies tik traki, citādi tev spiedīs kuņģi. — Tad viņš pagriezās pret Austrumu Aureliānu. — Ko mēs ar viņu iesāksim?

Profesors sarauca pieri. — Viens ir skaidrs, šeit viņš nekādā ziņā nevar palikt, — viņš atbildēja. — Pārāk lielas briesmas, ka viņu uzies tumsas spēku aizstāvji. Turklāt, kad brīvdienas būs beigušās, viņu agri vai vēlu ievēros skolēni. Un tu vari iedomāties, kas tad notiks, vai ne?

— Varu gan, — plikpauris norūca. — Turklāt mani nebūt nevaldzina doma, ka nāktos pašam personiski viņu uzraudzīt. Mēs taču varētu viņu iemitināt manā būdā. Tur viņam klātos itin labi, jo tur gandrīz neviens neiegriežas. Manu draudziņu dēļ, jūs jau zināt.

Direktors pavīpsnāja. — Ļoti labi zinu. Bet tomēr... — viņš pašūpoja sirmo galvu. — Izmet to no galvas, Atila. Tas vienkārši būtu pārāk bīstami.

— Un ja nu mēs apgalvotu, ka viņš ir internāta jaunais audzēknis?

— Neiespējami. Zēns pilnīgi nepārzina mūsu ieradumus un jau pēc maza laiciņa modinātu aizdomas. — Viņš pievērsa jautājošu skatienu gaišmatim, kas uzmanīgi bija sekojis vīru sarunai.

— Vai varbūt tu domā, ka varētu mūsu vidū izturēties kā vietējais?

— Atvainojiet, kungs, — Alariks bēdīgs nomurmināja.

Profesors Aureliāns viņam laipni uzsmaidīja. — Nevajag

kaunēties, — viņš sacīja liegā balsī. — Ir taču tikai dabiski, ka tu šeit neorientējies. Mums droši vien neietu citādi, ja mēs apciemotu tevi tavā dzimtenē.

Zēna sejai pārslīdēja pateicīgs smaids, un viņš iecirta savus nevainojamos zobus maizes donā.

— Kāpēc mēs nevarētu vismaz pamēģināt? — Plikgalvis norūpējies paskatījās vecajā vīrā. — Man it nemaz nepatiktu nodot viņu svešās ro...

Tobrīd uz rakstāmgalda iezvanījās tālrunis. Alariks izbijies sarāvās un lielām acīm vērās aparātā. — Kāpēc tas rīks tik traki trokšņo? Vai tam sāp, vai varbūt tas grib man uzbrukt?

Direktors viņā mierinoši paskatījās. — Nebaidies. To “rīku” sauc par telefonu, un tas neko tev nenodarīs. — Tad viņš piecēlās un uzlika roku uz neaptēstā saimniecības pārziņa pleca. — Vai tagad saprati, ko es domāju, Atila? — viņš čukstēja. — Taču neraizējies: es jau zinu, kur nomitināt Alariku. Tur viņš būs labās rokās. Neviens cilvēks viņu tur neatklās, līdz viņš varēs atgriezties Avanterrā!

— Dieniņ mīļo, Laura! — Sajella Leandere-Rihline neticīgi palūkojās pameitā, izklaidīgi apmaisīdama savu zāļu tēju. — Tu noteikti atkal būsi maldījusies! Kā auto pats no sevis varēja sākt braukt?

— Es taču nezinu. Un tomēr tā notika, ticiet man! — Laura noskaitusies ar nazi paņēma no trauciņa piciņu sviesta un uztriepa to uz maizes šķēles. Kad viņa pa galvu, pa kaklu bija pārnākusi mājās, pārējie jau sēdēja pie galda, un tāpēc Laura jutās spiesta paskaidrot nokavēšanas iemeslu. Tā nu viņa bija pastāstījusi par mīklaino starpgadījumu ar spokaino mašīnu. Tas gan bija izraisījis tikai neticīgu pieres raukšanu. Jo īpaši no Sajellas puses.

Arī Maksis Longoliuss visnotaļ skeptiski nopētīja Lauru. —Ja pareizi atminos, es kaut ko tādu lasīju vienā romānā, — viņš domīgi sacīja. — Stīvens Kings, man liekas. Grāmatu sauca “Kle-mentīne” vai kaut kā tamlīdzīgi.

— “Kristīne”! — izlaboja Lūkass, ēzdams pilnu muti.

— Paldies, Lūkas, — Maksis uzsvērti laipni sacīja un tad atkal pievērsās Laurai. — Romānā kaut kas tāds, protams, ir iespējams. Taču realitātē? — Misters L. savilka seju grimasē, kas līdzinājās domās iegrimušam buldogam, un papurināja galvu. — Nē, Laura. Te nu man jāatzlst, ka tavai mātei ir taisnība. Realitātē kas tāds ir pilnīgi izslēgts!

Kāds stulbenis!

Ko viņš vispār sajēdz? Un kā viņam varēja ienākt prātā Sajellu nosaukt par viņas māti?

— Man vienalga, vai jūs man ticat vai ne. — Laura sabozusies pavērās visapkārt. — Es katrā gadījumā zinu, ko esmu redzējusi, un esmu pārliecināta, ka viņš gribēja man uzbraukt virsū.

— Es patiešām raizējos par to gadījumu, Laura! — Lūkass nobažījies paskatījās māsā. Brālis un māsa kopā ar Kēvinu sēdēja pie monitora, kur notika Age of Empires lejupielāde.

— Tad tu tici tam notikumam ar mikrobusiņu?

— Protams. Pēc visa tā, ko esmu piedzīvojis kopā ar tevi pēdējā gadā, sāku ticēt pat visneticamākajām lietām!

Laura dāvāja brālim pateicīgu smaidu. Savukārt Kēvina sejā parādījās neizpratne. — Es diemžēl īsti netieku līdzi. Ko tad jūs īsti piedzīvojāt pagājušajā gadā?

Laura jau grasījās Kēvinam pastāstīt par Apskaidrības kausa meklējumiem un fantastiskajām dēkām, kurās viņa bija iekūlusies ar draugiem, kad ievēroja, ka brālis gandrīz nemanāmi pašūpo galvu.

Lūkasam bija taisnība. Kaut arī Kēvins noteikti bija draugs, viņam nebija jāzina viss. Vismaz pagaidām vēl ne.

— Es tev citreiz izstāstīšu, — viņa tādēļ aši sacīja. — Tas prasītu pārāk daudz laika.

Lūkasa pierē bija iezagusies grumba. — Ja tajā automašīnā patiešām nebija šofera, tad tas, bez šaubām, nozīmē, ka savu pirkstu pielikuši tumsas piekritēji.

— Tumsas piekritēji? — Kēvins izbrīnīts jautāja. — Kādi tumsas piekritēji?

Lūkass neatbildēja, bet gan neapmulsis turpināja: — Tādēļ mums jāuzdod jautājums, vai šis uzbrukums nudien bija domāts tev vai drīzāk tam vecajam vīram.

— To gan es nevaru iedomāties. Ko gan tumsas piekritēji ar to varētu panākt? Mašīna brauca man taisni virsū, un, ja es pēdējā mirklī nebūtu parāvusies atpakaļ, tad...

īsu brīdi padomājis, Lūkass piekrita māsai. — Man liekas, tev ir taisnība. Katrā ziņā izklausās loģiāli.

Kēvina sejā turpretim parādījās apjukums. — Kādēļ lai tevi kāds gribētu novākt, Laura? Tam taču nav nekāda iemesla, vai ne? Un kas tie par tumsas piekritējiem, par kuriem jūs nepārtraukti runājat? Es lēnām pārstāju apjēgt, kas te notiek.

Laura un Lūkass ātri saskatījās. Skaidrs, ka Kēvinam viss likās nesaprotams, jo viņš jau nezināja, kas bija noticis iepriekš. Tomēr Lūkass vēlreiz brīdinoši pašūpoja galvu.

— Taču, neraugoties uz to, — Kēvins turpināja, gluži kā neievērojis skatienus, kurus brālis pārmija ar māsu, — man nav ne mazākā priekšstata, kas tas par Septiņu mēnešu zīmogu, ko aklais pieminēja.

— Es arī par to neko neesmu dzirdējis, — Lūkass teica.

Laurai no pārsteiguma palika vaļā mute. Viņa neticīgi vērās

brālī. Vai tas maz bija iespējams? Vai tiešām bija kas tāds, ko nezināja supergudrinieks Lūkass, visu superkoeficientu superkoefi-cients?

Lauras sejā parādījās jautājoša izteiksme. — Un ko mēs tagad darīsim?

— Pavisam vienkārši: tev jāpajautā tam aklajam, ko viņš ar to domājis! Vai tu zini, kā viņu sauc vai kur viņš dzīvo?

— Žēl gan, bet man nav ne jausmas. Nekad nebiju viņu redzējusi, un tad viss notika tik ātri, ka nepaguvu pajautāt.

— Nav jau tik traki, — Lūkass bezrūpīgi noteica. Ņemot vērā, ka viņam nebija ne mazākās jausmas, viņš izstaroja gandrīz vai augstprātīgu pašpaļāvību. — Mēs tāpat uzzināsim, kas ar to zīmogu īsti ir. Nevarētu taču būt pārāk grūti, vai ne?

Šai mirklī Laurai šķita, ka gaitenī ir kaut kāds troksnis. Viņa piesteidzās pie durvīm un paskatījās ārā — un ieraudzīja aizsteidzamies neskaidru tēlu. Tūdaļ viņā sacēlās aizdomas: Konrāds Cirtējs.

Skaidrs — tas noteikti bija bijis Konrāds Cirtējs, un Konrāds Cirtējs bija noklausījies viņu sarunu.

Jautājums tikai — kāpēc?

Kad nākamajā rītā nozvanīja modinātājs, Laura jutās kā salauzta. Viņa ar zēniem pusi nakts bija šķirstījusi visas iespējamās enciklopēdijas un pārmeklējusi intemetu. Tomēr nekur nebija atrodama ne sīkākā norāde par šo noslēpumaino Septiņu mēnešu zīmogu. Laura izslēdza kaitinošo brēcekli un jau gribēja atkal ieritināties zem segas, kad atcerējās, ka šodien viņas kārta iet pēc maizītēm. Kopš brīvdienu sākuma Lūkass, Kēvins un viņa no rīta pārmaiņus devās pie maiznieka, un tā nu gribot negribot nācās izlīst no dūnu segas apakšas.

Mirdzoši zilās debesīs virs atpūtas namiņa staroja saule. Izejot pa durvīm, Laurai sejā iecirtās stindzinošs aukstums. Naktī noteikti bija pamatīgi kritusies temperatūra, jo iepriekšējā dienā vēl bija tik silts, ka dziļākās vietās sniegs bija mazliet pakusis. Laura uzvilka līdz acīm adīto cepuri, ievīstījās dziļāk vējjakā un devās ceļā. Steigdamās viņa neievēroja lielo sniegavīru, kas stāvēja pretējās mājas dārzā.

Gaiss bija tik auksts, ka Lauras nāsis elpojot iesāpējās. Par laimi, maiznīca atradās tikai dažas šķērsielas tālāk. Apledojušās ietves dēļ Laura gan ceļā pavadīja ilgāku laiku nekā parasti. Arī namu jumtus klāja plāna ledus kārtiņa, kas zaigoja saulē. No jumtu notekām nokarājās garas, spožas lāstekas. Uz jumtu korēm čiepstēja zvirbuļi, un zilzīlītes plūcās ar tiem par barību.

Veikalā bija patīkami silti. Smaržoja pēc svaigām maizītēm un kafijas. Kad Laura bija nopirkusi maizītes, laipnā pārdevēja viņai piedevām pasniedza rozīņmaizi. Par velti. Tikai viņai. Smalkmaizīte bija pārlieta ar cukura glazūru un pavedinoši smaržoja pēc kanēļa.

Mājupceļā Laura vairs nespēja pretoties kārdinājumam. Viņa iekoda rozīņmaizē — mm, tā garšoja vienkārši lieliski! Laura nokoda vēlreiz — un tieši šajā mirkli izdzirda šķindošu troksni. Tieši blakus viņas galvai kaut kas nožvlkstēja un viņai aiz muguras saplīsa uz ietves. Meitene pārsteigta apgriezās. Uz ietves bija sašķīdusi liela lāsteka. Laura apjukusi noraudzījās uz ledus adatām, kas garā rindā stiepās pie jumtu notekrenēm visas ielas garumā. Tās bija tievas kā leduscirtņi, asām adatām līdzīgās smailes bija pavērstas lejup. Ja tāda uzkrīt uz galvas, tad gan noteikti šausmīgi sāp, nodomāja Laura, kad tieši tā arī notika: viņai priekšā no jumta renes nolūza pusducis šo bīstamo ledus smaiļu. Visas vienlaikus, vienā un tajā pašā brīdī, un tad — nē, tās nevis nokrita zemē, bet gan lidoja viņai tieši virsū. Kā nosmailētu ledus bultu mākonis, kuras kāds neredzams strēlnieks būtu izšāvis viņas virzienā!

— Ātrāk, sasodītie knēveļi! Skrieniet reiz ātrāk! — albīna bālā seja bija savilkusies trakās dusmās sašķobītā grimasē, un asinīm pielijušās acis meta dzirksteles. Līkkājainais vīrs gluži kā modrs aitu suns riņķoja ap bērnu bariņu, ik pa brīdim ievilkdams ar pātagu pa viņu mugurām.

Vēl un vēlreiz.

Meitenes un zēni neizdvesa ne skaņas. Viņi neizteiksmīgām sejām vilkās cauri Akmens mežam, četru raibās drānās tērptu jātnieku dzīti, kuri garlaikoti noraudzījās albīna dusmu izvirdumos. Bērnu bija vairāk nekā divi duči, vecumā starp desmit un piecpadsmit vasarām. Apģērbs bija noskrandis, sejas un kailās kājas klāja sakaltuši netīrumi. Nelaimīgos citu ar citu saistīja košas lentes, kas bija apsietas viņiem ap vidu.

— Ātrāk, nolādēts! — Albīns atkal sita. Pātagas cirtieni atskanēja cauri pārakmeņojušos milzu koku mežam, kas slējās pretī indīgi dzeltenas dūmakas aizplīvurotajām debesīm.

Beidzot viens no vīriem pavēlēja pārtraukt šo barbarismu. Viņš bija prāva auguma un izraisīja paļāvību, ko nespēja iespaidot pat melnais pārsējs pār kreiso aci. — Liecies mierā, Borok! — viņš griezīgā balsī uzsauca albīnam. — Vēl noslānīsi viņus līdz nāvei — un tad viņiem vairs nebūs nekādas vērtības!

Albīns nolaida pātagu, iebāza to atpakaļ aiz jostas un lunkanā gaitā tuvojās vīru pulciņam, apstādamies goddevīgā attālumā no zirgiem. Pamuļķais smīns atsedza retu zobu redeles. — Piedodiet, dižo Gramar, — viņš sacīja, noliekdams galvu ar baltajām matu šķieznām. — Es zinu, jūsu pircējs maksā tikai par nevainojamu preci. Tomēr jūs pats sacījāt, ka mums noteikti jāsasniedz mērķis pirms tumsas iestāšanās. Un to mēs nekad neizdarīsim, ja viņi nepieliks soli.

— Tu nu gan esi āmurgalva, Borok! — Pulciņa vadonis nosodoši pašūpoja galvu un norūpējies saskatījās ar pārējiem vīriešiem, kuri, tāpat kā viņš, bija ģērbušies raibum raibos dārgu audumu tērpos. Pat dūmakas aizklātās saules indīgajā gaismā viņi mirdzēja visās varavīksnes krāsās. Galvas sedza sarkani turbāni. Pie ausīm šūpojās prāvi auskari, un Gramaram pat deguns bija izrotāts ar zelta gredzenu. — Liec aiz auss! — viņš brīdināja albīnu. — Ja tu drīz nesapratīsi, ka mūsu lietā nav izmantojama rupja vara, nāksies sameklēt jaunu dzinēju — un tevi mēs pārdosim rūdas raktuvēm, kur tu jēdzīgāk varēsi izlādēt savus spēkus. — Izlaužoties sirsnīgiem smiekliem, kurus uztvēra viņa pavadoņi, vīrieša melnīgsnējā sejā iemirdzējās nevainojami zobi. Viņu zirgi, krāšņi tīrasiņu dzīvnieki no tālajiem Deziristānas tuksnešiem, iezviedzās, it kā dalītos jautrībā ar saviem jātniekiem.

Šķita, ka albīns nesaprot, kāpēc vīrieši tā izturas. Viņa sejas izteiksmē jaucās apjukums un bailes. — To taču jūs nedarīsit, .mgstais kungs! — Smalkā balstiņa izklausījās pēc suņa smilkstiem. — Es taču neko sliktu neesmu nodarījis!

— Mūsu jaunie draugi arī ne! — Vīrs, kuram pāri acij stiepās pārsējs, norādīja uz bērniem. — Viņiem tikai pietika neuzmanības uzticēt mums savas vēlmes. Mēs tās ar prieku paņēmām un apmainījām pret citām, mums patīkamākām. Mūsu aizbilstamie ir laimīgi, kopš viņiem nav jālauza galva, pašiem kaut ko vēloties.

Viņš atkal pagriezās pret saviem pavadoņiem un līksmi iesmējās.

— Atvainojiet par jautājumu, kungs, — bet kā jūs to izdarījāt?

— Tu domā — viņi atteicās no savām vēlmēm un pieņēma mūsējās?

— Jā, kungs.

Gramars pameta skatienu uz bērniem, kas bija apstājušies nelielā attālumā un tukšām sejām gaidīja, kad albīns viņus dzīs tālāk. — Nekas nav vienkāršāk — vai tu esi piemirsis, ka mēs esam vēlmju iemānītāji? Mēs jau kopš neatminamiem laikiem pieprotam augsto mākslu citiem iemānīt piemērotas vēlmes. Vairākums drīz vien vairs nemana, ka tās nemaz nav viņu pašu. Viņi ar prieku un nepretodamies pakļaujas visam, ko mēs pačukstam priekšā. Tādēļ arī tev nevajag viņus dauzīt, Borok.

Albīns apjucis pašūpoja galvu. — Bet kādēļ tad jūs viņus piesienat citu pie cita?

— Tīrais piesardzības pasākums. Lāgiem tomēr gadās, ka vienā otrā vēl sarosās sava griba un viņi mums sāk pretoties. Un tādā gadījumā — vai saproti?

Boroks pasmīnēja. — Protams, kungs.

— Nu gan pietiks pļāpāt. Mums jādodas tālāk, ja gribam cietoksnī nonākt vēl pirms nakts iestāšanās. — Gramars palūkojās debesīs, it kā gaidītu no turienes briesmas. — Turklāt man nav ne mazākā prieka atkauties no lidojošajiem astoņkājiem, kad tie tumsā sataisās uz medībām.

Kad Gramars iecirta rumakam sānos papēžus, albīns paskrēja malā un neapzināti pakasīja galvu. Parasti viņam bija gana paskatīties uz zirgu, lai sāktu niezēt visas maliņas.

Vēlmju iemānītāju vadonis tikai pasmīnēja un novirzīja zirgu uz bērnu bariņa pusi. Viņu priekšgalā gāja sarkanmatains zēns. Vēlmju iemānltājs dziļi ieskatījās tam acīs un laipni uzsmaidīja rudmatim, līdz tas atbildēja smaidam, kaut arī diezgan bēdīgi. Tad Gramars noliecās pie zēna un iečukstēja tam ausī dažus vārdus, iekams atgriezās pie saviem pavadoņiem.

Rudmatis pagriezās pret saviem likteņa biedriem. Viņš tikai paskatījās — un tie jau pielika soli. Viņi vienaldzīgi turpināja ceļu uz dienvidiem, kur pie apvāršņa iezīmējās varenas pils kontūras. Virs cietokšņa riņķoja milzīgs melnu putnu bars, un ap iespaidīgajiem torņiem klājās tumši miglas vāli.

Laura bija kā paralizēta. Nolādēts, kas šeit notika? Meitene pēdējā brīdī atbrīvojās no sastinguma. Viņa metās sāņus, izvairoties no draudīgajām lāstekām, kas atsitās pret mājas sienu. Maizīšu turza izkrita no rokām. Kamēr siltās bulciņas ripoja pa trotuāru, Lauras uzmanība bija pievērsta tikai nākamajām slepkavnieciskajām šautrām, kas šāvās uz viņas pusi. Kaut gan viņa lūkoja izvairīties, viena no smailēm trāpīja pierē. Meitene sajuta skaudras sāpes, un, kad uz vaiga nopilēja silta lāse, Laura saprata, ka viņai tek asinis. Taču nebija laika apkopt brūci. Visas ielas garumā bija dzirdama tikai klinkstoņa, lāstekām atraujoties no jumta un tad ar spokainu spin-dzoņu šaujoties virsū Laurai. Viņai pēc iespējas ātrāk vajadzēja nokļūt drošībā!

Laura, dziļi saliekusies, metās skriet. Taču jau pēc dažiem metriem viņa paslīdēja uz slidenās zemes un paklupa. Par laimi, jo tādējādi lāstekas pašāvās garām viņas galvai. Dažas gan trāpīja mugurā, taču biezā vējjaka mazināja trieciena sparu. Laura nostiepās visā garumā un aizšļūca aiz stāvošas automašīnas. Pacēlusi galvu, viņa apmēram desmit metru attālumā ievēroja kāda nama ieejas durvis, kas solīja glābiņu. Ja izdotos tās sasniegt, viņa varētu tur paslēpties; varbūt, piezvanot pie durvīm, kāds pat atvērtu!

Meitene uzmanīgi piecēlās un gribēja jau steigties pie durvīm. Bet tai pašā mirklī gaisu atkal pāršķēla draudīga šķindoņa. Laura zibens ātrumā pieliecās, un ledus adatas šoreiz pašāvās garām tikai par mata tiesu. Izskatījās, ka tās to vien bija gaidījušas, lai viņa atkal parādītos — pavisam absurda doma, Laurai iešāvās prātā. Sie ledus stienīši taču pie labākās gribas nevar mani uztvert vai reaģēt. Tas ir gluži neiedomājami. Noteikti ir kāds cits iemesls...

Tieši tā!

Noteikti ir kāds, kas kontrolē lāstekas! Tikai — kurš?

Notupusies cieši līdzās automašīnai, Laura nopētīja, kas notiek visapkārt, taču nevienu neatklāja. Viņa uzmanīgi izstiepās uz zemes un starp diviem stāvošiem auto parāpās brauktuves virzienā, lai labāk saskatītu otru ielas pusi — un beidzot atklāja vainīgo. Dr. Kvintuss Tumšickis bija ģērbies trases personāla jakā un uzvilcis galvā kapuci, taču Laura viņu tūdaļ pazina. Nekādu šaubu, vīrietis, kurš pa pusei bija paslēpies aiz afišu staba un vēroja automobili, kas Laurai noderēja par patvērumu, nebija neviens cits kā viņas ķīmijas skolotājs. Lai gan viņš atradās labu gabalu no meitenes, Laurai šķita, ka saltajās acīs zib bīstamas dzirksteles.

Tātad viņa nebija maldījusies! Dr. Tumšickis nudien uzturējās Hintertūrā — un bija noskatījis viņu par savu upuri. Aiz šī lāsteku uzbrukuma varēja slēpties tikai tumšo spēku piekritējs. Likdams lietā savas telekinētiskās spējas, viņš dabas veidojumus bija pārvērtis par slepkavīgiem ieročiem. Nu vienreiz bija skaidrs: cīņa par Apskaidrības kausu, kuru Laura bija atkarojusi tumšajiem spēkiem, lai glābtu dzīvību Gaismas glabātājam un novērstu Zemes un Avanterras bojāeju, turpinājās visiem līdzekļiem! Viņai vajadzēja turēt acis vaļā. Nedrīkstēja zaudēt modrību, lai tumsas spēkiem liegtu iespēju triumfēt.

Kaut es būtu paņēmusi līdzi mobilo telefonu, skaitās Laura, tad varētu piezvanīt un pasaukt kādu palīgā! Nu man jāmēģina vienai aizmukt no Dr. Tumšicka. Bet tas bija vieglāk pasakāms, nekā izdarāms, jo viens bija skaidrs kā diena: kolīdz viņa piecelsies, tumsas piekritējs viņu ieraudzīs — un apšaude sāksies no jauna!

Kad Laurai iekrita prātā glābjošā doma, viņa nikni piesita sev pie pieres. Čukstošā migla! Kā tad! Cik stulbi, ka man agrāk neienāca prātā!

Viņa žigli iebāza roku bikšu kabatā un izvilka zaļu pudelīti. Kopš Dūmākonis viņus vecajās kapenēs bija izglābis no Albīna Ellerkinga, Laura čukstošo miglu allaž nēsāja līdzi. Viņa izvilka korķi no pudelītes kakla un — nekas nenotika. No mazā trauciņa skanēja tikai klusi krācieni.

Tipiski!

Kad Dūmākoni vissteidzamāk vajag, tas parasti sūt!

Meitene nīgri pieklauvēja pie pudelītes ar rādītājpirkstu, un tikai pēc dažām sekundēm bija dzirdama sirsnīga žāvāšanās. Tad no pudelītes kakla izplūda balti dūmi, kas arvien vairāk izpletās. Vienlaikus atskanēja balss, kas izklausījās kā piesmakuši čuksti:

— Ko varu darīt jūsu labā, kundze, jūsu labā?

— Nāc laukā un pasargā mani!

Nu jau gaisā novirmoja īsts mākonis, kas pārplivinājās pāri ielai un kā biezs plīvurs apņēma Dr. Tumšicki. Laura vēl ievēroja, ka skolotājs visai pārsteigts noraugās miglā, kad viņu jau aprija baltā dūmaka. Viņš acīm redzami lūkoja aizbēgt no miglas vāla, jo Laura ar ļaunu prieku pamanīja, ka mākonis veikli svaidījās šurpu turpu. Dūmākonis neļāvās sevi nokratīt. Čukstošā migla bija kā pielipusi savam bezpalīdzīgajam upurim. Dr. Tumšickis bija ietīts dūmakā, un viņa telekinētiskās spējas vairs nebija lietojamas.

Laura piecēlās, iznāca no automašīnas aizsega un atviegloti uzelpoja.

Naktī Laura nemierīgi svaidījās no vieniem sāniem uz otriem, vaidēja un murmināja nesaprotamus vārdus. Brīvdienu namiņa istabā pa jumta logu iespīdēja mēness, ietīdams blāvā gaismā pie koka griestiem piekārto rotājumu ar zvaigznītēm un mēnestiņiem, kuri lēni griezās. Tas meta kustīgas ēnas uz sienas. Uz grīdas līdzās gultai stāvēja grāmata. Apvāks bija pavērsts uz augšu, tā ka varēja salasīt virsrakstu “Jātnieks uz pūķa”. Lasot Lauru laikam bija pārspējis miegs, un grāmata bija izkritusi viņai no rokām.

Meitene atkal sāka grozīties spilvenos. Sega noslīdēja un atsedza Lauras kājas. Bija dzirdami klusi modinātāja tikšķi, un tālumā dimdēja baznīcas torņa pulksteņa klusinātie sitieni.

Bija pusnakts.

Kad bija izskanējis pēdējais sitiens, atkal iestājās klusums. Griestu rotājums griezās bez nevienas skaņas, papīra zvaigznītes un mēnestiņi mēmi sekoja savam ceļam, bet tad ārā pēkšņi atskanēja šaušalīga čirkstoņa un švīkstoņa.

Laikam troksnis bija iespiedies Lauras murgos, jo meitene pietrūkās gultā sēdus, atvēra acis un pārsteigta pavērās apkārt.

Kas tur ir?

Laura vērīgi ieklausījās tumsā. Viss bija kluss. Nebija dzirdama

ne skaņa, i

Vai viņa būtu pārklausījusies?

Lauras sejā parādījās neziņa. Viņa jau gribēja atkal atlaisties uz spilvena, kad viņas ausis vēlreiz sasniedza baisās skaņas. Nekādu šaubu: tās nāca no dārza.

Laura aši izslīdēja no gultas un piesteidzās pie loga. Viņa pavilka sāņus aizkarus un uzmanīgi paraudzījās ārā. Mēness gaismā bez mazākā troksnīša krita maigas sniegpārslas, ietīdamas pasauli jauna sniega segā. Mājas priekšā nebija nekā aizdomīga. Nebija redzams neviens cilvēks, un nekas nekustējās. Tikai varens sniegavīrs stingi stāvēja dārzā. Lūkass un Kēvins noteikti bija to uzbūvējuši pēcpusdienā, kamēr Laura atradās grāmatu veikalā, lai pagādātu sev jaunu lasāmvielu.

Jocīgi, ka zēni man neko nepastāstīja un ka atgriežoties es pat neievēroju šo milzīgo sniega brašuli, Laura nodomāja. Droši vien biju aizdomājusies par jauno grāmatu. Viņa vēlreiz pārlaida skatienu dārzam, arī šoreiz nespēdama atklāt neko neparastu. Izņemot, protams, sniegavlru. Taču sniegavīri nemēdz sacelt trokšņus.

Laura paraustīja plecus un palaida vaļā aizkaru, lai atkal iekāptu gultā. Tad sniegavīrs pagrieza galvu un ar negantām ogļu acīm pavērās augšup uz logu, pie kura nupat vēl bija stāvējusi Laura.

Meitene gribēja saritināties zem segas, kad atskārta, ka viņu moka briesmīgas slāpes. Viņa veikli iešļūca čībās, lai dotos lejā uz virtuvi.

Gaitenī Laura neiededza gaismu. Visas guļamistabas bija izvietotas jumta stāvā, un viņa negribēja nevienu pamodināt. Meitene pēc iespējas klusāk aiztaustījās līdz koka kāpnēm, kas veda uz pirmo stāvu. Vecie dēļi čīkstēja vien, kamēr viņa uz pirkstgaliem slīdēja lejup pa pakāpieniem.

Laura piesteidzās pie virtuves durvīm, kad izdzirda balsis. Tās skanēja klusināti un, visticamāk, nāca no istabas ar kamīnu. Laura apstājās un ievēroja, ka istabas durvīs ir pavērta sprauga. Maksis un Sajella vakarus parasti pavadīja pie kamīna. Tomēr Laura līdz šim nekad nebija manījusi, ka viņi abi tik vēlu būtu nomodā. Parasti viņi gāja gulēt agri, bieži vien vēl pirms viņas un zēniem. Turklāt šķita, ka tās ir vīriešu balsis, kas satraukti sačukstējās.

Ziņkāres mākta, viņa pielavījās tuvāk un ieklausījās. Nav šaubu, kamīna istabā sačukstējās divi vīrieši. Laura spēja sadzirdēt tikai dažus teikumu fragmentus: — ... noteikti jānovāc no ceļa..., ... nedrīkst atkal neizdoties... — Meitenes sejā parādījās pārsteigums. Ko tie abi ar to gribēja teikt?

Laura aizturēja elpu.

— ... nedrīkst uzzināt zīmoga noslēpumu, — viens no vīriešiem nočukstēja.

Zīmoga?

Kāda zīmoga? Ne jau... Septiņu mēnešu zīmoga'!

Laura izbijās. Vai šī noslēpumainā sačukstēšanās beigu beigās bija saistīta ar viņu? Pilnīgi iespējams, jo vairāk tāpēc, ka viena no

balsīm nepārprotami piederēja Kvintusam Tumšickim! Viņai vajadzēja noskaidrot, kas par lietu. Kaut gan viņai nepatika noklausīties svešas sarunas, vajadzēja uzzināt, kas te īsti notika.

Laura koncentrējās, pievēra acis un pievērsa skatienu istabas durvīm. Acu zīlītes pārstāja kustēties, kamēr viņa visus gara spēkus mēģināja fokusēt uz durvīm: klausiet man un atverieties!

Un nudien, durvis tik tikko jūtami notrīsēja — kad Lauras plecam uzgūla smaga roka.

— Ko tu te ņemies? — Laurai uzbrēca skarba balss.

Pārbijusies līdz nāvei, viņa apmetās apkārt. Viņas priekšā

stāvēja Konrāds Cirtējs. Sulainis bija parādījies pilnīgi bez skaņas, gluži kā no nekurienes, un tagad ar aizdomām nopētīja meiteni.

— Kas tev še meklējams, skuķi?

Čuksti kamīna istabā vienā mirklī bija apklusuši.

— Ei, vai tu pat netaisies atbildēt? — Cirtējs uzbļāva meitenei.

— Hmm, — Laura izmocīja smaidiņu. — Es... ēēē... man likās, it kā es dzirdētu sava skolotāja balsi.

— Ko tu neteiksi, — Konrāds Cirtējs viņu nopētīja ar necaurredzamu sejas izteiksmi.

Laura steidzīgi pamāja. —Jā... Un tad man šķita, ka es varētu ar viņu apsveicināties.

— Vai tiešām? — Cirtējs piepeši blēdīgi nosmīkņāja. — Kāpēc tad tu to nedari? — viņš jautāja, savā ķetnā vēl ciešāk sažņaugdams Lauras plecu, un tūdaļ iestūma meiteni kamīna istabā.

Tur pie televizora sēdēja viņas pamāte un Maksis Longoliuss, kuri pārsteigti atskatījās.

— Laura? — Sajella izskatījās ārkārtīgi izbrīnīta. — Ko tu te dari nakts vidū?

— Eēē, — Laura tikai novilka. Viņa vēl joprojām bija tik apjukusi, ka nekas cits neiešāvās prātā. Viņa tikai nejauši piefiksēja Makša rokā kūpošo cigarillu un dūmu mākonīšus, kas piepildīja telpu.

— Skuķis gribēja apsveicināties ar savu skolotāju, — Konrāds Cirtējs paskaidroja viņas vietā. Smīns viņa sejā likās vai iesalis.

— Skolotāju? — Sajella paskatījās pameitā tik apjukusi, it kā tur stāvētu citplanētiete. — Kādu skolotāju?

— Dr. Tumšicki. — Lauras balss skanēja aizsmakusi. Viņa noklepojās. — Man likās, ka es dzirdu viņu šeit runājam.

Sajella uzmeta Longoliusam ātru skatienu, iekams neizpratnē pavērās Laurā. — Bet, bērniņ! Kā gan te varētu būt nokļuvis Dr. Tumšickis? Un kāpēc? Mēs ar Maksi skatījāmies televizoru, te nav neviena cita.

Lauras skatiens pievērsās televizoram. Matētajā stiklā zibēja veca melnbaltā filma. Ja vien viņa nevīlās, tad ekrānā bija redzams Hamfrijs Bogarts, kurā valdzinoši lūkojās Ingrīda Bergmane. Aina viņai šķita pazīstama, un tad prātā ienāca arī filmas nosaukums: “Kasablanka”.

Vai viņa patiešām bija pārklausījusies? Vai iedomātā abu vīriešu saruna beigās būtu bijusi tikai dialogs filmā?

Maksis Longoliuss nolika cigarillu pelnu traukā un uzsmaidīja meitenei. — Vai varam tev kaut kā palīdzēt, Laura?

Varbūt tas bija domāts kā laipnība, taču Laurai sametās šķērmi.

— Nē, paldies, es atkal iešu gulēt.

Griezdamās, lai ietu, meitene ievēroja mazu aerosola pudelīti. Tā stāvēja tieši blakus pelnu traukam ar kūpošo cigarillu. Pudelītē bija zāles.

Astmas zāles.

Ne Sajella, ne Maksis Longoliuss nebija astmatiķi. Laura pazina tikai vienu cilvēku, kurš regulāri lietoja šīs zāles: Dr. Kvintuss Tumšickis!

5. nodaļa SNIEGA MONSTRS

āpiens uz Velna galvu bija neiedomājami grūts. Laurai un Lūkasam tās bija tīrās mokas. Pret kalnu veda stāvs ceļš, un slēpotāji atkal un atkal iegrima svaigi sasnigušā sniegā. Pēc divām stundām beidzot nonākuši pie mērķa, brālis un māsa bija viscaur slapji. Viņi pārguruši atbalstījās uz slēpju nūjām un, elsdami kā desmitcīņnieki pēc pēdējā tūkstoš piecsimt metru skrējiena, pavērās visapkārt.

Velna galva bija ar mežu apaugusi pakalne ārpus Hintertūras, virs skeletona trases. Par savu nosaukumu tā varēja pateikties iespaidīgam klints gabalam pašā virsotnē, kas izskatījās pēc galvas ar diviem ragiem. Patlaban to ietina bieza sniega sega, un tās ap-veidus varēja tikai nojaust. Stiga, ko aizsargājamajā dabas zonā pirms dažiem gadiem bija izrāvusi lavīna, veda lejup uz ieleju. Ziemā pa to bija lielisks nobrauciens. Tā gan bija šaura un stāva, tādējādi izvirzīdama visai augstas prasības slēpotājiem. Tomēr tas nebija vienīgais iemesls, kāpēc pa šo trasi tikai retumis kāds nobrauca lejā. Uz Velna galvu vienkārši neveda pacēlājs. Vairums ziemas tūristu nekāroja pēc grūtā kāpiena, tādējādi laupīdami sev lielisku piedzīvojumu un skatu uz tikpat lielisku ainavu.

— Žēl gan, ka Kēvins tik pēkšņi saslima, — Laura sacīja brālim, skatienam slīdot pār iespaidīgo kalnu panorāmu. — Viņam te augšā noteikti patiktu.

Uzkāpt Velna galvā bija Kēvina ideja. Viņš arī vasaras brīvlaiku bija pavadījis Hintertūrā, un kāds vietējais zēns bija pievērsis viņa uzmanību nobraucienam. Tas esot “visspicākais” visā apkārtnē, viņš bija stāstījis, to nekādā ziņā nedrīkstot palaist garām. Trasi, proti, neviens iepriekš nesagatavojot, un tāpēc te pavēroties retā iespēja paslēpot dziļā sniegā. Žēl, ka Kēvins bija saaukstējies.

Piecēlies viņš bija juties saguris, viņam bija drudzis un sāpēja kakls. Termometrs rādīja trīsdesmit astoņi un pieci, tā ka prātīgāk bija likties atpakaļ gultā un paārstēties. Laura gribēja gājienu uz Velna galvu atlikt uz citu dienu, taču Kēvins bija enerģiski iebildis un atgādinājis, ka naktī uzsnidzis jauns sniegs. Viņi tiešām nedrīkstot palaist garām reto izdevību nobraucienam tik fantastiskos apstākļos. Tā nu Laura un Lūkass beigās bija posušies ceļā bez viņa.

Lūkass pārguris paskatījās māsā. — Vai varētu, lūdzu, dabūt tēju?

— Jā, tūlīt. — Laura noņēma mugursomu un izvilka termosu, ko Konrāds Cirtējs no rīta bija piepildījis ar karstu augļu tēju.

Kad Laura noskrūvēja vāciņu, kas vienlaikus kalpoja par krūzīti, tvaiki uzmutuļoja no termosa kā mazs dūmu mākonītis. Laura ielēja tēju un pasniedza brālim. Rosinādams apetīti, meitenei degunā iecirtās mežrozīšu un citronu aromāts. Laura tik tikko spēja nociesties, līdz Lūkass bija remdējis slāpes un pienāca viņas kārta. Karstais dzēriens plūda lejā pa kaklu kā piepildīts solījums, izstarodams patīkamu siltumu visā ķermenī.

Krūzīti pie lūpām pielikusi, Laura pavērās apkārt. Viņa raudzījās uz lielo klinti, kas kalnam bija devusi nosaukumu. Piepeši viņas sejā parādījās pārsteigums, un roka ar krūzīti nolaidās.

— Dīvaini, — viņa nomurmināja.

Lūkass neizpratnē paskatījās. — Kas tad?

— Sniegavīrs tur augšā! — Laura parādīja uz Velna galvu, un nu to pamanīja arī Lūkass. Kādus trīsdesmit metrus tālāk klints giibala paēnā stāvēja sniegavīrs. Vairāk nekā divus metrus augsts koloss. Tam bija nikna sejas izteiksme, un šķita, ka tas lūkojas šurpu.

— Kas tam sniegavīram ir tik dīvains?

— Sniegavīram nekas. Bet tas, ka viņš stāv te augšā, man liekas visnotaļ pārsteidzoši! Vai varbūt tev pēc šī briesmīgā kāpiena vēl gribētos būvēt sniegavīru, jo vairāk tik milzīgu kā tas tur?

Lūkass domīgi sarauca pieri. — Kas zina — varbūt viņi kādu brītiņu atpūtās, iekams uzcēla.

— Tam jau tu pats netici! — Lauras balss skanēja nelaipni.

— Un ogles un burkānus viņi bija paņēmuši līdzi gluži nejauši? Un slotu un cepuri, protams, arī?

— Hmm. — Lūkasa pierē atkal ievilkās dziļa grumba.

— Un bez tam...

Lūkass nogaidoši paskatījās māsā pāri savu profesora brillīšu malai, tās bija kārtējo reizi noslīdējušas uz degungala. —Jā?

— Man vēl kaut kas liekas savādi: šis sniegavīrs izskatās uz mata tāpat kā tas, ko mēs nesen redzējām pie skeletona trases. Un tas, kuru jūs vakar ar Kēvinu uzcēlāt dārzā.

Lūkass neizpratnē pastūma atpakaļ acenes un papurināja galvu.

— Mēs necēlām nekādu sniegavīru.

Laura noraudzījās brālī tik apjukusi, it kā viņš būtu apgalvojis, ka viens un viens ir trīs. — Nē?

— Skaidrs, ka nē. Sniegavīrus taču būvē tikai mazi bērni, ja nu tu man jautā.

— Bet kurš... kurš tad to uzbūvēja? Sajella un Maksis taču nekādā ziņā. Un Konrāds Ugunsgalva taču tāpat noteikti ne.

— To es arī nevaru iedomāties.

— Bet kā tad viņš nonāca dārzā?

Lūkass savilka lūpas urskulī. Arī viņam pietrūka padoma.

— Nav ne jausmas. Varbūt kaimiņu bērni, kā lai es zinu. Un, atklāti sakot, man ir pilnīgi vienalga.

— Nu, nu. — Laura nekustīgi noraudzījās sniegavīrā, kas stāvēja Velna galvas ēnā. — Tur kaut kas nav lāgā, tici man! Es tikai vēl nezinu, kas īsti. — Dažus mirkļus domīgi pētījusi balto stāvu, viņa novērsās, aizskrūvēja termosu un ielika to atpakaļ mugursomā. — Vai negribi iekost, pirms braucam lejā?

— Varbūt tā nemaz nav slikta ideja, — zēns iesāka teikumu, kad viņam aiz muguras atskanēja šņākoņa, it kā no riepas tiktu izlaists gaiss. Brālis ar māsu atskatījās un tai pašā mirklī sastinga. Beigu beigās aina, kas norisinājās viņu acu priekšā, cilvēka prātam nebija aptverama...

Sniegavīrs mainīja savus apveidus! Kā neredzamas milža rokas mīcītas, visas trīs lodes, kas veidoja rumpi un galvu, pārvērtās vienā veselā, un monstrs sāka velties. Vispirms tik tikko manāmi, bet tad arvien straujāk.

Laura piepeši saprata, ko tas nozīmē. — Aši, Lūkas, braucam! Citādi tas pārvelsies mums pāri!

Vienu sirdspukstu ilgi Lūkass neziņā skatījās māsā, un tad arī viņš spēcīgi atgrūdās ar nūjām un laidās lejup uz ieleju.

Laurai nevajadzēja atskatīties, lai zinātu, kas notiek viņai aiz muguras: milzu bumba viņiem sekoja arvien ātrāk un ātrāk, augdama arvien lielāka, jo sniegs bija mīksts un lieliski lipa kopā.

— Ātrāk, Lūkas! — Lauras balss spalgi atskanēja cauri vientulīgajam kalnu mežam. — Brauc ātrāk!

— Es jau mēģinu, nolādēts, — Lūkass elsa, — bet ātrāk es nevaru!

Laurai nācās atskārst, ka slēpot pa dziļu sniegu bija daudz grūtāk nekā noblietētā trasē. Turklāt viņa nepazina nobraucienu no Velna galvas, tā ka nebija nekāds brīnums, ka ne viņa, ne Lūkass nesasniedza ierasto tempu.

Bumba dārdēdama vēlās lejā, un Laura jau apcerēja, kā ir, kad tevi aprok dzīvu, kad priekšā parādījās ass pagrieziens pa kreisi. Viņa tūdaļ atguva drosmi: milzu lode pēc fizikas likumiem velsies taisni uz priekšu un sašķīdīs kalnu meža biežņā, kamēr viņi ar slēpēm izbrauks pagriezienu.

— Tagad griežam, Lūkas! — Laura atkal mudināja brāli un pati veikli izbrauca pagriezienu. Arī Lūkasam asais līkums izdevās gandrīz nevainojami.

Glābti, Laurai izšāvās caur galvu. Mēs esam glābti!

Tad sniega bumba, baismīgi dārdēdama, izripoja līkumu bez nekādām grūtībām, it kā to vadītu neredzama vara. Tās diametrs jau bija izaudzis lielāks par trim metriem, un ātrums arvien palielinājās.

Lauru acumirklī sagrāba bailes. Cauri ir, viņa, šausmu pārņemta, nodomāja. Esam pagalam!

Viņas slēpes uzmeta augšup sniega vērpetes, kas aizsedza skatu, taču viņa pati brāzās lejup līdzās brālim. Lūkass skatījās taisni uz priekšu un koncentrējās uz nākamo līkumu. Tas nebija tik šaurs un ass kā iepriekšējais, tāpēc nebija ne mazāko izredžu, ka sniega bumba varētu aizšauties garām. Ja nu tas vispār bija iespējams, tad vajadzēja asāku pagriezienu.

Laura drudžaini pārlika, kā izglābties no milzu lodes. — Uz skeletona trasi! — viņa pēkšņi iekliedzās. — Jābrauc uz skeletona trasi! Tur bumba mums nespēs sekot!

Lūkasa seju izķēmoja bailes. — Tas taču ir ārprāts! Mēs tur lauzīsim sprandu!

— Vai tev ir kāda labāka ideja? — Laura ar pūlēm spēja pa-bļaut pret vēju, kas auroja pretim braucējiem

Lūkass neko neatbildēja. Viņš toties pieliecās ceļgalos, lai palielinātu ātrumu. Laura darīja tāpat, un brālis ar māsu kopā brāzās uz skeletona trasi.

Tālruņa zvans spalgi pāršķēla biroja klusumu. Internāta direktors pacēla galvu no papīriem, kas augstā kaudzē bija sakrauti uz viņa rakstāmgalda, un satvēra klausuli. — Aureliāns, — viņš īgni sacīja. Pēc dažām sekundēm vaibstos ar dziļajām grumbām izzuda stingrība. Vaigu nokrāsa kļuva gandrīz tikpat pelēka kā sirmo matu krēpes. — Kā tas notika? — viņš jautāja un saspringti ieklausījās atbildē. — Tikai nevajag krist panikā! — viņš beigās sacīja. — Esi, lūdzu, uzmanīgs, un es padomāšu, ko darīt!

Austrums Aureliāns nolika klausuli un prātodams raudzījās uz priekšu. Zilo acu skatiens bija vērsts tukšumā. Šķīvi ar sārtvaidzi ābolu un aso nazi viņš vairs nemanīja. Turklāt viņš nupat to bija atnesis no virtuves, jo grasījās iestiprināties. Taču tagad izsalkums bija kā ar roku atņemts.

Piepeši vecais vīrs pietrūkās no krēsla kā atsperes sviests, metās pie drēbju pakaramā un paķēra savu tumšo vadmalas mēteli. Jau skriedams, viņš to apvilka un izdrāzās pa durvīm.

Rāvenšteinas pils pagalmu klāja plāna sniega kārtiņa. Tomēr lielās ieejas kāpnes bija noslaucītas, tāpat arī šaurie gājēju celiņi, kas veda uz parku. Lietus un sniega ārdētos mūrus greznoja efeja, kas blāvi mirdzēja saules gaismā. No sērdienīgo klašu un tukšo kabinetu logiem nenāca ne skaņa, arī no sporta un spēļu lauku-miem plašajā pils teritorijā nejautās ne mazākais troksnītis.

Tikai Atila Morduks apmierināti svilpoja, slaucīdams sniegu ar žagaru slotu. Viņam patika šis klusais brīvdienu laiks. Tā bija ideāla iespēja visu pamatīgi iztīrīt. Netraucēja skolēni, un neviens skolotājs neuzmācās ar nejēdzīgiem uzdevumiem un izsūtāmā pienākumiem. Cīnīdamies ar ziemas aukstumu, saimniecības pārzinis bija apvilcis vatētu jaku un siltus zābakus, un, enerģiski strādājot, sals viņam gāja secen. Beigās Atila apstājās, atkāpās soli atpakaļ un kritiski nopētīja paveikto. Tīrīšanas akcija bija atmaksājusies — abi spārnotie smilšakmens lauvas, kas līdzīgi diviem briesmīgiem sargiem gulšņāja katrs savā pusē kāpnēm, izskatījās gluži kā jauni! Saimniecības pārzinis jau gribēja aizslaucīt pēdējās netīrumu paliekas, kad durvis atvērās un pa kāpnēm, mētelim plīvojot, lejup metās Austrums Aureliāns. — Atila, ātri! — viņš jau pa gabalu uzsauca saimniecības pārzinim. — Izbrauc mašīnu!

Plikpauris nolaida slotu, un viņa sejā parādījās saniknota orka cienīga grimase. — Vai nevar brītiņu pagaidīt? — Viņš norādīja uz smilšakmens tēliem. — Vēl pāris minūtes, un es būšu galā.

— Man ļoti žēl, bet mēs nedrīkstam kavēties ne sekundi! Nedrīkstam pieļaut, lai viņš kristu tumsas piekritēju rokās! — To teicis, profesors aizsteidzās.

Atila iemeta slotu spainī un sekoja viņam. Ar metālu apkaltie zābaki noklaudzēja uz akmens bruģa. Turklāt viņa kustības, par spīti rupji tēstajam augumam, bija tik izveicīgas un žiglas, kā to nemūžam nevarētu gaidīt.

Nojumi, kas sedza kāpnes, balstīja gandrīz piecus metrus gara akmens kolonna. Tā bija veidota kā milzis, kurš jau kopš pils uzcelšanas viesus sveicināja ar laipnu smaidu. Viņa skatiens tomēr acumirklī satumsa. Akmens koloss pagrieza acis un noraudzījās pakaļ steidzīgajiem vīriešiem — gandrīz vai likās, ka viņš būtu ārkārtīgi norūpējies.

Kad Laura un Lūkass izšāvās no meža virs skeletona trases, sacēlās biezs sniega mākonis. Tikai dažas sekundes vēlāk klajumā izdārdēja sniega bumba. Šaurajā meža ceļā tā noteikti bija uzskrējusi virsū dažiem kokiem, jo apjoms bija sarucis. Tomēr tā bija gana liela, lai brāli un māsu sašķaidītu putrā.

Laura ar atvieglojumu pamanīja, ka trasē nevalda nekāda rosība. Šaurajā ledus kanālā nebija neviena braucēja.

— Nebrauc trasē! — Laura uzsauca brālim. — Brauc pa ārpusi lejā!

Vienu brīdi viņa sabijās, ka Lūkass nebūs sapratis, jo viņš turpināja braukt taisni uz priekšu. — Brauc garām trasei! — Laurai gandrīz aizrāvās balss. — Bumba tēmē uz mani, nevis uz tevi!

Beidzot Lūkass reaģēja: īsi pirms ieejas ledus renē viņš pagriezās sāņus, kamēr Laura šāvās tur iekšā. Viņa juta, kā uz spoguļ-gludās pamatnes acumirklī paātrinājās temps. Slēpes zem kājām skaļi nobrākšķēja, kratīdamās lejup pa cieto virsmu. Tomēr Laura to gandrīz nemanīja, jo nu jau ielidoja pirmajā līkumā. Koncentrēdamās, lai varētu pareizi izbraukt šauro pagriezienu, viņa juta, kā pieaug cerība, ka pārgalvīgais pasākums varētu arī izdoties. Sniega bumba taču bija daudz platāka par trasi. Varbūt tā sašķīdīs, ja mēģinās sekot viņai pa šauro ledus kanālu!

Taču nekas tāds nenotika. Milzīgā sniega masa dārdot pieripoja pie trases un, kā neredzamas rokas saspiesta, arvien vairāk sablīvējās, līdz tai bija jau mazāk nekā puse no sākotnējā diametra. Bumba bez kādām grūtībām ieripoja ledus kanālā, nezaudēdama ne kripatiņu no sava ātruma. Gluži pretēji: uz ledus virsmas arī tā ripoja arvien straujāk un straujāk, šaudamās pa skeletona trases līkumiem kā milzīga flipera lodīte.

Laurai sejā sitās ass vējš, gandrīz laupīdams viņai elpu. Meitenei drebēja augšstilbi, ceļgali kļuva mīksti. Taču aiz muguras vēl bija tikai puse trases. Ar katru nākamo līkumu noturēties trasē bija arvien grūtāk. Kad Laura ieraudzīja nākamo pagriezienu, viņai aizrāvās elpa. Būdams daudz asāks un šaurāks nekā iepriekšējais, tas prasīs visu viņas prasmi. Vienlaikus meitene juta, ka spēki izsīkst. Viņa spēja pagriezt slēpes tikai ar vislielāko piepūli. Tomēr līkumu viņa izbrauca gandrīz ideāli. Spiediens ceļgalos bija tik liels, ka vienu brīdi meitene teju zaudēja līdzsvaru. Ar strauju rokas kustību mēģinādama noturēties uz kājām, viņa novirzījās no vēlamās trajektorijas un uzskrēja virsū trases malai. Laura jau nodomāja, ka tiks izmesta no apledojušās renes, kad pēdējā brīdī viņai tomēr izdevās atgūt kontroli pār slēpēm un novērst lidojumu, kas būtu nesis viņai nāvi.

Ellišķīgā ātrumā meitene pa garu, taisnu gabalu brāzās uz S veida cilpu, visbīstamāko līkumu visā trasē. Skaidrāk nekā iepriekš Laura saklausīja sniega bumbas dunoņu un jau sajuta gaisa pūsmu, kas vēdīja tai pa priekšu. Viņa atskārta, ko tas nozīmē: pēc dažiem mirkļiem tā pārvelsies viņai pāri. Galu galā, viņa šo neprātīgo līkumu varēja pieveikt, tikai palēninot nobraucienu.

Tomēr Laurai nebija izvēles. īsi pirms ieiešanas S veida līkumā viņa saslējās, pārnesa svaru un no jauna saliecās ceļgalos. It kā visu dzīvi nebūtu darījusi neko citu kā vien braukusi ar slēpēm pa skeletona trasi, viņa ieslīdēja pagriezienā. Tomēr arī ledus lode kā šāviņš bija ietriekusies līkumā un atradās nu vairs tikai divu metru attālumā. Vairs bija tikai sekunžu jautājums, līdz tā pārripos pāri Laurai!

Nu Laura aiz bailēm un pārguruma drebēja tā, ka viņai vairs neizdevās gluži pareizi iebraukt otrajā līkumā. Meitenei vajadzēja saslieties, lai novērstu kritienu, taču tāpēc viņa krietni zaudēja tempu. Slepkavnieciskā bumba turpretim ripoja nemainīgā ātrumā. Laura jau nodomāja, ka tūdaļ pat tā viņu notvers, kad sniega monstrs vienā rāvienā uztriecās trases līkuma augšmalai, salauza apmali — un izšāvās no trases! Atskanēja apslāpēts trok-snis — milzu bumba no ledus un sniega trāpīja kokos un tad sašķīda, pāršķeļot pusdienlaika klusumu ar krakšķošu koku un lūstošu zaru troksni.

Laurai salēcās sirds. Viņas koncentrēšanās spējas bija galā, un viņa zaudēja kontroli pār slēpēm. Par laimi, no kājām viņa nokrita, kad jau bija sasniegusi trases galu. Viņa apmeta divus kūleņus, palika guļam sniegā un vairs nekustējās.

Te klāt pietraucās Lūkass. Noputēja vesels sniega mākonis, kad viņš, pagriezdams pa kreisi, spēji nobremzēja un apstājās blakus māsai. Norūpējies viņš noliecās pār meiteni. — Laura? Kas tev ir, Laura? Vai tev kas lauzts?

Pēc dažiem acumirkļiem, kas Lūkasam šķita vai vesela mūžība, māsa atvēra acis un pasmaidīja. — Nē. Viss kārtībā. Man vienkārši vairs nav spēka.

— Ak kungs, un es jau padomāju... — Lūkass aprāvās teikuma vidū un paskatījās uz to vietu mežā, kur bija ietriekusies sniega lode. Tur auga stalti, lieli koki. Daži no tiem bija aizlauzti nepilnu divu metru augstumā, it kā tos būtu grasījies noplūkt milzis, bet tad zaudējis interesi. Izlauzīto stumbru pakājē slējās liela sniega kaudze, kura nekādi nelika manīt, ka pirms dažiem mirkļiem tā briesmīgas lodes izskatā bija kārojusi pēc Lauras dzīvības.

Zēns neticīgi pašūpoja galvu. — Cik tur netrūka, — viņš nomurmināja. — Tur tiešām daudz netrūka.

— Pareizi. — Laura elsdama uztrausās kājās. — Mums neviens neticēs, — viņa izgrūda, nopurinādama no apģērba sniegu.

Laurai bija taisnība. Kad viņi atgriezās mājās, pat Kēvins sākumā negribēja ticēt, ka viņiem ne tikai sekojis, bet arī vēl uzklupis milzu sniegavīrs.

— Ko? — viņš neizpratnē vaicāja. — Bet nekas tāds taču nav iespējams!

— Ir gan, Kēvin. — Lauras balss bija nopietna. — Tas ir visai reāli iespējams. Arī tad, ja tu to nezini!

Kēvins pavērās brālī un māsā, gluži kā tie būtu ieradušies no citas planētas. Tad viņš enerģiski papurināja galvu. — Man ļoti žēl, bet man patiešām nepielec. Vispirms tā mašīna bez šofera, tad lāstekas, kas uzbrūk cilvēkiem. Un tagad vēl sniegavīrs, kas it kā pieprot kustēties. Tu acīmredzot pēdējā laikā esi salasījusies pārāk daudz fantāzijas romānu.

Laura novērsās no zēna un jautājoši pavērās brālī. Viņai pašai vajadzēja izlemt, atklāt vai neatklāt Kēvinam lielo noslēpumu. Viņa izjuta vajadzību uzticēties zēnam. Sirdī Laura nojauta, ka noslēpums pie viņa būtu drošās rokās un ka viņš to noteikti nestāstītu tālāk. Un tomēr — viņas uzdevums bija pārlieku svarīgs, lai atļautos kaut sīkāko risku. Tādēļ viņai bija Jauts izmantot savas fantastiskās spējas tikai drošos apstākļos. Profesors Aureliāns bija piekodinājis tās izmantot tikai cīņā par gaismu un nekad — joka pēc vai egoistiskiem mērķiem. Par to vēlāk nākšot atmaksa, viņš bija paskaidrojis, taču noklusējis, kādā veidā.

Laura koncentrējās un ieskatījās Kēvinam dziļi acīs. Jau pēc maza brītiņa viņa spēja lasīt zēna domās kā atvērtā grāmatā. “Kāpēc viņa vēl joprojām man neuzticas?” zēnam bija iešāvies prātā. “Ko es daru nepareizi?”

Laura nokaunējās, un viņai sāka kvēlot vaigi. Viņa nodūra skatienu. Kēvinam bija taisnība: viņš nudien nebija pelnījis aizdomas! Viņa zēnam visu izstāstīs.

Vēlmju iemānltāju vadonis iebēra naudas gabalus zutnT un kopā ar saviem pavadoņiem paklanījās Melnajam hercogam, no kura atvadījās Tumsas cietokšņa pagalmā. — Mums allaž bijis liels prieks noslēgt ar jums darījumus, Borboron. Un tencinām arī par maltīti un naktsmājām!

Ap stalti noaugušā tirāna šaurajām lūpām rotājās smaids. Acis viņa miroņbālajā sejā iekvēlojās sarkanas. Muskuļainos plecus apņēma garš, melns apmetnis, zem kura rēgojās varens zobens.

— Man arī jāsaka paldies. — Tumsas spēku vadoņa aizsmakusī balss skanēja dobjāk par visdziļāko aku. — Par jūsu sabiedrību... un par ciemakukuli.

Gramars smaidīdams atmeta ar roku. — Nav vērts pat pieminēt. Albīns mūsu arodam neder. Esmu pārliecināts, ka jūs ar šo karstas putras strēbēju un roku palaidēju spēsit iesākt ko vairāk!

— Tur nu jums varētu būt taisnība. — Melnā hercoga sejas pantus sašķobīja ironisks smīns. — Un neaizmirstiet: tādi ļaudis kā jūs pie manis vienmēr ir laipni gaidīti! Jūs atvedat tikai pirmšķirīgu preci, ko es allaž varu likt lietā. Viņš aizdomājies paraudzījās uz otru pagalma pusi, kur uzraudze veda uz smēdēm divus dučus bērnu, kurus viņš bija nopircis no vēlmju iemānītajiem. Jaunajiem vergiem pirmajā Tumsas cietoksnī pavadītajā rītā vajadzēja uzlikt dzelzs kāju važas. It kā nezinādami, kas viņus gaida, bērni labprātīgi steberēja līdzi sievietei. — Es jautāju sev, kā gan jums izdodas viņus padarīt tik paklausīgus. Vai kādā izdevīgā brīdī neizpaudīsit man savu noslēpumu?

Gramars un viņa pavadoņi pavīpsnāja. — Man žēl, Borboron, bet arī mums, vēlmju iemānītajiem, ir savi noslēpumi, kurus mēs sargājam kā acuraugu. — Vīrietis ar apsēju pār aci tramīgi paskatījās uz necilo stāvu, kas stāvēja blakus Melnajam hercogam. Tas bija ietinies purpursarkanā apmetnī, kas sniedzās turpat vai līdz zemei, un pāri galvai pārvilcis kapuci. — Jūsu furhurs to noteikti sapratīs.

Borborons pievērsās melnajam burvim. Vecais vīrs tikai nici' nājumā savieba seju un izgrūda čērkstošu skaņu.

Tumsas valdnieks šķita uzjautrināts un pievērsās liela auguma sievietei, kas stāvēja viņam otrā pusē. — Varbūt tu zini viņu noslēpumu, Sirīna?

Uzrunātajai sievietei mugurā bija smaragdzaļš tērps. Viņa kā sakaitināta kobra nekustīgi pavērās vēlmju iemānītājos ar dzelteno acu šaurajām zīlītēm. — Jūs taču zināt, ka tā nav mana joma! — viņa nošņācās. — Bet viss var mainīties, turklāt ātri vien! Ja vēlaties...

Melnais hercogs, ļauni smaidīdams, viņu pārtrauca. — Nē jau, nē, Sirīna. Atstāsim viņiem viņu noslēpumus — vismaz tik ilgi, kamēr viņi ir mūsu pusē un kalpo mums. Galu galā nav taču nozīmes, kādā veidā mēs nokļūstam pie mērķa, vai ne? No svara ir tikai uzvarēt šo nolādēto Elizionu ar visu viņa līdzskrējēju baru un panākt mūžīgās neesamības kundzību. Vai man taisnība, Gramar?

— Patiešām, Borboron! — Vēlmju iemānītājs līksmi uzsmaidīja tirānam. — Jo vairāk cilvēku vadīs neīstās vēlmes, ko mēs viņiem iemānīsim, jo vieglāk jūs nokļūsit pie sava lielā mērķa!

— Tad es ceru, ka drīz vien sagādāsit man papildinājumu. Mans pieprasījums pēc vergiem ir neierobežots.

Četri vīri raibajos tērpos vēlreiz palocījās. — Jūsu vēlēšanās mums nozīmē pavēli! — Gramars pakalpīgi pasmaidīja. — Mēs nekavējoties dosimies ceļā un meklēsim jaunus upurus. Vai atļauts atvadīties?

Melnais hercogs ar laipnu žestu ļāva vergu tirgotājiem aiziet. Viņi jau piegāja pie saviem kumeļiem, kurus zirgupuiši turēja aiz pavadas, kad Borborons viņus pasauca vēlreiz. — Vēl dažus vārdus!

Gramars pārsteigts pagriezās. — Jā?

— Jūs taču gribējāt man ziņot, ko devuši jūsu pūliņi uz Cilvēkzvaigznes?

Tirgotājs atplauka smaidā. — Vislabākos rezultātus, kungs, vislabākos! Mums tur jau ir krietni daudz sabiedroto. Tie parādās

visdažādākajos veidolos, saucas dažādos vārdos un pieņem dažādas formas. Un visbrīnumainākais — vairums cilvēku ij neievēro, kā tas notiek. Viņi labprāt seko it visam, kas viņiem tiek iemānīts, lai cik bezjēdzīgs tas arī būtu!

— Labi! — Melnā hercoga seja izgaismojās, it kā pie negaisa debesīm būtu ataususi saule. — Tā ir lieliska vēsts. Un nu ardievu!

Vēlmju iemānītāji uzkāpa savos zirgos un aizaulekšoja, kamēr Borborons un viņa pavadoņi noraudzījās tiem pakaļ.

— Kādēļ jūs nesūtāt savus melnos jātniekus saņemt viņus gūstā? — Sirīna pēc kāda brīža nošņācās.

— Tieši tā, — furhurs noķērcās. — Es gan zinātu dziru, kas atvērtu viņiem mutes. Tad viņi savu noslēpumu varētu glabāt, cik tik uziet!

Borborons viņiem veltīja tikai nicinošu skatienu. — īsti muļķi — lūk, kas jūs esat. Jūs pazīstat tikai vienu ceļu, kā kalpot tumsai: rupju varu. Bet lieciet aiz auss — tas ne vienmēr ved pie mērķa. Vēsa galva dod krietni vairāk par karstasinību! Vismaz tik ilgi, kamēr mūsu rokās nav nonācis Apskaidrības kauss, kas dāvās mums papildspēkus. Tikām gaismas kalpus būs grūti pieveikt. Tālab jārauga tikt pie mērķa pa citiem ceļiem. Ar viltu un... ņemot palīgos Septiņu mēnešu zīmogu!

— Septiņu mēnešu zīmogu — palīgos? — Sirīna paraudzījās savā pavēlniekā, it kā tas būtu zaudējis prātu. — Bet kā... kā gan tas iespējams?

— To jūs uzzināsit, kad laiks būs nobriedis! — Nepagodinādams viņu pat ar skatienu, Borborons pagriezās un devās projām uz cietuma pusi.

Istabā, kur atradās televizors, valdīja klusums. Lauras stāstītais izklausījās tik neiedomājami, ka Kēvins acīm redzami bija zaudējis valodu. Šķita, ka zēns ij nezina, ko sacīt. Avanterra, Zemes pa-

ralēlā planēta, mitu valstība, no kurienes pirms neatminamiem laikiem uz Cilvēkzvaigzni bija atceļojis labais un ļaunais — kurš gan vienā rāvienā uzreiz spētu saprast šo noslēpumu, kas robežojās ar fantāziju? Un arī tas vēl nebija viss: abas planētas saista burvju vārti, pa kuriem zinātāji četru saulgriežu naktīs varēja nokļūt no vienas pasaules otrā! Pa šo ceļu uz Zemi bija atnests Apskaidrības kauss ar dzīvības ūdeni, un Laura dramatiskā cīņā to bija atkarojusi no tumsas spēkiem — kurš gan ticētu stāstam, no kura vai mati sacēlās stāvus? Un īpašās spējas, kuras pārvaldīja sargātāji un tumsas aizstāvji — vai kaut kas tāds maz bija iedomājams? Spriežot pēc Kēvina sejas izteiksmes, viņš to visnotaļ apšaubīja.

Kaut gan bija tikai mazliet pāri trijiem, jau sāka krēslot. Kēvins piecēlās un pārtrauca nomācošo klusumu. — Es ieslēgšu gaismu.

Laura viņu atturēja. — Nevajag.

— Bet te taču neko nevar redzēt, vai ne?

Meitene pasmaidīja. — Nevar gan. Taču gaisma tev nav jāieslēdz, — viņa sacīja un pievērsa skatienu slēdzim. Lauras acis sastinga — un pēc mirkļa lampa pie griestiem iedegās.

Lūkass slepus nopriecājās par neizmērojamo apstulbumu, kāds pārņēma draugu. — Fenotastiski, vai ne? Pat superkoeficientam gandrīz neaptverami, — viņš, plati smaidīdams, sacīja un tad gluži nopietni turpināja. — Starp citu, nesen es lasīju vienu interesantu zinātni...

— Lūkas, lūdzu, jā? — Laura viņu pārtrauca, lai liegtu brālim iespēju uzsākt kārtējo pārgudro lekciju — no tām viņai metās nelabi. Kamēr zēns uzmeta lūpu, Laura pievērsās Kēvinam. — Vai tagad tici tam, ko es stāstīju?

— Pierādījums izdevās diezgan pārliecinoši, vai ne? — viņš atbildēja, uzraucis uzacis, bet tad turpināja mierīgāk. — Tātad tu domā, ka tie... nu... tumsas piekritēji ar savām izdarībām negrib pieļaut, lai tu kausu aiznes atpakaļ uz Avanterru?

— Nu skaidrs! — Laura kļuva domīga un apvija rokas ap ceļgaliem. — Viņi zina, ka tikai es varu iziet pa burvju vārtiem, un tāpēc mēģina mani izslēgt no spēles.

Kēvins sarauca pieri. — Bet tu taču teici, ka viņi tev neko nedrīkst nodarīt, iekams vēl pa īstam neesi attīstījusi tās savas spējas!

— Nūjā. Bet viņi var pavēlēt saviem rokaspuišiem, lai tie ķeras pie lietas! Turklāt es ik dienas kaut ko iemācos, tā ka nu jau esmu kļuvusi gandrīz vai par pilnvērtīgu sargātāju!

— Es arī esmu cieši pārliecināts, ka tumsas piekritējiem nospļauties par tādu aizliegumu, kad sākas spēle uz augstām likmēm, — Lūkass iejaucās. — Viņus nekas nebaida.

Kēvins pavērās Laurā ar neslēptām bažām. — Bet... tas viss taču ir vājprātīgi bīstami, vai ne? Vajag, lai kāds tevi pieskata!

— Es pati varu sevi pieskatīt! — meitene attrauca. — Un beigu beigās ir vēl citi sargātāji. Ne tikai Rāvenšteinas pilī, bet it visur.

Likās, ka Lauras iebildums Kēvinu nekādi nav nomierinājis.

— Bet vismaz savai pamātei tu varētu...

— Nemūžam! — Laura asi iekliedzās un cieši paskatījās zēnā.

— Neaizmirsti, ko tu apsolīji: ne vārda Sajellai, nekādā gadījumā! Un tavam tēvocim arī ne, skaidrs?

— Būs jau labi. — Kēvins, pēkšņi satrūcies, nolaida skatienu.

— Es neko neizstāstīšu tālāk, vari neraizēties. Un tomēr: ja tā turpināsies, tad agrāk vai vēlāk tu attapsies Sarkanā Krusta klīnikā.

Lauras sejas vaibsti atslāba. īgni vērdamās sev taisni priekšā, viņa neizpratnē papurināja galvu. — Tāda zoss! — viņa novaidējās un ar plaukstu piesita pierei. — Tāds stulbums ir neatkārtojams!

Zēni neizpratnē saskatījās. — Kas noticis, Laura? — Lūkass gribēja zināt. — Kas tev uznāca?

— Un tu vēl jautā! Es tagad zinu, kur atrast to veco vīru — un esmu sasodīti noskaitusies, ka neiedomājos to jau iepriekš!

Lūkass sarauca pieri.

Laura ilgi viņu nemocīja. — Vai ir iespējams uzlauzt slimnīcas serveri? — viņa vaicāja.

— Slimnīcas serveri? — zēns uz kādu brīdi likās apjucis, bet tad viņa sejā atmirdzēja sapratne. — Skaidrs! Tad tu domā...?

— Jā, tieši to! Mēs zinām, kad aklo vīru ievietoja Sarkanā Krusta slimnīcā. Turklāt viņam bija lauzta roka un varbūt ari kādi iekšēji savainojumi. Slimnīca nav pārāk liela. Tādēļ ar to vajadzētu būt gana, lai noskaidrotu, kā viņu sauc, — vai varbūt tev tā ir problēma?

— Nedomāju vis, — Lūkass atteica un lepni pasmaidīja.

6. nodaļa VIENTUĻĀ ABATIJA

arkanā Krusta slimnīca atradās ārpus Hinter-turas nelielā ielejā, kurai cauri līču loču vijās strautiņš. Strauji lekosais ūdens nebija sasalis, mundrās čalas bija dzirdamas jau pa gabalu. Tieši slimnīcas priekšā atradās autobusa pietura, tā ka draugi līdz turienei tika bez pūlēm.

Marķējums pļaviņā blakus slimnīcai liecināja, ka tā tiek izmantota par helikopteru nolaišanās laukumu. Ātrā palīdzība ar mirgojošām zilām bākugunīm uzbrauca uz pacēluma, kas veda uz uzņemšanas nodaļu, un, riepām nokaucot, apstājās pie ieejas durvīm.

Reģistratūras māsa bija ļoti laipna. Uz plāksnītes, kas krūšu augstumā bija piesprausta pie viņas baltā virsvalka, bija rakstīts viņas vārds. Māsa Klaudija smaidīdama paskatījās jaunajos viesos, kas mīņājās pie apmeklētāju letes. — Kā varu jums palīdzēt?

Cik forši, ka Lūkass tik ātri uzzināja aklā vīra vārdu, Laura nodomāja un teica: — Mēs gribētu sastapt pāteru Dominiku. Vai jūs varētu pateikt viņa istabas numuru?

— Pāters Dominiks? Mazu brītiņu. — Māsa veikli pāršķirstīja pacientu sarakstus, kas bija nolikti uz letes viņai priekšā. Jau pēc mirkļa viņa bija atradusi meklēto.

Viņš gulēja trīspadsmitajā palātā.

Palāta atradās pirmajā stāvā. Kad Laura pieklauvēja pie durvīm, neviens neatbildēja. Viņa pieklaudzināja vēlreiz, nedaudz stiprāk nekā iepriekš, — taču atbildes atkal nebija. Meitene uzmanīgi nospieda durvju rokturi un iegāja iekšā, no pārsteiguma uzreiz apstādamās. — Tas taču nevar būt!

— Kas tad? — Lūkass pastūma māsu sāņus un arī iegāja palātā. Kēvins viņam sekoja, un tā abi zēni beidzot redzēja, kas Lauru bija tik ļoti pārsteidzis: vienīgā gulta stāvēja tukša, un no mūka nebija ne ziņas, ne miņas.

Laura kļuva domīga. — To gan es nesaprotu. Pāters taču bija iekļauts slimnieku sarakstā. Tas nozīmē, ka viņš vēl joprojām nav izrakstīts. Vismaz oficiāli ne.

Piepeši viņā sarosījās briesmīgas aizdomas: ko tad, ja spēlē atkal bija iejaukušies tumsas piekritēji? Ja nu tie nolaupījuši mūku un aizveduši viņu no slimnīcas?

Lūkass pamanīja Lauras nemieru. — Kas tad nu?

— Mums jāuzzina, kas noticis ar pāteru Dominiku, — un pēc iespējas ātrāk!

Negaidīdama brāļa atbildi, Laura izmetās laukā no istabas. Gaitenī viņa ieraudzīja jaunu vīrieti ar melnās bizītēs sapītiem matiem — nebija grūti noprast, ka viņš ir slimnieku kopējs. Jautri svilpodams, viņš stūma ratiņus, uz kuriem stāvēja kafijas krūzītes un šķīvji ar kūkas gabaliņiem.

Laura piesteidzās viņam klāt. — Atvainojiet, bet vai jūs nezināt, kas noticis ar pacientu no trīspadsmitās palātas?

Svilpošana apklusa. — Vai tu domā pāteru Dominiku? — kopējs laipni vaicāja.

— Jā.

— Viņam pirms piecpadsmit minūtēm atbrauca pakaļ. Tāds jauks vecāks kungs ar garu, baltu bārdu.

— Ko? — Laurai pārsteigumā izspruka. — Vai jūs gadījumā nezināt, kā to cilvēku sauca?

— Diemžēl ne. — Kopējs nožēlā paraustīja plecus.

Taču bārdaiņa izskats, ko viņš pēc Lauras lūguma aprakstīja, aizdzina pēdējās šaubas: tas nevarēja būt neviens cits kā internāta direktors profesors Austrums Aureliāns.

— Vai jūs nezināt, uz kurieni viņš aizveda pāteru?

— Nav ne jausmas. Pāters Dominiks nebija mans pacients.

— Žēl gan, — Laura sacīja. — Bet vienalga — liels paldies.

Pieturā gaidot autobusu, Laura piezvanīja uz Rāvenšteinu. Viņa gan bija ierakstījusi mobilajā tālrunī tikai sekretariāta telefona numuru un varēja vien cerēt, ka profesors nejauši patrāpīsies internāta biroja tuvumā. Viņa namiņā nebija ievilkts telefons, un mobilā tālruņa Austrumam Aureliānam nebija ne tik.

Laura jau gribēja nolikt klausuli, kad internātā kāds tomēr atsaucās. — Šeit Mieze-Šteina, Rāvenšteinas internāta sekretariāts, — sekretāre iepīkstējās peles balstiņā. — Kā varu jums palīdzēt?

— Labdien, Mīzel... ē... Mieze-Šteinas kundze. Šeit Laura, Laura Leandere. Es gribētu runāt ar profesoru.

— Man ļoti žēl, bet profesora kungs nav savā kabinetā.

— Nē?

— Nē. Profesors Aureliāna kungs šorīt nejutās labi un aizgāja atgulties.

— Vai noticis... noticis kas ļauns?

— Nē, nē, — peles balstiņa nočiepstēja. — Nelieli gremošanas traucējumi, nekas cits. Tomēr viņš lūdza, lai neviens viņu netraucē. Nekādā ziņā! Vai varu kā citādi līdzēt?

— Nē, paldies. Liels paldies, — Laura aši atteica un beidza sarunu.

— Un tagad? — Kēvins jautāja.

— Mums jānoskaidro, kur šis pāters dzīvo.

— Pieņemu, ka klosterī, — Kēvins atbildēja.

— Nevar būt — ko tu neteiksi! — Lūkasa balss bija ironijas pilna. — Un varbūt tu, superkoeficient, arī zināsi, kurā īsti?

Kēvins nereaģēja uz Lūkasa dzēlīgajām zobgalībām. — Nav ne jausmas, — viņš tikai sacīja un paraustīja plecus. — Tuvākajā apkaimē ir daži labi.

— Tas nu gan mums ievērojami palīdz meklējumos! — Lūkass ij necentās slēpt izsmieklu.

Laura uzmeta viņam nosodošu skatienu. — Nesāc lekties! Ja tu patiešām būtu tāds supersmadzenis, kā izliecies, tad būtu izracis no servera ne tikai pātera vārdu, bet arī viņa adresi!

Pārmetums trāpīja Lūkasam kā ledus auksta ūdens šalts. Katrā ziņā viņš izskatījās kā uz jūrmalu atbraucis atpūtnieks, kad četras nedēļas pēc kārtas lijis lietus.

Alienora sastapa Eilīnu pie akas. Vecā kalpone stenēdama grieza vinču, lai izvilktu no dzīlēm pilno ūdens spaini. Gaišmatainā meitene žigli piesteidzās viņai talkā. — Pagaldi, Eilīna, es tev palīdzēšu! — Viņa pielika savu roku, un abas kopā uzvilka augšā smago spaini.

— Uzreiz ir krietni vieglāk, ja kāds nāk palīgā! — Eilīna vaidēdama nokabināja spaini no āķa un pacēla to no akas grodiem, ko veidoja sakrauti akmeņi.

— Dod šurp, es aiznesīšu līdz virtuvei!

— Tas ir mans darbs, — vecā iebilda, bet Alienora jau bija izņēmusi spaini viņai no rokas un stiepa to uz Grāla pils virtuves spārnu, kamēr kalpone pukodamās viņai sekoja.

Ielējusi ūdeni akmens kubulā, meitene apsēdās pie koka galda, kas stāvēja pie virtuves loga un, ziemas saulē spīdinādams noberztos dēļus, izskatījās visai aicinošs.

— Liels paldies, Alienora. — Eilīna bija noņēmusi lakatu. Grumbaino seju aizsedza sirmu matu šķiezna. — Ļoti mīļi no tavas puses. Es izcepu kūku ar karaļaugļiem. Vai negribēsi gabaliņu?

— Ai, jā! — Meitenes acis iemirdzējās. — Labprāt. Tā ir mana mīļākā kūka!

— Domāju gan! — Eilīna pavīpsnāja. — Kuram gan šie gardie augļi neies pie sirds?

Kamēr viņa gatavoja cienastu, Alienora neizlaida viņu no acīm. “Vai viņa vēl atcerēsies? Un vai izstāstīs man?” meitene domāja. “Viņa ir mana vienīgā cerība. Morvenai vai Paravainam labāk nejautāt. Un Elizionam jau ne tik ne!”

— Lai labi garšo! — Eilīna ar troksni nolika Alienoras priekšā

māla šķīvi ar kūku un tad atslīga viņai blakus uz sola. — Kas zina, cik ilgi vēl varēsim priecāties par karaļaugļiem!

Meitene saprata, ko vecā sieviete ar to gribēja sacīt: karaļ-augļu koki piederēja pie lidojošajiem kokiem, kuri kļuva arvien retāki. Turklāt tiem bija ārkārtīgi grūti tikt klāt, jo tie mēdza lidināties augstu gaisā. Augļi izskatījās līdzīgi firziķiem. To garša atgādināja vīnogas un saldās melones, tomēr bija daudz intensīvāka, jo šie augļi nogatavojās tuvāk saulei. Lai ievāktu karaļaugļus, bija vajadzīgs gaisa plosts, kas bija darināts no lidojoša koka un aprīkots ar milzu burām. Diemžēl karaļaugļu koki bija ārkārtīgi jutīgi. Melnā migla, kuras vāli īsi pirms ziemas saulgriežiem bija pārplūdinājuši vai visu Avanterru, bija nodarījuši tiem lielu postu.

— Nūjā, — Eilīna nopūtās. — Nekas vairs nav tā kā senāk.

Alienorai nācās pavīpsnāt. Kā tad! Visi vecie cilvēki, vienalga, bruņinieki vai dziednieces, kalpi vai kalpones, nepārtraukti žēlojās par sliktajiem laikiem un apgalvoja, ka viņu jaunībā viss bijis daudz labāk. Tāda gaudulība laikam gan ir vecuma kaite, Alienora nodomāja, tomēr neizrādīja, ka tas viņu arvien vairāk garlaiko. Beigu beigās viņai taču no kalpones kaut ko vajadzēja uzzināt.

— Eilīna? — viņa pēc brītiņa vaicāja, cenzdamās balsij piešķirt ikdienišķu skanējumu.

— Jā, bērniņ?

— Esmu dzirdējusi, ka tu kādu laiciņu esot pavadījusi Tumsas cietoksnī?

— Jel neatgādini man par to! — Vecā sieviņa pievērsa acis apkvēpušajiem virtuves griestiem un nopūtās. — Tas bija briesmīgākais laiks manā mūžā! Bet kāpēc tu jautā?

— Tāpat vien. — Alienora izlikās garlaikota. — Mani vienkārši interesē.

Eilīna domīgi pamāja. — Ir jau arī interesanti! Man tieši bija apritējušas piecpadsmit vasaras, kad vergu mednieki mani aizveda no mana ciema un nogādāja Borborona cietoksnī. Četras vasaras es tur vergoju, un kas zina, kas ar mani būtu noticis, ja baltie bruņinieki mani nebūtu atsvabinājuši! — Večiņas skatiens vērās tālumā, kamēr viņa pati ļāvās sūrajām atmiņām.

— Pa kuru ceļu jūs toreiz iekļuvāt Tumsas cietoksnī?

— Nu, kā jau tu zini, es esmu dzimusi Karūnas plakankalnē, kas atrodas starp Čukstu mežu un Deziristānas tuksnesi. Mums tātad vispirms bija jāšķērso Atmiņu ezers, pēc tam aiz muguras palika upesļaužu zeme...

— Un tālāk? — meitene nepacietīgi tincināja.

— Tad mēs izgājām cauri Akmens mežam, līdz beidzot... — Vecenīte pēkšņi aprāvās. — Kāpēc tu gribi to visu zināt?

— Ai, tāpat vien!

— Tāpat vien? — Vecajā sieviņā bija modušās aizdomas. — Es tev neticu, Alienora! — Viņa paliecās uz priekšu un vērīgi ieskā-tījās meitenei sejā. — Ja tas, kas man liekas, ir tiesa, tad tūliņ izmet to no galvas!

— Kas tad tev liekas?

— Ka tu gribi tikt uz Tumsas cietoksni, pareizi?

Alienora nodūra skatienu un pamāja. — Var taču gadīties, ka Alariks nokļuvis tumšo spēku varā un aizvests uz turieni, vai ne?

Večiņa, raižu mākta, klusēja.

— Vai ne, Eilīna?

— Gadīties jau var gan. Tavs brālis gan ir īsts gudrinieks un turklāt vēl brašs puisis, taču pārspēkam pretī nevar stāties pat lielākais drosminieks!

— Tad tu man izstāstīsi, kā varu tur nokļūt?

Eilīna smagi nopūtās. — Es jau teicu: izmet to no galvas! Nevienam nav lemts nokļūt cietoksnī pret Borborona gribu, ja vien runa nav par varenu karapulku, kā toreiz, kad mani atbrīvoja. Bet toreiz Apskaidrības kauss gaismas karotājiem deva īpašu spēku, un tagad tas atrodas uz Cilvēkzvaigznes, kā jau zini, un tādēļ...

Viņa aprāvās, jo piepeši atvērās durvis un virtuvē ienāca Morvena. — Nu re, oža mani nav maldinājusi, — Blāzmoraldas jaunā dziedniece laipni noteica. Kastaņkrāsas mati, kas ietvēra viņas glīto seju, atvizēja saules gaismā. — Kūka ar karaļaugļiem, mmm! — Piepeši viņas seja sadrūma. — Kas noticis?

— Ēēē... nu... kam tad jānotiek? — Alienora stomījās. — Ko... ko jūs domājat, kundze?

— Jūs abas izskatāties tā, it kā būtu pieķertas darām ko aizliegtu. Dziedniece pētoši noraudzījās kalponē un māceklē.

— Par ko jūs nupat runājāt? Klājiet vaļā!

Nu no jauna atsprāga vaļā durvis, un virtuvē ienāca kāds vīrs. Dziedniece ziņkāri pagriezās apkārt un atplauka smaidā. — Silvān! Kāds prieks tevi redzēt! Bet kāpēc esi tik sabozies? Vai kas noticis?

— Jā. — Meža skrējējs norūpējies pamāja. — Es nesu sliktas ziņas, Morvena!

Pāters Dominiks piederēja pie dominikāņu ordeņa, kura mājvieta jau gadsimtiem ilgi bija klosteris “Pie svētā akmens” — tas atradās kādus divdesmit kilometrus no Hintertūras, vientuļā ielejā bez autobusa vai dzelzceļa satiksmes. Uz abatiju veda tikai šaurs lauku ceļš, un tā draugi sadūrās ar jautājumu, kā tur nokļūt.

Kēvinam ienāca prātā glābēja doma. Viņš vienkārši lika Konrādam Cirtējam aizvest viņus uz “Svēto akmeni”. Pārsteidzoši, bet sulainim nekas nebija iebilstams. Viņš gan izrādīja visas iespējamās jūtas, tikai ne sajūsmu, tomēr acīmredzot neriskēja pretoties Kēvina rīkojumam. Galu galā tas bija viņa saimnieka māsasdēls, un Maksimiliāns Longoliuss viņam bija uzsvērti piekodinājis allaž palīdzēt jaunajiem viesiem.

Neraugoties uz īso attālumu, brauciens uz klosteri ilga gandrīz četrdesmit piecas minūtes. Ceļš bija ļoti šaurs, turklāt tas gandrīz vai serpentīnā vijās augšup uz mazo kalnu ieleju, kur dominikāņi viduslaikos bija ierīkojuši savu mājvietu. Līkums aiz līkuma, un ceļš nebija ne tīrīts, ne nokaisīts. Sablietētais sniegs bija gluds kā spogulis, tādēļ uz priekšu varēja tikt vienīgi gliemeža tempā.

Abatija atradās ielejas galā pie maza ezeriņa, kas bija pavisam aizsalis. Pa ledaino virsmu dejoja gaiši saules zaķīši. Baznīcas tor-nis ar apaļu kupolu slējās pāri klostera ēkai, ko ietvēra augsts mūris.

Kamēr Konrāds Cirtējs ielejā trīssimtajam BMW piedeva gāzi un jau strauji tuvojās mērķim, Lūkass paskatījās draugos ar mīklainu smaidiņu. — Vai jūs vispār zināt, kāpēc klosteri sauc par klosteri? — viņš uzsvērti vienaldzīgi pavaicāja. Smīniņš gan nodeva, ka viņš pareizo atbildi negaida ne no Lauras, ne no Kēvina.

Laura saviebās un īgni paskatījās brālī. Kēvins turpretī tikai neziņā paraustīja plecus. — Nav ne jausmas.

— Vārds “klosteris” ir cēlies no latīņu claustrum, — Lūkass sāka lekciju. — Tas nozīmē “slēgta vieta” — jo klostera dažādās būves — baznīcu, saimniecības ēkas un māsu vai brāļu dzīvojamās telpas — parasti ieskauj mūris. Tas, protams, novērš iespēju klostera teritorijā iekļūt cilvēkiem, kam tur nekas nav meklējams.

— Nu, super! Cerams, ka vismaz mēs tiksim iekšā. — Lauras balsī skanēja dusmas. Viņa vienkārši nevarēja ciest, ka brālis uzvedās kā staigājoša enciklopēdija un plātījās ar savām zināšanām.

— Bet, ja mūs nelaidīs iekšā, tad tev, superkoeficient, noteikti ienāks prātā kāda izeja!

Lūkass pasmaidīja budistu lamas smaidu — viņš traki priecājās, ka atkal bija izdevies izvest māsu no pacietības.

Ceļš beidzās tieši abatijas priekšā. Konrāds iegrieza mašīnu tukšajā stāvlaukumā pie augsta mūra. Tas bija gana liels, lai uzņemtu to nedaudzo tūristu automašīnas, kuri apmeklēja klosteri vasaras mēnešos. Aukstajā gadalaikā šai pamestajā nostūrī acīmredzot gandrīz neviens neiegriezās.

Konrāds Cirtējs izslēdza motoru un pagriezās pret pasažieriem.

— Vai kungi vēlas, lai es tos pavadu?

Kēvins jautājoši pavērās Laurā, bet viņa tikai aši papurināja galvu — tā tik vēl trūka, lai šis okšķeris ložņātu viņiem apkārt!

— Nē, Konrād, paldies, — Kēvins paziņoja sulainim.

Tad draugi izkāpa.

Gaiss bija auksts un skaidrs, un sniegiem klātās kalnu galotnes, kas ieskāva ieleju, nespodri mirdzēja pēcpusdienas saulē. Abatiju apņēma gandrīz paradīzes klusums. Lauras ausis sasniedza tikai jautra putnu čiepstēšana. Tie lēkāja pa kailajiem zariem augstu kokos, kas auga visapkārt automašīnu novietnei.

Ieeju klosterī aizšķērsoja smagi koka vārti. Tiem blakus mūrī atradās durvis ar mazu lūciņu, kas gan bija ciet. Laura, ilgi nevilcinādamās, satvēra kaldināto klaudzināmo riņķi, kas atradās zemāk, un pieklauvēja pie vārtiem. Pēcpusdienas klusumu pāršķēla metālisks troksnis.

Pagāja tikai daži mirkļi, kad jau tuvojās soļi, zem kurpēm nočirkstēja grants. Varēja dzirdēt, kā tika atbīdīta bulta, tad lūka atvērās, un tajā parādījās mūka seja, apaļa kā mēness. — Ko vēlaties, mani bērni? — ordeņa brālis apvaicājās smalkā balstiņā, kas drīzāk piestāvētu zēnam nekā pieaugušam vīrietim.

Laura viņam draudzīgi uzsmaidīja. — Mēs gribētu satikt pāteru Dominiku.

Vārtnieka seja sadrūma. — Un ko jūs vēlaties no mūsu brāļa bibliotekāra?

— Ēēē, — Laura pārsteigta novilka. Viņai pat sapņos nebūtu rādījies, ka klostera bibliotēka būtu uzticēta aklajam! Vispirms viņai neienāca prātā neviena sakarīga atbilde, bet tad tomēr atausa ideja. — Mūsu direktors, profesors Austrums Aureliāns, domā, ka pāters mums varbūt varētu palīdzēt.

Tuklajā sejā atplauka starojošs smaids. — Labi, ja jau tā, tad nelikšu jums ilgāk gaidīt, — vārtzinis atmaidzis nožūžoja. Tad lodziņš aizvērās, slēdzenē pagriezās atslēga, un vārti čīkstēdami atvērās. Ordeņa brālis ar aicinošu žestu lika viņiem doties iekšā.

— Nāciet iekšā, mani bērni, un esiet sveicināti mūsu Kunga vārdā!

Draugi pieklājīgi atbildēja sveicienam. — Paldies, tas ir ļoti laipni no jūsu ppses, — Laura vēl piebilda, nopētīdama mūciņu.

Viņš izskatījās kā izkāpis no reklāmas par garšīgu zāļu liķieri vai noslēpumainu, no drogām gatavotu sīrupu: galva ar vaigiem, kas bija apaļi un sārti kā āboli, turējās tieši uz pleciem salīkušajam augumam, kas bija gandrīz tikpat garš, cik plats. Tumšbrūnā vilnas auduma mūka drānas apspīlēja iespaidīgo vēderu, un tā vien šķita, ka resnā virve, kas bija apjozta vīrietim ap vidu, ne tikai saturēja ordeņa tērpu, bet arī neļāva pārsprāgt puncim.

— Vai drīkstu lūgt jūs sekot.7 — To teicis, brālis vārtnieks pagriezās un kā pīle čāpoja projām.

Draugi viņam sekoja. Viņiem šķērsojot ar granti nobērto pagalmu, torņa pulksteņa sitieni vēstīja, ka ir trīs pēcpusdienā. Pagalma malās slējās vienkārša klostera baznīca un trīsstāvu mājas, kur laikam bija izvietotas mūku dzīvojamās istabas un guļamtel-pas. Jau pēc dažiem metriem viņi nonāca pie šaurām durtiņām, kas veda uz krusteju.

Kamēr draugi gāja, nebilzdami ne vārda, ejas pustumsā atbalsojās viņu soļi. Pa kreisi atradās ēkas mūris, kurā pēc regulāriem atstatumiem bija iebūvētas nišas. Tās greznoja akmens un ģipša statujas, kas, jādomā, attēloja svētos un dievbijīgos brāļus, kuriem ordeņa vēsturē bijusi īpaša loma. Otrā ejas pusē kolonnu rinda pavēra skatu uz plašo iekšpagalmu. Vasarā šaurās taciņas, kas droši vien veda uz puķu dobēm un koptiem zālieniem, noteikti aicināt aicināja pastaigāties. Taču tagad visu klāja bieza sniega sega, tā ka I aura visai drīz novērsa skatienu un cerību pilna paraudzījās tuk-lajā mūkā, kas lāčoja viņiem pa priekšu.

Viņu ceļvedis apstājās pie koka durvīm ar metāla apkalumiem un pagriezās. Mūkam uz pieres mirdzēja sviedru lāsītes, viņš bija aizelsies. Viņš godbijīgi pavilka augšup uzacis. — Bibliotēka, — viņš gandrīz svinīgi noteica, tad atvēra durvis un ar plašu žestu aicināja viesus ienākt.

Laura bija ašāka par abiem zēniem. Zālē, kas pavērās viņai priekšā, valdīja krēsla. Vispirms viņa samanīja tikai dzeltenu gaismekli kādā attālā stūrī. Pēc dažām sekundēm, kad aris inu Kiio pieradušas pie gaismas, viņa jau varēja izšķirt sīkākas detaļas. Augsti velvju griesti pletās virs bezgalīgām senu koka plauktu rindām, kuros glabājās tūkstošiem grāmatu, foliantu un doku-mentu. Arī bibliotēkas sienas līdz pat griestiem aizsedza pilni grāmatu plaukti.

Brālis apaļvaidzis rūpīgi aizvēra aiz viņiem durvis. — Pāters Dominiks ikreiz kļūst nikns kā lauva, ja kāds atstāj durvis vaļā ilgāk, nekā nepieciešams, — viņš pačukstēja. — Viņš apgalvo, ka svaigais āra gaiss nodarot neiedomājamu kaitējumu vērtīgajiem rakstiem! — Tad viņš mērķtiecīgi devās uz dzeltenīgās gaismas apspīdēto stūri.

Laurai degunā iecirtās senu pergamentu un ādas smaka. Pagriezdamās ap pēdējo plauktu rindu, viņa ievēroja, ka dzeltenais mirdzums nāk no vienkāršas lampas, kas karājās virs koka letes. Tā līdzinājās Rāvenšteinas bibliotēkas grāmatu izsniegšanas letei. Tikai aiz tās, protams, atradās nevis maitu lijai līdzīgā Brēzelzamas jaunkundze, bet gan divi vīrieši, kuri, spriežot pēc tērpiem, bija mūki.

Viņi stāvēja cieši līdzās un bija noliekušies pār aprakstītiem papīriem. Izdzirduši apmeklētājus, abi pacēla galvas. Neraugoties uz ordeņa ietērpu, Laura tūdaļ pazina pāteru Dominiku, jo aklajam vīram labā roka bija ieģipsēta un iekārta saitē. Sirmo galvu viņš bija pieliecis uz sāniem un pavērsis uz viņu pusi kreiso ausi. Loģiski, Laura nodomāja. Aklie orientējas ar dzirdes palīdzību.

Viņam līdzās stāvošais lielā auguma vīrietis kalsno sejas vaibstu dēļ izskatījās pārsteidzoši līdzīgs Sarumanam, ļaunajam burvim no “Gredzenu pavēlnieka”. Spriežot pēc tērpa, tas bija augstāka ranga mūks. Vājajā apgaismojumā iezaigojās viņam kaklā pakārtais zelta krusts. Tas bija rotāts ar dārgakmeņiem, kas atstaroja silti dzeltenīgo gaismu.

Vārtnieks pazemīgi paklanījās. — Piedodiet jel, godājamais brāli abat! Ja es būtu zinājis, ka esat šeit, tad...

— Būs jau labi, brāli Anselm, — priekšnieks viņu pārtrauca, ar neslēptu ziņkāri nopētīdams Lauru un abus zēnus. — Kas gan tik svarīgs atgadījies?

Brālis Anselms padevīgi paskatījās klostera vadītājā. — Bērni gribēja runāt ar pāteru Dominiku.

— Nudien? Vai jūs pazīstat šos jaunos cilvēkus, pāter Dominik? — abats stingri noprasīja.

— Kā gan es to varētu pateikt? — aklais atbildēja un pievērsās apmeklētājiem. — Ko varu darīt jūsu labā?

Kamēr vārtnieks Anselms, vēlreiz palocījies, kāpās atpakaļ, Laura piegāja tuvāk bibliotekāram un ieklepojās. — Ēē... nezinu, vai jūs mani vēl atceraties, — viņa iesāka. Vienu mirkli viņai šķita, ka pāters ir pazinis viņas balsi. Taču smaida atēnu, kas īsu mirkli likās uzkavējamies vecā vīra labsirdīgajā sejā, nekavējoties nomainīja noraidoša sejas izteiksme.

Visnotaļ dīvaini!

Ko tas varēja nozīmēt? Bet varbūt viņa maldījās. Meitene, mazliet apmulsusi, turpināja: — Mēs satikāmies, kad jūs salauzāt roku, nesen, tajā negadījumā. Es pagaidīju, kamēr jūs aizved ātrā palīdzība, un jūs man toreiz sacījāt, ka man jāatrod Septiņu mēnešu zīmogs, un...

— Septiņu mēnešu zīmogs? — pāters Lauru asi pārtrauca, kamēr abats viņus vēroja, raudzīdamies pa piemiegto acu šķir-biņām.

— Jā, tieši tā.

— Tas nav iespējams! — Aklā vīra balss piepeši ieskanējās skarbi. — Par tādu zīmogu es neko nezinu!

Laura bija apjukusi. — Nē?

Pāters pašūpoja sirmo galvu. — Nē.

— Bet... — Apstulbumā Laura neko vairāk nespēja pateikt. Muti atvērusi, viņa nekustīgi raudzījās aklajā vīrā, kurš tagad pievērsās mūkam, kas stāvēja viņam blakus. — Vai esat kādreiz dzirdējis par tādu zīmogu, brāli abat?

— Nedomāju vis — vai varbūt man vajadzētu zināt?

Aklais ar pilnīgi vienaldzīgu sejas izteiksmi atbildēja uz priekšnieka jautājumu. — Kā es varu atbildēt uz šo jautājumu, ja nezinu, par ko vispār ir runa? — Viņš savilka pieri krunkās. Lauru pārņēma nervozitāte, jo viņa nedzīvās acis nepievērsās tieši meitenei. Tukšais skatiens gāja viņai garām nenosakāmā tālumā. — Man patiešām žēl... ēēē... kā tevi sauca?

— Laura.

— Jā, pareizi. Baidos, ka tu būsi pārklausījusies, Laura!

Lauras apjukums auga augumā. Viņa pavisam skaidri atcerējās, ka pāters Dominiks pēc nelaimes gadījuma bija viņu uzrunājis vārdā. Kādēļ viņš tagad izliekas, ka meiteni nepazīst? Un kāpēc apstrīd to, ka tika pieminējis zīmogu?

Interesanti.

— Tu droši vien biji ļoti uztraukusies, Laura, — pāters Dominiks turpināja, it kā būtu nolasījis viņas domas. — Beigu beigās katru dienu vis negadās kļūt par negadījuma liecinieku. Tad var arī šo to sajaukt, — viņš pārliecinoši sacīja un pagrieza galvu uz abata pusi. Tad atkal sāka runāt Lauras virzienā un laipni pasmaidīja. — Vēlreiz liels paldies, ka tik mīļi parūpējies par mani. Esmu pārliecināts, ka tas Kungs kādā ne visai tālā dienā tev atlīdzinās. Taču šodien lūgšu mūs atvainot. Godājamais abats Gregors iegriezās tikai tāpēc, lai kopā ar mani izskatītu jauno pasūtījumu sarakstu. Negribu nelietderīgi izmantot viņa dārgo laiku, jo nākamnedēļ viņam būs jāpievēršas citiem uzdevumiem. Vai tiksit vieni paši ārā, vai varbūt man pasaukt brāli vārtnieku?

— Nē, paldies, tas nav vajadzīgs, — Laura apjukusi atbildēja.

Kad Laura izgāja ārā, viņai noreiba galva. Meitene ātri ieelpoja un izelpoja. Svaigais gaiss nāca par labu, taču neizklīdināja jucekli, kas valdīja galvā. Vai viņa nudien būtu tā kļūdījusies? Protams: profesors Aureliāns viņu bija brīdinājis, ka tumsas spēki likšot uz spēles visu, lai viņas dzīvi padarītu cik vien iespējams grūtāku. Visiem līdzekļiem. Laura zināja, ka tie lieliski prata aiz-segt acis ar māņu tēliem. īpaši tad, ja pēc kaut kā esi ilgojies tik ļoti, ka vairs nedomā ne par ko citu. Bet tieši tas meitenē arī izraisīja aizdomas: viņa taču nekad nebija dzirdējusi par Septiņu mēnešu zīmogu, iekams mūks nebija to pieminējis.

Tam taču nebija jēgas!

Vai tomēr bija?

Laura, domās iegrimusi, piegāja pie akmens sola kādā mūra ielokā un apsēdās. Viņa jutās pilnīgi iztukšota.

Kēvins apsēdās viņai blakus un līdzjūtīgi viņu uzlūkoja.

— Zēl, — viņš sacīja. — Tu patiešām būsi pārklausījusies. Varbūt tu nudien biji pārāk satraukusies?

Laura norija siekalas un nolieca galvu. — Tā izskatās.

Lūkass toties savilka pieri grumbās. — Es īsti nezinu, — viņš teica, — bet man tā izrāde likās diezgan aizdomīga.

Laura pārsteigta pacēla galvu. — Vai tu domā pāteru Dominiku?

— Eksakteniski. Tas, ko viņš sarunāja, izklausījās pēc galīga bezsakara.

— Kā tad tā? — Kēvins alka zināt. — Varbūt Laura patiešām ir maldījusies?

— Var jau būt — bet tad taču būtu gana, ja tas mūks būtu vienkārši pateicis: “Sorry, meitenīt, bet tu esi kaut ko sajaukusi.” Kāda joda pēc viņam vajadzēja vēl noturēt visu to litāniju, kura uz mums taču galīgi neattiecas?

No Kēvina izskata varēja spriest, ka viņš nesaprot, uz ko Lūkass tēmē. Laura turpretim saausījās un mirklī atģida, ko brālis bija domājis. — Protams, Lūkas, tev taisnība. — Viņa atplauka.

— Patiesībā taču pāteram Dominikam nebija ne mazākā iemesla mums stāstīt, kāpēc pie viņa atnācis abats...

— Tieši tā! — Lūkass viņu pārtrauca un apmierināts pasmīnēja.

— ... un ka nākamnedēļ viņam būs janodarbojas ar citam lietām.

— Nu redzi! — brālis apstiprināja, un viņa mute atiezās vēl platākā smaidā.

— Atvainojiet, bet man nekas nepielec.

Šoreiz Laura ar paskaidrojumu aizsteidzās brālim priekšā.

— Pavisam vienkārši, Kēvin, — acīmredzot pāters Dominiks gribēja man paskaidrot, ka viņš nevar runāt priekšnieka klātbūtnē un man jāierodas nākamnedēļ, kad abats Gregors būs aizbraucis.

— It kā jau pareizi, Laura, bet tas taču ir tikai pieņēmums, vai ne?

— Var jau būt. Tikai tad, ja paskatāmies uz pātera dīvaino izturēšanos šajā gaismā, tai piepeši rodas jēga.

— Es taču teicu! — Lūkass, acīm redzami apmierināts, piezīmēja.

Tomēr neizskatījās, ka Kēvina šaubas būtu izplēnējušas. — Un kā tad pāters varēja zināt, ka jūs no viņa vārdiem izdarīsit pareizos secinājumus? Pat no Šerloka Holmsa tas būtu par daudz prasīts!

— No Šerloka Holmsa varbūt arī būtu! — Lūkass tik pašapmierināti pasmaidīja, ka Laura nodomāja — laiks iejaukties.

— Būs jau labi, Lūkas, — viņa tālab noteica. — Taču... — Piepeši meitene apklusa. Viņas seja sadrūma, kamēr viņa piemiegtām acīm vēroja krustejas pretējo pusi.

Lūkass pārsteigts viņā paskatījās. — Kas noticis?

Meitene slepus pamāja uz otru pusi un pieliecās brālim tuvāk.

— Tur otrā pusē kaut kas bija, — viņa iečukstēja Lūkasam ausī.

— Es ieraudzīju ēnu, kas aizslīdēja aiz kolonnām.

— Nopietni?

— Pilnīgi nopietni. Izskatās, ka mums kāds seko. Laižamies,

ātri!

7. nodaļa MĀCEKLES VILTĪBA

ALIenora neticīgi raudzījās meža skrējējā. — Šie vēlmju iemānītāji pievilina bērnus, dodami viņiem neīstus solījumus, lai beigās viņus iztirgotu Borboronam?

Silvāns noraizējies pamāja. —Jā.

— Bet... kā tas ir iespējams?

Iejaucās Morvena. — Pavisam vienkārši: viņi vispirms sasola zvaigznes no debesīm. Iestāsta bērniem, ka tie dzīvos zaļi, ja nāks viņiem līdzi. Apved viņus ap stūri, teikdami, ka tos gaida vienīgi dēkas, piedzīvojumi un nebeidzamas izpriecas, ka visas viņu vēlēšanās piepildīsies un visas problēmas pazudīs. Izklausās taču jauki, vai ne?

— Jā gan, — Alienora domīgi atteica. — Lai gan patiesībā jau ikvienam vajadzētu zināt, ka tā nemēdz būt.

Pār meža skrējēja bārdas rugājiem noaugušo seju pārslīdēja norūpējies smaids. — Tev taisnība. Patiesībā ikvienam to vajadzētu zināt, bet pārāk daudzi to vienkārši negrib atzīt. īpaši mūsu planētas rietumu apvidos arvien vairāk bērnu uzķeras uz vēlmju iemānītāju solījumiem, un tas, kurš jau no brīva prāta ir iekritis viņu cilpā, drīz vairs nepamana, kas ar viņu notiek. Šie vilinātāji ir ne tikai laipni un patīkami, bet arī ārkārtīgi prasmīgi prot citus novirzīt no viņu patiesajiem mērķiem, apmainot tos ar neīstiem solījumiem. Jo ilgāk kāds ļaujas viņu ietekmei, jo grūtāk no viņiem aiziet. Ar laiku nelaimīgie vairs nepamana, ka viņi tiek krāpti, ka ir pieķērušies iemānītām vēlmēm un pazaudējuši savu gribu. Lielākā daļa ij nemana, ka beigās kļūst par vergiem!

— Pareizi! — vecā Eilīna atkal ierunājās. — To man pašai gadījās piedzīvot, kad biju Tumsas cietoksnī. Neviens no tiem, kas

bija nokļuvuši vēlmju iemānītāju nagos, nepretojās savam liktenim. Visi bez iebildumiem darīja, ko viņiem lika.

— Bet... — Alienorai trūka vārdu. — Tas taču nevar būt! Tas nav iespējams!

— Diemžēl ir gan. — Dziednieces sejā bija lasāma liela nopietnība. — Ja kāds cilvēks citiem gana ilgi ļauj iestāstīt, kādas lietas viņam it kā ir svarīgas, un pats par to nedomā, tad beigās viņš kļūst akls pret īstenību. Tādēļ vēlmju iemānītājus uzskata par Melnā hercoga bīstamākajiem sabiedrotajiem, un viņi ir gaidīti viesi Borborona pilī. It īpaši tad, ja atved līdzi jaunus vergus.

— Patiesi?

— Jā. Vai nav drausmīgi?

Gaišmatainā meitene vairs neatbildēja, tikai lielām acīm paskatījās Morvenā. Ne jau tādēļ, ka domātu par lielajām briesmām, kādas šie vēlmju iemānītāji radīja. Alienorai bija ienākusi prātā pārgalvīga ideja.

Laura vēl aizvien šķīla visapkārt aizdomīgus skatienus, kopā ar Lūkasu un Kēvinu steigdamās uz vārtiem, kas no krustejas veda uz klostera pagalmu. Tomēr viņa nevienu nespēja ieraudzīt. Varbūt saspringtie nervi bija meiteni piemuļķojuši un viņa atkal jau bija maldījusies?

Trijotne jau atradās tikai dažus soļus no vārtiem, kad piepeši no kādas kolonnas aizēnas iznira kāds stāvs un aizšķērsoja viņiem ceļu. Laura izbijās un apstājās, viņas pavadoņiem izlauzās pārsteiguma saucieni.

Bet tad meitene atskārta, ka nepazīstamais ir zēns, droši vien novics, tikai mazliet vecāks par viņu.

Laura vēl nekad viņu nebija redzējusi, un tomēr puisis neparastā kārtā likās pazīstams. Viņš bija liela, slaida auguma, gaišspro-gaino matu krēpes gūlās uz pieres, un acis samērīgi veidotajā sejā

bija tikpat zilas kā viņai un brālim. Uzkrītošs toties šķita viņa ietērps: maisam līdzīgās bikses un vecmodīgais vamzis it nemaz neiederējās un nekādā ziņā neizskatījās pēc klostera apģērba. Šķita, ka tas paņemts no vecu drēbju noliktavas.

Gaišmatis piesardzīgi pavērās apkārt, it kā gribēdams pārlie-cināties, vai neviens viņus nenovēro. — Jel nebīstieties, — viņš uzrunāja draugus, laipni smaidīdams. — No manis jums nedraud ne niecīgākās briesmas.

Lauras sejā parādījās pārsteigums. Savādi, viņa nodomāja. Kāpēc viņš tik jocīgi runā?

— Tu esi Laura, vai ne? — zēns turpināja. — Nāc līdzi, man tev jānodod vēsts. — Viņš aši ierāvās tuvīnajā sienas nišā, kuras pustumsā acīm redzami lūkoja paslēpties no ziņkārīgiem skatieniem.

— Ejiet, lūdzu, uz mašīnu, — Laura pačukstēja Kēvinam un Lūkasam.

Lūkass, valodu zaudējis, paskatījās māsā. — Bet tu taču negribēsi...

— Gribēšu gan! Dzirdēji, ko viņš teica: viņam esot man jānodod vēsts!

— Un ja nu tās ir lamatas? — Lūkasa balsī skanēja nepārvaramas aizdomas. — Mums ar Kēvinu vajadzētu tevi uzmanīt. Tu taču pat nezini, vai viņam var uzticēties!

— Zinu gan.

— Tas taču ir neprā...

— Es to vienkārši jūtu, — Laura pārtrauca brāli, — arī tad, ja tu to nespēj saprast. Bet, ja jums tā labpatīk, tad palieciet šeit. — To teikusi, viņa atstāja draugus un sekoja noslēpumainajam gaišmatim nišā.

Zēns laipni paskatījās Laurā. — Tev nudien nav jābaidās, — viņš patīkamā balsī apgalvoja.

— Es zinu. — Lauru atkal pārņēma sajūta, ka viņi ir pazīstami, turklāt vēl stiprāka nekā iepriekš. Viņai šķita, ka viņi nebūtu pirmo reizi satikušies tikai pirms dažiem mirkļiem. Drīzāk gan šķita, ka viņi ir pazīstami jau tūkstošiem gadu. Tas gan, saprotams, bija pilnīgs absurds.

Bet varbūt arī tam bija kāds izskaidrojums?

— Vai tu arī esi no sargātājiem?

— Sargātājiem? — Nepazīstamā sejā iegūla smaids. — Nē, Laura, es neesmu sargātājs — bet kaut kas tamlīdzīgs.

Kaut kas tamlīdzīgs? Ko viņš ar to gribēja teikt?

Gaišmatis Laurai nedeva laiku pārdomām. — Mani sūta pāters Dominiks, — viņš turpināja. — Viņš atvainojas par savu izturēšanos, taču abata klātbūtnē viņš neesot varējis runāt.

Tad tomēr!

Lūkasam un viņai izrādījās taisnība!

— Pāters lūdz atnākt vēlreiz pēc nedēļas. Tad abats vairs nebūs klosterī un pāters Dominiks varēs mierīgi izskaidrot to, kas tev jāzina.

Laura izjuta milzīgu atvieglojumu. — Labi, — viņa sacīja.

— Vari viņam teikt, ka es atnākšu.

Kaut gan Laura labprāt būtu turpinājusi sarunu, viņa juta, ka tā ir beigusies. Meitene jau gribēja pagriezties, kad pamanīja zem zēna nodriskātās jakas kaut ko sakustamies. Audums izspīlējās, zem tā kaut kas tramīgi sarosījās. Atskanēja stirnas brēcienam līdzīgi saucieni, un no jakas azotes izbāza galvu zvēriņš, paskatīdamies meitenē melnām acīm, spožām kā pogas.

— Vai liksies reiz mierā, Bučmūli! — zēns pārmeta ziņkārīgajai radībiņai, tomēr maigi noglāstīdams tās spalvaino galvu.

Kāds savāds vārds, Laura izbrīnīta nodomāja. Bučmūljs. Tikpat dīvains, cik smieklīgs. Viņas izbrīnam tomēr nebija robežu, kad nemiera gars izlīda ārā pavisam. Tik neparastu zvēriņu Laura vēl nekad nebija redzējusi. Melnbaltās svītras uz kažoka, garā, kuplā aste, smailais deguntiņš un tumšie plankumi ap acīm atgādināja jenotu. Tomēr tikai no pirmā acu uzmetiena, jo dzīvnieciņam bija ari spārni! Plāni sikspārņa spārni, kas bija sakļauti uz muguras.

Gaišmatis, kam Lauras izbrīns negāja secen, uzjautrināts iesmējās. — Izskatās, it kā tu vēl nebūtu redzējusi svūpiju.

Meitene mulsi viņā paskatījās. — Ko?

— Svūpiju. Bučmūlis ir svūpijs.

— Ak tā, protams. — Laura, nenovērsdama skatienu, apjukusi smaidīja. Svūpijs — kas, sasodīts, bija svūpijs?

— Tad līdz nākamnedēļai. — Zēns pacēla roku, lai atvadītos.

— Ceru tevi atkal satikt, Laura. — To teicis, viņš aizgāja.

Kad viņš bija nogājis jau vairāk nekā piecus metrus, Laura pēkšņi attapās no sastinguma. — Ei! — viņa uzsauca zēnam nopakaļ.

-Jā?

— Kā... kā tevi īsti sauc?

— Alariks, — zēns smaidīdams atbildēja un, ne vārda nepiebilzdams, turpināja ceļu.

— Alariks? — Lūkass pārsteigts atkārtoja, kamēr viņi šķērsoja pagalmu un devās uz vārtu pusi. — Kāds neparasts vārds!

— Patiešām. — Laura satraukusies paskatījās brālī. — Un vēl neparastāk: vai tu kādreiz esi dzirdējis par tādu svūpiju?

— Svūpiju? Kas tas ir? Komiksu varonis? Vai jauns gāzētais dzēriens?

— Ne viens, ne otrs. Kaut gan komiksu varonis varbūt nemaz nav tik nepareizi. Svūpijs ir mazs kažokzvēriņš un izskatās tik jocīgs, it kā to patiešām būtu izdomājis komiksu zīmētājs.

Lūkass skeptiski sarauca pieri. — Dīvaini, ka es par to neko neesmu dzirdējis. Turklāt bioloģija un it īpaši zooloģija pieder pie manām īpašajām tēmām. — Taču pat Lauras izsmeļošais apraksts nespēja viņam atsaukt atmiņā nevienu pazīstamu dzīvnieku, un tā nu Lūkasam beidzot nācās kapitulēt. — Sorry.' Bet es patiešām nevaru palīdzēt.

Protams, arī Kēvinam nebija ne jausmas, kas tas varēja būt par

Tostarp viņi bija tikuši līdz vārtiem. Jau grasīdamies iziet no klostera, draugi konstatēja, ka durvis ir aizslēgtas. Tomēr pēc pāris mirkļiem no blakus ēkas iznāca bumbiņai līdzīgais brālis vārtnieks un atslēdza tās vaļā.

— Lūdzu, pasveiciniet no manis profesoru Aureliānu, — viņš draugiem piekodināja. — Tikai neaizmirstiet! Vecais kungs allaž ir tik laipns un pārmij ar mani kādu siltu vārdu.

Laurai vajadzēja mūciņam to trīsreiz apsolīt, iekams resnītis viņiem beidzot ļāva iet.

Soļojot uz stāvlaukumu, Laurai ienāca prātā urdoša doma: ja jau vārtnieks tik labi pazina profesoru, tad Austrums Aureliāns noteikti bija biežs klostera viesis. Bet kāpēc direktors viņai neko nebija stāstījis un ne vārda nebija minējis par Septiņu mēnešu zīmogu un tā īpašo spēku?

Dīvaini gan — vai varbūt ne?

Tai pašā brīdī Lauru pārņēma savāds nemiers, un patvēruma sajūta, ko viņa bija izbaudījusi Alarika klātbūtnē, piepeši izplēnēja kā nebijusi. Laura juta, ka uzglūn lielas briesmas, un vairs nejutās droša, vai spēs stāties pretī arī tām.

Stepes ponijs iezviedzās, kad Alienora ielēca tam seglos. — Labs bērītis, — viņa mierināja satraukto dzīvnieku. — Labs zirdziņš. Jāsim meklēt tavu saimnieku!

Ponijs, it kā sapratis meiteni, vēlreiz iezviedzās un devās uz priekšu.

Alienora izjāja Grāla pils pagalmā un paraudzījās naksnīgajās debesīs, kurās pilni un apaļi mirdzēja abi Avanterras mēneši, liedami siltu gaismu pār vissenāko no senajām planētām. Labi gan, mācekle nodomāja, varēšu jāt visu nakti — ja vien sardze mani palaidīs.

Sirdij dauzoties, viņa pagrieza bērīti uz Blāzmoraldas lielajiem vārtiem.

Tikko viņa bija nonākusi pie izbrauktuves, no sarga namiņa iznāca vārtu sargs. — Stāt! Kurp tad tu, Alienora?

Meitene šo viru pazina. Pirms mēneša, kad viņu ar kuņģa krampjiem atveda uz pils slimnīcas spārnu, Alienora viņu bija kopusi. — Un kā tu domā, Galano? — meitene centās būt mierīga, tomēr nespēja novērst balss ietrīsēšanos. — Es gribu izjāt laukā, tu taču redzi!

Vīrietis pakratīja galvu. — Piedod, bet nekas nesanāks. Bruņinieks Paravains man lika stingri raudzīties, lai pēc tumsas iestāšanās pili pamestu tikai bruņinieki ar ieročiem rokās!

— Vai tiešām? — Uztraukumā meitene izklausījās neierasti vīzdegunīga. — Un Morvena man lika stingri raudzīties, lai es sašķītu āmuļus Čukstu mežā!

Taču Galano nebija pārliecināms. — Nāksies vien pagaidīt līdz rītam!

— Bet — mums tie steidza...

— Neko darīt! — sargs viņu strupi pārtrauca. — Pavēle paliek pavēle — un Paravains man noraus galvu, ja es to nepildīšu.

Alienora baltā bruņinieka rīkojumu zināja tikpat labi kā vārtu sargs. Tomēr viņai bija jātiek ārā no pils, lai tas maksā ko maksādams! Viņai vajadzēja piespiest šo vīru izlaist viņu cauri — tikai kā?

— Ak, — viņa iesāka, — es jau tevi saprotu, Galano, taču līdz rītam nevaru gaidīt.

— Kāpēc tad ne?

— Jo... nu... jo āmuļu dziedinošais spēks izpaužas tikai tad, ja tos nogriež mēnessgaismā!

— Areče. — Vīrietis izskatījās domīgs. — Vai tiešām?

— Kā tad! — Alienora raudzīja piešķirt balsij pārliecinošu skaņu. — Tu taču atceries, kādos šausmīgos krampjos tev nesen nācās mocīties!

Galano saviebās. — Labāk nevajag!

— Dzira, kas atviegloja tavas ciešanas, bija brūvēta no āmuļiem.

No āmuļiem, kas sašķīti mēnessgaismā. Citādi tā neiedarbotos, un tu varbūt vēl šodien locītos sāpēs.

— Hmm, — vārtu sargs norūca un paberzēja zodu.

— Ja neļausi man doties uz Čukstu mežu, Morvena nevarēs sagatavot jaunu novārījumu, un nākamajam, kam piemetīsies tā pati liga, kas tev, Galano, vajadzēs izciest visbriesmīgākās mokas. To taču tu negribēsi, vai ne?

Sargs neziņā noraudzījās meitenē, tad pakāpās sāņus. — Jāj vien, Alienora, — viņš sacīja. — Bet Paravainam ne vārda, norunāts?

— Skaidrs! — Alienora pasmaidīja un, viegli piespiezdama ceļgalus, mudināja poniju doties ceļā. — Liels paldies — un lai tev allaž laba veselība! — To teikusi, viņa pagriezās uz Čukstu mežu.

Galano nolūkojās viņai pakaļ. Viņš ij nenojauta, ka Morvenas mācekli nesastaps krietnu laiku.

Nākamajā dienā Leanderu ģimenes brīvdienas bija beigušās. Viņi devās ceļā tūlīt pēc brokastīm. Kamēr Laura un Lūkass atvadījās no Kēvina, Sajella jau nepacietīgi gaidīja BMW priekšējā sēdeklī. Konrādam Cirtējam bija uzdots aizvest viņus uz Hoenštati. Pie Hintertūras debesīm bija savilkušies tumši mākoņi, it kā daba dalītu ar Lauru grūtsirdību, kas bij-a pārņēmusi meiteni. Viņai bija smagi ap sirdi, jo kopā ar Kēvinu bija pavadīts jauks laiks. Laurai viņa pietrūks.

Viņa steigšus paspieda zēnam roku. — Varbūt mēs vēl kādreiz tiksimies, — viņa nospiestā balsī sacīja. — Nākamajās brīvdienās vai varbūt tāpat vien?

— Protams. — Kēvins noskumis pasmaidīja. Šķita, ka arī viņam nav viegli atvadīties. — Bet varbūt arī agrāk, kas zina?

Lūkass savilka pieri grumbās. — Ko tu ar to gribi teikt?

— Neko.

— Tu gan runā mīklās, vecīt, — Lūkass īgni norūca un ietrausās automašīnas aizmugurējā sēdeklī. Laura sekoja brāļa piemēram.

Pamāte pagriezās pret viņiem, kā parasti — nepacietīga. — Nu tad beidzot varam braukt?

Negaidījis atbildi, Cirtējs iedarbināja limuzīnu. Laura drusciņ nobrīnījās, ka misters L. nebija ieradies atvadīties no Sajellas. Bet varbūt viņš jau to bija izdarījis namā. Pamāte acīmredzot kautrējās izrādīt savas jūtas bērnu klātbūtnē. Taču Laura arī tāpat zināja, kas notika starp viņu un gandrīz divdesmit gadus vecāko vīrieti. Un tas viņu skumdināja. Viņa vienkārši nespēja izturēt, ka Sajella tik nekrietni krāpa viņu tēvu.

Kamēr BMW ripoja pa garo piebraucamo ceļu, jaunā sieviete vēlreiz pagriezās pret brāli un māsu. — Vai jūs jau neilgojaties pēc mājām? — viņa vaicāja ar samākslotu smaidiņu.

Lūkasa atbildi nevarēja saprast, un arī Laura tikai noburkšķēja: — Jā, jā, protams. — Turklāt viņa nudien priecājās, ka atkal būs savā ierastajā istabā. Visvairāk viņa tomēr ilgojās pēc internāta un visiem draugiem un sabiedrotajiem, kurus drīz vien atkal satiks: Kaja Lēvenšteina, profesors Aureliāns, Mērija Morgana, Persijs Valjants, Atila Morduks — kā lai viņus visus arī nesauktu.

Kad limuzīns beidzot sāka kustēties, Kēvins pamāja ar roku. Laura un Lūkass atbildēja viņa atvadu sveicienam, līdz viņš bija izzudis skatienam. Laura piepeši jutās droša, ka drīz vien viņu atkal sastaps. Tūdaļ vēderā kaut kas patīkami iekņudējās, un arī tumšās debesis šķita mazliet noskaidrojušās.

Kad nākamajā dienā Lauras acīm pavērās Rāvenšteinas pils siluets, viņu pārņēma silta patvēruma sajūta. Likās, ka viņa nule būtu ieradusies īstajās mājās. Viņa gandrīz vai nespēja sagaidīt, līdz pamāte Lūkasu un viņu beidzot izlaida pie internāta un steigšus atvadījās.

Kamēr Sajellas mersedess čirkstēdams aizripoja pa grantēto piebrauktuvi, Laura apstājās un pavērās apkārt. Uz labi pazīstamās pils ieeju plūda daudzi citi rāvenšteinieši, kas tāpat kā viņa atgriezās no Ziemassvētku brīvdienām. Viņu vidū bija redzams arī Filips Bodēns no Lauras klases. Misters Vēsais, kā visi viņu dēvēja, uz deguna bija uzspraudis Gucci saulesbrilles un apvilcis pilnīgi jaunu, neiedomājami elegantu ziemas mēteli, kas noteikti bija kāda smalka drēbnieka meistardarbs. Viņš skaļi diskutēja par futbola jaunumiem ar Aleksandru Hāzi, kurš ap kaklu bija apviņ-ķelējis Bayern fana šalli.

Protams, nekas nebija mainījies. Viss izskatījās tieši tāpat kā pirms brīvdienām. Tie paši viduslaiku pils četri stāvi, kuru biezos mūrus daļēji sedza efeju vijumi; augstais austrumu tornis ar dzeguļu izrobotajām skatu laukumiņa malām; modemā sporta zāle, kas atradās pa labi plašajā parkā; sporta laukums, basketbola laukums un skrituļdēļu treniņa vieta. Arī Nežēlīgā bruņinieka akmens tēls kā aizvien uzdzina šermuļus, vīdēdams cauri parka krūmiem un kokiem. Turklāt šis no pelēka granīta kaltais piemineklis, ko Reimārs fon Rāvenšteins, pils būvētājs un vārda devējs, bija licis sev uzcelt vēl dzīves laikā, stāvēja labu gabaliņu no galvenās ēkas. Tomēr akmens bruņinieka skatiens pat iztālēm stindzināja Lauru. Atmiņas par šausmīgo sastapšanos ar slepkavniecisko Reimāru pirms Ziemassvētkiem tūliņ atdzīvojās un uz brīdi sažņaudza sirdi.

Laura dziļi ieelpoja un izelpoja. Tas ir beidzies, viņa sevi klusībā sabāra, lai iedvestu vairāk drosmes: tu atsiti viņa uzbrukumus, un tev no viņa vairs nav jābaidās! Taču viņa vēl nebija izdomājusi līdz galam šo domu, kad pati atskārta savus maldus. Nekas nebija beidzies, jo viņas lielais uzdevums vēl ne tuvu nebija izpildīts. Tumsas spēki turpinās viņu medīt, un Nežēlīgais bruņinieks liks viņai drebēt arī turpmāk. Un, visticamāk, viņai netiks aiztaupīta arī tikšanās ar briesmīgajiem dzīvžoga suņiem.

Laura pagrieza galvu un uzmeta skatienu abiem lielajiem krūmiem, kas atradās laukuma vidū, kuru norobežoja piebraucamais ceļš. Albīns Ellerkings, internāta dārznieks, pirms daudziem gadiem tos bija prasmīgi izcirpis milzīgu dogu veidolā. Tāpat kā visi pā-rējie, arī Laura bija apbrīnojusi zaļās skulptūras — līdz kādu nakti tie piepeši bija atdzīvojušies un dzinušies pakaļ viņai un viņas draugiem. Tikai par mata tiesu viņiem bija laimējies izsprukt no asinskārajiem nezvēriem, un meitene juta, ka nākamā tikšanās ar dogiem varbūt arī nebeigsies tik gludi.

Viņa neviļus pavērās visapkārt, meklēdama pašu dārznieku. Tomēr no Ellerkinga nebija ne vēsts. Visai neparasti, jo, kopš Laura bija uzņemta sargātāju rindās, viņai allaž bija sajūta, it kā vīrelis ar kartupelim līdzīgo degunu, tumšzaļajām acīm un smailajām ausīm nepārtraukti viņu izspiegotu.

Brālis un māsa blakus izgāja cauri vārtu arkai, kas veda pils iekšpagalmā. Kamēr viņi šķērsoja bruģēto laukumu un devās uz aicinošajām kāpnēm, kas veda uz galveno ieeju, no visām pusēm pretim skanēja draudzīgi saucieni. Laura atņēma sveicienus un devās augšup pa kāpnēm. Tostarp viņa uzmeta skatienu majestātiskajai kolonnai, kas balstīja jumtu virs kāpnēm. Tā bija vairāk nekā piecus metrus augsta un veidota milža izskatā. To, ka milzi sauca par Portaku un ka viņu varēja atdzīvināt, bez Lauras nezināja neviens cits rāvenšteinietis. Paskatoties uz akmens gigantu, nebija nojaušams, ka viņš glabā aizraujošu noslēpumu. Viņš šķietami vienaldzīgi raudzījās tālumā ar šķelmīgu smaidu uz lūpām. Laura bija maķenīt vīlusies, kad milzis viņai laipni nepamirkšķināja, kā to bija darījis viņas trīspadsmitās dzimšanas dienas rītā. Toreiz viņš bija meiteni traki pārbaidījis, un viņa sākumā bija domājusi, ka redz baltās pelītes. Tomēr drīz vien viņa bija uzzinājusi ko vairāk. Jāteic — par laimi, jo bez atskaņās runājošā Portaka palīdzības Laura nebūtu dzīva izkļuvusi no satraucošajiem kausa meklējumiem. Un Kaja ar Lūkasu arī, protams, ne.

Ieejas halle čumēja un mudžēja no rāvenšteiniešiem. Viņu vidū bija arī Franciska Turīni, Magda Sneidere un Karo Tīle,

Lauras klasesbiedrenes. Daudzbalsīgas čalas skanēja kā lidostā pie reģistrācijas letes. Skolnieces un skolnieki bija sapulcējušies grupiņās un stāstīja cits citam par vairāk vai mazāk aizraujošiem piedzīvojumiem brīvlaikā.

Tomēt I auras pirmais skatiens pievērsās nevis skolasbiedriem, bet g an lielajai eļļas gleznai, kas karajas pie sienas pretī ieejai. Viņa jutās atvieglota, ieraudzījusi, ka tajā nav izmaiņu. Silva, skaistā, bālā sieviete baltajās drānās, stāvēja meža pļaviņā un raudzījās Laurā sērīgām acīm, kamēr lielais, melnais vilks nekustēdamies gulēja pie viņas kājām.

Kāda laime!

Laura pārāk labi atcerējās, kā pēdējo ziemas saulgriežu nemierīgajās dienās izmaiņas gleznā bija vēstījušas ļaunu. Pēc tam katru reizi viņai bija gadījusies bīstama saķeršanās ar tumsas piekritējiem vai to radībām. Un no tā viņa labprāt gribēja izvairīties.

Ceturtā stāva garajā gaitenī nebija nevienas dzīvas dvēseles. Laura vēl atradās labu gabalu no savas istabas, kad viņai pretim jau skanēja skaļa mūzika. Viņa tūliņ pazina dziesmu: Robijs Viljams dūdoja savu “Feel". Turklāt šis gabals nudien nebija pārāk slikts. Smukulītis Robijs mēdza dungot arī krietni draņķīgākus.

Atverot durvis, Laurai gribot negribot nācās pasmīnēt: kā jau bija sagaidāms, Kaja Lēvenšteina bija nodevusies abām savām iemīļotajām nodarbēm: lasīšanai un šokolādes ēšanai. Apaļīgā meitene ar rudajām princešlokām, ceļgalus pievilkusi, sēdēja gultā; atbalstījusi muguru pret sienu, kas bija aplīmēta ar vaļu plakātiem, viņa vienā rokā turēja grāmatu, bet ar otru lauza šokolādes gabaliņus, kas cits pēc cita pazuda mutē. Turklāt Kaja noteikti tikai pirms pusstundas bija pabrokastojusi. Radio bija uzgriezts tik skaļi, ka viņa nedzirdēja pat aizcērtamies durvis.

— Čau, Kaja! — Laura uzsauca.

Draudzene nereaģēja.

— Čaauu! — Laurai vajadzēja gandrīz vai kliegt, lai pārspētu Robija smeldzīgo balsi. — Vai te kāds ir?

Te nu resnulīte atdzīvojās. Kaja nolaida grāmatu un izbrīnīta paskatījās Laurā. Tomēr pēc sekundes izbīļa viņas sejā atplauka starojošs smaids.

— Ei, Laura! — viņa atvieglota iesaucās. Ar sev neraksturīgu ātrumu viņa nošļūca no gultas un pagrieza klusāk mūziku. Tad metās pretī draudzenei, apskāva to un sažmiedza kā slīcējs glābšanas riņķi. — Ai, Laura! Es tāāā priecājos tevi redzēt! — Viņa saspieda draudzeni tik cieši, ka Laura jau sāka raizēties par savām ribām, un uzšmakstināja uz vaiga skaļu skūpstu. — Tu pat nezini, kā man tevis pietrūka!

Beidzot draudzene atlaida vaļā rokas. Laura, atviegloti smaidīdama, ievilka elpu. — Tu labi izskaties, — viņa bez skaudības konstatēja, slaucīdama šokolādes pēdas, ko Kaja bija atstājusi viņai uz vaiga. — Esi pa brīvdienām kārtīgi nosauļojusies.

Nudien: Kajas parasti visai bālo seju, kas bija kā nosēta ar vasaras raibumiņiem, tagad rotāja maiga bronzas nokrāsa, kas lieliski saderējās ar viņas rudajiem matiem. Kaja izskatās vienkārši fantastiski, Laura nodomāja. Brīvdienas kopā ar vecākiem viņai acīmredzot krietni nākušas par labu.

— Kā gāja pa brīvlaiku?

Laurai par lielu pārsteigumu, Kaja atbildēja ar nicīgu rokas mājienu. — Ak, labāk par to aizmirst!

— Es biju domājusi, ka Nevisā ir forši!

— Protams! Sala jau arī bija spica! Bet par pārējo gan labāk aizmirst. — Kaja atkal atmeta ar roku. — Ja es iepriekš būtu zinājusi, kas mani gaida, tad drīzāk būtu palikusi internātā, nekā braukusi kopā ar vecākiem atvaļinājumā. Jau pēc pāris dienām viņi visu laiku krita uz nerviem. Un, kad uzpeldēja Rozija Taksa, sākās galīgs ķīselis. Kolīdz mani vecie noprata, ka viņa ir mana skolotāja, tā staigāja apkārt tikai ar viņu vien. No rīta līdz vakaram. Man bija līdz kaklam, patiešām!

— Ak tu, nabadzīte! To tu nebūt nebiji pelnījusi. — Piepeši Laurai ienāca prātā vēl kaut kas. — Vai doktors Tumšickis tā arī neparādījās?

Kaja papurināja galvu. — Par laimi, ne. Tikai tā ķēma man vēl pietrūka. Tad es saviem vecākiem vispār būtu kļuvusi par tukšu gaisu. Jau tā bija briesmīgi!

Laura līdzcietīgi paraudzījās draudzenē. Cik šausmīgi, ja tev ir vecāki, kas nekad neizrāda, ka esi viņiem mīļš un dārgs, viņa nodomāja. Tad jau viņai pašai gāja krietni labāk nekā Kajai. Kaut arī viņas tēvs bija tālu prom un māte jau ilgu laiku mirusi, Laura zināja, ka viņi arvien būs tepat tuvumā.

Lauras acis uzmeklēja mātes fotogrāfiju, kas bija piekārta virs viņas gultas. Anna Leandere kā parasti raudzījās meitā, taču vienu brīdi Laurai šķita, ka viņas skaistās lūpas savelkas smaidā. Kaut gan šis smaids nebija ilgāks par sirdspukstu, Laura zināja, ka nav maldījusies, un viņu pārņēma drošības sajūta.

Meitene lēnām atkal pievērsās draudzenei un viegli noglāstīja viņai matus. — Neņem tik ļoti pie sirds, Kaja. Gan jau tavi vecāki nemaz nedomā tik ļauni un tikai nemana, cik viņiem muļķīgi sanāk!

Te viņa paskatījās pulkstenī un izbijās. — Ak tu tētīt! Vajag pasteigties, ja negribam nokavēt jau pirmajā dienā!

— Taisnība! Diez kas vis nebūtu! — Kajas balsī nepārprotami skanēja ironija. — Nevaru nociesties vēlreiz ieraudzīt mīļoto ma-tematikas un fizikas skolotāju! — Turklāt viņa tik dramatiski nobolīja acis, ka Laurai sanāca smiekli. Un Kajai arī.

Nu re! Vismaz smieties viņa nebija aizmirsusi, kaut arī tam bija tik maz iemesla.

8. nodaļa JAUNAIS SKOLNIEKS

Rebeka Taksa, kā allaž, bija tērpusies rozā. Pat augstpapēžu kurpju krāsa bija pieskaņota kostīmiņam. Tikai mati, kas garās bizītēs bija savīti ap galvu sarežģītā frizūrā, vizēja karmīnsarkani. Rozija, kā skolotāju dēvēja viņas iemīļotās krāsas dēļ, stāvēja pie tāfeles un ar parasto ironisko skatienu pētīja

7.b klases astoņas skolnieces un septiņus skolniekus. — Ceru, ka brīvlaikā visssi essat labi atpūtuššiesss un priecājatiesss par mā-čībām tikpat ļoti kā ess. Galu galā, mumsss līdz gada beigām jā-atrisssina vissai ssatraucoššass fizikasss problēmasss!

Viņas šņācošā šļupstēšana ir kļuvusi vēl briesmīgāka, Laura nodomāja, kamēr kopā ar klasesbiedriem kā pēc slepenas koman-das izvalbīja acis un skali novaidējās. Meitenes un zēni nepielika ne mazākās pūles, lai liekuļotu sajūsmu. Tikai Pumpiņpaulis, klases labākais skolnieks un galvenais pielīdējs, staroja skolotājai pretim pa visu pūtītēm nosēto ģīmi.

— Protams, Taksas kundze! — viņš kā vienmēr čiepstēja.

Kaja jau grasījās iebelzt dunku mugurā šim glumeklim, kas

sēdēja viņai priekšā pirmajā rindā, bet Laura nosodoši papurināja galvu, un draudzene pārdomāja.

— Ess, protamsss, ceru, ka ššiss gads jumss vissiem būsss veikss-mīgss, — skolotāja nesatricināmi turpināja. — Patss par ssevi sssaprotamss, ka tass attiecasss arī uz tevi, Laura! Beigu beigāss veikssme tev var noderēt. Vairāk nekā pārējiem, vai ne?

Viņa paspēra pāris soļu tuvāk Laurai un nu stāvēja cieši līdzās viņas vietai. Meitenei iecirtās nāsīs viņas smagās, pēc trūdiem smakojošās smaržas, kamēr Taksa nopētīja skolnieci ar caururbjošu skatienu. Laurai šķita, ka skolotājas acīs manāmi bīstami zibšņi.

— Kā tad tev gāja brīvdienās? — Skolotājas balsij bija glūnīga pieskaņa. — Ceramss, ka tev gadījāsss kādi ssatraucošši piedzīvojumi, vai ne?

Viņa noteikti zina, kas notika Hintertūrā, Laurai ienāca prātā. Neapšaubāmi — un tagad viņa vēl grib par mani uzjautrināties.

— Nu, gāja gluži jauki un varēja tīri labi izklaidēties, — viņa tādēļ atteica māksloti nevērīgā tonī. — Taču manai gaumei prasījās pēc kaut kā maķenīt aizraujošāka.

— Vai tieššām? — Vienu mirkli Rozija likās apjukusi. Taču nākamajā brīdī viņa jau atkal savaldījās un savilka lūpas daudznozīmīgā smīnā. — Viss jau vēl var gadītiess, Laura. Un līdz Lieldienām jau vēl ir ilgss laikss, vai ne? Pa to daudz kass var notikt — daudz vairāk, nekā tev varbūt patiktu! — Skolotājas acis pārvērtās bīstamās šaurās spraudziņās, pa kurām tā izaicinoši raudzījās meitenē.

Taču Laura neļāvās iebiedēties un izturēja caururbjošo skatienu. Viņa, protams, zināja, ka Taksa mēģina nolasīt viņas domas, taču nedarīja neko, lai slēptu tās no tumsas piekritējas. Taisni otrādi: “Tikai nedomā, ka man no tevis bail,” viņa domās signalizēja skolotājai.

Rozijas seja nervozi noraustījās, uztverot Lauras signālu. Tomēr viņa nekomentēja mēmo vēsti. Viņas acis pievērsās Kajai un tad atkal Laurai. — Tā kā pēdējā kontroldarbā pirms Ziemassvētkiem jumss gadījāsss kass ssvarīģākss un neļāva piebiedrotiess mumss, essmu jumss paredzējussi kontroldarba atkārtojumu. Tāpēc nākamo otrdienu pirmajā ssstundā jumss būss lielisska iesspēja apliecināt ssavass zināššanass!

Laura pārāk labi atcerējās, kā bija ar pēdējo kontroldarbu: Taksa to bija uzlikusi tieši pēdējā dienā pirms brīvlaika. Nākamajā dienā pēc ziemas saulgriežiem. Pēc visiem dramatiskajiem notikumiem gan Laura, gan arī Kaja un Lūkass pēc bezmiegā pavadītas nakts rīta agrumā bija iekrituši gultās un nogulējuši visu dienu. Tā meitenes bija nokavējušas Laurai tik ļoti svarīgo fizikas kontroldarbu, kas nu bija jāraksta atkārtoti. Par to, ka šāda izdevība viņām vispār tika dāvāta, vajadzēja pateikties tikai un vienīgi profesoram Aureliānam. Rebeka Taksa par nokavēto kontroldarbu, aci nepamirkšķinādama, bija viņām ielikusi “neapmierinoši”. Lauras izredzes sekmīgi pabeigt mācību gadu tādējādi līdzinājās nullei, un tikai brīnums spētu novērst viņas izslēgšanu no internāta. Par laimi, bija iejaucies direktors un, pateicoties savam amatam, noteicis viņām papildlaiku fizikas pārbaudījumam, ko Rozijai, zobus griežot, nācās paciest.

Skolotāja paskatījās Laurā ar pašapmierinātu smaidu, iekams devās atpakaļ pie sava galda. Tur viņa atvēra portfeli un izvilka no tā veselu žūksni testa darbu.

— Nu tad passkatīssimiess, kā citiem ir izdevies pierādīt ssavass zināššanass fizikā... — viņa tieši sāka, kad pie durvīm kāds skaļi pieklauvēja. —Jā?

Durvis atvērās, un telpā ienāca Miezes-Steinas kundze, internāta sekretāre. Viņai sekoja zēns ar melnu matu ērkuli.

Laura, viņu ieraugot, negribēja ticēt savām acīm: šis zēns nebija neviens cits kā Kēvins! Viņas seja nevilšus atplauka, un sirds sāka dauzīties straujāk nekā citkārt.

Kajai nepaslīdēja garām Lauras saviļņojums. Viņa skeptiski nopētīja zēnu. — Kas tad ir?

— Es viņu pazīstu! — Laura pieliecās Kajai un iečukstēja viņai ausī: — Tas ir Kēvins. Kēvins Tešners!

— Nu un tad? Vai tad tāpēc jāsmejas kā zirgam, kas pārēdies medus torti?

Kā zirgam, kas pārēdies medus torti1

Laura pārsteigta paskatījās draudzenē. Kāpēc Kaja runāja tādas muļķības?

Meitene domīgi vēroja, kā Mīzelšteina, kam sekoja Kēvins, piegāja pie Rebekas Taksas un iečukstēja viņai ausī dažus vārdus.

Skolotāja uzmanīgi ieklausījās, veltīja Kēvinam atzinīgu skatienu un pamāja sekretārei. Viņai izejot ārā, Rozija pamāja Kēvinam, lai viņš panāk tuvāk, un pagriezās pret klasi. — Ess gribētu jūss iepazlsstināt ar jauno klassessbiedru, — viņa svepstēja. — Viņu ssauc Kēvins. Kēvins Tešners. Kopšš šī brīža viņšš pieder rāven-ššteinieššiem, un tāpēc no ssirdss ssveikssim viņu mūssu vidū!

Laura, tāpat kā pārējie klasesbiedri, pabungoja ar pirkstu kauliņiem pa galdu, apsveikdama Kēvinu. Vienlaikus viņa uzmeta zēnam jautājošu skatienu: kāpēc tu toreiz neko neteici, ka pāriesi uz Rāvenšteinu? Kēvins likās bez kādām grūtībām sapratis viņas neizteikto jautājumu. Vismaz Laura tā nosprieda pēc viņa sejas izteiksmes. Turklāt viņš ar lūpām bez skaņas veidoja vārdu: “Vēlāk!”

Vēlāk viņš visu paskaidros!

Rebeka Taksa ierādīja viņam vietu pēdējā rindā un sāka stundu. Tā bija tikpat mokoša kā visas pārējās līdzšinējās fizikas stundas, un pietika ar domu par gaidāmo testu vien, lai Laurai jau tagad izspiestos uz pieres baiļu sviedri.

— Prom? Ko tas nozīmē — viņa ir prom? — Paravains nolēca no segliem, nododams savu sirmi zirgupuiša rokās, un neizpratnē pavērās Morvenā. Dziedniece nekavējoties bija steigusies uz Grāla pils pagalmu, kad baltais bruņinieks, atgriezdamies no izjādes, ieauļoja pils pagalmā, iztramdīdams baložu pulciņu, kas tur mierīgi uzknābāja graudus.

— Tas nozīmē, ka Alienora ir pazudusi bez vēsts, — jaunā sieviete atteica. — Kad viņa agri no rīta neieradās uz mācībām, es vēl neko nenojautu. Nodomāju, ka viņa nejūtas īsti labi vai ka Silvāna stāsts viņu pārāk satraucis. Bet kad ieskatījos viņas kambarītī...

-Jā?

— Tur nebija viņas ceļojumu tērpa un viņas pašas arī ne — un tad man atausa gaisma! Turklāt vēl Eilīna apgalvo, ka no pieliekamā pazudis speķis un desa.

Jaunais bruņinieks noraizējies šūpoja galvu. — Vai viņa devusies ceļā kājām?

— Nē! — Morvena atteica. — Viņa paņēmusi no staļļa sava brāļa stepju poniju.

— Un kad?

— Vakar vakarā, ap desmito stundu, kā man stāstīja vārtu sargs,

— Ko?! — Paravaina seja dusmās pietvīka. — Sargiem taču ir piekodināts pēc tumsas iestāšanās...

— Zinu, — dziedniece viņu liegi pārtrauca. — Alienora tam puisim apvārdojusi zobus. — Neraugoties uz situācijas nopietnību, Morvenas sejai pārslīdēja smaida atblāzma. — Rādās, ka viņa ir bijusi visai pārliecinoša.

— Vienalga! — Balto bruņinieku vadonis pārskaities nošņau-kājās. — Tas puisis netiks cauri sveikā. Un to vēl sauc par sardzi! Kāds tur brīnums, ka melnie bruņinieki bez kādām grūtībām iekļuva Grāla pilī.

Morvena mierinoši uzlika plaukstu uz viņa apakšdelma un maigi uzsmaidīja. — Ja tu viņu sodīsi, tas vienalga neatvedīs Alienoru atpakaļ.

Jaunais vīrietis vienā mirklī nomierinājās. Labsajūtas pārņemts, viņš atbildēja smaidam. — Varbūt man vajadzēja viņai ļaut piedalīties Alarika meklējumos.

— Varbūt gan. — Morvena domīgi savilka uzacis. — Viņa bija pavisam nonīkusi bez brāļa. Kopš viņš pazuda, meitene vairs nebija tā pati, kas senāk. Un tas man dara raizes, Paravain.

— Raizes? Kādā ziņā?

— Es baidos, ka viņas ilgas jau sen ir vājinājušas saprātu un tāpēc viņa neapstāsies pat vislielākā riska priekšā.

Bruņinieks neticīgi saviebās. — Tu gribi teikt, ka tev ir aizdomas...?

— Tieši tā. — Morvena norija siekalas un saspieda ciešāk Paravaina roku. — Es baidos, ka Alienora liks lietā visus līdzekļus, lai nokļūtu Tumsas cietoksnī!

— Septiņu mēnešu zīmogs? — Mērija Morgana, jūtami izbrīnīta, vaicāja un pārsteigta noskatījās Laurā.

Kamēr citi rāvenšteinieši dauzījās apkārt un baudīja garo starpbrīdi, gaišmatainā meitene pamāja ar galvu trauslajai angļu un franču valodas skolotājai. Taču mis Morgana, mazu brītiņu padomājusi, tikai papurināja galvu. — Man ļoti žēl, Laura. Diem-žēl es nevaru tev palīdzēt. Vai esi jau vaicājusi Persijam?

Skaidrs, ka Laura jau bija painteresējusies, vai fizkultūras sko-lotājs nezina kaut ko par šo noslēpumaino zīmogu. Tomēr Persijam Valjantam pietrūka padoma — tāpat kā mis Morganai. — Esmū nudien izmisīs, mademoiselle* Laura, — viņš bija atbildējis ar savu tikpat jocīgo, cik neatdarināmo akcentu, — tačū baidoss, ka ne-varrešū palīdzēt tavās zinibū alkās! — Un tad ieteicis doties vai nu pie mis Mērijas, vai pie profesora Austruma.

Arī elfai līdzīgā skolotāja deva viņai līdzīgu padomu. — Kāpēc nepavaicā Aureliānam? Viņš jau kopš neiedomājamiem laikiem, kalpodams gaismai, glabā visas sargātāju zināšanas. Mums, pārējiem, vēl ļoti daudz jāmācās, lai iegūtu kaut pustik lielu pieredzi kā viņam.

Iedama uz sekretariātu, Laura mazliet niknojās uz sevi. Īstenībā viņai jau pirmīt bija skaidrs, ka ne Mērija, ne Persijs nespēs palīdzēt. Vienkārši vajadzēja paļauties uz savu izjūtu un uzreiz doties pie direktora. Ja bez pātera Dominika viņai vēl kāds varēja pastāstīt par šo zīmogu, tad tas noteikti bija profesors Aureliāns. Turklāt viņš, liekas, bija aklā mūka labs paziņa. Līdz nākamajai tikšanās reizei ar bibliotekāru vēl bija atlikušas piecas dienas, un Laurai tik ilgi negribējās ciesties. Viņai kārojās pēc iespējas ātrāk atklāt zīmoga noslēpumu. Galu galā, tas, šķiet, bija ārkārtīgi svarīgs.

Mīzelšteina nebija gluži sajūsmā, kad skolniece parādījās sekretariātā. — Kā tu to iedomājies, Laura? — viņa čiepstēja. — Tu taču nevari tā vienkārši traucēt direktoru. Tu taču zini, ka viņam pa slimības laiku sakrājusies vesela kaudze darbu, kas steidzīgi jāpaveic.

— Bet... Dr. Tumšickis taču toreiz viņu aizvietoja, vai ne, Mīzel... — Laura nosarka un steigšus izlaboja, — ēēē... Miezes-Steinas kundze?

Sekretāre aizkaitināta viņā paskatījās. — Kvintuss Tumšickis pavisam aptuveni pārzina internāta direktora pienākumus. Viņš varēja izpildīt tikai galvenos no tiem, lai nepārtrauktu darboties mācību mehānisms. — Taču beigās viņa atmaiga un ieveda Lauru direktora kabinetā.

Austrums Aureliāns, Laurai ienākot, negribīgi pacēla skatienu no rakstāmgalda. — Lūdzu, izsakies ātri, — viņš sabozies norūca.

— Nevaru tev veltīt vairāk par piecām minūtēm.

— Tikai piecas minūtes? Bet...

— Man ļoti žēl! — profesors viņu strupi pārtrauca un norādīja uz dokumentu kaudzi viņa priekšā. — Esmu gandrīz aprakts šajos darbos. Tad sāc!

Laura padevās liktenim. Viņa, cik vien iespējams, koncentrēti paziņoja sargātāju vecākajam par atgadījumiem ziemas brīvdienu laikā. īso atskaiti meitene pabeidza ar baiļpilnu jautājumu: — Viņi laikam nekad neliksies mierā, vai ne?

— Nē, Laura, pilnīgi noteikti! — profesors apstiprināja.

— Mūsu cīņa ilgs līdz pat laika galam.

Meitene nobažījusies pamāja. —Tad viņi arī turpmāk visiem spēkiem mēģinās iegūt Apskaidrības kausu?

Austrums pamāja. — Protams, Laura, kā gan citādi? Es saprotu, ka tu raizējies, bet tam nav ne mazākā iemesla! Kauss ir noslēpts drošā vietā, un tikai man un vienai tuvai uzticamības personai ir zināms, kā to atrast.

— Zinu, — Laura iesprauda. — Bet tumsas piekritēji toreiz arī noteikti domāja, ka viņu slēptuve ir droša, pat sapņos nerēķinādamies ar to, ka es atradīšu kausu!

— Tiesa gan, — profesors atzina. — Viņi pieļāva kļūdu, tevi novērtēdami par zemu. Un mums tā negadīsies — nekādā ziņā. Turklāt kausu sargā visstiprākais spēks, kāds vien pastāv zem saules. Pat Borborons, tumšo spēku barvedis, nespēj tam turēties pretim.

Meitene skeptiski pavērās Austrumā Aureliānā. — Vai esat pārliecināts?

— Pavisam pārliecināts! Tādēļ arī pilnīgi izslēgts, ka kauss atkal nokļūs tumsas piekritēju rokās. Neraizējies, Laura! Nākamajos Lieldienu svētkos tu kausu aizvedīsi atpakaļ uz Avanterru, un tas atkal ieņems savu vietu Grāla pils labirintā, kas tam bija lemta kopš laiku pirmsākumiem. Un, ja viss beigsies labi, varēsi atsvabināt pat savu tēvu!

Profesora vārdi nomierināja Lauru; viņu pārņēma jauna paļāvība. Tomēr, kad viņa apvaicājās par Septiņu mēnešu zīmogu, Austrums Aureliāns reaģēja visnotaļ dīvaini. Vienu brīdi profesors viņā raudzījās neizmērojami apstulbis — un tad nobāla. Bet varbūt viņa bija maldījusies. Aureliānam jau no dabas bija ļoti bāla sejas krāsa, un smagā slimība, ko viņš bija pārcietis īsi pirms Ziemassvētkiem, nebija beigusies bez pēdām. Katrā ziņā Austrums tūliņ atkal saņēmās. Taču viņa jautājums gan Laurai lika nobrīnīties.

— Kas tas tāds ir, šis Septiņu mēnešu zīmogs?

— Ja es to zinātu, tad noteikti nebūtu nākusi pie jums. Es, lūk, cerēju, ka jūs...

— Man patiešām žēl, — profesors viņu pārtrauca. — Bet man tevi jāapbēdina: es tev neko nevarēšu pastāstīt par šo zīmogu!

— Nē?

Profesors Aureliāns papurināja galvu. — Nē.

Iekams meitene paguva izjust vilšanos, atvērās durvis, un kabinetā ienāca Mīzelšteina, turēdama rokā dažas aploksnes.

— Pasts, profesora kungs, — viņa sacīja un nolika vēstules uz rakstāmgalda.

Aureliāns tās pārlūkoja drīzāk izklaidīgi, tad pēkšņi sarāvās un no paciņas izzvejoja garenu aploksni. Adrese bija rakstīta senatnīgā rokrakstā, ko Laura tik tikko spēja atšifrēt. Aureliāns satraukts satvēra papīmazi un atgrieza aploksni. Saspringtu seju viņš izņēma vēstuli. Steigšus to lasīdams, viņš manāmi sadrūma, gandrīz vai aizmirsdams par apkārt notiekošo. Tikai, kad Laura noklepojās, viņš it kā atcerējās, ka meitene vēl joprojām atrodas direktora kabinetā.

— Ak, Laura. — Viņš izskatījās iztraucēts. — Vai tu, lūdzu, varētu mani tagad atstāt vienu?

— Protams. — Laura piecēlās un ar pētošu skatienu atvadījās no Austruma Aureliānā, kas tagad no jauna bija iedziļinājies vēstulē. — Uz redzēšanos!

— Uz redzēšanos, — profesors mehāniski atbildēja, saspringti lasīdams noslēpumaino vēstuli.

Pie durvīm Laura vēlreiz pagriezās un uzmeta pēdējo skatienu rakstāmgaldam. Viņa pārbijās, jo, ja vien viņai nerēgojās, tad profesors Austrums Aureliāns nudien bija nobālējis.

Nāves bālumā.

Lūkass bija pieteicies pieņemt Kēvinu Tešneru par savu istabas biedru. Beigu beigās viņš bija viens no nedaudzajiem rāven-šteiniešiem, kas mita savā istabā viens pats. Iedraudzējies ar šo zēnu jau ziemas brīvdienās, viņš zināja, ka spēs ar Kēvinu satikt. Kaut arī viņiem noteikti vajadzēs zināmu laiciņu, lai pierastu vienam pie otra.

Tikai kopīgajās vakariņās Laurai radās iespēja pajautāt Kēvinam, kāpēc viņš ir mainījis skolu. Viņš ēdamzālē pilnīgi dabiski bija apsēdies pie Lauras galda. Pārējiem vajadzēja saspiesties mazliet ciešāk.

Kaja gan par to nebija sajūsmā un īgni norūca: — Vai tad citur nebija brīvas vietas?

Laura neņēma galvā draudzenes ņerkstēšanu. Šodien Kajai nav īstā diena, viņa nodomāja. Labāk vienkārši likt viņu mierā.

Magda Šneidere toties starojoši uzsmaidīja Kēvinam. — Forši gan kādreiz ieraudzīt jaunu seju, — viņa noteica, būdama lieliskā garastāvoklī. — Iedomājoties, ka atkal būs jāskatās tajos pašos vecajos koka ģīmjos, man tā vien gribējās palikt slimnīcā vēl kādu nedēļu!

Kaut gan Magda tikai iepriekšējā dienā bija izlaista no slimnīcas, viņa acīm redzami atkal bija savā labākajā formā. Smagie savainojumi, ko viņai bija sagādājis Nežēlīgais bruņinieks, bija sadzijuši bez paliekošām sekām, un Laurai tas sagādāja milzīgu atvieglojumu. Akmenī kaltais Reimārs Magdai bija uzklupis tikai tāpēc, ka tumsā bija viņu sajaucis ar Lauru. Magdas allaž runātīgā mute tagad virinājās vēl čaklāk nekā iepriekš. Tāpēc Laura nepaguva uzdot jautājumu, kas viņu nodarbināja jau kopš fizikas stundas. Ziņkārīgā Magda, proti, pasteidzās viņai priekšā, vēlēdamās no Kēvina uzzināt: — Kāpēc, sasodīts, tu izvēlējies tieši Rāven-šteinu?

Kēvins šķelmīgi pasmīnēja. — Pavisam vienkārši: es ar viņiem abiem, — viņš pamāja uz Lauru un Lūkasu, — iepazinos brīvdienu laikā. Un tad nodomāju: ja jau tie murmuļi Rāvenšteinā tiek galā, tad kāpēc lai es netiktu? Un par pārējo parūpējās tēvocis Maksis!

No skatiena, ko Kaja uzmeta zēnam, šļācās tik daudz indes, ka pat kobra būtu zaļa aiz skaudības. — Skaidrs: ja tēvocis ir tāds naudasmaiss kā Maksimiliāns Longoliuss, tad sarkani tepiķi paši izritinās priekšā! — Kaja, niknumā šņākdama, piecēlās un aizgāja pēc ēdiena.

Laura, dzirdot šo nejauko piezīmi, norīstījās. Kaut arī vairs nejuzdama izsalkumu, meitene sekoja draudzenei un pārmeta viņai.

— Kāpēc tu izturies pret Kēvinu tik riebīgi? Viņš tev neko nav nodarījis.

Kaja, uzkraudama šķīvī vēl vienu porciju spageti, sadrūma, it kā viņai uz mūžu būtu aizliegts ēst šokolādi. — Protams, ka nav!

Es tikai nevaru ciest, ja pret kādu izturas labāk vienīgi tāpēc, ka viņam gadījies būt kāda virsmērkaķa māsasdēlam! Un vispār... — viņa apklusa un pašķielēja uz Lauras pusi.

— Ko? — Laura uzstāja. — Kas vispār?

— Un vispār es nesaprotu, kāpēc tu sarksti un bālē tā tipa dēļ. Tu taču plivinies tādā sajūsmā, it kā tas būtu pats Leonardo di Kaprio!

Tad re, kā: Kaja bija greizsirdīga uz Kēvinu! Acīmredzot viņai bija bail, ka Lauras labvēlība varētu pievērsties zēnam.

Kādas jnulķības!

— Tu murgo! — Laura iegrūda Kajai draudzīgu dunku. — Tikai neiedomājies! Kēvins patiešām ir jauks. Gan redzēsi.

Kaja vēl joprojām noraudzījās skeptiski. — Pagaidīsim! — viņa atturīgi sacīja un uzlika uz šķīvja vēl vienu karoti makaronu.

Ejot atpakaļ pie galda, Kajai ienāca prātā vēl kaut kas. — Kad tev jātiekas ar to pāteru... hmm... Dominiku, vai kā viņu tur sauca?

— Pirmdien! Es pilnīgi nevaru nociesties, lai sagaidītu to brīdi.

— Pirmdien? — Kajas sejā parādījās izmisums. — O, nē, tikai ne to!

— Bet kas tad pirmdien...

— Fizikas kontroldarbs, kas mums otrdien jāraksta pirmajā stundā! — draudzene viņu pārtrauca. — Nenāktu par ļaunu iepriekšējā pēcpusdienā drusku pamācīties, vai ne?

Laura patlaban grasījās viņai atbildēt, kad ceļā patrāpījās Ronijs Rīdels. Viņš izaicinoši aizstājās meitenei priekšā un nicinoši pasmīnēja. — Nebiju domājis, ka ieraudzīšu tevi vēl dzīvu, Laura, — viņš ņirgājās. Turklāt runāja tik skaļi, ka visiem rāvenšteiniešiem, kas atradās viņa tuvumā, ne vārds nepaslīdēja garām.

Laura apjukusi piemiedza acis. — Ko tu tur muldi, Ronij?

Zēna smīns kļuva vēl platāks. — Vai tad tu brīvdienās nebiji slēpot?

— Nu, biju, un tad?

— Es būru derējis uz jebkuru piķi, ka tu lauzīsi sprandu. Vai varbūt tu gribi apgalvot, ka māki slēpot?

Meitene noskaitusies saviebās — ko tas tips vispār iedomājas? Laura manīja, ka viņai iekšā viss sāk vārīties. — Ne jau sliktāk par tevi! — viņa nošņāca.

Kamēr Kaja uztraukusies bakstīja viņai sānos, zēna nekaunīgais smīns kļuva vēl platāks nekā vardei. Tostarp viņus bija ielencis krietns bariņš skolnieku, kuri ar interesi vēroja, kā abi kašķējas. Ronijam, likās, tas itin labi patika. Vēl joprojām iezdamies kā varde, viņš paskatījās apkārt, iekams no jauna pievērsās meitenei.

— Vai tiešām? — viņš ar izsmieklu noprasīja. — Tad jau tev nebūs iebildumu arī pierādīt šo “izcilo prasmi”, vai ne?

Kaja satraukusies iedunkāja draudzeni. — Tikai neielaidies! — viņa steigšus iešņāca Laurai ausī. — Ronijs ir slēpotāju biedrības izlasē. Tev nav nekādu izredžu viņu pieveikt!

Taču Laura vairs nebija apturama. — Tik vien! Kad un kur?

Ronija atbilde nāca kā šāviens no pistoles. — Nākamo otrdien pēc stundām — uz Vērša galvas!

— Oi, nē! — novaidējās Kaja.

Laurai sametās baisi. Nobrauciens no Vērša galvas bija ieguvis ļaunu slavu visā apkaimē. Tas prasīja lielu prasmi, bet vēl lielāku drosmi. Līdz šim Laura nebija iedrošinājusies šai trasei pat tuvoties. Ronijs Rīdels to, protams, zināja un noteikti tieši tāpēc bija izvēlējies šo nobraucienu. Tas viss zibens ātrumā izšāvās cauri Lauras galvai, un kādu brīdi viņa apsvēra domu, ka varbūt vajadzētu atteikties no izaicinājuma. Bet tad viņa pārdomāja. Es taču pieveicu nobraucienu no Elles rīkles, viņa prātoja, un arī skele-tona trasi. Tad jau ar Vērša galvu nebūs nekādu problēmu.

Turklāt viņa tagad negribēja un nevarēja atkāpties.

Un nepavisam jau ne Ronija Rīdela priekšā!

— Labs ir, — viņa vēsi noteica. — Nākamo otrdien pēc stundām. Es tur būšu. Un tu, cerams, arī — ja vien nebūsi pietaisījis bikses!

To teikusi, viņa izdzirda apkārtstāvošo smieklus — biedri bija viņas pusē. īpaši Maksis Tālsmirdis zviedza kā ēzelis, tādējādi tikai vairojot Ronija dusmas. Laura pameta viņu stāvam un izspraucās cauri skolēnu bariņam.

— Ak, nē, Laura! — Kaja bija satriekta. — Tu taču esi galīgi traka!

— Labāk traka nekā gļēva! — Laura nikni attrauca. Bet tad saspringums viņas sejā atslāba, un meitene uzsmaidīja draudzenei.

— Nebaidies, Kaja, es vēl neesmu palikusi traka. Es slēpoju daudz labāk, nekā tam plātīzerim liekas!

— Var jau būt. — Kaja izskatījās neparasti nopietna. — Vienīgais jautājums — vai ar to ir gana, lai uzvarētu Roniju Rīdelu.

Beidzot bija pienākusi pirmdiena. Persijs Valjants bija laipni piedāvājies Lauru aizvest uz klosteri. Varbūt viņam pašam kārojās uzzināt ko vairāk par noslēpumaino zīmogu.

Pēc pēdējās stundas viņi ietrausās skolotāja Peugeot, kas sirga ar vecuma nespēku, un devās ceļā. Līdz Hintertūrai bija palikuši tikai daži kilometri, kad radio atskanēja pazīstama dziesma: Rolling Stones “Angie". Ļauni pārņēma grūtsirdība. “Angie" bija viena no viņas tēva mīļākajām dziesmām. Naktīs pēc briesmīgā nelaimes gadījuma ar Lauras māti Mariuss, izmisis par Annas traģisko nāvi, nespēja iemigt un līdz pat rītausmai klausījās Stones mūziku. Laura domāja, ka viņš tādējādi bija meklējis mierinājumu un aizmiršanos. Viņi ar Annu pirmoreiz bija satikušies Rollmg Stones koncertā un no pirmā acu uzmetiena bezgalīgi iemīlējuši viens otru.

Laura nomākta klausījās Mika Džegera raupjajā balsī, kas viņas sirdī ļāva krist vārdiem, kurus meitene jau sen zināja no galvas: “Angie, I stili love you, remember ali those nights voe cried..."[2]

Visbeidzot viņa skumji pavērās Persijā. — Vai zini, ko es īsti nevaru saprast?

Fizkultūras skolotājs pārsteigts paskatījās meitenē. — Ko tad?

— Ja tētis tik labi prot ceļot sapnī, kā tu stāsti, — kāpēc tad viņš nemēģina ar mums sazināties?

— Man nāv ne mazakās nojausmas, Laura. Tačū domājū, ka iemeslem jabūt pietiekami svarrīgem, lai Mariusu aizkavetū doties pie mums.

— Bet kas gan tas varētu būt? Kas tētim varētu būt svarīgāks par Lūkasu un mani?

Persijs spēja tikai neziņā papurināt galvu. — Es patēšām nezinu. Tev nevajadzētu parr to lauzit galvū!

Laura atkal nekustīgi vēroja ceļu un prātoja. Piepeši viņai ienāca prātā drosmīga ideja. — Un kā būtu, ja mēs sapnī dotos ceļojumā uz Avanterru?

— Mēs? Uz Avanterru? — Persijs pārsteigts klusēja, iekams enerģiski turpināja: — Baidūs, ka šī iespejā mums bus liegta.

— Kā tad tā? Ja tētis no turienes varēja atnākt uz manu istabu, tad jābūt arī pretējai iespējai — vai ne?

Persijs smagi nopūtās un apdomīgi pagrozīja galvu.

— Nu, Persij?

Skolotājs piepūta vaigus un ar troksni izelpoja. — Nu, es īsti nezinū, kā tev to izskaidrrot.

— Kas tad tur tik grūts? Vai nu to var, vai nevar!

— Lēnām parr tiltū, Laura, lēnām parr tiltū! — Persijs izskatījās nomocīts. — Tūlīt bušu ticis lidz prroblēmas saknei. Lieta, rraugī, irr šāda: es diemžel nevarru doties ceļojumā uz mītu valstibū ...

— Bet kāpēc tētis varēja...?

Persijs neļāvās sevi izsist no līdzsvara un nešaubīgi turpināja.

— Tev gan tas irr visnotaļ iespejāms.

— Nopietni?

— Jā — vismaz teorretiskī. Teorretiskī būtu visnotaļ iespējāms izkļūt no mūsu pasaulēs robežām, izmantojot ceļojumu sapenī.

— Un kā gan?

Persijs uzmeta skolniecei pārmetošu skatienu. — Kā lai es tev vissu paskaidrrojū, ja tu mani visu laikū parrtrrauc? Tad paklusē vismaz, lai varru tikt līdz prroblemas butibai!

Laura uzmeta lūpu. — Nu labi, — viņa norūca.

— Tatad — ja starrp diviem sarrgatajiem pastāv stiprra emcio-nalā saikne, tad pat mūsu pasauļ’ rrobežas nespēj liegt tiem sastapt vēnām otru, izmantojot ceļojumu sapenī. Šī iemesla dēļ Mariuss varreja apcēmot tevi trrlspadsmitās dzimšan’ dienas nakti — jo viņa jūtas prret tevi ir stiprrakas par dabas likumiem!

— Lieliski! — Laura iegavilējās. — Tad jau es varu viņu apciemot Avanterrā!

Skolotājs papurināja galvu. — Tikai teorretiski! — viņš iebilda. — Pirrmkarrt, tavas spējas vēl nav tiktall nobriedušas...

Laura pārmetoši pārtrauca skolotāju. — Tu to apgalvoji jau tad, kad es devos savā pirmajā sapņu ceļojumā! Bet man vienalga izdevās, un es atradu svarīgas norādes par Dūmākoņa atrašanās vietu. Turklāt es toreiz daudz mazāk biju trenējusies un par ceļošanu sapnī zināju pavisam nedaudz! Bet pa šo laiku esmu iemācījusies gandrīz no galvas profesora Dr. Mēbiusa Miedziņa “Par ceļošanu sapnī un citām brīnumainām spējām”.

Lauras sašutums uzjautrināja Persiju. — Zinu, — viņš noteica.

— Tev taisnibā. Taču torreiz gan bija ievērrojama atškirrība.

— Vai tiešām? — Lauras balss skanēja neierasti vīzdegunīgi.

— Mais oui!*

— Un tā būtu?

— Torreiz tu konkrrēti zināji sava ceļojuma mērrki — turr-prretim tagad neviens nevarr skaidrrī pateikt, kur Mariuss šobrrīd atrrodās. Vai varrbūt tu to zini?

— Protams — tētis ir melno karotāju varā. Viņi aizveda viņu. Es taču redzēju pati savām acīm!

— Es zinu! Tomēr prreciza viņa uzturrešanās vieta mums irr tumsā tīta. Melnā herrcoga valstība ir milziga, Laura, un, pat ja Mariusu nudien turr gūstā Tumsas cietoksnī, kā mēs pieņemam, tad taču nevarram zināt, kur exactement^3 viņš atrrodas. Neaiz-mirrstī, ka rruna ir par varrenu cietoksnī, kurr ir neskaitamās iespējas paslēpt gūsteknī.

— Un kaut tā arī būtu! Tad man vienkārši viņš jāsameklē.

Persijs sāpīgi saviebās. — Es tevi lūdzu, Laura: uz labū laimi

aizceļot uz Tumsas cietoksni un cerret uz sagadišanos būtu tīrrā pašnavība. Izmet šīs domas no galvas un pacieties līdz Lieldienām! Tad tu varrēsi pa burrvju varrtiem nokļūt Avanterrā un palūgt talkā Elizionu un viņa svītu. Viņiem nākot palligā, tavu tēvu būs daudz vieglāk atrrast!

Laura, ne vārdu neteikdama, pavērās fizkultūras skolotājā. Persija acīs meitene lasīja, ka viņš mīļuprāt būtu teicis ko citu un iedvesis viņā cerību uz drīzu tikšanos ar tēvu. Taču laikam apstākļi to nepieļāva.

Tostarp viņi bija sasnieguši Hintertūru. Sniega sega, kas vēl pirms dažām dienām bija ietinusi visu ciematu un tā apkārtni, nu bija pazudusi gandrīz bez pēdām.

Bija sācies atkusnis, tikai augstienēs un apkārtējo kalnu virsotnēs vēl bija manāmi atsevišķi sniega laukumi, kas mirdzēja zemās pēcpusdienas saules slīpajos staros.

Par laimi, bija nokusis arī sniegs uz šaurā ceļa, kas veda uz klosteri, tā nu Persijs, neraugoties uz daudzajiem līkumiem, varēja uzņemt kārtīgu ātrumu. Laurai gandrīz sametās slikta dūša, tik stipri viņu asajos pagriezienos mētāja pa sēdekli.

Piepeši viņa ar tādu kā sesto maņu sajauta briesmas. — Uzmanies, Persij! — meitene skaļi iekliedzās.

9. nodaļa SLEPENĀ BIBLIOTĒKA

Kaut gan nekas aizdomīgs nebija redzams, skolotājs reaģēja acumirklī. Viņš pagrieza sāņus stūri un vienlaikus nospieda bremžu pedāli. Kamēr Peugeot, riepām kaucot, noslīdēja ceļmalā, pagriezienā no kreisās puses viņiem garām aizšāvās kravas auto.

Melns kravas auto.

Laura tūliņ pat to pazina: tas pats auto, ar kuru ziemas brīvdienu laikā notika slepkavības mēģinājums! Tas drāzās tik ellišķīgā tempā, it kā bēgtu no dēmoniem vai sātana izdzimumiem. Arī šoreiz Laura nespēja pie stūres saskatīt šoferi. Saule spoguļojās priekšējā stiklā, paslēpdama skatienam salona iekšpusi.

Pēkšņā izmisumā Laura stingi vērās kravas auto, kas lielā ātruma dēļ tika iznests no līkuma, ieslīdēja pretējā joslā un traucās viņiem taisni virsū. Laura iekliedzās. Tā vien likās, ka sadursme ir neizbēgama — bet tad auto pēdējā mirklī mainīja virzienu un par mata tiesu pabrauca garām Peugeot. Pēc dažām sekundēm šis rēgs bija pazudis. Persijs apturēja savu mašīnu ceļmalā, kamēr kravas auto pazuda aiz nākamā līkuma. Bija dzirdama tikai motora rēkoņa, kas pēc īsa brīža noklusa.

Tikai tad Laura pamanīja, ka dreb pie visām miesām. Rokas trīcēja kā novītušas lapas brāzmainā rudens vējā.

Persijs turpretim ļāva vaļu skaļam sašutumam. — Sflcre bleu^4\ — viņš lādējās. — Tas idiots ir completement^5 jucis!

— Tas idiots?

— Prrotams! Kā vel varr nosaukt cilvēku, kas tādā ātrrumā trrjecas pa ceļ’ un apdrraud visus pārrējos?

— Jautājums nebija par to, Persij. Es drīzāk gribēju zināt, vai tu esi drošs, ka tur vispār sēdēja iekšā kāds šoferis.

— Hein*? Es īsti nesaprrotū, Laura. Skaidrrs, ka pie stūrres bija jāsēž šoferrim, kaut arri saules atspiduma dēļ mēs to nespejām saskatīt. Cits nekas taču nav iēspejams.

Kad Laura atgādināja par auto bez šofera, kas Hintertūrā bija ripojis virsū viņai un pāteram, skolotājs kļuva domīgs. — Varrbut mums vajadzētu sekot tai mašīnai un noskaidrrot vadītāja perrso-nību? Ja tāda visparr ir, prrotams, — viņš smaidīdams piebilda.

Laura atmeta ar roku. — Labāk jau ne. Viņš jau sen ir aiz kalniem — turklāt mūs gaida pāters!

— Nu labi, Laura, kā vēlīes. Neliksim Dieva vīrram veltī gaidīt!

Kad viņi nonāca klosterī, pār ieleju jau laidās krēsla. Pie debesīm parādījās pirmās zvaigznes. Austrumos vīdēja bālais mēness sirpis.

Brālis Anselms, miesās raženais vārtnieks, Lauru tūdaļ atpazina. — Nebiju rēķinājies, ka Dievs tas Kungs tik drīz pievedīs tevi pie mūsu vārtiem, — viņš aizelsies dūdoja, atvērdams viņiem durvis. — Bet, kā mēdz sacīt mūsu mīļais brālis abats: Tā Kunga ceļi ir neizdibināmi, un neviens nespēj nojaust plānus, kas viņam ar mums ir padomā.

Kad Laura paskaidroja, ka viņai norunāta tikšanās ar pāteru Dominiku, sārtvaidzīgais resnītis vispirms grasījās viņu pavadīt uz bibliotēku, bet tad pārdomāja. Sarauktu pieri viņš pavērās Laurā.

— Tu taču droši vien vēl atceries ceļu, vai ne?

— Jā, protams!

— Tad es varu sev aiztaupīt gājienu pie mūsu brāļa, vai ne?

— Jā, noteikti. Es viena pati atradīšu bibliotēku.

Vārtnieka sejā parādījās atvieglojums. Izredzes, ka nāksies piepūlēties, lai noietu kādus divsimt soļus, viņam šķita ļaunākas nekā visas Bībeles sodības, kopā ņemtas. Uzjautrināti smaidīdami, Laura un Persijs atstāja mūku un devās uz krusteju.

Tur nonākusi, meitene ziņkārīgi pavērās uz visām pusēm. Viņa cerēja satikt Alariku. Tomēr zēns nekur nebija redzams, un Bučmūlis arī ne. Toties Laura jau pa gabalu ievēroja, ka durvis uz bibliotēku bija plaši atvērtas. — Savādi gan, — viņa nobrīnījās, steigdamās turpu.

— Kas tur tik savāds? — Sportiskajam Persijam nebija nekādu grūtību viņai sekot.

— Vārtnieks, pēdējoreiz tiekoties, mums stāstīja, ka pāters Dominiks ne acu galā nevarot ieredzēt, ja bibliotēkas durvis stāv vaļā.

Laura un Persijs, degdami nepacietībā, iegāja iekšā, taču no bibliotekāra nebija ne vēsts. Laura paskatījās uz pults pusi. Atšķirībā no pirmā apmeklējuma pretim nespīdēja ne gaismas stariņš. Nebija dzirdams ne mazākais troksnītis, un Lauru pēkšņi pārņēma sajūta, it kā pār bibliotēku būtu nolaidies nāves klusums. Viņas skatiens pievērsās Persijam. Taču skolotājs tikai neziņā saviebās un paraustīja plecus.

Laura nedroši iesaucās: — Pāter? Pāter Dominik!

Atbildes nebija.

— Pāātēēr Doomīnīk! — Lauras balss tumsā noskanēja tik spalgi, ka pat kurlajam būtu aizkritušas ausis, tomēr nesekoja nekāda reakcija. Te kaut kas nav lāgā, Laurai iešāvās prātā. Kaut kas noticis.

Ļaunu aizdomu mākta, viņa lēnām virzījās uz priekšu pa garo eju; Persijs turējās cieši blakus. Pagriežoties ap pēdējo grāmatu plauktu, Laura ieraudzīja, ka pie pults neviena nebija — vismaz bibliotekāra noteikti.

— Varrbut viņš aizmirrsis, ka norrunajīs arr tevi tikšanos, un devies uz savū celli?

Laura enerģiski papurināja galvu. — Nedomāju vis. Turklāt viņš nekad nebūtu atstājis vaļā durvis.

Kaut ari viņi steidzīgi pārmeklēja visu telpu, ieskatīdamies ik stūrītī un aiz katra plaukta, no pātera Dominika nebija ne vēsts. Viņi jau grasījās aiziet, lai ziņotu abatam Gregoram par bibliotekāra pazušanu, kad Laura kaut ko ievēroja.

— Paskaties, Persij! — Viņa norādīja uz plauktiem, kas sniedzās līdz pat griestiem un atradās aiz bibliotekāra pults. Visi pārējie grāmatu plaukti bija izvietoti cieši cits pie cita, neatstājot pa vidu ne mazāko šķirbiņu, bet starp šiem abiem rēgojās sprauga.

Pavisam maza spraudzina.

Bija vajadzīgs tikai īss mirklis, līdz Laura atklāja, kāds ir šīs novirzes iemesls: labais plaukts kustējās. Pavilkusi to, meitene ieraudzīja milzīgas durvis. Neredzamās eņģes noteikti bija labi ieeļļotas, jo neatskanēja ne sīkākais troksnītis. Acīmredzot slepenās durvis bieži tika izmantotas. Aiz tām sienā rēgojās tumša niša.

Persijs izvilka no kabatas šķiltaviņas, aizdedzināja resno vaska sveci, kas svečturī stāvēja uz pults, un iespīdināja gaismu spraugā — te viņiem pavērās metāla vītņu kāpnes, kas veda lejup.

Turēdams rokā sveci, Persijs devās pa priekšu. Pretim plūstošais gaiss bija negaidīti svaigs. Nebija manāma ne mazākā putekļu vai trūdu smaka. Drīzāk gan deguns sajuta patīkamu pavasara vēsmu. Šaudīgā gaisma meta rēgainas ēnas uz kāpņu šahtas vecajiem akmens mūriem; dobji skanēja abu ciemiņu soļi, uzmanīgi nokāpjot pagrabstāvā. Nepagāja ilgs laiks, un viņi bija lejā. Ceļu viņiem aizšķērsoja varenas durvis, ko pilnībā sedza dzelzs apkalumi.

Atri izlēmis, Persijs nospieda rokturi. Tai pašā mirklī durvis atvērās bez mazākā troksnīša. Lauras un Persija priekšā pavērās milzīga, pārsteidzoši augsta telpa. Neskaitāmie grāmatplaukti liecināja, ka tā ir bibliotēkas turpinājums. Zāles izmēri gandrīz atbilda pirmā stāva bibliotēkai, vienīgi griesti bija daudz augstāki. Telpa staroja maigā, sidrabainā gaismā, kaut arī gaismas avots nekur nebija redzams.

Kā tad tas ir iespējams?

Laura izbrīnīta iegāja pa durvīm un pavērās visapkārt. Persijs nopūta sveci un sekoja viņai. Pievērsusi skatienu griestiem, kas pletās pāri zālei kā milzu baldahīns, meitene pārsteigta ievēroja, ka velvi rotā zvaigžņotā debess. Tik precīzu nakts debesu atveidojumu Laura vēl nekad nebija redzējusi. Turklāt bez mitas iemirgo-jās arvien jaunas zvaigznes un radās iespaids, ka debesjums ir īsts. Tas taču nevar būt, Laura nodomāja.

Es noteikti kļūdos!

Te viņas uzmanību piesaistīja jauna detaļa: pie mirguļojošajām debesīm bija uzausuši vienlaikus divi mēneši. Austrumos stāvēja tas pats bālais Zemes pavadonis, ko Laura bija ieraudzījusi virs kalnu robotā apvāršņa, jau ierodoties klosterī. Taču netālu no tā pie velves debesīm nepārprotami spīdēja starojoši zilga planēta — Zeme!

— Fantastīski! — Persijs, kuram no izbrīna bija aizrāvusies elpa, komentēja brīnumaino ainu. — Nudiēn, pilnigī fantastīski!

— Tev taisnība. Un vēl fantastiskāk: gandrīz izskatās, ka šīs zvaigznes apgaismo telpu! Bet tā taču ir tikai ilūzija — vai ne?

Skolotājs pavērsa skatienu pret griestiem un paskatījās skolniecē gandrīz vai ar dusmām. — Ak, Laura! — Viņš vīlies nopūtās un noguris nogrozīja galvu. — Es domajū, ka pēc pagājušā gada notikumiēm esī izdarrijusī parreizos secinajumūs. Taču liekās, ka diemžell bušu vis maldījiēs. Kad tu beidzot saprratisi, ka mūsu pasaulē irr liētas, kas atrrodas viņpus cilvēka prrata spējam un tālab nav izprrotamās tikai arr ta palidzibu, hein?

Laurai pietvīka vaigi. — Atvaino, Persij, — viņa tik tikko dzirdami nomurmināja. — Bet man tas viss ir tik jauns — un turklāt tik grūti aptverams.

Viņa brīnīdamās pastaigājās starp plauktu rindām, nenovērsdama acis no griestiem, lai nepalaistu garām ne mazāko sīkumu. Tad viņa pamanīja neredzētu zvaigznāju. To veidoja septiņas zvaigznes, un viena no tām staroja spožāk par pārējām!

— Paskat tik! — Viņa ar labo roku norādīja uz zvaigznāju.

— Brīnumskaisti, vai ne? Vai nezini, kā ro zvaigznāju sauc?

— Man žēl, Laura, bet šo zvaigznajū es veli nekad neesmu rredzejīs. Kaut gan — liekas, ka turr irr kada līdzība ar Sietiņu, ko dēvē arrī parr Plejādēm.

— Plejādes? — Laura brīnījās. — Pirmoreiz dzirdu. — Viņa pagāja uz šī zvaigznāja pusi, kad paklupa pret kādu lielu priekšmetu, kas gulēja pie kāda grāmatplaukta. Zaudējot līdzsvaru, viņai nācās pieturēties pie plaukta, lai neizstieptos visā garumā. Meitene pārsteigta paskatījās zemē — un šausmās iekliedzās. Uz akmens plāksnēm viņas priekšā gulēja nedzīvs cilvēka ķermenis: pāters Dominiks. Viņa aklās acis bija plaši ieplestas, mute sastingusi mēmā kliedzienā. Krūtīs rēgojās duncis. No brūces lāsoja asinis un tecēja tumši sarkanā lāmā, kas bija izveidojusies zem viņa ķermeņa augšdaļas.

Alienora tikai ar pūlēm turējās seglos, stepju ponijam smagiem soļiem klunkurojot lejup pa nogāzi. Maigais meitenes augums zvalstījās šurpu turpu. Viņa bija pārgurusi un bada nomocīta. No Blāzmoraldas līdzi paņemtie pārtikas krājumi jau sen bija izlietoti. Galu galā viņa bija ceļā jau ilgāk par nedēļu. Taču vēlmju iemā-nītājus viņa vēl joprojām nebija atradusi. Ne Karūnas plakankalnē, kur viņa bija sākusi meklējumus, ne pie Atmiņu ezera krastiem. Mazā zvejnieku ciematiņā pie milzīgā ūdens klaja viņa gan bija uzzinājusi, ka meklētie atrodas upes ļaužu zemē, kurp meitene uzreiz arī nolēma doties.

Kopš tā laika viņa pārtika no lauka un meža veltēm. Niecīgais ēdiena daudzums sākumā nebija traucējis. Ilgas pēc brāļa dzina viņu uz priekšu, neatstājot vietu sevis žēlošanai. Taču tostarp par sevi atgādināja vajadzība pēc kārtīgas maltītes. Jau iedomājoties vien, vēders iesāka burkšķēt.

Te pēkšņi ponijs apstājās, nosprauslojās un sāka purināt galvu.

— Kas noticis, bērīt? Kas tev ir?

Ponijs tramīgi iezviedzās. Alienora pavērās visapkārt. Plašajā zemienē, kas stiepās līdz pat apvārsnim, abu Avanterras mēnešu naksnīgajā gaismā atmirdzēja neskaitāmu upīšu izvītās cilpas — viņa gandrīz jau bija sasniegusi upes ļaužu zemi, kaut arī noteikti vēl vajadzēja vairākas stundas, lai nokļūtu līdz pirmajai apmetnei. Varbūt beidzot paveiksies un viņa tur sastaps vēlmju iemānītājus? Alienora bija rūpīgi sagatavojusi savu plānu: viņa pievienosies raibajiem pavedinātājiem un izliksies, ka ir noticējusi viņu neīstajiem solījumiem. Kādēļ lai šie vīri no Deziristānas turētu viņu aizdomās? Galu galā viņiem taču noteikti ir vienalga, kāpēc viņiem kāds seko. Galvenais, ka viņi varēs sagādāt Borboronam vēl kādu paklausīgu palīgu. Viņiem nemūžam neienāks prātā, ka meitene ir labprātīgi ļāvusies viņu varai, lai Tumsas cietoksnī sameklētu brāli.

Bērīša zviedziens izrāva viņu no domām. — Būs jau labi, — viņa lūkoja nomierināt zirdziņu. — Man liekas, es zinu, ko tu vēlies: tev vairs negribas doties tālāk, vai ne? Tu arī esi piekusis un izbadējies, tāpat kā es.

Meitene palūkojās apkārt, lai atrastu vietu nometnei. Pavisam tuvu atradās neliela ieplaka, kas bija apaugusi grīšļa kumšķiem. To ieskāva krūmi, un, ja Alienora nemaldījās, bija dzirdama pat avota urdzēšana — labāku vietu nometnei nevarēja vēlēties!

Bērītis pēdējos soļus spēra drīzāk negribīgi. Nudien likās, ka viņa spēki ir galā. Pie avota Alienora nokāpa zemē un atbrīvoja poniju no segliem un iemauktiem. — Labu apetīti, — viņa smaidīdama noteica un paplikšķināja uzticamā dzīvnieka kaklu. — Zāle izskatās sulīga. Tev noteikti garšos!

Bērītis nosprauslājās un nekustējās ne no vietas. Dīvaini, meitene nodomāja. Vai varbūt viņš ir noguris tik ļoti, ka nespēj pat paēst?

Meitene domīgi atsēja no segliem segu. Pieiedama tuvāk krūmiem, lai to izklātu zemē, viņa ar katru soli juta pretim strāvojam arvien lielāku karstumu. Šķita, ka tas nāk tieši no krūmiem. Alienora pārsteigta nopētīja krūmāju. Vai tie būtu ugunskrūmi? Viņa bieži bija dzirdējusi par šiem neparastajiem augiem, kuru dzimtene bija nelāgu slavu ieguvušie ugunsmeži, taču nekad nebija tos redzējusi pati savām acīm. Tie izskatījās kā gluži parasti krūmi ar zaļām un leknām lapām, kuru forma atgādināja mazas liesmiņas.

Vai, cik labi, Alienora atvieglota nodomāja, tad man vismaz nevajadzēs uguni. Tā arī tāpat nebija iekurināma, jo posa, ko viņa bija paņēmusi līdzi, nebija lietojama. Kad izslāpusī meitene iepriekšējā dienā bija pārliekusies pār strautu, lai padzertos, tā iekrita ūdenī un samirka.

Meitene izklāja segu, notupās un nogludināja to. Tīkamais siltums nāca par labu — un vienlaikus uzdzina miegainību. Alienora jau gribēja izstiepties guļvietā, kad izdzirda šņācienu. Viņa pagriezās apkārt— un sastinga: viņu bija ielenkuši dzelteni indes ložņas! Ar atbaidošām pūķu galvām un skorpionu astēm apveltītie zvēri, kas augumā bija nedaudz lielāki par kaķi, bija pielavījušies pavisam klusu.

Alienora juta, ka, neraugoties uz karstumu, viņai piepeši kļūst salti. Ar vienu indes ložņu viņa vēl noteikti būtu tikusi galā — bet ne jau ar pusduci! Un muļķīgā kārtā duncis — vienīgais ierocis, ko viņa bija paņēmusi līdzi, bija piekārts pie segliem, kas gulēja zālē kādus desmit soļus no viņas.

Ļaunprātīgie dzīvnieki tuvojās. Saslēja astes, no kurām rēgojās dzelonis ar nāvējošu indi. Tomēr bīstamas bija ne tikvien šīs astes, bet ari garās, šķeltās mēles, ko tie spēja izšaut no mutes ar asajiem zobiem. Pie tām bija sīkas atkarpes, kurās atradās sekrēts,

ar ko indes ložņas paralizēja savu upuri, iekams deva nāvējošo dzēlienu.

Alienora ari tāpat nekustējās. Viņa kā pārakmeņota nekustīgi raudzījās zvēros. Vai tās bija beigas? Pirmais indes ložņa jau atvēra muti, lai izšautu mēli... kad ap meitenes augumu apvijās kaut kas lipīgs un stingrs un uzrāva viņu gaisā. Alienora izmisusi paskatījās augšup — un ieskatījās tieši milzīga lidojoša astoņkāja ļaunajā acī. Abi stiprākie, saķeršanai paredzētie taustekļi bija apvīti ap viņas krūtīm un nu vilka meiteni uz muti, kas atradās gļotainās galvas apakšdaļā. Vēl pirms kodiena Alienora jau sajuta pieskaramies papagaiļa knābi, kura malas bija asas kā nazis un ar kuru lidojošais briesmonis saplosīja savus upurus.

Pātera Dominika krūtīs rēgojās nazis — viņš bija noslēpkavots.

Kad Laura nedaudz bija atguvusies, viņa gribēja pataustīt pulsu, taču Persijs viņu atturēja.

— Neskarriēs klat! — viņš brīdināja. — Mēs nedrrikstam atstat nekādās pēdas, Laura, un līdzēt mēs nelaimigā karrta tapat vairrs nevarram. Lai tas Kungs apžēlojas parr viņa dvēsli!

Persijam bija taisnība. Te vairs nekas nebija darāms. Viņi, dziļi satriekti, metās uz ieejas durvīm, taču tās bija aizslēgtas. Dīvaini — vai gan tās nebija palikušas vaļā, kad viņi iegāja slepenajā pazemes arhīvā? Vai tās būtu aizkritušas pašas no sevis, kamēr viņi, aizrāvušies ar brīnišķās zvaigžņotās debess pētīšanu, bija klai-ņājuši starp plauktu rindām?

Laura nospieda rokturi, taču durvis neatvērās. Lai kā viņa tās raustīja — durvis nepakustējās ne par milimetru. Pat Persijam nākot talkā un velkot kopīgiem spēkiem, durvis nepadevās.

Kāds bija tās aizslēdzis.

Kāds bija viņus — ieslēdzis!

Laura knaši izvilka no kabatas mobilo tālruni, lai pasauktu kādu palīgā. Taču no pirmā displejam uzmestā skatiena viņai rezignācijā nolaidās rokas: “Nav zonas,” vēstīja uzraksts.

Johaidī!

Viņa izmisusi iebāza mobilo tālruni atpakaļ kabatā un kā jukusi sāka ar abām dūrēm vālēt pa durvīm.

— Beidz taču, Laura!

Meitene nepaklausīja. Viņa tik ilgi dauzīja durvis, līdz rokas sāka sāpēt. Tikai tad Laura beidza šo bezjēdzīgo nodarbi un neziņā paskatījās Persijā. — Un ko tālāk?

— Mēs nevarram darrīt neko citu kā vien nogaidīt un cerret, ka bibliotekāra prrombutni kads pamanīs un saks viņu meklēt. Citu iespejū es nesaskatu!

— Un ko tad, ja bez pātera Dominika neviens nezina par slepeno bibliotēku? Tad jau paies vesela mūžība, iekams mūs kāds atradīs.

Persijs savilka lūpas. — Tas nu irr pilnigī izslēgts. Vismaz vienam šī telpa bija zināma: slepkavam.

— Jā, lieliski! — Laura saviebās. — Un viņš, protams, uzreiz cels trauksmi un visiem pateiks, kas te lejā ir noticis.

Fizkultūras skolotājs viņai uzmeta aizvainotu skatienu. — Ne-rredzū ne mazāko iēmeslu mani uzskatīt parr muļķi, Laura. Turr-klat krrišana panikā mums neko nelīdzēs. Frčre* vārtnieks noteikti sacels trauksmi, ja mēs neiziesim laukā no klostera. Mums tikai jāgaida paļavibā, ka mus drrizi atrradīs.

Alienora izmisumā spalgi iekliedzās. Viņa mežonīgi spārdījās un locījās kā zutis, taču nebija nekādu izredžu izkļūt no lidojošā astoņkāja spēcīgajiem taustekļiem. Tie bija apvijušies ap viņas ķermeni kā dzelzs važas. Meitene ar dūrēm dauzīja pa gļotaino kāju, kas viņu bija sažņaugusi tik stipri, ka trūka elpas, un lūkoja atsvabināties no tvēriena. Taču piesūcekņi turēja stingri, tostarp nezvērs sešus ar lidplēvēm savienotos taustekļus vēzēja kā putns, plivinādamies gaisā. Asais knābis tuvojās. Tūlīt tas sakapās gabalos savu laupījumu. Astoņkāja acīs dzalkstīja alkatība, bezpalīdzīgo upuri velkot arvien tuvāk mutei. Visbeidzot tas atvēra knābi.

Alienora apklusa. Tās bija beigas. Viņa vairs neredzēs brāli. It nekad.

Te gaisā pēkšņi kas nošņāca, un starp astoņkāja acīm ieurbās bulta. Nezvērs izgrūda spalgu skaņu, taustekļi atlaidās, un Alienora gāzās lejā.

Viņu vēl īsti nebija pārņēmušas bailes sašķīst pret zemi, kad meitene piezemējās uz pamīksta pamata, kas uzņēma triecienu. Alienora tikpat kā nesasitās. Viņa pārsteigta piecēlās sēdus un pavērās visapkārt. Meitene atradās uz platformas, kas, būdama varbūt desmit reiz divpadsmit soļus liela, sastāvēja no resniem, ar tauvām sasietiem baļķiem. Tajā bija iestiprināts masts, pie kura plandīja liela bura, darināta no zila auduma. Kopumā tā atgādināja plostu — tikai ar to atšķirību, ka šis braucamais nepeldēja pa upi, bet līgojās augstu gaisā!

Alienorai izbrīnā atpletās mute, kad viņa izdzirda klusu ķiķināšanu. Viņa pagriezās apkārt un ieraudzīja vīriņu, kas nebija lielāks par viņu pašu. Balonveida galva salīdzinājumā ar niecīgo rum-pīti izskatījās milzīga. Tā līgojās uz īsā kakliņa kā liels, dzeltens gaisa balons. Knirplītis nēsāja zilu tērpu un turēja rokā loku — acīmredzot šis dzeltenādainis viņu bija izglābis no astoņkāja ķetnām.

— Mute vaļā gan, ko? — Knirplītis atkal iespurdzās. — Nav jau j^ekāds brīnums. Laikam vēl nekad neesi redzējusi gaisa plostu. Un levatoru arī droši vien ne — kā tad ir?

Tad tikai meitene pamanīja, ka vīriņš nemaz nestāv uz gaisa plosta. Viņa kājas, ieģērbtas zilos ādas zābakos, šūpojās kādu plaukstas tiesu virs baļķiem.

Alienora vairs nesaprata vispār neko.

Laurai it nemaz nepatika doma, ka tagad jāsēž rokas klēpī salikušai. Tomēr nācās vien atzīt, ka viņi nevar darīt neko vairāk kā vien nogaidīt. Brāļi pamanīs bibliotekāra prombūtni, vēlākais, vakariņās. Kolīdz viņi sāks veco vīru meklēt, arī Laura un Persijs tiks atbrīvoti no piespiedu ieslodzījuma. Kādam visā klosterī taču vajadzēja zināt par slepeno bibliotēku. Pilnīgi izslēgts, ka tā būtu pazīstama tikai un vienīgi pāteram Dominikam.

Rūpīgi cenzdamies neizdzēst slepkavības pēdas, lai tādējādi neapgrūtinātu policijas darbu, Laura un Persijs pārmeklēja visu bibliotēku. Ieguvuši pirmo priekšstatu par apjomīgo grāmatu kolekciju, viņi saprata, kāpēc tā bija pieejama tikai iesvētītajiem: lielum lielā daļa veco sējumu, foliantu un pergamentu, kas bija savākti arhīvā, saturēja slepenus vai pat aizliegtus rakstus. Neskaitāmi Bībeles teksti, kuru pastāvēšanu oficiālā baznīca allaž bija apstrīdējusi; sacerējumi, kuru autori bija beiguši savas zemes gaitas sārtā kā ķeceri; ziņojumi no slepenajām brālībām, kuras bija centīgi nīdētas gadsimtiem ilgi, un aizliegtu pētnieku skandalozie traktāti.

Laura nevarēja vien nobrīnīties par šiem nenovērtējamajiem dārgumiem. — Es gan īsti nesaprotu — kāpēc visas šīs grāmatas vajadzēja saglabāt, ja jau tās bija aizliegtas?

— Ja kāds teksts ir aizliegts, šis fakts vēl neko neizsaka parr tā saturrū un verrtibū — un it nemaz neliecina parr to, ka tajā nebūtu ietverrta patiesībā. Gluži prretejī: dažas patiesības ir tik grrūtī paciešamas, ka tās labāk noklusē nekā atzīst!

Laura domīgi ļāva skatienam klejot pa grāmatu muguriņām. Šeit to bija tūkstošiem. Vai gan iespējams, ka šīs atziņas būtu bīstamas? Un, ja jā, — tad kam? Visiem cilvēkiem — vai tikai dažiem? Laura par to vēl nekad nebija prātojusi, taču drīz vien saprata, ka Persijam taisnība. Ne jau visi cilvēki alka atklāt patiesību, drīzāk gan viņi to slēpa, ja vien tas bija iespējams. Vai gan, teiksim, Dr. Tumšickis atzītu, ka viņš pēc labākās sirdsapziņas palīdz tumsas spēkiem iegūt varu pār Zemi un Avanterru? Nekad! yiņš to ietiepīgi noliegtu un nosauktu par meli ikvienu, kurš to apgalvotu, — un, protams, nepaguris censtos, lai visi dokumenti un rakstu galiņi, kas to pierāda, tiktu iznīcināti un pazustu uz visiem laikiem!

Līdzīgi droši vien bija ar sacerējumiem, kas glabājās šai apakšzemes arhīvā. Kādam to saturs bija izrādījies kā dadzis acī, vienalga, kādu iemeslu dēļ. Un, ja attiecīgajam cilvēkam bija dāvāta pietiekami liela vara, tad viņš bez grūtībām varēja panākt, lai šī neērtā patiesība nenonāktu atklātībā. Laikos, kad nebija ne avīžu, ne radio, ne televīzijas un telefons bija tikpat nepazīstams kā ceļojumi uz tālām zemēm, droši vien bija tīrais nieks aizvērt muti nevēlamiem kritiķiem un domātājiem un novērst viņu atziņu izplatīšanos.

Vai varbūt tas arī ir iemesls, kāpēc neviens neko nezināja par Septiņu mēnešu zīmogu? Varbūt noslēpuma atslēga bija atrodama šajā bibliotēkā? Vai pāters Dominiks bija vēlējies viņai to atklāt un tālab nokāpis lejā šais velvēs?

Persijs uzskatīja, ka Lauras apsvērumi nav zemē metami. — Izklausās visnotaļ logiāli, kā teiktū tavs brrālis, — viņš smaidīdams paskaidroja. — Un tomerr — kāpēc pāterrs torreiz, kad jus atbraucāt, noledza, ka licīs tev meklēt šo zimogū?

Laura pārmetoši paskatījās skolotājā. — Bet, Persij! Es taču tev jau paskaidroju: viņš negribēja runāt abata klātbūtnē, tāpēc!

— Mflis omi, excusez-rnoi, mademoi...* — Persijs pēkšņi apklusa un nobālēja. — Vai tu apzinies, ko tas var nozimēt, Laura? — Persija balss skanēja nomākti.

Meitene jautājoši viņā palūkojās.

— Tas ļauj secināt, ka vismāz abatam šī bibliotēka nav zināmā. Tāpēc Dominiks viņa klātbūtnē nevarrēja rrunāt! Un nevarrēja arrl jums parrādīt slepeno arrhivū arr savāktajiem dārrgumiem!

Protams! Tā arī noteikti bija!

— lespejāms, ka tikai daži brrāļi pazīst šo slepeno arrhīvu, — Persijs turpināja, — un tādēļ arri vairrisies vest šurp parrējos.

Laura sarauca pieri. — Tad sanāk, ka mums te jāiekārtojas uz ilgāku gaidīšanu?

Persijs pamāja. — Baidos, ka jā, — ja nu vjenigī drraugi Rāvenšteinā pamanīs mūsu prrombutnī un sarrikos meklēšanū. Tu taču Kajai noteikti pateici, kurr mēs brraucam, vai ne?

— Pateicu gan, bet...

— Ko — bet?

— Es piebildu, ka mēs varam atgriezties vēlu. Pavisam vēlu — un lai viņa mierīgi iet gulēt.

— Mon Dieu^6\

Laura sadugusi vērās grīdā. Nē, no draudzenes nekādu palīdzību nevarēja gaidīt.

10. nodaļa NEJAUKA PAMOŠANĀS

Kaja ar acīm pārskrēja pēdējai rindkopai un aizcirta fizikas grāmatu. Šodienai pietiks. Turklāt viņa pēdējās dienās bija intensīvi mācījusies kopā ar Lauru. Rītdienas testam viņa noteikti bija gana labi sagatavojusies.

Vēl nenolikusi grāmatu, viņa kādu brīdi domīgi raudzījās sev priekšā. Viņa nesaprata Lauru. Labi — tā tikšanās ar mūku laikam bija svarīga. Bet kālab viņa to nepārcēla? Tikai par vienu vienīgu dienu? Kāpēc vajadzēja tā ietiepties un visādā ziņā triekties uz to Dieva pamesto klosteri? Ja viņa patiešām atgriezīsies tik vēlu, kā bija likusi manīt, tad rīt no rīta noteikti atkal būs pārgurusi līdz nāvei. Ja galvā tāpēc būs tukšums — kā pēdējā matemātikas kontroldarbā, tad pēdējo dienu zubrīšanās tāpat būs bijusi velta!

Kaja neviļus sapurināja sarkanīgās cirtas un, domās iegrimusi, paņēma pēdējo šokolādes gabaliņu, kas, ievīstīts skrandainās folijas atliekās, stāvēja uz galda. Meitenes mutē tas pazuda gandrīz vai gaismas ātrumā.

Modinātājs uz naktsskapīša rādīja bez piecām septiņus. Kaja uzreiz sajuta vēderā milzīgu tukšumu; vēders rūktin rūca. Pēdējais laiks vakariņām!

Meitene patlaban grasījās iziet no istabas, kad no ārpuses uz aizvilktā aizkara atspīdēja gaismas stars. Droši vien kāda auto starmeši, jo viņu istabas logi izgāja uz skolotāju stāvlaukumu. Vāri cerēdama, ka Laura un Persijs varbūt tomēr būs atgriezušies, viņa atvilka aizkarus un paskatījās laukā.

Patiešam, tā bija automašīna. Taču nevis Persija Valjanta vecais Peugeot, bet gan vēl vecākais profesora Aureliānā limuzīns, no pirmsplūdu laikiem saglabājies Opel Kapitān. Auto apstājās direktoram rezervētajā vietā, starmeši nodzisa, atvērās šofera dur-vis, un pa tām izkāpa Austrums Aureliāns. Kajai tas likās ievērības cienīgi. Viņa vēl nekad nebija redzējusi direktoru personiski sēžam pie stūres. Ja nu viņš izmantoja savu auto — kas gan notika gandrīz tikpat reti kā mēness aptumsums —, tad viņu parasti vadāja Atila Morduks, Rāvenšteinas saimniecības pārzinis. Kaja vēl ne reizi nebija redzējusi pie stūres pašu Aureliānu.

Un kādēļ viņš izkāpis tik piesardzīgi palūkojās apkārt? Kad profesora seju apspīdēja lampas gaisma, Kaja noprata, ka viņš traki steidzas un ir visai nobažījies.

Kas gan bija noticis parasti tik līdzsvarotajam vīram?

Direktors aizslēdza auto un aizsteidzās uz savu namiņu. Meitenei arī tas šķita aizdomīgi. Kādēļ Aureliāns uzreiz negāja vakariņās, kurās viņš allaž ieradās precīzi septiņos? Viņa prātodama noraudzījās pakaļ direktoram, kas pazuda parka tumsā.

Meitene jau grasījās atkal aizvilkt aizkaru, kad pamanīja kustību stāvlaukuma malā. Liela skābarža zari paliecās sāņus, un no aizsega iznāca kāds vīrietis. Kaja viņu tūliņ pazina: tas bija Dr. Kvintuss Tumšickis.

Ķīmijas skolotājs arī noraudzījās pakaļ Austrumam Aureliānam. Viņa seja atgādināja vaska masku, un tumšajās acīs sprēgāja sarkanas dzirksteles. Tumsas piekritēja sejā sastingusī izteiksme pazuda tikai tad, kad profesors bija pazudis: Kvintusa Tumšicka lūpas savilkās nievīgā smīnā, un, iekams-viņš pagriezās, lai dotos uz pils ēku, Kaja šķita dzirdam klusus, ironiskus smiekliņus.

Vai Tumšickis bija gaidījis direktoru? Un, ja tā: par ko viņš slepus priecājās?

Jupis viņu rāvis, kas te īsti notiek?

Kad Lauras rokaspulksteņa rādītāji tuvojās vienpadsmitiem, meitenei kļuva skaidrs, ka nakti nāksies pavadīt slepenajā bibliotēkā. Kaut gan viņas sajēga par klostera dzīvi nebija necik liela, viņa tomēr zināja, ka mūki parasti dodas gulēt agri. Galu galā viņiem vajadzēja celties vēl krietni pirms rītausmas, lai dotos uz vigīliju, pirmo dienas lūgšanu. Tālab tik vēlu neviens no brāļiem viņus vairs nemeklēs.

Persijs un Laura bija izmantojuši laiku, lai pamatīgāk iepazītos ar savu cietumu, un tādējādi uzgājuši ārkārtīgi interesantu lietu. Cerībā atrast kādu norādi par noslēpumaino Septiņu mēnešu zīmogu, viņi bija izpētījuši grāmatu katalogu, kur bija apkopoti visi bibliotēkas krājumi, un pēc ilgiem meklējumiem beidzot šo to atraduši. Vismaz tā viņiem likās. Sējumu, kas bija piesaistījis viņu uzmanību, sauca “Societas Septem Sodalium” — “Septiņu brālība”, kā bija pārtulkojis Persijs, kurš prata latīņu valodu. Tā bija vienīgā grāmata, kuras nosaukumā parādījās skaitlis septiņi, tāpēc viņi domāja, ka tajā varētu atrasties kādas ziņas par zīmogu. Diemžēl šis darbs nestāvēja tur, kur norādīja katalogs. Atbilstošajā plauktā rēgojās tukšums — tas vien bija gana aizdomīgi. Vēl aizdomīgāk viņiem likās tas, ka tieši pie plaukta, kur būtu vajadzējis atrasties “Septiņu brālībai”, gulēja noslepkavotā pātera līķis!

Vai starp slepkavību un pazudušo grāmatu bija kāda saistība? Varbūt pāters Dominiks bija pieķēris zagli nozieguma vietā, un tas bija varējis aizbēgt, tikai nogalējot bibliotekāru?

Vai viņu pieņēmums ir pareizs, gan varēs noskaidrot tikai policija. Vienīgais jautājums, kad tā ķersies pie darba.

Rīt? Vai varbūt tikai parīt?

Iedomājoties vien, ka nāksies pavadīt nakti tieši blakus mironim, Laurai pārskrēja viegli šermuļi. Par laimi, viņi apakšzemes velvju zālē atrada ērtus krēslus lasīšanai. Abi sargātāji iekārtojās tajos, cik nu labi bija iespējams. Tā kā zālē turklāt bija pārsteidzoši patīkama temperatūra — ko Laura spēja izskaidrot tikpat maz kā fantastisko zvaigžņoto debesi pie griestiem —, viņus drīz vien pārmāca nogurums, un abi iemiga.

Ak nē — fizikas kontroldarbs!

Pamostoties tā bija Lauras pirmā doma. Kā viņa bija varējusi to aizmirst! Meitene kā šokā skatījās savā pulkstenī: bez piecpadsmit astoņi! Pēc stundas ceturkšņa Rāvenšteinā sāksies mācības. Vēl tikai piecpadsmit minūtes, un Rebeka Taksa ienāks klasē, lai iedotu Kajai un Laurai uzdevumus — un, vēlākais, tad Rozija konstatēs, ka viņas, Lauras, tur nav. Laura pārāk labi varēja iztēloties tumsas piekritējas reakciju: Rozijas sejā atplauks ironisks smīns — viņa burtiski redzēja skolotājas ļaunā priekā sašķobīto seju. Taksa slepus berzēs rokas, jo tādējādi viņa tuvosies savam mērķim. Laura par vēlreiz nokavēto kontroldarbu saņems “neapmierinoši” — un ar to viņas liktenis būs apzīmogots. Pat Austrums Aureliāns viņu nespēs glābt no nesekmības gada beigās.

Ar viņu bija cauri. Gada beigās nāksies pamest Rāvenšteinu — glābiņa vairs nebija.

Fizkultūras skolotājs bija atgāzis galvu un, acis nenovērsdams, raudzījās debesīs. Laura, kļuvusi ziņkārīga, darīja tāpat. Pie slepenās bibliotēkas augstajiem griestiem bija atausušas starojošas rīta debesis. Nakts zvaigznes un mēneši bija pazuduši, to vietu pie aus-trumu horizonta steidza ieņemt blāva ziemas saule. Radās iespaids, it kā bibliotēka būtu zem klajas debess, kaut arī tā atradās dziļi zem zemes, varenu mūru ieskauta.

Brīnišķā aina Laurai uz kādu brīdi lika aizmirst rūpes. Tomēr jau pēc dažām sekundēm viņu atkal pārmāca raizes.

— Ko man tagad darīt, Persij? — meitene bija tuvu izmisumam. — Nevar taču būt, ka šiem tumsas aizstāvjiem uzvara iekritīs tieši rokās! Vai tad mēs neko nevaram...

Šai brīdī viņai kas ienāca prātā.

Kā tad! Tas bija risinājums!

Cik stulbi, ka viņa agrāk nebija iedomājusies!

Albīns saīdzis satvēra dakšas un sāka mēzt mēslus. Pār bālo seju straumēm plūda sviedri, jo zirgu stallī bija karsts. Varēja dzirdēt, kā zemi kārpīja pakavi un sacirtās žokļi, kad melno karotāju zirgi, kas gandrīz visi bija ērzeļi, alkatīgi metās virsū sienam, ko baltmatainais vīrs ar asinīm pierietējušajām acīm bija iemetis viņu aizgaldos.

Albīns lamājās, darīdams savu darbu. Nolādētie vēlmju iemā-nītāji! Kā viņi varēja viņam to nodarīt? Vienkārši ņemt un atstāt Melnajam hercogam! Ja viņš vēlreiz satiks tos izdzimteņus, tad visus nositīs! Jo viņi nebija pelnījuši neko citu kā mirt.

Ja nu bija kaut kas tāds, ko Boroks ienīda kā rūgtu nāvi, tad tie bija zirgi. Jau tos iedomājoties vien, viņam palika slikti, un, ieraugot kādu zirglopu, visu ķermeni pārklāja sasodīti niezoši izsitumi. Un tieši viņam Melnais hercogs bija licis kalpot stallī!

Šie sātana kumeļi gandrīz nebija valdāmi un izcēlās ar neap-rēķināmību. Boroks jau sen bija pārstājis skaitīt spērienus, ko bija saņēmis kopš ierašanās Tumsas cietoksnī. Kaut gan viņš traki uzmanījās un tuvojās šiem bestijām tikai ar ārkārtīgu piesardzību, viss ķermenis jau bija kā nosēts ar zilganiem plankumiem. Turklāt viņš vēl varēja uzskatīt, ka viņam paveicies. Vienam citam zir-gupuisim kāds satrakojies lops nule bija sašķaidījis galvaskausu! Un kādu algu viņš saņēma par šo darbu, kas bija tikpat bīstams, cik smags? Plānu kāpostu zupu un sakaltušu maizi!

Albīns atkal nolādējās un tad izdzirda sev aiz muguras sievietes balsi:

— Kuš, Borok! Borok!

Viņš pagriezās un ieraudzīja druknu kalponi, kas stāvēja pie ejas uz šķūni. Viņa pavērās uz visām pusēm un steigšus viņam pamāja. Albīns iegrūda dakšas mēslu kaudzē, ko bija iekrāvis koka ķerrā, un piegāja viņai klāt.

Kalpone nebija nekāda skaistule. Uzblīdušo seju aizsedza acīs krītoši sataukojušies gaiši mati, un mugurā viņai bija netīras drānas. Viņa vēlreiz paskatījās apkārt. Ieraudzījusi, ka viņi ir vieni, sieviete pieliecās albīnam pie auss un pačukstēja: — Vai esi izdomājis, Borok?

Vīrietis pasmīnēja. — Nūjā, — viņš sacīja. — Tu no manis prasi bīstamas lietas.

— Kas tad tur tik bīstams: paslēpt vīrus siena ratos!

— Ne jau tas, muļķadesa! Skaidrs, ka nav grūti viņus paslēpt zem siena. Grūti ir izdabūt ratus cauri pils vārtiem. Sargi ir ļoti aizdomīgi.

— Bet viņi taču tevi pazīst. Tu bieži ved sienu uz Tumsas cietoksni. Kāpēc lai viņiem tieši šovakar rastos aizdomas?

— Tāpēc, ka Borborons sardzē pieņēmis tikai savus labākos vīrus, kā esmu dzirdējis. Un, ja viņi mani pieķers, tad man galva nost.

— Bet saproti jel, Borok! Tas ir labas lietas vārdā! Tu taču pazīsti Borboronu un viņa pakalpiņus tikpat labi kā es. Ja mēs nepalīdzēsim baltajiem bruņiniekiem slepus iekļūt Tumsas cietoksnī, tad šai tirānijai nekad nepienāks gals!

Albīns apsvērdams pašūpoja galvu. — Nūjā, — viņš novilka.

— Un neaizmirsti par algu: divdesmit sudraba gabali! Vairāk, nekā tev jebkad dzīvē ir piederējis. Nu, piekrīti taču!

Boroks pārdomāja un nopētīja kalponi no galvas līdz kājām.

— Labs ir, bet es gribu vairāk!

Kalpone bija satriekta. — Vēl vairāk? Tas nav iespējams! Man vairs nav neviena sudraba gabala!

Boroks pasmīnēja. — Vai tad es runāju par to?

— Nē? — Kalpone neizpratnē viņā paskatījās. — Par ko tad?

Kad viņas augumam pielipa albīna neķītrais skatiens, viņa

beidzot saprata. — Lai būtu, — viņa nopūtās.

Vīrieša seja atplauka jēlā smaidā. — Es jau zināju, ka mēs sapratīsimies. Kur sudrabs?

Kalpone izvilka no azotes lina maisiņu un iespieda Borokam saujā. — Te būs. Vari pārskaitīt, ja vēlies.

Vīrietis apmierināts pasvārstīja maisiņu rokā. — Gan jau nebūs tādas vajadzības, — viņš smīnēdams sacīja. — Un kad būs pārējā alga?

— Tūlīt, — kalpone atbildēja. — Tu tūlīt pat saņemsi, ko esi pelnījis.

Viņa pēkšņi iešņācās kā mežonīga kaķe. Ledainā dvesma, kas strāvoja no viņas mutes, sasaldēja Boroka smaidiņu. Šņākdama un sprauslādama kalpone saliecās līkumā, raustīdamās, it kā viņas ķermenī būtu iemājojis dēmons. Neglītā seja pārvērtās, tajā iedzalk-stījās dzeltenas rāpuļa acis. Cīsiņiem līdzīgie pirksti pārvērtās putna nagos — trīcošā albīna priekšā stāvēja Sirīna.

— Es jau zināju, ka tev nevar uzticēties! — viņa uzkliedza kalpam. — Būtu varējusi derēt, ka tu neizturēsi pārbaudījumu!

Pēc viņas mājiena parādījās četri melnie karotāji, kas bija paslēpušies šķūnī, un sagrāba albīnu.

— Apžēlojieties, kundze! — Boroks kunkstēja. — Es taču nemūžam to nebūtu darījis! Es tikai pajokoju! Tikai pajokoju, kundze!

Veidolu mainītāja nepiegrieza nekādu vērību viņa vaimanām.

— Vediet šo nodevēju uz cietumu, — viņa pavēlēja karotājiem,

— un ieslēdziet vistumšākajā kamerā. Lai viņš tur sapūst, nožēlojamais suns!

Kajai bija nelāgi. Slikta dūša. Viņa kā apmāta apsēdās savā vietā. Meitene gandrīz nedzirdēja pārējo skolēnu trokšņošanu. Un palaida garām arī stulbo piezīmi, ar kuru Maksis Tālsmirdis gribēja viņu izvest no pacietības. Kaja tikai nekustīgi raudzījās uz tukšo krēslu sev blakus un kā transā purināja galvu.

Laura!

Virvi laikam ir jukusi!

Cits izskaidrojums nebija iespējams. Nepietika vēl, ka viņa neparādījās iepriekšējā vakarā. Nē — ari no rīta, kad modinātājs izrāva Kāju no rīta miega, draudzenes gulta bija gluži neaiztikta. Pat uz brokastīm Laura nebija ieradusies. Viņa arī nebija uzska-tījusi par vajadzīgu piezvanīt no mobilā tālruņa un paskaidrot, kur īsti ir aizķērusies. Arī Lūkasam neko nebija teikusi. Un Kēvinam droši vien arī ne. Bet viņam Kaja pat nedomāja jautāt. Kaut gan viņš meitenei neko nebija nodarījis, Kaja izvairījās ar zēnu kontaktēties. Viņai vienkārši nebija skaidrs, ko Laura Kēvinā atradusi. Bet Laura arī tāpat kļuva arvien dīvaināka.

Kajai nevajadzēja pat pacelt skatienu, kad klasesbiedri apklusa. Viņa tāpat zināja, ka telpā ienākusi Rozija.

Rebeka Taksa, kā allaž, tērpusies rozā, smaidīdama nostājās 7.b priekšā. — Novēlu jumss vissiem brīnumjauku rītu — un īpašši, protamss, Laurai un Kajai, kurām ššodien rikss tass priekss raksstīt tessta darbu! — Skatienam pievēršoties abu meiteņu galdam, viņa pamanīja, ka Lauras nav.

Smīnu skolotājas sejā nomainīja nopietnība.

— Kass tad noticiss, Kaja? — Rozijas balss kā ass nazis pār-šķēla saspringto klusumu. — Vai tava draudzene aizgulējussiess vai vienkārši nobijussiess no tessta?

Skolotājas skatiens bija tik caururbjošs, ka Kajai vajadzēja novērsties. Tā vien likās, ka Rozija Taksa grib ieurbties viņas galvā.

— Atbildi lūdzama, ja tev ko jautā, — skolotāja nošņācās.

— Kass Laurai noticiss?

— Eēē... mm...— Kaja sāka stostīties, vairīdamās paskatīties skolotājai acīs. — Viņa... nu...

Durvju iečīkstēšanās atbrīvoja meiteni no bezcerīgās situācijas. Rebeka Taksa, atskanot troksnim, pārsteigta pagrieza galvu — un ieraudzīja Lauru, kas, līksmi smaidīdama, ienāca klasē. — Ļoti, ļoti atvainojos, ka nokavēju, Taksas kundze. — Viņas balsī skanēja gandrīz vai uzjautrinājums, it kā viņa būtu iznesusi Roziju cauri. — Diemžēl mani aizkavēja.

Kaja, ārkārtīgi pārsteigta, noskatījās draudzenē. Arī pārējie skolēni bija izbrīnīti. īpaši Kēvins bija galīgi apstulbis; viņš skatījās Laurā kā spokā.

Varēja redzēt, ka Rebeka Taksa ir vīlusies. Viņa drūmi nopētīja meiteni, kamēr tā steidzās uz savu vietu. Taču Laura pieņēma tumsas aizstāves izaicinājumu. Abas krustoja skatienus, un Taksai sev par sirdsēstiem nācās atzīt, ka skolniece no viņas it nemaz nebaidās. Skolotājas seja nervozi noraustījās. Tā vien likās, ka viņa norās Lauru par nosebošanu, taču viņa tikai saknieba šaurās lūpas un izvilka no mapes uzdevumus.

Izsniegusi abām meitenēm testa uzdevumus, viņa norādīja uz pēdējo solu klases tālākajā stūrī. — Ssēdietiess tur, lai varu jūss labāk uzraudzīt, — viņa pavēlēja. — Un neiedomājietiesss, ka iegūssit kaut ssekundi vairāk laika tavas kavēššanāss dēļ, Laura, lai kādss arī būtu iemesslss.

Laura neko neatbildēja. Viņa, ne vārda neteikdama, sekoja Kajai uz norādīto vietu, kamēr Magda Sneidere viņai uzmundrinoši pamāja: — Lai veicas!

— Kur, pie visiem jodiem, tu biji ielīdusi? — draudzene čukstēja. — Un kāpēc tu tikai tagad parādies?

— Atvaino — bet man vispirms vēl vajadzēja piezvanīt policijai!

— Ko? Policijai? Kāpēc?

Laura atmeta ar roku. — Tas ir garš stāsts, un šobrīd nudien nav īstais laiks!

Viņa apsēdās, apskatīja uzdevumus, — un Lauras sejā atplauka smaids.

Kad Rozija stundas beigās paņēma no Lauras un Kajas uzdevumus un žigli ieskatījās atbildēs, viņa nespēja slēpt pārsteigumu: abas skolnieces ne tikai bija izrēķinājušas visus uzdevumus, kas vēl nekad nebija noticis — turklāt visas atbildes, izņemot vienu, bija pareizas.

Rebeka Taksa nespēja to aptvert — ko viņa bija izdarījusi nepareizi? Izvēlējusies pārāk vieglus uzdevumus? Viņa to varēja tikai minēt, jo mēģinājums nolasīt Lauras domas neko nedeva. Tas skuķis pa šo laiku bija gandrīz nevainojami iemācījies slēpt savas domas.

Velns un elle, Taksa klusībā nolādējās. Viņa jau no paša sākuma bija nojautusi, ka Laura nebūs nekāda vienkāršā pretiniece. Taču nebija rēķinājusies, ka meitene izrādīsies tik stipra.

Nekad!

Par laimi, Kvintuss Tumšickis bija pareizāk novērtējis meiteni un klusībā ievirzījis nepieciešamos pasākumus, lai Lauru Leanderi tomēr izslēgtu no spēles. Tādēļ Rebeka Taksa uz meitenes gandrīz izsmējīgo skatienu nereaģēja pārāk saspringti. Arēji gan Rozija lika manīt pretējo: viņas sejā iezagās izteikts īgnums. Skuķis taču noteikti gaidīja, ka skolotāja būs pārskaitusies par viņas panākumiem. Tā nu viņa darīja Laurai to prieku un, cik vien spēdama, saviebās kā īsts rūgumpods. Tādējādi šī niekkalbe jutīsies uzvarējusi un beigās taps arī pārdroša. Bet tas, kuru pārņem pārdrošība, pamet novārtā modrību un nemana draudošās briesmas.

Šis princips bija pats pirmais, ko Rebeka bija iemācījusies, kad viņu uzņēma tumsas piekritēju rindās. Garajos gados, kas bija aizritējuši kopš tā laika, šī gudrība aizvien bija sevi attaisnojusi. Laurai Leanderei ies tāpat kā tik daudziem citiem tumsas pretiniekiem: viņa kļūs pārdroša — ij nenojauzdama, kas īstenībā notiek tepat deguna priekšā.

Rozija, šķietami vīlušie!, noskatījās meitenē, kas kopā ar Kāju izgāja no klases. Slepus Rebeka Taksa tomēr priecājās. Galu galā, viņa nekad nebija domājusi, ka Kvintusa Tumšicka plāns tomēr izdosies.

Laura Leandere jau bija zaudējusi.

Kolīdz Laura bija aizvērusi aiz sevis meiteņu tualetes durvis, viņa steigšus piekodināja Kajai: — Lai kas arī notiktu, iegaumē labi un, lūdzu, neaizmirsti: ja es šodien vairs neatgriezīšos un Persijs arī ne, tad varat mūs atrast klosterī “Pie svētā akmens”, slepenajā bibliotēkā.

— Ko? Kas? Slepenajā... kur? — Kaja bija apmulsusi. Varēja redzēt, ka viņai nav ne mazākās nojausmas, ko Laura īsti gribēja viņai teikt.

»

— Tā atrodas tieši zem klostera bibliotēkas, — Laura turpināja. — Kāpnes ir paslēptas aiz grāmatplaukta, kas atrodas labajā pusē aiz bibliotekāra pults. To var pavilkt un...

— Kāpnes? Kādas vēl kāpnes? — Kaja apjukusi pārtrauca, bet tad draudzene izkūpēja gaisā. Rudmate, šausmās iepletusi acis, nekustīgi raudzījās baltām flīzēm klātajā sienā. Vēl pirms sekundes Laura bija stāvējusi tur — un nu bija pazudusi bez pēdām. Protams, ka Laura viņai jau sen bija izskaidrojusi, kas ir ceļojumi sapnī un kā tie notiek. Taču pieredzēt šo brīnumaino sargātāju mākslu pašai savām acīm bija kas cits — un Kajai ar to noteikti bija par daudz. Viņai gandrīz pazuda pamats zem kājām. Nācās atbalstīties pret sienu, lai nenokristu.

Persijs Valjants skatījās Laurai tieši sejā. — Mosties, — viņš aicināja un papurināja meiteni, lai izrautu to no transa. — Ja nemaldos, mums beidzot nāk ciemiņi!

Meitene pārsteigta lūkojās apkārt. Viņai vajadzēja kādu brīdi, lai aptvertu, ka Persijs viņu bija atsaucis atpakaļ no ceļojuma sapnī un ka viņi atrodas klostera slepenajā arhīvā. No durvīm skanēja trokšņi — it kā kāds meklētu īsto atslēgu. Tai pašā mirklī viņa sajuta arī nogurumu, kas sasaistīja viņu kā virve. Nebija gan tik ļauni kā pirmajā sapņu ceļojumā, kad viņa bija devusies gandrīz gadu atpakaļ laikā. Pastaiga uz internātu turpretim bija norisinājusies tagadnē un ilgusi tikai nepilnu stundu. Acīmredzot noguruma pakāpe, kas sekoja šādam ceļojumam, bija atkarīga gan no tā ilguma, gan no laika attāluma, ko vajadzēja pārvarēt. Jo ilgāk un tālāk pagātnē vajadzēja aizceļot sapnī, jo lielāki acīmredzot bija mesli, kas ķermenim bija jāmaksā par šo fantastisko pasākumu.

Laura nespēja apspiest žāvas un atvēra muti tik plati kā samiegojies nīlzirgs.

— Vai tavs ceļojums vismaz guvā panakumūs? — Persijs apvaicājās,

Laura staroja. — Un kā vēl! Viss gāja kā pa diedziņu. Man liekas, fizikas kontroldarbu es vēl nekad neesmu uzrakstījusi tik labi kā šodien.

— Apsveicu! Irr tomerr zināmās prriekšrrocibas, ja prrot ceļot sapnī, nest'Ce pas*7.

— Taisnība, — Laura atbildēja, šķelmīgi smaidot. — Ja vien par to iedomājas!

Persijs jau grasījās atbildēt, bet tad atvērās durvis, un telpā ienāca trīs: abats Gregors un divi nepazīstami vīrieši. Kaut arī viņi vēl nebija stādījušies priekšā, Laura uzreiz saprata, ka tie ir civilā tērpti policisti.

Ieraugot apakšzemes zāli, abatam acis iepletās divreiz lielākas. Neticīgi brīnīdamies, viņš vērās visapkārt un grozīja galvu. Persija pieņēmums bija pareizs: slepenais arhīvs šim augstākā ranga mūkam acīm redzami bija gluži nepazīstams. Vecākais no abiem policistiem, neliela auguma būdīgs vīrietis ar armijniecisku matu griezumu un nosirmojušām ūsām, panāca tuvāk Laurai un Persijam un aizdomīgi viņus nopētīja. Ar ierastu žestu viņš izvilka no tumšā vilnas mēteļa žetonu un parādīja to Persijam. — Kriminālkomisārs Vilhelms Rejmanis. Kur atrodas līķis?

— Ļaujiet arrī man jūs apsveikt arr iepazišanos. — Neraugoties uz nepārprotamo ironiju Persija balsī, ūsainis neizrādīja nekādas emocijas. — Vai sekosiet man, lūdzu, kungs?

Persijs pagriezās un aizveda kriminālpolicijas ierēdni un klostera priekšnieku pie pātera Dominika līķa.

Abatam Gregoram izlauzās izmisuma kliedziens. — Ak, visu-varenais! Kungs, apžēlojies par viņa dvēseli!

Viņš ar labo roku svētījot pārmeta krustu mirušajam brālim un jautājoši paskatījās policijas pārstāvī. Ūsainis pamāja, tad abats noliecās pie mirušā un aizvēra viņam acis. Tad atkāpās sāņus un iegrima mēmā lūgšanā.

Ūsainis pamāja jaunākajam vīrietim — Laura nojauta, ka tas bija viņa asistents. — Anton, dod rīkojumu, lai šurp atbrauc kolēģi no lietisko pierādījumu meklēšanas nodaļas, un sāc nopratināt mūkus! — Kalsnējais palīgs centīgi pamāja un aizsteidzās, kamēr komisārs Rejmanis pievērsās fizkultūras skolotājam. — Tagad izstāstiet, kas ir noticis.

Persijs pēc iespējas īsākiem vārdiem attēloja, kas bija norisinājies iepriekšējā dienā. Viņš beidza, norādīdams uz pazudušo grāmatu, un nenoklusēja, ka par iespējamo nozieguma iemeslu uzskata zādzību.

Kriminālkomisārs šķībi paskatījās Persijā. Šķita, ka viņu it nemaz nesajūsmina tas, ka amatieris iejaucas viņa darbā. Tomēr viņš atturējās no jebkādiem komentāriem par paustajām aizdomām, toties ņēmās iztaujāt Lauru. — Tātad tu mums piezvanīji un paziņoji par slepkavību, vai tā?

Laura pamāja, ar mokām apspiezdama žāvas. — Tieši tā.

— Un līķi jūs atradāt jau vakar?

— Jā, protams. — Laura nesaprata, kāpēc tiek uzdoti šādi jautājumi. — Mans skolotājs taču jums jau paskaidroja.

— Zinu. — Rejmaņa sejā uz brīdi pavīdēja pašapmierināts smaids. — Bet kāpēc tu mums piezvanīji tikai šorīt, nevis vakar, kad jūs nupat bijāt atraduši līķi?

— Hmm... — Laura apstulbusi raudzījās komisārā. — Tāpēc... tāpēc, ka... nu...

— Nu? Es klausos!

Meitene, palīdzību meklēdama, pavērās Persijā.

— Mēs visū laiku mēģinājām, komisārra kungs, taču bez panakumiem. Laurai neizdevās dabūt savienojumū pa mobilo taimiņi.

— Vai tiešām? — Rejmanis norūca un ar asu skatienu nopētīja meiteni. — Un kāpēc tad šorīt izdevās?

— Eēē... — Laura kā apmāta stingi skatījās sev priekšā. Viņa taču pie labākās gribas nedrīkstēja komisāram teikt patiesību. Viņš nemūžam nenoticētu stāstiņam par ceļojumu sapnī. Meitene bezpalīdzīgi paraustīja plecus. — Diemžēl nezinu.

— Bet tev vajadzētu zināt. — Komisārs skatījās viņā pa šauri piemiegto acu spraudziņām. — Citādi man vēl nāksies šo to nodomāt.

Šo to nodomāt? Ko viņš ar to gribēja teikt? Viņš taču negribēja teikt, ka viņiem varētu būt kaut kāda saistība ar slepkavību?

Nekādā gadījumā!

— Varrbūt telefona operratorram bija kādas prroblēmas? — Persijs ieminējās.

Neizskatījās, ka komisāru tas būtu iespaidojis. — Mēs pārbaudīsim, kaut arī uzskatu to par lieku. — Turpinot nopratināšanu, viņa sejas izteiksme kļuva arvien īdzīgāka. — Daudz vairāk mani interesē, kā jūs īsti uzzinājāt par šo telpu, kas pat abatam līdz šim brīdim bija gluži nepazīstama.

Neraugoties uz neizteiktajām aizdomām, kas slēpās šai jautājumā, Persijs lūkoja būt pēc iespējas laipnāks. — Mums arri tās ekzistence bija gluži nezināma, komisarra kungs, līdz vakarr atrra-dam ieeju tīrrās sagadišanās dēļ.

— Vai tiešām? Un man vajadzētu jums ticēt?

— Prrotams. Jo tā irr patiesība!

Kriminālpolicijas ierēdņa seja liecināja, ka viņš netic ne vārdam. Kad abats viņam vēl izstāstīja, ka Laura jau pirms nedēļas bija apciemojusi noslepkavoto un — kā izteicās abats Gregors — nākusi klajā ar visnotaļ maldinošiem izteikumiem, meitene jau nobijās, ka viņu apcietinās.

11. nodaļa LEVATORS

NO apcietinājuma Persiju un Lauru izglāba tiesu medicīnas eksperts. Viņš paskaidroja komisāram, ka, spriežot pēc pirmā iespaida, noslepkavotais bijis miris jau pirms tam, kad abi apmeklētāji klauvējuši pie klostera vārtiem un brālis Anselms tos ielaidis. Un ari Antons, Rejmaņa asistents, atgriezies no mūku nopratināšanas, palīdzēja novelt no viņiem aizdomu nastu

— Visu cieņu, šef, — viņš paskaidroja, — bet kāpēc tad viņiem abiem vajadzētu te apakšā ieslēgties, ja viņiem nudien būtu kāds sakars ar slepkavību? Tam taču nav nekādas jēgas!

Rejmanis uzmeta savam asistentam augstprātīgu skatienu. — Nekad neesmu teicis, ka viņi paši šeit ieslēgušies! — viņš asi attrauca.

Antons apmulsa. Viņš acīm redzami bija pieradis pie skarbas attieksmes. — Klostera brāļi arī to nav darījuši, — viņš mierīgi atbildēja. — Visi kā viens apgalvo, ka par šo telpu neesot zinājuši un, protams, neesot arī to aizslēguši.

— Un ja nu viņi melo?

Asistents paraustīja plecus. — Pārbaudīsim. Taču pirmajā acu uzmetienā pierādījumi ļauj izdarīt tikai vienu slēdzienu.

— Un tas būtu? — komisārs sapīcis norūca.

— Slepkava pats ir aizvēris durvis. Viņš tos abus ieslēdza, cerēdams, ka tādējādi noziegums pēc iespējas ilgāk paliks neatklāts, un pats tostarp aizlavījās tālāk no nozieguma vietas.

Tā kā Rejmanis nespēja izdomāt ticamus pretargumentus, Laurai un Persijam ļāva iet, gan ar noteikumu, ka viņi sniegs papildu liecības, ja to vajadzēs izmeklēšanā.

Kad Laura un Persijs atgriezās Rāvenšteinā, bija jau pēcpusdiena. Kaut arī meitene tikai ar pūlēm turējās kājās un acis viņai lipa ciet, viņi tūliņ uzmeklēja profesoru Aureliānu, lai paziņotu tam par briesmīgo notikumu.

Direktors viņus pieņēma savā kabinetā. Ziņa par pātera Dominika slepkavību viņu nepārprotami satrieca. Viņš kļuva balts kā palags.

— Jūs laikam pāterru labi pazināt? — Persijs Valjants iejūtīgi vaicāja.

Austrums Aureliāns pamāja. — Jā gan. Mēs ar Dominiku bijām pazīstami vai veselu mūžību. Iepazinos ar viņu studiju laikā, kādā filozofijas lekcijā. Kaut arī mēs par to lekciju kaislīgi sastrīdējāmies un arī vēlāk par dažādiem jautājumiem bieži bijām atšķirīgās domās, tomēr tūliņ sadraudzējāmies un kopš tā laika esam... hmm... bijām tuvi draugi. — Profesora acis kļuva valgas.

Persijs pagaidīja, līdz Austrums Aureliāns izvilka kabatlakatiņu un nosusināja asaras, tad uzdeva nākamo jautājumu. — Šī apslēptā bibliotēka — vai jus zinājāt parr tās ekzistenci?

— Jā. — Aureliāns, domās iegrimis, raudzījās sev priekšā. — Es biju viens no tiem nedaudzajiem, kam tika uzticēts tās noslēpums. Pavadīju tur daudzas stundas, nodevies studijām un pētījumiem, un guvu daudz noderīgu atziņu. Arhīvs pastāv jau kopš klostera dibināšanas. “Svētā akmens” bibliotekāri vienmēr ir vākuši aizliegtus tekstus un saglabājuši tos turpmākajām paaudzēm. Fakts, ka kāds darbs tiek iekļauts aizliegto sarakstā vai kļūst par tabu, vēl nenozīmē, ka...

— Es zinu, — Persijs viņu aši pārtrauca. — Mēs ar Lauru vakarr pārrunājām šo prroblēm’ visos sīkumos. Laika tam bija gana.

Aureliāns izmocīja smaidu. — Tad jau es varēšu aiztaupīt savus skaidrojumus.

— Tā gan. Bet viens gan man nekļuva skaidrrs: kā tas varr but, ka pat abats nezināja par bibliotēku?

— Izskaidrojums ir samērā vienkāršs: abati ir baznīcas hierarhijas pārstāvji, un šajā amatā viņiem jāievēro īpaši noteikumi un norādījumi. Turklāt viņu pienākums ir pilnībā pakļauties baznīcas vadībai. Tādēļ viņi noziegtos pret saviem amata pienākumiem, ja paciestu aizliegtu rakstu glabāšanu savā klosterī. Šī iemesla dēļ “Svētā akmens” bibliotekāri nekad neatklāja saviem priekšniekiem noslēpumu, kas glabājās dziļi klostera klēpī. Par to zināja tikai viņiem vistuvākie cilvēki un tie brāļi, kam bija paredzēts pārņemt bibliotekāra pienākumus. Tābrīža abatam turpretim nebija ne mazākās nojausmas.

Persijs domīgi pamāja. — Saprrotu. Tāpēc arri paterram Dominikam nesen abata prriekšā vajadzēj^1 noliegt, ka viņš Laurai licis sameklēt Septiņu mēnešu zīmogu, vai ne?

Profesors Aureliāns neatbildēja. Toties viņš raudzījās Laurā, kas aizvērtām acīm bija sagumusi krēslā — viņa gulēja ciešā un dziļā miegā.

— Parūpējies par viņu, — Austrums Aureliāns norīkoja fizkultūras skolotāju. — Aiznes viņu uz istabu un gādā, lai viņa krietni izgulētos.

Kad Laura nākamajā rītā pamodās, par sarunu profesora kabinetā viņa neatcerējās pilnīgi neko. No atmiņas bija pagaisis arī tas, kā Persijs Valjants viņu bija izcēlis no krēsla un aizstiepis uz istabu. Domīgi viņa raudzījās sev priekšā. Te atvērās durvis un ienāca Kaja.

Draudzene atgriezās no tualetes istabas. Viņa starojoši uzsmaidīja Laurai. — Labrīt! Es jau domāju, ka tu vispār nepamodīsies.

Laura kārtīgi izstaipījās un sirsnīgi nožāvājās, kamēr Kaja piegāja pie naktsskapīša, attaisīja atvilktni un paņēma šokolādes tāfelīti.

Saprotoši smaidīdama, Laura vēroja, kā Kaja atplēš iesaiņojumu. Viņa jau grasījās nolauzt eabalinu. kad rāfelm* ītL- rifo nn rokām un novēlās zemē. — Ops, — resnulīte noteica un žigli pieliecās.

Laura īgni nogrozīja galvu. Draudzene bija tūļa un laikam ari paliks tūļa.

Kaja izlikās, it kā nebūtu redzējusi Lauras nosodošo skatienu, un iebāza mutē trīs šokolādes gabaliņus uzreiz.

— Cik ilgi es īsti nogulēju? — Laura gribēja zināt.

— Fopš fakarfienas fusfetriem fēcfusdienā, — Kaja atbildēja, vaigus piebāzusi.

— Kopš pusčetriem? Tad jau sanāk vairāk nekā piecpadsmit stundas!

— Fieši fā! — Kaja norija šokolādi. — Tādam ceļojumam sapnī noteikti vajag krietni daudz spēka. Es tikai nezinu, kā tu to paskaidrosi Ronijam Rīdelam.

— Ronijam Rīdelam? Kāds tam sakars ar Roniju?!

— Un tu vēl jautā? Viņš bija pārskaities, kad tu vakar neieradies uz tām slēpošanas sacīkstēm. Es viņam teicu, ka tu esi pēkšņi saslimusi un tāpēc nevari ar viņu sacensties. Bet viņš neticēja un apgalvoja, ka tava slimība esot tikai “akūta raustīšanās maximalis”. Viņš jau paguvis izstāstīt visam internātam, ka tu esi nožēlojama bailule un ka tev no Vērša galvas trases ir pilnas bikses.

Laura skaļi novaidējās. — Ai, johaidī! Tās stulbās derības ar Roniju! — Kā lai tiek ārā no šīs ķezas? Tas tips taču neliksies mierā, kamēr nebūs padarījis viņu par visu rāvenšteiniešu apsmieklu — viņa taču nedrīkstēja nevienam stāstīt par ceļošanu sapnī.

Laura juta, ka labi nebūs.

Nepatikšanas sākās jau brokastīs. Visiem rāvenšteiniešiem jau bija zināms, ka Laura nebija ieradusies, lai sacenstos slēpošanā ar Roniju, jo ēdamzālē pretī rēgojās tikai ņirdzīgi smīni. Laura izlikās, ka neko nav pamanījusi, taču iekšēji viņā viss vārījās.

Viņai paejot garām galdam, pie kura sēdēja Ronijs Rīdels un Maksis Tālsmirdis savu drauģeļu lokā, Ronijs piecēlās un uzsmaidīja draugiem. — Aplausus Laurai Leanderei, sūdu superzvaigznei! Šodien viņa tomēr ir iztaisījusies laukā no gultas!

Kamēr pārējie ņirgdami aplaudēja, Tālsmirdis laida vaļā savus ēzeļa zviedzienus. — Bravo! — viņš ieaurojās tik skaļi, ka noskanēja līdz pat skolotāju galdam. — Bravo, Laura, sūdu superzvaigzne!

Laura redzēja, ka gan Mērija Morgana, gan Persijs Valjants pamet uz viņas pusi iejūtīgus skatienus. Vienlaikus fizkultūras skolotājs tikko manāmi papurināja galvu. Viņa tādēļ noklusēja dzēlīgo piezīmi, kas jau bija uz mēles, un, ne vārda neteikusi, devās tālāk, nelikdamās ne zinis par ņirdzējiem.

Kaja turpretim nespēja valdīt dusmas. — Vai jūs zināt, kas paši esat? — viņa nobrēcās. —Jūs visi esat stulbi idioti, ja vēl paši neesat pamanījuši! —To teikusi, viņa lepni paceltu galvu devās uz savu vietu.

Kad Laura nosēdās pie galda pretī Lūkasam, viņš nopētīja māsu, pacēlis uz augšu uzacis. — Tu nu gan esi savārījusi sev ziepes!

— Zinu — bet diemžēl tur neko vairs nevar grozīt. Viņi taču nevar zināt, kāpēc es neierados uz tām sacīkstēm. Un izstāstīt es arī nedrīkstu. — Meitene sadrūvējusies paņēma kakao kannu, ielēja pilnu krūzīti un ķērās pie kukurūzas pārslām.

Kēvins, kurš sēdēja blakus Lūkasam, viņai uzmundrinoši uzsmaidīja. — Neņem galvā! Mēs taču zinām, ka tu neesi nekāda bailule, vai ne, un tie pārējie drīz vien norimsies, tici man!

Laura pateicīgi atsmaidīja pretī. — Paldies, Kēvin! Jauki no tavas puses.

— Kādas muļķības! — Kaja viņai uzmeta indīgu skatienu.

— Tas ir nevis jauki, bet gan pašsaprotami. — Viņa, manāmi sašutusi, pievērsās tumšmatim. — Man tava pielīšana lēnām sāk krist uz nerviem, vai saprati?

Laura aši piebikstīja draudzenei ar elkoni. — Nesāc, — viņa nočukstēja. — Beidz muļķoties!

— Vai tad tā nav? — Kajas balss gandrīz aizlūza. — Vai tu varbūt neredzi, ka tas tips lien bez ziepēm? Magda ari to droši vien vairs nevar ciest, citādi viņa noteikti nebūtu pārsēdusies.

Tikai tagad Laura ievēroja, ka Magda šajā rītā bija ieņēmusi vietu pie cita galda. Tas nu bija kas ievērības cienīgs. To, ka viņas draudzene nebija stāvā sajūsmā par Kēvinu, Laura vēl varēja saprast. Kaut arī Kajai patiesībā nebija pamata viņā saskatīt konkurentu. Bet Magda? Kāds gan Magdai bija iemesls pēkšņi mainīt galdu? Laura apjukusi to visu pārdomāja, taču nespēja atrast ticamu izskaidrojumu, tādēļ nolēma pavaicāt meitenei nākamajā izdevīgajā gadījumā.

Lūkass pārtrauca viņas domu plūdumu. — Interesanti, vai tavs brauciens uz klosteri vismaz šoreiz kaut ko deva?

Vienu mirkli Laura bija pārsteigta, bet tad viņai ienāca prātā, ka draugi vēl neko nevar zināt par pātera Dominika slepkavību, un viņa īsos vārdos izstāstīja par šausmīgajiem notikumiem abatijā.

Brālis šokēts viņā paskatījās. — Tas taču ir drausmīgi, — viņš sacīja. — Un turklāt tu vēl neesi tikusi ne soli tālāk Septiņu mēnešu zīmoga meklējumos.

— Nē, it nemaz.

Lūkasa pierē ievilkās raksturīgā grumba. — Ja neņem vērā slepkavību un nezināmo noziedznieku, tad ir vēl viena lieta, ko es nesaprotu: ja jau pāters Dominiks zināja zīmoga noslēpumu — un to viņš noteikti zināja, citādi nebūtu tev stāstījis —, tad man nav skaidrs, kāpēc Austrumam Aureliānam par to it kā nav ne jausmas.

Kajas sejā parādījās izbrīns. — Un kāpēc lai viņam tāda būtu? Profesoram taču ar klosteri nav nekāda sakara!

Lūkass aizkaitināts savilka uzacis. — Padomā taču ar galvu, trūcīgais koeficienti Ja viņi abi patiešām bija tik tuvi draugi, kā direktors apgalvo, un Septiņu mēnešu zīmogs patiešām Laurai lieti noderētu, tad jau Aureliāns būtu pirmais, kuram pāters Dominiks to būtu izstāstījis, — tas taču loģiāli!

Laurai ilgi nebija jāprāto. — Izklausās pārliecinoši, — viņa piekrita brālim un saviebās. — Izskatās, ka man pēc iespējas ātrāk vajadzētu aprunāties ar profesoru!

— Vajadzētu gan, Laura. — Lūkass nopietni palūkojās viņā pāri briļļu malai — tās jau atkal bija noslīdējušas zemāk. — Cik vien ātri iespējams!

Iekams Laurai radās iespēja doties pie profesora, viņai vēl nācās pārciest stundas. Un tas bija krietni ļaunāk, nekā viņai bija licies. Izņēmuma kārtā tur nebija vainojami skolotāji, gluži pretēji. Šajā dienā stundu sarakstā bija daži no Lauras mīļākajiem priekšmetiem. Vācu valoda, vēsture, ģeogrāfija, bioloģija un veselas divas valstsmācības stundas. Gan maģistrs Zēbalds, kurš vēl aizvien aizvietoja profesoru Aureliānu, gan Dr. Sņaucerpufs (patiesībā gan Šneiders-Rufs) un “Cingizs” Vāgners stāstīja ārkārtīgi aizraujošas lietas. Pat Plūškokas jaunkundzei, kniepadatai līdzīgajai bioloģijas skolotājai, izņēmuma kārtā bija labs garastāvoklis. Gandrīz vai likās, ka skolotāji gribētu cits citu pārspēt ar laipnībām, jokiem un humoru. Viņiem it neko nevarēja pārmest. Grūtības radīja klasesbiedri.

Izņemot Kaju un Kēvinu, viņi visi bija sazvērējušies pret Lauru. Pat Franciska un Magda. Un Karo Tīle jau pati par sevi. No pirmās līdz pat pēdējai stundai viņi ņirdza par meitenes šķietamo gļēvulību. Plēsa riebīgus jokus par Lauru un apsaukāja meiteni visādiem vārdiem. Zaķapastala, mīkstā ola un lūzere vēl bija nevainīgākie no tiem. Tas, ka Kaja un arī Kēvins aizstāvēja Lauru, ne par mata tiesu neiespaidoja 7.b izdarības. Ronija Rīdela un Makša Tālsmirža uzkurināti, pārējie nemitīgi aprunāja Lauru.

Laurai šī pasaule vairs nebija saprotama. Kas viņas klasesbiedriem bija noticis? Pirms brīvlaika, kad Rebeka Taksa bija mēģinājusi pārējos noskaņot pret viņu, visi bija vienoti atbalstījuši Lauru. Pat Ronijs Rīdels nekad nebija rīkojies negodīgi vai nekrietni. Turklāt viņš nekad nebija slēpis savu aizvainojumu. Galu galā Laura bija viņam nocēlusi klases vecākā amatu. Tikai Maksis Tālsmirdis dažreiz bija izturējies pret viņu patiešām draņķīgi — bet tikai tāpēc, ka, viņaprāt, to gaidīja viņa drauģelis Ronijs. Kāpēc viņi tagad nevarēja vien rimties apsaukāt Lauru?

Kas bija noticis?

Vai varbūt — kaut kas bija noticis ar viņiem?

Laura prātoja un lauzīja galvu, taču nespēja atrast pārliecinošu izskaidrojumu.

Pēc stundu beigām Laura gribēja aprunāties ar profesoru Aureliānu. Taču Mīzelšteina viņai paskaidroja, ka direktoram esot tikšanās ārpus internāta, un tā nu viņai nācās aiziet, neko neuzzinājušai.

Laura atgriezās savā istabā, apgūlās gultā un iegrima domās. Kāpēc skolasbiedri pret viņu izturējās kā pret spitālīgo? Nu labi, varbūt tiešām izskatījās, it kā viņa būtu noraustījusies no sacensībām, bet tam taču sen vajadzēja būt aizmirstam. Kāpēc viņa pēkšņi visiem bija kā dadzis acī?

Cik ļoti viņai būtu gribējies ar kādu par to aprunāties! Taču nebija neviena, kam viņa varētu uzticēties. Kaja bija aizgājusi pie Magdas, lai noskatītos videofilmu. Lūkasu Kēvins bija pierunājis doties līdzi uz kaimiņu ciematu, lai nopirktu dažus kompaktdiskus. Austrums Aureliāns arī nebija internātā, un mis Mērijai un Persijam šajā pēcpusdienā bija stundas.

Man neviena nav, Laura skumīgi nodomāja. Vēl pirms neilga laiciņa mēs gandrīz katru minūti pavadījām kopā — Kaja, Lūkass un es. Un nu piepeši visi nodarbojas ar ko citu. Vai tā ir tikai sagadīšanās, vai varbūt tam ir kāds iemesls?

Ja vismaz varētu aprunāties ar vecākiem! Bet mamma jau astoņus gadus ir mirusi — un tētis vēl aizvien atrodas tumšo spēku varā. Kā gan viņam tur iet? Vai viņš vēl kādreiz varēs man palīdzēt?

Laura nebija tālu no asarām, domādama par tēvu. Nu jau vairāk nekā gadu viņš čumēja Tumsas cietokšņa cietumā un noteikti ilgojās pēc atbrīvošanas. Laura nopūtusies piecēlās kājās, paņēma no plaukta lielo fotoalbumu, uzlika to uz rakstāmgalda un sāka šķirstīt. Jau ieraugot pirmās fotogrāfijas, kur viņa bija kopā ar brāli un vecākiem, meitene sajuta dūrienu sirdī. Viņi reiz bija patiešām laimīga ģimene, Lūkass, Anna, Mariuss un viņa, līdz briesmīgā nelaime vienā sekundē bija visu izmainījusi.

Mamma — Laurai viņas tā pietrūka!

Pat pēc ilgā laika, kas bija pagājis kopš katastrofas.

Laura tieši pāršķīra lapu, kad izdzirda mātes balsi. — Par ko tu šodien esi tik nobēdājusies, Lauriņ? — Anna Leandere vaicāja un uzsmaidīja meitai no atšķirtās lappuses augšējās fotogrāfijas. Laura gluži labi atminējās, ka šajā attēlā mātei patiesībā bija nopietna sejas izteiksme, kā gandrīz visos foto. Tas nenozīmēja, ka šī domīgā sieviete dažkārt nebūtu smējusies. Tieši pretēji: viņa bieži vien bija ļoti līksma un visu ģimeni bija aplipinājusi ar saviem smiekliem. Anna Leandere nudien kustināja lūpas. — Kas noticis, Laura?

Vārdi no meitenes plūda straumēm vien, kad viņa izsūdzēja mātei bēdas un pastāstīja visu, kas bija uz sirds. Pēc tam Laurai radās sajūta, it kā viņa būtu nometusi smagu nastu.

— Vai tagad ir labāk? — māte noraizējusies nopētīja meitu.

— Vismaz drusciņ?

Lauras sejas izteiksme atmaiga. — Domāju gan.

— Jauki. — Anna Leandere vēlreiz uzsmaidīja meitai. — Reizēm palīdz jau tas vien, ka izstāsti par raizēm, kas tevi māc. Arī tad, ja es necik daudz tavā labā vairs nevaru izdarīt, tu jebkurā laikā vari pie manis vērsties, ja tevi kas nomāc. Es vēl joprojām esmu šeit, tavā rīcībā — un tur nekas nemainīsies.

— Es zinu, mammu, — Laura pačukstēja. Viņa maigi pieskārās fotogrāfijai ar pirkstiem. Plauksta sajuta tīkamu siltumu, kas izplūda visā meitenes ķermenī. Tā vien likās, ka viņa būtu radusi patvērumu apskāvienā un fiziski spētu sajust māti. Laura neiedrošinājās nedz atraut plaukstu, nedz izjaukt šīs labsajūtas radīto burvestību, uzdodot jautājumu.

Pēc kāda brīža Anna Leandere pārtrauca klusumu. — Paklau, Lauriņ! Nekad neaizmirsti, ka šajā pasaulē nekas nenotiek bez īpaša iemesla! Tieši tāpat kā daudzas lietas izskatās gluži citādi, ja izdodas ielūkoties aiz to ārējā veidola, arī par cilvēku attieksmi nevar spriest pēc pirmā iespaida. Daudzi no viņiem lieliski prot slēpt savus patiesos mērķus, un tāpēc bieži vien paiet ilgs laiks, līdz izdodas tiem redzēt cauri.

Lauras sejā parādījās mokas. — Es nesaprotu, mammu, ko tu ar to gribi teikt.

— Zinu, bet drīz vien tu sapratīsi. — Annas Leanderes balss skanēja liegi. — Tu tikai nedrīksti zaudēt dūšu, lai kas arī notiktu. Savu uzdevumu tu spēsi paveikt tikai tad, ja cieši ticēsi, ka tas izdosies. Ja tomēr tu pieļausi, lai tevi kremt bailes un šaubas, tad spēki izsīks un tava drosme zudīs — un tavi pretinieki būs panākuši to, ko alka iegūt ar varu un ļaunprātību. Esi modra tumsas kalpu priekšā, Laura! Viņiem padomā ir kas ļauns, un viņi nevairīsies ne no vienas viltības. Atceries mūka vārdus un sameklē Septiņu mēnešu zīmogu, jo tas tevi darīs stipru. Aklais vīrs nebija apsolījis tev pārāk daudz. Tas patiešām ir lielākais spēks zem saules, ja vien atklāj tā noslēpumu.

Anna Leandere dāvāja meitai vēl pēdējo atvadu smaidu.

— Esi uzmanīga, bērniņ, — viņa pasmaidīja un pacēla roku, lai pamātu Laurai. — Un nekad neaizmirsti, ka es tevi mīlu.

— Es tevi arī mīlu, mammu. Es arī.

Annas roka noslīga, vaibsti sastinga, un tikai vienu sirdspukstu vēlāk viņa atkal raudzījās pretim Laurai dziļā nopietnībā.

Laura kā apburta miklām acīm skatījās mātes fotogrāfijā, nespēdama no tās atraut skatienu. Kad Laura atlika albumu atpakaļ plauktā, viņa uzreiz juta sevi briestam neparastu spēku. Šķita, ka pat nāve nespēj neko nodarīt šīm visuvarenajām jūtām, kas viņu saistīja ar māti.

Laura vēl nebija redzama, kad Viesulis jau sāka tramīgi dīžāties steliņģī, kārpīja zemi ar pakaviem un satraukti iezviedzās.

Meitene atrāva durvis un apķērās sirmim ap kaklu. — Čau, manu vecīt! Es tā priecājos tevi redzēt!

Ērzelis līksmi iezviedzās, un arī no blakus steliņģa atskanēja nepacietīga sprauslāšana, tā ka Laura pagriezās uz to pusi, lai paskatītos. — Būs jau labi, Zālamar, — viņa uzsauca tur stāvošajam sirmim, kurš gaidu pilns spiedās pie aizšķēršļa. — Protams, es priecājos redzēt arī tevi!

Persija zirgs atbildēja ar skaļu nosprauslāšanos.

— Izskatās, ka viņš tevi ir sapratis, Laura, — pustumsā bija dzirdama skanīga vīrieša balss. Tas bija staļļa īpašnieks Nikodēms Dītrihs; viņš tuvojās Laurai, kā vienmēr, mutes kaktiņā iespraudis kūpošu pīpi.

Laura draudzīgi uzsmaidīja pavecajam vīram. — Zinu. Zālamars ir šķelmis! Bet viņam tas neko nelīdzēs. Es varu jāt tikai ar vienu zirgu, un tas, protams, ir Viesulis.

Zemnieks paplikšķināja sirmim pa kaklu un tad izbrauca ar pirkstiem caur ērzeļa biezajām, melnajām krēpēm. — Viesulis noteikti priecāsies. Viņš bija gluži saskumis, kad tu ziemas brīvlaikā nevarēji viņu apraudzīt. Ilgās viņš bija pavisam sanīcis un no bēdām vairs kārtīgi neēda! Kurp tu šodien gribi jāt, Laura?

— Turpat, kur vienmēr. Kāpēc jūs tā jautājat?

Zemnieks pāris reižu pasūca pīpi un izpūta dūmu mākonīšus, iekams atbildēja. — Nupat pie manis bija dvīņubrālis. Kastors teic, ka ciema ļaudis esot redzējuši Sarkano nāvi.

Gaisa plosts līgani šūpojās virs upes ļaužu zemes. Neskaitāmās urgas un ezeri, kas bija izmētāti lekni zaļajā ainavā, mirdzēja pēo pusdienas saules gaismā. Zilajās burās pūta vējš, un noturīgā brīzīte brašā gaitā dzina brīnumaino braucamrīku uz Akmens meža pusi.

Alienora jutās tik omulīgi, kā ilgi nebija jutusies. Kājas sakrustojusi, viņa sēdēja plosta vidū pie zema galdiņa. Levators — viņu sauca Ēolons — arī bija sakrustojis kājas un šūpojās viņai pretim plaukstas platumu virs grīdas.

— Vai negribi vēl ieturēties, manu meitenīt? — Vīriņš iedrošinoši uzsmaidīja un ar šaurajām rokām pamāja uz ēdieniem, kas stāvēja uz galda. — Manā sabiedrībā tev nav jābadojas. Ja nu tev kārojas ko īpašu, tikai saki: varbūt Deziristānas čūsku pastēti? Vai kūpinātu grolfa šķiņķi no Karūnas? Vai varbūt labāk cukurotas zirnekļu kājiņas no Pūķu zemes? — Knirplītis izstiepa lūpiņas, un viņa sejā, kas bija apaļa kā mēness, parādījās tīksmes priekšnojautas. — Viss ir tik garšīgs, ka nemaz nevar izdomāt, ar ko sākt.

— Liels paldies, Ēolon, bet es labāk palikšu pie desas un siera! Un, ja vēl pēc tam varētu dabūt pāris karaļaugļu, tad tā būtu tīrā svētlaime.

— Nekas nav vienkāršāk! Es paspēju ievākt duci karaļaugļu, iekams vajadzēja pārmācīt to gaisa astoņkāji. — Ēolons bija viens no nedaudzajiem vēl dzīvajiem elevatoriem, kuriem piemita brīnišķā spēja lidināties virs priekšmetiem. Par tās iemeslu zinību vīri nebija vienisprātis. Daži apgalvoja, ka pacelšanās spēku dodot balonveidīgā galva, citi savukārt pierakstīja šīs spējas retai mutācijai. Tomēr neviens vēl nebija spējis sniegt neapgāžamu pamatojumu. Tāpat kā citi viņa līdzinieki, arī Ēolons bija gaisa nomads. Viņš ar savu plostu, kas bija darināts no lidojošā koka, lidinājās šurpu turpu pa visdažādākajiem Avanterras apvidiem, te aizlidodams, te atlidodams — kur vien vējš viņu nesa. Pa ceļam viņš nolasīja karaļaugļus no lidojošajiem kokiem, pārdeva šos kārotos gardumus vai iemainīja tos pret dzīvei nepieciešamajām mantām.

— Vēlreiz milzīgs paldies, Ēolon. — Alienora nopūtās, atcerēdamās šaušalīgo notikumu. — Tu trāpījies tieši laikā.

Levators garlaikoti paraustīja šauros pleciņus.— Runa jau nebija par tevi, meitenīt, tā lieta bija jānokārto starp nezvēru un mani. Novēroju viņu, kopš pabraucu garām Lidojošajam mežam, kur tie maitas ligzdo. Mums vajadzēja nokārtot attiecības, jo viņš un viņa perējums allažiņ notiesāja manus augļus. Tas nu gan nav smalki, vai ne?

Meitene bija pārsteigta. — Vai tad lidojošie astoņkāji ēd arī karaļaugļus?

Ēolons pamāja. — Neliekas gan, vai ne? Ēd šo un to un viskautko. Izskatās, ka tie ir īsti kārumnieki, kas nespēj palidot garām nekam garšīgam. Grauj visu manu rūpalu, draņķi tādi. Tāpēc man vienmēr pa rokai ir loks, un es to protu likt lietā.

Alienora pateicīgi pasmaidīja. — Par laimi, — viņa noteica.

— Kā tu domā, cik daudz laika mums vēl vajadzēs?

Ēolons piepeldēja pie gaisa plosta malas, paraudzījās lejā un pavērās saulē. Tad viņš apdomīgi pašūpoja galvu. — Kāda pusdiena noteikti paies, līdz tiksim līdz Akmens mežam, — viņš paskaidroja, atlidinājies atpakaļ pie galda. — Varbūt vairāk, bet varbūt mazāk.

— Vai esi drošs, ka tur mēs sastapsim vēlmju iemānītājus?

— Varbūt jā, varbūt nē — kā vējš gribēs. — Meitene pasmaidīja, bet tad atkal kļuva nopietna. — Es vēlreiz kārtīgi apdomāšu savu plāniņu, Alienora. Varbūt ies labi, bet varbūt ne!

Meitene klusēja un domīgi vēroja Ēolonu. Nepilnās divās dienās kopš sastapšanās Alienora viņu bija iepazinusi tuvāk. Sākumā meiteni bija mulsinājis viņa neizlēmīgums, pat vienaldzība, kas nekad neļāva izteikt noteiktu viedokli. No otras puses, viņš bija daudz ceļojis pa visu Avanterru un pieredzējis visdažādākās lietas. Varbūt tas bija viņa neizlēmības iemesls? Tomēr vienu vienīgu reizi viņš bija izteicies konkrēti. Kad viņa bija pastāstījusi, ka grib nokļūt Tumsas cietoksnī, viņš bija meiteni brīdinājis: — Tas nevar labi beigties! — Un tad piemetinājis: — Kaut gan — varbūt tomēr paveicas?

Toties viņš tūliņ bija pieteicies nākt talkā, lai aizvestu meiteni pie vēlmju iemānītājiem. Vairākkārt šķērsojis viņu ceļa maršrutu ar savu gaisa plostu, knirplītis domāja, ka zina, kur viņi atrodas. Tādēļ Alienora bija paņēmusi savu segu un ceļojuma pauniņu no ponija segliem, bet pašu bērīti aizsūtījusi atpakaļ uz Blāzmoraldu — meitene bija pārliecināta, ka viņš viens pats atradīs ceļu uz Grāla pili — un iekāpusi Ēolona brīnumainajā braucamrīkā, kur vispirms kārtīgi saēdās, bet tad aizmiga ciešā miegā.

Nākamā diena bija paskrējusi burtiski vēja spārniem. Ēolons viņai bija stāstījis par dēkām, ko tika piedzīvojis ceļā. Ritošo akmeņu jūrā un Pērkonkalnos, Pūķu zemē un Deziristānas tuksnesī vai citās Avanterras zemēs, lai kā ari tās sauktu. Ēolons pazina tās visas. Pat Zelta zemi, kur Alienora un Alariks bija uzauguši, un, protams, Kalderānas čukstošās zāles līdzenumu, kura ziemeļdaļā atradās Blāzmoralda. Ēolons jau sen pirms Alienoras un Alarika ierašanās bija apciemojis Gaismas glabātāju un dažas dienas pavadījis Grāla pilī. Bija tikai viens Avanterras apvidus, kur levators vēl nekad nebija iedrošinājies spert kāju: Melnā hercoga valsts un Tumsas cietoksnis. — Neviens mani nepārliecinās doties turp! — viņš bija paskaidrojis Alienorai. — Melnais hercogs nesaprot jokus, un es priecājos, ja man ar viņu nesanāk nekāda darīšana! — Viņš bija noraidījis pat Alienoras sirsnīgākos lūgumus aizvest meiteni vismaz pils tuvumā. — Man vēl nav apnicis dzīvot! — viņš bija paziņojis.

Turpretim vēlmju iemānītāji viņam nesagādāja nekādas raizes.

— Vieni saka, ka viņi esot bīstami, citi, ka ne. Tev pašai jāgūst šī pieredze, manu meitenīt, — laba vai slikta. Nekad neklausies, ko tev grib iestāstīt citi! Vienīgais, kam ir kāda jēga, esi tu pati. — To teicis, viņš uzvilka buras. Tad viņi pacēlās gaisā un laidās pāri plašajai upes ļaužu zemei, turēdamies dienvidu virzienā, kur atradās Akmens mežs.

Alienora iestūķēja mutē gabalu desas un raudzījās tālumā, kur vajadzēja atrasties viņas ceļojuma mērķim. Meitenei jau šķita, ka pie horizonta pavīd kaili koki, kas iesliecās augstu debesīs, kad viņa ieraudzīja milzīgu putnu, kas tuvojās trakā ātrumā. Pirmajā mirklī Alienora nodomāja, ka tas ir Bultspārnis, gaismas sūtnis un burvju vārtu sargs. Pilnīgi iespējams, ka Paravains bija izsūtījis ērgli, lai sameklētu viņu. Beigu beigās neviena dzīva būtne visā Avanterrā nespēja šķelt gaisu ātrāk par Bultspārni. Šis ērglis varēja pat nokļūt no vienas pasaules otrā. Tādēļ viņš labāk par jebkuru citu varēja nodot svarīgas vēstis vai uzmeklēt pazudušos.

Tad meitene no silueta noprata, ka tas nevarēja būt Bult-spāmis. Tas nebija putns, un noteikti ne lepnais ērglis. Spārnotā būtne jau pa gabalu izskatījās pretīga. Tā izstaroja ļaunumu, Alienora uzreiz to sajuta. Viņā modās nelabas aizdomas. Meitene noraizējusies piebikstīja Ēolonam. — Paskaties! Kas tas ir?

Levators pagrieza galvu, un viņa dzeltenīgā seja acīm redzami nobālēja. — Pie visiem jodiem! — viņš izdvesa. — Varbūt tiksim cauri sveikā, bet varbūt arī ne! — To teicis, viņš paķēra loku un izvilka no maka bultu.

12. nodaļa SARKANĀ NĀVE

Sarkano navi? — Laura neticīgi

paskatījās zemniekā. — Kas tā tāda?

— Kā, vai tad tu šo stāstu vēl neesi dzirdējusi? — Nikodēms pārsteigts vaicāja.

— Kādu stāstu?

— Par Sarkano nāvi bija iedēvēts Rāvenšteinas bende savu ugunssarkano matu dēļ. Kā tev jau zināms, Nežēlīgais bruņinieks ar savu valdīšanu savulaik bija iedzinis šausmās visu Rāvenšteinas apkaimi; bende par darba trūkumu nevarēja sūdzēties. Vairums cilvēku, kurus viņš aizsūtīja nāvē, bija pilnīgi nevainīgi. Viņu vienīgais noziegums bija tāds, ka viņi bija patrāpījušies acīs savam lēņu kungam, kad tas bija īpaši nelāgā garastāvoklī. Un tāds viņam bija gandrīz vienmēr.

— Nabadziņi! — Iedomājoties šo patvaļu, Lauru pārņēma līdzcietība.

— Šiem cilvēkiem tomēr palika savs mierinājums: ne Reimārs, ne viņa bende neizspruka sodam par saviem ļaunajiem darbiem. To, kas notika ar Reimāru, tu jau zini. Silva viņu nolādēja, un viņš pārvērtās puvekļos, vēl dzīvs būdams. Tāpēc viņš vēl nav atradis mieru līdz pat šai baltai dienai.

— Un bende?

— Tas gan nodzīvoja gadu ilgāk par Nežēlīgo bruņinieku un nomira pats savā gultā...

— 1156. gadā? — Laura pārtrauca zemnieku.

— Kā tā?

— Sanāk, ka bende nomira 1156. gadā, — meitene paskaidroja. — Ir zināms, ka bruņinieks ir miris 1155. gadā.

— Laikam vēstures stundā būsi uzmanīgi klausījusies! — Nikodēms Dītrihs atzinīgi pasmīnēja. — Taču, lai kā arī būtu, bendes nāve esot bijusi tikpat briesmīga. Viņš, proti, drudža murgos esot ieraudzījis visus nevainīgi notiesātos sastājamies pie savas gultas. Viņi gribējuši pārliecināties, vai viņa dvēsele aizceļos turp, kur bija pelnījusi: uz elli. No tā šis vīrs zaudējis prātu. Viņš beidzis savas šīszemes gaitas pavisam nožēlojami. Kopš tā laika stāsta, ka viņš arī pēc nāves neesot radis mieru un turpinot ālēties zemes virsū kā Dieva nepieņemtais.

— Dieva nepieņemtais? Kas tas tāds?

— Mironis, kas nav radis mieru. Cilvēks, kas atgriežas no viņpasaules kā sava veida vampīrs vai zombijs.

Laura saviebās un skeptiski palūkojās zemniekā. — Tās taču ir tikai pasakas, vai ne?

Nikodēms sarauca pieri. — Nezinu, Laura. Rāvenšteinai tuvīnās apkārtnes iemītnieki tam ticēja gadsimtiem ilgi. Un ik reizi, kad parādījās Sarkanā nāve, apkaimē drīz vien notiek slepkavība vai citas briesmu lietas. Tā vismaz rakstīts vecās hronikās.

— Un kaut tā arī būtu — cilvēki taču kopš laiku laikiem ir cits citam ielauzuši pauri vai pielikuši sev roku. Tam taču nevajag Dieva nepieņemtos!

Nikodēms Dītrihs apcerīgi ievilka no pīpes dūmu un nelikās ne zinis par Lauras izaicinošo skatienu. Varēja dzirdēt tikai zirgus stallī, kā tie kārpīja pakaviem zemi un ar spēcīgajiem žokļiem košļāja barību. Beidzot zemnieks izņēma pīpi no mutes. — Lai kā arī būtu — ciemā visi ir pārliecināti, ka Sarkanā nāve ir atkal parādījusies!

Laura vēl joprojām skeptiski lūkojās zemniekā. — Kā to vīru sauca īstenībā?

— Nav ne jausmas. Ļaudis viņu aizvien dēvējuši tikai par Sarkano nāvi. Bendi nekad neuzrunāja vārdā, jo ticēja, ka tas nesot nelaimi. Šai ziņā līdz pat šai baltai dienai nekas nav mainījies.

— Patiešām? — Laura vēl joprojām īsti negribēja zemniekam ticēt. — Un kur tad šis... ēēē... Dieva nepieņemtais ir manīts?

— Netālu no Vecā Sviedru lauka — tu taču zini to zemes gabalu mazajā ieplakā aiz Vilka pakalna?

Laura pamāja. Izjādēs ar Viesuli viņa bieži tur bija traukusies garām. Neauglīga papuve, kas bija apaugusi ar kazenājiem un kadiķkrūmiem.

— Reimāra laikos tur izmeta nosprāgušos dzīvniekus — govis, zirgus, suņus un kaķus. Arī aitu un kazu atliekas, ko bija saplosījuši vilki. Toreiz vēl mūsu apkaimē bija milzums vilku. Tajā pašā Sviedru laukā apraka arī Reimāra bendi.

— Kā tad tā?

— Ciema priesteris kategoriski liedzās viņu apglabāt kapsētā. Cilvēks, kas uzņēmies tādu grēku nastu un nomiris bez svētā sakramenta, nedrīkstot atdusēties svētītā zemē, tā viņš apgalvoja. Tālab Sarkano nāvi apraka maitu vidū — tāpēc arī tautas ticējums stāsta, ka viņš nespējot rast mieru.

Meitene šaubīdamās skatījās zemniekā.

— Vari domāt, ko gribi, Laura. Bet esi tik laba un turi acis vaļā. Uzmanies, jādama garām Vecajam Sviedru laukam, — sarunāts?

— Sarunāts. — Laura pasmaidīja. — Es vienmēr turu acis vaļā. Vairāk uzmanības nenāks par ļaunu, īpaši, kamēr kauss vēl nav aizvests atpakaļ uz Avanterru. *

Nikodēms Dītrihs atsmaidīja pretī. Taču, kad Laura izveda no steliņģa Viesuli, viņa sejā izzuda jebkāda prieka atblāzma. Kamēr meitene segloja rumaku, viņš noraudzījās Laurā bažīgi, it kā baidītos viņu nekad vairs neredzēt.

Tas bija lielisks jājiens. Viesulis lidoja kā spalviņa. Laura pilnīgi nodevās jāšanas skurbumam. Melnās domas, kas nupat vēl bija viņu nomākušas, izgaisa. Taču zemnieka brīdinājums nebija piemirsts. Neraugoties uz visu bezrūpību, Laura turēja acis vaļā, kamēr to priekšā mainījās ainava.

Vilka pakalnā meitene apturēja zirgu un pameta domīgu ska-tienu uz papuves gabalu, kur it kā bija apglabāts Sarkanā nāve. Tas atradās šaurā ieplakā, ko bālā janvāra saulīte nespēja aizsniegt. Pāri biezoknim bija izpletusies ēna, un Laurai šķita, ka no turienes pretim vējo ledaina dvaša, izstiepjot pēc viņas savus saltos pirkstus. Meitenei pārskrēja auksti šermuļi. Viesulis nepacietīgi nosprauslājās un sāka nemierīgi mīņāties uz vietas.

Vecā Sviedru lauka kroplīgos krūmos bija apmeties zvirbuļu bariņš. Skanēja satraukta čiepstēšana, tiem kaujoties par sažuvušajām kadiķogām. Gandrīz neievērojamas, sakaltušas zāles un brikšņu klātas mūra atliekas papuves malās liecināja, ka šī neviesmīlīgā vieta pirms daudziem gadsimtiem ir bijusi nodalīta no apkārtējās zemes. Kapavietu Laura nespēja atrast. Sarkanā nāve — šis vārds piepeši iespiedās Lauras apziņā kā mokoša sāpe. Vai tas viss ir tikai pasaka — vai arī ļaužu runās nudien bija kāda daļa patiesības?

Agrāk Laura, gari nedomājusi, šo stāstu būtu uzskatījusi par pilnīgām blēņām. Pa šo laiku viņa tomēr bija iemācījusies, ka pasaulē nekas nebija tā, kā likās no pirmā acu uzmetiena. Daudzos gadījumos patiesību varēja atklāt tikai tad, ja prati ieskatīties aiz lietu ārējā veidola. Varbūt ar šo notikumu bija līdzīgi? Varbūt leģendai par Sarkano nāvi nudien bija kāds saprātīgs izskaidrojums, kas atšķīrās no tiem baisajiem minējumiem, kas ietiepīgi bija saglabājušies jau gadsimtiem ilgi...

Vecajā Sviedru laukā tomēr nebija manāms nekas aizdomīgs. Neviens cilvēks un nepavisam jau ne Dieva nepieņemtais ar ugunssarkaniem matiem. Laura jau grasījās novērst skatienu un pagriezt Viesuli atpakaļ uz staļļa pusi, kad ievēroja zemes uzkalniņu aiz bieza kadiķkrūma. Uz rokām viņai uzmetās zosāda. Ko tas nozīmēja? Vai tā bija tikai sagadīšanās — vai arī lauka vidū nudien atradās kaps?

Draudīgais purns vēl atradās krietni tālu, kad Alienora atskārta, ka nojauta viņu nebija pievīlusi: tas nudien bija vētras dēmons.

Harpija!

Viņa laidās šurp, un Alienora jau saoda nešķīsto smaku, ko izplatīja šis nezvērs. Meitenei ienāca prātā, ka tādā pretīgā būtnē, kura pēc sejas un līdz jostasvietai izskatījās kā vecene, bet zemāk — kā putns ar maitu lijas spārniem un spalvām, varēja iemiesoties rikai veidolu mainītāja Sirīna. Atkal atdzīvojās atmiņas par dienu, kad viņa bija Sirīnu sastapusi pirmo reizi: Sirīna, pieņēmusi Morvenas izskatu, mēģināja nonāvēt Gaismas glabātāju ar melnās maģijas dzēriena palīdzību. Tikai pēdējā sekundē Paravains un Alienora paspēja novērst viņas slepkavniecisko nolūku. Tad Sirīna bija pieņēmusi harpijas veidolu un tādējādi izsprukusi. Alienoru pārņēma bailes, un viņa sāka drebēt.

Levators turpretim palika pārsteidzoši rāms. Turklāt briesmone bija vismaz divreiz lielāka par viņu pašu — ja ne vēl lielāka. Vīriņš, nostiepis loka stiegru, gaisa plosta malā gaidīja, līdz harpija būs panākusi tuvāk. — Ja tu mani liksi mierā, es tevi arī likšu mierā, Sirīna, — un tu zini, ka es nejokoju, kad runa ir par mani pašu!

Vētras dēmonam izlauzās traki smiekli: tā smieties varēja tikai vājprātīgais. — Tu nespēj mani nogalināt, — tas spalgi ķērca.

— Tu taču to zini, muļķi! Muļķi! Muļķi! — Tomēr tas palika gaisā un turējās tālāk no gaisa plosta.

— Varbūt jā, bet varbūt arī nē, — Ēolons mierīgi atteica, pavērsdams bultu pret harpiju. — Ļauj man iet! Es tavam pavēlniekam nesen samaksāju meslus! Tik daudz, cik viņam pienākas, — ne vairāk un ne mazāk!

Alienora sarāvās — kāpēc Ēolons maksāja Melnajam hercogam meslus?

— Kāda man daļa gar taviem mesliem Borboronam! — Ārprātīgie smiekli atkal pāršķēla gaisu. — Man kārojas pēc tā sku-ķēna, kas tevi pavada. Saodu to jau pa gabalu. Viņa noteikti garšo lieliski! Lieliski! Lieliski!

— Nāksies vien tev no viņas atteikties! — levators iekliedzās.

— Es, lūk, pats grasos ar meiteni iesākt šo vai to!

Alienora vispār neko vairs nesaprata — ko gan Ēolons grasījās ar viņu iesākt?

— Kāda man tur daļa, stulbeni? — vētras dēmons ķērca.

— Dod šurp skuķēnu — vai arī tu mirsi! Mirsi! Mirsi! — Harpija pacēlās augstāk, atvēra bezzobaino vecenes muti un pūta. Alienorai pretī cirtās spēcīga vēja brāzma, kas smirdēja pēc nāves un mēra, vienlaikus iesizdamās burā un sašūpodama gaisa plostu. Arī Ēolons zaudēja līdzsvaru smirdīgajā vējā, un loks izslīdēja viņam no rokām.

Harpija to vien bija gaidījusi. Viņa izlaida nagus, lai uzbruktu, kad cauri gaisam atskanēja pavēlošs sauciens. Vētras dēmons sarāvās kā sitienu saņēmis, pagrieza galvu un pavērās augšup.

Alienora pārsteigta sekoja harpijas piemēram — un ieraudzīja Bultspārni, kas riņķoja ēterā virs viņiem, gatavs jebkurā mirklī mesties lejā un uzbrukt nezvēram.

Tomēr tas nebija vajadzīgs. Sirīna, neiesaistīdamās cīņā, metās bēgt. Taču pirms tam viņa vēl uzbrēca Alienorai: — Tu man neizbēgsi! Neizbēgsi! Neizbēgsi! — Tad viņa steigšus aizplivinājās prom.

Bultspārnis izgrūda uzvaras saucienu. Tad viņš ar savām skad-rajām acīm pavērās lejup uz gaisa plostu, it kā gribēdams pārliecināties, vai Alienora nudien atrodas uz tā borta.

Nu Paravains drīz uzzinās, kur es atrodos, meitenei iešāvās prātā, kad ērglis apgriezās un majestātiski aizlidoja.

Alienora kādu brīdi noraudzījās viņam pakaļ un tad pievērsās levatoram. — Kā tad sanāk, vai tu Borboronam maksā meslus? — viņa pārmetoši vaicāja.

Kadiķkrūmi un kazenāji veidoja tādu biežņu, ka Laura nevarēja jāt tālāk. Viņa nolēca no zirga, izlīda cauri dzeloņainajiem zariem un lēnām tuvojās zemes uzkalniņam. Kopš zvirbuļi, sašutumā brēkdami, bija aizlaidušies prom, Vecajā Sviedru laukā valdīja nedabisks klusums.

Līdzās uzkalniņam zemē rēgojās četrstūraina bedre. Laura norija siekalas un pavērās visapkārt. Tomēr neviens nebija redzams. Elpu aizturējusi, viņa paspēra dažus soļus uz bedres pusi un piesardzīgi ieskatījās tajā. Tā bija kādus divus metrus dziļa un pavisam tukša — izņemot dažus satrunējušus koka gabalus. Varbūt tās bija zārka atliekas?

Laura saspringti raudzījās bedrē. Viņa tomēr nespēja saprast, kam šie dēļi bija tikuši izmantoti. Viens gan bija skaidrs: bedre bija izrakta pirms krietna laiciņa. Blakus sabērtā zeme jau bija nosēdusies. Lauru pārņēma sajūta, ka viņai draud kas ļauns. It kā viņu kāds novērotu.

Laura apsviedās apkārt — bet tas bija rikai Viesulis, kurš kārpīja zemi blakus kadiķkrūmam un bailīgi nosprauslojās. Gandrīz vai likās, it kā viņš gribētu sacīt: “Pazūdam, Laura!”

Aši!

Viesulim taisnība, meitene nodomāja, mums vajadzētu pazust pēc iespējas ātrāk, — un viņa metās pie kumeļa. Piepeši Laura paklupa pār kādu šķērsli un izstiepās visā garumā. Viņa atkal pietrausās kājās — labais ceļgals-drusku sāpēja — un izbrīnīta nopētīja izcilni, aiz kura bija aizķērusies. Meitene ziņkārīgi pieliecās un atbīdīja sāņus izkaltušo zāli un efeju vijas. Parādījās pelēks akmens, kurā bija iekalts gandrīz neatšifrējams uzraksts.

Tas laikam bija kapakmens, jo vienīgie vārdi, ko Laura spēja izlasīt, bija Requiescat in pace. Kaut gan viņa nemācījās latīņu valodu, meitene, protams, arī tāpat zināja, ko tas nozīmē: “Se dus.” Mirušā vārds turpretim bija pilnīgi nesalasāms. Burtus bija izdzēsis laikazobs, tā ka tie veidoja tikai iedobes un bedrītes. Laura varēja nojaust tikai miršanas gadu: 1156. Meitenei pār galvu un tad pār muguru noskrēja karsti šermuļi — viņa stāvēja tieši pie Sarkanās nāves nesvētītā kapa!

Laura kā prātu zaudējusi pielēca kājās un, it kā viņai pakaļ dzītos elles gari, pieskrēja pie Viesuļa un metās tam seglos. Ērzelis tūdaļ aizjoņoja prom. Viņš uzaulekšoja Vilka kalnā un pavisam drīz jau bija ticis līdz augstienei. Laura apturēja zirgu un nobijusies paskatījās atpakaļ uz ieplaku.

Bet tur vēl joprojām neviena nebija. Ne cilvēka un arī ne Sarkanās nāves. Virs Vecā Sviedru lauka nebija manāms pat neviens nevainīgs putnelis. Tad Laura atskārta, ka viņu bija iznesušas cauri iedomas un bailes. Viņa bija aizmukusi no tukšas vietas.

Pagriezusi galvu, viņa ievēroja automašīnu uz ceļa, kas veda uz Rāvenšteinas pili. Automobilis gan bija labu gabalu tālāk, bet Laura to mirklī pazina.

Melns kravas auto.

“Vai tā pati automašīna, kas Hintertūrā mēģināja paveikt slepkavību un pa ceļam uz klosteri gandrīz ietriecās Persija auto?” Laura sev vaicāja. Viņai kļuva šķērmi, jo automašīna lielā ātrumā stūrēja tieši uz Rāvenšteinas pusi.

Tikai ieraudzījusi Nikodēma Dītriha sētu, Laura beidzot izjuta atvieglojumu. Viņa maigi pievilka pavadu, un Viesulis pēdējos metrus norikšoja mierīgā gaitā. Kad viņa gribēja atbrīvot seglu jostu, sirmis satraukti nosprauslojās.

Laura izbrīnīta iztaisnojās un pavērās visapkārt — un paguva ieraudzīt, kā pa atvērtajām durvīm šķūnī ieslīdēja un tur pazuda neparasts zvēriņš. Laura neticēja savām acīm. Vai tas patiesi bija kažokzvēriņš? Ar melnām svītrām un sikspārņa spārniem uz muguras?

Laura žigli iečukstēja sirmim ausī mierinājuma vārdus: — Es tūlīt būšu atpakaļ, Viesuli! — Tad viņa klusām tuvojās šķūnim. Iegājusi pa durvīm, viņa sajuta siena un salmu kņudinošo smaržu.

Laura uzmanīgi ielūkojās krēslā, kas ietina ēkas iekšpusi gluži kā sargājošā drānā. Vispirms viņa tikpat kā neko neredzēja, bet, kad acis bija pieradušas pie tumsas, viņa ievēroja aizmugurējā stūrī kaut ko sakustamies: kaut kas spārnots mēģināja uzlaisties augšā siena kaudzē.

— Hei! — Lauras balss skaļi atbalsojās šķūnī. — Vai te kāds ir?

Atbildes vietā atskanēja tikai čaboņa.

Lauras roka sataustīja elektrības slēdzi. Iedegās neona spuldze, apspīdēdama šķūni ar spožu gaismu. Meitene uz brīdi apžilba, bet tad mērķtiecīgi devās pie trepēm, ko atslēja pret šķērssiju un pa kurām varēja uzkāpt siena kaudzē.

Atgāzusi galvu, Laura pavērās augšup sienā, kur, par spīti apgaismojumam, valdīja tumsa.

Atkal bija dzirdama klusa čaboņa.

Meitene aizturēja elpu, lai ieklausītos, taču dzirdēja tikai savas sirds skaļo dauzīšanos. — Vai kāds tur ir?

Kad arī šis sauciens palika bez atbildes, Laura vilcinādamās uzkāpa pa trepēm. Koka kāpšļi čīkstēja, kamēr viņa pakāpienu pēc pakāpiena rāpās augšup.

Uzmanīgi nokāpjot no trepēm, viņas kājas līdz pat ceļgaliem iegrima sienā. Sacēlās putekļi un iecirtās meitenei degunā, tā ka viņai vajadzēja skaļi nošķaudīties.

Tomēr, neraugoties uz “Apčī!”, nekas nekustējās. Turklāt Laura bija pilnīgi droša, ka turpat tuvumā kāds ir. Viņa gandrīz fiziski sajuta svešinieka klātbūtni. Sirds dauzījās tā, ka draudēja pārplīst.

Vai tas bija draugs — vai ienaidnieks?

Meitene saspringti raudzījās uz visām pusēm un ieklausījās, taču vēl joprojām neviens nebija redzams. Ar acu kaktiņu viņa ievēroja ēnu, taču bija jau par vēlu: kā no nekurienes izlidoja kāds neskaidrs stāvs un notrieca Lauru zemē. Iekams viņa saprata, kas noticis, nepazīstamais atradās viņai virsū un spieda meiteni ar seju sienā.

Laura tvēra pēc gaisa. Salmi durstīja vaigus un urbās mutē un degunā. Acis bija pilnas ar siena smalkni. Laurā uzliesmoja dusmas, dusmas pašai uz sevi. Kā viņa varēja tik vieglprātīgi rāpties augšā šai tumšajā siena zārdā? Meitene, saņēmusi visus spēkus, metās apkārt, iegrūda elkoni uzbrucējam sānos, tā ka tas sāpēs iekliedzās un tūdaļ atslābināja tvērienu. Viņa piecēlās, lai vēlreiz uzbruktu svešiniekam, — kad ieraudzīja viņa seju. Laura pārsteigta apstājās.

— Alarik? Tu? — viņa sēca. — Ko tu āksties? Kā tu nokļuvi šai sētā? Un kāpēc tu brūc man virsū?

Zēns bija ne mazāk pārsteigts kā meitene. — Daudzkārt lūdzu mani atvainot, taču es tevi nepazinu. Bučmūlis bija tik satraukts, ka es nodomāju — viņam pakaļ dzenas tumsas spēki vai kāds no tumsas piekritējiem.

— Kāds no tumsas piekritējiem? — Piecēlusies un izpurinājusi no matiem salmus, Laura neticīgi pavērās gaišmatainajā zēnā.

— Kā tu zini par tumsas piekritējiem, Alarik?

Pusstundu vēlāk Laura par visu bija lietas kursā. Kamēr viņa noņēma savam rumakam seglus un ieveda viņu steliņģī, Alariks izstāstīja par aizraujošajiem piedzīvojumiem, kādos bija iekūlies kopš ziemas saulgriežiem.

— Tad tu patiešām izgāji cauri burvju vārtiem? — Laura nespēja aptvert.

— Jā. Es gan vairs nezinu, ko tiku cerējis iegūt. Varbūt tā bija viena no ašajām idejām — vai varbūt es noskaitos par to, ka mans pavēlnieks, Paravains, nebija ļāvis pavadīt viņu pie vārtiem. Katrā ziņā es paslēpos netālu no viņa un ieslīdēju iekšā, kad viņš vienu brīdi zaudēja modrību.

Meitenes acis iepletās. — Un tad? — Viņa izdvesa.

— Tad ap mani bija tikai un vienīgi gaisma. It kā es būtu ievilkts spožum spožā tunelī. Man bija te auksti, te karsti, tad man apkārt sagriezās traks starojošas gaismas virpulis. Sāka reibt galva, un es jau nobijos, ka zaudēšu samaņu, bet pēkšņi attapos uz mazas saliņas.

— Uz Spokezera saliņas?

Alariks paraustīja plecus. — Nav ne jausmas, kā jūs dēvējat tos ūdeņus. Tikko biju tur ieradies, tad parādījies tu — un, kad zirgs tevi aiznesa atpakaļ pāri ezeram, atpakaļ doties bija jau par vēlu. Burvju vārti jau bija aizvērusies...

— Es zinu, — Laura pārtrauca. — Tāpēc es arī nevarēju kausu aizvest atpakaļ uz Avanterru, jo biju atnākusi par vēlu. Tātad tu slēpies Rāvenšteinas parkā, līdz tevi atrada Atila Morduks?

— Jā, tas īgnais vīrs ar meloņgalvu. Viņš mani ar profesora braucamrīku...

— Tu domā — auto, — Laura pavīpsnādama viņu pārtrauca.

Zēns atbildēja viņas smaidam. — Pareizi — viņš mani ar profesora auto aizveda uz klosteri. Jūsu pasaulē man ir tik daudz kā jauna, ka vēl joprojām nevaru uzreiz atminēties pareizos nosaukumus.

Lauras seja noskaidrojās. Viņa pamazām saprata, kā tas viss saiet kopā. — Saprotu, — viņa sacīja, atvadīdamās paplikšķināja Viesuļa kaklu un izgāja no steliņģa. — Un pēc pātera Dominika slepkavības viņi tevi atveda uz šo sētu?

Viņai par pārsteigumu, Alariks papurināja galvu. — Nē. Tas vīrs, ko jūs dēvējat par Austrumu Aureliānu, mani aizveda no turienes jau labu laiku iepriekš. Divas dienas pēc tam, kad tu pirmoreiz ieradies klosterī ar abiem zēniem.

Laura apjuka. — Ko?

— Es toreiz biju tikpat pārsteigts kā tu tagad. Bija jau pēcpusdiena, kad Aureliāns man atbrauca pakaļ.

— Kāpēc tad tā?

— Viņš paskaidroja, ka es tur vairs neesot drošībā. Pāters Dominiks domāja tāpat. Apvaicājoties par iemeslu, saņēmu tikai izvairīgas atbildes. Tas esot tikai manis paša labā, profesors teica, un man vajagot viņam uzticēties.

— Un kopš tā laika tu mitinies Nikodēma sētā?

Alariks pamāja. — Jā. Bet to, protams, neviens nedrīkst zināt.

Aureliāns un tas zemnieks man piekodināja uzmanīties vēl vairāk nekā klosterī, kur es uzdevos par novici. Tāpēc es katrreiz slēpjos, kad sētai kāds pienāk kaut tikai tuvumā — vienalga, lai kas tas arī būtu. Un, ja Bučmūli nebūtu pārņēmusi tik šausmīga ziņkārība, tad arī tu mani noteikti nebūtu atradusi.

Viņš maigi pakasīja vēderu svūpijam, kas sēdēja viņam uz pleca un kāri grauza ābolu. Zvēriņš omulīgi ņurrāja kā mazs kaķēns.

Laura pārmetoši paskatījās zēnā. — Bet tev nevajadzēja uzreiz klupt man virsū. Tu taču varēji mani atpazīt, un tev noteikti jau bija skaidrs, ka es piederu pie sargātājiem un esmu gaismas karotāja.

— Tev taisnība, — Alariks aizlauztā balsī atbildēja. — Bet es jau tev teicu — šeit, uz Cilvēkzvaigznes, man viss ir tik svešs. Es nevienu nepazīstu un ne uz ko īsti nevaru paļauties, un tāpēc... — Zēna sejā parādījās sāpju pilna izteiksme. — Man ļoti žēl, Laura.

Laura līdzjūtīgi paskatījās viņā. Alariks droši vien jutās vienkārši šausmīgi — tik tālu prom no mājām, un paļauties viņš varēja gandrīz tikai pats uz sevi. Un vēl ļaunāk: viņam arvien nācās raudzīties, lai viņu neatrod neviens svešinieks. Saprotams, ka tik nelāgā stāvoklī ne vienmēr nāca pareizā reakcija.

— Varbūt tas tev būs visai vājš mierinājums, — viņa draudzīgi sacīja, — bet apsolu kopš šā brīža rūpēties par tevi, cik labi vien iespējams.

Nākamajā brīdī Laura tomēr noskaitās par savu aizkustinājumu, jo Alariks šķelmīgi pasmaidīja.

— Ļoti cēli no tavas puses, bet tas nav vajadzīgs. Gan jau tikšu galā. Mūs, ieroču nesējus, māca pārciest vislielākās grūtības nevaidot un nežēlojoties, nevis uzvedoties kā memmesdēliņiem vai skuķiem!

Lauras piere apmācās. — Nu, vai zini! Es tev tūlīt parādīšu, kā uzvedas skuķi! — viņa piedraudēja zēnam ar dūri, bet tad tomēr atbildēja viņa jautrajam smīniņam. — Tev paveicies, ka man tagad jāiet, jo man vienam kungam jāuzdod dažs labs steidzams jautājums!

13. nodala

SEPTIŅU MĒNEŠU ZĪMOGS

Taisnība. Tā ari ir, ka Alariks tev stāstīja. — Austrums Aureliāns smagnēji piecēlās no krēsla pie rak-stāmgalda un pienāca Laurai klāt. Viņa cildenajā sirmgalvja sejā iezīmējās rūpes. — Netiku nevienam par to stāstījis, bet tas bija rikai tāpēc, lai viņu aizsargātu. Vai vari iedomāties, kas notiktu, ja zēnu no Avanterras atklātu citi cilvēki? Piemēram, prese, — nemaz nerunājot par tumsas piekritējiem.

Profesora brīdinājuma vārdi it nemaz nenomierināja Lauru — viņa vecā vīra sapratni lūdzošajam skatienam atbildēja ar to pašu spītīgo sejas izteiksmi, ar kādu bija pieprasījusi no viņa paskaidrojumus. — Nu labi, — bet mis Mērijai, Persijam un man jums to vajadzēja atklāt. Beigu beigās Alarika liktenis mūs skar tikpat daudz, cik jūs. Četratā mēs varam viņu pieskatīt daudz labāk nekā jūs viens pats — vai Atila un zemnieks.

Austrums Aureliāns mierinoši pacēla rokas. — Lēnām, Laura, tikai lēnām! Protams, es biju nodomājis jums par to paziņot pēc iespējas ātrāk. Bet, no vienas puses, neviena no jums šeit nebija, kad Morduks atrada zēnu, un, no otras, — mani pārāk nomāca pēdējo dienu traģiskie notikumi, kā jau tu noteikti vari iedomāties.

Laura pārāk labi saprata mājienu. No viņa bālā un bezmiega mocītā izskata varēja spriest, ka pātera Dominika slepkavība bija profesoru dziļi ievainojusi un vēl joprojām lika viņam daudz ko pārdomāt. — Vai jūs nojautāt, kas notiks klosterī? — viņa tāpēc izlīgdama vaicāja.

Austrums Aureliāns klusēdams atgāza galvu un kādu brīdi aizdomājies raudzījās nenosakāmos tālumos, iekams atbildēja meitenei. — Nē, nenojautu — kaut gan, vēlākais, uzzinot par noslēpumaino negadījumu Hintertūrā, kļuva skaidrs, ka mūsu ienaidnieki perina ko ļaunu.

— Tad jūs esat arī pārliecināts, ka šis uzbrukums ir tumsas piekritēju roku darbs?

Aureliāns pēkšņi nolaida skatienu un cieši paskatījās Laurā.

— Zināms — kuram gan vēl vajadzētu izdarīt ko tādu? Tāpēc es arī Dominiku pēc iespējas drīzāk pārvedu atpakaļ uz klosteri. Man šķita, ka tur būs drošāk — nepiedodami maldīgs pieņēmums.

Rūpju mākts, viņš novērsās. Laurai nevajadzēja lasīt viņa domas, lai zinātu, kas nodarbina direktoru.

— Kāpēc jūs aizvedāt Alariku no klostera?

— Tāpēc, ka Dominiks man atrakstīja vēstuli, ka tur notiekot dīvainas lietas. Mēs vienojāmies, ka svarīgas ziņas nodosim tikai rakstiskā veidā.

Laura saviebās. — Vai tā jau nav antīka metode?

— Tieši tāpēc! — Profesors pacēla rādītājpirkstu. — Visi taču rēķinās, ka šādos gadījumos izmanto telefonu. Un labi zināms, cik viegli ir noklausīties telefona sarunas. Vēstuļu rakstīšana turpretim ir tiktāl izgājusi no modes, ka gandrīz neviens neiedomāsies, ka tādējādi var nodot svarīgu informāciju, turklāt vēl ar roku rakstītā veidā.

— Tad to vēstuli, ko jūs lasījāt, kad es ienācu pie jums pirmajā dienā pēc brīvlaika, bija rakstījis pāters Dominiks?

Austruma Aureliānā grumbaino seju apmirdzēja atzinīgs smaids. — Labi spriests, Laura! Par spīti aklumam, Dominiks varēja pats ar savu roku uzrakstīt garākus tekstus, un toreiz viņš man paziņoja, ka klostera brāļi kopš dažām dienām esot abatijas tuvumā pamanījuši aizdomīgu automobili — melnu kravas auto. Turklāt, kamēr viņš gulējis slimnīcā, kāds mēģinājis iekļūt slepenajā arhīvā. Tad arī man kļuva skaidrs, ka mūsu ienaidnieki vai nu zināja, ka klosterī uzturas viesis no Avanterras, vai arī...

Aurēlijs aprāvās. Viņš pievēra acis un sāka domīgi kodīt lūpas, it kā būtu Laurai izpaudis pārāk daudz.

— Vai arī? — meitene zinātkāri prašņāja.

Profesors kādu brīdi vilcinājās, iekams izlēma atbildēt. — Vai arī viņi negribēja pieļaut, lai tu uzzinātu par noslēpumu, kas kopš neatminamiem laikiem glabājas apakšzemes bibliotēkā.

Laura neticēja pati savām ausīm. — Jūs taču nedomājat... Septiņu mēnešu zīmogu?

Austrums Aureliāns apdomīgi pamāja ar galvu un turpināja gandrīz čukstus. — Domāju gan, Laura. Tieši to es arī domāju!

— Bet... kāpēc... Kāpēc jūs līdz šim noliedzāt, ka zināt par šo zīmogu?

— Tā nebija, Laura. Es tikai teicu, ka nevaru tev par to pastāstīt. — No Aureliānā krūtīm izlauzās dziļa nopūta. Tad vecais vīrs devās atpakaļ pie sava krēsla un apsēdās. — Iespējams, ka tu nesapratīsi, tomēr raudzīšu paskaidrot.

Laura pievilka savu krēslu cieši pie profesora sēdvietas, apsēdās un saspringtās gaidās lūkojās profesorā.

— Kā tu droši vien nojaut, — Austrums Aureliāns iesāka,

— Septiņu mēnešu zīmoga noslēpums ir viena no lielākajām cilvēces mistērijām. Jau pirmās augsti attīstītās kultūras zināja par tā pastāvēšanu, un vēlāk tas tika pieminēts arī apokrifos.

Laura sarauca pieri. — Apokrifos? — viņa pārsteigta jautāja.

— Kas tie tādi?

— Tie ir Vecās un Jaunās Derības ebreju un kristiešu teksti, kurus oficiālā baznīca neatzina par Bībeles sastāvdaļu. Par apokrifiem tos sauc tāpēc, ka grieķu vārds apokryphos nozīmē “slēpts”.

— Aha.

— Maleahija slepenajā atklāsmē, kas pieder pie šiem pašiem apokrifiem un kuras pastāvēšanu Vatikāns ietiepīgi noliedz kopš tās atklāšanas, ir rakstīts: “Kad būs pienākusi patiesības diena, pie debesīm parādīsies septiņi mēneši; un tikai tie varēs iziet pa vārtiem, kuriem piederēs zīmogs.” To interpretē kā nepārprotamu norādi uz Septiņu mēnešu zīmogu. Šis zīmogs esot visspēcīgākā vara zemes virsū. Tas darot iespējamu neiespējamo, dodot spārnus, spējot pārvietot kalnus, un tā īpašnieks taisnā ceļā varot nokļūt paradīzē.

— Ja tā ir tiesa, tad taču šim zīmogam jābūt neiedomājami vērtīgam.

— Redzi nu, Laura. Tāpēc nav nekāds brīnums, ka cilvēki laiku pa laikam ir drudžaini mēģinājuši atrast šo noslēpumaino zīmogu. Veseli leģioni dižciltīgo un vienkāršo ļaužu, bruņinieku un zagļu, grēcinieku un svēto, avantūristu un zinātnieku gadsimtiem ilgi ir devušies šī mistiskā dārguma meklējumos. Neviens ceļš viņiem nebija par garu, nevienas mocības par lielām un neviens līdzeklis par netīru, lai nokļūtu pie mērķa, — turklāt neviens no viņiem nezināja, kas īsti jāmeklē.

Lauras sejā jautās pārsteigums. — Vai tad viņi nezināja, ko meklē?

Austrums domīgi pašūpoja galvu. — Nē — jo šo teiksmām apvīto zīmogu gandrīz neviens nebija skatījis pats savām acīm. Līdz šai baltai dienai nav nedz uzticama tā apraksta, nedz arī neapstrīdama attēla. Visos laikos zinību vīru un gudro uzskati par tā izskatu ir bijuši tikpat pretrunīgi kā viedokļi par tā izcelšanos.

Laura pavirzījās tuvāk profesoram, lai nepalaistu garām nevienu viņa vārdu.

— Daži domāja, ka tas ir saistīts ar Ēģiptes faraoniem, — viņš klusā balsī turpināja. — Astronomi to esot izkaluši no tīra zelta, kad atklājuši vienreizīgu planētu konstelāciju, kurai tika piedēvēti vareni kosmiski spēki. Citi savukārt apgalvo, ka Mozus esot licis to izliet no zelta teļa atliekām, lai cilvēcei atgādinātu, ka nedrīkst novirzīties no pareizā ceļa. Vēl citi savukārt ir pārliecināti, ka šo zīmogu kādreiz pielūguši teiksmainās Atlantīdas iedzīvotāji, taču laika gaitā ticība pazudusi, un tādēļ šī zeme bijusi lemta bojāejai un iznīcībai.

Laura jautājoši piemiedza acis. — Tad sanāk, ka Atlantīda patiešām ir pastāvējusi?

— Daudzi cilvēki tam tic, — profesors nopietni atteica. —Jau grieķi un romieši senatnē nodarbojās ar šī teiksmainā kontinenta mīklu — un tādēļ arī mums nevajadzētu izslēgt iespēju, ka šī stāsta pamatā varētu būt graudiņš patiesības.

— Jo aiz lietu ārējā veidola var slēpties daudz vairāk, nekā nojauš lielākā daļa cilvēku, — Laura domīgi nomurmināja.

Austrums Aureliāns pavīpsnāja. — Tieši tā — kā jau tu pati lāgiem esi pieredzējusi! Bet atgriezīsimies pie Septiņu mēnešu zīmoga: daži uzskata, ka tas esot darināts no to naudas mijēju un augļotāju monētām, kurus Jēzus patrieca no tempļa Jeruzālemē, jo viņi no Gara mājvietas to bija pārvērtuši par Mamona un alkatības perēkli. Redzi, Laura, priekšstati par zīmoga izcelsmi ir tik atšķirīgi! Vienā ziņā tomēr visas teorijas pārklājas...

Profesors apklusa un apmierināts nopētīja meiteni, kura ieintriģēta viņā lūkojās. Laura gandrīz neuzdrošinājās elpot, vaigi viņai kvēloja un acis mirdzēja, tik ļoti viņu bija aizrāvis direktora skaidrojums.

Beidzot Austrums Aureliāns turpināja: — Visi ir vienisprātis par tiem brīnumainajiem spēkiem, kas piemīt šim zīmogam un lieliski izskaidro gadu simteņiem ilgos meklējumus. Bet tieši tāpat, kā dzīšanās pēc Svētā Grāla ir palikusi velta līdz pat mūsu dienām, tā arī Septiņu mēnešu zīmoga meklējumi nav guvuši panākumus. Par Svēto Grālu vismaz varēja atrast daudzas konkrētas ziņas, taču niecīgās norādes par Septiņu mēnešu zīmogu beigu beigās veda tukšumā.

Laura apjukusi pavērās profesorā. — Vai tas nozīmē, ka Septiņu mēnešu zīmogu neviens tā arī netika uzgājis?

— To es neteicu, Laura. — Meitene saklausīja Aureliānā balsī pārmetošu noti. — Gluži pretēji: cilvēkiem arvien no jauna ir izdevies izdibināt tā noslēpumu — taču viņi visnotaļ saprotamu iemeslu dēļ šīs zināšanas paturēja pie sevis. Lielum lielajai daļai tomēr nekas neizdevās, un, par spīti visiem pūliņiem, viņi nespēja atrisināt šo mīklu. Tā reiz ir gadījies, ka mūs, cilvēkus, nekas nenomoka vairāk kā problēma, ko mēs nespējam atrisināt, vai noslēpums, kuru nespējam atklāt. Vēl jo vairāk tad, ja tas mums ir ārkārtīgi nozīmīgs. Tātad nav nekāds brīnums, ka daudzi no šiem nelaimīgajiem krita dziļā izmisumā un depresijā, — un šo likteni es tev gribēju aiztaupīt, Laura!

Skolniece neziņā paskatījās profesorā. — Tagad es vispār neko vairs nesaprotu, — viņa sacīja. — Šis zīmogs ir neiedomājami vērtīgs un var man ļoti noderēt! Jūs taču pats nupat to apgalvojāt.

— Protams — jo tā arī ir! Septiņu mēnešu zīmogam nudien pieder lielākā vara šai saulē, un tumsas piekritēji ne no kā nebīstas tik ļoti kā no spēka, ko tas izstaro, bet...

— Ko — “bet”?

— ... bet man likās, ka ir par agru tev to uzticēt.

— Kāpēc gan? — Lauras sejā bija parādījusies mokpilna izteiksme.

— Tāpēc ka es biju pārliecināts — un vēl joprojām esmu —, ka tu vēl neesi gana nobriedusi, lai aptvertu zīmoga neizmērojamo mistēriju! Saproti jel, Laura, tavi īpašie spēki vēl nav tiktāl pilnveidoti, lai tu varētu ķerties pie šā grūtā uzdevuma. — Viņš uzmeta savai aizbilstamajai lūdzošu skatienu un turpināja pieklusinātā balsī. — Diemžēl Dominiks domāja citādi.

— Un tāpēc viņš man slepus uzdeva to zīmogu sameklēt?

— Jā. — Aureliānā balss skanēja raizīgi. — Viņš tev pastāstīja par Septiņu mēnešu zīmogu pret manu gribu — un, iespējams, tas maksāja viņam dzīvību. Jo tumsas piekritēji, protams, visiem spēkiem gribēja panākt, lai tu neuzzinātu šo mistēriju.

Laura klusēja. Kaut arī viņa visu līdz galam nesaprata, tomēr noprata, ko profesors grib teikt. — Pieņemu, Ica jūs nevarat man pastāstīt, kas ar to zīmogu īsti ir un kur es to varu atrast?

Pāri Aureliānā sejai pārslīdēja liegs smaids. — Pilnīgi pareizi, Laura. Katrs no mums spēj aptvert eksistenciāli svarīgās patiesības tikai tad, ja pats tās atrod un izjūt uz savas ādas. Dzīves noslēpumi nav tikai teorija, tie jānoskaidro katram cilvēkam pašam. Vienīgi tad tie iegūst pilnu spēku. Jo īpaši tas attiecas uz varu, kas saistīta ar Septiņu mēnešu zīmogu. Tā ir tik stipra, ka spēj aizsargāt Apskaidrības kausu no tumsas piekritēju tīkojumiem. Ja tu atklāsi tā noslēpuma, tas tev palīdzēs izpestīt tēvu no Tumsas cietokšņa un izpildīt savu lielo uzdevumu. Taču vairāk es tev pie labākās gribas nevaru izpaust, Lauriņ.

No Lūkasa Laurai šoreiz jēgas bija maz. Turklāt viņš bija izdarījis visu, kas bija viņa spēkos, lai palīdzētu māsai — bet diemžēl bez panākumiem. Un tas viņam pamatīgi koda kaulā. — Man nudien nav ne jausmas, ko vēl varētu izdarīt, Laura! — Viņš bēdīgi skatījās sava datora monitorā. — Pārbaudīju visus man zināmos interneta meklētājus ar visiem atslēgas vārdiem, kādus vien var iedomāties, un izložņāju visus man pieejamos zinātniskos arhīvus. Un to, kā labi vari iedomāties, ir kaudzēm! Taču rezultātu nebija nekādu. Rien.[7] Zero.[8] Viss ir gluži kā noburts, Laura. Neesmu atradis nevienu lietojamu norādi, kas mums palīdzētu atrast to zīmogu!

— To es varu tikai apstiprināt! — Kēvins norūpējies pievienojās istabas biedram. — Laikam gan nav nekā tāda, ko Lūkass nebūtu pamēģinājis. — Zēns nožēlā paraustīja plecus. — Bet rezultāts ir tāds, ka vai kaukt gribas.

Laurai piepeši sametās pavisam šķērmi ap dūšu. Ja jau pat viņas desmitreiz gudrākais brālītis nevarēja palīdzēt, kurš tad vēl? Mis Mērijai un Persijam Valjantam nebija nekādas jēgas taujāt, tik daudz bija skaidrs. Turklāt nerakstītais sargātāju likums viņiem aizliedza izpaust skolniecei zīmoga noslēpumu.

Protams, arī Kajai nebija ne mazākās nojausmas, kad Laura viņai pavaicāja par zīmogu. Tobrīd viņas pēc vakariņām šķērsoja lielo halli, dodamās uz savu istabu. — Žēl gan, — draudzene atteica, — bet par tādu zīmogu es savu mūžu neko neesmu dzir-dējusi. Un visi pārējie, kam vien es pajautāju, arī nav. Ja tu gribi zināt, ko es īstenībā domāju, Laura: man tā vien sāk likties, ka tā jocīgā zīmoga vispār nav!

— Ak tu, nelga tāda! — Laura sarāvās, izdzirdusi pārmetošo balsi, kas atskanēja viņai aiz muguras. Meitene uzreiz to pazina. Viņa apstājās, pagriezās apkārt un paraudzījās eļļas gleznā pie halles sienas, no kuras baltā ģērbā tērpusies Silva raudzījās Kajā ar pārmetošu skatienu, tad neizpratnē papurinādama galvu. — Kā cilvēks var būt tāds nejēga!

Laurai paspruka smaidiņš. — Neesi tik stingra pret Kaju, — viņa lūdza skumīgo sievieti gleznā. — Viņa nepieder pie mums, sargātājiem, un tāpēc daudz ko nespēj pareizi saprast.

— Tas vēl nav iemesls to vienkārši apšaubīt! — Silvas sejā bija lasāms klajš pārmetums, un viņa vēl joprojām nosodoši skatījās Kajā.

Resnulīte uzmeta Laurai aizdomīgu skatienu. — Vai tev sākas tas, kas man liekas, vai arī esi pavisam sagājusi sviestā?

Laura mierinoši uzsmaidīja Kajai. Viņa jau zināja, ka tikai sargātāji spēj saskatīt pārmaiņas vecajā gleznā. Atšķirībā no viņas draugiem vai skolasbiedriem tikai sargātāji varēja sarunāties ar nelaimīgo Silvu. Kāds tur brīnums, ka Kaja bija apjukusi! — Nebaidies, ar mani viss kārtībā. Es tikai vēl gribu drusciņ aprunāties ar Silvu, tad es visu izskaidrošu.

— Lai nu būtu, — Kaja nepārliecinoši norūca un palika stāvam blakus draudzenei.

Laura no jauna pievērsās sievietei eļļas gleznā. — Vai tu gribi sacīt, ka zini, kas tas zīmogs īsti ir?

— Domāju gan! — Silva dāvāja Laurai skumju smaidu, ko tomēr izdzēsa šaubas. — Tomēr gluži droša neesmu. Ja pareizi atceros, tad reiz man pašai piederēja šis zīmogs. Vismaz Nežēlīgais bruņinieks apgalvoja, ka tikai zīmogs varējis man dot spēku, lai viņam pretotos. Tālab viņš arī parūpējās, lai es to pazaudētu. — Vēl bridi viņa domīgi lūkojās Laurā, tad skatiens atkal aizslīdēja tālumā. Silva sastinga, un gleznā viss bija tā, kā iepriekš.

Kaja nepacietīgi piebikstīja draudzenei. — Ko viņa teica, Laura? Stāsti taču!

Laura nelikās ilgi lūgties.

— Tu tiešām domā, ka Nežēlīgais bruņinieks viņai atņēmis to zīmogu? — Kaja neticīgi taujāja.

— Ja es pareizi sapratu, tad jā. Būtu jau arī saprotams: Reimārs fon Rāvenšteins taču gribēja sagrābt visu, kam vien viņa acīs bija kāda vērtība. Ja zīmogs nudien ir tik vērtīgs, kā visi stāsta, tad viņš noteikti tika darījis visu, lai to iegūtu — vai tev arī tā neliekas?

— Izklausās saprātīgi, — Kaja, brīdi padomājusi, piekrita. Taču jau nākamajā mirklī piebilda: — Bet tev tas vienalga nepalīdz.

Laura viltīgi pasmīnēja. — Palīdz gan, un neapšaubāmi, jo tas noteikti glabājas viņa dārgumu krātuvē.

Kaja noskaitusies piepūta abus vaigus un izelpoja. — Bet, Laura, vai tad tu galīgi vairs neatceries? — viņa sašutusi jautāja.

— Nežēlīgā bruņinieka dārgumu krātuve taču stāv tukša — izlaupīta līdz pēdējai kripatiņai. Tu taču pati savām acīm to redzēji, kad mēs meklējām kausu!

— Nu un tad?

— Nē, tev nepielec un nepielec! — Kaja izmisusi pavērsa acis pret debesīm. — Labi, vēlreiz un lēnām: ja arī Reimāram fon Rāvenšteinam patiešām bija izdevies iegūt Septiņu mēnešu zīmogu, tad nu jau tas krietnu laiku ir pazudis bez pēdām, skaidrs?

— Skaidrs! — Laura piekrita, smaidīdama arvien platāk.

— Tagad patiešām Reimāra dārgumu krātuvē tā vairs nav.

— Nu redzi! — Kaja jau nomierinājās, kad piepeši viņas vaigos izzuda pēdējās sārtuma paliekas. — Oi, nē! — viņa nostenējās.

— Nevar būt! Tu taču negribēsi...

— Gribēšu gan, Kaja! — Laura viņu nesatricināmi pārtrauca.

— Tieši to arī es grasos darīt!

Persijs Valjants nolika sāņus floreti un skeptiski noraudzījās Laurā. — Tas tačū irr ļooti bīstams pasakūms — kā tu jau pati varri iedomāties!

Viņa skolniece ievilka elpu un noslaucīja dvielī sasvīdušo seju. Pēc paukošanas treniņa Laura bija izpumpējusies. Sviedros samirkušie mati mirdzēja sporta zāles lampu gaismā. Viņa bija gaidījusi līdz treniņa beigām, lai sporta skolotājam uzticētu plānu, kas viņā bija nobriedis.

— Protams, es zinu, ka tas ir bīstami, — viņa atbildēja, cik necik atguvusi elpu. — Taču, ja Silvai toreiz patiešām ir piederējis Septiņu mēnešu zīmogs, tad mums nekas cits neatliek! Mums noteikti jādodas sapņu ceļojumā uz Nežēlīgā bruņinieka laikiem un jāatrod zīmogs viņa dārgumu krātuvē.

— Man liekās, tev irr taisnībā. — Persijs arī paķēra dvieli.

— Pēc visa tā, ko tu stāstīji, zīmogs irr tik darrga manta, ka Reimārs fon Rāvenšteins to noteikti irr glabajīs vēl rrupigāk nekā karralien’ savus krroņa darrgakmeņus!

— Pareizi! Ko tad mēs vēl gaidām? Beigu beigās, tās ir pirmās daudzsološās pēdas, ko mēs esam uzgājuši.

Skolotājs neatbildēja uzreiz. Saspringtu izteiksmi sejā viņš apsvēra visus par un pret. Skolniece raudzījās viņā, tramīgi gaidot, rēķinādamās ar to, ka gaišmatainais sargātājs varētu viņas plānu noraidīt.

— Labs irr, — Persijs pēc kāda brīža sacīja. — Tad nekavēsimies ne nieka un drrošu sirrdi kerrsimies pie darrbiem!

— Fantastiski! — Lauras sejā iestarojās smaids. — Es tā cerēju, ka tu piedalīsies.

— Prrotams! Arrgumentī, ko tu ielikī svarru kausā parr labu savam nodomam, irr visnotaļ parrliecinoši! Mums gān, saprro-tams, būs jāievērro vislielākā piesarrdzīb’.

Persijs paskaidroja meitenei, ka šī iemesla dēļ esot vairāk nekā -nepieciešams ieģērbties tālaika drānās, lai pasākums neizgāztos.

— Tikai tādejādi mēs varram panākt, lai mūsu izskats nepiesaistītu uzmanīb’ un lai mēs netiktu atklāti jau tāpēc vien. Varri iedomāties, kāds likten’s mūs tad gaidīs, Laura.

Un kā vēl Laura varēja to iedomāties!

Persija prātojumi viņai likās pilnīgi pārliecinoši. — Tad vislabāk pārģērbsimies par bruņinieku un viņa ieroču nesēju?

Taču sporta skolotājs noraidoši pacēla rokas. — Tas butū vis-neapdomigāk, mademoiselle! Padomā jel: Reimārs fon Rāvenšteins bija tālu ceļojis un noteikti visai iēverrojams savas karrtas parr-stavīs. Tādēļ ikviens nepazīstamais brruņinieks, kas pieteiksies kalpot viņa pilī, tūdaļ sacēls viņā aizdomas, kas, ņemot verrā šī ne-aprrēkināmā kundziņa rraksturrū, arrī mums beigtos ar nāvi.

Ak tu tētīt! Persijam bija taisnība. Kā viņa to nebija iedomājusies? Cik labi, ka bija gadījies palīgs, kurš apsvēra visas iespējas!

— Labi — un ko tu iesaki?

— Visgudrrāk būtu man uzdoties par ceļojošū spēlmani. Tolaik tādi klaiņāja apkarrt lielos vairrumos, lai ar savu mākslu prriecētu kungus pilīs vai cietokšņos. Viņū bija tik daudz un tur-rklat vēl no svešām zemēm, tā ka visus pazīt vienkarrši nebijā iespejāms. Šī iemesla dēļ pat Reimārā fon Rāvenšteinā nerradīsies aizdomās, ja mēs parradisimies viņa pilī.

Atjautīga doma, Laura nodomāja un piekrītoši pamāja. — Izklausās labi. Tad es uzdošos par tavu palīdzi?

Persijs vēlreiz skeptiski pacēla uzacis un pārmetoši paskatījās meitenē. — Nu tev velrreiz maldi būs, darrga Laura! Tev vajadzēs man kalpot nevis par palīdzi, bet gan parr palīgu. Tajos tumšajos laikos tava vecuma meitene nekad neceļoja virriešā pavadibā, ja vien tas nebij’ viņas tēvs. Citādi vienkarrši nebija pieņemts un bija gluži neiedomājami. Nāksies vien tev parrgerrbties par zēnu, ja negrribam, lai mūsu camouflage* atklāj jau pēc neilga brrītiņa!

Par zēnu?

Tas Laurai nebūtu ienācis prātā pat karnevālā. Viņa bija gandrīz droša, ka nespēs pārliecinoši nospēlēt šo neierasto lomu — turklāt no tā bija atkarīga viņu abu dzīvība! Tomēr, lai kā nu būtu — nekas cits viņai neatlika kā apvilkt zēna apģērbu. Šai sakarā Laura pirmo reizi nodomāja, ka viņai paveicies, jo augums vēl bija ļoti meitenīgs, kamēr dažām klasesbiedrenēm, piemēram, Franciskai Turīni vai Karo Tīlei jau parādījās visai sievišķīgas formas. Piemērotā ietērpā viņu mierīgi varētu noturēt par zēnu — ja vien viņa sadzītu rokā zēna apģērbu īstā viduslaiku stilā.

Persijam nebija nekādu grūtību pārģērbties par ceļojošu dziedoni. Jūsmodams par viduslaikiem, skolotājs pēdējos gados bija savācis veselu lērumu tālaika tērpu, tā ka drīz vien nostājās Lauras priekšā oriģinālam atbilstošā spēlmaņa kostīmā. Viņš bija apvilcis platu smalka auduma tērpu ar košiem iemalojumiem, kas sniedzās gandrīz līdz ceļiem. Zem tā viņš nēsāja cieši piegulošas bikses no melna samta. Galvā viņam bija cepure, arī no melna samta, pie kuras bija piesprausta fazāna spalva. Kad Persijs vēl paņēma lautu un skanīgā balsī nodziedāja mīlas dziesmu, neviens nebūtu varējis viņu atšķirt no īsta trubadūra.

Laurai ietērpu sagādāt bija grūtāk. Persijam nebija viņas lieluma drānu, un viduslaiku veikaliņš, kur viņš mēdza iepirkties, arī nevarēja līdzēt. Tā vien likās, ka nāksies Laurai apģērbu izgatavot pēc pasūtījuma, bet tad problēma pārsteidzošā kārtā atrisinājās — ar Alarika starpniecību. Kaut gan Aureliāns, atklājis zēnu, bija parūpējies, lai viņš nēsātu džinsus un džemperi, profesors, protams, bija saglabājis viņa avanterrieša ietērpu, un tā Laura varēja aizņemties zēna drānas. Tās derēja kā uzlietas.

— Gandrrīz vai izskatās, ka tās šūtas tieši tev! — Persijs, acīm, redzami apmierināts, atzīmēja. — Jāatrrisina tikai ‘viena prro-blemā, vai ne?

Problēma?

Laura vēl pārsteigta lūkojās skolotājā, kad atskārta arī viņa: mati, protams!

Sasodīts!

Laura gan zināja, ka divpadsmitajā gadsimtā arī zēni nēsāja garākus matus. Bet ne jau pāri pleciem kā viņai. Ko viņai tagad darīt ar gaišo matu krēpēm? Par domu, ka nāksies šķirties no šī krāšņuma, viņa it nemaz nebija sajūsmā. Beigu beigās viņu ceļojums sapnī ilgs ne vairāk par vienu dienu. Tātad vajadzēja būt citam risinājumam — tikai kādam?

To izdomāja Persijs — proti, lielu bereti. Sī galvassega bija tik milzīga, ka Lauras mati zem tās paslēpās pilnībā, tādējādi viņa ne ar ko vairs neatšķīrās no zēna. Vismaz no pirmā acu uzmetiena.

— Parādieties nu! — Mis Mērija Morgana staigāja ap Lauru un Persiju, kritiski nopētīdama viņus no galvas līdz kājām. — Perfekti! Jūs izskatāties vienkārši perfekti, — viņa tad sacīja. — Neviens nepateiks, ka esat no mūsu laikiem — vismaz ne apģērba dēļ!

— Tagad esmū gluži mierrīgs, mīļā Mērij! — Persijs staroja pa visu seju. Bija redzams, ka viņš savā trubadūra ietērpā jūtas vismaz tikpat labi kā Miks Džegers uz skatuves. — Un, ja tu vēl tagad apsolitū, ka sapņu ceļojuma laikā pieskatīsi mūsu tagadnē palikušos kerrmeņūs tikpat modrri kā Dagoberts Daks savus zelta darr-gumus, tad varam drrošī sapņoties uz Nežēlīgā bruņinieka laikiem!

Mērijai pielipa kolēģa labais garastāvoklis. — Sargāšu jūs kā savu acuraugu! — Viņas glītajā sejā atplauka maigs smaids, kura starojums pārspēja pat acu sudrabaino mirdzumu. Bet tad viņa atguva nopietnību. — Apsoliet man, ka rīkosities ļoti, ļoti piesardzīgi un nepaliksit ilgāk, nekā nepieciešams.

— Nu, protams! — Laura iedrošinoši apsolīja. — Beigu beigās Kaja un Lūkass traki uztrauksies, ja nebūsim atpakaļ līdz svētdienas vakaram.

Laura un Persijs, raugi, bija izlēmuši, ka neuzticēs savu plānu nevienam, izņemot profesoru un Mēriju Morganu. Tumsas piekritēji nekādā ziņā nedrīkstēja uzost par viņu ideju. Viņi taču darītu visu, lai neļautu abiem sargātājiem atgriezties tagadnē. Tā nu Laura izņēmuma kārtā bija ķērusies pie meliem un pastāstījusi brālim un draudzenei, ka nedēļas beigās kopā ar Persiju dosies izjādē un tādēļ pārnakšņos Nikodēma Dītriha sētā.

Mis Mērija rūpīgi aizvēra savas istabas durvis, atvadīdamās apskāva abus “spēlmanīšus” un novēlēja viņiem labu veiksmi. Tad viņa apsēdās iepretim Laurai un Persijam un palīdzēja viņiem ieiet “tunelī”, kā sporta skolotājs sauca transu, no kura sargātāji sapņu veidolā varēja doties ceļojumā uz citām vietām un citiem laikiem. Elfai līdzīgā skolotāja pievērsa draugiem maģisku skatienu. Viņi aizvēra acis un gremdējās sevī. Kamēr Laura un Persijs koncentrējās uz ceļojuma mērķi un vajadzīgo laiku, mis Mērija noskaitīja sensenos buramvārdus, ar kuriem sargātāji kopš laiku pirmsākumiem devās sapņu ceļojumos:

— Laika upe, ieklausies,

Laika upe, atveries,

Laika upe, es jau nāku,

Uzņem mani savās skavās!

Laura juta, kā viņā sarosās likteņa dāvātie spēki. Viss notika tieši tāpat kā pirmo reizi. Mērijas balss skanēja kaut kur tālu projām, Lauras augumam pārskrēja vieglas tirpas, tad viņa ieraudzīja gaismu. Ausīs šalca, taču ap viņu kā varena vētra gāzās spoži stari, kas necieta pretošanos, ar nevaldāmu spēku aizslaucīdami visu minstināšanos. Laura jutās kā spalviņa laika virpulī, viņai vienlaikus sametās kvēloši karsti un ledaini auksti, līdz gaisma izdzisa un vaigus noglāstīja silta vēja vēsma. Viņa izdzirda lapu šalkoņu un līksmu putnu čivināšanu un saprata, ka, ceļojot sapnī, nonākusi citā vietā un laikā. Laura atvēra acis — un izmisusi ieraudzīja, ka Persija Valjanta viņas tuvumā nav. No skolotāja nebija ne ziņas, ne miņas. Viņa gluži viena un bez pavadoņa bija nokļuvusi Nežēlīgā bruņinieka pasaulē!

14. nodaļa NEŽĒLĪGĀ BRUŅINIEKA PILS

Gaisa plosts piepūstām burām slīdēja vējā. Aiz muguras bija palikusi upes ļaužu zeme, un nu tas lidoja pār Akmens meža ziemeļu strēli. Alienora tomēr nespēja izbaudīt ainavas savādo skaistumu un nemanīja, ka brauciena mērķis nāk arvien tuvāk. Viņa neizpratnē raudzījās levatorā: — Kā tu varēji ielaisties tādos darījumos? Sanāk taču, ka tu atbalsti Melno hercogu!

Ēolons vienaldzīgi paraustīja plecus un pakampa sarkanvīna pudeli, kas stāvēja viņa priekšā uz galdiņa. — Nesaprotu, kas tev noticis, manu meitenīt. Uz to var paskatīties no vienas puses vai no otras puses. Līdz šim man ir gājis diezgan labi. Es viņam ik pa trim mēnešiem sagādāju maišeli ar karaļaugļiem meslu vietā, ne vairāk un ne mazāk, par to viņš mani liek mierā.

— Bet tu taču skaidri zini, kas Borboronam padomā! Viņš grib iznīcināt Elizionu un tālab bez mitas cīnās ar mums, gaismas karotājiem.

— Un kāda man tur daļa? — Levators ielēja sev vīnu un nevainīgi paskatījās meitenē. — Kāda man daļa gar jūsu darījumiem? Es turos maliņā un nevienam neko nedaru.

Alienora tik enerģiski sapurināja galvu, ka bizes noplīvoja vien. — Vai tad tu nesaproti, Ēolon? Ja Borborons uzvarēs, tad arī tev būs gals. Avanterru un Cilvēkzvaigzni pārņems iznīcība, un arī tevi gaidīs mūžīgā tumsa.

Gaisa klejotājs saviebās. — Varbūt jā, bet varbūt nē. Un ko gan es spētu tur grozīt? Paskaties manī, meitenīt, — es esmu tik vājš un turklāt vēl viens pats.

— Es arī neesmu stiprāka par tevi! — Alienora sašutusi pacēla balsi. — Cīņā pret tumsas spēkiem nozīme ir ikvienam, arī tev!

Ikviens, kurš noliedz gaismu, atbalsta tumsas spēkus. Kas nestāv Eliziona pusē, tas ir pret viņu — un tāpēc tev beidzot jāizšķiras, Ēolon. Tu nedrīksti izlikties, it kā šī cīņa neattiektos uz tevi, jo tu uz gaisa plosta lidinies pāri visam, kas notiek uz Avanterras. Tā ir arī tava daļa, un ilgi tu nevarēsi noturēties, palikdams malā, tici man!

Ēolons apdomīgi palocīja galvu. — Varbūt jā, bet varbūt nē. Līdz šim viss gāja labi. Kāpēc lai tālāk neietu tāpat?

— Tāpēc, ka Melnajam hercogam nedrīkst uzticēties, — Alienora sašutusi atcirta. Meitene piecēlās kājās un sāka staigāt pa gaisa plostu šurpu turpu. — Pats taču nupat to piedzīvoji. Ja nebūtu parādījies Bultspārnis, harpija būtu mūs saplosījusi.

— Var jau būt, bet varbūt arī ne. — Ēolons satvēra glāzi un norija pamatīgu vīna malku. — Un kāda Melnajam hercogam daļa, ko savāra veidolu mainītāja?

— Tev šķiet, ka Sirīna būtu uzdrošinājusies mums uzklupt, skaidri nezinādama, vai viņas pavēlnieks tam piekrīt? — Alienora noskaitusies iesprieda rokas sānos. — Nekad!

Levators nolika glāzi un domīgi noraudzījās meitenē. — Varbūt jā, bet varbūt nē, — viņš klusi nomurmināja. Bija manāms, ka viņu plosa šaubas.

Te vējš kļuva dzestrāks. Kaut gan Alienora bija apvilkusi siltās ceļa drānas, viņai sāka salt. Viņa lēnām piegāja pie gaisa plosta priekšgala un vēroja tāles. Tālu pie horizonta pacēlās cietokšņa ēnainās aprises. Spriežot pēc drūmā un draudīgā iespaida, tam vajadzēja būt milzīgam. Ap naidīgajiem torņiem virpinājās melnas dūmakas plīvuri, un arvien saltākais vējš, likās, nāca tieši no tās puses.

Laura bija gluži apjukusi. Kas gan Persijam atgadījies, kāpēc viņa nebija blakus? Vai viņš bija palicis mis Mērijas istabā — vai arī viņam kas noticis ceļā uz pagātni? Vai viņš kaut ko bija izdarījis nepareizi? Vai varbūt viņa pati beigu beigās bija pieļāvusi smagu kļūdu? Iedomājoties vien, Laurai aizrāvās elpa.

Meitene tramīgi pavērās visapkārt. Viņa atradās skraja meža malā zem krāšņa skābarža, kura lekni zaļā lapotne sniedza veldzējošu ēnu. Tā noteikti bija Bendesmeža mala, jo kalnā, kas pacēlās dienvidrietumu virzienā,"slējās pils. Tā nepārprotami bija Rāvenšteinas pils, kaut arī izskatījās gluži citāda nekā viņai pazīstamais siluets: sienas nebija apvijusi efeja, un no raupjiem laukakmeņiem darinātos mūrus neklāja apmetums. Lielais tornis bija vismaz piecus metrus augstāks, nekā Laura bija radusi redzēt. Torņa galā mastā plīvoja viņai nepazīstams karogs. Cietokšņa ziemeļrietumu pusē slējās sastatnes. Acīmredzot celtniecība vēl nebija pabeigta, tas nozīmēja, ka viņi vismaz nebija atklīduši pārāk tālu pagātnē. Turklāt ceļojums sapnī bija atvedis viņu uz pareizo vietu, kaut arī labu gabaliņu no pils. Bet vai laiks būs trāpījies izdevīgs?

Laura sarāvās, izdzirdusi čaboņu. Viņa pārsteigta metās apkārt. Krūmos aiz muguras kaut kas kustējās! Meitene izbijusies aizturēja elpu, bet, iekams viņa paguva reaģēt un paslēpties, zari pašķīrās, un no aizsega iznāca jauns vīrietis. Tas bija Persijs Valjants, kā Laura atvieglota ieraudzīja.

— Parbleu^9! — sporta skolotājs nesavaldīgi nolamājās, atbrīvodams tērpu no nolūzušiem zariem un sakaltušām lapām. Spalva pie viņa cepures šūpojās pie katras kustības. — Esmu nu gān es nožēlojams lempis!

— Ei, ei! — Laura uzjautrināta viņā paskatījās. — Nevajag taču skaisties tikai tāpēc, ka piezemējies brikšņos!

— Ko tu neteiksī! — Persija seja sadrūma arvien vairāk un vairāk. — Ne jau tāpēc es niknojos! Taču, ja nākamrreiz kopā dosimies sapņu ceļojumā, tad labak gān butu sadoties rrokās, lai mes nokļutū tai pašā vietā, d’accord, mademoiselle^10?

Laba doma — bet vai Persijam nudien vajadzēja tik traki uztraukties par to, ka viņi nebija nolaidušies pagātnē tieši viens blakus otram? Laura neizpratnē viņu nopētīja un beidzot atskārta sargātāja dusmu patieso cēlieni: lauta, ko viņš internātā, sākoties ceļojumam, bija uzkāris uz pleca, bija pazudusi bez pēdām. Vai nu tā vispār nebija devusies līdzi ceļojumā laikā un telpā — vai arī noslēpumainā veidā pazudusi.

— Ak, sasodīts! — Laura izbijusies novaidējās, jo kas gan bija muzikants bez instrumenta? — Kas noticis?

Persijs apjucis saviebās. — Man vajadzēja to iedomāties. Sapņu ceļojumos varr paņemt līdzi tikai tos prriekšmetūs, kas atrodas ciešī pie kerrmeņa. Rrotaslietas un tamlīdzīgi. Visi parrējie paliek sākuma vietā, kā jau pats vairrakkart esmu pārrliecinājies. Biju cerrējīs, ka arr lautu būs citadī — bet nu visas crerības vējā!

— Un ko lai mēs tagad darām? Tad jau nāksies par plānu aizmirst, vai ne?

— Nebūt ne! — Skolotājs pašpārliecināti pasmaidīja un atmeta ar roku. — Neiesim jau tādas ķezas dēļ atteikties no visa pasākuma. Nāc — dosimies tieši lauvas midzenī. Gan jau man kaut kas ienāks prrātā.

Meitene noraizējusies pievērsa skatienu debesīm — Persijam nu gan bija nervi! Kaut nu viss izdotos labi!

Tā kā sporta skolotājs jau soļoja pils virzienā, Laurai gribot negribot nācās sekot, ja viņa negribēja palikt Bendesmeža maliņā.

Jau pēc dažiem soļiem no visām porām izspiedās sviedri. Kaut ari saule jau sen vairs neatradās zenītā un bija pavērsusi savu taku uz rietumu pusi, tā vēl aizvien tikpat stipri dedzināja pie mākoņiem klātajām debesīm. Gaiss virmoja un šķita vai nokaitēts, un pat daudzo koku ēnā, kas auga gar ceļu, Laura gandrīz neizjuta vēsumu. Acīmredzot viņi bija nokļuvuši tieši karstākās vasaras vidū. Viņa labprāt būtu noņēmusi bereti, bet tas diemžēl nebija iespējams. Tā nu Laura svīzdama klunkuroja uz priekšu.

Laukos labība viļņoja vēja svelmainajā dvašā, taču pļavās gandrīz visur bija pabeigta pļauja. Laurai nāsīs iespiedās svaiga siena smarža, skanēja aitu blēšana, un šur tur varēja dzirdēt iemaujamies govi vai iezviedzamies zirgu. Parastie lauku trokšņi — un tomēr kaut kas nebija lāgā. Tas viss izklausījās citādi, nekā ierasts.

Pagāja kāds brīdis, līdz meitene atskārta, ka viņu traucē motoru trokšņa trūkums. Nebija dzirdams ne automobilis, ne traktors, ne motocikls un arī ne lidmašīna. Laura neviļus pašūpoja galvu. Cik dīvaini, ka viņa jau tiktāl bija pieradusi pie civilizācijas trokšņa, ka tā neesamība jau likās traucēklis!

Laura pavērās visapkārt. Skatienu neaizšķērsoja neviens elektrības stabs, neviens augstsprieguma vads, nekur nebija manāmi asfaltēti ceļi. Uz pils pusi vijās tikai bedrains, šķembām klāts ceļš. Tālumā, kur tas iznāca no meža, pacēlās apmetne, ko veidoja kāds ducis nabadzīgu būdiņu — droši vien-Rāvenšteinas ciems, kur Nežēlīgā bruņinieka dzimtzemnieki vadīja savas sūrās dienas.

Ciems, kurā bija mitusi nabaga Silva.

Piepeši Laura sajuta, cik ļoti viņai gribas dzert. Mēle gandrīz bija pielipusi pie aukslējām. Taču viņiem, protams, nebija līdzi nekā dzerama.

— Tev vaj’dzēs paciesties, līdz nokļusīm līdz pilij; — Persijs paskaidroja. Arī viņam zem samta apmetņa noteikti bija šausmīgi karsti. Pāri viņa pierei tecēja sviedri, un apģērba augšdaļā parādījās tumši plankumi. — Nu tad cerresīm, ka mīļais Reimārs izņēmuma karrtā būs labā garrastavoklī un neiemetīs mūs uzrreiz savā tumšākajā pagrrabā! — No smīna, kas pavīdēja skolotāja sviedriem klātajā sejā, Laura noprata, ka viņš to nedomāja gluži nopietni.

Pēc dažām minūtēm Persijs tomēr sadrūvējās, un pēdējais laba noskaņojuma brīdis bija garām. Tostarp viņi bija nonākuši līdz pilij, un Persijs atskārta, ka apmeklējumam diez vai bija iespējams izvēlēties vēl sliktāku brīdi.

Skolotājs palēnināja gaitu.

Laura ziņkārīgi vēroja pavērušos ainu. Nenocietinātajā laukumā pie ziemeļrietumu mūra — skaidrs, ka pili neapņēma nekāds parks, ari no Ellerkinga dzīvžoga suņiem nebija ne vēsts, — bija sapulcējušies apmēram divi duči sieviešu un vīriešu. Laura un Persijs ar savām raupjajām ādas kurpēm sacēla putekļus un tad neuzkrītoši iejuka pūlī. Spriežot pēc nabadzīgajām drānām, ko šie cilvēki nēsāja, tie noteikti bija zemnieki. Neskaitāmie bērneļi, kas dauzījās apkārt, gandrīz bez izņēmuma bija tērpti skrandās. Pieau-gušie neveltīja uzmanību ne viņiem, ne svešiniekiem. Viņi kā apburti vēroja izrādi, kas norisinājās dažus metrus no viņiem.

Kad Laura paraudzījās turp, viņa dziļi izbijās. Viņa tūdaļ pazina drūmo, bruņās tērpto vīru, kas stāvēja apmēram divdesmit vīriešu pulciņā, kuri bija apbruņoti tāpat kā viņš: neviens cits kā Reimārs fon Rāvenšteins. Dīvainā kārtā Nežēlīgais bruņinieks gan bija turpat vai galvastiesu mazāks, nekā viņai bija palicis atmiņā pēc briesmīgajām tikšanās reizēm. Bruņas gan viņam bija tieši tās pašas, un zobens, kas kūļājās pie sāniem, nepārprotami bija tas pats varenais Pauršķaidis, ar kuru Reimāram bija gandrīz izdevies laupīt Laurai dzīvību kausa meklējumu laikā.

Taču ari bez zobena un bruņām Laura vienā rāvienā būtu pazinusi bruņinieku pēc viņa nešpetnās, bailes iedvesošās sejas, kas patiesībā bija krietni draudīgāka nekā piemineklim internāta parkā. Tumšajos acu dobumos spulgoja bīstami ļaunas acis, un, it kā ar neskaitāmajām bakurētām nebūtu gana, lai Reimārs izskatītos pēc neglītuma iemiesojuma, seju izķēmoja arī bezveidīgs, āķim līdzīgs deguns. Visvairāk Lauru tomēr atbaidīja platā rēta, kas stiepās pāri bruņinieka plikajam paurim. Tā kā viņš pret Lauru allaž bija cīnījies ar ķiveri galvā, tad ugunssarkanā brūce, kas īsti nebija sadzijusi, meitenei bija palikusi slēpta.

Briesmīgā izskata bruņinieks nu dižojās putekļainajā laukumā pils priekšā un aizdomīgi pētīja kādu milzīgu un bezveidīgu priekšmetu, kas pacēlās viņa priekšā. Kaut gan to sedza liels auduma gabals, Laura uzreiz saprata, kas tas ir — bez šaubām, piemineklis visā augumā, ko Reimārs bija uzdevis izcirst kādam tēlniekam no savas grāfistes. Viņi bija ieradušies Rāvenšteinas pilī tieši pieminekļa atklāšanas brīdī. Piepeši Laura atskārta, kāpēc Persijs bija tik sapīcis: laikam viņš tāpat kā Lauras brālis Lūkass bija lasījis pils hronikā, ka briesmonis Reimārs toreiz bija drausmīgi pārskaities un trakās dusmās vienu otru noslaktējis!

Ak vai — kaut nu viss beigtos labi!

Laurai tomēr nebija laika daudz prātot, jo tieši šai mirklī Nežēlīgais bruņinieks skubinādams pamāja kādam kalsnējam vīrelim. Tērpies pelēcīgās linaudekla drānās, viņš salīcis mīņājās no vienas kājas uz otru tieši pie aizklātā pieminekļa, bailīgi raudzīdamies Reimārā — acīmredzot tas bija pats mākslinieks.

Tēlnieku laikam māca ļauna priekšnojauta, jo viņš brīdi vilcinājās izpildīt Reimāra mēmo pavēli, par ko bruņinieks vienā mirklī aizsvilās. — Kurls esi, vai? — Seja viņam pietvīka tumši sārta, un viņš uzbļāva vīram: — Kusties beidzot!

— Ar... ar prieku! — uzrunātais stomījās un uzmeta kūkumu.

— Kā kungs vēlēs! — Dziļi palocījies, viņš pavilka auklu, auduma gabals nokrita zemē un atsedza skatienam statuju.

Iestājās dziļš klusums. Pieminekli pētīja ne tikai Reimārs fon Rāvenšteins, viņa bruņinieki un zemnieki, bet arī slepenie viesi no tāltāliem laikiem.

Dīvaini, Laura nodomāja, piemineklis izskatās kaut kā citādi nekā statuja pie mūsu internāta. Kaut arī zirgs bija tieši tāds pats, kā viņai palicis atmiņā, Reimārs toties bija krietni sīkāks — un viņa seja, kas rēgojās pa ķiveres-atvērumu, vēl neglītāka! Laura apmulsusi paskatījās bruņiniekā, kurš vēl joprojām ar drūmu sejas izteiksmi pētīja pieminekli. Šaubu nebija — tēlnieks bija paveicis lielisku darbu: akmens Reimārs tikpat kā neatšķīrās no sava dzīvā prototipa. Mākslinieks noteikti bija īsts meistars, kurš ne ar ko neatpalika no saviem slavenākajiem amata brāļiem.

Lauras pārdomas pārtrauca dusmu brēciens. Bruņinieka seju bija izķēmojis niknums, un riebīgā rēta viņam uz galvas burtiski liesmoja, kamēr viņš kā prātu zaudējis uzrēca tēlniekam: — Nožēlojamais suņa sūds!

Pundurim līdzīgais bruņinieks milzu soļiem metās virsū nelai-mīgajam, sagrāba to aiz apkakles un pievilka pavisam klāt šo vīru, kurš augumā viņu pārsniedza par galvas tiesu. — Kā tu uzdrošinājies mani šitā izķēmot?!

Vīrietis, bailēs drebēdams, nespēja izdabūt pāri lūpām nevienu saprotamu vārdiņu. Viņš trīcēja pie visām miesām. Kājas ļodzījās, kamēr viņš velti lūkoja attaisnoties. — Īīī... ēēē... ēēē... — tas bija viss, ko viņš spēja pateikt.

— Vai es tev neuzdevu iztaisīt tēlu, kas man līdzinātos kā divas ūdens lāses? — Reimāra balss ķērcot gandrīz aizkrita. Mutes kaktiņos viņam parādījās putas, acis izspiedās no dobumiem, un plikais pauris iekvēlojās tik sarkans, ka Laura izbijās, ka šis punduris uz līdzenas vietas pārsprāgs.

Tēlnieks vēl joprojām nespēja neko atbildēt. Viņš joprojām tikai centīgi māja ar galvu, klausīdamies Reimāra bļāvienus, — tas gan bruņinieku nekādā ziņā nenomierināja, gluži otrādi.

— Kāpēc tad tu tā nedarīji?! — Reimārs auroja pērkona balsī, kas būtu darījusi godu ikvienam huņņu karotājam. — Kā tu, maita, varēji būt tik nekaunīgs un izķēmot mani par šitādu kropli suņa augumā, kurš izskatās riebīgāks par rūgtu nāvi?!

— Eē... īīī... ēēē...

Nežēlīgais bruņinieks iesita drebelīgi stostīgajam tēlniekam pļauku tieši pa seju, tā ka neaizsargātais cilvēks aizģeņģerēja atpakaļ. Divi karakalpi satvēra viņu, neļaudami nokrist zemē. Reimārs tostarp pagriezās pret miesassardzes vadoni un pavēlēja: — Šurp bendi, bet ātri!

Kamēr uzrunātais aizsteidzās, pūlī, kas turpināja blenzt lielām acīm, atskanēja šausmu pilni čuksti. Neviens tomēr neiedrošinājās iebilst pret šo patvaļu. Tikai pils kapelāns, kurš, svētītā ūdens trauku rokā turēdams, mesas tērpā stāvēja pie pieminekļa, nedroši iebilda. — Jel apžēlojieties, kungs! — viņš klusā balsī ieteicās, v — un atminieties mūsu Pestītāja Jēzus Kristus vārdus Kalna sprediķī: “Lai svētīti tie, kas līdzcietīgi...” — Tomēr, uztvēris Reimāra stingro skatienu, viņš aprāvās un satrūcies atkāpās atpakaļ.

Laura steigšus piebikstīja skolotājam un satraukusies iečukstēja viņam ausī: — Ātri, Persij, mums kaut kas jādara! Citādi ar to vīru būs cauri!

Gaišmatis moku pilnu seju pavērās meitenē. — Saprrotū, Laura, — un tomerr: mums ir sasietas rrokas. Mēs nevarram neko darrīt šī nelaimīgā cilvēka labā. Pirrmkarrt, jebkurra iejaukšanās mums nozimetū pašnavibū...

— Un otrkārt?

— Otrrkarrt, mēs nekādā ziņā nedrrīkstām pārrakstīt vēsturres grramatas!

Pirmajā mirklī Laura nesaprata, ko Persijs ar to grib sacīt, bet tad viņai ienāca prātā: pagātnes notikumus nekas un neviens nespēja padarīt par nebijušiem. Tā kā nelaimīgā tēlnieka nāve jau bija atradusi vietu hronikās, viņu glābr nebija iespējams. Kaut kas tāds notika tikai Holivudas filmās, kurās neviens neraizējās par dzelžaino loģikas un dzīves likumsakarību patiesumu. Realitātē turpretim tas bija pilnīgi izslēgts. Pat sargātāji, neraugoties uz savām ārkārtējām spējām, nevarēja tur neko darīt.

Tas viss Laurai izšāvās cauri galvai vēja ātrumā — tomēr viņa negrasījās tik vienkārši padoties neizbēgamībai. — Lai tā arī būtu, Persij, — viņa sašutusi izgrūda, — kaut kādai iespējai taču jābūt!

— Kuš! — Skolotājs uzmeta meitenei lūdzošu skatienu un brīdinādams pielika lūpām rādītājpirkstu. — Ne tik skaļī, lūdzama!

Taču Laura savā izmisumā nebija apturama un sāka runāt vēl skaļāk. — Mēs nevaram vienkārši ļaut viņam nomirt! Tas cilvēks taču ne pie kā nav vainīgs — viņš tikai izpildīja rīkojumu, kāds viņam tika dots...

— Laura! Lūdzu!

— Reimārs vienkārši ir atbaidošs punduris! — meitene atbildēja tikpat skaļi — un ar to pavērās vārti nelaimei.

Rāvenšteinas kungs piepeši pagriezās un paskatījās Lauras virzienā. Viņa acis samiedzās šaurās spraudziņās.

Laura jau nobijās, ka Nežēlīgais bruņinieks viņu pazinis, līdz viņai iekrita prātā, ka tas nebija iespējams — viņu līdzšinējās sadursmes taču bija notikušas tālā nākotnē! Tomēr bija skaidrs, ka viņa ir piesaistījusi Reimāra uzmanību. Viņš paaicināja pie sevis kādu karakalpu, kuram zem deguna rēgojās kuplas ūsas un kurš maķenīt šķielēja, un iečukstēja vīram kaut ko ausī. Tikko Reimārs bija beidzis, tā ūsainais brašulis jau pamāja vienam no saviem biedriem — un nu jau abi rokaspuiši devās taisni pie Lauras un Persija.

Kamēr pūlis bailēs pašķīrās, dodot ceļu bruņiniekiem, Laura steigšus vaicāja Persijam: — Varbūt labāk laižamies lapās?

Skolotājs tikai apdomīgi papurināja galvu. — Tā nu būtu vislielākā mulkiba, ko mēs varretū izdarrīt, Laura. Šāda rriciba tikai modinātu Reimārā aizdomas. Jādarra viss, lai saglabatū mierru, un nedrrīkstām zaudēt galvu, citādi nāksies no tās škirrties — ja tu saprrotī, ko es arr to grribū teikt.

Un kā vēl Laura saprata!

Iekams viņa paguva atbildēt, Reimāra vīri jau bija klāt. — Nāciet līdzi! — ūsainis ķērcošā balsī pavēlēja, ar vienu aci raudzīdamies Laurā, ar otru — Persijā.

Abi padevās liktenim un nepretodamies sekoja karakalpiem ar ķiverēm galvās. Tā vien šķita, ka ziņkārīgie skatītāji viņus pirmoreiz pamanīja tikai tad, kad viņi vīru pavadībā gāja cauri pūlim. Cilvēku sejās nebija manāma nekāda līdzjūtība. Gluži pretēji: vairumā seju vīdēja neslēpts ļaunprātīgs prieks. Viņi laikam sprieda, ka Laurai un Persijam būs tāds pats liktenis kā nelaimīgajam tēlniekam.

To aptvērusi, Laura vai vārījās niknumā. Viņai nepavisam nebija saprotams, kā var priecāties par savu līdzcilvēku nelaimi. Kāpēc jūs mums nepalīdzat, viņa sev klusībā vaicāja, bet tad viņa jau stāvēja Nežēlīgā bruņinieka priekšā.

Kaut arī līdz šim viņa to nebūtu uzskatījusi par iespējamu, tuvumā pundurim līdzīgais Reimārs izskatījās vēl pretīgāks. Tur-klāt viņš briesmīgi smirdēja. Protams, ka arī zemnieki neizplatīja sevišķi patīkamu aromātu. Taču salīdzinājumā ar bruņinieka kodīgo smaku viņu sviedru dvaka bija gluži nevainīga vēsmiņa. Meitenei nācās piespiesties, lai nesarauktu degunu. Viņa slepus paskatījās Persijā. Viņš nepamirkšķināja ne acu un draudzīgi vērās Nežēlīgajā bruņiniekā.

Reimārs fon Rāvenšteins acīmredzami nebija pieradis, ka viņam kāds bezbailīgi nostājās pretim. Katrā ziņā viņš gluži apjucis raudzījās abos svešiniekos. — Neesat vietējie, ko?

Persijs palocījās. Viņa atbilde bija izmeklētas pieklājības kalngals. — Jums taisnibā, jūsu augstlabdzimtība. Musu Kungs, tas Visuvarrenais, vadija mūsu soļus no tālām zemēm, atvezdams uz jūsu cietoksni.

— Ko tu neteiksi! — Reimārs jau likās atguvies no apmulsuma, jo viņa balsī jautās neslēpts izsmiekls. — Tad varat tikai cerēt, ka tas “Visuvarrenais”, kā jūs viņu saucat, jums arī turpmāk būs labvēlīgs. — To teicis, viņš pagriezās pret saviem bruņiniekiem, kas gan drīzāk atgādināja nekrietnu laupītāju bandu nekā dižciltīgus drosminiekus, un izplūda ņirdzīgos rēcienos. īgnā paskata zeļļi drīz vien pievienojās vadoņa smiekliem.

Kad Nežēlīgais bruņinieks vēlreiz pievērsās Persijam, viņa sejā jau atkal bija iegūlusi ierastā izteiksme. — Un kas jums šeit meklējams? — Jautājums bija nevainīgs, taču Laurai nepaslīdēja garām nepamanīta bīstamā nianse tajā. Tā vien šķita, ka viņš ar to domā: “Ja jums, nolādēts, nebūs padomā pārliecinošs izskaidrojums, tad arī pats Visuvarenais neko nevarēs palīdzēt.”

Arī Persijam draudi nepagāja secen. Tomēr viņš saglabāja mieru. Vismaz ārēji. Viņš vēlreiz palocījās sīkā pilskunga priekšā.

— Ļaujēt jel stādīties prriekšā, jūsu augstlabdzimtība: mani, necienīgo, sauc par Persiju no Burgundijas, un tas turr, — viņš norādīja uz līdzās stāvošo Lauru, — ir Laurencs, mans māceklis. Es esmū klejojošs muzikants un...

— Vai tiešām?! — Reimārs aši kā odze pārtrauca svešinieku un žigli paspēra soli viņam tuvāk. — Un kur tad jūsu instruments

— muzikant?

— Mans... ēēē... instrruments?

— Jā gan! Es taču runāju skaļi un saprotami, vai ne? — Reimāra balss skanēja tik griezīgi kā pātagas cirtiens. Viņa vīri, neslēpdami izsmieklu, pasmīnēja. Spriežot pēc viņu sejām, Persija liktenis jau bija apzīmogots.

— Labi, ka ieminejāties, mans kungs! — skolotājs nevilcinādamies atbildēja. — Mums nācās sastapties arr arrkarrtīgi nepatīkamu likteņa paverrsienu. Ceļā pē jums mums uzbrrukā laupītāji, un šie nelāgie zeļļi man atņēma lautū, ko īpaši man tika darrinājis viens no slavenākajiem manas zemes instrrumentu meistarriem!

— Ko jūs neteiksit! — Reimārs klaji ņirgājās. — Viņi jūs aplaupījuši? Ai, ai, ai, kurš gan varēja nodarīt kaut ko tik sliktu!

Kaut gan pilskungs atsāka skaļi rēkt un bārdas rugājiem noaugušie vasaļi viņam tūliņ piebalsoja, Persijs palika pilnīgi mierīgs.

— Tieši tā, jūsu augstlabdzimtība! Pat mans aizrradījums, ka vēlos savu makslū veltīt jums perrsoniski, neatturrēja šo salašņu barru no viņu nekrrietnā nodoma! Vai tas nav apvainojūms, mans kungs?

— Apvainojums! Un kā vēl! — Laupītājiem līdzīgie bruņinieki iebļāvās, un viņu barvedis locījās smieklos. — Šovakar man gaidāms augsts viesis, un es viņam par godu rīkoju svētkus, — viņš, beidzot nomierinājies, paskaidroja. — Vai varu lūgt jūs priecēt ar mākslu manu ciemiņu — man par prieku izmantojot manu lautu, kaut arī tā nebūtu tik vērtīgs instruments kā jūsējais?

— Jutīšos pagodināts, jūsu augstlabdzimtība. — Persijs paklanījās tik zemu, ka gandrīz pieskārās grīdai.

Laura atviegloti pasmaidīja. Bet tad atgriezās Reimāra miesas-sardzes vecākais ar pavadoni. Ieraugot bendi, Laura kļuva pelnu pelēka, un sirds viņai sāka dauzīties. Soda izpildītājs nebija neviens cits kā... Konrāds Cirtējs!

Grāla pili un tās apkaimi apspīdēja spoža pēcpusdienas saule. Paravains stāvēja lielā torņa galā un domīgi vērās tālēs. Viņa ska-tiens slīdēja dienvidu virzienā pāri Kalderānas plakankalnei. Vējš glāstīja bezgalīgos čukstošās zāles plašumus, kas atgādināja maigi viļņojošu jūru no šķidra sudraba. Taču baltajam bruņiniekam nebija laika to izbaudīt. Viņš jau stundām ilgi nepacietīgi gaidīja atgriežamies Bultspārni. Viņu mocīja doma par Alienoru. Cerams, ka Bultspārnis beidzot būs uzgājis viņas pēdas. Un cerams, ka mēs vēl paspēsim viņu atturēt no šī vājprātīgā nodoma, viņš prātoja. Kolīdz viņa sasniegs Tumsas cietoksni, būs grūti izraut meiteni no Borborona nagiem. Paravains dziļi nopūtās. Cik lielai gan vajadzēja būt viņas mīlestībai pret brāli, lai tās dēļ liktu uz spēles savu dzīvību!

Bruņinieks neviļus nogrozīja galvu. Tad viņš aiz muguras izdzirda klusus soļus un durvju aizciršanos. Paravainam nevajadzēja atskatīties — viņš arī tāpat zināja, ka viņa sabiedrību meklē dziedniece Morvena.

Nu jaunā sieviete pienāca viņam tuvāk. Paravains nespēja noturēties, nepagriezies pret viņu un neuzmetis apbrīnas pilnu skatienu. Viņas kastaņbrūnie mati zaigoja saulē, un seju apmirdzēja liegs smaids.

— Vai ir kādi jaunumi? — viņa vaicāja.

— Vēl nav.

— Tikai pacietību. — Morvena maigi pieskārās viņa rokai un līdzcietīgi palūkojās viņā. — Un nepārmet sev. Tā nudien nav tava vaina, ka viņa devusies meklēt brāli.

Paravains pamāja. — Es zinu, bet... — viņš apklusa. Morvena stāvēja tik cieši blakus, ka viņš sajuta kumelīšu smaržu no viņas matiem. Viņas āda izplatīja citronu aromātu, kam pievienojās smalka sandalkoka nianse. Lielās brūnās acis mirdzēja kā zīds, kad viņš tajās cieši ielūkojās. Viņam šķita, ka varētu ieskatīties tajās līdz pašām dzīlēm. Paravainu pārņēma vēlme noglāstīt viņas vaigu.

Viņš lēnām pacēla roku, kad tālumā atskanēja ērgļa sauciens. Paravains apmulsis sarāvās un noklepojās. — Bultspārnis atgriežas, — viņš sacīja.

Burvju vārtu sargs majestātiski pielaidās klāt un nosēdās uz mūra apmales. Baltais bruņinieks un Morvena piesteidzās klāt, lai uzklausītu viņa vēsti.

15. nodaļa NOSLĒPUMAINĀ VIEŠŅA

Tas nav iespējams, Laurai iešāvās prātā. Tas nevar būt! Taču Reimāra bende mats matā līdzinājās Maksimiliāna Longoliusa sulainim — līdz pat sarkanajam ērkulim uz galvas.

Kalsnējais vīrietis raupjās linaudekla drānās pazemīgi noliecās Nežēlīgā bruņinieka priekšā. — Ko vēlaties, mans kungs un pavēlniek?

Reimāra neglītajā sejā parādījās smaida atblāzma, un viņš uzmeta bendem gandrīz mīļu skatienu. Tad norādīja uz tēlnieku, kurš vēl joprojām trīcošiem ceļgaliem stāvēja starp diviem apbruņotiem rokaspuišiem un pārbiedētu seju gaidīja savu likteni. — Tev darbiņš, bendes meistar! Parūpējies, lai šis diletants nesastrādātu vēl lielāku ļaunumu!

Bende vēlreiz palocījās. — Ļoti labi, kā kungs pavēl.

— Bet, pirms ķeries pie darba, vajadzētu sarīkot mazu spīdzināšanu. — Nežēlīgais bruņinieks izsmējīgi pagriezās pret nāvei nolemto, kurš vairs nespēja valdīt asaras. — Mēs taču izmantosim iespēju, lai šai nožēlojamajai radībai šķiršanās no dzīves pārvērstos par neaizmirstamu piedzīvojumu, kaut arī Dievs zina, ka tas puisis to nav pelnījis.

Reimāra ieroču brāļi mežonīgi rēca par nežēlīgo joku, kamēr bende pamāja abiem karakalpiem, kas turēja tēlnieku. Viņi jau grasījās aizvilkt nelaimīgo, kad Rāvenšteinas kungs viņus apturēja un deva bendem jaunu norādījumu. — Un vēl — raugies, lai mūsu daiļajai gūsteknei tavs veikums neietu garām nemanīts. Lai zina, kāds liktenis viņu gaida, ja turpinās spītēties!

Mūsu daiļā gūstekne — ko Reimārs ar to varēja domāt? Varbūt Silvu? Laura uzmeta Persijam jautājošu skatienu. Viņš

laikam nojauta meitenes domas, jo tikai paraustīja plecus un sa-viebās.

Kamēr bende aizgāja ar savu upuri un tā sargiem, Nežēlīgais bruņinieks pagriezās pret abiem sapņu ceļotājiem, kuriem bija nācies bezspēcīgi uzklausīt nožēlojamo uzdevumu. — Sakiet kalponēm, lai ierāda jums kambari. Vēlāk gaidīšu jūs svētkos. Un lai būtu laikā, citādi... — Reimārs izteiksmīgi pasmīnēja un ar īkšķi pārvilka pāri rīklei.

Kad Laura cauri vārtu arkai ienāca pils iekšpagalmā, viņa jutās gandrīz kā mājās. Protams, gadsimtiem ritot, šis tas bija mainījies — logi, durvis un mūru apmetums. Trūka ari krāšņumaugu un košumkrūmu, ar kuriem tagad bija apzaļumota plašā teritorija. Atsevišķās ēkas daļas tomēr bija izkārtotas tieši tāpat kā internātā. Pat aicinošās kāpnes, kas veda augšup uz ieeju, jau bija izveidotas, arī spārnoto lauvu skulptūras atradās katra savā pusē apakšējiem pakāpieniem. Un nojumi, zināms, balstīja akmens milzis — kurš gan cits?

Viņa sekoja Persijam, kas cienīgā gaitā devās uz kāpņu pusi — beigu beigās viņi nealka sacelt nevajadzīgas aizdomas, pārāk steigdamies. Apdomīgi kāpjot augšup pa pakāpieniem, Laura veltīja pateicīgu skatienu Portakam, jo akmens milzis viņai bieži bija nācis talkā lielajā piedzīvojumā, un draudzīgi viņam uzsmaidīja. Tomēr milzīgā auguma rīmju kalējs viņu neievēroja, tikai stingi raudzījās tālumā. Lauru pārņēma vilšanās rūgtums — viņa zināja, ka kolonnā izkaltais milzis spēja ne tikai atdzīvoties pusnaktī, bet zinātājiem arī dienas laikā varēja parādīt, kādi slepenie spēki bija atrodami aiz viņa ārējā veidola. Kādēļ tad viņš nepamirkšķināja, lai sasveicinātos kā viņas trīspadsmitajā dzimšanas dienā, kad viņš pirmo reizi bija devis zīmi?

Tad Laurai ienāca prātā, ka Reimunds Portaks viņu vēl nemaz nevarēja pazīt. Viņu sastapšanās notiks tālā nākotnē, un vajadzēja paiet vēl daudziem gadsimtiem, lai akmens milzis uzzinātu, ka ari viņa pieder pie sargātāju loka.

Ieejas hallē Laura paskatījās uz pretējo sienu — un satriekta sarāvās. Tas gan nebija tāpēc, ka tur nebija piekārta glezna ar Silvu un melno vilku. Ar to viņa galu galā bija rēķinājusies. Šausmas iedzina atbaidošais briesmonis, kurš gleznas vietā blenza pretim no gobelēna, kas sniedzās gandrīz no grīdas līdz pat griestiem — acīmredzot tas pats lemurs, ar ko Laura jau bija iepazinusies. Rupji veidotā nezvēra galva izskatījās pārsteidzoši līdzīga tai grimasē saviebtajai galvai, kas sargāja eju vecajās kapenēs un, pirmoreiz tur iegriežoties, bija iedzinusi Kaju un viņu pašu paniskās bailēs. Tā ķermenis nebija mazāk briesmīgs; Laurai tas atgādināja milnu vēzējošo alu trolli, kas Morijas raktuvēs bija uzbrucis Frodo un viņa ceļabiedriem, gandrīz pārvērzdams viņus par slapju vietu. Viņam bija gari nagi, un kailā aste bija tik gara, ka līdzīgi čūskai bija apvijusies ap pinkaino kreiso kāju. Meitene nomākta piebikstīja Persijam un norādīja uz nezvēru.

Skolotājs pretīgumā saviebās. — No tāda nudien sametas bail. Par laimī, tas irr tikai gobelēns, jo dzīvē es arr tādu monstre* ne-grribētū satikties!

Lai gan Laurai it nemaz nebija labi ap dūšu, viņa vilcinādamās piegāja tuvāk sienas greznojumam. Gandrīz vai šķita, ka šis nezvērs viņu pievelk ar burvju varu. Tas blenza viņai tieši acīs, bet sejā iezīmējās neslēpta asinskāre. “Pagaidi tikai, līdz nonāksi man nagos,” tas likās sakām, “tad es tevi aprīšu ar visiem kauliņiem!”

Laura uzmanīgi pieskārās paklājam. Tas likās ārkārtīgi mīksts. Ja viņa nemaldījās, tas bija tīrs zīds. — Tas noteikti ir ļoti vērtīgs, vai ne?

Persijs, kurš lēnām bija sekojis, pamāja. —Ja parreizi atcerros, tad Reimārs fon Rāvenšteins šo darrgumu atveda no krrusta karra. Viņš to izdevīgā brrīdī bija nozadzis no kāda maurru augstmaņa pils. Tas vīrrs bijis lietprratējs burrvju mākslās, tas ir, noslēdzis savienibū ar tumšajiem spēkiem. Bet man gan šķiet, ka tas bija tikai labs iemesls, lai novāktu to nelaimīgo un izlaupitū viņa mantību!

— Ja tas paklājs nudien ir tik vērtīgs, kāpēc tagad tas vairs nekarājas hallē? — Laura brīnījās. — Tu jau zini, pie mums internātā. Kas ar to noticis?

— Manas zinašānas tiktāl nesniedzas, nuidemoiselle. — Persijs neziņā saviebās. — Varbūt gobelēns ir nolaupīts, tāpat kā parrējie Nežēlīgā bruņinieka darrgumi. Bet nu iesim sameklēt kādu istabmeitu, lai dabūtu naktsmājas.

Sargātāju uzstāšanās svētku vakara maltītē guva panākumus. Persijam bija izdevies sadzīt rokā tamburīnu, ar ko Laura pavadīja viņa sniegumu. Kaut arī tas skanēja tikpat šķībi kā Reimāra lauta, Persijs Nežēlīgo bruņinieku un viņa neaptēstos pudeles brāļus tomēr spēja iepriecēt ar dziedāšanu — vismaz tikām, kamēr viņi vēl bija skaidrā. Jo svinīgi pasludinātie svētki bruņinieku zālē izvērtās par mežonīgu dzeršanu.

Milzīgais no dzelzs kaldinātais kroņlukturis, kas karājās pie griestu sijas, bija tas pats, kas internāta ēdamzālē. Tagad gan to rotāja dučiem lāpu, kas telpu apgaismoja ar šaudīgu gaismu. Sienas vēl nebija apšūtas ar koku, bet gan rādīja atsegtu akmeņu mūri. Zāles galā, kur internātā atradās paaugstinājums ar skolotāju ēdamgaldu, stāvēja rupji tēsts koka galds, pie kura sēdēja Reimārs fon Rāvenšteins un krietns ducis viņa ieroču brāļu. Neraugoties uz saiešanas svinīgo raksturu, visi bija apkārušies ar ieročiem. Tieši aiz Reimāra krēsla sienā bija iedarināts kamīns, kurā braši kurējās uguns. No sprakšķošajām malkas šķilām šad tad lēca dzirksteles, un gaisu pildīja dūmu smarža.

Uz galda stāvēja māla krūzes un kausi, kas bija pildīti ar vīnu, un bļodas ar ceptu un sutinātu cūkas un vērša gaļu. Kalpones un kalpi čakli gādāja, lai tie nekad nebūtu tukši un Reimāram un viņa biedriem nekā netrūktu. Goda viesis vēl nebija ieradies, jo krēsls blakus Nežēlīgajam bruņiniekam bija tukšs. Klātesošos tas tomēr nekavēja kārtīgi pierīties. Vīri kā izbadējušies vilki ar pirkstiem grāba no terīnēm pēc iespējas lielākus gaļas gabalus, tad iecirta tajos savus retos zobus un, nekautrēdamies un skaļi šmakstinādami, aprija gardumus, no kuriem pilēja tauki. Tikpat alkatīgi un skaļi strebjot, viņi salēja rīklēs vīnu, kamēr zālē skanēja Persija balss un stāstīja par maigi plaukstošas mīlas laimi.

Viņa priekšnesums pie galda izraisīja piekrišanas saucienus, kuros netrūka arī piedauzīgu komentāru. Reimāram un viņa draugiem acīmredzot par mīlestību bija pavisam citādi priekšstati nekā balāžu sacerētājam. Persijs tomēr neļāvās apmulsumam. Viņš paklanījās publikas priekšā un pateicās par augstsirdīgo uzmanību.

— Liels paldjēs, messieurs*, sirsnīgs paldjēs!

Pat Nežēlīgais bruņinieks likās apmierināts. Viņa seja bija piesarkusi no vīna, un rēta uz paura kvēloja vēl košāk nekā pēcpusdienā. — Nemaz nebija slikti, spēlmani! — viņš slavēja un, viltīgi smīnēdams, pavērās visapkārt. — Kāda laime, ka tie puiši, kas jums uzbruka, atņēma tikai mantas, nevis dzīvību, vai ne?

Atskanēja ļauni smiekli, kamēr galda galā piecēlās hunnim līdzīgs bruņinieks, īsts lācis.

Laura pārsteigta ievēroja, ka Persijs nobāla. — Kas noticis?

— Baidos, ka es to tipu pazis'tū, — skolotājs ātri nočukstēja.

— Tas ir Bardolfs Stiprais, viens no Reimāra brriesmīgākajiem ierroču brrāļiem, no viņa bijās gandrriz vēl vairrāk nekā no Nežēlīgā brruņinieka. Hrronikās rrakstīts, ka viņš neizvairrijās ne no viena strrīda un izmantoja pat niecīgāko iemeslu, lai krristu kādam krrāgā — parasti tas prretiniekam beidzās arr nāvi!

Ak vai!

Smiekli pierima, un Bardolfs Stiprais sāka mnāt. —Jums taisnība, Reimār, nudien! Tādēļ iedzersim uz šo spēlmaņu veselību, lai viņi vēl ilgu laiku paliek pie mums un priecē mūs ar savām dziesmām!

Persijs sazvērnieciski pamirkšķināja Laurai — iet labāk, nekā bija cerēts, vai ne?

Viņa jau gribēja atsmaidīt atpakaļ, kad sajuta draudam briesmas.

Bruņinieki pie galda pacēla kausus un pievērsās Bardolfam.

— Lai dzīvo spēlmaņi! — viņš uzsauca plītētājiem. Tie pievienojās saucienam, pielika kausus pie lūpām un iztukšoja tos vienā rāvienā. Kad kalpones piesteidzās, lai tos atkal piepildītu, Bardolfs lika pieliet divus kausus Laurai un Persijam. — Se, jūs esat to pelnījuši! — Viņš pastiepa tos abiem pretī. — Tagad dzeriet!

Laura paskatījās Persijā, meklēdama palīdzību. Viņa taču nevarēja lietot alkoholu — nekādā ziņā! Ko nu?

Skolotājs izņēma Bardolfam no rokas vienu kausu un paklanījās. — Ārrkarrtīgi laipni no jūsu puses. Taču baidos, ka Laurerics, mans māceklis, vēl ir parr jaunū, lai bauditū rraudzētu vīnogu sulu.

Bruņinieku zālē vienā mirklī iestājās klusums. Bardolfa seja nomācās kā vasaras debesis, pie kurām briest negaiss. —Jūs uzdrošināties atteikties no mana piedāvājuma?

— Nebūt ne, mans kungs. — Persijs smaidīdams izturēja izaicinošo skatienu. — Es ar vislielāko prrieku iedzerršu uz jūsu veselību — tikai Laurenca jauno gadu dēļ nedomāju, ka būtu labi, ja viņš mums pievienotos.

— Puika ir gana vecs, lai kopā ar jums klaiņotu apkārt. — Bardolfa balss bija bīstami pieklususi. — Kāpēc lai viņš būtu pārāk jauns, lai saskandinātu ar mani? — Viņš paspēra soli tuvāk Laurai, ar kreiso roku piegrūda viņai pie mutes vīna kausu, labo kā nejauši turēdams uz zobena roktura. Viņa sejā bija lasāms salts niknums, un Laura bija pārliecināta, ka viņš ne mirkli nevilcināsies likt ieroci lietā. — Dzer! — Bardolfs pavēlēja. — Vai ari nāksies tev iedzīt respektu ar varu!

Laura spītīgi saknieba lūpas. Bardolfa acis dusmās samiedzās pavisam šauras. Viņš jau bija izvilcis zobenu līdz pusei, kad atvērās ieejas durvis un bruņinieku zālē ienāca ilgi gaidītais viesis.

Visas galvas pagriezās, Reimārs un viņa pudeles brāļi pievērsās jaunatnācējam. Bardolfs lika savu upuri mierā.

Laurai trīcēja ceļgali. Viņai vajadzēja apsēsties, ja negribēja nogāzties zemē. Persijs viņu atbalstīja un paveda sāņus, kur viņa atviegloti atbalstījās pret sienu. Krāsa pamazām atgriezās meitenes vaigos, un Persijs varēja nopētīt vēlīno viesi. Sev par brīnumu, viņš konstatēja, ka tā bija sieviete.

Viņa bija liela un slaida auguma un nēsāja cieši piegulošu tērpu no smaragdzaļa auduma. Seja zem piķa melnajiem matiem bija bāla un nekustīga.

Nežēlīgais bruņinieks bija piecēlies no krēsla un raudzījās viešņā ar priecīgu smaidu. — Sirīna, beidzot! Jūs pat nezināt, cik ļoti es priecājos jūs atkal satikt!

— Es tāpat priecājos, godātais bruņiniek fon Rāvenštein! — Sieviete, lokana kā ķirzaka, pienāca pie galda. Kad viņa nopētīja Lauru un Persiju, meitene izbijās no viņas čūskas skatiena. Zīlītes uzkrītoši dzeltenajās varavīksnenēs bija šauras kā spraudziņas, taču sievietes sejā nebija redzamas nekādas emocijas. Tomēr Laura skaidri juta, ka no Sirīnas vajag piesargāties. Viņa nojauta, ka šī sieviete glabā kādu šaušalīgu noslēpumu, kaut arī Laurai nebija nekāda priekšstata, par ko īsti varētu būt runa. Un īsajā brīdī, kad viņas pārmija skatienus, meitene atskārta vēl ko: Sirīna izstaroja tādu saltumu un bezjūtību, it kā sirds vietā viņai būtu akmens. Laura neviļus nodrebinājās.

Arī Reimārs nespēja novērst acis no noslēpumainās viešņas. Viņa skatiens bija gluži vai pielipis pie Sirīnas, kas apsēdās uz krēsla līdzās pilskungam. Jau piesteidzās kalpone, lai Sirīnas kausu pildītu ar vīnu, kad Nežēlīgais bruņinieks aiztrieca jaunuvi ar noraidošu žestu un pats personiski satvēra krūku, lai apkalpotu savu viešņu.

Laurai un Persijam tika ierādītas vietas pašā galda galā. Meitene pārsteigta vēroja citādi tik rupjā bruņinieka neparasto izturēšanos. Viņa piegrūda Persijam ar elkoni un pačukstēja: — Kas ir šī Sirīna? Vai esi kaut ko par viņu dzirdējis?

Skolotāja sejā parādījās tikai neziņa. — Nav ne mazakās jausmas. Kālab tev tas jāzina?

— Jo... — Laura vilcinājās izteikt skaļi ļaunās aizdomas, kas viņu nomāca. —Jo es domāju, ka no viņas ir gaidāmas lielas briesmas. Viņa pieder pie tumsas piekritējiem, nav šaubu, un ir daudzkārt ļaunāka un bīstamāka nekā visi tie mūsu ienaidnieki, kurus līdz šim esmu satikusi.

— Tu tā domā? — Persijs bija pārsteigts. — Kā tu zini?

— Es to vienkārši jūtu! Man gan nav ne mazāko pierādījumu, bet es esmu droša. Varbūt tā nemaz nav sagadīšanās, ka viņa tieši šodien apmeklē Nežēlīgo bruņinieku...

— Vai grribi sacīt, ka viņa zina parr musū nodomū?

— Un ja tā arī būtu?

Persijs pievērsa acis griestiem un papurināja galvu. — Pilnigī neiespējami, Laura! Neviens no tiem, kas šeit sanakušī, nevarrēja nojaust, ka mēs pēc vairrāk nekā astoņiem gadu simteņiem dosimies sapņu ceļojumā uz viņu laikiem. Pilnīgi izslēgts!

Laura domīgi paskatījās skolotājā. Persijam taisnība, viņa nodomāja. — Mums tomēr jāuzmanās.

Meitene pagriezās un neuzkrītoši paskatījās bruņiniekā, kurš sēdēja viņai otrā pusē. Mazais resnītis neatstāja tik ļoti atbaidošu iespaidu kā viņa biedri. Laura uzmanīgi viņam piebikstīja. — Piedodiet par jautājumu, mans kungs, bet vai jūs varbūt pazīstat Reimāra viešņu?

Viņa seja bija gatavu tomātu krāsā, un acis mirdzēja vīna svētlaimē. — Vai tu domā Sirīnu? — viņš jautāja reibuma pilnā balsī un skaļi atraugājās.

Lauras sejā iesitās alkohola dvinga. Turklāt vīrietis laikam gan ne reizi mūžā vēl nebija tīrījis zobus. Kaut gan Laurai gribējās vemt, viņa izmocīja laipnu smaidiņu. — Jā.

— Nu, daudz es par viņu nezinu. Tikai to, ka mūsu kungs ar viņu iepazinies krusta karu laikā.

— No kurienes viņa ir? Un kas viņu šeit atvedis?

— Velns viņu zina! — Resnais bruņinieks saviebās grimasē, kas Laurai atgādināja mopša purniņu. — Un, patiesību sakot, man nemaz nekārojas to uzzināt.

— Kālab gan?

Resnītis pameta biklu skatienu uz galda vidu, kur Nežēlīgais bruņinieks un viņa viešņa bija iedziļinājušies sarunā, un sazvērnieciski iečukstēja ausī savai galda biedrei: — Sirīna nāvīgi necieš, ja kāds par viņu sāk pārāk interesēties. Ziņkārīgajiem tas parasti beidzas slikti — vai saproti, ko es domāju, zēn?

Laura pamāja.

Un kā vēl!

Mopsis pavirzījās vēl tuvāk. Smaka, kas viņam nāca no mutes, Laurai gandrīz aizsita elpu. — Baumo, ka Sirīna esot noslēgusi savienību ar tumšajiem spēkiem, — viņš šļupstēdams murmināja,

— un esot īsta lietpratēja melnās maģijas jomā! Pat Reimārs no viņas baidās, kā liekas, jo viņa spēj pavēlēt baisiem spēkiem, kuriem pat stiprākais vīrs nevar pretoties. — Tad viņš atkal saslējās, pacēla kausu un izdzēra vīnu tik alkatīgi, ka raudzētā vīnogu sula notecēja gar lūpu kaktiņiem.

Toties Laura domīgi raudzījās sievietē, kas sēdēja blakus Reimāram. Kas gan viņa bija? Kas viņā slēpās? Vienā mirklī viņa sajuta, ka Sirīna uztvērusi viņas skatienu. Šķita, ka viņa teju vai caururbj Lauru ar savām aukstajām reptiļa acīm. Laurai noskrēja šermuļi pār kauliem. Uz muguras uzmetās zosāda.

Tad Sirīna pieliecās pie Nežēlīgā bruņinieka un viņam kaut ko iečukstēja ausī. Reimārs saspringti klausījās. Piepeši viņš pagrieza galvu, paskatījās Laurā un pārsteigts viņu nopētīja.

Meitene juta, kā paātrinās pulss, un sirds krūtīs dauzījās arvien skaļāk un skaļāk.

Kad Nežēlīgais bruņinieks pacēla roku, sarunas pie galda aprāvās vienā mirklī un visi pievērsa uzmanību namatēvam. — Spēlmani!

— Jā, jūsu augstlabdzimtība? — šķietamais trubadūrs atteica, pūlēdamies izrādīt nepiespiestu prieku.

— Es pieņemu, ka jūs savam palīgam, šim Laurencam, esat bijis labs skolotājs, vai ne?

Persijs mazliet palocījās. — Darru visū, kas manos spēkos, kungs.

Reimārs fon Rāvenšteins nopētīja viņu kā plēsoņa, kas uzglūn laupījumam. — Tad jau arī viņš varētu mūs mazliet izklaidēt, vai ne?

— Hmm. — Persijs pārsteigts noklepojās un cieši paskatījās Laurā. Viņa jau grasījās papurināt galvu, kad saprata, ka Nežēlīgais bruņinieks atteikšanos nepieņems. Nevainīgais jautājums īstenībā bija pavēle, pret kuru nebija jēgas celt iebildumus. Padodamās liktenim, viņa pamāja, — kas cits vēl atlika?

— Tad es tam puisim novēlēšu labu veiksmi! — Reimāra fon Rāvenšteina sejā parādījās ironisks smīns. — Beigu beigās, mēs taču nedrīkstam ļaut vilties mūsu viešņai! — Viņš slepus saskatījās ar Sirīnu. — Tas gan būtu apvainojums. Vai drīkstu tevi paaicināt pie mums, jauno Laurenc? — To teicis, viņš norādīja tieši pretim galda vidum.

— Nebaidies, — Persijs uzmundrinoši pačukstēja Laurai.

— Gan jau tev kas ienāks prātā.

Laura drebēdama piecēlās. Draudi Reimāra balsī nebija paslīdējuši viņai garām neievēroti. Lēnītēm tuvodamās pilskungam un viņa baisajai viešņai, meitene drudžaini pārlika, ko gan varētu izdarīt, lai viņus izklaidētu. Dziedāšana bija pilnīgi izslēgta. Runājot viņa varēja pārvērst balsi, lai tā izklausītos kā zēnam. Turpretim dziedot viss nenovēršami atklātos.

Varbūt kādu dzejoli? Diemžēl internātā viņa jau veselu mūžību nebija mācījusies nevienu dzejoli, un neaptēstajiem karakalpiem skaitīt bērnu pantiņus, kurus viņa vēl atminējās, būtu pilnīgi

garām. Viņi to uztvertu kā apvainojumu — un Laura labāk ne-gribēja domāt, kas tad varētu notikt.

Ko lai tagad iesāk?

— Nav šaubu — Alienora grib pievienoties vēlmju iemā-nltājiem. — Gaismas sargātājs domīgi raudzījās Paravainā un Morvenā. — Bultspārņa vēsts nepieļauj nevienu citu izskaidrojumu! Tie sprukstiņi mēdz satikties Akmens mežā, lai kopā pieveiktu pēdējo ceļa posmu līdz Tumsas cietoksnim.

Baltais' bruņinieks novaidējās. — Ja tā, tad viņai vairs nav glābiņa. Akmens mežs no mums atrodas vairāku dienu ceļojuma attālumā. Pat tad, ja es ar vīriem tūliņ pat dotos ceļā un jātu vēja ātrumā, mēs viņu nespētu noķert. Un no brīva prāta viņa diez vai dosies atpakaļ.

Dziedniece bija satriekta. Viņai vajadzēja saņemties, lai atbildētu. — Noteikti ne. Es pārāk labi pazīstu savu mācekli. Ja Alienora kaut ko ir ieņēmusi galvā, tad viņa neliksies mierā, līdz būs sasniegusi mērķi.

— Baidos, ka no Eolona mums arī nav gaidāma nekāda palīdzība, — Elizions sacīja.

Baltais bruņinieks bija pārsteigts. — Vai jūs pazīstat šo gaisa ceļotāju?

— Protams! Viņš ir viens no daudzajiem, kas vadās pēc vēja un grib iztapt visiem. Ja Alienora viņam ir lūgusi aizvest viņu pie vēlmju iemānītājiem, viņš izpildīs meitenes lūgumu — jo vairāk tāpēc, ka pašam atlēks savs labums.

— Atlēks savs labums? — Morvena brīnījās. — Alienora taču diez vai viņam atlīdzinās?

Elizions mīklaini pasmaidīja. — Ne jau Alienora.

— Vai jūs ar to vēlaties sacīt, ka...?

Gaismas glabātājs pamāja. — Protams. Vēlmju iemānītāji at-

metīs Eolonam savu daļu, ja viņš tiem aizvedīs tavu mācekli. Gan daudz mazāk, nekā paši saņems no Borborona, bet viņam jau pietiks.

Paravains trieca ar dūri pa galda virsmu. — Tad viņš nav labāks par tiem aizvedinātājiem! — Balss viņam niknumā trīcēja.

— Kā gan var pazudināt citus — un turklāt vēl saņemt par to naudu!

Elizions izskatījās sarūgtināts. — Cik es pazīstu Eolonu, viņam tas nesagādā ne mazākās problēmas. Gluži otrādi — viņam nebūt neliekas, ka viņš rīkotos nepareizi. Viņš pats taču Alienorai nenodara pāri, un vēlmju iemānītāju izdarības uz viņu neattiecas. — Gaismas glabātājs rezignēti paraustīja plecus. — Vismaz viņam tā liekas. Viņš ne ar vienu negrib sabojāt attiecības un tāpēc no visa turas sāņus.

— Cik vienkārši! — Morvena sašutusi iesaucās.

Gaismas glabātājs paskatījās dziedniecē. — Es saprotu, ka tu viņam pārmet. Taču patiesībā viņš ir pelnījis mūsu līdzcietību. Jo pienāks diena, kad viņam būs jāizšķiras, kurā pusē stāvēt. Un tad ar viņu būs cauri.

— Tā viņam arī vajag! — Paravains šķita tuvu izmisumam.

— Bet Alienora gan nav pelnījusi ieskriet nelaimei tieši rokās! Gaismas glabātājs paspēra soli tuvāk baltajam bruņiniekam

un cieši uzlūkoja viņu. — Mani māc lielas raizes par tevi, Paravain.

— Raizes? — Jaunais vīrietis bija acīm redzami pārsteigts.

— Kā tad tā, kungs ?

— Tu visu laiku sliecies pārāk ātri zaudēt cerību. Tu taču zini — tas, kurš paļaujas uz gaismas spēku, nekad nelolo veltas cerības!

— Es zinu, kungs. — Paravaina balss bija nožēlas pilna. — Bet ko mēs tagad varam darīt Alienoras labā?

— Un ko tu darīji, kad tavs ieroču nesējs bija iestidzis Sēra purvā? Toreiz, kad es gulēju uz nāves cisām?

Bruņinieks pārsteigts pavērās Gaismas glabātājā. — Toreiz? Es sūtīju Bultspārni... — Piepeši viņa zēniskajā sejā atplauka smaids.

— Jā, protams, — Silvāns! Viņš taču mīt pavisam tuvu Akmens mežam!

Nežēlīgais bruņinieks uzmeta Laurai gaidošu skatienu. — Netielējies un sāc, Laurenc!

Ari sieviete ar čūskas acīm ziņkāri vēroja meiteni, un Laurai piepeši likās, it kā Sirīna mēģinātu nolasīt viņas domas. Lai tik mēģina! Viņai tāpat neizdosies, jo pa šo laiku es itin labi esmu iemanījusies tās slēpt.

— Eēē, — Laura sāka, noklepojās un palocījās publikai. — Piedodiet jel, bet, kā paši dzirdējāt, man izdodas tikai dažas mākslas no tām, kuras reiz gribētu pārvaldīt pilnīgi. — Viņa nosarka, un tam nevajadzēja nekādu aktiermākslu, jo nācās saņemties, lai uzstātos prasto zeļļu priekšā. — Es tomēr lūkošu jums parādīt dažus burvju mākslas trikus.

— Burvju māksla? Tieši to mēs vēlamies! — Reimārs līksmi iesaucās.

Laura sakārtoja domas un pievērsa skatienu zelta divzaru svečturim, kas stāvēja Reimāra priekšā. Viņas acīs atspoguļojās pilnīgs tukšums, kamēr meitene, pilnībā koncentrējusies, nekustīgi raudzījās uz labās sveces liesmu, lai to pakļautu savai gribai: klausi man un palīdzi! Lai neradītu bruņiniekos aizdomas par savām telekinētiskajām spējām un priekšnesums izskatītos pēc maģijas, viņa ar rokām veica dažus žestus — līdzīgus tiem, ko bija noskatījusies no burvju māksliniekiem televīzijā. Tad Laura uzsita knipi — un nudien, liesma nodzisa.

Pār rindām nošalca čuksti un atskanēja pārsteiguma pilni “ak” un “oho”. Taču Sirīna, likās, bija ievērojami pārvērtusies. Sekundes simtdaļu Laurai likās, it kā viņai uz pleciem būtu milzu čūskas

galva! Laura pārbijusies parāvās atpakaļ — bet tad čūskas galva jau bija pazudusi. Sirīna bija līķa bālumā. Tikai acis atgādināja boa čūsku Morduka mājelē. Tāpat kā šis reptilis, Sirīna lūkoja Lauru pakļaut savai gribai.

Vienīgais, uz kuru Lauras priekšnesums neatstāja iespaidu, bija Nežēlīgais bruņinieks. — Un tā esot burvju māksla? — viņš ņirgājās. — Ja tā, tad es arī varu kaut ko uzburt! — Viņš pieliecās un nopūta otru sveci.

Pie galda nodārdēja smiekli, un sākās kņada — Reimāra neticība bija pielipusi daļai viņa vīru.

Laura ar veiklu žestu lika bruņiniekiem apklust. Viņa pienāca tuvāk svečturim un pievērsa nekustīgu skatienu nodzisušajām svecēm. Pagāja kāds brītiņš, līdz viņa ieguva varu pār matēriju. Vīri jau sāka īgni ņurdēt, kad meitene uzsita knipjus ar abām rokām — un sveces tai pašā mirklī aizdegās gaišām liesmām.

Atskanēja spontāna piekrišana. Lauras sejai pārslīdēja atvieglots smaids, un viņa palocīdamās pateicās par aplausiem.

Bardolfs Stiprais smīnot iznāca pretim Nežēlīgajam bruņiniekam. Viņš pārsniedza Reimāru augumā vairāk nekā par divām galvas tiesām. — Varbūt arī to jūs spējat, cildenais Rāvenštein? — viņš ņirdzīgi jautāja, un smiekli atskanēja viņa pusē.

Pundura ģīmis mirklī saīga. — Valdi mēli, Bardolf! — viņš pārskaities nošņāca. Tad atkal pagriezās pret Lauru. — Vai tas ir viss, ko vari piedāvāt?

Meitene gandrīz fiziski sajuta Nežēlīgā bruņinieka dusmas. Ar Bardolfa joku bija gana, lai izraisītu Reimārā naida uzliesmojumu, no kura, domājams, būs gaidāms sprādziens visniecīgākā iemesla dēļ. Būtu prātīgāk remdēt viņa dusmas, Laura nodomāja. Viņa izaicinoši paskatījās Bardolfā, kurš grasījās atgriezties vietā, un koncentrējās uz viņa jostas sprādzi. — Atvainojiet, kungs, vai jūs nepaliktu vēl kādu brītiņu kājās?

— Ko tev vajag? — Hunnis vērās viņā reibuma aizmiglotām acīm. — Vai taisies mani izaicināt uz divkauju?

— Nekādā ziņā, kungs. Tad jums vajadzētu ieroci! — Acis vēl joprojām pievērsusi jostas sprādzei, Laura iespaidīgi noplātījās ar rokām pa gaisu un tad norādīja uz bruņinieka vēderu — no kura tai pašā mirklī atraisījās josta un kopā ar zobenu šķindēdama nokrita zemē. Bardolfs apstulbis skatījās uz savu ieroci, bet tad viņam sāka slīdēt lejup arī bikses un nošļuka līdz ceļgaliem. Acīmredzot josta bija turējusi ne tikai zobenu, bet arī bikses.

Atskanēja dārdoši smiekli. Vīri pielēca no krēsliem un zviegdami plaukšķināja sev pa stilbiem. Visskaļāk tomēr rēca Rāvenšteinas lielkungs. Viņš gandrīz vai plīsa, smiedamies līdz asarām un rādīdams uz stiprā Bardolfa spalvainajām kājām, kas bija bālas kā siers.

Bardolfs izskatījās pagalam bezpalīdzīgs. Viņa seja, kas tāpat bija piesarkusi no vīna, kļuva vēl košāka. Viņš apjucis savilka uz augšu bikses, pacēla zobena jostu un apjoza to ap vidu. To darīdams, viņš Lauru apšaudīja ar nikniem skatieniem. Meitene jau nobijās, ka viņš tūdaļ liksies virsū ar zobenu, taču hunnis, ne vārda neteicis, apsēdās. Viņš laikam neuzdrošinājās uzklupt Laurai sava kunga klātbūtnē. Beigu beigās Laura bija sasmīdinājusi Nežēlīgo bruņinieku — un tas bija izdevies tikai retajam.

Laura vēl lika pacelties gaisā dažiem kausiem un šķīvjiem un apstulbināja Reimāru un viņa viesus ar citiem acu aizmālēšanai domātiem trikiem. Pēc priekšnesuma visi viņu apsveica ar skaļiem aplausiem. Pat namatēvs piecēlās un skaļi iebļāvās: — Bravo! — Meitene palocījās un smaidīdama ieskatījās viņam sejā — atskārzdama, ko viņš tobrīd domāja. “Tikai nedomā, ka es tevi laidīšu projām,” Nežēlīgajam bruņiniekam bija ienācis prātā. “Ja tavs meistars tevi neatstās šeit no laba prāta, tad viņam nāksies iepazīties ar bendi!”

Kaut gan draudi nebija no mazajiem, Lauru šīs domas it nemaz neizbiedēja. Gluži pretēji: viņai nācās apvaldīt smaidu. Galu galā Reimāram taču nebija ne mazākās iespējas viņus paturēt pilī! Viņiem vajadzēja tikai dažas minūtes koncentrēties un ieiet transā, lai — spudūc! — tiktu atpakaļ 21. gadsimtā, kur Rāvenšteinas kungs viņiem neko vairs nespēja nodarīt. Vismaz ne dzīvais Reimārs. Tas, ka no akmens bruņinieka vēl joprojām draudēja nopietnas briesmas, bija cita opera.

Sirīnai pa šo laiku nebija pakustējies ne vaibsts. Stingu seju, no kuras pat vīns nebija spējis izdzīt līķa bālumu, viņa nekustīgi raudzījās meitenē ar sfinksas cienīgu noslēpumainību. Laura mēģināja palasīt arī viņas domas, taču uzgāja ne tikvien tukšumu, bet arī tik lielu naidu, ka meitene izjuta reālu sāpju dzēlienu — un tad viņa atskārta, ka šī sieviete bija gandrīz neuzvarama pretiniece.

Bet kas Sirīna vispār tāda bija1

Iegrimusi dziļās domās, Laura devās atpakaļ uz savu vietu. Viņas tuklais galdabiedrs bija paņēmis uz krūts tik daudz vīna, ka krāca, galvu uz galda nolicis. Kad Laura apsēdās, viņš uz mazu brītiņu satrūkās un tik tikko saprotami nošļupstēja: — Tassu han tef lafi sanāsa, manu sēn, lafighan! — un tad atkal sabruka uz galda.

Laurai nācās pasmīnēt, un viņa uzreiz jutās pamatīgi izbadējusies. Meitene patlaban jau grasījās piepildīt šķīvi, kad Reimārs fon Rāvenšteins viņu pasauca pie sevis un lika apsēsties blakus. Kalps steigšus atnesa krēslu, un Laurai vajadzēja ieņemt vietu starp Reimāru un viņa noslēpumaino viešņu.

Pretēji ieradumam Nežēlīgais bruņinieks izturējās visai laipni. Viņš apvaicājās par viņas izcelsmi un gribēja uzzināt, vai viņai patīkot pie šī Burgundijas Persija un tamlīdzīgi. Laura gan drīz vien noprata, ka nevainīgajai tērzēšanai bija tikai viens mērķis: lai Sirīnai būtu vieglāk nolasīt viņas domas. Laura mēģināja neko nedomāt, un tas, protams, nepalīdzēja atbildēt uz bruņinieka jautājumiem. Viņa sāka stipri svīst un arvien vairāk sapinās pretrunās, līdz laimīgs gadījums palīdzēja viņai tikt cauri sveikā.

16. nodaļa VECAIS FOLIANTS

Sulainis ieveda zālē jaunu puisi. Viņam galvā bija zaļa filca cepure, pie kuras bija piespraustas pāris putnu spalvu. Sulainis palocījās sava kunga priekšā. — Piedodiet par traucējumu, taču mežsargs visādā ziņā vēlējās ar jums runāt. Viņš apgalvo, ka jums tas esot bezgala svarīgi, un nelikās mierā!

— Būs jau labi! — Nežēlīgais bruņinieks aizdzina kalpu un pamāja puisim, lai viņš panāk tuvāk.

Viņš pazemīgi noņēma cepuri. Kaut arī Laura viņu nekad nebija redzējusi, viņai uzreiz bija skaidrs, ka glītais puisis ar zilajām acīm un salmu krāsas matiem nevar būt neviens cits kā nelaimīgais mežsargs Hanss, nabaga Silvas iemīļotais. Ko gan viņš gribēja no Nežēlīgā bruņinieka?

— Nu, Hans, kas tev sakāms? — dzimtkungs vaicāja.

— Gribēju ziņot, ka viss ir sagatavots. — Mežsargs zemu paklanījās, nervozi ņurcīdams cepures malu. — Un nezvērs itin drīzi būs iekšā lamatās.

Reimārs pacēla kreiso uzaci. — Vai tu jau pāris reižu netiki solījis un tomēr pārnāci ar tukšām rokām?

— J... j... jā gan, kungs, — mežsargs stostījās un kaunēdamies nodūra acis. — B... be... bet nupatiņ man tā neradījuma gājieni ir skaidri kā balta diena. Vilks ik mīļu nakti staigā ap manu māju. Laikam taisās nomedīt mani.

— Ai, ai, ai, ai, ai! — Nežēlīgais bruņinieks neslēptā izsmieklā pašūpoja galvu. — Ko tu neteiksi!

— Turklāt viņš visu laiku iet tikai pa vienu taku, un tā šim nezvēram maksās dzīvību. Mēs ar kalpiem izrakām tur dziļu bedri un to rūpīgi nosedzām, lai vilks nevar ieraudzīt. Ja viņš šonakt atkal pienāks pie manas mājas, tad iegāzīsies iekšā, un tad mēs viņam parādīsim!

Reimāra neglītajā sejā parādījās plats smīns. — Ļoti labi, Hans! To gan tu labi esi izdomājis! Cerēsim, ka viss izdosies!

— Noteikti izdosies, kungs! Pavisam noteikti! Un... ēē... — Viņš aprāvās un nedroši uzlūkoja savu dzimtkungu. — Un kā ar solīto algu? Es ne tikai saņemšu divdesmit sudraba gabalus, bet jūs atbrīvosiet arī manu Silvu, ja nogalēšu to plēsoņu?

Laurai gandrīz aizrāvās elpa. Nabaga Hanss — viņš laikam neko nenojauš par to nekrietno spēli, ko Nežēlīgais bruņinieks bija uzsācis pret viņu un nabaga Silvu! Viņš nezināja, ka nezvērs patiesībā bija viņa brīnumdaiļā iemīļotā. Reimārs bija viņu iemetis cietumā un uzlicis jaunavai ļaunu lāstu, jo viņa bija noraidījusi Rāvenšteinas kungu. Kopš tā laika piemīlīgā jaunā sieviete ik saulrietu pārvērtās par plēsīgu vilku, kurš klaiņāja pa Rāvenšteinas mežiem, iedzīdams cilvēkus bailēs un šausmās, bet saullēktā atguva savu sākotnējo veidolu. Visu dienu Silva kvernēja visdziļākajā pils pagrabā, līdz vakarā atsākās velnišķīgais ritums, vēl un vēlreiz. Ja Hanss nogalētu vilku, viņš vienlaikus nonāvētu savu mīļoto!

Laura klusi novaidējās. Viņa ne tikai juta līdzi mežsargam, kurš neko nenojauta, bet arī mirklī atskārta, kurš noteikti bija atbalstījis Reimāru fon Rāvenšteinu viņa nekrietnajās izdarībās: Sirīna!

Viņa bija melnā burve!

Laura ar mokām apspieda pēkšņo domu brīdināt mežsargu. Tas viņai nozīmētu drošu nāvi. Un Hansam un Persijam arī. Mēmā izmisumā viņa klausījās, kā Nežēlīgais bruņinieks, ne aci nepamirkšķinādams, atkārto savu melīgo solījumu un ļauj mežsargam iet. Protams, viņš saņemšot dāsnu atalgojumu, un ari Silva tikšot atbrīvota, kolīdz viņš nogalināšot vilku! — Bet vienu es tev vēl gribu likt aiz auss, Hans. Kad būsi atguvis savu Silvu, tad iemāci viņai kārtīgi, kā vajag klausīt kungu. Tu taču zini, kā man nācās sevi pārvarēt, lai viņu sodītu. Bet viņa diemžēl neizrādīja pret mani pienācīgo cieņu, un tā man nebija citas izvēles. Vai saproti, Hans?

— Protams, kungs. — Mežsargs nometās bruņinieka priekšā ceļos un pacēla roku zvērēdams. — Silva gūs mācību un nolūgsies jums par visu!

Dzimtkungs savilka šaurās lūpas zemiskā smaidā un labvēlīgi paplikšķināja savam mežsargam pa plecu. — Kā tad, Hans! Es tev ticu. Un tagad dodies!

Kamēr jaunais vīrietis steigšus atstāja bruņinieku zāli, Sirīna viņam nopakaļ raidīja ļaunīgu skatienu. — Kāds nelga! — viņa nošņācās. — Kā gan cilvēks var būt tik lētticīgs!

— To dara mīlestība, Sirīna! Mežsargs tās dēļ ir akls.

Sievietes sejā iezīmējās gandrīz neslēpts izsmiekls. — Ne tikai

mežsargs!

— Ko tu ar to gribi teikt? — Nežēlīgais bruņinieks nošņācās, bet vienā mirklī atkal nomierinājās.

Pat Reimārs no viņas baidās, Laurai iekrita prātā. Jo viņa ir daudz varenāka par bruņinieku!

Sirīna izlikās nedzirdējusi pilskunga nikno piezīmi. — Cik es tevi pazīstu, tad tam puisim divdesmit sudraba gabalus nesaņemt.

— Un kā tad tu domāji? Bet savu algu tas nabaga muļķis saņems gan — nāvi! Aizsūtīšu bendi uz norādīto vietu, un, līdzko vilks būs beigts, tā viņš mežsargam pārgriezīs rīkli!

Sirīna pasmīnēja. — Man jau arī tā likās.

— Tas puisis nav neko citu pelnījis. Viņš tai nabaga meitenei tā sagrozījis galvu, ka viņa neko vairs negrib zināt par savu kungu. Tā tak ir nodevība augstākajā pakāpē — un par to jāsaņem nāves-sods!

— Visnotaļ savdabīgi iztulkots likums, bet lai nu būtu, — Sirīna atteica, raudzīdamās namatēvā ar ironisku skatienu. — Man gan būtu padomā kāds ļaunāks soda mērs.

— Ļaunāks par nāvi? Kas tas varētu būt?

Sirīnas galva pašāvās uz priekšu kā čūskai. — Pārakmeņojums! — viņa uzšņāca Reimāram. — Manā valstībā to lieto, kad vien ir izdevība.

Laura zaudēja kontroli pār savu sejas izteiksmi. Viņa neviļus tvēra pēc gaisa.

Pārakmeņojums? Kas tas varēja būt?

Nežēlīgais bruņinieks nogrozīja galvu. — Pirmā dzirdēšana. Kas tas tāds?

— Tas, kuram uzlikts pārakmeņojums, vienā mirklī sastingst kā akmenī. Viņš vairs nevar pakustēties, pat par mata tiesu ne. Taču gars paliek nomodā — un tas ir visļaunākais: sodītais top sagūstīts pats savā ķermenī, labi zinādams, ka neko nespēj līdzēt. Pilnīgi neko!

Iedomājoties vien par šādām mocībām, Laurai pārskrēja šermuļi. Kā gan cilvēkiem varēja ko tādu nodarīt!

— Izklausās interesanti, — Reimārs atteica, — un nākamreiz es izmantošu tavu piedāvājumu. Taču, kas attiecas uz mežsargu, es labāk palikšu pie sava plāna. Bendem arī vajag savu prieciņu. — Viņš ierēcās ņirdzīgos smieklos, kam Sirīna tūliņ pievienojās.

Laurai kļuva slikti. Bija jātiek prom no šiem derdzīgajiem pre-tekļiem. Cik ātri vien iespējams!

Rādījās, ka Persijs bija sajutis Lauras noskaņojumu. Viņš piepeši iznira Reimāra priekšā un paklanījās. — Ja jūsu augstlabdzimtība atļautū, mēs labprrāt dotos pie mierra, mans māceklis un es. Mums aiz muguras irraid garrš ceļš, un nogurrūms māc kā jūrra.

— Lai notiek! — Reimārs veltīja trubadūram aizbildniecisku skatienu un nolaidās līdz pat labas nakts vēlējumam. — Saldu dusu!

Par miegu šai naktī, protams, nebija ko domāt. Stundas slīdēja mokoši lēni, kamēr Laura un Persijs savā kambarī gaidīja, līdz beigsies uzdzīve. Tikai tad, kad no bruņinieku zāles jau ilgāku laiku neskanēja ne troksnītis un visās pils daļās valdīja klusums, abi sargātāji uzdrīkstējās doties Septiņu mēnešu zīmoga meklējumos.

Viņi, dabiski, nebija paņēmuši līdzi pulksteņus un kabatas lukturīšus. Briesmas, ka tos varētu ievērot, bija pārāk lielas. Spriežot pēc mēness gaitas, tuvojās pusnakts. Par laimi, pie debesīm nebija vērojams neviens mākonītis, tā ka mēness gaisma viegli iespīdēja pils gaiteņos.

Persijs un Laura uzmanīgi taustījās pa krēslainajiem koridoriem. Viņi neiedrošinājās iedegt skalu un ar to apgaismot ceļu.

Uzdzīve turpmākajā vakara gaitā laikam bija izvērtusies vēl trakāka, un vīns bija izdzerts milzu daudzumos, jo Laurai un Persijam nemitīgi gadījās paklupt pār kādu bruņinieku, kas nebija atradis ceļu uz savu kambari un, skaļi krākdams, izgulēja skurbuli uz akmens plāksnēm. Par laimi, šie vīri bija tik apreibuši, ka nedraudēja briesmas tikt pamanītiem. Varbūt viņi nebūtu pamodušies pat tad, ja Laura ar Persiju viņiem uzmītu tieši virsū.

Ieejas hallē bija mazliet gaišāks. Sudrabainā mēnessgaisma brīvi ieplūda pa logu, kas atradās virs portāla. Raibā vitrāža, kas to greznoja internātā, acīmredzot bija ielikta vēlāk.

Laura nobrīnījās, jo ieejas durvis stāvēja līdz kājai vaļā. Taču varbūt kāds bruņinieks bija pagalmā nokārtojis savas vajadzības un dzērumā piemirsis aizvērt durvis. Te Laura atklāja mazo, resno bruņinieku. Viņš gulēja uz grīdas tieši blakus sienas segai, muti plaši atvēris, un krāca kā vesela kokzāģētava. Viņš briesmīgi smirdēja, bet ne tikai pēc alkohola. Spriežot pēc plankumainajām biksēm un smakas, kas gāza vai no kājām, viņš nebija paspējis līdz atejai.

— Fui! — Laura, pretīguma mākta, aizspieda degunu.

Persijs iespļāva rokās, veikli satvēra resnīti aiz kājām un pavilka sāņus, kur skurbuli izgulēja vēl viens bruņinieks. Resnais neko nemanīja. Viņš pat nepārtrauca krākt.

— Tā, mademoiselle. Vai tagad būsi tik laipna un izpaudisī, kur tiek iedarrbināts slepeno durrvju mehānisms?

Laura pacēla sienas segu, lai Persijam parādītu aiz tās paslēpto akmeni ar Tempļa bruņinieku zīmogu. To vajadzēja piespiest, lai iekļūtu Nežēlīgā bruņinieka dārgumu krātuvē, kā viņa bija izdarījusi, meklēdama Apskaidrības kausu. Piepeši viņai šķita, ka viņa ar acu kaktiņu ir pamanījusi kaut ko sakustamies. Gluži niecīgu noraustīšanos, bet dīvainā kārtā tieši uz paklāja.

Laura pārsteigta nopētīja gobelēnu. Nakts krēslā lemurs izskatījās vēl baisāks nekā dienas gaismā. Viņa izvalbītās acis likās pievērsušās tieši meitenei. Laura gan nevarēja ievērot nekādas izmaiņas, viss izskatījās tieši tāpat, kā viņa atminējās no pēcpusdienas. Viņa noteikti bija kļūdījusies. Šķietamā kustība droši vien bija tikai ēna vai bālās mēnessgaismas atspulgs, kas monstram piešķīra zīdaini pelēku nokrāsu. Kā gan citādi? Šī pils glabāja daudzus noslēpumus, Laura zināja, bet sienas sega bija un palika tikai sienas sega.

Persijs bija pamanījis Lauras vilcināšanos. — Kas tev notika?

— Ak... nekas īpašs. Vispār nekas! — Viņa pacēla sienas segu un norādīja uz akmeni, kas slēpās aiz tās. — Šeit, Persij, te tas ir.

Akmens atradās gandrīz divu metru augstumā. Tā vidū skaidri izcēlās izkaltais reljefs: divi bruņinieki uz viena zirga, ko ieskāva puslokā izvietoti latīņu valodas vārdi SIGILLUM MILITUM XR1STI — Kristus kareivju zīmogs.

Tempļa bruņinieku zīmogs.

Atšķirībā no Lauras Persijam nevajadzēja krēslu, lai aizsniegtu akmeni. Viņš pastiepās uz pirkstgaliem un uzspieda zīmogam ar īkšķi. Tad viss norisinājās gluži tāpat kā tonakt, kad Laura un viņas draugi bija atraduši slepeno ieeju Reimāra dārgumu krātuvē un paņēmuši no tās Grāla kopiju, kas gandrīz vai nodarīja neizmērojamu postu. Aiz sienas atskanēja dārdoņa, it kā šurp ripotu lode. Beidzot mūris paslīdēja atpakaļ, sienā atvērās šaura sprauga, un viņiem pretī rēgojās līkumainā eja uz dārgumu krātuvi. Šķita, ka tā ved taisni uz melnu nekurieni.

Persijs sarauca pieri. — Domajū, ka mēs varrētu paņemt līdzi lāpu. Tāpat neviens neiedomāsies, ka esam turr iekšā. — Viņš aši piegāja pie vienas no daudzajām lāpām, kas bija piestiprinātas pie sienas, un paņēma to. Dodamies atpakaļ pie Lauras, kura vēl joprojām turēja paklāju, viņš iebāza roku bikšu kabatā — un nobālēja. — Parbteu! — viņš nolamājās.

Laura pārsteigta viņā noskatījās. — Kas tad noticis?

— Ak, es idiots! — Persijs lādējās. — Steigā esmu aizmirrsis paņemt līdzi uguns šķiļamo un posu. Turrklat es to vēl speciāli nopirrkū viduslaiku veikaliņā!

Vienu mirkli Laura nezināja, ko iesākt, bet tad viņas sejai pārslīdēja smaids.

Persijam tas nemaz nelikās smieklīgi. — Nesaprrotū, parr ko te būtu jāsmejas, — viņš šķendējās. — Bez gaismas mēs to zīmogu neatrradīsim.

Meitene vēl joprojām šķelmīgi smaidīja. Tad viņa atguva nopietnību. — Paliec, lūdzu, kluss, — viņa palūdza un, augstākajā mērā koncentrējusies, pievērsa skatienu ar piķi piesūcinātajai lāpai. Pagāja tikai dažas sekundes, un tā sāka kvēlot, vēl stiprāk un stiprāk, līdz iedegās spoža liesma.

— Excellent^11, Laura! — skolotājs slavēja. — Tev izdodas arrvien labāk!

Tad sargātāji pazuda ejā. Sienas sega atkrita savā vietā un atkal aizsedza slepenās durvis. Nekas neliecināja par to, ka lemurs sargātu ieeju slēptā kambarī, kurā mēģināja iekļūt nelūgtie viesi.

Nepagāja vairāk par minūti,-kad klusumu pāršķēla šaušalīga skaņa. Šķita, ka no gobelēna atskan piesmakusi šņākoņa. Taču uz tā bija redzams vienīgi lemurs. Labi, viņš nudien izskatījās atbaidošs, bet tas taču bija tikai nevainīgs motīvs uz paklāja. Kā gan, pie visiem jodiem, tas varēja izdvest šādas skaņas?

— Liels paldies, Ēolon! — Alienora atvadīdamās pasniedza gaisa kuģotājam roku. — Bez tevis es nekad nebūtu atradusi vēlmju iemānītājus. — To teikusi, viņa kautrīgi paskatījās uz vīriešiem raibajos tērpos, kas uzmanīgi nopētīja jaunatnācējus.

Levators, draudzīgi smīnēdams, šūpojās plaukstas tiesu virs zemes. — Nav par ko! Vējš mūs saveda kopā un atpūta uz šejieni. Man tikai vajadzēja pastūrēt — te vairāk, te mazāk. Es gan būtu varējis tevi aizvest arī citur. Šur vai tur, kur vien tu būtu gribējusi!

— Zinu! — Meitene knirplītim veltīja pēdējo smaidu. — Bet nu ardievu! — To teikusi, Alienora pagriezās un devās uz bērnu bariņa pusi, kas čurnēja liela klintsbluķa paēnā. Viņi pat nepacēla skatienu, kad meitene apsēdās viņu pulciņā. Bērni neko neizsakošām sejas izteiksmēm blenza uz priekšu. Košās saites, ar kurām tie bija piesieti cits pie cita, viņi laikam vairs sen neievēroja.

Ēolons žigli aizpeldēja pie vīriem ar sarkanajiem turbāniem un paklanījās viņu vadonim, kurš nēsāja pārsēju uz acs. — Nu, Gramar, vai nav braša meitene? Ne par lielu, ne par mazu, ne par smagu, ne par vieglu. Ko sacīsi?

Vīrietis nopētīja Alienoru ar vērtējošu skatienu. — Un viņa ir cieši nodomājusi mums pievienoties?

Levators paraustīja uzacis. — Tā viņa domā šodien, varbūt arī rit. Kā lai es zinu, ko viņa domās parīt, Gramar?

Vēlmju iemānītājs vēl nebija gluži pārliecināts. — Es tikai gribu pārliecināties.

Ēolons nepacietīgi saviebās. — Nav jau pirmā, ko es jums atvedu, un noteikti arī ne pēdējā. Bet kurš gan var būt drošs? Reizēm gadās tā, reizēm citādi — un neviens īsti nezina!

— Zini ko, Ēolon? — Citkārt tik galantais vīrietis pārskaities saviebās. — Beidz vienreiz šito daudznozīmīgo muldēšanu. Pasaki man, ko tev vajag — vai klusē!

— Dari ko darīdams, nekad nebūs labi! — nopūtās gaisa kuģotājs.

Gramars nikni noņurdēja: — Cik tu gribi?

— Ne par daudz, bet arī ne par ma...

— Cik?

— Nu labi — tikpat, cik pagājušoreiz. Ne vairāk un ne mazāk.

Gramars nošķobījās. — Ar to vajadzēja sākt! — Viņš izvilka

no azotes ādas naudas zuteni, noskaitīja pāris monētas un iespieda tās Ēolonam saujā. — Ceru, ka būs labi — ne par daudz un ne par maz, vai ne? — Vēlmju iemānītājs nekaunīgi pasmīnēja. — Un, ja tev atkal gadīsies svaiga prece, — tu zini, kur mūs atrast!

— Protams! Jūs jau lēnām ieviešaties visur. — Levators palocījās un aizlīgoja atpakaļ uz savu gaisa plostu. Viņš izvilka enkuru no zemes, uzvilka buru un pacēlās gaisā.

Bet Gramars lēnā solī piegāja pie Alienoras un draudzīgi uzsmaidīja meitenei. — Esmu dzirdējis, ka tava lielākā vēlēšanās esot nokļūt Tumsas cietoksnī.

— Jā, kungs, — gaišmate pieklājīgi atbildēja. — Tieši tā.

— Tad tu esi nonākusi īstajās rokās. Mēs izpildīsim tavu karstāko vēlēšanos. Un tici man, tev tur klāsies kā paradīzē. Lai par ko tu arī būtu sapņojusi, tas viss tevi gaida Tumsas cietoksnī!

— Es ticu, kungs!

Laura neticēja savām acīm. —Ak kungs, Persij, paskat tik! — Viņa neticīgi raudzījās apkārt Nežēlīgā bruņinieka dārgumu krātuvē. No visām pusēm un no katra stūrīša dzirkstīja un žilbinoši mirdzēja zelts un sudrabs, smaragdi un mbīni. Tur bija sakrauti īsti dārgumu kalni, kas zaigoja lāpas gaismā, pat sienu nišas līdz pat malām pildīja vērtslietas. Bagātības, ko Reimārs fon Rāvenšteins bija salaupījis, lai paslēptu tās dziļi pils klēpī, bija neizmērojamas. Tur bija svečturi un vāzes, paplātes un šķīvji, saktas un kaklarotas, diadēmas un gredzeni, izsmalcinātas rotaslietas, kas bija darinātas no cēlmetāliem un kā nosētas ar visiem dārgakmeņiem, kādus vien varēja iedomāties. Laura un Persijs pārkāpa pāri tīra zelta un skaidra sudraba monētu kalniem, kas dažuviet sniedzās gandrīz vai līdz griestiem. Viņu izbrīnītie skatieni pārslīdēja ārkārtīgi vērtīgiem kalumiem, kas bija nevērīgi iemesti stūrī. Nišās mirdzēja dārgi sakrālie piederumi, viscaur greznoti ar dārgakmeņiem, un maģiski zilgā nokrāsā atplaiksnīja elku tēli no lazurīta, faraonu zelta. Šeit atradās visi dārgumi, par kādiem vien varēja sapņot, — tikai no Septiņu mēnešu zīmoga nebija ne vēsts. Turklāt abi sargātāji rūpīgi pārmeklēja visus kaktiņus un izgaismoja visšaurākās spraugas.

— Tādi mēsli! — Lauras balsī bija skaidri dzirdamas dusmas.

— Un tā dēļ man nācās mērkaķoties Reimāra un viņa drauģeļu priekšā! — viņa sunījās. Nogurusi un vīlusies viņa atslīga uz zelta monētu kaudzes, atbalstīja zodu rokās un caur pieri skatījās sev priekšā.

Persijs, rokā turēdams lāpu, pienāca pie meitenes. — Mēs nedrrikstam nokārrt galvu. Kas zina, varrbūt Nežēlīgajam brruņi-niekam pilī irr vēl citas slēptuvēs?

— Tu domā? — Laura kādu brīdi viņā domīgi skatījās. Tad viņa dziļi nopūtās un piecēlās kājās. — Labi, Persij. Iesim gulēt un rīt turpināsim meklēšanu.

Laura manīja, ka skolotāja sejai pārslīdēja atvieglots smaids.

— Ļoti labi, mademuiselle. Es jau zinajū, ka tu neiebildīsit pret maniem arrgumentiem.

Laura tieši grasījās viņam sekot, kad lāpas gaisma iekrita kādā tālīnā nišā, nevienmērīgi apgaismodama kādu priekšmetu. Vai tā bija grāmata? Vai viņa nemaldījās?

— Vienu mirklīti, — viņa lūdza skolotāju. — Vai vari paspī-dināt gaismu tajā stūrī?

Persijs darīja, kā bija likts. Lauras nojauta viņu nebija vīlusi. Nišā nudien stāvēja grāmata. Lielformāta ķieģelis ādas vākos, kas laikam gan sen nebija atvērts, jo to klāja biezu putekļu kārta.

Meitene nopūta putekļus no sējuma un paņēma biezo foliantu rokās, lai to aplūkotu tuvāk. Tas bija smags. Lauras acis mirklī iepletās no pārsteiguma, viņa satraukti norādīja uz ādas vāku.

— Persij, nāc paskaties!

Skolotājs žigli pārmeta skatienu viņai pār plecu un pastiepa lāpu tuvāk grāmatai. Viņš tūliņ atskārta, ko meitene bija domājusi: uz vāka bija redzams tas pats septiņu zvaigžņu zvaigznājs, kas bija rēgojies noslēpumainajās nakts debesīs pie slepenās klostera bibliotēkas velves un mirdzēdams piesaistījis viņu uzmanību. — Dīvainī, — viņš brīnījās. — Nudien, dīvainī.

Grāmatas nosaukums bija uzrakstīts senatnīgi ķeburainiem burtiem, tā ka Laurai nenācās viegli tos atšifrēt. — “So... ci.. .etas... Septem... Sodalium”, “Septiņu brālība”, — viņa burtoja.

— Vai tā nav tā pati grāmata, ko nozaga no klostera slepenā arhīva? Kad noslepkavoja pāteru Dominiku?

Persijs domīgi pamāja. — Tev taisnība!

— Beidzot esam tikuši uz priekšu! — Laura gavilēja. — Var-būt tur iekšā būs kāda norāde par Septiņu mēnešu zīmogu.

— Visnotaļ iespejāms, — skolotājs atteica un apcerīgi pievēra acis. — Kāpēc gan Nežēlīgais brruņinieks to citādi glabātu šeit, darrgumu krratuvē? Sprriežot no arreja izskata, tā neliekas īpaši verrtiga.

Neraugoties uz ādas iesējumu, foliants patiešām bija visai necils. Labi — varbūt grāmata bija nākusi no senseniem laikiem, bet tās veidols nudien bija pieticīgs. Tai bija kādas tūkstoš lappuses, ko klāja ciešas rindiņas tik tikko salasāmā rokrakstā. Nebija ne zīmējumu, ne ilustrāciju, ne greznu iniciāļu, ne citu rotājumu. Laura bija redzējusi daudz iespaidīgākus darbus. Ja šo sējumu kaut kas darīja vērtīgu, tad tas varēja būt tikai saturs. Varbūt šis darbs kaut ko vēstīja par Septiņu mēnešu zīmogu, kaut arī, ņemot vērā milzu apjomu, to atrast noteikti nenāksies viegli.

Vienā mirklī Lauru pārņēma svina smags nogurums. Viņa plati nožāvājās un turpat būtu varējusi iekrist dziļā miegā. Meitene truli pastiepa Persijam pretī grāmatu. — Paņemsim to vienkārši līdzi un rīt paskatīsimies vienā mierā, — viņa ierosināja. — Neviens jau nemanīs, ka tās trūkst.

Atpakaļceļā uz kambari arī Persijs jutās gluži pārguris, un tā nu abi sargātāji, viens miegaināks par otru, smagnēji vilkās augšā pa kāpnēm. Viņus izbiedēja šļūcoši soļi.

Kāds ātri tuvojās.

Persijam vēl izdevās biezo foliantu paslēpt zem sava ieločainā tērpa, kad viņu priekšā jau stāvēja kāds vīrietis.

Nežēlīgais bruņinieks.

Reimāram mugurā bija raupjš nātna auduma naktskrekls, zem kura vīdēja basas kājas. Uz plikā paura — Laurai nācās apvaldīt smieklus — bija uztupināta naktsmice. Varbūt viņu tīri cilvēciska vajadzība dzina uz ateju — kāds tur brīnums, ņemot vērā to lērumu vīna, ko viņš iepriekšējā vakarā bija izdzēris! Dīvainā kārtā viņam ap vidu tomēr bija apjozts Pauršķaidis. Bet tad Laura atcerējās kaut kur lasījusi, ka Reimārs fon Rāvenšteins nekad nemēdzis noņemt zobenu. Pat gultā iedams ne.

Nežēlīgais bruņinieks par šo sastapšanos nakts vidū šķita tikpat pārsteigts kā Laura un Persijs, vismaz tik ilgi, līdz virsroku guva viņa iedzimtais aizdomīgums. Viņam neuzticīgi nopētot abus no galvas līdz kājām, labā roka kā pati no sevis nolaidās uz zobena roktura. — Ko jūs te nakts vidū meklējat?

Laura uzmeta Persijam lūdzošu skatienu, un skolotājs stostīdamies lūkoja atrast kādu pārliecinošu izskaidrojumu. — Mēs... nu... Mēs vienkarrši nevarrejam aizmigt, jūsu augstlabdzimtība.

Reimārs fon Rāvenšteins vēlreiz nomēroja abus ar stingru skatienu, viņa aizdomas joprojām nelikās izkliedētas. — Vai tiešām? — viņš vēsi apvaicājās. — Varbūt vajadzēja vairāk pievērsties vīnam, tad jums šāda liga noteikti būtu aiztaupīta.

Persijs paklanījās. — Jums drroši vien taisnibā, kungs! Taču jūsu krrāšņās dzīrres uz mums atstājā tik dziļu iespaidū, ka satrrauktais prrāts neliek mieru. Jel ziniet, ka mēs neesam rraduši pie tādas līksmibās. Tālab, pieņemdami, ka jūs laipni atvēlēsit, mazliet izlocījām kājas, pastaigādami pa pili, lai atvesinātū prrātus nakts mierrā un, rasi, iegrimtu uz kādu brrītiņu snaudā.

Persija glaimi nepalika bez rezultātiem. Reimāra roka atlaida zobena spalu, viņa saspringtie vaibsti atslāba. — Es gan domāju, ka tās ir visai nejēdzīgas izdarības, tomēr novēlu veiksmi, ja, jūsuprāt, tas palīdz! — Viņš pagriezās un, paspēris dažus soļus, atkal apstājās un brīdinoši paskatījās. — Skatieties tik, nesaceliet troksni pa ceļam uz savu kambari. Mēs negribam pamodināt viesus!

Persija sejai pārslīdēja zinošs smaids. Viņš aiztaupīja piezīmi, ka pārmērīgās alkohola lietošanas dēļ šos zeļļus pamodināt būtu visai grūti. Toties atteica: — Protams, kungs. Neizdvesīsim ne skaņas. Atļaušos novelēt jums labu nakti! — To sacījis, viņš palocījās Nežēlīgajam bruņiniekam.

Laura manīja, ka arī viņai jāseko Persija piemēram, un arī paklanījās, zemāk un goddevīgāk nekā jebkad. Un tad notika ķeza: berete nokrita no galvas un garie gaišie mati izplūda pār pleciem kā ūdenskritums. Meitene sastinga un neizmērojamā izmisumā raudzījās uz cepuri, kas gulēja uz grīdas.

Arī Nežēlīgais bruņinieks vienu brīdi likās gluži vai pārakmeņojies. Viņš izbrīnā nenovērsa acis no Lauras. Tad niknums izķēmoja viņa atbaidošo ģīmi, un Pauršķaidis burtiski ielēca viņam rokā. — Blēdīgie salašņas! — viņš auroja. — Es jums rādīšu, kā mani vazāt aiz deguna! — Un, pacēlis ieroci, viņš jau gāzās virsū.

Šķita, ka ar abiem sargātājiem ir cauri. Nežēlīgais bruņinieks bija pārskaities līdz baltkvēlei. Tad Persijs attapās, izvilka foliantu no tērpa apakšas, un, triekdams no visa spēka to virsū nešpetnajam pundurim, iesaucās: — Sarrgies, Laura! Mums jātiek laukā, ātri!

Viņi joza prom kā zaķi.

Biezā grāmata trāpīja Reimāram tieši pa vēderu, izsizdama no plaušām gaisu un apstādinādama skrējiena vidū. Viņš saliecās uz priekšu un ar sāpēs izķēmotu seju tvēra pēc elpas. No rīkles izlauzās mežonīgs bļāviens, kurā sajaucās mokas un dusmas, un tūdaļ viņš atsāka dzīties pakaļ sargātājiem.

Laura un Persijs bija ieguvuši pavisam mazu handikapu, jo Nežēlīgais bruņinieks, neraugoties uz īsajām kājelēm un ne pārāk atlētisko miesasbūvi, izrādījās daudz žiglāks, nekā viņi bija gaidījuši. Viņš sekoja abiem cieši uz pēdām, un, skrienot lejā pa kāpnēm, Laura jau nobijās, ka tūlīt viņu nogāzīs no aizmugures.

Kāpņu laukumiņā viņa aiz izmisuma nogrūda zemē lielu svečturi, kas paripoja trakojošajam kverplim zem kājām. Reimārs nokrita garšļaukus. Zobens viņam šķindēdams izkrita no rokas.

— Jā! — Laura atvieglota iekliedzās. Viņi bija glābti.

Viņi noskrēja pēdējos pakāpienus un jau bija tikuši līdz ieejas hallei, kuras durvis bija plaši atvērtas, kad atskanēja kāda balss:

— Stāt!

Bēgļi tomēr metās vien tālāk uz izeju. Piepeši un gluži vai no nekurienes viņiem mugurā iepūta spēcīga vēja brāzma. Durvis, kas bija tepat pa tvērienam, skaļi noblākšķēdamas, aizcirtās un nogrieza ceļu uz pagalmu.

17. nodaļa ĻAUNUMA RADĪBAS

Persijs satvēra rokturi, bet tās nekustējās. Ne par milimetru!

Augot izmisumam, Laura un Persijs saskatījās, un skolotājs vēlreiz mēģināja atraut vaļā durvis. Viņš tās raustīja un kratīja, taču ieeja palika slēgta, it kā to būtu aizzīmogojusi kāda burvība.

Mēs esam lamatās, Laurai iešāvās prātā.

Tad viņiem aiz muguras atskanēja aizsmakuši smiekli. Sargātāji apsviedās apkārt — un ieraudzīja bālo Sirīnu, kas stāvēja līdzās gobelēnam. Galvu atgāzusi atpakaļ, viņa smējās, vēderu turēdama.

Arī Nežēlīgā bruņinieka sejā — viņš, Pauršķaidi rokā satvēris, nesteidzīgi kāpa lejup pa kāpnēm, — bija lasāms triumfējošs smīniņš.

Laura un Persijs tomēr ir nedomāja padoties. Iedomājušies vienu un to pašu, viņi piesteidzās pie krācošajiem brašuļiem halles otrā galā, kurus pat durvju aizciršanās nebija iztraucējusi no alkohola apmiglotā miega, paķēra viņu zobenus un, pacēluši kailos ieročus, metās virsū Reimāram un Sirīnai.

Nežēlīgā bruņinieka ģīmi izkropļoja dusmas. —Jūs taču nedomāsit, ka es no jums baidos? — viņš bļāva, siekalām šķīstot. — No muzikanta un no meitenes? — Viņš nostājās abu priekšā un ar plašu vēzienu cirta uz viņu pusi.

Drīz vien izrādījās, ka Laura un Persijs ir viņam līdzvērtīgi pretinieki. Viņi gan nebija raduši cīnīties ar zobeniem, taču gadiem ilgais darbs ar floreti bija viņus pārvērtis par izciliem paukotājiem. Turklāt viņi bija divatā. Viņi veikli devās uzbrukumā pārmaiņus, tā ka Reimāram vajadzēja atsist te vienu, te otru. Turklāt viņam krietni traucēja naktskrekls. Bez ierastajām bruņām Nežēlīgais bruņinieks cīnījās ievērojami piesardzīgāk. Turklāt sargātāji prata zibensātri izvairīties, tā ka Reimārs drīz vien piekusa. Tāpēc cīņa nebija ilga. Laura uzbruka bruņiniekam no labās puses, kamēr Persijs tuvojās no kreisās, un bruņinieks mirkli vilcinājās, nezinādams, ar kuru sākt. Tad Persijs pagrūda savu zobenu uz priekšu un no visa spēka deva cirtienu pa Pauršķaidi — un Reimāram ierocis izkrita no rokas.

Kamēr tas šķindēdams nokrita zemē, gaišmatis pielēca pie bruņinieka, sagrāba viņu ciet un pielika zobena asmeni pie viņa kailā kakla. Reimārs sastinga un neuzdrošinājās ne pakustēties. Viņš juta, ka Persijs to domā nopietni.

Līdz nāvei nopietni.

Laura vēl nekad nebija redzējusi savu skolotāju tādu. Viņa sejā bija parādījusies dzelžaina izlēmība, un viņš pagriezās pret melno burvi, kura bija sekojusi cīņai, pati neiesaistīdamās. — Atverr durr-vis! — viņš tai uzsauca. — Vai arī tavam drraudziņam gals klāt!

Sirīnas reptiļa acis tumsā kvēloja. — Nelga tāds! — viņa šņāca kā satrakota odze, un Laurai atkal sekundes simtdaļu rādījās, ka uz kakla viņai ir čūskas galva. — Tu taču neiedomāsies, ka vari mani piespiest! — To teikusi, viņa samiedza acis šaurās spraudzi-ņās un pavērās visapkārt. Pie sienām viena pēc otras gaiši uzliesmoja lāpas, apspīdēdamas halli drebulīgi spokainā gaismā.

Taču ar to nebija gana: Sirīna pastiepa lūpas uz priekšu un pūta. Laura un Persijs sajuta tik spēcīgu vēja brāzmu, ka tā viņus gandrīz nogāza no kājām.

Skolotājs nelikās to manām. — Atkārrtoju velrreiz, — viņš salti noteica. — Taisi beidzot vaļā durrvis, ja tev ir darrga sava drraugeļa dzīvība!

Sirīna bez izteiksmes atbildēja negantajam skatienam. Laura jau nodomāja, ka viņa izpildīs Persija prasību, kad pār melnās burves seju pārslīdēja ņirdzīgs smīns. Viņa vēlreiz atgāza galvu un izplūda tik šaušalīgos smieklos, ka Laurai sametās auksti. Ledaini šermuļi pārskrēja viņai pār muguru.

Sirīna nicinoši nopētīja Nežēlīgo bruņinieku. — Kāda man daļa gar šī nožēlojamā kverpļa dzīvību? — Viņa bija acīm redzami uzjautrināta. — Muļķi uz šīs pasaules nekad neizmirst, un nav svarīgi, vai viens ir vairāk vai mazāk.

Persijs saprata, ka viņa neblefo. Viņa upurēs Reimāru, ne aci nepamirkšķinādama. Tātad vajadzēja izdomāt kaut ko citu.

— Labi! —viņš ledaini atteica. — Tu pati tā grribēji! —To teicis, viņš pacēla smago ieroci un no visa spēka trieca Reimāram fon Rāvenšteinam pa galvu ar zobena rokturi. Nežēlīgais bruņinieks bezsamaņā saļima uz grīdas. Taču Persijs ātri pamāja Laurai, un viņi abi metās virsū Sirīnai.

Melnā burve vēlreiz atvēra muti un pūta. Šī vēja brāzma bija tik stipra, ka notrieca sargātājus zemē un aizslaucīja līdz halles viņam galam. Kamēr viņi ar pūlēm pietrausās kājās, Sirīna zibens-ātri apsviedās apkārt, pacēla rokas gaisā un pievērsa nekustīgi caururbjošu skatienu briesmīgajam lemuram uz sienas segas.

— Aštaral — viņa tam uzsauca baismīgā balsī. — Aštara ut tramiksorl

Laura nekad nespētu aizmirst to, kas notika pēc tam. Paklājs piepeši sakustējās! Tas viļņojās un izlocījās, izspiezdamies te uz vienu, te uz otru pusi. Radās iespaids, ka tas sāk atdzīvoties. Beigās — Laurai acis bija uz kātiņiem — sakustējās arī lemurs. Tas stiepās un staipījās, un pacēla savu briesmīgo galvu. Vienlaikus tas izgrūda aizsmakušas skaņas, kas afvien pieauga skaļumā, līdz briesmoņa kliedzieni dārdēja pa visu halli. Monstra kustības kļuva arvien ašākas. Viņš raustījās, it kā viņu ar varu turētu neredzamas saites, nelaižot vaļā no gobelēna. Pēdējā spēka piepūle lika varenajam ķermenim nodrebēt — un tad lemurs stenēdams noslīdēja no sienas segas un nostājās hallē! Kad viņš piecēlās pilnā augumā, Laura manīja, ka tas ir vismaz trīs metrus augsts. Viņš gaidoši pavērās melnajā burvē, kā gribēdams uzklausīt viņas pavēles. Itin kā Sirīna būtu viņa kundze.

Burve pastiepa roku un norādīja uz Lauru un Persiju stūrī.

Lemurs kūtri pagrieza galvu tajā virzienā. Ieraugot sargātājus, monstrs skali ieaurojās, no viņa zirga nāsīm izplūda tvaika mutuļi.

Laura un Persijs, līdz nāvei izbijušies, atkāpās atpakaļ. Briesmonis vēlreiz noaurojās viņu virzienā. Viņa elpa oda pēc puvekļiem un sēra, tā ietina sargātājus karstā mākonī. Nu jau smirdīgais lemurs bija klāt. Viņš pacēla vienu roku un ar nagoto ķetnu sita uz viņu pusi.

Laura un Persijs veikli palēca malā, izvairīdamies no varenā sitiena. Meitene tomēr aizķērās aiz krācošā resnā bruņinieka, paklupa un pazaudēja ieroci. Persijs, zibenīgi reaģēdams, metās uz priekšu un iedūra briesmonim apakšstilbā. Šķita, ka lemurs neko nav sajutis, viņš turpināja uzbrukt. Sargātāji pieliecās, tā ka viņš trāpīja tikai sienai. Sitiena spēks bija tik liels, ka no sienas atlūza akmens šķembas.

Persija zobens vēlreiz pasitās uz priekšu, dziļi iedurdamies milža augšstilbā. Šoreiz uzbrukums nesa augļus: lemurs iegārdzās un ar otru kāju spēra uzbrucējam. Spēriens trāpīja skolotājam pa vēderu ar pāļdziņa cienīgu spēku. Persijs nokrita zemē un, aizslīdējis šķērsām pāri hallei, atsitās pret sienu.

Laura izmisumā aizsedza ar rokām seju. — Debesu vārdā!

Briesmonis, kuram augšstilbā iedurtais zobens nenieka netraucēja, jau stūrēja uz bezpalīdzīgo sargātāju, kas gulēja zemē. Grīda vibrēja zem viņa soļiem.

Persijam asiņoja nobrāztā galva. Pāri viņa sāpju plosītajai sejai tecēja sarkanas urdziņas, kamēr viņš ar mokām slējās kājās. Lemurs tuvojās, un skolotājs atkāpās, līdz paklupa pār bezsamaņā gulošo Reimāru un vēlreiz nokrita garšļaukus. Viņš palika guļam, acis nekustīgi pievērsis nezvēram, no kura vairs nevarēja izbēgt.

— Persij, celies! — Laura iekliedzās un steigšus pavērās visapkārt — ko lai iesāk? Meitene paķēra no grīdas zobenu un, pielikdama visus spēkus, meta ar to briesmonim.

Zobens ar milzu sparu trāpīja lemuram pa galvu un tad šķindēdams nokrita uz akmens plāksnēm. Laura izmisusi atskārta, ka trāpījums neko nav mainījis. Tas vienīgi uz mirkli bija apstulbinājis šaušalīgo monstru. Vēlreiz ieaurojies, tas pagriezās pret Lauru un neganti paskatījās, iekams no jauna pievērsās skolotājam. Viņam tomēr ar šo īso atkāpi bija pieticis, lai patvertos tur, kur lemurs viņu nevarēja aizsniegt. Persijs veikli satvēra zobenu un steidzās pie Lauras.

— Ko mums iesākt? — viņš sēca, kamēr viņi virzījās atpakaļ.

— Ar zobeniem mēs viņam neko nepadarrīsim. Sito zvērru neap-stādinās varrbūt pat ducis šķēpu!

Tad Laurai pēkšņi ienāca prātā, kā briesmoni varēja padarīt nekaitīgu. — Atri, Persij! Uz pagrabu, nāc!

Viņi atkāpās arvien tālāk, neuzkrītoši tuvodamās kāpnēm, kas veda lejup uz sazaroto pagraba labirintu pils dzīlēs.

Sirīna laikam bija nojautusi viņas plānu. — Tramiksorl — viņa uzšņāca savam radījumam. — Tramiksor! Tramiksor!

Šis vārds var nozīmēt tikai “Nogalini viņus!”, Laurai iešāvās prātā.

Monstrs aurodams sita uz sargātāju pusi. Kaut gan Laura pieliecās, viņu skāra viens nags, notriekdams zemē. Lemurs jau pasniedzās uz viņas pusi, kad Persijs pielēca klāt no sāniem, ietriekdams tam krūtīs zobenu. Smagais asmens tomēr atlēca kā no akmens un vidū pārlūza uz pusēm, kamēr skolotājs tika nokratīts kā uzmācīga muša.

Taču Persijs nepadevās. Viņš paķēra no sienas lāpu un iegrūda to nezvēram sejā. Lemurs iztaisnojās, atgāza galvu līdz pleciem un izgrūda tādu rēcienu, ka halle nodrebēja. Persijs piesteidzās pie Lauras un palīdzēja viņai. Tad viņi metās uz pagraba kāpnēm un pazuda lejā tumsā.

Briesmonis, savas pavēlnieces mudināts, mina viņiem uz papēžiem.

Nepagāja necik ilgs laiks, līdz sargātāji bija sasnieguši pagraba galveno eju. Lai gan skaidri bija dzirdama vajātāja dauzīšanās, Laura apstājās, paķēra no sienas vienu no nodzisušajām lāpām un lūkoja to aizdedzināt, liekot lietā sev dāvātās spējas.

Persijs viņu nervozi vēroja. — Pasteidzies, Laura! Nedrrik-stam kavēties ne mirrkli ilgāk, ja grribam paglābties no tā brries-moņa. Turrklāt tagad viņš varrēs mūs labāk saskatīt.

Laurai, neraugoties uz nāves draudiem, vajadzēja pasmaidīt. Persijs vēl joprojām nebija atskārtis, kas viņai padomā! — Aizmukt mēs no viņa pagrabā tāpat nevaram, — viņa mierīgi atteica.

— Ja vien tev nav zināms ceļš uz bezgalīgo eju un slepenajām durvīm, kas ved uz vītņu kāpnēm, kuras beidzas pagalmā.

Skolotājs papurināja galvu.

— Nu redzi! Taču bez gaismas es šai ejā nekad neatradīšu to, ko meklēju!

Tai pašā mirklī lāpa aizdegās, apgaismodama šauro, velvēto eju — tāpat arī lemuru, kas, aurodams aizsmakušā balsī, pagriezās ap stūri.

— Laižamies, Persij! — Laura iesaucās un metās skriet. Kamēr viņi joza pa līčločainajām ejām, meitene šad tad bailīgi atskatījās pār plecu, lai redzētu briesmoni, kas rībot un dārdot vai bija viņus panācis. Sargātājiem bija paveicies, jo lielā auguma dēļ viņš varēja tikt uz priekšu tikai saliecies. Dažas ejas bija tik šauras, ka caur tām viņš varēja izspraukties tikai ar pūlēm. Tas tikai vairoja viņa niknumu, jo velvēs arvien biežāk atbalsojās pērkona dārdiem līdzīgie kliedzieni.

Laura bez grūtībām atrada eju, kura it kā veda uz Reimāra dārgumu krātuvi. Un tad Persijs beidzot atskārta, ko viņa ir iecerējusi.

— Atars* — nav slikti, mademoiselle\ — viņš uzslavēja, bet tad pēkšņi kļuva bāls kā krīts.

— Kas tev ir?

— Grriestu iebrrukuma imitācija, — Persijs paskaidroja, izmisumam augot augumā. — Ja tas jau ir ierrīkots un eja aiz-berrta arr akmeņiem, tad tavs plāns ir veltīgs!

Laura pārbijās. Persijam bija taisnība! Ja šis šķērslis, ko viņiem toreiz bija izdevies pārvarēt tikai ar akmens milža palīdzību, jau pastāvēja, tad viņi bija lamatās — neglābjami pazuduši!

Ak nē!

Masīvais stāvs, kas piepildīja gandrīz visu eju, tuvojās, viņus apņēma pretīga smirdoņa.

Ko viņiem darīt? Vai tiešām mesties skriešus nezināmajā ejā, lai, iespējams, dabūtu galu strupceļā? Vai varbūt bēgt tālāk pagraba labirintā, labi zinot, ka viņi neizmuks no lemura ķetnām un tikai novilcinās nāves brīdi?

Domas Lauras galvā mežonīgi šaudījās. — Nāc, Persij! — viņa beidzot sacīja un izlēmīgi devās iekšā ejā, kas veda uz nekurieni.

Nezvērs jau bija klāt. Laura juta mugurā viņa karsto elpu, no tā aurošanas viņai sāpēja ausis. Viņa steidzās uz pagriezienu, aiz kura izšķirsies viņu liktenis. Vai nu viņiem paveiksies un milzīgā akmeņu kaudze, kas imitēja ejas iebrukumu, vēl neeksistēja, vai arī...

Laura pat neiedrošinājās iedomāties, kas tad notiktu!

Elpu aizturējusi, viņa pameta skatienu ap stūri — un bezgala nopriecājās. — Jā! — viņa gavilēja. —Jā!

Eja bija brīva. Nekas netraucēja doties uz priekšu.

Arī Persijs atviegloti uzelpoja. — Mon Dieu! Kāda laime!

— Laimējas tikai tiem, kas to ir pelnījuši! — Laura īdzīgi attrauca un pat nemanīja, ka runā tikpat vecišķi pārgudri kā viņas brālis. — Tagad taisies uz priekšu, citādi viņš mūs vēl notvers!

Viņai bija taisnība, un kā vēl! Lemurs bija pietuvojies jau tik cieši, ka gandrīz spēja viņus sagrābt. Viņa nagainajai rokai pietrūka tikai centimetra, lai noķertu Persiju aiz drānām.

Viņi ņēma kājas pār pleciem. Bija svarīgi sākt ar kārtīgu ieskrējienu, lai pārlēktu pāri grīdā paslēptajām lamatām. Kārtīgs ieskrējiens — un kārtīgs lēciens! Ja viņi netrāpīs precīzi, tad...

— Lec, Persij! — Laura kliedza. — Tagad! — To teikusi, viņa atspērās. Meitene aizvēra acis, lidodama pa gaisu. Kaut arī lēciens neilga vairāk par divām sekundēm, viņai šķita, ka paiet vai puse mūžības — tomēr viņa piezemējās otrpus slazdam. Persijs viņai sekoja. Arī viņš bija piemānījis nomaskēto caurumu.

Izdevās! Viņiem izdevās!

Dažus metrus aiz nāvējošajām lamatām viņi apstājās un pagriezās atpakaļ.

Lauras plāns īstenojās: lemurs uzkāpa slēptajai lamatu lūkai, kas zem viņa svara acumirklī atvērās. Ar brēcienu, kurā bija dzirdamas gan šausmas, gan pārsteigums, monstrs iegāzās bedrē. Trieciena spēks, ar kādu viņš atsitās pret desmit metrus dziļo grīdu, lika nodrebēt sienām. No slepenajām lamatām atskanēja apslāpēts sāpju kliedziens, tad iestājās rēgains klusums.

Laura un Persijs apmulsuši saskatījās un lēni piegāja pie bedres. Laura apgaismoja tumšo caurumu ar lāpu. Dziļi zem viņiem nekustēdamies gulēja lemurs. Viņa locekļi bija sagriezušies, un smailie dzelzs mieti, kas rēgojās bedres dibenā, bija caururbuši viņa ķermeni. No neskaitāmajām brūcēm pilēja biezs piķa melns šķidrums, kas izplatīja nelabu dvaku.

Nedzīvais ķermenis noraustījās, un Laura izdzirda klusu gārg-šanu — briesmonis vēl bija pie dzīvības. Vēlreiz atskanēja žēlabaina skaņa, kurā jautās ilgas pēc atpestīšanas. Tad nezvērs pagrieza galvu, vienīgo ķermeņa daļu, kas nebija uzdūrusies uz mieta. Lemurs lēnām pacēla skatienu un lūdzoši paskatījās Laurā. No viņa acīm noritēja asaras, tad galva nespēkā atslīga atpakaļ un briesmīgais neradījums nomira. Viņa baisajā purnā bija parādījusies gandrīz vai maiga izteiksme.

Viņš bija atsvabināts.

Laura norija siekalas. Viņas sirdī pamodās līdzjūtība, jā, viņai pat bija žēl šī briesmoņa, kurš pirms mirkļa vēl bija kārojis pēc viņu dzīvības, jo viņa atskārta, ka lemurs to nebija darījis no brīva prāta. Monstru bija apbūrusi viņa pavēlniece, kas tam uzspieda savu nežēlīgo gribu. Nožēlojamais radījums nebija spējis pretoties tam, ka viņu izmantoja šaušalīgiem mērķiem. Laura bija pārliecināta, ka neba pirmo reizi Sirīna viņu bija raidījusi pret saviem pretiniekiem — un, kā viņa zināja, pat mirušā lemura nesadragātajai galvai vēl vajadzēja sēt bailes un šausmas. Laurai, to iedomājoties, gandrīz palika nelabi.

— Žiglāk, Laura, mēs nedrrikstam še kavēties, — Persijs brīdināja. — Tūliņ pat ceļosīm atpakaļ uz mūsu laiku, iekams šī brriesmīgā Sirīna vēl nav sataisījusies mūs meklēt. Vai kamērr Nežēlīgais bruņinieks nav attapies no bezsamaņās un nav sūtījis mums pakaļ sarrgus. Tas irr, ja viņš jau nav pacenties to izdarrīt.

Laura vīlusies pavērās skolotājā. — Tu taču nedomā to nopietni, Persij? Ja pārtrauksim ceļojumu sapnī tagad, tas būs bijis pilnīgi veltīgs. Mēs neesam neko panākuši un netikām atklājuši ne mazāko norādi uz Septiņu mēnešu zīmogu. Bet tikai tādēļ mēs atrodamies šeit!

— Es labi saprrotū, — skolotājs rāmi atteica, — un tomērr baidos, ka mums nav citas izvēles. Ja nieka dēļ zaudēsim dzīvību, tad mums arrī netiks līdzēts, vai ne?

Persijam bija taisnība — bet Laurai negribējās to atzīt. Viņa taču nevarēja atgriezties ar tukšām rokām! — Paņemsim vismaz to grāmatu no dārgumu krātuves, — viņa lūdzās. — Tu taču arī domāji, ka tur iekšā varētu būt kaut kas par zīmogu, vai ne?

— Jā gan. Bet mums nav laika to škirrstīt. Un es visnotaļ apšaubu, vai varresim to paņemt līdzi uz mūsu gadsimtu.

— Vismaz pamēģināsim! Lūdzu, Persij!

Skolotājs neļāvās pierunāties. — Tas irr parrāk bīstami, tici man. Ja dosimies atpakaļ uz halli, tad mums drraud brriesmas uzšķiriet virrsū melnajai burvei vai Reimāram fon Rāvenšteinam — un tad mums gals klāt. Tu tačū to zini tikpat labī kā es!

Laura saviebās — vajadzēja vien padoties neizbēgamajam. Viss, ko Persijs sacīja, bija pareizi, un tāpēc viņiem pēc iespējas ātrāk vajadzēja nokļūt drošībā. Turklāt nebija zināms, kad viņiem atkal būs iespēja netraucēti koncentrēties un ieiet tunelī, lai pabeigtu sapņu ceļojumu un cauri laikam un telpai nokļūtu atpakaļ internātā.

— Nu labi, — meitene beidzot sacīja. — Dodamies atpakaļ!

Laura atvadām pameta pēdējo skatienu bedrē — un ieraudzīja skorpionus. Simtiem tūkstošu spoži melnās bruņās tērpto zirnekļveidīgo, no kuru vēderiem rēgojās draudīgi indes dzeloņi. Paši būdami plaukstas lielumā, iespaidīgās knaibles pavērsuši uz priekšu, tie neticami ātri rausās ārā no lūkas.

Laurai mati sacēlās stāvus no šausmām, kad viņa atklāja, no kurienes šie briesmoņi ir radušies: tie veidojās no melnā šķidruma, kas bija izplūdis no beigtā lemura brūcēm. Skorpionu armijai augot augumā, mirušā ķermenis pamazām sabruka.

Briesmoņiem lamatu bedres gludās sienas nesagādāja nekādas pūles. Tie smirdēja tikpat pretīgi kā nezvērs, no kura viņi bija cēlušies. Laura vienā mirklī saprata, ka skorpioni metīsies virsū viņai un Persijam. Kamēr meitene vēl kā pārakmeņota blenza uz melno skorpionu karapulku, pār bedres malu jau pasniedzās pirmās spīles, tām zibenīgi sekoja posmainie ķermeņi ar astoņām kājām. Par īkšķi īsāko šausmoņu sarkanās acis likās novērtējam savus upurus. Astes ar indīgajiem dzeloņiem bija agresīvi pastieptas uz priekšu. To dzēliens noteikti ir nāvējošs, Laurai iešāvās prātā.

— Nolāpītss, Kvintus, te kaut kass nav kā vajag! — Rebeka Taksa uztraukusies iebrāzās Dr. Tumšicka istabā.

Ķīmijas skolotājs pārsteigts pacēla skatienu no kontroldarba, ko viņš laboja galda lampas gaismā. — Kas tad lēcies?

— Ess redzēju Persija auto sstāvlaukumā — tass arī ir lēciess!

— Nu un tad?

Rozija tramīgi staigāja šurpu turpu. — Viņšš taču vissiem sstāsstīja, ka nedēļass nogalē kopā ar Lauru dossiess izjādē — pareizi?

— Pareizi. Bet ka...

Taksa nelaida viņu pie vārda. — Un kāpēc tad viņa auto ir sstāvlaukumā?

— Varbūt viņus kāds ir aizvedis uz tā zemnieka sētu, tāpēc!

— Mulķībass! — Rozija neganti saviebās, un uz sekundes simtdaļu radās iespaids, ka mazo bizīšu vietā viņai ap galvu vijas čūskiņas. — Viņiem kaut kass ir aiz ādass! Un tāpēc mumss ssteigšuss jānoskaidro, kass viņiem abiem padomā — Persijam un tai ssassodītajai sskuķenei!

Kvintuss Tumšickis piecēlās kājās un piegāja pie satrauktās skolotājas. — Lūdzu, nomierinies, Rebeka, — viņš maigi sacīja un gandrīz vai mīļi uzsmaidīja. — Lai ko viņi abi arī darītu — mēs to uzzināsim. Mums nekas nepaliks slēpts, tu taču zini! Viņi pat nenojauš, ka esam informēti par katru viņu soli. Tad kāpēc tu raizējies?

— Tev taissnība, Kvintus. — Rozijas sejas izteiksme atslāba.

— Atvaino, nervi... Bet ess vēl joprojām nesspēju noticēt, ka viņi mumss atvēruši visas durvis!

Doma par nāvējošo dzēlienu izrāva Lauru no sastinguma.

— Skrienam, Persij! Ātri! — viņa kliedza kā prātu zaudējusi.

Arī skolotājs bija ieraudzījis jaunās briesmas. Abi sargātāji ieskrējās un lēca pāri bedrei. Tajā bija redzama tikai monstra galva, kuras vaibsti atkal bija savilkušies šaušalīgā grimasē. Lamatu sienas bija melnas no skorpioniem, kas mērķtiecīgi rāpās ārā.

Arī šoreiz lēciens izdevās. Abi sargātāji joza uz izeju. Laura aši pameta skatienu pāri plecam: skorpionu karapūļi viņiem sekoja, plūzdami kā mutuļojošs strauts.

Laura un Persijs skrēja, ko kājas nes. Tūkstošiem žiglo skorpionu taustekļu radīja baisu troksni, kas abiem bez mitas skanēja ausīs un lika brāzties vēl ātrāk. Taču Laura drīz vien aizelsās; viņas plaušas smeldza. Vispirms cīņa ar nezvēru zālē, tad medības pagrabā un nu vēl bēgšana — tas vienkārši bija pārāk daudz!

Arī Persija spēki likās zūdam. Tādēļ Laura vēl jo vairāk brīnījās, ieraudzīdama, ka viņš norauj no sienas lāpas un stiepj tās līdzi.

— Ko tu tur dari? — viņa pārsteigta jautāja.

— Tūliņ! — viņš aizelsies atteica un paķēra no sienas nākamo lāpu. — Tūliņ redzēsi!

Beidzot viņi bija sasnieguši kāpnes, kas veda uz halli. Laura, smagi elpodama, atskatījās un izgaismoja eju — skorpionu armija jau nogriezās ap stūri.

Persijs nometa zemē vairāk nekā duci lāpu, ko bija savācis pa ceļam. Tās grabēdamas nokrita Laurai pie kājām. — Aizdedzini ātri! — skolotājs pavēlēja meitenei, izvietodams koka sprunguļus pa grīdu — un tad beidzot Laura saprata, kas viņam bija padomā.

Viņa piegrūda savas lāpas liesmu pie daktīm, kas bija piesūcinātas ar piķi un uzliesmoja vienā mirklī. Laurai pretī pasitās svelme, acīs un degunā koda dūmi. Viņa palēca atpakaļ un iemeta degošo lāpu skorpionu straumes vidū. Īstenībā viņa pat nezināja, vai šie neradījumi vispār deg.

— Tas viņus noteikti apturrēs! — Persijs iesaucās. — Vismaz uz kādu brrīdi!

Kad sargātāji ienāca hallē, tur neviena nebija. Sirīna, Reimārs fon Rāvenšteins, tāpat kā resnais bruņinieks un viņa pudeles brālis, kas pirms maza brītiņa bija izgulējuši reibumu uz akmens flīzēm, bija pazuduši. Dīvainā kārtā ieejas durvis stāvēja līdz kājai vaļā.

— Ko tas nozīmē? — Laura vaicāja.

— Nav ne jausmās. Lai kā arri būtu: vienkarrši izmantosim iespēju un taisīsimies, ka tiekam!

Skolotājs aizvēra acis, lai ieietu transā, kad Laura steigšus piegrūda viņam pie sāniem. — Grāmata! — viņa atgādināja.

— “Septiņu brālība”! Paņemsim to līdzi! Līdz gaitenim, kur tā palika, jāuzkāpj tikai divi stāvi.

— Nežēlīgais bruņinieks jau sen to būs pievācis! — Persijs neiecietīgi attrauca, taču sekoja meitenei, kad viņa steigšus šķērsoja halli un metās pie kāpnēm.

Laura vēl nebija uzlikusi kāju uz pirmā pakāpiena, kad sastinga. Līdz grāmatai tikt nebija nekādu cerību — kāpņu laukumiņa mijkrēslī stāvēja kāds ducis bruņinieku! Acīmredzot Reimārs bija uzbikstījis no miega savus drauģeļus. Viņi bija aplikuši bruņas un ķiveres, izvilkuši zobenus un gaidīja nelūgtos atnācējus. Atseguši nopuvušo zobu redeles gaidošā smīnā, viņi sarkani pierietējušām acīm raudzījās uz Lauru un Persiju. Asinskārās bandas priekšgalā stāvēja Bardolfs Stiprais un Nežēlīgais bruņinieks.

Kad Reimārs pamanīja sargātāju apjukumu, viņš sāka ņirgt.

— Ko jūs vēl gaidāt, “muzikanti”? — Viņa pretīgajos vaibstos parādījās izsmiekls. — Kāpēc nenākat tuvāk un nepiebiedrojaties mums? Mēs taču būtu stāvā sajūsmā, vai ne? — Viņš pagriezās pret saviem bruņiniekiem, kas uz izsmējīgajām piezīmēm atbildēja ar zviegšanu.

Laura un Persijs apmetās apkārt un steidzās uz atvērtajām ieejas durvīm. Meitene jau gaidīja, ka tās vēlreiz, kā rēga rokas vadītas, aizcirtīsies, kad apziņā ieplaiksnījās kluss brīdinājums. Nē! Nedari to, Laurai atbalsojās galvā.

Tās ir lamatas!

Laura vilcinājās, bet citas iespējas nebija. Bruņinieki jau bija sakustējušies, un tā sargātāji izskrēja ārā.

Pie skaidrajām debesīm spīdēja mēness, liedams sidrabainu gaismu pār pili, kas bija tinusies naksnīgā klusumā. Bija dzirdami tikai Lauras un Persija ašie soļi, viņiem steidzoties lejup pa ārējām kāpnēm. Viņi jau metās uz arkveida vārtiem, kas veda ārā no iekš-pagalma, kad Laura sajuta ledainu aukstumu, kas triecās viņai pretī kā naidīga siena. Tad viņa pamanīja stāvus, kas slēpās pils ēkas tumšajā ēnā. Laura neticīgi apstājās un satvēra Persija roku, vērodama drūmos tēlus, kas mēmi un pavisam nekustīgi bija izkārtojušies gar trim pils pagalma malām. Kopā viņu varēja būt kāds simts, visi bija tērpušies bruņās. Laura dziļi sirdī sajuta nāvējošo saltumu, kas plūda no viņiem.

Tuvāk aplūkojot ēnu kareivjus, Laurai sastinga asinis dzīslās: kur vajadzēja atrasties cīnītāju sejām, tur rēgojās tikai melns tukšums. Visbeidzot viņa atskārta, ko tas nozīmēja: viņus bija ielencis bruņās tērptu garu karaspēks!

— Atpakaļ! — viņa nočukstēja, jo balss vairs neklausīja.

— Persij, mums jātiek atpakaļ.

Tad sargātāju ausis sasniedza baisi smiekli. Domājams, tie nāca no lielā torņa. Un nudien, tur augšā stāvēja Sirīna, melnā burve. Viņas kalsenais stāvs, kas kā tumšs siluets iezīmējās pret naksnīgajām debesīm, atgādināja pieminekli ļaunumam. Līdzko griezīgie smiekli bija apklusuši, viņa izstiepa rokas un pavēlēja garu bruņinieku armijai: — Aštara ut tramiksum! — “Mostieties un nogaliniet!” Un tad atkal: — Tramiksum! Tramiksum!

Bruņas vienā mirklī atdzīvojās. Dzelžainie cimdi satvēra zobenus, un asmeņi spoži atvizēja sudrabotajā mēness gaismā.

Tostarp Laura un Persijs bija atkāpušies līdz kāpņu pakājei — lai konstatētu, ka ceļš uz pili viņiem bija slēgts. Reimārs un viņa vīri bija sapulcējušies pie ieejas un aizrautīgi vēroja spokaino izrādi.

Bruņās tērpto rēgu armija tuvojās. Žvadzēja bruņukrekli un bruņas, nošķindēja sejas aizsegi un kājsargi, kad kareivji lēnām tuvojās Laurai un Persijam.

Meitene izmisumā iebļāvās: — Ko nu, Persij? Ko mums darīt?

Taču viņš neatbildēja. Viņš tikai, ne vārdu neteicis, paskatījās Laurai acīs — un meitene saprata, ka arī viņš nezina izeju.

Glābiņa vairs nebija.

Ar viņiem bija cauri.

18. nodaļa SPĀRNOTIE LAUVAS

Laura juta, ka viņu lēnām pārņem izmisuma inde, kas drīz vien paralizēs sirdi. No lūpām izlauzās šņuksts. Meitene nokaunējusies aizgriezās. Viņas skatiens pievērsās akmens milzim.

Portaks! Viņš sazvērnieciski skatījās Laurā — un, piepešas apskaidrības pārņemta, meitene mirkli saprata, kas darāms. Viņa žigli pielēca pie resnās kolonnas pamatnes un trīsreiz ar roku apļveidīgi paberzēja auksto akmeni.

Portaks reaģēja ātri.

Tomēr Laurai likās, ka paiet vai vesela mūžība, līdz pīlārs, dobji dunēdams un dārdēdams, atdzīvojās, atraisīja savas gigantiskās rokas no nojumes un sāka sarauties. Laura nepacietīgi lūdzās: — Pasteidzies, Portak! Lūdzu, ātrāk!

Ieraugot atdzīvojušos milzi, Reimāra drauģeļus sagrāba izmisums. Viņu acis bailēs iepletās, atskanēja stostīgas lūgšanas, un pāris vīru pārmeta krustu. Viņi gan mīļuprāt būtu laidušies lapās, taču Nežēlīgais bruņinieks pavēlēja viņiem palikt.

— Stāvēt uz vietas, jūs, zaķapastalas! — viņš ierēcās. Pavēle atstāja iespaidu: vīri palika stāvam viņam pie sāniem, kaut arī trīcošiem ceļgaliem.

Laura turpretim bailīgi vēroja arvien tuvāk nākošos bruņās tērptos stāvus. Par laimi, tas notika lēni. Viņu kustības bija ārkārtīgi neveiklas, tāpat kā lemuram, un atgādināja tēlus vecās fantāzijas žanra filmās, kas viņai allaž bija tā patikušas. Tikai šeit tā nebija filma. Šeit bija nāvējoša nopietnība.

Portaks beidzot bija rimies sarukt. Viņš izslējās taisni, izstaipījās un pārmetoši paskatījās sargātājos. — Kāpēc nedomājāt agrāk, ka es varu talkā atnākt? — viņš sabozies norūca.

— Sorry, — Laura atteica. — Man ļoti žēl!

Satrakots Sirīnas kliedziens lika meitenei pacelt skatienu. Melnā burve bija pārliekusies pār torņa dzeguļiem un mežonīgi plātīja rokas. Viņas bālā, mēnessgaismas apspīdētā seja bija saviebusies atbaidošā grimasē. — Tramiksum! — viņa pārskaitusies brēca uz ēnu armiju. — Tramiksum! Tramiksum!

Pirmā bruņu rinda jau izslietiem ieročiem nāca virsū Laurai un Persijam, taču Portaks aizstampāja uz priekšu un aizšķērsja viņiem ceļu. Kamēr zobeni grabēdami triecās pret viņa granīta ķermeni, nespēdami neko nodarīt, viņš vēzēja rokas kā spriguļus, nogāzdams no kājām četrus bruņās tērptos rēgus uzreiz. Tie bezspēkā saļima, ķiveres augstā lokā aizlidoja pa gaisu, bet dzelžaino cimdu tvēriens atslāba, un zobeni nokrita zemē — acīmredzot bruņas izlaida garu, kolīdz ķivere bija nost no rumpja. Bet nu bija klāt arī nākamā uzbrucēju rinda.

— Hei, bleķa galvas, skatieties, kā citiem pretiniekiem ies! — akmens milzis negantā balsī viņiem uzsauca un atsāka cīniņu. Patrāpoties pa sitienam, bruņas dobji noblākšķēja, un atkal nepagāja necik ilgs laiks, līdz rēgu rinda bija pieveikta.

Arī Laura un Persijs iesaistījās cīņā. Viņi steigā paķēra pamestos zobenus, kas bija izkaisīti pils pagalmā, un Portakam pie sāniem stājās pret baiso karapulku. Kaudamies ar tādu drosmi, kāda piemīt tikai tiem, kas aizstāv savu kailo dzīvību, viņi atsita uzbrucējus arvien tālāk. Drīz vien viss pils pagalms bija nosēts ar ķiverēm, krūšu bruņām, kāju aizsargiem un ieročiem.

Taču pretinieki nepadevās. Trakojošās Sirīnas uzkurināti, tie nemitīgi gāzās virsū Portakam un sargātājiem, un arī Nežēlīgais bruņinieks bija izlēmis, ka pienācis laiks iesaistīties. Pēc viņa zīmes Bardolfs un četri drosmīgākie brašuļi metās lejā pa kāpnēm, lai no aizmugures uzbruktu ielenktajiem.

Par laimi, viņu bruņas nograbēja tik skaļi, ka Laura laikus pamanīja viņu tuvošanos un paguva uzsaukt akmens milzim:

— Portak!

Gigants apsviedās apkārt, un Laura un Persijs viņu piesedza no mugurpuses, kamēr viņš metās virsū Reimāra vīriem. No varenajiem sitieniem tie gāzās zemē kā mušas, un Reimāram fon Rāvenšteinam nācās atzīt, ka pat viņa drosmīgākie brašuļi pret šo karotāju neko nespēj iesākt. Portaks bija kā neiedomājami spēcīga kaujas mašīna, viņa akmenscietais ķermenis nebija ievainojams.

Taču milzis tostarp bija aizelsies. Viņš veltīja saniknotu skatienu Reimāram, kas stāvēja pie ieejas durvīm, norādīja uz vīriem, kas, izsisti no cīņas, gulēja viņa priekšā uz kāpnēm, un izaicinoši uzsauca viņu barvedim: — Ja drosminieku nava šeit, tad, pienapuikas, labāk beigt!

Nežēlīgais bruņinieks, drūms kā negaisa mākonis, noraudzījās uz saviem pieveiktajiem vīriem un pašķaidīto rēgu armiju, kurai Portaks atkal likās virsū ar pāļu dzinēja cienīgu sparu. Laura jau izbijās, ka Reimārs sūtīs cīņā vēl citus vīrus, kad viņš pieaicināja klāt kādu vasali un tam kaut ko iečukstēja ausī. Vīrs pamāja un sava biedra pavadībā steigšus pazuda pilī. Nu Rāvenšteinas pilskungs stāvēja uz ieejas kāpnēm viens pats un vēsā mierā vēroja izmisīgo cīniņu starp rēgu karaspēku un sargātājiem.

Lauru pārņēma baisa nojauta: Reimāram bija padomā kārtējā ļaundarība. Bet kas gan varēja būt vēl bīstamāks par rēgu armiju un viņa asinskārajiem drauģeļiem?

Silvāns, dziļi pieliecies, taustījās cauri Sēra purvam. Meža skrējējs elsa un pūta vien. Cauri slapjajam audumam, ko viņš bija piespiedis pie mutes un deguna, gaiss gandrīz netika cauri. Plaušas smeldza, un kājas sāpēja. Visapkārt bija tikai tumsa. Ik pa brīdim viņš spēja saskatīt neskaidras aprises vai maldugunis, ar kurām purva gari lūkoja viņu novilināt no pareizā ceļa, lai ievilktu purva dūkstī. Taču visbiežāk viņš neredzēja neko, un tas nomāca arvien vairāk un vairāk. Vai viņam būtu aizmiglojies skatiens? Vai tā bija indīgo sēra tvaiku ietekme, kurus viņš ieelpoja par spīti auduma aizsardzībai? Vai arī drīzāk vainojams bija ilgais laiks līdz rītausmai? Silvāns nezināja. Viņš saprata tikai vienu: doties Sēra purvā pēc tumsas iestāšanās bija neprātīgs pasākums, kas viņam varēja maksāt dzīvību. Jau dienas laikā slepenā taka, kas veda cauri viltīgajam dūksnājam, bija tik tikko samanāma. Naktī pat viņa trenētās meža skrējēja acis nespēja atrast kaut puslīdz drošu zīmi, kas norādītu ceļu. Taču Silvānam nebija citas izejas. Ja viņš gribēja nokļūt pie Tumsas cietokšņa ātrāk par vēlmju iemānītājiem, tad vajadzēja vienkārši riskēt. Viņam nācās akli paļauties uz savu izjūtu — un uz gaismas spēku, kas viņu vadīs.

Kad viņu no tumsas kāds uzrunāja, Silvāns zināja, ka vēl ir uz pareizā ceļa.

— Skat tik, skat tik! — pretī sauca vientuļš purva bērzs, kura balsī skanēja gan prieks, gan pārmetums. — Beidzot tu atkal esi parādījies, neuzticamais!

Silvānu pārņēma neizmērojams atvieglojums. Viņš apstājās un pēc silueta nojauta, ka koks sasveicinādamies dziļi noliec vainagu viņa priekšā. — Pastāsti, kas jauns! Nu, sāc taču, Silvān!

— Man tiešām žēl, — meža skrējējs atvainojās. — Taču man nav ne mirklīša laika. — Un, to sacījis, viņš steidzās tālāk.

— Uz vietas stāt! — Purva bērzs izstiepa visgarākos zarus vīrietim pakaļ, taču nenotvēra viņu. — Man šeit ir tik vientuļi, Silvān! — meža skrējējs vēl izdzirda, iekams pazuda naktī.

Silvāns tagad zināja, kad drīz vien būs sasniedzis purva malu. Viņš neviļus paātrināja gaitu. Sliktā sirdsapziņa, kas viņu mocīja jau dienām ilgi, lika mobilizēt pēdējās rezerves. Kāds viņš tomēr bija stulbenis, kad Morvenai Alienoras klātbūtnē tika stāstījis par vēlmju iemānītājiem! Vajadzēja taču iedomāties, ka meiteni tas tikai uzvedinās uz nelāgām domām. Un nu viņš iekšēji cerēja, ka spēs savu kļūdu arī izpirkt.

Nudien, slāpējošo tvaiku mākonis drīz vien izklīda, un Silvāna priekšā parādījās Tumsas cietokšņa varenais ziemeļu mūris. Austrumos tālo apvārsni iezīmēja gaišāka josla. Ausa rīts.

Silvāns paslēpās aiz kāda streipuļojošā vītola un uzmanīgi pavērās augšup uz torņiem, kas slējās mūrim abos galos, tajos stāvēja ik pa diviem sargiem. Arī pa mūra augšu pa pāriem šurpu turpu soļoja bruņinieki melnās bruņās, lūkodami pēc ienaidnieka. Tumsas cietokšņa ieejas vārti atradās dienvidu pusē. Lai nokļūtu tur, Silvānam vajadzēja apiet apkārt visam mūrim. Taču tur nebija nekāda aizsega, un viņu nenovēršami ieraudzīs. Viņam vajadzēja maskēties labāk nekā jebkad. Borborona vīri bija modri kā vanagi, ja viņus pieķēra neuzmanībā, viņiem draudēja nāve. Turklāt pa lielākajai daļai viņi bija trioktīdi, trīsacainas būtnes, kas tumsā redzēja tikpat labi kā dienas laikā, un viņu redze atpalika tikai no pundurmilžu asajām acīm.

Silvāns aši pietupās, ar rokām pasmēla dūņas un ar smirdīgo zampu notriepa matus un seju. Tad viņš kā mežacūka izvārtījās dubļos. No jauna piecēlies, viņš atgādināja golemu, no purva dzimušu briesmoni.

Meža skrējējs slepus paglūnēja uz sargiem. Viņi nepievērsa tam uzmanību, bet gan vēroja tāles. Neviens no viņiem nerēķinājās, ka kāds varētu tuvoties no viltīgā purva puses. Silvāns atstāja aizsegu un steidzās uz pils mūriem. Varbūt viņš paspēs noķert Alienoru, iekams viņa būs sevi pazudinājusi?

Cieši piespiedies pie mūra, rrfeža skrējējs pagriezās ap pils ziemeļrietumu torni, soli pa solim taustīdamies gar bezgalīgo rietumu mūri, līdz nokļuva līdz tā otram galam.

Sirdij dauzoties, viņš paskatījās ap stūri — un bija spiests atzīt, ka ir ieradies par vēlu. Ieejas vārti bija līdz galam vaļā. Vēlmju iemānītāji un bērni melno bruņinieku pavadībā patlaban šķērsoja koka tiltu, kas stiepās pāri pils aizsarggrāvim. Mazliet vēlāk viņi jau bija pazuduši cietoksnī.

Viss.

Viss cauri.

Viņš neko vairs nespēja darīt Alienoras labā!

Silvāns kā pārakmeņojies skatījās uz vārtiem, kas vērās ciet, kad viņu no letarģijas izrāva signāltaures spalgās skaņas. Meža skrējējs sarāvās, un tai pašā mirkli pār viņu nolija bultu lietus.

Silvāns laidās skriet, ko nagi nes. Taču, kaut arī viņa kājas kustējās naskāk nekā jebkad agrāk, meža skrējējs zināja, ka šoreiz diez vai tiks cauri ar veselu ādu.

Laurai ilgi nenācās mocīties gaidās. Dažus mirkļus pēc tam, kad Reimāra vīri bija atkāpušies pilī, viņa no visām pusēm izdzirda šļakstus. Meitene pārsteigta pavērās visapkārt — un atklāja augšējos stāvos izvietotas piķa renes: nelielus mūra izvirzījumus ar iestrādātām atverēm, no kurām iekšpagalmā gāzās šķidrs piķis. Nejauki smakojošā masa ātri vien pletās plašumā. Pēc Nežēlīgā bruņinieka rīkojuma viņa vīri aizdedzināja drānas gabalus un meta to piķa peļķēs. Tās vienā mirklī uzliesmoja, un melnā, liesmojošā straume cauri rēgu armijas rindām tecēja Lauras un Persija virzienā.

Viņi abi satriekti atkāpās. Nu jau varēja manīt svelmi, ko no visām pusēm izstaroja uguns jūra. Viņu sejas, kas bija slapjas no sviedriem, spīdēja liesmu atblāzmā. Kaut arī Portaks ne mazākajā mērā nesajuta uguni, arī viņš atkāpās līdz ar draugiem. Taču pretiniekiem — bruņās tērpto rēgu bija mazāk nekā piecdesmit, kā Laura, pārlaizdama tramīgu skatienu novērtēja, — tas iedvesa jaunu drosmi, jo liesmas viņiem neko nespēja nodarīt. Armija, sargātājiem par izmisumu, ne acu nepamirkšķinot, izsoļoja cauri plaiksnīgajām liesmām, it kā tās būtu vien liega vēja pūsmiņa, un ar mežonīgu neatlaidību atsāka uzbrukumu.

Laurai un Persijam nācās atkāpties no kveldīgā karstuma arvien tālāk, līdz viņi atkal nokļuva kāpņu pakājē.

Nežēlīgais bruņinieks jau atkal bija sapulcinājis savus vīrus.

Viņi, ar kailiem ieročiem izkārtojušies pie ieejas, liedza sargātājiem atkāpties pilī. Labi, Portaks varēja dažus no viņiem izsist no ierindas — taču Lauru un Persiju tas neglāba. Brašuļi bija salasījušies pārāk lielā pārsvarā. Sargātāji bija pagalam, izejas vairs nebija. Gandrīz visu pils pagalmu bija pārņēmušas liesmas, un rēgu bruņinieki nepielūdzami virzījās uz priekšu.

Lauras sejā, raugoties sarkani nokaitētajās bruņās, bija lasāmas nāves bailes. Kā no tālienes viņa pēkšņi saklausīja sev pie auss Portaka balsi: — Lec zvēru valdniekam mugurā, ja gribi tikt tālu gabalā!

Meitene, jūtami apmulsusi, pavērās milzīgajā palīgā. Zvēru valdniekam? Ko tas nozīmēja?

Persijs turpretim tūdaļ visu saprata. — Pasteidzies, Laura! Rrāpies mugurā akmens lauvam, — viņš uzsauca. — Ātri!

Taču Laura nekustējās ne no vietas. Viņa neizpratnē noskatījās, kā skolotājs metās pie spārnotā lauvas kāpņu labajā pusē un uzsvempās tam virsū.

Portaks, ar mērķtiecīgu labās rokas vēzienu aizslaucījis no kāpnēm divus pārdrošus rēgu bruņiniekus, satvēra Lauru kā lelli un uzsēdināja viņu mugurā otram lauvam. Tad viņš, pavērsis rādītājpirkstus pret akmens lauvu tēliem, sacīja: — Jūs, lauvas, kas lielus spārnus nesat un diženās sfinksas brāļi esat, jel klausiet šai nestundā gaismas varu un raisiet no akmens savu garu!

Skulptūras vienā mirklī atdzīvojās. Laurai šķita, ka viņa sajūt zem sevis spēcīgu muskuļu kustību, un no sastinguma atmodās arī spārnotā figūra, kuras mugurā sēdēja Persijs. Lauvas gandrīz vienlaikus pagrieza galvas un skaļi norēcās, atbalsij izveļoties cauri pils pagalmam kā pērkona grāvieniem. Laurai skudriņas noskrēja pār kauliem.

Reimārs un viņa bruņinieki izbijušies atkāpās, viņu sejas izķēmoja bailes. Pat rēgu karapulku acīm redzami bija iespaidojis pirmatnīgais spēks, kas skanēja teiksmaino dzīvnieku rēcienos. Bleķa-galvas vilcinājās un apstājās.

Tikai melnā burve torņa galā neizrādīja pārsteigumu par smilšakmens tēlu brīnumaino pārvērtību. Ievērojusi savu baiso karotāju apstāšanos, viņa iedegās nešpetnās dusmās. — Tramiksum! — viņa kliedza balsī, kas trīcēja aiz niknuma. — Tramiksum! Tramiksum!

Taču lauvas izpleta ērgļa spārnus, kuru vēziena platums bija kādi četri metri, un viegli tos novēcināja, it kā gribēdami pārbaudīt, vai tie viņiem vēl klausa.

Akmens milža sejā iegūla apmierināts smaidiņš: — Ja gribat, lai lauvas šie klausītu, tad pakasiet kreiso austiņu; ja laipni vēl mērķi nosauksiet, tad drīzi vien turpu nokļūsiet! — Reimunds Portaks vēl steigšus pačukstēja meitenei un atkal pievērsās sfinksai līdzīgajiem dzīvniekiem.

Tos acīm redzami bija pārņēmusi nepacietība. Viņi nemierīgi izstiepa priekškājas, vēcināja spārnus un ar garajām astēm pātagoja ņirbošo gaisu, rēcieniem vēlreiz nodārdot pa pils pagalmu.

Beidzot akmens milzis deva viņiem pavēli doties ceļā: — Hei, brašie lauvas, laidieties, šķelt gaisu un vēju protieties, lai mūsu draugi no šejienes zūd un drošāku vietu ātri lai rod!

Tai pašā mirklī teiksmainās būtnes atrāvās no kāpnēm un pacēlās gaisā. Spēcīgiem spārnu vēzieniem tās viegli uzņēma augstumu, gandrīz nejuzdamas nastu, ko nesa uz muguras. Kamēr Portaks māja ardievas, spārnotie lauvas cēlās augstāk un augstāk tumsā.

Kad Laura pavērās lejup, viņa redzēja, ka rēgu bruņinieki sārtajā atblāzmā pils pagalmā sarūk arvien mazāki. Bruņu tēli kā sastinguši stāvēja plandīgo liesmu vidū, un tā vien šķita, ka viņi noraugās pakaļ sargātājiem, kas lidoja projām. Reimārs un viņa bruņinieki bija atgāzuši galvas. Tikai Sirīna negribēja padoties. Melnā burve pacēla rokas pret debesīm — no viņas plaukstas atraisījās uguns stars un šāvās tieši virsū Lauras lauvam!

“Uzmanies,” meitene gribēja iekliegties, bet tad izdzirda, ka viņas nesējs uzsauca otram: — Pa kreisi!

— Nē, pa labi! — otrs norūca cauri vējam, kamēr zibens stars par mata tiesu aizslīdēja garām Laurai. Viņas lauva izgrūda niknu rēcienu un asi pagriezās pa kreisi. Virziena maiņa bija tik pēkšņa, ka Laura būtu nokritusi viņam no muguras, ja pēdējā brīdī nebūtu ieķērusies pinkainajās krēpēs.

Arī otrs lauva pārsteidzoši strauji mainīja virzienu, tā ka nāka-mais uguns stars tāpat netrāpīja mērķī. Persija nesējs bija pagriezies pa labi, un nu abi lauvas strauji lidoja projām viens no otra, kā Laura samulsusi ievēroja. Viņa paliecās uz priekšu un satraukti sauca spārnotajai būtnei ausī: — Nē jel, mums jāpaliek kopā!

— Nav iemesla krist panikā, madame*\ — Kaut gan viņiem pretī brāzās vēl viens zibens, varenais dzīvnieks runāja pārdomātiem vārdiem un ar izmeklētu pieklājību. — Mēs ar Latusu ļoti labi zinām, ko darām, — kaut arī ne vienmēr spējam vienoties, kurš ceļš būs īstais.

Latuss? Tas laikam gan bija tā teiksmainā dzīvnieka vārds, kura mugurā sēdēja Persijs. Un kā sauca viņējo?

Laura patlaban gribēja apvaicāties, kad viņas nesējs sakļāva spārnus un gandrīz uz galvas metās lejā. Laura izgrūda baiļu saucienu un no visa spēka iekrampējās krēpēs, kamēr lauva kā iznīcinātājs trakā ātrumā nesās uz lielā pils torņa galotni. Latuss sekoja savam sabiedrotajam, un Laura atskārta, kas viņiem bija padomā: abi dzīvnieki metās virsū Sirīnai, kura ar savām velnišķīgajām mākslām lūkoja likt šķēršļos sargātāju bēgšanai.

Skats uz spārnotajiem lauvām, kas šāvās viņai virsū kā lodes, laikam pārspēja pat melnās burves savaldību. Sirīna bēga un patvērās torņa iekšpusē.

Teiksmainie dzīvnieki skaļi un triumfējoši norēcās, balsīm izskanot cauri naktij. Tad viņi iepleta spārnus un pavēra tos, lai apstādinātu straujo nolaišanos. Izmetuši elegantu loku pār lielo torni, viņi sānu pie sāna laidās prom un pazuda slepkavniecisko bruņinieku skatieniem — tie vēl joprojām kā paralizēti stāvēja uz ārējām kāpnēm.

Savukārt rēgu armija, kolīdz Sirīna bija pazudusi tornī, sabruka pati no sevis. Krustu šķērsu pils pagalmā mētājās izkaisītas bruņas. Portaks atkal bija pieņēmis kolonnas veidolu. Viņš, kā allaž, balstīja nojumi un ar liegu smaidu raudzījās tālēs, gluži kā pēdējo stundu laikā it nekas nebūtu atgadījies.

Laura izjuta neizmērojamu atvieglojumu. Viņa gavilēdama pacēla rokas gaisā. —Juhū! Mums izdevās!

Vējš šalca viņai gar degunu, lauvas spārnu vēzieni skanēja ausīs, un garie, gaišie mati kā plīvurs plandījās viņai nopakaļ. Meitene pagrieza galvu uz Persija pusi, kurš sēdēja otra spārnotā lauvas mugurā. Spožajā mēnessgaismā viņa redzēja, ka arī skolotājs izskatās laimīgs. Viņš smaidīdams parādīja paceltu īkšķi — excellent!

Laura atbildēja viņa zīmei un tad piekļāvās sava nesēja kaklam. — Liels paldies... hmm... Kā tevi īsti sauc?

— Mans vārds ir Lateris, madame. Un mans brālis ir Latuss — bet to jau es tiku minējis, ja nemaldos.

— Tiesa gan, — meitene atteica un pēdējo reizi pavērās dziļi lejā — tur viņa ieraudzīja kādu vīrieti, kurš iznāca pa pils sānu durvīm un steidzās uz nomaļu namiņu. Viņam mugurā bija sutana, un viņš zagšus lūkojās apkārt, it kā baidīdamies, vai viņam neseko. Tad tikai Laura redzēja, ka viņam padusē bija pasista bieza grāmata. Droši vien foliants no dārgumu krātuves, meitene nodomāja — bet tad kapelāns jau bija pazudis namiņā.

Lateris un Latuss lidoja cieši blakus cauri maigajai naktij.

— Kur mēs īsti gribam nokļūt? — Laura vaicāja skolotājam, kas viņai atradās labajā pusē, kamēr vējš rotaļājās ar viņas matiem un sidrabainais mēness meta gaisīgu atblāzmu uz glītās sejas.

— Nekurr citurr kā mierrīgā vietiņā, kur varram nekavējoties sagatavoties atceļam, — Persijs, ne sekundi nedomājis, atteica.

Jā, tas droši vien bija labākais, ko viņi varēja iesākt. Kāpēc gan vēl kavēties pagātnē? Zīmoga meklējumi bija izrādījušies velti, tāpēc nebija nekādas jēgas pagarināt ceļojumu sapnī. Gluži pretēji: ja viņi turpinās uzturēties Nežēlīgā bruņinieka laikos, tad tikai nevajadzīgi pakļaus sevi briesmām. Reimārs fon Rāvenšteins nerimsies, iekams nebūs viņus notvēris, un bende...

No šīs domas Laurai gandrīz apstājās sirds. Viņai pārskrēja aukstas un karstas tirpas: protams, bende!

Kā viņa bija varējusi to aizmirst!

— Uz mežsarga māju, ātri! — viņa satraukti uzsauca Persijam.

— Uz mežsarrga majū? — Izbrīns Persija vaibstos drīz vien pārvērtās par īgnu grimasi. — Nedomāju, ka šis būtu vispiemerro-takais brrīdis, lai aplūkotu apkārrtni! — viņš pārmetoši attrauca.

Tikai tad meitenei ienāca prātā, ka skolotājam nebija ne mazākās jausmas, par ko bija runa. Persijs taču nebija dzirdējis Reimāra un Sirīnas sarunu. Viņš nevarēja zināt, ka nāves briesmas draudēja ne tikvien mežsargam, bet arī viņa daiļajai iemīļotajai.

— Mums nav izvēles, Persij! — Lauras balss uztraukumā gandrīz aizlūza. — Silva ies bojā, ja mēs nenāksim palīgā!

— Man nav ne mazākās nojautas...

— Es zinu! — Laura aši viņu pārtrauca un tad mazliet ironiski piemetināja: — Bet tagad nudien nav īstais brīdis gariem skaidrojumiem! — Viņa strauji paliecās uz priekšu. — Aizvediet mūs uz mežsarga namiņu, Lateri, cik viert ātri varat!

— Ar lielāko prieku, madame, — lidojošais lauva atteica.

— Taču jūs piemirsāt ko visai svarīgu.

Lauras sejā parādījās pārsteigums. Piemirsusi?

Ko gan ?

Pēc brīža viņai ienāca prātā: jā, protams, steigā bija pazudis burvju vārdiņš. — Lūdzu, Lateri! — viņa steigšus pačukstēja lauvam.

— To es nebiju domājis, madame.

Nē?

Ak kungs — kas tad vēl?

— Pasaki taču, ko es esmu aizmirsusi! — Lauras balss nepacietībā drebēja. — Lūdzu, Lateri! Runa ir par dzīvību un nāvi!

Taču spārnotais lauva palika pie sava. — Man nudien žēl, madame. Jums vajadzēja labāk ieklausīties meistara Portaka vārdos!

Portaka vārdos? Akmens milzis taču šoreiz bija sarunājis daudz visa kā! Ko gan Lateris domāja? Taču jau pēc dažām galvas lauzīšanā pavadītām sekundēm Laurai pēdīgi atausa gaisma. Kāda es reizēm esmu idiote, viņa zūdījās pati par sevi, tad aši pastiepa roku un pavisam maigi pakasīja lidojošajam lauvam aiz kreisās auss.

Lateris uzreiz ieņurkstējās kā kaķēns. — Brīnišķīgi, madame! — viņš aplaimots nopūtās. — Jums izdodas brīnumlabi. Latus — mums jālido uz mežsarga māju, ātri!

— Tik vien! — otrs lauva atbildēja. — Tad veicīgi griežam pa labi, ja drīkstu lūgt!

— Tu maldies, Latus! — Lateris kaismīgi attrauca. — Kā parasti, atļaušos piebilst. Mums, lūk, jāgriež pa kreisi. Pa kreisi, Latus, pa kreisi!

— Neprāts, brāli, — pa labi!

— Nē, pa kreisi!

— Sacre bleu! — Persija balss aiz dusmām trīcēja. — Apklustiet vienrreiz, nejēgas! Mežsarrga māja irr taisni mums prriekšā, to es zinū pavisam noteikti. Žigli lidojiet turrpu un, johaidī, beidziet vienrreiz strrīdēties!

— Lūdzu, dariet, kā viņš teica! — Laura iečukstēja savam lauvam ausī un viegli paieskāja aiz auss.

— Kā vēlaties, madame, — Lateris atteica. Viņš gan izklausījās mazliet aizvainots, taču paklausīja viņas rīkojumam un kopā ar brāli turpināja laisties taisni uz priekšu.

Lauras lūpas savilkās apmierinātā, šķelmīgā smaidā. Galu galā viņa zināja, ka Persijs pazina šo pili un tās apkārtni labāk par jebkuru citu. Viņš bija izpētījis ne tikai Rāvenšteinas celtniecības plānus, bet arī tuvīnās un tālīnās apkaimes vēsturiskās kartes. Bija tikai viens cilvēks, kurš ar savām zināšanām par pili un tās vēsturi sita pušu Persiju — un tas bija Mariuss Leanders, viņas tēvs.

Tētis.

Ko gan viņš patlaban dara? Un kā viņam iet?

Kādu brīdi Laura nodevās mokošajām domām par pazudušo tēvu, bet tad no tām atraisījās. Viņiem bija svarīgs uzdevums, kas visādā ziņā palīdzēs izglābt Mariusu. Jā, tētis drīz vien būs atpakaļ pie viņas, meitene tam nešaubīgi ticēja.

Lauvas šķēla gaisu strauji kā vanagi. Austrumos pie apvāršņa iezīmējās šaura, pelēcīga gaismas strēle. Drīz vien lēks saule — varbūt pēc kādas stundas.

Mazliet vēlāk zem viņiem parādījās Rāvenšteinas mežs, kas gandrīz pilnībā apņēma pili un mazo ciematiņu. Pat Bendesmežs, kas tagadnē kā vientuļa meža saliņa rēgojās lauku un pļavu vidū, bija tikai daļa no plašā jauktu koku meža, kur auga priedes, egles, ozoli, skābarži un bērzi. Tā vidū, mazā izcirtumā, vientulīgi stāvēja mežsarga mājiņa.

Laura izslējās un izstiepa labo roku. — Redzi nu! — viņa uzsauca Persijam.

Skolotājs nebēdnīgi pasmaidīja un mēmi pamāja, it kā gribēdams sacīt: vai man nebija taisnība?

Lidojošie lauvas samazināja ātrumu un nolaidās zemāk. Viņi gandrīz bez skaņas slīdēja cauri rīta krēslai, žūžojoša vējiņa nesti, kamēr milzu spārnu līganie vēzieni saplūda ar noslēpumainajiem brīzītes čukstiem, veidodami klusu burvju melodiju. Viņi laidās cieši virs koku galotnēm, tā ka Laura tagad varēja sazīmēt šauro taciņu, kas vijās uz mežsarga māju. Viņa vērīgi noraudzījās lejup, taču melnu vilku nekur nemanīja.

Meiteni pārņēma nemiers. Vai viņi bija ieradušies par vēlu? Vai varbūt dzīvnieku aizsedza koku lapotnes?

— Lūdzu, laidies mazliet lēnāk, Lateri! — Laura palūdza.

Lauva atbildēja gandrīz uzjautrināti. — Cik labprāt gan ■ palīdzētu jums, madame, — viņš sacīja, — taču, par lielu nožēlu, tas nav iespējams. Ja nu vienīgi jūs vēlaties, lai mēs kristu zemē kā akmens un pārlauztu sprandu.

Laura jau grasījās atbildēt, kad ieraudzīja beigtu kazu. Tā gu-lēja takas vidū netālu no mājas blakus lielam krūmam. Meitene tūdaļ zināja, ko tas nozīmē: maita bija domāta kā ēsma vilkam — un tieši zem tās noteikti atradās viltīgā bedre, kuru mežsargs bija izracis, lai noķertu zvēru. Hanss jau nenojauta, ka vilks nebija neviens cits kā viņa mīļotā meitene, kas ik saulrietu pārvērtās par plēsoņu.

Kamēr Laura vēl prātoja par ļauno lāstu, kas Silvai bija uzlicis šo nežēlīgo likteni, viņa ieraudzīja vīriešus. To bija kāds pusducis, viņi gulēja slēpnī aiz krūma, apbruņojušies ar šķēpiem, cirvjiem un spriguļiem. Mežsargu varēja viegli pazīt pēc zaļās filca cepures. Hanss turēja rokā mežacūkām domātu šķēpu un savu kalpu lokā gaidīja šķietamo nezvēru.

Laura norādīja uz augumiem, kas gulēja zemē, un pielika pirkstu pie mutes. Persijs tūdaļ saprata: viņa gribēja pārsteigt vilka medniekus. Laura iečukstēja savam lauvam ausī norādījumu, nepārtraukti viņu ieskādama.

Lateris apmeta loku virs mežsarga mājiņas un tad pavisam klusi laidās zemāk. Latuss, viņa brālis, sekoja. Tikai mazu brītiņu pirms dzīvnieku nosēšanās vīri noprata, kas notiek viņiem aiz muguras, jo lauvas ierēcās.

Hanss un viņa palīgi panikā izlēca no krūma aizsega, nosvieda zemē ieročus un ņēma kājas pār pleciem, it kā viņiem uz papēžiem mītu pats velns.

Tad beidzot Laura ieraudzīja melno vilku. Tas stāvēja takas vidū zem milzu ozola krietnu divdesmit metru attālumā no nomaskētajām lamatām. Dzīvnieks bija sasmailējis ausis, sēra dzeltenās šaurās acis vērīgi raudzījās sargātājos un viņu nesējos. Lai gan mēness staru gaisma nebija no spožajām, Laura nešaubījās ne mirkli: tas bija tas pats melnais vilks, kas gulēja Silvai pie kājām lielajā gleznā internāta ieejas hallē. Tas pats vilks, kurš Kaju, Lūkasu un viņu pēdējā mirkli bija izglābis no Dragana un Drogūra, tumsas spēku asinssuņu, nāvējošajiem kodieniem. Un piepeši viņa atskārta, kāpēc šis plēsoņa tonakt bija parādījies kā no zila gaisa — tāpēc, ka viņa nupat, pirms simtiem gadu, bija izglābusi tā dzīvību!

Melnais vilks pavērsa purnu pret debesīm, un no tā mutes pret debesīm izlauzās kauciens. Šai pateicības dziesmai, kas atbalsojās cauri mežam, piemita baiss skaistums. Tad viņš uzmeta sargātājiem pēdējo skatienu, pagriezās un aizskrēja atpakaļ uz pili. Laura atvieglota noraudzījās viņam pakaļ, kad pēkšņi pamanīja bendi: viņš stāvēja, paslēpies aiz koka stumbra, bija pacēlis metienam mežsarga mežacūku duramo šķēpu un tēmēja uz nevainīgo vilku!

19. nodaļa BAISAS AIZDOMAS

Melnais hercogs ar vienaldzīgu sejas izteiksmi pārlaida skatienu bērnu bariņam, kas austošā rīta blāvajā gaismā stāvēja Tumsas cietokšņa iekšpagalmā. Jaunie vergi truli raudzījās zemē. Šķita, ka viņi ir nenojauš, ka nu viņu dzīve būs atkarīga no Borborona kaprīzēm.

Alienora, cik vien iespējams, paslēpās dažiem garākiem zēniem aiz muguras. Viņa sevī loloja cerību, ka lielā auguma vīrs melnajā apmetnī viņu uzreiz neatklās. Bailes, kas viņu bija pārņēmušas, ieraugot tumsas spēku vadoni, noteikti bija lasāmas meitenes sejā, un Borborons visādā ziņā atklātu, ka viņa vienīgā no visa pulciņa nepiederēja pie pakļāvīgajiem vēlmju iemānītāju upuriem.

Melnais hercogs panāca tuvāk.

Alienora dziļi ieelpoja un piespieda sevi palikt mierīgai. Paļaujies uz gaismas spēku, tad tev nekas nenotiks, viņa sevi iedrošināja.

Borborons bija pievērsies sarkanmatim, kas visu ceļu bija soļojis bērnu bariņa priekšgalā. Viņš satvēra to aiz zoda, pagrieza galvu te uz vienu pusi, te uz otru, nopētīja zobus un augšdelmu muskuļus. Tad apmierināti pasmaidīja.

— Vai viss kārtībā, kungs? — vēlmju iemānītāju barvedis palocījās suniskā iztapībā. — Vai jaunā piegāde atbilst jūsu vēlmēm?

Borborons, ne vaibstam nepakustoties, paraudzījās vīrietī ar pārsieto aci. — Nav ne vainas.

Gramars likās atvieglots. — Tad darījums noslēgts?

Melnais hercogs pamāja.

— Esmu bezgala iepriecināts! — Vīrietis raibi zalgojošajās drānās vēlreiz palocījās. — Tikai vajadzētu vienoties par vēl vienu sīkumu.

Borborons pārsteigts parāva augšup uzacis.

— Neuzskatiet mūs par alkatīgiem vai pat par nekauņām, — vēlmju iemānītājs turpināja, nemainīdams salīkušo pozu. — Taču mūsu prece šoreiz ir sevišķi izcilā kvalitātē, kā pats varējāt pārliecināties. Tālab domāju, ka vajadzētu nelielu piemaksu.

Melnā hercoga sarkanās acis iekvēlojās. — Piemaksa? — viņš nodārdināja šaušalīgā balsī. — Es gan biju domājis maksāt jums rikai pusi!

— Pusi? — Gramars nobāla. — B... be... bet kā tad tā, kungs? — viņš stomījās.

— Vai atceraties dāvanu par viesmīlību iepriekšējā reizē?

— Jūs domājat... to albīnu?

— Pareizi — to albīnu! — Borborons savilka šaurās lūpas briesmīgā smaidā. — Tas nožēlojamais suns bija izperinājis nodevību pret mani — un es te prātoju, vai tik jums tas nebija zināms!

Gramaram iepletās lielas acis. — Mums? Zināms? — viņš stostījās. — Nekādā ziņā, kungs, protams, ne! Mēs taču jūs nekad nenodotu, vai ne?

Viņš steigšus pagriezās pret pavadoņiem, kas nekavējoties piebalsoja, enerģiski mādami ar galvām.

Borboronu tas ne mazākajā mērā neietekmēja, un viņš nenovērsdamies skatījās viņu vadonī.

Gramaram uz pieres izspiedās sviedri. Ja viņš nespēs izkliedēt Melnā hercoga aizdomas, tad no dzīvības varēs atvadīties gan pats, gan viņa pavadoņi. — V... va... vai ziniet, ko, kungs? — viņš stomījās. — Uzskatiet šo piegādi vienkārši par dāvanu! Par mūsu vienotības zīmi! Kā jūs domājat? — Viņš glūnīgi pavērās Borbo-ronā, kura sejā nepakustējās ne vaibsts — līdz beidzot tā savilkās ņirdzīgā smīnā.

— Es jau zināju, ka jūs esat godājami ļaudis, kas ņem vērā nopietnus argumentus! — viņš sacīja, ir necenzdamies slēpt izsmieklu, kas skanēja viņa balsī. Tad ar mājienu pieaicināja tuvāk uzraudzi, kas dažu soļu attālumā bija gaidījusi viņa rīkojumus.

— Aizved vergus uz mitekli un tad pie kalējiem, — viņš pavēlēja.

— Un pēc iespējas ātrāk ieskaidro, ka no viņiem tiek gaidīta bezierunu paklausība.

— Protams, kungs!

— Kas pretosies rīkojumiem vai pat iedomāsies par bēgšanu, to gaida nāve, skaidrs?

— Pats par sevi saprotams, kungs!

Viņš ar mājienu lika sievietei iet. — Taisieties līdzi! — viņa strupi uzsauca bērniem un tiem pa priekšu devās uz pili. Te viņiem aiz muguras atskanēja spalga balss. — Stāt!

Bērni uz vietas apstājās. Alienora pārsteigta pagriezās un ieraudzīja melnmatainu sievieti smaragdzaļā tērpā, kas strauji pienāca tuvāk un Melnajam hercogam kaut ko iečukstēja ausī.

Kad Borborons pamāja, sieviete pienāca pie vergiem un nopētīja ikvienu no viņiem, līdz skatiens apstājās pie Alienoras — un dīvaini iemirdzējās.

— Kā tevi sauc? — viņa vaicāja.

— Alienora... ēē... kundze.

— Alienora? — sieviete piemiedza dzelteni zibošās reptiļa acis. — Vai mēs jau neesam tikušās, Alienora?

Meitene papurināja galvu. — Nezinu gan, kundze.

— Nē? — melnmates skatiens kļuva arvien glūnīgāks. — Vai tu nebiji uz Ēolona gaisa plosta?

Uz Ēolona gaisa plosta? Kā viņa to zina, Alienora slepus brīnījās un tad beidzot saprata: viņas priekšā stāvēja Sirīna, veidolu mainītāja! Viņa, pārvērtusies par vētras dēmonu, bija uzbrukusi gaisa plostam. Un Morvenas izskatā pat ielavījusies Blāzmo...

Alienorai aizrāvās elpa un šķita, ka sirds tūdaļ apstāsies. Nē! Ja Sirīna atcerēsies, ka viņa bija stāvējusi sardzē pie Eliziona gultas, kad viņš bija uz nāvi slims, tad ar viņu bija cauri!

— Kas tev pēkšņi notika, Alienora? — Veidolu mainītāja gandrīz vai caururba meiteni ar skatienu.

Viņa grib nolasīt manas domas, meitene atskārta, tūdaļ pat parūpēdamās, lai galvā būtu vienīgi tukšums.

Tas it nemaz nemodināja Sirīnā aizdomas. Viņa bija pieradusi, ka vēlmju iemānītāju atvestajiem vergiem nebija savas gribas un savu domu. — Man vajadzīga jauna verdzene, Alienora, — viņa sacīja pārsteidzoši laipnā balsī un uzmundrinoši pasmaidīja. — Manām personiskajām vajadzībām. Vai vēlies būt mana jaunā verdzene?

— Nēēē! — mežā atskanēja Lauras kliedziens. Vilks izbijies aizjoņoja prom, tā ka milzīgais medību ierocis netrāpīja. Šķēps, kas spēja nonāvēt pat milzīgas mežacūkas, par mata tiesu paskrēja garām tā galvai un, kātam džinkstot, ietriecās priedes stumbrā. Taču vilks gariem stiepieniem atrada skrajāku apvidu un jau pēc dažām sekundēm bija pazudis.

Lateris, nevaldāmi rēkdams, ieplēta spārnus un metās bendem virsū. Kalsnais vīrelis ar baiļu izķēmotu seju, sarkanajiem matiem stāvot gaisā, atkāpās, paklupa pār sakni un nogāzās uz dibena.

Lidojošais dzīvnieks vēlreiz norēcās, atvēzēja priekšējo ķepu un jau grasījās saplosīt bendi.

— Nē! Nē taču, Lateri, lūdzu, nevajag! — Laura iesaucās, pēkšņi izjuzdama līdzcietību.

— Viņš arī neapžēlojās par vilku, — Lateris pārmetoši rūca.

— Viņš gribēja to nonāvēt, neaizmirstiet, madamel — Tomēr ķepa noslīga zemē, un lauva izklaidējās, ar savu draudīgo izskatu biedēdams bendi, kurš sēdēja kā paralizēts.

Laura, riebuma mākta, noskatījās galvu cirtējā. — Nekad tā vairs nedari! — viņa uzsauca. — Un tagad pazūdi!

Vīrelis lēnām pietrausās kājās, brīdi pastāvēja blakus kokam, raudzīdamies Laurā ar drudžainu skatienu. Likās, viņš nevar saprast, ko īsti lai dara. Pateikties meitenei, kas viņam bija izglābusi dzīvību, — vai nolādēt to, jo viņas dēļ bendem gar degunu aizgāja divdesmit sudraba gabalu lielā asinsnauda, kuru bende jau bija uzskatījis par savējo.

— Taisies beidzot! — Laura viņu paskubināja. — Pazudi vienreiz no acīm!

Bende noklepojās un nicīgi saviebās. Zaļās acis atriebīgi iedzalkstījās. — Mūsu ceļi vēl krustosies, ielāgo to! — viņš norūca, ar pūlēm apspiezdams dusmas. Tad nospļāvās, pagriezās un steidzās prom.

Laura domīgi pavērās viņam pakaļ. Šis teiciens viņai šķita dīvaini pazīstams: “Mūsu ceļi vēl krustosies, ielāgo to!” To taču viņa jau vienreiz bija dzirdējusi. Bet kur? Un no kā?

Persijs šai prātošanai darīja galu. — Pasteidzies, mademoiselle, nu irr pēdējais laiks. Mums jādodas atpakaļ!

Laura norāpās no lidojošā lauvas muguras un kopā ar Persiju pateicās Latusam un Laterim par palīdzību. Kamēr pie apvāršņa lēca saule, sargātāji devās fantastiskajā ceļā cauri gaismai, kura tos aizveda atpakaļ uz tagadni cauri laikiem, kas, ilgdami tikai mirkli, tomēr bija bezgalīgi.

Kad Laura atvēra acis, viņu apžilbināja spoža gaisma, un ausis sasniedza jautra mūzika. Viņa samirkšķināja acis, izbrīnīta apsēdās — un ievēroja, ka viņai mugurā ir pidžama un viņa pati atrodas gultā. Jocīgi — kā gan viņa šeit bija nokļuvusi? Un galvenais — pa kuru laiku? Pa atvērto logu bija redzams rīts. Saule staroja, un aizkari piepūtās maigā vēsmiņā. Modinātājs uz Kajas naktsskapīša rādīja bez divdesmit astoņus. Radio skanēja veca “Bītlu” dziesma: “We ali live in a yellow submarine, yellow submarine, yellou> submarine. We ali live...”* No draudzenes nebija ne ziņas, ne miņas.

Laura nometa segu, izkāpa no gultas un uzāva čības. Ceļgali drusciņ drebēja, bet citādi meitene jutās gluži labi. Viņa dažas reizes dziļi ieelpoja un izstaipījās, iekams piegāja pie loga un paskatījās laukā.

Sniega atliekas, kas pirms ceļojuma sapnī vēl bija klājušas apkārtējo pakalnu ziemeļu nogāzes un ēnainās ieplakas, nu bija pavisam nokusušas. Gaiss bija patīkami silts un smaržoja pēc pavasara. Tad Laura saprata, ko tas nozīmē, un viņu pārņēma milzu šausmas: viņa noteikti bija nogulējusi nezin cik ilgi!

Meitene jau grasījās steigties pie rakstāmgalda, lai ieskatītos kalendārā, kad atvērās durvis un istabā ienāca Kaja. Arī viņa bija ģērbusies pidžamā un padusē nesa tualetes piederumu maisiņu — draudzene acīm redzami nupat bija nomazgājusies.

— Laura! — Kaja metās viņai klāt, iepleta rokas, apskāva viņu un cieši piespieda pie krūtīm. — Ai, Laura, es tā priecājos, ka tu beidzot esi pamodusies! — viņa starodama sacīja.

Laura arī priecājās. — Cik ilgi tad es gulēju?

— Septiņas dienas!

— Ko? — Laura nespēja noticēt. — Septiņas dienas? Nevar būt!

Kaja dedzīgi pamāja. — Var gan, var! — viņa apstiprināja.

— Septiņas dienas, precīzi līdz pat stundai! Mis Mērija stāstīja, ka jūs pagājušajā svētdienā īsi pēc saullēkta esot atgriezušies no ceļojuma sapnī, — un nu atkal ir svētdiena un nupat uzlēca saulīte!

— Tas taču nevar būt tiesa! — Un es tiešām visu laiku nogulēju?

— Dziļā miegā, īsta miegamice! Bet kāpēc tu man nepastāstīji, ka jūs dodaties ceļojumā sapnī?

Laura izlikās nedzirdējusi pārmetuma pieskaņu Kajas balsī.

— Kā tad es nokļuvu mūsu istabā?

— Tevi atnesa Atila Morduks, un es tevi izģērbu un ieliku gultā. — Viņas vasarraibumaino seju apmirdzēja līksms smaids.

— Galu galā man jau ir pieredze, vai ne?

Jā gan, Laura nodomāja. Draudzene jau vairākkārt bija palīdzējusi viņai nokļūt gultā — vienmēr, kad viņa pēc sapņu ceļojuma spēku izsīkuma dēļ pati nebija spējusi to izdarīt. — Un kā ar Persiju? — viņa noraizējusies jautāja. — Kā viņam iet?

— Ar Persiju viss kārtībā, — Kaja viņu mierināja. — Viņš jau atkal vada stundas. Viņš katru dienu tevi apraudzīja. Un mis Mērija, protams, arī.

Lauru piepeši pārņēma bada sajūta. Vietā, kur parasti atradās kuņģis, tagad rēgojās tikai milzīgs melnais caurums — vismaz tā viņai šķita. Ja tūliņ kaut kas netiks ielikts vēderā, viņa nokritīs no kājām.

Ēdamzālē skolēnu rindas bija pašķidras. Vairākums rāvenštei-niešu nedēļas nogalē bija devušies uz mājām pie vecākiem, un te nekāda rosība nevaldīja. Arī pie skolotāju galda vīdēja robi. Profesors Aureliāns nebija ieradies, un no Dr. Tumšicka un Rebekas Taksas nebija ne vēsts. Toties mis Mērija un Persijs Valjants sēdēja savās vietās. Viņi draudzīgi uzsmaidīja Laurai, kad meitene, rokās balansējot paplāti, gāja uz savu vietu, un deva zīmi, ka grib ar viņu aprunāties. Stundu vēlāk pie profesora Aureliānā, ja Laura pareizi saprata žestu. Viņa neuzkrītoši pamāja un steigšus devās pie sava galda, kas bija trešais loga pusē, skatoties no ieejas.

No desmit galda biedriem bija ieradušies tikai četri: Lūkass, Kēvins, Kaja un viņa pati, pārējie skolēni bija aizbraukuši mājās. Kamēr Laura locīja iekšā otro vēršaci, Lūkass ziņkārīgi noskatījās māsā.

— No tā milzu lemura patiešām palika pāri tikai galva? — viņš vaicāja.

Laura steigšus norija kumosu. — Jā. Un esmu gluži droša, ka tā nezvēra galva tagad stāv vecajās kapenēs un izdveš tās šaušalīgās skaņas.

— Un skorpioni? Kas ar tiem notika?

Laura paraustīja plecus. — Nav ne jausmas. Varbūt sadega, varbūt arī ne. Vai varbūt pārvērtās par kaut ko citu, kas to lai zina?

Kaja bija nobālusi. Viņa acīmredzot pārdzīvoja par draudzeni.

— Oi, nē! — viņa skaļi novaidējās. — Es tavā vietā noteikti būtu nomirusi aiz bailēm! — Viņa līdzjūtīgi aplika roku draudzenei ap pleciem. — Kāda laime, ka tev nekas nenotika!

Laura viņai veltīja pateicīgu smaidu. — Nebija jau nemaz tik traki! Gan tu arī visu būtu izturējusi, esmu pilnīgi pārliecināta.

— Var jau gadīties. — Lūkass uzmeta Kajai nebēdnīgu smaidu.

— Tikai pēc tam bikses noteikti būtu jānes uz tīrīšanu!

Kajai atkārās žoklis. — Tu... tu... tu esi riebīgs! — viņa sašuta.

Lūkass jau gribēja atbildēt, bet aprāvās, uztvēris Lauras brīdi-nošo skatienu.

Kēvins visu laiku nebija teicis ne vārda un tikai uzmanīgi klausījies. — Bet ziņas par Septiņu mēnešu zīmogu jūs tā arī neatradāt, vai ne? — viņš beigās gribēja zināt.

Lauras sejai pārslīdēja vilšanās, un citkārt starojoši zilās acis sadrūma.

— Diemžēl ne, — viņa nomākta atteica. — Tas ir, ja neņem vērā to foliantu.

— Tu domā “Septiņu brālību”?

— To pašu. Vispār gan nav nekādas garantijas, vai tur tiešām kaut kas ir rakstīts par zīmogu. Man tikai tā liekas.

Lūkass izstiepa lūpas taurītē un pastūma augstāk brilles, kas bija noslīdējušas uz paša degungala. — Gan jau Reimārs fon Rāvenšteins nebūs to veco grāmatu ielicis dārgumu krātuvē bez sava iemesla. Nudien žēl, ka nevarējāt to paņemt līdz.

Māsas pierē ievilkās rūpju rievas. — Tev taisnība! — viņa nopūtās. — Un kas zina, ko pils kapelāns ar to sadarīja.

— Varbūt viņš pārdeva grāmatu? — Lūkass prātoja. — Nežēlīgais bruņinieks bija izdaudzināts skopuma dēļ, tā ka priestera atalgojums noteikti bija visai niecīgs. Tāpēc man liekas visnotaļ iespējams, ka viņš būtu izmantojis izdevību, lai nopelnītu pāris

sudraba gabalu. Vai ari... — viņš apklusa, aizdomājies raudzīdamies sev tieši priekšā, turklāt viņa pierē atkal ievilkās dziļa grumba.

Laura gaidoši paliecās uz priekšu. — Vai arī? — viņa nepacietīgi atkārtoja.

— Vai arī Nežēlīgais bruņinieks atklāja zādzību un svēto tēvu nekavējoties lika sodīt ar nāvi.

— Pēdējoreiz tu mums stāstīji kaut ko citu! — Kaja bija gandrīz vai sašutusi. — Tu apgalvoji, ka kapelānam bija jāmirst, jo viņš bruņiniekam pārmetis par tā dzīvesveidu, kas neesot bijis no dievbijīgajiem.

Lūkass nervozi nobolīja acis. — Labi, labi! Tā jau bija tikai hipotēze. Ja tu vispār zini, kas tas ir. — Viņš, protams, nenogaidīja Kajas atbildi, bet autoritatīvi paskaidroja: — Hipotēze ir nepierādīts pieņēmums, kas vēl tikai jāpierāda vai jāatzīst par nepatiesu — pielēca, trūcīgais koeficient?

Apaļīgā meitene neko neatbildēja, tikai sapīkusi noraudzījās Lūkasā. Iekšēji viņa noteikti vārījās, tas bija redzams no Kajas izskata.

Laura mierinoši aplika roku Kajai ap plecu un pievērsās brālim. — Nu tad izdomā līdz galam, vai tev ir taisnība vai nav, tu, ģēnij kvadrātā! — Viņas balsī bija jaušamas dusmas par Lūkasa plātīšanos. — Varbūt mums tas vēl palīdzēs?

Kēvins mēģināja izkliedēt saspringto gaisotni, kas piepeši gluži taustāmā veidā bija nolaidusies pār galdu, un, neīsti smaidīdams, pavērās visapkārt: — Un kā būtu ar mazu basketbola maču? Persija noguruma dēļ treniņš taču šonedēļ nenotika. Man liekas, mums pēc iespējas ātrāk vajadzētu atgūt nokavēto, lai skolas turnīra laikā nesanāktu mēsli, vai ne? Un pēc tam es jūs visus uzaicinu uz kolu.

— Liec taču mani vienreiz mierā ar savu stulbo kolu! — Lūkass iebrēcās, pielēca kājās, paķēra savu paplāti un ar pūcīgu sejas izteiksmi aizsoļoja uz trauku nodošanas leti.

Arī Laura piecēlās un atvainodamās pavērās Kēvinā. — Sorry, bet man diemžēl jau kaut kas ir sarunāts. Saspēlēsim citreiz, labi?

— Jā, nav problēmu.

Laura tieši grasījās doties prom, kad paskatījās pa augsto logu, kas vērās uz pils pagalmu. Pa vārtiem iebrauca golfs koku vardes zaļumā un apstājās pie ārējām kāpnēm, tieši pie Laterisa, spārnotā smilšakmens lauvas pa kreisi. Laura brīnījās: kāpēc šoferis bija iebraucis pagalmā, nevis nolicis auto stāvvietā? Tas taču bija atļauts tikai ārkārtējos gadījumos!

Nu jau atvērās automobiļa durvis, un izkāpa divi vīrieši. Laura viņus tūdaļ pazina: komisārs Vilhelms Rejmanis un Antons, viņa jaunais asistents. “Kas, pie visiem jodiem, viņiem darāms Rāvenšteinas pilī,” meitene nodomāja, kad atvērās ēdamzāles divviru durvis un pa tām telpā ieskrēja Aleksandrs Hāze. Hopelim rokā bija avīze: “Svētdienas Ziņas”. Tas nebija nekas neparasts. Ja Aleksis nedēļas nogali pavadīja internātā, viņš katru svētdienas rītu ar velosipēdu brauca uz tuvīno ciemu, lai nopirktu jaunāko numuru, jo gribēja izlasīt aprakstus par pavalsts līgas spēlēm, īpaši, protams, par savu karsti mīļoto FC Bayem.

Taču šoreiz Aleksis šķita pilnīgi izsists no līdzsvara. — Ei! Ei! — viņš kliedza, balsij no uztraukuma gandrīz apmetot salto. — Iedomājieties, kas noticis! — To teikdams, viņš pacēla avīzi, lai visi rāvenšteinieši varētu ieraudzīt titullapu.

Kaut gan Laura atradās gandrīz desmit metru attālumā, viņa spēja skaidri salasīt kliedzošo virsrakstu, kas lieliem burtiem greznoja pirmo lappusi: “Uz Rāvenšteinu krīt ļaunas aizdomas. Profesors Aureliāns — slepkava?”

Laura, uztraukumā mēma, stingi skatījās uz profesoru. — Tā taču nevar būt taisnība! — viņa gandrīz bez skaņas izdvesa. — Sakiet taču, ka tā nav tiesa!

Taču Austrums Aureliāns, kurš pelnu bāls un sagumis sēdēja krēslā pie kamīna, tikai smagi pamāja ar galvu un raudzījās sargātājos, kas bija sapulcējušies viņa namiņa lielajā dzīvojamajā istabā. — Ļoti labi varu saprast jūsu izmisumu, un man ārkārtīgi žēl, ka jums to nācās uzzināt šādi. Es labāk būtu vēlējies izstāstīt personiski. Tas arī bija iemesls, kāpēc lūdzu jūs atnākt. Diemžēl prese man aizsteidzās priekšā.

— Tad tā nudien irr patiesība, ko rrasktā tie skrribelmaņi? — varēja manīt, ka Persijam tas bija gandrīz neaptverami.

Profesors, raižu mākts, savilka uzacis. — N... ja neņem vērā, ka viņi ārkārtīgi pārspīlē, man tomēr jāatzīst, ka pašos pamatos tur ir savs grauds patiesības: komisārs Rejmanis man tiešām paskaid' roja, ka mani tur aizdomās par pātera Dominika slepkavību.

Persijs un Mērija, kas sēdēja pie galda blakus Laurai, neticīgi saskatījās. Taču meitene piecēlās no krēsla un piegāja pie noskumušā direktora. — Bet jūs taču neesat slepkava, nekādā ziņā! — viņa enerģiski izgrūda.

— Protams, ka ne! — Profesors bija zaudējis spēkus un izskatījās tikpat paguris kā nelāgās slimības laikā ziemas saulgriežos.

— Taču kriminālpolicija acīmredzot domā citādi, kaut arī Rejmanis nepārtraukti uzsver, ka viņš tikai darot savu darbu un tāpēc viņam vajagot izpētīt visus iespējamos aizdomu aspektus.

Kamīnā skaļi nosprakšķēja malkas šķila, un uz akmens plāksnēm nolija kvēlošu dzirksteļu lietus. Persijs piecēlās un paņēma slotu, lai gruzdošos koka gabaliņus saslaucītu uz liekšķeres. Iemetis tās atpakaļ kamīna kveldē, viņš pievērsās profesoram. — Kā gan šiem kungiem piepešī ienāca prrātā tik savdabīga doma?

Aureliāns sāpīgi pasmaidīja. — Tik piepeši tas nemaz nebija, mīļais draugs. Drīzāk gan izmeklētāji loloja aizdomas jau krietnu laiciņu un tālab pagājušo pirmdien uzaicināja mani uz policiju.

Mērija Morgana pārsteigta paskatījās direktorā. — Pirmdien? Es domāju, ka jums ir tikšanās skolu valdē.

Vecais kungs samulsis saviebās. — Man ļoti žēl, bet tas bija rikai aizbildinājums. Es negribēju, lai kāds uztrauktos. Beigu beigās es cerēju, ka lieta drīz tiks izbeigta. — Viņa skatiens lūdza sapratni. — Man taču pat sapņos nerādījās, ka to uzodīs prese. Taču izskatās, ka esmu smagi maldījies.

Laura vairs nesaprata, kas notiek pasaulē. — Kādi pierādījumi tad policijai ir pret jums?

Austrums Aureliāns saknieba lūpas un vēl brīdi turpināja tās kodīt. Viņu acīm redzami kaut kas nomocīja. Viņš dziļi ievilka elpu, iekams atbildēja. — Nu, viņi konstatēja, ka es tieši pirms slepkavības klosterī tikos ar Dominiku!

— Ko?! — Laura satriekta iepleta acis, un arī mis Mērija un Persijs uzreiz izskatījās visai noraizējušies.

Austrums Aureliāns nolieca galvu un aizlauztā balsī piemetināja: — Bet tas vēl nav viss. Viņi apgalvo, ka mēs ar Dominiku esot nopietni sastrīdējušies.

Laura neviļus tvēra pēc gaisa. Sejā parādoties Jaunām aizdomām, viņa paspēra vēl soli tuvāk profesora krēslam. — Un vai tā ir taisnība?

Direktors vilcinājās atbildēt. Varēja dzirdēt sprakšķam pagales ugunī, un mokošajā klusumā nez no kurienes skanēja pulksteņa tikšķēšana.

Beidzot Austrums pacēla sirmo galvu. — Jā, tā ir taisnība. Es nudien sastrīdējos ar Dominiku. — Viņš ar pūlēm, it kā uz pleciem nestu milzīgu svaru, piecēlās no krēsla. Lēnām staigādams pa istabu, viņš sāka stāstīt: — Tas notika tai pašā dienā, kad gribēju Alariku aizvest no klostera, lai nomitinātu viņu pie Nikodēma Dītriha. Iekams kopā ar zēnu devos prom, apraudzīju bibliotēkā Dominiku. Kāds no mūkiem mani ieraudzīja pa cejam uz turieni un vēlāk pastāstīja kriminālpolicijai.

Persija sejā parādījās skeptiska izteiksme. — Kāpēc tad jums vajadzejā strrideties arr pāterru? Es domāju, jūs taču bijāt labu labie drraugi.

Austrums Aureliāns apjucis paskatījās sporta skolotājā. — Protams, ka mēs tādi bijām! Tomēr dažreiz mums gadījās atšķirīgi uzskati... pat ļoti atšķirīgi. īpaši attiecībā uz Septiņu mēnešu zīmogu. — Aureliāns elpoja tik smagi, it kā viņu vēl joprojām mocītu doma par nelāgo ķildu. — Dominiks it nemaz negribēja atteikties no ašās idejas, ka Laura pēc iespējas ātrāk jāuzvedina uz zīmoga pēdām. Uzzinājis, ka viņa atpūšas Hintertūrā, viņš izmantoja izdevību — pretēji manai gribai! Un tādējādi nodarīja ļaunumu ne tikai sev pašam un Laurai, bet arī Alarikam. Tumsas piekritēji pēc neveiksmīgā trieciena sāka slepus novērot klosteri. Acīmredzot viņi gribēja uzzināt, vai Laura vēl sazināsies ar Dominiku. Tādēļ zēns tur vairs nebija drošībā. Man vajadzēja viņam atrast jaunu slēptuvi. Tāda vajadzība nebūtu radusies, ja Dominiks būtu ievērojis manus norādījumus un nebūtu rīkojies pārsteidzīgi.

— Un tālab jūs ar viņu sastrīdējāties? — Laura gribēja zināt.

— Jā. Es viņam pārmetu. Raizēdamies par Alariku un, protams, par tevi, Laura! Var jau būt, ka mazliet pāršāvu pār strīpu. Katrā ziņā vienam vārdam sekoja cits, un tā mēs pēkšņi bijām ne pa jokam saķildojušies.

— To drroši vien izdzirda kāds no mūkiem?

— Droši vien mūs varēja saklausīt pa gabalu, un tā, protams, kriminālpolicija ātri vien to uzzināja.

— Kas notika pēc tam? — Mērijas balsī skanēja lielas raizes.

— Es domāju, pēc strīda ar Dominiku.

— Nekas sevišķs. Es pārskaities izskrēju no bibliotēkas un devos uz bijušo saimes ļaužu mājiņu klostera dārzā, kur tagad mita Alariks. Paņēmām viņa mantību un devāmies pie Nikodēma.

— Patiešām? — Persijs likās visai apjucis. — Tad man nepavisam nav skaidrrs, kālab policija jūs vēl joprrojām turr aizdomās. Brrālis varrtzinis taču varr apliecināt, ka kopā arr zēnu esat izgājis no klosterra!

Austruma Aureliānā vaibstos parādījās mulsums. — Tur jau tā lieta: neviens neredzēja, kā mēs izgājām no klostera. Un bija arī iemesls: es taču darīju visu, lai tumsas aizstāvji nekādā gadījumā neuzzinātu par Alariku. Tāpēc kopā ar viņu izlavījos no abatijas pa to pašu ceļu, pa kuru bijām atnākuši: pa slepenām durtiņām aizmugurējā mūrī. Mans auto bija novietots tieši tām blakus.

— Tad jau Atila Morduks varēs apstiprināt jūsu liecību. — Mērija arī šķita apjukusi. — Viņš taču jūs vizina it visur.

Trauslā skolotāja par atbildi saņēma tikai galvas papurināšanu. — Nē, — profesors nomākti atbildēja. — Nevarēs vis, jo es braucu pats! Jo mazāk cilvēku zinās par Alarika slēptuvi, jo drošāk, tā es toreiz domāju. Tāpēc arī izņēmuma kārtā atteicos no Atilas palīdzības.

Mis Mērija skaļi novaidējās. — Ak tu mīļo dieniņ!

— Tā, protams, bija kļūda, — Austrums drūmi turpināja.

— Kļūda ar smagām sekām, es pat teiktu.

Laura bikli pavērās visapkārt. — Tad jau atliek tikai Alariks, vai ne? — Bet tad viņa vienā rāvienā atskārta, ka šī doma bija uzreiz atmetama. Policija no katra liecinieka pieprasīs viņa personas datus. Alarika gadījumā tas izraisītu veselu notikumu lavīnu, kas uz jauno avanterrieti varēja atstāt tikai postošas sekas. Laikam gan neviens kriminālpolicijas ierēdnis par Avanterru neko nebija dzirdējis. Avanterra, noslēpumainā mītu pasaule! Tas taču izklausījās pēc tīrās mistērijas. Kāpēc lai Alarikam kāds noticētu? Un kas notiktu, ja prese uzostu par zēna mīklaino izcelsmi? Laurai ir domāt negribējās. Nē, pilnīgi izslēgts, ka Alariks uzstātos kā aizstāvības liecinieks!

Persijs tostarp bija pienācis cieši klāt profesoram un rādīja viņam avīzi ar trekno virsrakstu. — Rraksts nu gan ir visai miglains, — viņš sacīja. — Strrīds nav pieminēts ne arr pušplēstu var-rdiņu. Bet ir norrādīts iespējamais motīvs: jūs it kā esot grribējis piesavināties šo verrtīgo grrāmatu.

— Tās, protams, ir pilnīgas muļķības! — profesors atbildēja un gurdi apsēdās krēslā. Viņš vispirms ievilka elpu un tad turpināja: — Viņi to izzīduši no pirksta. Bet viens gan ir taisnība: šī grāmata, “Septiņu brālība”, neraugoties uz necilo ārieni, patiešām ir nenovērtējami dārga.

— Satura dēļ, vai ne?

Austrums Aureliāns papurināja galvu. — Ne tikai, Laura!

Daudznozīmīgā piezīme modināja klātesošajos ziņkārību, un visi vērīgi klausījās profesora paskaidrojumā.

— Sī grāmata reiz atradās leģendārās Aleksandrijas bibliotēkas krājumos, kur tika glabātas visas tālaika pasaules zināšanas. Tā bija viena no nedaudzajām, kas paglābās postošajā ugunsgrēkā, kurš trešā gadsimta beigās pārvērta pelnos bibliotēku ar visiem tās dārgumiem. Jau tādēļ vien šis foliants ir neiedomājami vērtīgs un kolekcionāru aprindās ārkārtīgi iekārots eksemplārs. — Viņš brīdi paklusēja, iekams turpināja. — Vispār jau toreiz radās aizdomas, ka uguni pielikuši tumsas piekritēji, kaut arī pierādīt to nav izdevies līdz pat šai dienai.

— Nekas, es toties ticu uz varrda! — Persijs iesprauda. — Pasaulē laikam gan nebūs tādas nekrrietnības, kur nerrēgotos viņu netīrro pirrkstu nospiedumi.

— Tev ir pilnīga taisnība! — profesors apstiprināja. — Taču atgriezīsimies pie grāmatas. Pēc ugunsgrēka to kādu laiku glabāja universitātes krātuvē. Taču nepagāja ilgs laiks, kad tā tika nolaupīta un caur visām iespējamajām rokām no Ēģiptes atgriezās Vidus-eiropā.

— Vienas no šīm rokām noteikti piederēja Rāvenšteinas pilskungam, — ieteicās Laura. — Par to mēs ar Persiju varējām pārliecināties paši savām acīm.

Austrums Aureliāns aizsapņojies pamāja. — Tad laika gaitā tā nonāca “Svētā akmens” klostera bibliotekāru rokās. Kopš Dominika slepkavības tā ir pazudusi bez vēsts — bet to jūs jau zināt.

— Es vēl joprojām nesaprotu, kāpēc jūs šajā sakarā tur aizdomās par slepkavību, — mis Mērija ieminējās.

— Pavisam vienkārši, Mērij: komisārs Rejmanis pārbaudīja arhīva materiālus un uzokšķerēja, ka es šo grāmatu biju lietojis visbiežāk — un kā vēl! Un, pazīdams manu mīlestību pret senām un vērtīgām grāmatām, viņš domā, ka es it kā esot gribējis to nozagt un pāters Dominiks mani pārsteidzis.

— Kāds stulbums! — Laura iesaucās un mulsi paraudzījās Persijā. — Un tieši mēs pievērsām viņa uzmanību tai pazudušajai grāmatai!

Sporta skolotājs noplātīja rokas. — Kā gan mēs būtu varrējuši nojaust, ka mūsu augsti godajamais prrofesorrs irr iejaukts šai brriesmigajā notikumā? Turrklāt pēc Austrruma paskaidrrojumiem vairrāk nekā jebkad esmu parrliecināts, ka grramatā nudien ir bijusi slepkavības iemesls!

Direktors smagi pamāja. — Esmu gluži tādās pašās domās, Persij, — un tāpēc drīz vien pierādīsies, ka esmu nevainīgs. Gan jau grāmata uzvedīs kriminālpoliciju uz pareizajām pēdām, par to es esmu gluži drošs.

— Kāpēc tad Rejmanis un viņa asistents nupat bija iegriezušies pie jums? — Laura vēlējās uzzināt.

— Tāpēc, ka viņi domāja tāpat un gribēja pārmeklēt manu māju un kabinetu.

— Un?

— Kas — un?

— Vai viņi kaut ko atrada?

— Skaidrs, ka ne — jo es neļāvu veikt kratīšanu. Viņiem jau nebija pat kratīšanas ordera!

Laura neizpratnē pavērās profesorā. — To gan es nesaprotu. Jums taču nav ko baidīties? Jums taču nav tās grāmatas, ko viņi meklē!

— Kā lai man tā būtu! — Direktora seja sašutumā piesarka.

— Tomēr policija nedrīkst vienkārši ņemt un darīt, kas tai ienāk prātā. Galu galā, mēs dzīvojam tiesiskā valstī, kur indivīds nav pakļauts valsts iestāžu patvaļai!

— Ļoti labi, prrofesorra kungs! — sporta skolotājs, pacēlis balsi, piekrita. — Ņedrrikst pieļaut tadū prrecedentū! Turrklāt šis irr rikai pavisam vieglu aizdomū gadījums, un tās pašas vēl irr aiz matiem pievilktas!

— Nomierinies, Persij! Gan viss drīz vien aizmirsīsies.

Persija vaibsti atslāba paļāvīgā smaidā.

Laura turpretim skeptiski sarauca pieri. — Vai esat pārliecināts?

— Pavisam pārliecināts! — profesors apstiprināja. — Rejmanis gan pa šo laiku bija konstatējis, ka nazis, ar ko tika nodurts Dominiks, neapšaubāmi ir nācis no internāta virtuves...

— Ak Dievs! — mis Mērija ievaidējās un aizsedza plaukstām seju.

— Bet nemieram tomēr nav iemesla, — Aureliāns turpināja.

— Proti, kā man pavēstīja komisārs, tad uz slepkavības ieroča roktura viņi esot atraduši daļu no pirksta nospieduma. Tas gan nav visai liels, taču ar mūsdienu kriminālistikas tehnoloģijām vajadzētu būt pietiekami, lai identificētu noziedznieku. Kolīdz rezultāti būs rokā, tā visas aizdomas no manis būs noveltas.

Mērija Morgana skaļi uzelpoja, arī Laura un Persijs atviegloti pasmaidīja. Viņi nevarēja nojaust, ka Austrums Aureliāns bija pamatīgi maldījies.

20. nodaļa NEPRĀTĪGS LĒMUMS

Drūmās domās iegrimusi, Alienora vilkās pa tumšajiem gaiteņiem. Šķita, ka viņa nemaz īsti neapzinās, ka tur rokā vīna krūku.

Meitene atradās tuvu izmisumam. Septiņās dienās, ko viņa jau bija pavadījusi Tumsas cietoksnī, nebija uzietas ne mazākās Alarika pēdas. Turklāt Alienora bija izmeklējusies it visur un izvandījusi katru milzīgā cietokšņa stūrīti. Tas, ka Sirīna viņu bija izvēlējusies par savu personisko verdzeni, izrādījās nenovērtējama priekšrocība. Viņai ļāva visur iet un labprāt sniedza paskaidrojumus; turklāt ne tikai kalpi un kalpones, bet arī sargi izturējās laipni un šad tad pat deva iespēju ieskatīties citādi aizliegtās vietās, ja vien viņa spēja atrast pārliecinošu pamatojumu. Pat negantie trioktīdi, kam bija uzticēts dienests cietumā, neliedza viņai apmeklēt pazemi. Acīmredzot visi baidījās no neaprēķināmās burves dusmām. Tādēļ viņi izturējās ārkārtīgi laipni pret tās verdzeni, lai nedotu meitenei iemeslu pažēloties kundzei.

Alarika cietoksnī nebija, par to Alienora nu bija pārliecināta. Lai cik iepriecinoši liktos tas, ka brālis tomēr neatradās Borborona varā, tikpat biedējoša bija doma, ka viņš varbūt bija nokļuvis uz Cilvēkzvaigznes. Kaut arī Paravains to enerģiski apstrīdētu, citas iespējas nebija. Kur gan citur Alariks varētu būt? Vai viņam vispār bija kādas izredzes dzīvam atgriezties no ceļojuma uz māsas planētu? Meitene nemitīgi lauzīja galvu, tomēr neatrada nevienu atbildi, kas viņu apmierinātu.

Alienoru pārņēma paralizējošs izmisums, atskāršot, ka viņa k'luži bezjēdzīgi ir nodevusi sevi Melnā hercoga rokās. Vergu guļamzālē riņķoja stāsti par neveiksmīgiem bēgšanas mēģinājumiem.

Briesmu stāsti, kas vēstīja, kā bēgļus līdz nāvei pērusi Borborona melnā gvarde vai tie norīdīti ar suņiem. Vergu uzraugi ik vakaru izveda savus pretīgos sprāgoņas caur nelaimīgo rindām, lai tie apostītu bērnus un pēc iespējas ātrāk tiktu uz pēdām, ja nu kādam negaidīti izdotos izbēgt no cietokšņa mūriem.

Kā lai aizmūk no šiem ķērājiem? Vai viņai jelkad izdosies atgriezties pie Eliziona un Morvenas? Alienoras sirds kļuva jo dienas, jo smagāka, kaut arī viņa lūkoja saglabāt paļāvību un neiekrist rezignācijā. Meitenei vajadzēja cerēt, ka gaismas karotāji viņu atbrīvos. Taču uz to nevarēja cerēt, kamēr Apskaidrības kauss atradās uz Cilvēkzvaigznes.

Alienora bija tikusi līdz savas kundzes istabām. Viņa nule grasījās pieklauvēt, kad ievēroja, ka durvīs ir sprauga. Kambarī bija dzirdamas balsis.

Izklausījās, ka Sirīna un Borborons par kaut ko izskaidrojas.

Meitene pienāca tuvāk, lai paausītos.

— Piedodiet, Borboron, taču jūs runājat mīklās. — Sirīna šķita satraukta. — Nesen vēl jūs izvairījāties atbildēt uz manu jautājumu, kā mums var palīdzēt Septiņu mēnešu zīmogs. Un nu jūs apgalvojat, ka esat pagarinājis mūsu gūsteknim pārakmeņojumu vienīgi tādēļ, lai zīmoga spēks kausa nesēju iedzītu mūsu rokās?

— Tieši tā, Sirīna!

— Bet tas taču ir neprāts! Mums nekas nav bīstamāks par Septiņu mēnešu zīmogu — un nu tas pēkšņi pārvērtīsies par mūsu spēku? Kā gan tas ir iespējams?

— Neesi tāda muļķe, — Melnais hercogs atteica. — Viss taču ir tik vienkārši. Kausa nesēju un viņas tēvu vieno spēcīga saikne. Viņus saista ne tikvien asinis un jūtas, bet arī kopīgais mērķis...

— To es zinu...

— ... un meitene sajutīs, ka viņas tēvs cieš. Kaut arī Laura nezina, ka viņam uzlikts pārakmeņojums, sirds viņai izpaudīs, ka tēvs cieš briesmīgas mokas. Šī doma viņai neliks mieru un urdīs, līdz viņai atliks tikai viena iespēja — par visu pārliecināties pašai.

— Jūs domājat...?

— Pilnīgi pareizi! Un, ja viņa tiešām atceļos uz mūsu pasauli, tad Septiņu mēnešu zīmogs gādās, lai viņa klausītu mūsu vēlmēm. Viņai nav izvēles!

— Bet kā...?

— Tāpat kā daudzām citām lietām, arī Septiņu mēnešu zīmogam piemītošais spēks ir pretrunīgs. Ja to izmanto gaismas labā, tad mums draud briesmas. Ja turpretī virsroku gūst tumšā puse, tas iznīcina, dara aklu un nāk mums talkā. Tāpēc tas mums noderēs, cīnoties par Apskaidrības kausu.

Alienora vairs neticēja savām ausīm. Tas, ko nupat bija pastāstījis Melnais hercogs, nevarēja būt patiesība! Morvena viņai bija mācījusi, ka Septiņu mēnešu zīmogs ir stiprākā vara zem saules un tādēļ tumsas spēki no tā bīstoties kā no uguns. Kā tad zīmogs varēja palīdzēt viņu ienaidniekiem?

Tas taču nebija iespējams!

Meitene neziņā raudzījās grīdā. Viņa pat neievēroja, ka durvis plaši atveras. Tikai Borboronam uzrunājot meiteni, viņa sarāvās.

— Ko tu te dari? — Melnais hercogs strupi noprasīja, un viņa drūmie vaibsti nesolīja neko labu.

Laura jautājoši pavērās brālī, kurš ar Borisa Bekera Vimbl-donas turnīra bumbiņu tēmēja basketbola grozā. — Vai esi kādreiz dzirdējis par tādu lietu kā pārakmeņojums, Lūkas?

Zēns pārsteigts ļāva noskrandušajai bumbiņai nokrist uz korta betona grīdas. — Par pārakmeņojumu? Kas tas tāds? Fosilijas?

— Spīdzināšanas veids, kad upurim atņem visas kustību spējas. Tā melnā burve Sirīna, ko es satiku ceļojumā sapnī, stāstīja par to Nežēlīgajam bruņiniekam. Un man tas joprojām iesēdies galvā...

— Varu iedomāties. Bet no otras puses...

Laura nepacietīgi paskatījās brālī. — Kas — no otras puses? — viņa atkārtoja.

— Padomā taču! Tu aizceļoji vairāk nekā astoņsimt gadu atpakaļ. Un es nesaprotu, kāpēc tev jālauza galva par lietām, kas jau sen ir pagātne.

Laura domīgi raudzījās uz priekšu. Ausīs skanēja zvirbuļu čivināšana — tie līdzās basketbola laukumam kāvās par barību, un cauri februāra atkušņa gaisam no tālienes izlauzās vārnu ķērkšana.

— Pavisam vienkārši, Lūkas, — Laura beidzot noteica. —Jo man ir aizdomas, ka šī Sirīna nav no mūsu pasaules!

Lūkass apstulbumā izlaida bumbiņu no rokām. — Nav no mūsu pasaules? Bet no kur...?

— Man liekas — viņa ir no Avanterras, — Laura viņu pārtrauca. — “Manā valstībā,” viņa sacīja Reimāram, “pārakmeņojumu lieto, kad vien ir izdevība.” Man izklausījās, ka viņa nedomā citu apvidu vai valsti, bet patiešām kādu nepazīstamu pasauli.

— Izklausās diezgan nepārliecinoši, ja gribi zināt manas domas.

— Var jau būt. Bet tas vēl nav viss. Visi viņas gājieni un izturēšanās izskatījās tik... tik necilvēcīgi! Viņa bija vienīgā, kas vispār nebaidījās no Nežēlīgā bruņinieka, un, kad es gribēju nolasīt viņas domas... — Laura aprāvās. Atminoties vien, viņa noskurinājās un jutās tā, it kā aiz apkakles būtu aizmesta sauja ledus gabaliņu.

Lūkass lika bumbiņai mieru un pienāca tuvāk māsai. — Saki vien, — viņš skubināja. — Uz priekšu!

— Sirīna atstāja tik saltu un bezjūtīgu iespaidu, kādu man vēl nav gadījies piedzīvot. Varbūt tu par mani smiesies, bet es kādu brīdi biju cieši pārliecināta, ka šai sievietei nav sirds — vismaz ne cilvēka sirds!

Lūkass samulsis klusēja. Bet tad viņa pierē atkal iezagās ne-ticīguma rieva. — Nu labi, Laura. Pieņemsim, ka viņa patiešām ir no Avanterras: kāpēc tev par to jāraizējas? Viņai pa šo laiku jau sen vajag būt mirušai, vai ne?

Laura bažīgi pašūpoja galvu. — Pirmkārt, par to es neesmu pārliecināta...

— Un otrkārt?

— Pat ja Sirīnas nudien vairs nav starp dzīvajiem, es netieku vaļā no domas, ka varbūt tētim ir uzlikts tas briesmīgais pārakmeņojums!

— Tētim? — Lūkass gandrīz bez skaņas izdvesa un tvēra pēc gaisa kā zivs sauszemē. — Bet... bet...

Pagāja labs laiciņš, līdz viņš atkal saņēmās. Zēns kā vairīdamies izstiepa rokas. — Labi, labi, — viņš sacīja. — Tavi argumenti ir visnotaļ pārliecinoši, Laura. Bet nāksies vien tev piekrist, ka runa ir tikai par pieņēmumu, vai ne?

— Jā gan, — Laura nopietni atteica. — Tā ir tikai tāda sajūta — un tomēr esmu akmenscieti pārliecināta, ka man ir taisnība. Sauc to vienkārši... par intuīcijas spēku! Kaut arī tik racionālam cilvēkam kā tev tas noteikti izklausās pēc muļķībām.

Pat izjāde ar Viesuli Laurai šoreiz neļāva atbrīvoties no mokošajiem prātojumiem. Gluži pretēji: ērzeļa pakavu dipoņa nepārtraukti izsita ritmu vārdam, kas trakos aulekšos arvien dziļāk iespiedās meitenes smadzenēs: pārakmeņojumspārakmeņojums-pārakmeņojums — Laura nespēja domāt ne par ko citu, tāpēc viņa beidza izjādi un atgriezās stallī.

Viņa ieveda sirmi atpakaļ steliņģī un piebāza redeles pilnas ar sienu. — Man ļoti žēl, vecīt! — viņa nočukstēja. — Šodien nebija īstais noskaņojums. Bet mēs šo kļūdu labosim, cik drīz vien iespējams, to es tev apsolu!

Viesulis aizsmacis nosprauslojās, it kā būtu sapratis saimnieci. Viņa atvadoties maigi noglāstīja mīkstās nāsis un paplikšķināja pa slaido kaklu.

Kad Laura devās uz staļļa durvīm, viņa piepeši izdzirda pazīstamu balsi.

— Šodien gan tev nebija pārāk ilga izjāde.

— Sveiks, Alarik, — Laura atbildēja, pagriezās un iepriecināta paskatījās zēnā, kas bija atbalstījies pret tukša steliņģa atvērtajām durtiņām.

Viņam uz rokas sēdēja Bučmūlis, kas meta uz Lauru ziņkārus skatienus un tad, pēkšņi sasvūpojies gaisā, uzlaidās meitenei uz pleca. Zvēriņš noturēja līdzsvaru, plivinādams sikspārņa spāmeļus, pētīja Lauru acīm, spīdīgām kā pogas, un izgrūda sirdi plosošus spiedzienus.

Lauras sejā parādījās pārsteigums. — Kas tad nu, Bučmūlīt? Kas lēcies?

Par atbildi atkal atskanēja tikai smeldzīgi spiedzieni.

— Viņš droši vien saodis tev kabatā ābolu, — Alariks paskaidroja.

— Ābolu? — Meitene uzmeta pārsteigtu skatienu gaišmatainajam zēnam. — Kā tu zini?

Bet tad Laura jau pati atskārta, cik muļķīgs bija šis jautājums. Visi Avanterras iemītnieki bija turpat vai gaišreģi. Un Alariks laikam gan tik labi pazina savu svūpiju, ka gandrīz ikreiz spēja izskaidrot dzīvnieciņa izturēšanos. Viņa iebāza roku jakas kabatā, izvilka ābolu, ko bija paņēmusi ceļamaizei, un pastiepa to satraukti šņākuļojošajam pūkainajam zvēriņam. — Re, kur ir, rīma! Tu jau mierā neliksies!

Bučmūlis satvēra sārtvaidzi augli ar nagainajām priekšķepi-ņām un, skaļi šmakstinādams, sāka to tiesāt nost, kamēr Laura apmierināta viņu vēroja.

Alariks turpretim kritiski nopētīja meiteni. — Kas tev šodien noticis? Tu izskaties tā, it kā tevi mocītu raizes.

Laura pārsteigta pacēla galvu. Vai rūpes jau bija rakstītas viņai sejā? Vai arī Alariks savu īpašo spēju dēļ varēja labi iejusties viņas ādā?

Laura to nezināja, bet priecājās par viņa līdzjūtību. Un, tā kā meitene jau kopš pirmās tikšanās reizes izjuta dziļu iekšēju saikni ar Alariku, viņa, daudz nedomādama, izkratīja zēnam sirdi un pastāstīja, kas viņu nospiež kops ceļojuma sapnī.

Zēns, ne reizi nepārtraukdams, noklausījās viņas stāstu. Kad Laura bija beigusi, viņa piere apmācās.

— Tev ir licies pareizi, — viņš apstiprināja, — un tev ir nopietns iemesls raizēties.

— Tad šī Sirīna nudien vēl ir dzīva?

— Nudien. Un turklāt varenāka un bīstamāka nekā jebkad — kā es pats dabūju pārliecināties!

Meitene neviļus aizturēja elpu. — Tu pazīsti to melno burvi?

— Jā. — Atceroties satikšanos, Alarikam noskrēja auksti šermuļi pār kauliem. — Sirīna mani vajāja harpijas izskatā un iedzina staignā purvā. Par savu dzīvību varu pateikties tikai meža skrējējam Silvānam, kurš mani pēdējā sekundē izvilka no sēra žurgas.

Laura neticīgi pavērās zēnā. — Vai Sirīna ir veidolu mainītāja?

— Pilnīgi pareizi! Neviens cits uz Avanterras nepārvalda šo tumšo zinšu mākslu tik labi kā viņa!

— Bet kāpēc tad viņa Reimāra pilī nepieņēma citu tēlu?

— Es nezinu, Laura. Varu tikai pieņemt, ka pārvērtību māksla ir saistīta ar mītu pasauli un šeit, uz Cilvēkzvaigznes, tik labi nedarbojas.

— Un kā ar pārakmeņojumu,' vai arī to var izmantot tikai uz Avanterras?

Alariks kādu brīdi domāja; viņa skatiens prātojot bija pievērsts Bučmūlim, kurš bija notiesājis ābolu līdz pat serdei. — Pārakmeņojumu rada eliksīrs, — viņš domīgi sacīja, — un, ja to atnes uz jūsu pasauli...

— Ko Sirīna noteikti ir izdarījusi! — Laura pārtrauca. — Es pieņemu, ka viņa prot uzlikt arī šīs šaušalīgās mocības?

— Nē, Laura. — Gaišmatainais zēns papurināja galvu, un, kaut gan apspriestā tēma bija galīgi nopietna, viņš draudzīgi pasmaidīja. — Pārakmeņojuma burvestību nepārvalda pat velnišķīgā Sirīna. Šo neģēlību pieprot tikai furhuri!

— Furhuri? — Laura sejas izteiksme atgādināja jautājuma zīmi. — Kas galu galā ir furhuri? Izklausās baisi.

— Ir jau arī baisi! Tie ir visļaunākie melnie burvji visā Avanterrā, no viņiem visi baidās to sātanisko spēju dēļ. Tieši furhuri mūsu pasauļu rītausmā apveltīja ar tumšo zinšu spēkiem zobenu Mērdekli, darot to bīstamu pat Gaismas glabātājam. Tur-klāt viņi pārvalda dažādu nāvējošu dziru brūvēšanas mākslu. Un reizumis viņi saviem pretiniekiem uzliek pārakmeņojumu, ko daudzi uzskata par daudz briesmīgāku nekā mūžīgo tumsu. Ja tiki dzirdējusi Sirīnu, tad vari iedomāties, kāpēc.

Laura norīstījās un ar varu apspieda asaras.

Kādas šausmas, ja nu tētim jācieš tādas mokas!

— Jābūt taču pretlīdzeklim pret šo pārakmeņojumu. Visam ir divas puses, kā mums zināms.

— Taisnība! — Alariks noraizējies saviebās. — Diemžēl vienīgi furhuriem zināms, kā to sabrūvēt! Un ir vēl viena problēma.

— Vēl viena?

— Jā. — Alariks pavērās meitenē ar sāpjpilnu skatienu.

— Visnotaļ liela. Kaut arī eliksīram piemīt spēcīga burvestība, pārakmeņojums ilgst tikai mēnesi un tad tas jāatjauno.

— Tas nozīmē, ka vēlreiz jāiedod tā dzira?

— Tieši tā, citādi upuris atgūst kustību spējas! Turklāt šis pretlīdzeklis jebkurā laikā spēj pārtraukt pārakmeņojumu...

— Un tu to sauc par problēmu? — Laura uzbudināta viņu pārtrauca. — Drīzāk jau otrādi.

Alarika seja arvien vairāk sadrūma. —Ja tu ļautu man pateikt līdz galam, tad saprastu, ko es domāju, — viņš bilda, acīm redzami sapīcis. — Jo pēc septiņiem mēnešiem... — viņš apklusa, it kā baidītos kaut ko izteikt līdz galam.

Laurai piepeši sažņaudzās sirds. —Jā? — viņa vilcinādamās pavaicāja un, vēl nenoklausījusies atbildi, nojauta, ka tā būs drausma.

— Pēc septiņiem mēnešiem pārakmeņojums iestājas uz visiem laikiem, — Alariks klusi turpināja. — To vairs nevar izbeigt. Pat ja tam nelaimīgajam veseliem spaiņiem lietu mutē pretlīdzekli! Ak nē!

Laura bija kļuvusi miroņbāla. Viņa ar piepūli noturējās kājās un nespēja izdvest ne skaņas.

— Nu, beidzot! — Sirīna atvieglota pasmaidīja, raudzīdamās Gaišredzīgajā kristālā, kas stāvēja viņai priekšā uz galda. — Tas gaismas kalps jau droši vien domāja, ka varēs no mums izsprukt!

Melnais hercogs veikli pienāca pie veidolu mainītājas un paskatījās viņai pār plecu. Lodē, kas bija apmēram bērna galvas lielumā, bija redzama aina ar biezu krūmāju ieskautu upes līci, kas izskatījās gluži kā dzīvē. Krastā uz ceļiem tupēja kāds vīrietis saplēstās drānās un ar netīrumu kārtu uz sejas, viņš plaukstās bija iesmēlis ūdeni un kāri dzēra.

— Labs darbiņš, Sirīna! — Borborons paslavēja. — Tomēr atklāji to nolādēto Paravaina spiegu!

— Jā gan! — sieviete iešņācās, priecādamās par necerēto atzinību. — Turklāt šis Silvāns, vai kā to suņagabalu arī sauc, ārkārtīgi veikli slēpās, tas gan jāatzīst!

Sirīna noglāstīja kristāla lodi: Attēls tās iekšienē izbalēja, līdz izdzisa pavisam.

— Kā viņam vispār izdevās tikt līdz Čūsku upei? — Tumsas valdnieks pacēla uzacis jautājošā lokā un pavērās Sirīnā. — Tā taču bija Čūsku upe?

Veidolu mainītāja pamāja. —Jā. Es labi pazīstu to vietu. Man tā nozīmē ko īpašu, un es izjūtu ar to dziļu saikni. — Atmiņas raisīja viņas sejā sērīgu smaidu.

— Zinu, — Melnais hercogs sabozies sacīja. — Bet kā tas puisis varēja līdz turienei nokļūt, Gaišredzīgā kristāla neatklāts?

— Varbūt viņš nojauta, ka man pieder šis burvju akmens, — Sirīna atteica. — Tālab viņš noteikti būs gājis pa slepenajām feju takām. Zinātāju tās ne tikai ātrāk aizved pie mērķa, bet arī pasargā no tumšajām zintīm.

— Bet kā tad...?

Sirīna pārtrauca tirānu. — Vai nu Silvāns jau ir drošībā — man gan tā neliekas...

— Vai arī?

— ... vai viņam beidzies ūdens, un viņš slāpju dēļ atstājis slepeno taku.

— Vienalga, lai kā arī būtu. — Ļauns prieks par gaidāmo Borborona sejā raisīja ņirdzīgu smīnu. — Nu viņš vairs neizbēgs manai melnajai sardzei!

— Non, non, nonJ* — Persijs sašutis purināja galvu. — Tu nekādā ziņā nedrrīksti doties sapņu ceļojumā uz Avanterru, Laura. Tev nav nekādū izrredžū — turrklāt tu vēl nokļūsi dzivibas brries-mās!

Laura trakā niknumā nosvieda paukošanas masku uz sporta zāles grīdas. — Bet beidzot taču kaut kas ir jādara! — viņa iešņācās, katru vārdu pavadīdama ar nesavaldīgām floretes kustībām.

— Mēs nevaram tēti vienkārši atstāt likteņa varā!

— Neviens arri netaisās to darrīt! — Skolotājs bija iekaisis, un varēja manīt, ka viņš nespēj attaisnot Lauras nosvērtības trūkumu. — Mēs darrīsim visu, kas mūsu spēkos, lai atbrrivotu Mariusu! Bet tādēļ jāsaglabā skaidrra galva. Neparrdomāta rrīcība mūs nekādā ziņā nenovedīs pie merrka!

— Un ko tad, ja viņi tētim uzlikuši pārakmeņojumu? — meitenes acīs iemirdzējās asaras, kamēr viņa pati raudzījās skolotājā, cerēdama rast sapratni. — Vai tad tu nezini, ka pēc septiņiem mēnešiem tas paliek uz visiem laikiem?

— Zinu gan, Laura! — Persijs piespieda sevi nomierināties un šņaukājās kā astmatisks dervišs. — Tomerr tas vēl nav iemesls sprrāgt gaisā. Nav taču drroši zināms, vai tumsas piekrritēji tavam tētim nudien uzlikuši šīs mocības...

— Protams, ka ir uzlikuši! — meitene saniknota viņu pārtrauca. — Citādi viņš jau sen būtu devies sapņu ceļojumā, lai apciemotu mani.

— Bļem-bļem-bļem! — Skolotājs velti pūlējās saglabāt mieru.

— Varr taču būt dažnedažādi iemesli, kāpēc viņš to nav darrījis. Taču pat tad, ja tev irr taisnibā, šis pārrakmeņojums Mariusam nevarr būt uzlikts pārrāk ilgi.

— Kā tad tu to zini? Tētis jau vairāk nekā gadu atrodas tumšo spēku varā!

— Taisnība. Bet palauzi vienrreiz savu glīto galviņu, Laura, un padomā: pēdējorreiz tu viņu rredzejī savas trrispadsmitās dzimšanas dienas naktī, vai ne?

Laura saērcināta nošņaukājās. — Nu un tad?

— Tas nozīmē, ka Mariusam varrēja uzlikt pārrakmeņojumu, ātrrākais, tikai pēc tam. Kopš tā laika irr pagājuši tieši divi mēneši, un tālab vēl laika irr gana, lai izglābtu tavu tēti.

Laura neatbildēja. Viņa atglauda no pieres sasvīdušos matus un sarūgtināta raudzījās Persijā. '

— Lieliski saprrotu tavu nepacietibū. — Skolotājs mēģināja izkliedēt saspringuma pilno atmosfēru ar samiemiecisku smaidu.

— Bet tavs plāns ir bezcerrīgs. Turr tu būtu tikai pati parr sevī. Uz Avanterru tevi neviens nevarres pavadīt, un, ja dosies tieši lauvam rrīklē, tad tevi gaida drroša nāve. — Viņš pienāca meitenei cieši klāt un mierinādams uzlika roku viņai uz pleca. — Cerru, ka šo tēmu būsim izrrunājuši rreizi parr visām rreizēm?

Atbildes vietā Laura novērsās un noliecās pēc paukošanas maskas. Jo ātrāk mēs tēti atbrīvosim, jo labāk, viņai iešāvās prātā.

Galu galā neviens nevar zināt, kādas ellišķības tiem tumsas aizstāvjiem vēl ir padomā. Varbūt viņi pazīst mocības, kas krietni pārspēj pārakmeņojumu? Un ja nu viņi tēti nepārtraukti spīdzina? Tik ļoti, ka viņš to nespēs izturēt?

Laura šo domu paturēja pie sevis. Viņa bija stingri nolēmusi doties sapņu ceļojumā pie tēva. Viņai pašai jāpārliecinās, kā tētim tur klājas, — un no šī lēmuma neviens viņu neatrunās.

— Pēc kā tu izskaties? — Lūkass pārsteigts apstājās Lauras istabas durvīs un izbrīnīts vērās māsā. — Uz karnevālu esi sataisījusies, vai?

— Es viņai uzdevu tieši tādu pašu jautājumu, — Kaja iesprauda.

— Bet viņa man neko negribēja teikt un gaidīja, līdz tu būsi atnācis. Lai nevajadzētu skaidrot divreiz! — Sarkanmate, ceļus pievilkusi, sēdēja gultā un ērcīgi pētīja draudzeni.

Laura sēdēja uz krēsla pie sava rakstāmgalda, tērpusies Alarika drānās. No lielās beretes, kas nāca no Persija mantības, viņa bija atteikusies, un viņas mati bija izlaisti pāri brūnajam ādas kamzolim.

Viņa izskatās ļoti nopietna un par kaut ko pārliecināta, Lūkass nodomāja.

— Būtu fantastiski, ja tu beidzot aizvērtu durvis! — māsa norīkoja. — Caurvējš!

Skarbā toņa pārsteigts, Lūkass saviebās un atvainodamies pacēla rokas. — Būs jau labi — sorr! — Viņš pasteidzās izpildīt Lauras rīkojumu un atzvēlās Kajas gultā. — Tu taču atļausi? — viņš pavaicāja un, atbildi nenogaidījis, nolauza rindiņu no šokolādes, kas stāvēja uz naktsskapīša, un iestūķēja to mutē.

— Ei, tu! — Kaja uzmeta viņam sašutuma pilnu skatienu.

— Mana pēdējā tāfelīte!

Gremodams pilnu muti, Lūkass atmeta ar roku. — Gan pārdzīvosi. Turklāt līdz vakariņām palikušas tikai divas stundas. Līdz tam brīdim badā noteikti nenomirsi.

— Vai es beidzot varu sākt? — Laura nelaipni jautāja.

— Sākt? — Lūkass izbrīnīts viņā paskatījās. — Ko tad?

— Paskaidrot, kas jums jāievēro mana sapņu ceļojuma laikā!

Kaja uz šo paziņojumu reaģēja tikpat nesavaldīgi kā Persijs. —

Oi, nē, Laura! — viņa enerģiski protestēja. — Tas taču tīrais vājprāts. Dzīva tu neatgriezīsies.

— Apskaidrības kausu arī bija bīstami meklēt, — Laura spītīgi atteica. — Pat dzīvībai bīstami. Ja mēs tāpēc būtu noraustījušies, tad nekad nebūtu atraduši — un Gaismas glabātājs būtu nomiris, un Mūžīgās iznīcības kundzība jau sen būtu sākusies.

Lūkass vispirms iekoda apakšlūpā un tikai tad atbildēja:

— Var jau būt, ka tev taisnība, un tomēr kausa meklēšana nav tas pats, kas ceļojums uz Avanterru. Tu taču vispār nepazīsti Melnā hercoga valstību. Tu pat nezini, kur atrodas viņa pils.

— Un kā vēl zinu! — Lauras sejas izteiksme kļuva vēl ietiepīgāka. — Alariks man visu precīzi izskaidroja!

— Un lai tā arī būtu! Ko tu iesāksi, ja piezemēsies nevis cietoksnī, bet pašā Sēra purva vidū? — Lūkasa pierē iezīmējās dziļas rievas. — Pēdējoreiz ceļojumā sapnī tu arī nenokļuvi tieši Rāvenšteinā, vai ne?

Laura izlikās neievērojusi brāļa jautājumu un tikai lūdzoši raudzījās viņā. — Lūdzu, Lūkas, saproti taču mani! Es tikai gribu drusciņ paskatīties apkārt un noskaidrot, kas noticis ar tēti! Man beidzot jāzina, ko viņam izdarījuši un vai viņš vēl ir dzīvs — citādi es ne par ko citu nespēju domāt. Tev taču vajadzētu saprast!

Zēns apmulsis norīstījās. Skaidrs, ka viņš saprata, kas urdīja māsu. Beigu beigās viņš tikpat ļoti ilgojās pēc tēva.

— Nu labi, — viņš pēc brīža sacīja. — Manis dēļ.

— Lieliski! — Laura skaļi uzgavilēja.

Kaja turpretim bija izsista no sliedēm. — Jūs abi esat galīgi jukuši! — viņa novaidējās. — Man galva sāk griezties.

— Bet tikai ar vienu noteikumu, — Lūkass pēkšņi piebilda.

Spožums Lauras acīs nodzisa. — Ar kādu noteikumu?

Lūkass ieskatījās rokas pulksteni. — Tagad drīz būs pieci. Tieši pēc divām stundām es tevi atmodināšu — lai notiek kas notikdams!

— Pēc divām stundām? — Laura satriekta jautāja. — Tas taču ir daudz par maz!

Zēns nesatricināmi pašūpoja galvu.

— Trīs stundas, Lūkas! Man vajag vismaz trīs stundas, lūdzu!

Brālis nepadevās. — Divas stundas un ne sekundi vairāk, —

viņš bezkaislīgi atkārtoja. — Tad tu tiksi atpakaļ tieši uz vakariņām. — Un, gandrīz neslēpdams smīniņu, zēns piebilda: — Bet, ja tev nepietiek laika, palūdz talkā Persiju.

— Draņķis tāds! — Laura nošņācās, bet tad padevās. — Labi, norunāts, — viņa nopūtās un pienāca tuvāk draugiem. — Klausieties: jums tikai jāraugās, lai manam ķermenim, kas paliks šeit, nekas nenotiktu. Vislabāk palieciet visu laiku šeit un nelaidiet istabā nevienu, kam nevar uzticēties, — skaidrs?

Spriežot pēc Kajas izskata, meitene kuru katru brīdi bija gatava izplūst asarās. — Skaidrs, — viņa raudulīgi atteica. Tad piecēlās un apskāva Lauru, acīs mirdzot miklumam. — Lai veicas! Sargi sevi un atgriezies sveika un vesela!

Arī Lūkass atvadīdamies apskāva māsu. — Lūdzu, uzmanies! — viņš piekodināja. — Un nekādā ziņā neriskē pārāk daudz — arī tad, ja neko neuzzināsi par tēti!

Laura nomākta pamāja. Viņas seja bija zaudējusi krāsu, un gandrīz vai šķita, ka meitenei ir mazliet bail. Viņa lēnām izstiepās gultā, aizvēra acis un dziļi ieelpoja. Meitene mēģināja aizmirst visu apkārtējo, lai nokļūtu stāvoklī, kas viņas garam ļautu atraisīties no zemes pievilkšanas spēka. Tā kā šeit nebija neviena cita sargātāja, tad Laurai šoreiz nācās pašai noskaitīt no aizlaikiem pārmantotos vārdus:

— Laika upe, ieklausies,

Laika upe, atveries,

Laika upe, es jau nāku,

Liniem mani savās skavās!

Šoreiz pagāja ilgāks laiks, līdz viņu ierāva gaismas tunelī. Ķermenis sākumā pretojās viņas gribai, līdz tomēr padevās mūžīgajai laika straumei. Kamēr Kaja un Lūkass, gan baiļodamies, gan apbrīnodami, vēroja, kā apziņa pamet draudzeni, Lauras sapņu tēls devās cauri laikam un telpai ceļojumā, kas cilvēka prātam nebija aptverams.

21. nodala BAISAS AIZDOMAS

Kāda drausmīga smirdoņa, Laura nodomāja, tā neapšaubāmi ir sēra kodīgā dvaka! Vai Lūkasam būtu izrādījusies taisnība? Vai es tiešām būtu piezemējusies nāvējošajā purvā, kura malā atrodas Tumsas cietoksnis? Laurai no bailēm kļuva nelabi, bet nu jau viņas ausīs iespiedās strupi uzsaucieni un negantas lamas, kas sajaucās ar pakavu klaboņu un smagu ķēžu žvadzoņu.

Elpu aizturējusi, Laura mazliet pavēra acis — un atvieglota ieraudzīja, ka šoreiz bija nolaidusies pareizajā vietā: viņa stāvēja milzīgas pils iekšpagalmā, tās varenie mūri un torņi sniedzās naksnīgajās debesīs gandrīz bezgalīgi augstu. Virs drūmā cietokšņa bija atausuši divi mēneši: dzeltenīgi vizošais Zemes pavadonis un mirdzoši zilā Zeme, ko Laura gan pazina tikai pēc kāda brītiņa.

Lai gan pār Avanterru bija nolaidusies tumsa, pils pagalmu apspīdēja spoža gaisma. Vairākās vietās dega ugunskuri, un starp tiem čumēja un mudžēja drūmi stāvi. Valdīja kņada kā spokainā gadatirgū, un sēra smakai, kas bija iespiedusies it visur, piejaucās gandrīz fiziski sajūtama ļaunuma nianse.

Meitene žigli pakāpās soli atpakaļ, meklēdama patvērumu mūra paēnā, kas ietvēra pils pagalmu. Paslēpusies aiz vecu koka mucu kalna — spriežot pēc kodīgās dvakas, tās reiz bija pildītas ar degvīnu —, viņa ļāva skatienam klejot pāri plašajam pagalmam.

Laura ieraudzīja simtiem bruņinieku melnās bruņās, kuru sarkani zibošās acis atgādināja kvēlojošas ogles. Vīrieši sildījās pie ugunskuriem vai bariņos bija sasēduši uz zemes. Viņi trokšņodami vadīja dīkās stundas, mezdami kauliņus un sizdami kārtis, kamēr skrandaini zirgu puiši aprūpēja kaujas zirgus. Meļņu spalva laistījās šaudīgajā gaismā. Dzīvnieki nevaldāmi raustījās, pretodamies iemauktiem, spītējās un spārdījās. To zviedzieni un sprauslošana nemaz neatgādināja zirgu radītas skaņas. Drīzāk gan tām piemita kas plēsonīgs. Kalpiem, kas vēlējās tos izsukāt vai aizvest uz staļ-ļiem, sejā atspoguļojās bailes. Bruņinieki smēja ļaunus smieklus, ja tobrīd nelādējās, komentējot sliktu metienu vai draņķīgas kārtis. Reizumis viņi uzkliedza arī kraupainajiem suņiem, kas ložņāja viņiem pa starpu, diedelēdami kaulus. Suņi lielākoties bija Dragana un Drogūra lielumā. Daži izskatījās sevišķi baisi: viņiem uz pleciem bija divas galvas, kas līdzinājās kā ola olai.

Tai pagalma pusē, kas atradās pretim Lauras slēptuvei, bija darbnīcas, kur kalēji uz varenām laktām darināja zobenus un citus ieročus. Kamēr vīri ar smagiem āmuriem dauzīja kvēlojošo dzelzi, ēzes liesmas apspīdēja viņu rūsas klātās sejas un kailās krūtis, kur sviedru urdziņas notecēja pa melni spīdošo netīrumu kārtu, izzīmēdamas uz ādas savādus rakstus.

Laura vēroja kalpones, kas rokās nesa resnvēderainas māla krūkas un uz galvas — lielas, piekrautas paplātes. Viņu piepūlē sasprindzinātās sejas raustīgajā gaismā mirdzēja līdzīgi maldugu-nīm. Nepamezdamas uz bruņiniekiem ne skatienu, viņas kā trenktas pasteidzās tiem garām un pazuda pilī.

Laura prātoja, kur gan varētu atrasties ieeja pazemes cietumā, kad piepeši ievēroja izkāmējušus, skrandainus dažāda vecuma bērnus, kas turējās pie rokas kalējiem; zirgu puišiem, nesējiem, kalponēm un virtuvenēm, vergodami tāpat kā tie. Viņa vaicāja sev, kādēļ gan šie bērni neprotestēdami darīja tik smagu darbu, kad ievēroja, ka viņiem ap potītēm bija apkaltas platas dzelzs sprādzes. Pie tām savukārt bija piestiprināti mazāki gredzeni. Laura uzreiz saprata to uzdevumu: tiem cauri varēja izvilkt ķēdi, lai bērnus saistītu citu pie cita. Tie bija vergi — Melnā hercoga Borborona darba vergi!

Līdzcietība pārņēma Lauras sirdi. Viņa lielām acīm vēroja nabaga mazos, kas savu darbu veica ar tik neizteiksmīgām sejām, it kā viņiem būtu atņemta ne tikai griba, bet arī personība. Laikam gan viņiem bija uzlikta kāda ellišķīga burvestība, citādi šo paklausību, kas jau robežojās ar apātiju, nebija iespējams izskaidrot. Droši vien kārtējais furhuru meistarstiķis, Laura prātoja, kad viņu no pārdomām izrāva šņāciens.

Meitene izbijusies apsviedās un ieraudzīja plati atieztu muti, kurā mirdzēja vairākas smailu zobu rindas. Viņai bija pielavījies īsts izdzimums spēcīga runča augumā ar svītrainu kažoku un četrām ķepām. Laura atrāvās atpakaļ, nopētīdama zvēru tuvāk. Tā galva atgādināja raptoru — slepkavniecisko dinozauru no “Juras laikmeta parka”, kurš meiteni bija iedzinis stāvās šausmās. Taču aste bija kā milzīgam skorpionam. Tās galā rēgojās draudīgi ass dzelonis.

Kamēr Laura nenovērsdamās skatījās uz dzeloni, kurā, kā viņa nojauta, slēpās stipra inde, radījums vēlreiz iešņācās, un no tā mutes pazibēja šķelta mēle. Tās galu klāja sīkas atkarpītes. Gaļīgi sārtā lente izstiepās arvien garāka, ritinādamās uz Lauras pusi kā briesmīga astoņkāja tausteklis. Meitene izmisusi atrāvās atpakaļ, tomēr mēle aizskāra viņas potīti. Pieskāriens apdedzināja kā uguns, un Laurai nācās savaldīties, lai skaļi nekliegtu, jo dzīvnieks nupat pietupās lēcienam — kad tam pa galvu trāpīja akmens. Nezvērs iekaukdamies apmetās apkārt un zibenīgi aizmuka.

Laura pārsteigta atskatījās. Tuvumā stāvēja gaišmataina meitene, kas patlaban nolaida roku. Acīmredzot tā bija viņas glābēja.

— Kā tu varēji būt tik vieglprātīga un pielaist tik tuvu klāt strīpaino indes ložņu? — meitene pārmetoši vaicāja.

— Ēēē, — Laura stomījās un kā noburta raudzījās uz mazo meiteni vienkāršajā tērpā, kas kādreiz laikam bija bijis balts. Meitene bija smalka auguma un droši vien gadu jaunāka par viņu pašu. Garie mati, kas bija sapīti biezās bizēs, ieskāva viņas harmoniski veidoto seju. Arī tā bija netīra.

— Ēēē, — Laura atsāka stostīties. — Strī... nu... strīpaino indes ložņu?

— Vai akla esi, vai? Vai tikai izliecies par nejēgu? — Meitene skarbi papurināja galvu. — Pat ja vēlmju iemānltāji tev ir atņēmuši gribu, tad vienalga jāzina, ka ar šiem lopiem joki mazi! Šeit, Tumsas cietoksnī, tie ir daudzkārt bīstamāki, jo te tos iedrošina ļaunuma elpa!

Laura pavēra muti, bet nespēja izrunāt ne vārda. Viņa bija pārāk apjukusi, lai spētu pateikt jelko saprātīgu.

Indes ložņa! Vēlmju iemānītāji! Ļaunuma elpa!

Kas gan lai to visu saprot?

Meitene, liekas, sajuta viņas apjukumu. — Cik ilgi tu te īsti atrodies? — viņa ziņkāri jautāja. — Es tevi vēl nekad neesmu redzējusi. Kad tu nokļuvi aizvedinātāju lamatās un nonāci šeit?

— Es... nu...

— Viņi tev atņēmuši arī atmiņu, — mazā noteica, un Laura uztvēra līdzcietību, kas skanēja viņas balsī. — Baidos, ka bez palīdzības tu necik ilgi nenodzī...

Viņa apklusa, un vaibstos iezagās neuzticība. Meitene nopētīja Lauru no galvas līdz kājām. — Šīs drēbes — kur tu tās ņēmi?

— Eē... Kāpēc tāds jautājums?

Tai pašā mirklī atskanēja spalgas raga skaņas. Meitene izbijās, lika Lauru mierā un pievērsa acis lielajiem vārtiem, kas bija iebūvēti pils pagalma dienvidu mūrī.

— Vārtus vaļā, ātri! Melnā gvarde atgriežas! Veicīgi, pasteidzieties! — viens no sargiem uzbļāva.

Melnā gvarde, Laura prātoja. Vai tik tā nebija Melnā hercoga miesassardze, no kuras visi bijās kā no uguns?

Nu jau piesteidzās arī kāds pusducis sargu. Viņi aši izcēla no turekļiem resno baļķi, ar kuru bija nostiprināti varenie vārti, un nolika to malā. Tad ķērās pie smagajiem vārtiem un mazpamazām tos atdarīja.

Kamēr Laura izbrīnījusies to visu vēroja, gaišmatainā meitene jau sen bija piesteigusies pie vārtiem. Arī lielākā daļa bruņinieku, atskanot signālam, bija devušies uz pagalma dienviddaļu. Pat kalpones un kalpi izrādīja interesi par pārnācējiem, un Laura nolēma rīkoties tāpat.

Nonākusi pie vārtiem, viņa redzēja, ka tur jau sapulcējies krietns ziņkārīgo bariņš. Saspiedušies kopā, viņi stāvēja pa labi un pa kreisi no ieejas, vidū veidodami eju, pa kuru izjāt melnajai gvardei. Tad Laura pūlī ievēroja meiteni, aizspraucās pēc iespējas tuvāk un nostājās viņai tieši aiz muguras.

Beidzot vārti atvērās tik plaši, ka Laura varēja paskatīties ārā. Tālu pie apvāršņa bija redzama kalnu grēda — no to konusveida virsotnēm pret debesīm šad tad atplaiksnīja uguns mēles. Droši vien vulkāni, Laura nodomāja, bet tad ieraudzīja jātnieku pulciņu.

Tur bija trīspadsmit iespaidīga auguma jātnieki, visi melnu kara zirgu mugurā un melnās bruņās. Ikviens no viņiem ir vismaz galvas tiesu lielāks par Bardolfu Stipro, Laurai iešāvās prātā. Turklāt Bardolfs bija pats garākais no Reimāra brašuļiem!

Pulciņš klusējot tuvojās vārtiem. Dzirdama bija tikai bruņu šķindoņa, zobenu makstu atsišanās un seglu čīkstēšana. Gan jātnieku, gan viņu zirgu acis kvēloja nakts tumsā bīstami sarkanas, un no dzīvnieku nāsīm pacēlās sēra dzelteni tvaiki. Kad bruņinieki dārdot pārjāja pāri tiltam, kas stiepās pār plato pils grāvi, Laura pamanīja gūstekni, ko aizsedza zirgu ķermeņi.

Vīrietis pavērās Lauras virzienā, un uz sekundes simtdaļu viņu skatieni krustojās. Palīdzi man, Laura lasīja viņa acīs. Lūdzu, palīdzi!

Tai pašā mirklī mazā izdvesa apslāpētu kliedzienu. — SiL — viņa tikko dzirdami nočukstēja un tad, ar miroņbālu seju izspie-dusies cauri pūlim, aizsteidzās prom.

Laura izbrīnīta noskatījās viņai pakaļ. Ko tas nozīmēja? Vai viņa pazina šo nelaimīgo? Kā gan citādi varēja izskaidrot viņas savādo izturēšanos?

Kļuvusi ziņkārīga, Laura ciešāk nopētīja gūstekni. Spēcīgais vīrietis smagnēji vilkās jātniekiem līdzi. No netīras sejas raudzījās riekstu brūnas acis. Pie nožēlojamā izskata nebija vainojami bārdas rugāji, kas klāja vaigus un zodu, bet drīzāk viņa neapskaužamais stāvoklis. Netīrumiem apkaltušais tērps skrandās nokarājās uz muskuļainajiem pleciem. Pāri mugurai stiepās asiņainas svītras, un, ieraugot ādas pātagu pie kāda melnā bruņinieka segliem, Laura saprata, no kurienes radušies šie ievainojumi. Gūstekņa rokas bija sasietas ar virvi. Ap viņa kaklu bija apmesta bendes cilpa, aukla no tā stiepās uz jātnieku vadoņa segliem. Laura bija sašutusi par tādu nežēlību: ja nelaimīgais pakluptu un nokristu zemē, tad cilpa savilktos un viņu nožņaugtu!

Laura, šīs ainas satriekta, paraudzījās uz ziņkārīgajiem. Bruņinieku sejās gandrīz visās bez izņēmuma bija redzami smīni. Daži no viņiem, ieraudzījuši gūstekni, nospļāvās, citi izmeta rupjas piezīmes: — Beidzot noķēra gan nolāpīto Paravaina spiegu! — Pakārt to suni! Lai vairs neošņā apkārt! — Noslāniet ar pātagu to gaismas kalpu! — Kaut viņš nosprāgtu un tas nolādētais Elizions arī!

Laurai vajadzēja savaldīties, lai sašutumā skaļi neiekliegtos.

Kalpi un kalpones turpretī nekustīgi raudzījās nelaimīgajā, ne vārda nebilzdami. Dažās sejās Laura samanīja žēluma zīmes. Viņi tikai baidījās to atklāti izrādīt. Savukārt bērni, kas arī bija iejukuši skatītājos, vēroja apkaunojošo izrādi pilnīgā vienaldzībā.

Kad melnā gvarde bija iejājusi pa vārtiem, tos atkal noslēdza, un pūlis izklīda. Bet Laura pēc iespējas neuzkrītošāk sekoja melnajiem karotājiem.

Beidzot jātnieki bija tikuši laukuma ziemeļu malā. Vadonis pacēla labo roku, pavēlēja vīriem nokāpt no zirgiem un nodeva gūstekni abiem cietumsargiem, kas tostarp bija iznākuši pagalmā — viens bija garš un kalsens, bet otrs sīka auguma, ar pinkainiem matiem.

— Ieslēdziet kārtīgi to suni! — viņš skarbā balsī tiem uzsauca.

— Un, ja viņš sagādā kaut mazākās nepatikšanas, tad varat viņu manis pēc kaut vai nosist!

Šoreiz Laura tik traki neizbijās, ieraudzījusi, ka abi sargi bija trioktīdi. Galu galā viņa šīs trejacainās būtnes jau bija redzējusi

internāta bibliotēkā. Baismīgā trešā acs pierē jau novērtēja gūstekni, kamēr parasto acu pāris bija pievērsts vadonim.

No visām pusēm šurp steidzās zirgu puiši, lai aizvestu kaujas zirgus. Čaklas kalpones piesteidzās ar vīna krūkām, pasniegdamas tās pārjājušajiem bruņiniekiem, kamēr cietumsargi sagrāba gūstekni un, grūzdami sev pa priekšu, pazuda šaurās mūra durtiņās.

Tā var būt vienīgi ieeja pazemes cietumā, Laura nodomāja. Viņa uzmanīgi pavērās apkārt pagalmā — un pēc dažām sekundēm durvis aiz viņas jau bija aizvērušās.

Kaja izbijusies skatījās uz gultu, kur bez dzīvības zīmēm gulēja draudzenes ķermenis. Bija jānoliecas pavisam tuvu, lai sajustu, ka Laura vēl joprojām elpo. Kaja apjukusi satvēra Lauras roku un atrada pulsu. Viņa saskaitīja tik tikko trīsdesmit sitienus minūtē.

— Vienkārši neaptverami! — viņa, galvu šūpodama, paskatījās Lūkasā, kurš sēdēja pie datora, ieniris interneta dzīlēs. — It kā viņa darbotos vairs tikai taupības režīmā!

— Tas taču loģiāli! — zēns mierinoši atteica. — Varbūt ar viņu ir tāpat kā ar dzīvniekiem ziemas miegā. Tiem arī vielmaiņa noris ļoti lēnām, lai pēc iespējas mazāk patērētos enerģija.

— Bet Laura taču nav dzīvnieks! — Kaja bija ne pa jokam sašutusi.

— Tas jau bija tikai piemērs, trūcīgais koeficienti Indiešu jogi, starp citu, arī to pieprot. Ar tīro gribasspēku un pilnīgu ķermeņa kontroli viņi iztiek ar tik nelielu gaisa daudzumu, ka zināmu laiku iztur, pat būdami ierakti zemē!

— Nopietni?

— Es taču teicu! — Lūkass saīdzis atcirta.

— Tad jau tu noteikti saproti arī to, kā notiek ceļošana sapnī? — Kaja spītīgi jautāja.

Lūkass novaikstījās un padomāja. — Nu, ne gluži, — viņš

beigās sacīja. — No otras puses, zinātniski teorētiskais šī procesa pamatojums, manuprāt, ir pilnīgi pārliecinošs. Proti, kā Stīvens Hokings raksta savā pasaulslavenajā...

— Oi, nē! — Kaja novaidējās. — Beidz taču vienreiz!

Lūkass tieši gribēja attraukt kādu ironisku piezīmi, kad pie

durvīm kāds pieklauvēja.

Kaja, pavērusi mazu spraudziņu, ieraudzīja to priekšā stāvam Kēvinu. Viņš rokā turēja mugursomu.

— Vai Lūkass ir pie jums? — viņš kāroja zināt.

— Eēē... es... nu... es nezinu, — Kaja vilcinājās atbildēt, žigli aizvēra durvis un uzmeta Lūkasam jautājošu skatienu.

Zēns pamāja. — Viņu tu mierīgi vari ielaist.

— Bet Laura taču piekodināja nevienu nelaist istabā!

— Tas gan. Bet viņa noteikti nedomāja Kēvinu. Viņš jau sen par visu ir lietas kursā!

— Ko? — Kaja bija izsista no sliedēm. — Tikai nesaki, ka tā ir taisnība! Kā jūs varējāt būt tik aptaurēti un pavisam svešu...

— Mēs Kēvinu pazīstam gana labi, lai viņam varētu uzticēties, — Lūkass viņu vēsi pārtrauca.

— Muļķības! Laura tai tipā ir ieķērusies un tāpēc neko nenojauš!

— Tu esi galīgi ķerta! — Lūkass noskaitās. — Beidz vienreiz gvelzt pa tukšo un laid viņu iekšā!

— Jūs vēl redzēsiet, ko esat savārījuši! — Kaja iekarsusi nopurpināja, negribīgi atvēra durvis un, pamezdama naidīgu skatienu uz Kēvinu, ļāva viņam ienākt.

Kad zēns ieraudzīja gultā Lauru bez dzīvības pazīmēm, viņa acis pārsteigumā iepletās. — Vai viņa tagad ir... sapņu ceļojumā?

— Jā, — Kaja īdzīgi norūca. — Apsēdies vienreiz un necel tādu troksni. Citādi viņa vēl pamodīsies!

— Sorry, būšu pavisam kluss. — Kēvins piesardzīgi apsēdās uz krēsla pie Lauras rakstāmgalda, uzmanīgi atvilka mugursomas rāvējslēdzēju un izvilka no tās divas pudeles. — Atnesu jums kolu, — viņš sacīja, atbruņojoši smaidīdams. — Ja nu sagribas dzert. Tur-klāt tā palīdz palikt nodomā. — Pašķielējis uz Lauru, viņš piebilda:

— Par ļaunu jau nenāks, vai ne?

Eju, kas veda uz pazemes cietumu, lāpas apgaismoja pavisam vāji. Laurai tas bija tikai pa prātam. Cietumsargi, kuriem viņa pa gabaliņu sekoja, meiteni šajā krēslā gandrīz neievēros. Piespiedusies cieši pie sienas un izmantodama aizsegam katru nišu, kādas lielā skaitā gadījās pa ceļam, viņa devās arvien dziļāk velvju gaitenī. Gaisam bija sastāvējusies smaka.

Kad Laura ieraudzīja treknu trioktīdu, viņai jau likās, ka pasākums ir izgāzies. Resnais izskatījās visnotaļ groteski, jo aci viņam pierē slēpa aizsegs. Turēdams rokā āvu, viņš apsargāja ieeju šahtai līdzīgajā kāpņu telpā, kas, domājams, veda uz dziļākajiem pazemes stāviem. Laura izbijusies ierāvās nelielā mūra nišā un saspringti vēroja, kā resnvēderis pieceļas no sola un plati uzsmaida kolēģiem ar gūstekni.

— Prieks, kur tu rodies! — viņš izsmējīgi nočiepstēja zēniski smalkā balstiņā. — Atkal jauns viesis! Mūsu pansijai gan ir laba slava!

Garais sargs atbildēja viņa ironiskajam smīnam. — Katrā ziņā par pieprasījumu nevaram sūdzēties! — viņš atteica. — Paskaties kārtīgi šai puisī. Otrreiz tu viņu vairs neredzēsi.

— Saprotu! — Stulbi ņirdzīgā izteiksme pēkšņi iesala sarga sejā, kas bija apaļa kā mēness. — Tad viņš noteikti dabūs vienu no mūsu apakšstāva numuriem ar īpašām ērtībām?

— Uzminēji gan!

— Vispār jau žēl viņa! — resnais nopīkstēja, un Laurai šķita, ka viņa saklausījusi īstu nožēlu. — Tik glīts puisis! — Tad viņš atkāpās sāņus un lāva paiet garām kolēģiem ar gūstekni.

Laura vēl drudžaini prātoja, kā nemanītai tikt garām resnvēderim, kad ieraudzīja kāpjam augšup biklu meiteni. Viņa stiepa smagu krūku un ar vienaldzīgu sejas izteiksmi pagāja garām sargam tā, it kā tas būtu pats par sevi saprotams. Trioktīds mazajai neko neteica.

Laurā acumirklī nobrieda pārdrošs plāns.

Pagāja tikai dažas minūtes, un viņa tuvojās resnītim ar āvu, rokā turēdama līdz malām piepildītu ūdens krūku. Viņa bija izmānījusi krūku mazajai, piedāvādamās to viņas vietā aiznest cietumsargiem uz apakšējo stāvu. Lai gan īstenībā nekas nevarēja noiet greizi un resnajam trejacim nekas nevarēja likties aizdomīgi, Lauras sirdspuksti paātrinājās, un asinis šalca dzīslās tik skaļi, ka viņa jau nobijās, ka trioktīds to sadzirdēs. Taču viņš nepacēla ne acu, kad meitene pagāja viņam garām. Toties daudz lielākas šausmas viņā izraisīja sarga negaidītais uzsauciens dažus mirkļus vēlāk:

— Ei, tu!

Laura sarāvās, apstājās un pavisam lēnām pagriezās. — Jā... kungs?

Nobarojies sargs piecēlās, kā pīle platām pleznām piegāzelējās viņai klāt un uzmeta drūmu skatienu. — Vai tu šeit esi jauniņā? — viņš iečiepstējās un pasmaidīja.

Laura redzēja, ka viņam mutē ir viens vienīgs dzeltens apdru-pis zobs. — Eēē... jā... ēēē... tieši tā, kungs.

— Nevajag mani saukt par kungu. Man neiet necik labāk kā tev, nabaga sivēn! Bet vai tu man nevarētu izdarīt mazu pakalpojumu?

— Un... tas būtu?

— Kad atkal atgriezīsies virtuvē, pamēģini man noorganizēt kausu vīna, labi?

Laura pasmaidīja, un viņas atvieglojums nebija tēlots. — Pamēģināšu.

— Jauki, — vienzobainis noteica un ar cīsiņiem līdzīgajiem pirkstiem noglāstīja viņai matus. — Labs bērniņš. — Tad viņš aizgāzelējās atpakaļ savā vietā.

Jo dziļāk Laura nokāpa pazemē, jo neizturamāka kļuva smirdoņa. No sēra smakas viņai gandrīz aizcirtās elpa. Gaiss bija mitrs un lipīgs, un valdīja ellišķīgs karstums. Meitenei pāri sejai un augumam straumēm lija sviedri. Viņa iegriezās krēslainā ejā un uzmanīgi paskatījās visapkārt.

No cietumsargiem nebija ne vēsts. No cietuma dzīlēm gan atskanēja neskaidras balsis. Tās bija uzbudinātas. Vai tās piederēja trioktīdiem, kas ieslēdza ķēdēs jauno gūstekni? No blakus kamerām bija dzirdami nepārtraukti vaidi un apslāpēti kunksti. Neraugoties uz karstumu, Laurai ap sirdi kļuva arvien saltāk. Zemās kameras bija cieši izvietotas cita pie citas. Uz ejas pusi tās norobežoja režģi no metāla stieņiem rokas resnumā, tā ka tajās varēja ieskatīties un nemitīgi paturēt acīs to iemītniekus. Laura aizturēja elpu: vai tētis arī netika turēts kādā no šīm cellēm? Ja viņa bija pareizi sapratusi sarunu starp resnvēderi un viņa kolēģiem, tad pazemes apakšējais stāvs bija rezervēts īpašiem gūstekņiem — un pie tiem noteikti piederēja Mariuss.

Uzmanīgi raudzīdamās apkārt, meitene lavījās uz priekšu pa gaiteni un ieskatījās pirmajā kamerā. Akmens grīda bija klāta ar netīrumiem un drazām, salmi uz lažām bija appelējuši. Trīs ieslodzītie likās to vairs neievērojam, tieši tāpat kā viņi nemanīja Lauru. Divi no tiem, tērpušies skrandās, kvemēja cisās un apātiski raudzījās grīdā. Trešais, albīns, kā varēja spriest pēc vīrieša sniegbaltajiem matiem un sarkani pierietējušajām acīm, drīzāk bija miris nekā dzīvs. Viņš bija piekalts pie sienas ar resnām ķēdēm, rokas izplestas kā krustā sistajam. Izkāmējušais ķermenis bija pilnīgi kails, ja neņēma vērā gumu apsēju. Zem bālās ādas bija iz-spiedusies katra riba, bet ādu klāja brūces un pūžņojoši augoņi. Viņa galva bija nespēcīgi nokārta uz krūtīm, un no mutes atskanēja tik tikko dzirdami kunksti.

Ieraugot šo mocekli, Laurai gandrīz apstājās sirds. Viņa juta, kā pār vaigiem rit asaras. Ceļi sāka drebēt, un meitenei vajadzēja piespiest sevi doties tālāk.

Nākamās kameras iemītnieki atradās līdzīgā stāvoklī. Spriežot pēc brūcēm, arī viņi bija sisti.

Piepeši Laura izdzirda pātagas plīkšķus, kam sekoja slāpētas sāpju skaņas, ko izdvesa kāds vīrietis. Viņa izmisusi klausījās — tās noteikti nāca no kādas attālākas kameras!

Meitene nomākta turpināja ceļu, kad sarāvās, gluži kā saņēmusi belzienu ar vāli. Ūdens krūka gandrīz izslīdēja no rokām.

— Tēti, nē! — Šausmās ieplestām acīm Laura blenza uz vīrieti, kurš pilnīgi taisni gulēja cisās viņas priekšā esošajā kamerā.

— Tēti! — viņa dziestošā balsī nočukstēja.

Meitene kā caur mitru plīvuru redzēja savu tēvu, kurš gulēja nekustīgi kā akmens, šķiet, neko sev apkārt neuztverdams. Viņa mute bija viegli pavērta, acis stingi raudzījās griestos. Laura nespēja pamanīt viņa sejā ne niecīgāko kustību. Ne acu mirkšķināšanu, ne skropstu noraustīšanos, ne elpas vilcienu — it neko. Gandrīz vai šķita, ka dzīvība viņu jau pametusi. Gluži kā viņš jau būtu — miris.

Laura bija kā paralizēta. Kratīdamās raudās, viņa stāvēja pie dzelzs režģiem.

— Tēti, — viņa aizlauztā balsī čukstēja. — Ko viņi tev ir izdarījuši?

Un tad viņa saprata: Borborons patiešām uzlicis tēvam pārakmeņojumu.

Balss aiz muguras Laurai trāpīja kā dunča dūriens sirdī. — Ko tu tur dari?

Laura ar plaukstas virspusi noslaucīja asaras un lēnām pagriezās. Viņas priekšā stāvēja garais un pinkainais, zibsnīdami negantu skatienus.

— E... e...es, — viņa stostījās, un bailes, kas viņu bija pārņēmušas, meitenei gandrīz aizžņaudza rīkli. — Es... nesu... ū... ūd... ūdeni. — Beidzot viņa atkal saņēmās un ar galvas mājienu norādīja uz tēva pusi. — Vai viņam arī...?

Garais trioktīds noņirdza izsmējīgus smieklus. —Tu laikam esi jauniņā — vai arī īsta zoss! — viņš tad noteica. — Tam tur nekāds ūdens nav vajadzīgs. Viņam vispār nekas nav vajadzīgs. Ar viņu ir cauri. Kaut gan — ja viņam drīz neiešķiebs eliksīru, tad viņš pamodīsies no sastinguma. Bet līdzēt tas tāpat neko nelīdzēs.

Laurā iegailējās negaidīta cerība. Ja tētis patiešām atgūsies, varbūt viņa ar Mariusu spēs sazināties. Ar vienu vienīgu acu skatienu būtu gana, lai viņš zinātu, ka meita nav viņu aizmirsusi, ir uzmeklējusi viņu un darījusi visu, lai viņu atbrīvotu. Tas viņam noteikti dotu jaunu sparu un palīdzētu vieglāk pārciest mocības.

Visādā ziņā!

— Beidz vienreiz tik stulbi blenzt uz Zemes cilvēku, — garais cietumsargs uzbrēca, — arī tad, ja neesi necik daudz viņus redzējusi. Aiznes beidzot ūdeni gūsteknim pēdējā kamerā! — To teicis, viņš pagriezās pret sīko. — Pavadi viņu un atslēdz durvis!

— Tas nav vajadzīgs — es durvis atstāju vaļā.

— Ko? — viņa biedra seja mainīja krāsu. — Tu jucis esi, vai? — viņš auroja.

— Nesatraucies, tas puisis tāpat tuvākās stundas nespēs ne pakustēties!

Garais, vārdiem trūkstot, nogrozīja galvu. — Neiedomājama vieglprātība! Vīns tev jau aptumšojis saprātu. Tikai neaizmirsti pēc tam aizslēgt durvis! Un, ja vēlreiz tā gadīsies, es par tevi ziņošu sardzes vecākajam!

— Neraizējies, gan es neaizmirsīšu, — norātais norūca. Noskaities viņš iespēra Laurai. — Taisies, stulbais skuķi!

Laura klupdama devās uz priekšu. Tieši aiz tēva kameras eja asi pagriezās pa labi. īsajā atzarojumā atradās tikai trīs celles, tā ka pēdējo kameru viņa sasniedza jau pēc dažiem soļiem.

Režģotās durvis nudien stāvēja vaļā. Gūsteknis, neizrādīdams nekādas dzīvības zīmes, gulēja uz mēslainās akmens grīdas. Viņa muguru klāja asiņainas svītras. Trioktīdi bija norāvuši viņam no pleciem drānas un apstrādājuši tik ilgi, līdz pātagas cirtienu pēdas veidoja uz viņa muguras tīklam līdzīgu rakstu. Pirmajā mirklī Laura nodomāja, ka spīdzinātais gūsteknis ir beigts. Viņa izbijusies nolika krūku uz mazā koka galdiņa pie režģiem un nometās ceļos pie ieslodzītā. Viņš vēl elpoja, kaut arī smagi. Par laimi, viņa Alarika vamža kabatā atrada lupatiņu. Žigli iemērkusi to ūdenī, meitene noslaucīja savainotajam seju un atdzesēja pieri.

Pēc dažiem mirkļiem nelaimīgais tikko manāmi pakustināja lūpas. — Ū... ūdeni, — viņš vaidēja.

Laura aizsteidzās pie galda, pielēja māla kausu, kas tur jau stāvēja, atbalstīja spēku zaudējušā vīrieša galvu un pielika viņam pie lūpām kausu. Acis aizvēris, viņš sāka dzert kā zīdainis, kas kāri meklē pudelīti.

— Paldies, — viņš vārgi izdvesa, kad Laura bija nolikusi kausu.

— Kuš! — meitene brīdināja un mierinoši noglāstīja sviedros salipušos matus. — Nevajag piepūlēties.

Neraugoties uz brīdinājumu, gūsteknis mēģināja atvērt acis. Viņa plakstiņi nemierīgi raustījās, līdz viņš palūkojās Laurā. — Pasaki... Alienorai, kur... es esmu.

— Alienorai?

— Jā. Tai gaišmatei, kura stāvēja tev priekšā... pie vārtiem. Viņai... jāapkopj manas brūces, jo citādi... citādi... — To teicis, viņš atkal zaudēja samaņu, un galva bezspēkā noslīga uz grīdas.

Laura pataustīja viņam pulsu: vīrietis vēl bija dzīvs. Kā palīdzēt šim nabaga cilvēkam? Ko viņa varēja darīt gūstekņa labā? Īstenībā neko — tikai nodot viņa vēsti.

Smagu sirdi Laura izgāja no celles. Pirms nogriešanās galvenajā ejā meitene piesardzīgi paglūnēja ap stūri.

Dzirde viņu nebija vīlusi. Dunēja zābaki, un no ejas dziļumiem platiem soļiem iznira trīs stāvi. Divi vīrieši un viena sieviete. Laura tūdaļ pazina ķirzakai līdzīgo melno burvi.

Sirīna!

Alarikam bija taisnība: viņa vēl joprojām bija dzīva, kaut arī ar cilvēka saprātu tas nebija aptverams. Bet kurš gan no tiem satraucošajiem notikumiem, kas viņai pēdējā laikā bija gadījušies, bija prātam aptverams?

22. nodaļa

MELNĀ HERCOGA PAZEMES CIETUMS

Sirīna izskatījās tieši tāpat kā toreiz, pirms simtiem gadu, kad Laura viņu bija sastapusi Rāvenšteinas viduslaiku pilī. Šķita, ka Sirīna nav novecojusi ne par minūti, un mugurā viņai bija tas pats smaragdzaļais tērps, kurā viņa bija ģērbusies Reimāra dzīrēs. Jauna bija vienīgi ķēdīte ar zelta piekariņu, kuru viņa bija aplikusi ap kaklu. Meitene tikai pēc kāda brīža atskārta, kas bija šis, augstākais, trīs centimetrus lielais amulets: stilizēts ritenis ar astoņiem spieķiem — Laika rats!

Pārbijusies līdz nāvei, Laura ievilka elpu — un tai pašā mirklī saprata, kāds tam bija izskaidrojums: naktī uz trīspadsmito dzimšanas dienu tēvs viņu bija apciemojis sapņu veidolā. Kad ceļojums sapnī pēkšņi tika pārtraukts, viņš ķēdīti bija turējis rokā. Tātad šādi neiedomājami vērtīgais Laika rats bija nonācis Avanterrā — un Sirīnas rokās. Kāds tur brīnums, ka melnā burve bija varenāka nekā jebkad iepriekš! Šis amulets, ko gaismas gari bija kaldinājuši laiku rītausmā no tā paša zelta, no kura bija darināts Apskaidrības kauss, daudzkāršoja sava nēsātāja spēkus un spējas — un tā burve tagad bija ieguvusi gandrīz neierobežotu varu.

Pulciņš apstājās Mariusa Leandera kameras priekšā. Trioktīdi jau sen bija piecēlušies no sola un klanījās atnācēju priekšā.

Priekšgalā gāja slaids vīrietis. Viņa spēcīgo augumu apņēma melns apmetnis, kas sniedzās gandrīz līdz grīdai. No tā apakšas rēgojās zobena rokturis, kas tumšajam stāvam bija apjozts ap vidu. Seja ar ērgļa degunu bija tikpat miroņbāla kā Sirīnai. Mute ar šaurajām lūpām liecināja par cietsirdību. Pametot skatienu uz cietumsargu, viņa acis iekvēlojās sarkanas kā lava.

— Atslēgt! — viņš strupi pavēlēja.

Laurai pār muguru noskrēja šermuļi un uz galvas sacēlās stāvus mati: meitene tūdaļ atskārta, ka šī balss, kas šķita nākam tieši no elles rīkles, varēja piederēt tikai Melnajam hercogam.

Borboronam!

Ari cietumsargu izturēšanās liecināja to pašu. Viņi pat neiedrošinājās tumsas spēku vadonim ieskatīties sejā, bet, galvu noliekuši, palika savās vietās. Garais stostīdamies izmocīja atbildi:

— Tū... tū... tūlīt, kungs! — Trīcošiem pirkstiem viņš centīgi samakšķerēja milzīgo atslēgu saišķi, kas viņam bija piekārts pie ādas jostas, atslēdza režģotās durvis un pagāja sāņus, lai Melnais hercogs un viņa pavadoņi varētu ieiet iekšā.

Borborons pa priekšu palaida neievērojamu vīrieti spilgti sarkanā apmetnī. Laura nespēja saskatīt viņa seju, jo kapuce bija uzvilkta dziļi pāri galvai. Tomēr viņa ne mazākajā mērā nešaubījās, ka tas bija viens no izdaudzinātajiem furhuriem. Alariks bija stāstījis, ka tikai šie melnie burvji drīkstot nēsāt tādus apmetņus.

Furhurs, kam sekoja Melnais hercogs un Sirīna, piegāja pie Mariusa Leandera guļvietas. Kad melnais mags pievērsās Borboro-nam, Laura pamanīja viņa slimīgi dzelteno seju ar neskaitāmiem vecuma plankumiem.

— Esam atnākuši tieši īstajā laikā, — vīriņš noķērca, ļaunīgi smaidīdams, iekams atkal pārliecās Mariusam.

Un nudien: Laura ieraudzīja, ka tēvs sāk kustēties. Viņa rokas kā palēninātā filmā sāka taustīties uz sejas pusi.

Tad viņš nudien vēl bija dzīvs!

— Tēti! — Laura satraukta nočukstēja, un viņu pārņēma neizturama vēlme tūdaļ pat mesties kamerā un krist viņam ap kaklu. Bet tas būtu neprāts! Tīrā pašnāvība! Viņai bija jāapspiež šīs kvēlās alkas, lai gan tas nācās bezgala grūti.

Furhurs pabāza roku zem sava apmetņa un izvilka mazu pudelīti — acīmredzot tā bija dzira, kas Mariusam Leanderam no jauna liks sastingt pārakmeņojumā. Laura labprāt būtu aizvērusi acis, ieraugot melno burvi noliecamies pār tēvu — un tomēr viņa nespēja novērst skatienu.

Sirīna gluži negaidīti iekliedzās. — Pie visiem nelabajiem! — Viņa, acīm redzami apjukusi, noskatījās uz zelta amuletu, kas karājās viņai kaklā. Tas trīsēja, kustēdamies šurpu turpu, un tad, kā gara rokas vadīts, sāka lēkāt ķēdītē. Melnais hercogs un furhurs bija ne mazāk pārsteigti par veidolu mainītāju, un arī Laura neizpratnē vēroja Laika ratu — tas piepeši iekvēlojās sarkans!

— Nolādēts! — Borborona sejā iezīmējās gan dusmas, gan apjukums. — Ko tas nozīmē?

Burves ķirzakveidīgās acis vēl joprojām bija kā piekaltas amuletam. — Laika rats ilgojas pēc savas saimnieces, — viņa nicinoši iešņācās.

— Dīvaini. — Melnais hercogs aizdomīgi viņā noskatījās.

— Kāpēc tieši tagad?

— Nezinu. Varu tikai pieņemt, ka skuķis tagad sācis darboties un kaut ko brūvē pret mums. — Sirīna pēkšņi novērsās un, pavēlnieciski pastiepusi uz priekšu zodu, pavērās furhurā. — Tu taču spēsi šo procedūru pabeigt arī bez mums, — viņa uzsauca, — vai arī tev vajadzīga mūsu palīdzība?

— Brīdinu tevi pēdējo reizi, sievišķi! — Vecais vīrs, likās, tikai ar pūlēm valdīja dusmas. — Domā, ko runā, — vai arī dabūsi to rūgti nožēlot!

Veidolu mainītāja atbildēja viņam tikai ar nicinošu galvas mājienu, tad atkal pievērsdamās Melnajam hercogam. — Pavadiet mani uz manām istabām, — viņa sacīja, — lai varam tikt skaidrībā, ko Laika rats īsti gribēja teikt!

Borborons melnajam burvim pamāja ar galvu, tādējādi dodams zīmi, lai viņš turpina procedūru, un kopā ar Sirīnu izgāja no kameras.

Furhurs drūmi noskatījās abiem pakaļ, līdz noliecās pār gūstekni, kura ķermenis arvien vairāk un vairāk atguvās no sastinguma.

Mariuss Leanders jau sen nojauta, kas viņam draudēja. Viņš kā pretodamies pacēla kreiso roku — bet tas nelīdzēja. Laurai nācās bezspēcīgi noskatīties, kā furhurs ielej tēvam mutē divus zaļgana eliksīra pilienus, Mariusa lūpas kustības vidū sastinga, un viņa ķermeni pārņēma stinguma važas.

— Nē! — Laura novaidējās. Viņai acu priekšā viss sāka griezties, un meitene jutās, it kā pati gulētu cisās un no viņas aizplūstu visa dzīvība. Būdama bezspēcīga un nespēdama nekādi reaģēt, viņa vienaldzīgi vēroja, kā pirksti palaida vaļā osu un māla krūze sašķīda uz grīdas.

Sirīna un Borborons atradās jau krietnu gabalu no Mariusa kameras, kad izdzirda plīstošu troksni. Viņi pārsteigti pagriezās un paskatījās uz trioktīdiem, kas vēl joprojām stāvēja pie celles.

— Kas tur bija? — Melnais hercogs viņiem uzsauca. — Kas te notiek?

— Ēē... tur... tā noteikti bija verdzene, kas aprūpē jauno gūstekni, — garais atbildēja, pašķielēdams uz gaiteņa pagriezienu, kur bija paslēpusies Laura, kas baiļodamās sekoja sarunai. — Viņa ir jauniņā un vēl diezgan neveikla.

Borborona sejas izteiksme apmācās, un viņa sarkanajās acīs atspoguļojās kvēlojošs niknums. — Tad tev laiks viņai iemācīt, kā verdzenei jāpilda savi uzdevumi. Parūpējies, lai viņas neveiklības pēc iespējas ātrāk izbeigtos! Un, ja arī tas nedos rezultātus, tad viņas liktenis ir apzīmogots — saprati?

— Protams, manu pavēlniek, — garais atbildēja, un arī otrs cietumsargs atmodās no letarģijas. — Nebaidieties, kungs, — viņš sacīja, un no izredzēm, ka ar visaugstākās instances atļauju varēs meitenei sadot krietnu sutu, viņam sejā atplauka priecīgs smīns.

— Varat pilnībā uz mums paļauties!

— Ceru, ka varu! Citādi... — Stingrais skatiens, ko Melnais hercogs uzmeta savam kalpam, bija nepārprotams. Borborons grasījās doties tālāk, kad Sirīna viņu aizturēja.

— Vēl tikai mirkli, — viņa sacīja un pagriezās pret trioktīdiem. — Šī verdzene ir jauna, jūs teicāt?

— Jā, kundze. Viņa šodien pirmo dienu veic darbu cietumā.

— Nudien? — Veidolu mainītāja domīgi rotaļājās ar Laika ratu, kas ķēdītē karājās ap viņas kaklu. Tas bija nomierinājies un izskatījās tieši tāpat kā agrāk. Sirīna ar putna nagiem līdzīgajiem pirkstiem paberzēja zodu. — Varbūt... vajadzētu to meiteni apskatīt tuvāk? — viņa sacīja. Nenogaidījusi Borborona atbildi, viņa žigli piegāja pie ejas pagrieziena.

Ak, nē!

Izbijusies līdz nāvei, Laura pūlējās saņemties. Viņa drudžaini raudzījās visapkārt, meklēdama aizsegu, — viss velti. Sirīna nenovēršami tuvojās. Viņas soļi dunēja Lauras ausīs kā ļauni draudi. Pēc dažām sekundēm veidolu mainītāja viņu būs atklājusi. Un tad...

Kaja izbrīnīta raudzījās uz draudzeni, kas gulēja bez dzīvības zīmēm. — Ai, nē! — viņa pārsteigta izdvesa.

— Kas noticis? — Kēvins, kas kopā ar Lūkasu, spēlēdami piedzīvojumu spēli, sēdēja pie meiteņu datora, jautājoši viņā palūkojās.

— Laurai noraustījās seja!

— Nu un tad?

— Man tas likās savādi, — Kaja satraukta atbildēja. — Viņa, kopš atrodas sapņu ceļojumā, it nemaz nav pakustējusies. Ne noraustījusies, ne iepīkstējusies, vispār neko. Bet pirms pāris sekundēm Laura pēkšņi sarāvās, es skaidri redzēju. Vai jums tas neliekas jocīgi?

— Kas gan tur varētu būt jocīgs? — Lūkass viņu neizpratnē nopētīja. — Katrs cilvēks taču miegā kustas, tas taču ir gluži dabiski. Vieni vairāk, citi mazāk, un pat visdziļākajā bipnozē neviens nevar nogulēt, nemaz nekustēdamies!

Kaja bezpalīdzīgi paraustīja plecus. — Var jau būt — bet man kaut kā ir tāda stulba sajūta.

— Kaut kā? — Lūkass izteiksmīgi atkārtoja un sarauca pieri.

— Izklausās pārliecinoši!

Noskaitusies par dzēlīgo piezīmi, Kaja novaikstījās. — Jā, kaut kā! Arī tad, ja tavam prātam tas nav aptverams! — Viņa nolika malā grāmatu un uzmanīgi nopētīja Lauru. — Viņa pēkšņi izskatās pavisam citādi. It kā viņai... — Meitene aprāvās. Viņa, protams, bija ievērojusi, ka Lūkasa uzmestais skatiens bija no sērijas “tikai nerunā muļķības, trūcīgais koeficient”, no kura visi baidījās. Kaja pārāk labi zināja, kas parasti notika, ja šo brīdinājumu kāds ignorēja: sekoja kodīga piezīme, kas parasti trāpīja desmitniekā un adresātu nolika uz lāpstiņām. Tālab Kaja kādu brītiņu vilcinājās — bet tad rūpes par Lauru tomēr guva virsroku pār bailēm no izgāšanās. — Laura izskatās tā, it kā viņai vajadzētu mūsu palīdzību, — viņa drosmīgi turpināja.

Kēvins šaubīdamies nošūpoja galvu. — Es gan neko nesaskatu, Kaja. Tev vienkārši likās.

— Nelikās gan! — Apaļīgā meitene bija vairāk nekā noraizējusies. — Paskatieties viņā kārtīgi, tad arī jūs ievērosit!

Lūkass beidzot piecēlās kājās, pienāca pie māsas gultas un rūpīgi nopētīja Lauru. — Es tiešām nesaprotu, ko tu domā.

— Lūkas, paskaties taču! — Kajas skatienā bija lasāms izmisums, kas auga augumā. — Paskaties kārtīgi! Turklāt ne jau bez iemesla Laura mūs lūdza viņu pieskatīt!

— Pareizi. — Zēns pamāja un pastūma augstāk brilles, kas bija noslīdējušas uz paša degungala. — Bet viņa domāja vienīgi to, lai mēs raudzītos, ka viņai šeit nekas nenotiek! Jo transā viņa ir gluži bezpalīdzīga. Nebija ne runas par to, ka mēs viņu aicinātu atpakaļ pirms paredzētā laika. Un, cik pazīstu savu māsu, viņa mums paldies vis neteiks, ja izčakarēsim viņai sapņu ceļojumu!

— Bet ja nu viņai patiešām draud briesmas? — Kajas balss skanēja raudulīgi.

— Tikai tāpēc, ka viņa pakustējās? — Lūkass pacēla uz augšu uzacis, un viņa sejā iegūla skolmeistariska izteiksme. — Padomā taču: vai nevarētu būt, ka Laura sarāvās tikai tāpēc, ka ir izdomājusi, kā atbrīvot tēti? Vai tu tiešām gribi, lai mēs to aizkavētu? Viņa nekad mūžā mums to nepiedotu!

Kaja klusēja.

— Es saprotu, ka esi noraizējusies, — Lūkass neierasti maigi sacīja, mierinoši uzlikdams Kajai uz pleca roku. — Bet Laura noteikti neuzņemsies nevajadzīgu risku, tici man! — Ieskatījies pulkstenī, viņš piebilda: — Pēc divdesmit minūtēm mēs viņu vienalga pamodināsim. Un šo īso laiciņu mums viņai vēl vajadzētu piešķirt, kā tu domā?

Kaja vēl joprojām neizdvesa ne skaņas. Nebija jau tā, ka Lūkasa argumenti nebūtu pārliecinoši. Gluži pretēji — tiem bija grūti iebilst. Taču — viņai vienkārši bija stulba sajūta, un tur nu Lūkass neko nespēja grozīt.

— Man liekas, viņam ir taisnība! — Kēvins teica. Viņš ar atbruņojošu smaidu pastiepa Kajai un Lūkasam glāzi kolas. — Iedzeriet kādu malciņu, lai beidzot pievērstos citām domām!

Laura aizvēra acis. Šī briesmīgā sieviete kuru katru brīdi varēja viņu atklāt. Meitene jau sajuta saltumu, ko burve izstaroja. Vēl tikai pāris soļu — un viņas liktenis būs apzīmogots.

Sirīna bija sasniegusi gaiteņa pagriezienu, kad pazemē atskanēja skaļa meitenes balss. — Nāciet jel ātri, kundze! Gaismas ērglis! Es virs cietokšņa redzēju Bultspārni!

Kā odzes dzelta, Sirīna apsviedās apkārt un raudzījās pretim meitenei, kas skrēja pie viņas. Arī Borborons, kas sekoja veidolu mainītājai, uz brīdi šķita apjucis un nepacietīgi gaidīja, līdz gaišmate nokļuva līdz viņiem. Straujais skrējiens viņu bija nokausējis, jo meitene elsoja. Melnais hercogs vēsi viņu nopētīja. — Vai esi pārliecināta, Alienora?

— Jā, kungs! — Meitene godprātīgi raudzījās pavēlniekā.

— Uzraugi mums taču piekodināja tūliņ ziņot, kolīdz ieraugām kādu gaismas radību. Un tāpēc... — Viņa apklusa un nolieca galvu, jo vienkārši nespēja izturēt ugunssarkano acu urbīgo skatienu.

Borborona sejai pārslīdēja ļauns smaids, kad viņš pagriezās pret Sirīnu. — Tev gan ir centīga verdzene, Sirīna, — viņš sacīja.

— Nāc, paskatīsimies, kas tiem Eliziona salašņām atkal ir pa-domā! — Rupji pagrūdis meiteni malā, viņš slaidiem soļiem aizsteidzās prom.

— Gādājiet, lai jaunā verdzene tūlīt man piesakās, sapratāt? — veidolu mainītāja vēl uzšņāca cietumsargiem un tad sekoja Melnajam hercogam.

Sasprindzinājums nokrita no Lauras pleciem kā centneru smaga nasta. Viņa atviegloti izpūta aizturēto gaisu. Fū — atkal bija izdevies izkļūt sveikā! Viņa vēl trīcēja pie visām miesām, un pār muguru plūda auksti sviedri.

Tad ap stūri nogriezās Alienora. Laura viņai mīļuprāt būtu metusies ap kaklu. — Paldies, — viņa tikai izdvesa. — Tu man izglābi dzīvību. Ja tu nejauši nebūtu gadījusies...

Gaišmate ar starojoši zilajām acīm pasmaidīja. — Tas nebija nejauši.

— Nē?

— Nē. — Alienora papurināja galvu. — Es apvaicājos tai nelaimīgajai, kas te strādā, par Silvānu, un...

— Tad tu esi Alienora? —-Laura viņu strauji pārtrauca un norādīja uz pēdējo kameru. — Viņš ierunājās par tevi un lūdza, lai pastāstu tev. Viņš ir savainots.

— Es brīnītos, ja būtu citādi, — Alienora skumji noteica.

— Mazā man stāstīja, ka tu esot viņai palūgusi krūku.

Laura pamāja.

— Tad jau tu neesi verdzene. Neviens, kurš ir pie pilna prāta, nekad brīvprātīgi nepieteiksies kalpot cietumā.

— Gudriniece, — Laura atbildēja bez mazākās ironijas. — Tu ātri saprati.

— Ieraudzīju, kā Melnais hercogs un viņa pavadoņi iegāja pazemē, un tad atskārtu, ka tev draud briesmas.

— Kas ir, tas ir! — Laura sāpīgi pasmējās. — Vēl mirklis, un ar mani būtu cauri! Kāpēc viņi tev uzticas?

— Es esmu Sirīnas personiskā verdzene, tāpēc!

— Ak tu nabadzīte! — Laura līdzcietīgi nopūtās. — Tad arī tevi viņi atvilkuši uz šejieni?

Gaišmate papurināja galvu. — Nē. Es labprātīgi atnācu šurp.

— Labprātīgi? — Laura nespēja slēpt pārsteigumu. — Bet kāpēc...

Alienora viņu pārtrauca pusvārdā. — Pārāk garš stāsts, lai tagad stāstītu. Labāk pasaki, kur tu dabūji tās drānas, kas tev mugurā?

— Hmm, — Laura atbildēja un tieši grasījās visu paskaidrot, kad ap stūri pagriezās pinkainais trioktīds. Iepriekš nebrīdinādams, viņš Laurai iesita pļauku pa seju un norādīja uz lauskām, kas gulēja uz grīdas. — Tas tev par krūku! Nākamreiz dabūsi ar pātagu, vai skaidrs?

Laura neatbildēja, tikai berzēja smeldzošo vaigu.

— Vai skaidrs? — cietumsargs vēlreiz uzbļāva.

Alienora iegrūda Laurai sānos dunku, un viņa uzreiz saprata.

— Jā, kungs, — meitene steigšus atteica.

Uzrauga drūmo seju apgaismoja gandarīts smīns. — Un nu taisies, ka tiec, pie Sirīnas! Izskatās, ka viņa pēc tevis pamatīgi noilgojusies.

Laura vilcinājās — un otrreiz manīja Alienoras elkoņa grūdienu. — Protams, kungs, — viņa tādēļ aši atkārtoja un aizsteidzās. Viņa vēl dzirdēja, kā trioktīds Alienorai lika salasīt lauskas.

Tai pašā brīdī furhurs iznāca no Mariusa Leandera kameras. Viņš drebelīgiem solīšiem gāja prom, kamēr tievais uzraugs aizbultēja režģotās durvis.

Laura nespēja atturēties, nepametusi skatienu cellē.

Viņas tēvs kā akmens statuja gulēja salmu guļvietā, nolādēts pavadīt pārakmeņojumā vēl vismaz divdesmit astoņas dienas. Bija taču izslēgts, ka Tumsas cietoksnī atrastos kāds, kas viņam iedotu pretlīdzekli...

Laura sarāvās kā zibens ķerta.

Protams!

Bez šaubām! Viņa pati varēja tēvam iedot pretlīdzekli, vajadzēja tikai to atrast!

Meitenei noreiba galva, un viņa raudzījās, kur palicis furhurs. Vīrelis koši sarkanajā apmetnī ar kapuci jau bija ticis līdz krēslainās ejas galam un patlaban pagriezās gar mūra izliekumu, lai nokļūtu kāpņu telpā. Ja Laura sekotu pa pēdām, varbūt viņš aizvestu meiteni uz vietu, kur glabāja savas burvju dziras un maģiskos eliksīrus.

Viss izrādījās daudz vieglāk, nekā Laura bija iedomājusies. Nevienam neradās aizdomas, kad viņa furhuram sekoja pāri pils pagalmam un Tumsas cietokšņa iekštelpās. Turklāt visapkārt ču-mēja un mudžēja melnie bruņinieki, kalpi un paverdzinātie bērni. Kur tad vēl suņi, kaķi un preteklīgie indes ložņas! Taču šeit, tāpat kā cietumā, Lauru acīmredzot noturēja par vienu no verdzenēm; pat sargi viņai ļāva iet, neko neprasīdami.

Melnais burvis pat neatskatījās. Sarkanais apmetnis plīvoja vien, furhuram pa līkumainajiem gaiteņiem dodoties uz savām istabām. Tās atradās vienā no lielajiem torņiem. Tur augšup veda gandrīz bezgalīgas vītņu kāpnes, taču vecajam vīram, Laurai par izbrīnu, tās nesagādāja nekādas grūtības. Viņš kustējās rimti un vienmērīgi ātri, atstādams aiz sevis stāvu pēc stāva.

Visbeidzot viņš iegāja kādās durvīs pie kāpnēm. Tās nebija aizbultētas.

Laura paslēpās aiz pīlāra, kamēr furhurs iegāja kambarī. Viņš laikam ļoti steidzās, jo atstāja durvis vaļā un pats sāka rosīties pie liela skapja, kas stāvēja pie pretējās sienas. Tajā bija sarindoti dučiem visdažādāko trauku — tīģeļi, pudelītes, kausi, bļodiņas, katli un stikla kolbas. Furhurs izvilka zem apmetņa paslēpto pudelīti un pievienoja tur esošajām.

Cerams, ka arī pretlīdzeklis ir paslēpts tai pašā skapī, Laurai iešāvās prātā. Viņu pārņēma līksms satraukums, un sirds neviļus sāka sisties straujāk.

Burvis steigšus atstāja savas istabas, aizvēra durvis un devās prom. Iegrimis domās, viņš pagāja garām pīlāram, aiz kura bija paslēpusies Laura. Meitene neiedrošinājās ir paelpot — bet arī šoreiz furhurs viņu neievēroja. Mazliet vēlāk viņa soļi atskanēja zemāk kāpņu telpā.

Laura pameta skatienu gaitenī: neviena nebija! Viņa žigli steidzās uz kambari. Nospiežot rokturi, neatskanēja ne mazākais troksnītis. Durvis bez skaņas atvērās. Laura iegāja iekšā — un pa šauru lodziņu pie naksnīgajām debesīm ieraudzīja neparastu zvaigznāju.

Kā burvju varas pievilkta, viņa piegāja tuvāk un, muti atvērusi, lūkojās gaiši mirdzošajā zvaigžņu kopā. Septiņas zvaigznes, no kurām viena spīdēja spožāk nekā citas, veidoja to pašu noslēpumaino zīmi, kas bija starojusi pretim no slepenā klostera arhīva velvju griestiem. Tas pats zvaigznājs, kas greznoja arīdzan vecā folianta vāku, bet ko nevarēja novērot uz Zemes.

Dīvaini gan, Laura nodomāja. Tad jau uz klostera velvju griestiem ir attēlotas Avanterras debesis.

Kādēļ gan?

Dziļās domās iegrimusi, viņa lēnām pagriezās — un pārbijās līdz nāvei: viņas priekšā stāvēja divi melnie bruņinieki, kas nelietīgi smīnēja pretim.

— Cerams, ka piedosi par traucējumu, — ņirdzīgi iesāka bruņinieks, uz kura zoda rēgojās āžbārdiņa, — bet mēs tevi gaidījām gana ilgi!

Gaidījām?

Kā tad tā? Kā viņi varēja zināt, ka Laura dosies uz furhura kambari?

— Veicīgi, taisies! — bārdainis asā balsī pārtrauca Lauras prātojumus. Smīns viņa sejā bija izzudis, tā vietā bija parādījusies nopietnība. — Borborons un Sirīna nevar vien nociesties, līdz tevi ieraudzīs!

Pretoties nebija jēgas. Viņa nespētu noturēties pret diviem stipriniekiem. Pat īpašās spējas neko nedotu. Tālab Laura nespi-rinādamās ļāva Melnā hercoga rokaspuišiem sevi aizvest. Viņa neizjuta ne mazākās bailes, bruņoto vīru pavadībā iedama pa pils gaiteņiem. Gluži pretēji: meiteni bija pārņēmis atvieglojums, un viņai nācās sevi piespiest, lai neatplauktu smaidā. Tumsas spēku vadonis un drausmā veidolu mainītāja viņai ne nieka nespēs nodarīt. Galu galā paies tikai daži mirkļi, līdz Lūkass viņu pamodinās — un tai pašā mirklī Lauras sapņu tēls tumsas aizstāvju acu priekšā izkūpēs gaisā, un viņa neskarta atgriezīsies uz Zemes. Borboronam un Sirīnai acis noteikti būs uz kātiņiem, Laura nodomāja, un savaldījās nepasmīnējusi.

Rāvenšteinas pilī Lauras istabā bija iestājies snaudulīgs klusums. Uz Kajas naktsskapīša tikšķēja modinātājs, kura rādītāji nenovēršami tuvojās septiņiem. Klusi savā nodabā dūca dators, un no skaļrunīšiem atskanēja arvien tā pati monotonā skaņu secība. Monitorā kustējās ekrāna saudzētājs — pa zaļganām jūras dzelmēm, spraukdamies cauri jūraszāļu džungļiem, peldēja kuprvaļi, laiski izlaizdami burbuļus.

Ārā, parkā, klusināti skanēja rāvenšteiniešu balsis — viens otrs, neraugoties uz tumsas nolaišanos, vēl joprojām dzīvojās pa skeitborda laukumu. Tomēr Kaja un Lūkass viņus nedzirdēja. Rudmate izstiepusies gulēja savā gultā, klusītēm krākdama, un zēns bezspēkā bija saļimis uz grozāmā krēsla pie Lauras rakstāmgalda. Miegā viņš bija atbalstījies pret košo galda virsmu. Galva balstījās uz sakrustotajām rokām tieši blakus tukšajai kolas pudelei.

Pulksteņa rādītāji jau bija pārsoļojuši pāri pilnas stundas atzīmei, kad laukā atskanēja skaļš, žvadzošs troksnis. Taču Kaja un Lūkass nepacēla ne ausu. Tāpat viņi nemanīja arī to, kā Laura, kas vēl joprojām bija iegrimusi transā, gultā sarāvās un viņas sejā iezagās baiļpilna izteiksme.

Toties Kēvins bija pazudis.

23. nodaļa BRIESMĪGS PIEDĀVĀJUMS

Tumsas cietokšņa troņa zāle bija milzīga. Akmens kamīnā liesmas plaiksnījās tik mežonīgi, ka Laurai neviļus ienāca prātā elles ugunis. Šķilām sabrūkot, atskanēja šņākoņa un blīkšķi, nevaldāmi izsprāga dzirksteles, un uz akmens grīdas kamīna priekšā nolija kvēlojošu kripatiņu lietus. Taču nevienu tas, liekas, netraucēja. Ne Melno hercogu, kurš sēdēja tronī, ne veidolu mainītāju, kas stāvēja viņam blakus, un abus sargus pie durvīm jau nepavisam ne. Tikai viens no melnajiem suņiem, kas gulēja netālu no uguns, iekaucās, kad viņam trāpīja viena no sprēgātām.

Abi rokaspuiši pieveda Lauru pie varenā krēsla, kas atradās telpas viņā galā. Tronis gandrīz pilnībā bija izgatavots no melna koka. Laura sev vaicāja, vai tik tas nav melnkoks, tomēr nebija pārliecināta, vai uz Avanterras ir tāda pati veģetācija kā uz Zemes. Varbūt šai mītu valstībā aug pavisam citādi koki un augi nekā viņas dzimtenē. Iespaidīgā krēsla sēdeklis un mugurdaļa bija apvilkti ar brūnu garspalvainu kažokādu, un uz atzveltnes tieši virs Melnā hercoga galvas bija piestiprināts bālgans dzīvnieka galvaskauss. Laurai tas atgādināja zirga galvu, kaut arī tam bija izliekti auna ragi un drīzāk plēsoņam piederīgi zobi. Roku balsti bija darināti no smilškrāsas materiāla. Pirmajā brīdī Laura jau nobijās, vai tie nav cilvēku kauli, varbūt stilba kauli. Tad viņa atvieglota konstatēja, ka tas tomēr bija ziloņkauls.

Borborons laiski sēdēja tronī. Pavēlnieciski pamādams, viņš lika aiziet melnajiem bruņiniekiem un ar caururbjošu skatienu nopētīja meiteni. — Vai tu visā nopietnībā ticēji, ka varēsi mūs pārtrumpot un mēs tevi neatklāsim? — viņš tai uzsauca.

Kaut arī Laura šo aizsmakušo balsi nedzirdēja pirmoreiz, viņai radās sajūta, it kā muguru durstītu vesels leģions ledainu adatiņu. Bet varbūt šo saltumu radīja Sirīnas urbīgās, aukstās čūskas acis? Burves sejā nebija manāmas nekādas izjūtas. Tikai tad, kad iekvēlojās piekariņš, kas ķēdītē bija uzkārts viņai kaklā, Sirīnas lūpas savilkās ironiskā smīnā.

— Tu laikam gan nebiji domājusi, ka tevi nodos Laika rats? — viņa izsmējīgi sacīja. — Tas ir krietni noilgojies pēc tevis, savas likumīgās saimnieces. Tā taču esi tu, Laura, vai ne? Vai arī man labāk tevi dēvēt par Laurencu?

Tātad Sirīna precīzi atcerējās viņu tikšanos Nežēlīgā bruņinieka pilī, kaut gan pēc cilvēku laika rēķiniem tā gulēja jau simtiem gadu ilgā pagātnē.

— Ja man no galvas nebūtu nokritusi cepure, neviens nebūtu ievērojis, ka esmu meitene, — Laura iecirtīgi atteica. — Pat jūs ar savām “burvju spējām” ne.

— Domā, ko runā, muļķa skuķi! — Sirīna, dusmās saviebusi seju, šņāca kā pūķis. — Tu ļoti labi zini, ka mana māksla uz Cilvēkzvaigznes nedarbojas, kā nākas, un pilnībā izpaužas tikai Avanterrā! Vienīgi tāpēc tev toreiz izdevās izsprukt sveikā, citādi tev mana atriebība nebūtu gājusi secen. Un tam smieklīgajam muzikantam arī ne. — Viņa pienāca Laurai pavisam tuvu klāt, mezdama ironiskus skatienus. — Bet es jau toreiz zināju, ka mēs tiksimies vēlreiz — un Gaišredzīgais kristāls man parādīja katru tavu so... — Sirīna apklusa, ieraudzījusi Melnā hercoga saniknoto sejas izteiksmi.

Gaišredzīgais kristāls?

Ak tu debess, kas gan bija šis Gaišredzīgais kristāls?

Noteikti kāds maģisks priekšmets, Laura nodomāja. Tas vismaz izskaidrotu, kāpēc melnie bruņinieki mani noķēra furhura kambarī. Un kāpēc neviens nesekoja pa ceļam uz turieni... Tā taču nevarēja būt laimīga sakritība!

Veidolu mainītāja iešņācās vēlreiz, gluži kā nolasījusi Lauras domas. Amulets, kas karājās viņai kaklā, vēl joprojām kvēloja.

Meitene bezbailīgi atbildēja dzēlīgajam reptiļa acu skatienam.

— Es atgūšu Laika ratu, — Laura stingrā balsī sacīja. — Un arī savu tēvu. Es viņu atbrīvošu, varat būt droši!

Sirīna kādu sekundes daļu likās pārsteigta. Tad viņa atgāza atpakaļ galvu un iesmējās tos pašus šaušalīgos smieklus kā tonakt, kad Rāvenšteinas pilī bija atdzīvinājusi lemuru.

Laura nepievērsa tam uzmanību. Beigu beigās pēc dažiem mirkļiem Lūkass viņu aicinās atpakaļ no sapņu ceļojuma, izraudams no ienaidnieku nagiem. Kaut gan: ko gan brālis īsti gaida?

Norunātais laiks noteikti jau sen bija pagājis!

Briesmīgā sieviete atkal bija nomierinājusies. Ar ķirzakas cienīgām kustībām viņa riņķoja ap Lauru, nopētīdama no visām pusēm. — Jā, drosme tev ir, — viņa nošņācās, — tas nu jāatzīst. Bet tu taču nedomāsi, ka spēsi man izsprukt otru reizi?

Laura viņā pat īsti neklausījās. Lūkas, viņa domāja, nemieram augot augumā. Kāpēc tu mani nemodini?

— Vai tu nedzirdēji, ko es teicu? — Sirīnas putna nagiem līdzīgā roka pašāvās uz priekšu, sagrābdama Lauru aiz zoda.

Pamodini mani, Lūkas, — lūdzu!

— Atbildi, kad es tev jautāju! — melnā burve šņāca.

Lūdzu, Lūkas, ko tu vēl gaidi!

— Tev jāatbild! — Sirīna kliedza. Viņas seja bija pārvērtusies vienā vienīgā ļaunā grimasē. Viņa pastiepa uz priekšu lūpas, kurās nejautās ne asins lāsīte, un pūta — no mutes izlauzās spēcīga brāzma, kas satvēra Lauru, norāva no kājām, pārnesa pāri troņa zālei un no visa spēka trieca pret sienu. Sāpes, kas caurstrāvoja Lauras ķermeni, bija tik spēcīgas, ka viņa jau nodomāja, ka ir salauzusi visus kauliņus. Meitene gulēja tur kā nelaimes čupiņa, baiļu un sāpju apdullināta, kad Sirīna pieskrēja pie viņas, sagrāba aiz rīkles un pievilka sev klāt.

— Atbildi beidzot, tu, gaismas niekkalbe! — sieviete auroja.

— Atbildi! Atbildi!

Lauru no trakojošās veidolu mainītājas nagiem izglāba Melnais hercogs. — Nomierinies, sievišķi! — viņš uzkliedza Sirīnai pēr-kondimdošā balsī.

Burve uzreiz lika upuri mierā. Viņa atgrūda meiteni, un Laura nenokrita zemē tikai tāpēc, ka atbalstījās pret sienu.

Viņa ievilka elpu un sarāvās. Meitene noprata, ka Lūkass viņu neizpestīs. Lai kas arī būtu noticis — vienīgi viņa pati spēja atgriezties no ceļojuma sapnī, taču tumsas piekritēji šādu iespēju noteikti nedos. Laura bija bezpalīdzīga un atradās viņu varā.

— Panāc šurp! — Melnais hercogs bija piecēlies no troņa un pamāja Laurai ar žestu, kas nepieļāva iebildumus.

Meitene apdullusi izstreipuļoja cauri zālei, līdz atkal stāvēja Borborona priekšā. Tirāns nopētīja viņu ar neizdibināmu skatienu.

“Nez vai viņš vispār spēj kaut ko sajust?” Laura nodomāja.

Viņa bālajā sejā nebija noprotama ne sīkākā kustība. Nolasīt Tumsas valdnieka domas Laurai šķita tik pārdroši, ka viņa pat nemēģināja. Viņa savaldījās un izaicinoši pavērās Borboronā.

— Ko jūs gribat ar mani iesākt? Uzlikt pārakmeņojumu tāpat kā manam tēvam?

Melnā hercoga vaibsti tomēr sakustējās: viņš izskatījās uzjautrināts. — Un ko mēs ar to iegūtu?

Borborons pats atbildēja uz jautājumu. — Neko — pilnīgi neko! Tu gan nebūtu mums bīstama, bet patieso mērķi mēs vēl ne tuvu nebūsim sasnieguši.

Laura nesaprata, ko viņš ar to gribēja teikt, un arī Sirīna, likās, nespēja īsti atšifrēt sava pavēlnieka sacīto. Viņa pārsteigta pavērās Melnajā hercogā un jau gribēja uzdot jautājumu, kad Borborons noskaities saviebās un ar ašu žestu pavēlēja viņai klusēt.

Taču Laura gan neļāvās iebaidīties. — Kas jums ir padomā?

— Nu... — Valdnieka drūmajās lūpās rotājās viegls smaidiņš.

— Es... atbrīvošu tevi.

Laura nodomāja, ka ir pārklausījusies. — Atbrīvosit? — viņa neticīgi atkārtoja.

— Jā. Vari atgriezties uz Cilvēkzvaigznes...

Nevar būt, meitenei iešāvās prātā. Viņš man melo, vienalga, kāda iemesla dēļ.

— Ja vien tu man kaut ko apsolīsi, — Borborons jau piebilda.

— Apsolīšu? Ko apsolīšu?

Tirāns paspēra soli viņai tuvāk. Kvēlojošās acis taisni vai ieur-bās Lauras dvēselē. — Mums visiem jau izsenis ir zināms, kādu uzdevumu sargātāji tev ir uzticējuši: Lieldienu svētkos tu iziesi pa burvju vārtiem, lai aizvestu Apskaidrības kausu atpakaļ uz Blāzmoraldu. Ja apsoli kausu atdot man, nevis Elizionam, es atbrīvošu tavu tēvu un jūs abi varēsit sveiki un veseli atgriezties savā pasaulē.

Pirmajā brīdī Laura nespēja aptvert šo vārdu nozīmi. — Un ja nu es neapsolīšu? — viņa, elpu aizturējusi, vaicāja.

Borborona skatiena sarkanā kvēle sabiezēja, šķita, ka acu dobumos verd tīra lava. — Tad es jūs abus nogalināšu, — viņš pavisam mierīgi paskaidroja, un meitenei nebija ne mazāko šaubu, ka viņš savus draudus izpildīs.

Laurai rīkli aizžņaudza izmisums. Ko lai dara? Viņa taču nedrīkstēja nodot Dzīvības ūdeni tumsas rokās.

Tas nebija iespējams!

Tumsas spēki gūtu tādu atbalstu, ka viņu uzvara vairs nebūtu novēršama. Taču, no otras puses, — tikpat maz viņa drīkstēja pieļaut to, ka tēvam būtu jāmirst.

Tas nu bija pilnīgi neiedomājami!

Melnais hercogs pārtrauca Lauras drudžainos prātojumus.

— Atbildi man! — viņš uzsauca meitenei.

— Eīī... — Laura bija tik apjukusi, ka spēja tikai stostīties.

— Protams... Ē... Protams, ka es jums varētu to apsolīt. Bet — kā jūs zināt, ka es turēšu solījumu?

Borborons pirms atbildes ieturēja pauzi. Viņš noraudzījās meitenē, un Laurai jau šķita, ka ir samanījusi viņa acīs bēdu nojausmu. Tad viņa sejai pārslīdēja skumjš smaids. — Tu nelauzīsi savu solījumu, — viņš sacīja, balsī skanot neizdibināmām sāpēm.

— Nekādā ziņā. Par to gādās zīmoga spēks.

Nu Lauras apjukumam vairs nebija robežu. Viņa vispār neko vairs nesaprata. Zīmoga spēks? Kādu zīmogu tad viņš domāja? Ne jau Septiņu mēnešu zīmogu?

Bet varbūt tomēr?

Vai tas pats zīmogs, kuram vajadzēja nākt talkā, izpildot viņas uzdevumu, varēja gādāt arī par to, lai viņa nodotu gaismas ceļu?

Kā tas bija iespējams?

Laura neatrada atbildi uz jautājumu gūzmu, kas mežonīgi šaudījās viņai pa smadzenēm kā flipera bumbiņas, raisīdamas pārdomas un pieprasīdamas tūlītēju atbildi, beigās atsizdamās tikai pret šķēršļiem un nesasniegdamas glābjošo mērķi. Viņa savā galvā uzgāja tikai vienu vienīgu izeju no šī labirinta — vajag iegūt laiku!

— Labi, — viņa tāpēc sacīja un vairākkārt pamāja, it kā gribēdama apstiprināt savu piekrišanu. — Es apsolu.

Melnā hercoga sejā iezagās gandarīts smaids. — Es zināju! — Tad viņš atkal kļuva nopietns. — Bet tu nevienam nedrīksti stāstīt par mūsu norunu. Tikai viens vārds, Laura, — un tavam tēvam būs jāmirst!

Meitene vēlreiz pamāja. — Es klusēšu, to es jums apsolu. Neviens neuzzinās par mūsu vienošanos.

— Es arī tā ceru. — Borborona skatiens vēl joprojām pētīja glīto meitenes sejiņu, gluži kā meklēdams visniecīgākās izlikšanās zīmes. — Tikai nedomā, ka mums paslīd garām kaut kripatiņa no tā, kas notiek uz Cilvēkzvaigznes. Mums visur ir sabiedrotie, un mūsu piekritēju ir vairāk, nekā tu spēj iedomāties.

Laura nīgri pasmaidīja. — Te nu jūs maldāties. Man ļoti labi ir zināms, cik liela ir tumsas vara uz Zemes un cik daudz cilvēku ir pakļāvušies ļaunumam. Šodien varbūt vēl vairāk nekā jebkad, jo citādi mūsu pasaulē klātos labāk. Nebūtu ne strīdu, ne vardarbības, ne kara, un cilvēki mierīgi sadzīvotu savā starpā. Bet vienalga: tumsas spēkiem nav lemts uzvarēt — it nekad!

Sirīna izgrūda niknu šņācienu, bet Borborons iecietīgi pasmaidīja. Lauras svinīgā nopietnība viņu, kā šķiet, uzjautrināja.

— Nedomāju pārliecināt tevi par pretējo, kaut arī tikai nelga var ticēt tādām nejēdzībām. Gan redzēsi, ka visas tavas pūles beigās izrādīsies veltīgas. Un tagad ej! — Pašķielējis uz veidolu mainītāju, kuras sejā atkal jau bija iezagusies neganta izteiksme, viņš piebilda: — Iekams mūsu draudzene nav ķērusies pie nepārdomātas rīcības!

Neveltīdama tumsas aizstāvjiem ne skatiena, Laura devās uz izeju. Pie durvīm viņa vēlreiz pagriezās. — Tikai nedomājiet, ka varēsit mani apvest ap stūri: es atdošu kausu tikai tad, kad būsit atbrīvojuši tēti.

Borborona lūpās bija iegūlis uzjautrināts smīns. — Neraizējies, Laura! Es pats tevi sagaidīšu pie vārtiem — kopā ar tavu tēvu. Paliec sveika! Jau tagad priecājos par mūsu tikšanos Lieldienās.

Melnais hercogs pamāja durvju sargiem, kas nekavējoties atvēra durvis un pagāja sāņus, lai Laura netraucēti varētu iziet no troņa zāles.

Gaitenī meitene apstājās. Tikai tagad Laura manīja, kādu spriedzi bija pārdzīvojusi. Meitenei mazliet reiba galva, tā ka nācās pieiet pie sienas un atbalstīties pret to ar muguru. Viņa domīgi raudzījās uz priekšu. Vai Melnais hercogs nudien bija tik pārliecināts, ka viņa turēs solījumu, — vai arī viņš tikai blefoja? Viņš, bez šaubām, zināja, ka Laura mīl tēvu vairāk par visu — taču, no otras puses, viņa arī bija zvērējusi visiem spēkiem kalpot gaismas uzvarai. Un kāds gan labums no tā, ja tēvs paliks dzīvs un tiks atbrīvots, bet Zemei un Avanterrai bija lemta bojāeja?

Nekāds. Absolūti nekāds!

Lai ko viņa, Laura, darītu un par ko arī izšķirtos, — tas jebkurā gadījumā bija nepareizi! Ja viņa paliktu nelokāma gaismas karotāja un nogādātu Apskaidrības kausu atpakaļ uz Grāla pili, tad tēvam būtu jāmirst. Ja viņa izpildītu Melnā hercoga prasību un atdotu kausu tumsas spēkiem, Mariusam tiktu dāvāta dzīvība... ja vien Borborons turētu savu solījumu. Taču vienlaikus viņa lemtu iznīcībai gan Zemi, gan Avanterru. Bija tikai viena izeja no šīs piņķerīgās situācijas: vajadzēja tēvu atmodināt no pārakmeņo-juma un atbrīvot no Tumsas cietokšņa, iekams viņa vedīs Apskaidrības kausu atpakaļ uz Avanterru.

Tikai — kā to izdarīt?

Laura pavērās apkārt. Gaitenis bija tukšs. Neviens nebija redzams. Vai gan kāds ievērotu, ja viņa dotos atpakaļ uz furhura istabām, nevis tūdaļ pārtrauktu ceļojumu sapnī? Varbūt viņu vēlreiz noturētu par gluži nekaitīgu verdzeni un Jautu visur iekļūt? Vai veidolu mainītāja vēl joprojām turpināja viņu novērot savā Gaišredzīgajā kristālā? Vispār — maz ticams. Un, ja nu viņa tomēr būtu pacentusies, tad Laura zināja, ka Melnais hercogs viņu aizstāvētu. Viņš gan nepieļautu, ka Laurai atgadītos kas ļauns, iekams Apskaidrības kauss nebūs nonācis viņa rokās.

Vienkārši jāriskē!

Laura bez kādām grūtībām nokļuva furhura kambarī. Viņa aizbultēja durvis un neticīgi pakratīja galvu: viss gāja necerēti vienkārši!

Pie debesīm vēl joprojām bija redzams neparastais zvaigznājs. Tas bija pavirzījies gabaliņu tālāk pie debesu jumola un spoži staroja pretim meitenei pa logu, it kā aicinādams tam pievērsties tuvāk. Taču viņai nebija laika. Bija darāms kas svarīgāks nekā skatīšanās zvaigznēs — lai cik iespaidīgas tās arī būtu!

Laura žigli atvēra skapi ar burvju dzirām. Jau pēc īsa brītiņa viņa bija atklājusi pudelīti ar indīgi zaļo šķidrumu. Tā stāvēja augšējā plauktā. Pudelītē pa labi atradās pienaini duļķains šķidrums. Ķeburaino uzrakstu uz nodzeltējušās etiķetes Laura nespēja izlasīt — tas bija nepazīstamā valodā. Bet tam noteikti vajadzēja būt meklētajam pretlīdzeklim, jo tas stāvēja tieši blakus pārakmeņojuma dzērienam. Abi eliksīri saderēja kopā, tas bija skaidri redzams.

Laura pacēlās uz pirkstgaliem, pastiepa roku un satvēra pudelīti — kad viņai apkārt viss nobālēja un izzuda. Gan skapis, gan furhura kambaris, gan Tumsas cietokšņa mūri — visu ievilka mirdzošas gaismas vērpete.

Nolādēts! Tieši tagad! Nevar būt!

Kad Laura atguvās, viņai šķita, ka gals klāt. Iekšā viss griezās, un no virpuļojošās gaismas jūras dzīlēm, kuru spiediena dēļ galva draudēja pārsprāgt, līdz apziņas virsslāņiem iznira atskārta. Tās ir beigas, tā, dobji atbalsodamās, vēstīja, iekams orkāns galvā atkal bija visu aprijis. Tad Laurai šķita, it kā viņa būtu cieši ievīstīta segā, kas bija piebāzta ar svinu vairāku tonnu smagumā. Visi locekļi, muskuļi, visas auguma cīpsliņas stenēja zem nepanesamā svara. Tas kā milzīgs astoņkājis arvien stingrāk un stingrāk sagrāba meiteni savos taustekļos, it kā gribēdams izspiest no viņas laukā dzīvību.

Laura gandrīz nespēja paelpot. Viņa ar mokām tvēra gaisu, kamēr gaisma galvā izdzisa, dodama vietu nespodrai dūmakai.

Cauri blīvai pelēkai sienai izspiedās skaņas. — Laura? — Sporta skolotāja balss atgādināja burbuļošanu — it kā viņš būtu valis, kas laiski kūļājas kaut kur tālu bezgalīgā jūrā. — Kas noticis, Laura?

Meitene nespēja pakustināt lūpas. Tās bija gluži kā salīmētas ar neizšķīdināmu līmi, un viņa jaudāja vien vaidēt un stenēt. Arī acis Laura nevarēja atvērt. Plakstiņi klāja tās kā centneriem smagi vāki, kas negribēja kustēties ne par milimetru.

Persija vārdi izskanēja kā tāla atbalss, ko vējš bija atnesis līdz viņas ausij, līdz Laura uztvēra izmisušu saucienu: — Laura! Celies jel augšā, mon Dieul

Persijs Valjants pūlējās velti. Laura peldēja arvien tālāk, kamēr baisais Borborona vieplis uzplaiksnīja viņas atmiņas tumšajā jūrā kā drausma dziļūdens zivs, čukstot meitenei ausī ņirdzīgas pavēles: — Atdod kausu! Apsoli man! Es nogalināšu tavu tēvu — un tevi arī! Atdod kausu! Nogalināšu tēvu! Nogalināšu!

Laura saprata viņa vārdus, taču ne mazākajā mērā neuztvēra to jēgu. Viņa vienkārši nespēja tos saistīt savā starpā. Tie kā ap-trakuši šaudījās šurpu turpu, spēlēdami sunīšus viņas galvā. Un, jo vairāk viņa dzinās tiem pakaļ, lūkodama panākt un sarindot jēg-pilnā secībā, jo lielākā juceklī nokļuva — bet tad Laura beidzot piezemējās atmiņu jūras dibenā. No turienes pacēlās melns mākonis, aizsegdams skatu — līdz pēdīgi meitene saplūda ar bezgalīgo melnumu.

Sarkanā nāve pašķīra zarus, kas traucēja skatienam. Beidzot viņš varēja brīvi saskatīt pili. Viņš gandrīz nekustēdamies stāvēja kuplas egles aizsegā un stingiem vaibstiem nopētīja izsenis pazīstamo ēku. Bija pagājis jau krietns sprīdis, kopš viņš bija iegriezies pilī pēdējoreiz. Agrāk, pirms ilgiem laikiem, viņš bija pazinis ik stūrīti šai plašajā apvidū. Viņš bija jaudājis bez pūlēm pārvietoties pat nakts tumsā. Kā jau nāvei pieklājas, viņš lielākoties bija izmantojis nakts melnumu. No rīta, kad viņa slepenos darbus kāds ievēroja, nabaga nelaimīgajiem jau bija par vēlu — un viņš pats nozudis bez pēdām. Neviens vēl nebija viņu notvēris.

Sarkanā nāve pamāja. Skaidrs — kopš pēdējā apciemojuma daudz kas bija mainījies. Taču gan viņš tiks galā bez kādām raizēm. Beigu beigās nebija jau pirmoreiz ar pīpi uz jumta, kad nācās nodarīt kādu tumšu lietiņu. Šajā naktī uzdevums tiks paveikts — un arī šoreiz neviens viņam nestāsies ceļā.

Viņš palaida vaļā zarus, kas tūdaļ atgriezās agrākajā stāvoklī. Bez mazākā troksnīša atgriežoties Bendesmežā, viņa bālajā sejā iezīmējās ļauns smaids.

Laura atvēra acis un redzēja tikai baltu vien — acīmredzot tas bija segas pārvalka baltums. Degunā iecirtās dezinfekcijas šķid-ruma un zāļu smārds. Meitene apmulsusi piecēlās sēdus, samirkšķināja acis un pavērās apkārt. Pagāja dažas sekundes, līdz viņa noprata, ka atrodas slimnīcā. Viņai mugurā bija balts naktskrekls, un pati viņa gulēja metāla stieņu konstrukcijas gultā, kuras galvgalī pacēlās karātavām līdzīgs veidojums. Pelēkā virvē bija iekarināts trīsstūra formas tureklis, kas šūpojās viņai tieši deguna priekšā. Lauras kreisās rokas locītavā bija ievadīta caurulīte. Tā ar garu plastmasas šļūtenīti bija pievienota infūzijas pudelei, no kuras viņas ķermenī pilēja caurspīdīgs šķidrums.

Laura pārsteigta atslīga atpakaļ spilvenā. Kas bija noticis? Kāpēc viņa atradās slimnīcā?

Tad atsprāga durvis, un palātā ienāca labi pazīstams stāvs: Persijs Valjants. Viņa jauneklīgajā sejā tūdaļ atplauka līksms smaids.

— Kā rredzu, tad varru tevī apsveikt arr izrraušanos no Morfeja skavām!

Laura, muti pavērusi, viņā paskatījās. — Ko? — bija viss, kas viņai nāca pār lūpām.

Persija labo noskaņojumu tas nesagandēja ne mazākajā mērā. Viņa smaids staroja kā starojis. — Ilgais miegs tev acimrredzot sajaucis prrātu, un galva arrī vēl īsti nestrrādā. Citādi tu atcerre-tos, ka Morfejs ir grrieku miega dievs, tālab arī guļot cilvēks atrro-das viņa skavās — prrotams, simboliskā nozīmē.

— Ak jā, — Laura domīgi atteica, un pamazām viņā atgriezās dzīvības enerģija. Galvā pēkšņi sarosījās jautājums pēc jautājuma.

— Kāpēc es atrodos šeit, Persij? — viņa gribēja zināt. — Un cik ilgi? Kas īsti ir noticis?

Dedzība, ar kādu šie vārdi izlauzās no Lauras mutes, visai uzjautrināja gaišmataino vīrieti. — Doucement, madernoiselle*, visu pec karrtas. Vislabāk saksīm no paša sākuma: atgrriežoties no sapņu ceļojuma, tavi spēki bija pavisam izsīkuši. Tāpēc bijām spiesti tevi aizvest uz slimnicū.

Laurā atmodās klusa nojauta: pareizi — viņa bija devusies ceļojumā uz Avanterru, jo gribēja apraudzīt tēvu. — Vai tiešām bija tik ļauni? — viņa apmulsusi vaicāja.

— Jā. — Skolotājs izskatījās neierasti nopietns. — Mēs gan-drrīz sirrmus matus dabūjām, rraizēdamies parr tevī.

— Bet kā tas ir iespējams? Es taču pavadīju Avanterrā tikai īsu brītiņu. Augstākais, divarpus stundas!

— Varr jau būt, ka tas ir tiesa. Taču neaizmirrsti vienu: tu atstāji aiz sevis šīs pasaules rrobežas, un tas prrasa neiedomājami daudz spēka. īpaši, ja trrūkst pierredzes — kā tev.

Meitene klusēja un raudzīja visu precīzi atsaukt atmiņā. Taču sapņu ceļojuma notikumi griezās kā miglaina filma viņas iekšējās acs priekšā. Bezjēdzīga lente, kur bija samanāmas vien aprises un neskaidrības.

— Tāda vieglprrātibā, kādu tu pieļāvi tai dienā, Laura, vienkārrši brēc uz debesīm! — Sporta skolotājs nosodoši viņā palūkojās. — Turrklāt es biju cerrejis, ka tev piemīt vairrāk sa-prrāta.

Laura manīja, kā nosarka. Vaigos iesitās asinis. — Man taču vajadzēja uzzināt, kā iet tētim, — viņa mulsi sacīja. — Šī nedro-šība mani bija gandrīz piebeigusi. Turklāt Lūkass un Kaja mani pieskatīja, kamēr biju Avanterrā.

— Nudien. Parr to es parrliecinājos pats savām acīm, — Persijs atteica tik savādā balsī, ka Laurā modās aizdomas.

— Vai tad ne?

Gaišmatis skumīgi papurināja galvu. — Diemžel viņi īsti nespēja izpildīt šo uzdevumū un padevās miega varrai.

Laura nespēja aptvert dzirdēto. — Viņi aizmiga? — meitene izmisusi jautāja. — Bet... bet tas taču nevar būt tiesa!

— Es arrī to nepavisam nesaprotu. Beigu beigās bija vēl agrrs vakarrs, un tas, ka nogurrūms pievārrēja viņus abus vienlaikūs, liek domāt par savdabigū sagadīšanos. Bet lai kā arri būtu: laimīgā karrtā tavā istabā ienācu es, jo grribēju uzdot vienu jautājumu. Tad atrradu viņus abus mierrīgi snaužam. Prrotams, es nekavējoties tevi pamodināju. Dievs vien zina, kādās nelaimēs tu vēl butu iekūlusies uz mūsu māsas planētas.

Piepeši sekundes laikā Laurai atgriezās atmiņa, un meitene visu atcerējās.

— Ak nē, Persij! — Laura ievaidējās. — Kāpēc tu to darīji? Kāpēc atsauci mani atpakaļ?

Skolotājs pārsteigts viņu nopētīja. — Nesaprrotū, ko tu domā,

— viņš sacīja. — Tavs brrālis man paskaidrrojā, ka tu jau tāpat biji ceļā ilgāk, nekā sākumā pārredzēts.

Tā kā Persijs neko nevarēja zināt, tad Laura paskaidroja, kas bija noticis Avanterrā: viņa, proti, bija grasījusies paņemt no skapja zāles, kas spētu izraut tēvu no pārakmeņojuma gūsta, kad viņš piepeši bija pārtraucis ceļojumu sapnī, laupīdams vienreizēju iespēju.

— Pardonne'tnoi.* — Skolotājs, acīm redzami satriekts, no-lieca galvu. — Diemžēl es to nevarēju zināt un biju domājis, ka rīkojos tikai tev par labu. Taču tev izdevās noskaidrrot, ka Mariūss vēl ir dzīvs un kur tieši viņš atrodas.

— Tas mums neko daudz nelīdz. — Meitene drūmi raudzījās sienā. — Un tētim jau nepavisam. Ar katru pagājušo dienu tuvojas tas brīdis, kad pārakmeņojums kļūs neatgriezenisks. — Piepeši Laurai ienāca kaut kas prātā. — Tu man vēl nepateici, cik ilgi es atrodos šeit, Persij.

— Tieši četrrpadsmit dienas.

— Ko? — Laura vienā rāvienā pielēca gultā sēdus. — Četrpadsmit dienas? Bet... bet... Tad... tad jau es divas nedēļas esmu iekavējusi mācības.

Persijs norūpējies pamāja. — Tā arrī irr. Un tā nudien irr prroblēma.

Problēma? Persijam bija viegli pateikt: tā bija vairāk nekā problēma!

Tā bija katastrofa!

Laura bija tuvu izmisumam. — Vispirms es pēc mūsu ceļojuma pagātnē zaudēju vienu nedēļu, — viņa žēlojās, — un tagad pat divas. To taču es nekad neatgūšu! Un tas nozīmē...

Viņa apklusa. Nē — šobrīd labāk neiztēloties, kādas sekas tam varēja būt.

Skolotājs nobēdājies savilka uzacis, bet tad uzreiz izspieda uzmundrinošu smaidu. — Nomierrinies jel, Laura. Gan jau mums kas ienāks prrātā, esmu pārrliecināts. Vissvarrigākais tev tagad irr atgūt spēkus un pēc iespējas ātrrāk atgrriezties intermātā. Galu galā Lieldienas jau tuvojas, un drrīz vien būs pienācis laiks gatavoties šai ievērrojamajai dienai.

Telefonam iedžinkstoties, Sarkanā nāve uzreiz zināja, kas zvana. Viņš pacēla klausuli, un viņa sejā iezīmējās ņirdzīgs smīns. — Jā?

Viņš gandrīz garlaikoti uzklausīja zvanītāju, acis nepacietīgi pievērsis griestiem. — Pats par sevi saprotams, kungs. Es visu nokārtoju. Tieši tā, kā bijāt man uzdevis.

Zvanītājam ar to acīmredzot nebija gana, jo viņš turpināja runāt, kas Sarkano nāvi laikam saniknoja. Viņa ģīmis kļuva arvien drūmāks. — Bet jūs taču zināt, kungs, — viņš norūca, acīm sekodams vientulīgai mušai, kas rāpoja pa sienu viņam blakus. — Ja Sarkanā nāve kādu ir sagrābis savos nagos, viņš to vaļā vairs nelaidīs. It nekad!

Tam sekoja zibensātrs sitiens — un uz gaišajām tapetēm palika tikai asins plankums.

24. nodaļa MEKLĒJOT PROFESORU

ākamajā rītā pēc skolotāja apmeklējuma Laura drīkstēja atstāt slimnīcu. Persijs Valjants atbrauca viņai pakaļ ar savu sagrabējušo Peugeot un aizkučierēja viņu līdz Rāven-šteinai.

Skolotāju stāvlaukumā izkāpdama no automobiļa, Laura dzirdēja putnu līksmos treļļus. Saule gozējās pie debesīm, pāri zemei pūta maiga vēsmiņa, un zelta lietum bija manāmi jau pirmie pārdrošie dzeltenie pumpuri — tuvojās pavasaris, gluži nepārprotami.

Viņas skatiens pievērsās pils ēkai. Efejām apaugušie mūri, gaismas apmirdzēti, izskatījās gluži vai sudrabaini. Otrajā stāvā bija atvērti daži logi, no kuriem atskanēja klusinātas skolotāju un skolēnu balsis. Kad Laura stāvu augstāk ieraudzīja savas istabas logu, viņu pārņēma siltums — beidzot atkal mājās!

— Liels paldies, Persij, ka atbrauci man pakaļ, — viņa sacīja un grasījās paķert somu.

— Tam vēl laika būs gana, Laura. Prrofesorrs Aureliāns mūs gaida. Viņš vakarr vakarrā uzdeva uzrreiz pēc musū pārrbrrauk-šanas doties pie viņa, jo viņam eSot kas svarrīgs sakāms.

Laura atstāja mantas auto un sekoja sporta skolotājam dziļāk parkā. Kad šaurais celiņš strauji pagriezās, meitenei šķita, ka viņa ar acs stūrīti ir pamanījusi nozibam ēnu. Laura aši pagriezās un pameta skatienu uz lielo torni. Bet tur neviena nebija. Ne Albīna Ellerkinga, kuru viņa bija turējusi aizdomās, ne kāda cita. Viņa droši vien bija maldījusies — vai arī slepenais vērotājs jau bija pazudis.

Laura vienaldzīgi paraustīja plecus un blakus Persijam klusēdama gāja cauri parkam. Koku un krūmu kailajos zaros lēkāja lielās zīlītes, zvirbuļi un strazdi. Sakaltušās lapas, kas klāja mauriņu, ik pa brīdim nočabēja: acīmredzot no ziemas miega bija pamodušās pirmās lauku peles.

Mazliet vēlāk viņi nokļuva līdz profesora Aureliānā namiņam. Mājas durvis bija plaši atvērtas — it kā Austrums nepacietīgi alktu viņus ieraudzīt. Taču krēsls dzīvojamajā istabā bija tukšs, un arī uguns kamīnā nekurējās.

Jocīgi, Laura nodomāja. Parasti viņš mūs gaidīja šeit, ja kaut ko vēlējās.

Arī Persija sejā bija lasāms pārsteigums. — Dirrektorra kungs? — viņš skaļi pasauca. — Prrofesorr Aurreliān?

Taču Austrums neatbildēja.

— Dīvaini, — sporta skolotājs nomurmināja. — Liekas visnotaļ dīvaini!

— Varbūt viņš mūs gaida savā kabinetā?

Skolotājs pacēla augšup uzacis. — Kālab gan viņam mus gaidīt savā kabinetā, ja viņš man uzdevā tevi atvest uz savu miteklī? Nē, Laura, es bīstos, ka viņam būs kas atgadījies!

Abi nekavējoties sāka meklēt profesoru. Kaut arī viņi apgrieza otrādi visu namiņu, no Aureliānā nebija ne ziņas, ne miņas. Toties gadījās viens interesants atklājums: vannas istabā trūka svarīgāko tualetes piederumu — zobu pastas, zobu sukas un ziepju. Nebija arī ķemmes vai sukas, ar ko direktors spētu pieveikt savu kuplo matu lērumu.

— Gandrīz vai šķiet, ka profesors būtu aizceļojis.

— Tā nudien izskatās. — Persijs piekrītoši pamāja. — Un tomerr tas irr gluži izslēgts. Citādi viņš nebūtu mūs aicinājis pie

sēvis.

Laura kļuva domīga. — Varbūt viņam kaut kas pēkšņi atgadījies? Pajautāsim Mīzelšteinai.

Aureliānā namdurvju priekšā viņi abi uzskrēja virsū komisāram Rejmanim.

— Ko tad jūs te darrāt? — Persijs pārsteigts apvaicājās.

— Es jums gribēju uzdot tieši to pašu jautājumu, — bārdainais kriminālpolicijas ierēdnis nīgri attrauca.

— Mums arr dirrektorru bija sarrunāta tikšanās.

Rejmanis uzmeta skolotājam tādu skatienu kā ērglis, kas pamanījis laupījumu. — Un?

Persijs paraustīja plecus. — Viņa te nav.

— Tā jau man likās!

Laurai rādījās, ka viņa ir pamanījusi sarkastisku smaidu kriminālpolicijas ierēdņa sejā, kaut arī tā vietu jau bija ieņēmis asais buldoga skatiens.— Kādēļ jūs tā runājat? — viņa pārmetoši vaicāja.

— Jo jūsu godājamajam direktora kungam ir visi iemesli aiztī-ties, — Rejmanis tik nikni norūca, ka likās — tūliņ iekodīs.

— Muļķības! Kāpēc viņam kaut kas tāds būtu jādara? — Laura bija satraukusies.

— Pavisam vienkārši, jaunkundzi tāpēc, ka pa šo laiku esam konstatējuši, ka viņš noteikti ir pātera Dominika slepkava!

— Ko?! Bet tas taču nevar būt — nekādā ziņā!

Uz komisāru enerģiskais protests neatstāja nekādu iespaidu.

— Un kā vēl! Man jau visu laiku bija tādas aizdomas — bet nu beidzot kabatā ir pierādījumi!

Laura jutās tā, it kā nupat būtu saņēmusi sitienu ar dūri sejā. Viņai kļuva nelabi, un meitene sāka drebēt pie visām miesām.

Profesors Aureliāns — slepkava! Absolūti neiespējami!

Kā caur vati viņa dzirdēja komisāru, kas stāstīja par krimināl-tehniskās ekspertīzes rezultātiem. Daktiloskopijas speciālisti veltīgi salīdzinājuši fragmentāros pirkstu nospiedumus, kas tika atrasti uz slepkavības ieroča, ar datu bāzē uzkrātajiem nospiedumiem. Taču Aureliānā nospiedumi — tos noņēma, viņam pirmoreiz apmeklējot komisariātu, — uzrādījuši simtprocentīgu atbilstību.

— Līdz ar to ir neapšaubāmi skaidrs, ka direktors to nazi ir turējis rokā! Un, tā kā citas personas pirkstu nospiedumi uz tā netika atklāti, tad slepkavam jābūt, loģiski, viņam!

Persijs bija bāls kā krīts. — Bet... es... man... tas vienkarršī nav aptverrams, — viņš stomījās. — Austrums visparr nav spējīgs uz tādu brriesmu lietū!

— Nav jau pirmā reize, kad cilvēkos gadās maldīties! — Komisāra vērša ģīmī jautās gandrīz vai līdzjūtība. — Un alkatība, jāatzīst, ir nopietns motīvs, jau kopš senseniem laikiem. Jūsu profesors bija metis aci uz to veco foliantu, un tāpēc...

— Neprrats! — Persijs savilka pieri grumbās un enerģiski pakratīja galvu. — Tad jau grrāmatai vajadzēja atrrasties šeit!

— Gan mēs arī atradīsim, draudziņ. — Rejmaņa balss skanēja gandrīz līksmi, un tajā jautās triumfa nianse. — Mani kolēģi jau nodarbojas ar direktora kabineta pārmeklēšanu. Pēc tam pienāks kārta, lūk, šai te būdiņai. Un lieku galvu ķīlā, ka atradīsies arī lietiskie pierādījumi!

Lai jau komisārs domā, kā viņam tīk! Laura un Persijs pavadīja viņu līdz pilij, un tur viņiem pretim steidzās Antons, tievais Rejmaņa asistents.

— Šef! Komisāra kungs! — viņš jau pa gabalu sauca, satraukti vicinādams labajā rokā grāmatu. Laura nojauta, kāds nosaukums bija šim foliantam: “Septiņu brālība”.

Ai, nē!

— Vai es neteicu? — Komisārs pievērsās asistentam, kurš aizelsies stāvēja viņu priekšā, pasniegdams pierādījumu, kas bija ielikts caurspīdīgā plastmasas maisiņā. — Kur jūs to atradāt?

— Viņa rakstāmgaldā, šef! — tievais puisis, smagi elpodams, paskaidroja. — Sākumā mēs vispār neko nevarējām atrast. Visā kabinetā — nekā. Un sekretariātā arī ne. Kaut arī visu, kā nākas, apgriezām otrādi.

Rejmanis pārsteigts rauca pieri. — Bet kur tad?

Antona vaibsti savilkās platā smīnā. — Pavisam vienkārši, šef! Mēs jau grasījāmies beigt, kad es pēkšņi ievēroju, ka atvilktņu lielums neatbilst rakstāmgalda izmēriem. Tās bija krietni īsākas. Izņēmu tās ārā — un atklāju slepeno nodalījumu, kas bija paslēpts aizmugurējā sienā.

— Bravo, Anton! — Komisārs aizbildnieciski uzsita jaunajam vīrietim pa plecu. — Labi nostrādāts! Kas vēl atradās slēptuvē?

Asistents papurināja galvu. — Nekas, tikai grāmata!

— Nogādā to laboratorijā, lai viņi pārbauda pirkstu nospiedumus un asiņu pēdas!

Kamēr Antons aizsteidzās prom, viņa priekšnieks pievērsās Laurai un Persijam. Komisāra sejas izteiksme liecināja par dziļu gandarījumu. — Vai tagad saprotat, kāpēc direktora kungs nozuda? Viņš taču ir gudrs vīrs un jau sen bija nopratis, ka liegšanās necik nelīdzēs, kolīdz būsim identificējuši pirkstu nospiedumus un atraduši foliantu. Tāpēc viņš nolēma bēgot izvairīties no draudošā aresta. Bet tas viņam neko nedos. Agri vai vēlu mēs viņu tāpat notversim — drošs kā bankā!

Laura bija nobālusi un neticīgi raudzījās īdzīgajā komisārā.

Rejmanis veltīja viņai neatzinīgu skatienu. — Nedomāju, ka šis tips ir pelnījis tavu līdzjūtību. Galu galā slepkavība nav nekāds sīkums, un par to vajag atbildēt.

Laurai šis iebildums paslīdēja gar ausīm. Viņa spēra soli tuvāk kriminālpolicijas ierēdnim un cieši paskatījās viņam acīs. — Atrodiet profesoru, — viņa lūdzās. — Lūdzu, atrodiet viņu, cik ātri vien iespējams!

Persijs viņai uzmeta pārsteigtu skatienu. “Vai tu esi jukusi?” viņa sejā bija lasāms neizteikts jautājums.

Nē — Laura it nemaz nebija jukusi. Gluži otrādi: viņas prāts darbojās vēl asāk nekā jebkad. Un tādēļ viņa zināja, ka viņas tēvam būs jāmirst, ja Austrums Aureliāns drīz neparādīsies.

Nedēļu vēlāk sargātāju vadonis vēl joprojām bija pazudis. Pat pēc četrpadsmit dienām policija nebija uzgājusi nekādas viņa pēdas. Turklāt visā valstī bija izsludināta meklēšana un pat apsolīts atalgojums par palīdzību, viņu noķerot. Kaut gan iedzīvotāji bija aicināti sadarboties, nebija nevienas derīgas norādes par viņa uzturēšanās vietu.

Rāvenšteinā noskaņojums bija nošļucis krietni zem nulles. Beigu beigās Austrums Aureliāns bija ārkārtīgi iemīļots gandrīz visu internāta audzēkņu vidū. Laikam gan neviens visā internātā neticēja, ka viņš būtu slepkava un tāpēc aizbēdzis, kaut arī pierādījumi tik ļoti liecināja pret viņu. Skolēni arvien vairāk raizējās par to, kā viņam klājās.

Piedevām internāta vadības grožus atkal bija pārņēmis Dr. Kvintuss Tumšickis, sākdams ar savām policejiskajām metodēm tieši tai vietā, kur bija beidzis pirms Ziemassvētkiem. Jau pirmajā uzrunā viņš pauda sašutumu un lika stingri ievērot skolas iekšējo kārtību. Viņš nepārprotami norādīja, ka tagad katrs pārkāpums “ierastajā veidā” tikšot sodīts. Vismaz kamēr viņš būšot atbildīgs par Rāvenšteinas vadību. Un augstprātīgais smīns ikvienam stāstīja par viņa ciešo pārliecību, ka šoreiz gan viņam izdosies vadīt internāta likteņceļus ilgāku laiku.

Visai biedējošas izredzes! Taču vēl biedējošāk bija, lūk, kas: nenovēršami tuvojās Lieldienas, bet ne Laura, ne citi sargātāji nezināja, kur bija paslēpts Apskaidrības kauss. Vienīgais, kuram bija zināma slēptuve, bija profesors Aureliāns.

Tieši viņš!

Toreiz pēc satraucošajiem notikumiem pēdējos ziemas saulgriežos sargātāji, zināms, bija drudžaini prātojuši, kur atrast kausam drošu slēptuvi. Beigās Austrums Aureliāns bija viņiem paskaidrojis, ka dārgais trauks ar dzīvības ūdeni būšot lielākā drošībā, ja par tā atrašanās vietu zinās pēc iespējas mazāk cilvēku. Jo tumsas piekritēji arī turpmāk, bez šaubām, visiem spēkiem lūkos atgūt to atpakaļ. Iespējams, ka viņi mēģinās pat ar varu izspiest slēptuves vietu no kāda sargātāja. Tieši tāpēc būtu vēlams neko par to nezināt. Jo to, par ko nav ne jausmas, nav iespējams arī izpaust.

Šis arguments beidzot bija pārliecinājis Persiju, Mēriju un Lauru. Turklāt Aureliāns vēl bija paskaidrojis, ka zinot vietu, kur kauss būšot pilnīgā drošībā. Pat tad, ja tumsas piekritēji to atklāšot, viņi nekādā ziņā nespēšot iegūt dārgumu savās rokās, jo to sargāšot visstiprākā vara zem saules. Tālab viņi uzticēja Apskaidrības kausu profesoram, ne reizi neapvaicādamies par tā slēptuvi. Kālab gan? Viņš arī tāpat nebūtu izpaudis.

Lūkass bija satriekts. Viņš neticīgi raudzījās māsā. — Bet tad jau tu nevarēsi aiznest kausu atpakaļ uz Avanterru — ja Aureliāns laikus neparādīsies.

Laura iekoda lūpā un mulsi raudzījās draugos, kuri ar gaidu pilnām sejām bija sapulcējušies viņas istabā. — Pareizi, — viņa pieticīgi sacīja. — Ja vien mēs neatradīsim slēptuvi arī bez viņa. Taču profesors toreiz gan apgalvoja, ka kauss tur esot pilnīgā drošībā, jo neviens nespēšot to atrast.

— Oi, nē! — Kaja ievaidējās, kamēr Lūkass mēmā izmisumā saguma Lauras grozāmajā krēslā. Kēvins, kurš muguru bija atbalstījis pret skapi, vīlies nošņaukājās. Viņš gandrīz līdzcietīgi nopētīja Lauru, kas salauzta sēdēja gultā. — Varbūt policijas izsludinātā meklēšana beigsies veiksmīgi un Aureliānu drīz vien noķers. — Viņš pūlējās izspiest uzmundrinošu smaidiņu.

Laura nikni viņā noskatījās, un meitenes skatienā bija vairāk indes nekā klaburčūskas kodienā. — Noķers? Pēc kā tas izklausās? Profesors taču nav nekāds noziedznieks!

— Sorr^! — Kēvins aizskarts parāva augšup uzacis. — Es to arī nemaz negribēju teikt. Es tāpat kā tu ceru, ka policija drīz viņu atradīs.

— Tad viņu vajadzētu intensīvi meklēt! — Lūkass iesprauda.

— Bet tieši to viņi nekad nedarīs, jo Aureliāns nav bīstams. Viņi, visticamāk, mierīgi nogaidīs, līdz viņš tīri nejauši ieskries tīklā. Viņiem taču laika gana.

— Atšķirībā no manis! — Laura pēkšņā izlēmībā pielēca kājās un citu pēc cita nopētīja draugus. — Tāpēc mums pašiem jāķeras klāt.

Kaja, kas, ceļgalus pievilkusi, sēdēja gultā, pārsteigta pacēla galvu. — Pašiem jāķeras klāt? Ko tu ar to domā, Laura?

— Gluži vienkārši — jāmēģina uz savu roku atrast profesoru!

Kēvina seju apēnoja šaubas. — Tas taču ir bezjēdzīgi. Tu taču

nedomā nopietni, ka mēs uzzināsim vairāk nekā policija?

Lauras sejā nepakustējās ne vaibsts. — Domāju gan, — viņa vēsi atteica. —Jo viņi par pamatu pieņēmuši pilnīgi nepareizu teoriju.

— Es nesaprotu... — Kēvins iesāka, kad Laura viņu pārtrauca.

— Policija taču ir pārliecināta, ka Aureliāns ir aizbēdzis, lai izvairītos no aresta. Taču mēs zinām, ka viņš nevar būt slepkava — un tāpēc viņam nebija ne mazākā iemesla nozust.

— Bet tieši tas taču ir noticis! — Kaja, skaidri manāms, bija apjukusi. — Un es nesaprotu, kāpēc.

Par tādu neattapību Laura varēja tikai nobolīt acis.

— Viņu piespieda, trūcīgais koeficient, tāpēc! — Lūkass jau atbildēja.

— Piespieda? Kā tad tā?

Laura šoreiz nespēja noturēties, nervozi nenostenoties. — Kaja, cilvēk, — neizliecies taču dumjāka, nekā īstenībā esi! Tas taču skaidrs kā diena: profesors Aureliāns ir nolaupīts!

— Nolaupīts? — Beidzot meitenei pielēca, un Kajas apaļie vaidziņi piesarka. — Jā, protams, — es taču visu laiku teicu!

Laura un Lūkass neizpratnē saskatījās un tikai mēmi pašūpoja galvas — no tāda kompleksu trūkuma vai elpa aizcirtās.

Kēvins turpretī vēl nebija īsti pārliecināts. — Man ļoti žēl, Laura, bet es īsti nespēju tev piekrist. Tu neņem vērā vienu svarīgu lietu.

— Un tā būtu?

— Tu pati stāstīji, ka Austrums paņēmis līdzi savus tualetes piederumus. To taču nedara, ja cilvēks tiek nolaupīts!

— Skaidrs, ka ne! — Laura uzmeta viņam nepacietīgu skatienu, kas skaidri runāja: “Domā taču vienreiz ar galvu!” — Tumsas piekritēji to noorganizēja, lai imitētu bēgšanu.

— Bet kādēļ gan? — No Kēvina izskata nevarēja spriest, vai viņš niknojas uz Lauru vai ne. — Kāds viņiem no tā labums?

Lūkass vēlreiz nāca talkā māsai. — Varēji jau pats iedomāties, zemā pierīte, — viņš augstprātīgi paskaidroja. — Bēgšanas imitācija pastiprina aizdomas pret profesoru slepkavības lietā un vienlaikus pasliktina viņa izredzes potenciālajā tiesas prāvā. Turklāt neviens cits nav vairāk ieinteresēts Aureliānā pazušanā kā tumsas piekritēji. Kvintuss tagad var skaldīt un valdīt, cik tik uziet, un čakarēt mums dzīvi pēc sirds patikas...

— ... un turklāt es bez Aureliānā palīdzības varbūt laikus netikšu pie kausa! — Laura piebilda. — Viņi noteikti kaut kā atklājuši, ka tikai direktors zina slēptuvi.

Draugi domīgi raudzījās uz priekšu. Kādu brīdi valdīja klusums, kļuva dzirdami līksmie putnu treļļi parkā.

— Oi, nē! Tādi mēsli! — Kaja pēc laiciņa pārtrauca klusumu.

— Ko mēs tagad iesāksim?

— Un par ko es nupat runāju? — Laura skarbi attrauca.

— Jāuzzina, kas notika naktī, kad pazuda profesors. Ja manas aizdomas ir pareizas, tad Austrums nedevās projām brīvprātīgi. Drīzāk gan viņš pretojās un sauca palīgā. Var taču gadīties, ka kāds būs ko dzirdējis vai ievērojis šo to aizdomīgu.

Lauras cerība, ka Persijs un mis Mērija viņai palīdzēs meklējumos, diemžēl neattaisnojās. Dr. Tumšickis viņus bija apkrāvis ar papildu pienākumiem, un abiemneatlika ne minūte brīva laika, tā nu draugiem nācās ķerties pie darba vieniem pašiem.

Viņi sadalījās, lai visīsākajā laikā aptaujātu pēc iespējas vairāk rāvenšteiniešu. Taču neviens atbilstošajā naktī nebija ievērojis neko neparastu. Kaut gan viņi aprunājās gandrīz ar visiem skolotājiem, skolēniem un darbiniekiem, neviens neko nebija pamanījis. Draugi jau grasījās mest mieru, kad Atila Morduks tomēr zināja pastāstīt šo to daudzsološu.

Laura un Lūkass bija uzmeklējuši saimniecības pārzini viņa namiņā. Laura neko nespēja darīt: kad plikpauris nebija, kā parasti, saviebies skāba gurķa cienīgā grimasē, viņai nāca prātā bries-monītis Šreks. Jo viņš izskatījās uz mata tāpat kā labsirdīgais milzis no filmas ar tādu pašu nosaukumu. īpaši, kad bija atplaucis bērnišķīgā smaidā kā šobrīd, kad Kleopatra, Atilas mīļā žņaudzējčūska, bija apvijusies viņam ap pleciem un šņākdama kārstīja mēlīti viņam pie deguna.

Atila pakasīja pakausi ar spalvaino ķetnu. — Ai, sasodīts, — viņš apjucis sacīja. — Tagad, kad jūs tā jautājat, es pēkšņi atceros, ka toreiz nudien notika kas dīvains.

— Tiešām? — Laura saspringa un paskatījās vīrietī. — Kas īsti?

— Man toreiz naktī vajadzēja iziet laukā. Tā ap trijiem četriem no rīta.

— Kāpēc gan?

Plikpauris mulsi pasmaidīja. — Sera Burbona dēļ. Viņš naktī bija kļuvis nemierīgs.

Laura nobrīnījās. — Sers Burbons?

Atilas smīns kļuva vēl platāks, un tā vien rādījās, ka starot sāk arī viņa spožais pauris. — Mans aligatoriņš. Agrāk viņš piederēja kādam Floridas kandžas tecinātājam, un tas viņam allaž deva ieraut fūzeļus. Tāpēc sers Burbons reizēm uzvedas kā aptracis. īpaši pilnmēness naktīs. Taču viņš parasti atkal nomierinās, kad mēs druscīt pastaigājamies.

— Un vai šajā pastaigā tu kaut ko pamanīji?

Morduks pamāja. — Bija skaidra nakts, un es visu varēju labi saskatīt. Tikai profesora mājiņu ne. Jo to ietina bieza migla.

— Un tas tev likās aizdomīgi?

— Jā... Tas ir, protams, nē... Toreiz nē. Taču, jo ilgāk es par to domāju, jo jocīgāk man sāk likties. — Saimniecības pārzinis sarauca augsto pieri grumbās un pacēla rādītājpirkstu. — Redziet, ja šeit ir migla, tad tā parasti paceļas no ielejas, paiet garām manam namiņam un tikai tad ieplešas parkā un sasniedz Austruma māju. Tā notiek jau vairāk nekā simts gadus — tikai tajā naktī bija pavisam citādi.

— Kāpēc tā?

— Tāds ari ir jautājums.

Laura brīnījās. — Vai tas ir viss?

— Domāju gan, — Atila Morduks atteica un skaļi nobučoja Kleopatru uz plakanā čūskas deguna.

Brālis ar māsu jau gribēja celties, kad saimniecības pārzinim ienāca prātā vēl kas. — Mazu brītiņu, — viņš iesaucās un aizdomājies lūkojās tālumā. — Bija vēl viena lieta, ja es pareizi atceros.

Lauras ziņkāre bija atmodināta. — Kaut kas neparasts?

— Kā tad! īsi pirms devos atpakaļ uz māju, novēroju, kā pa šoseju piebrauc automašīna. Šai laikā tas notiek ārkārtīgi reti. Patiesībā tikpat kā nekad.

— Automašīna? — Laura žigli pārmija skatienus ar brāli. — Vai tu varēji to saredzēt?

— Jā, skaidrs. Tas gan notika nakts vidū, bet pie debesīm spoži spīdēja mēness. Tas viennozīmīgi bija kravas auto. Pat krāsu varēja skaidri saskatīt: tā bija melna. Melna kā piķis!

Kad Mariuss Leanders izdzirda soļus cietuma gaitenī, viņš sarāvās. Tas bija Melnais hercogs.

Tikai ne to! Jau atkal!

Vai tiešām šīs elles mocības atsāksies no jauna? Divus bezgala garus mēnešus furhurs bija viņu turējis pārakmeņojumā, vēlāk pārsteidzošā kārtā atteikdamies to pagarināt. Kādēļ šī pēkšņā nodomu maiņa? Taču furhurs, neko nepaskaidrojis, tikai nievājoši paraustīja plecus un izgāja no kameras.

Kopš tā laika Mariusu Leanderu nepārtraukti uzraudzīja. Trioktīdi pat uz sekundi neizlaida viņu no acīm. Par jaunu ceļojumu sapnī nebija ko domāt.

Soļi tuvojās.

Garais cietumsargs pielēca no sola un nostājās miera stājā. Kad Borborons bija ticis līdz viņa kamerai, Mariuss atvieglots ieraudzīja, ka tirāns bija viens pats. Viņu nepavadīja ne ķirzakai līdzīgā sieviete, ne furhurs.

Trioktīds drebošām rokām atslēdza režģotās durvis, un tumsas spēku vadonis iegāja Mariusa Leandera cellē.

Mariuss gaidoši palūkojās Borboronā, kamēr tas pienāca pie viņa guļvietas. Vai viņš maldījās — vai arī Melnā hercoga šaura-jās lūpās nudien bija iegūlis smaids? — Ko... Ko jūs gribat? — Mariuss, aizdomu mākts, jautāja.

Tumsas aizstāvis nudien smaidīja. — Neko. Gribēju tikai apraudzīt, vai tev klājas labi.

Mariuss neticēja savām ausīm. Vai viņš tiešām bija sacījis “vai tev klājas labi”?

— Kāds cinisks jautājums! — Mariuss sabozies atteica. — Kā man var klāties labi, ja esat mani iesprostojis šinī caurumā!

Melnais hercogs vēlreiz pasmaidīja. — Tikai pacietību! — viņš atbildēja. — Esmu apsolījis tavai meitai tevi atbrīvot.

Ko?

Mariuss Leanders neizpratnē raudzījās uz priekšu. Vai Laura bija nokļuvusi viņa mocītāja ķetnās? Kopš viņa bija apciemojusi tēvu pārakmeņojuma laikā, Mariusam šīs bailes gandrīz vai laupīja saprašanu.

Un nu šis ļaunuma izdzimums apgalvoja, ka viņu atbrīvošot?

Viņš bezbailīgi paskatījās Borboronā. Vairāk nebija ko zaudēt.

— Jūs melojat, — viņš sacīja. — Kādēļ jums vajadzētu mani atbrīvot?

— Jo es apsolīju tavai meitai iemainīt tevi pret Apskaidrības kausu!

— Nekādā ziņā! — Mariuss Leanders pietrūkās kājās. Viņš satraukumā drebēja. — Laura nekādā ziņā nedarīs neko tamlīdzīgu. Viņa ir gaismas karotāja un nekad nenodos lielo uzdevumu, kas viņai tika uzticēts! Viņa taču zina, ka mūsu pasaule tad būtu lemta bojāejai!

— Var jau būt. — Melnais hercogs vēl joprojām smaidīja.

— Tomēr viņa man deva solījumu. Un vai zini, ko tas nozīmē?

— Protams! — Mariusam drebēja lūpas. — Mums, gaismas karotājiem, allaž ir pienākums turēt doto vārdu. Atšķirībā no jums, kam visi līdzekļi ir atļauti!

Borborons pasmīnēja. — Tāda nu reiz ir mūsu daba — un tādēļ ir tik vilinoši iekļauties mūsu rindās. Darīt ļaunu ir tik vienkārši. Kamēr jums... — Viņš atkal pasmīnēja un ieturēja daudznozīmīgu pauzi.

— Smej ieties vien par mums, — Mariuss Leanders sacīja.

— Beigās tomēr uzvara būs mūsējā. Un neticu, ka Laura jums būtu devusi vārdu!

— Kālab gan strīdēties? — Melnais hercogs gandrīz vai mīļi pavērās gūsteknī. — Lieldienas tuvojas — un tad arī redzēsim, kuram no mums ir taisnība. Un līdz tam laikam tev nekā netrūks. Tavai meitai taču jāatpazīst tēvs, kad viņa stāvēs tā priekšā!

Atilas apraksts neradīja ne mazākās šaubas. Piķa melnais automobilis noteikti bija tas pats kravas auto, ar kuru Laurai jau daudzreiz bija gadījies sastapties. Tas pats auto, kurš bija uzbraucis virsū pāteram Dominikam un taranējis Persija automašīnu ceļā uz klosteri. Lauras galvā nojauta uzreiz sauca, ka trāpīts mērķī.

— Beidzot viens lietojams fakts! — viņa atviegloti sacīja.

Lūkasa sejā gan parādījās šaubas. — Nezinu vis, vai tas mums tik ļoti palīdzēs. Tas, ka tumsas piekritēji ir iejaukti šajā notikumā, jau tāpat bija skaidrs — vai ne?

— Bija gan. — Laura uzmeta brālim vērīgu skatienu. — Bet tagad mēs zinām, ka profesors droši vien ir aizvests ar šo auto. Varbūt melna kravas automašīna varētu uzvedināt policiju uz kādām pēdām.

— Vai tad tu tici, ka viņi tavu stāstu ņems par pilnu? — Atila Morduks skeptiski paskatījās Laurā, kamēr Kleopatra maigi vijās viņam ap kaklu. Laipnais smīniņš viņa sejā bija pazudis, tā ka viņš izskatījās tikpat nīgrs kā Elles eņģeļu bandas^12 vadonis.

— Droši vien jau nē! — Laura piepeši saduga. — Varbūt tomēr man izstāstīt Rejmanim par mūsu aizdomām, kaut arī diez vai viņš ņems tās vērā.

— Nu, apsveicu! — Atila sarkasma pilnā balsī sacīja un tad ar labo ķetnu pakasīja galvu. — Vai zināt, ko es īsti nesaprotu: kas tā bija par jocīgu miglu, ko es toreiz pamanīju?

— Miglu? — Laura žigli iebāza roku kabatā un satvēra stikla pudelīti. Izvelkot aizbāzni no tās kakliņa, bija dzirdama tikai vienmērīga krākšana. Viņas sejā atplauka uzjautrināts smaids, tad meitene ar pirkstu pieklauvēja stiklam. — Dūmākoni! Celies augšā, miegamice!

Atskanēja sirsnīgas žāvas. Tad no pudelītes izlīda balti dūmi.

— Ko vēlaties no manis, kundze, ko vēlaties?

— Saki, Dūmākoni, vai tev līdzīgo ir daudz?

— Manu brāļu ir vesels leģions, kundze, vesels leģions, un mēs pastāvam jau kopš laiku pirmsākumiem, laiku pirmsākumiem.

Atila Morduks ne mazākajā mērā nelikās pārsteigts, ieraugot brīnumaino miglu. Viņš sekoja sarunai starp Dūmākoni un Lauru, it kā tā būtu visierastākā lieta pasaulē.

— Un jums allaž jākalpo savam saimniekam, — meitene turpināja, — vienalga, ko viņš no jums prasa?

— Tā ir, kundze, tā ir!

— Tad jau jūs kalpojat ne tikai gaismai, bet palīdzat arī tumšajiem spēkiem?

— Kam vien mēs piederam, kundze, kam vien piederam, tam arī kalpojam, kalpojam. Ne mums spriest par savu darbu, ne mums spriest.

— Tā jau man likās! — Laura novērsās un nikni noskatījās sev priekšā.

Čukstošā balss atsāka runāt: — Vai varu jums citādi līdzēt, kundze, citādi līdzēt?

— Hmm. — Meitene apjukusi satrūkās no drūmajām pārdomām. — Nē, paldies, Dūmākoni. Vari doties atpakaļ.

Atskanēja skaļas žāvas, un čukstošā migla ielīda atpakaļ pu-dēlītē, kur tā mita. Laura aizbāza korķīti, ielika to kabatā un pievērsās draugiem. — Acīmredzot tumsas piekritēji šoreiz izmantojuši čukstošo miglu...

— Vajadzēja man pašam iedomāties, — Atila norūca, iejaukdamies vidū. — Galu galā Austrums jau pirms simts gadiem man stāstīja par šīm miglām.

— ... un tās aizsegā viņi, neviena nemanīti, varēja ievilkt Aureliānu automašīnā. Tāpēc arī neviens neievēroja neko aizdomīgu! — Lauras acis vienā rāvienā iepletās, un viņa nobālēja kā krīts. — Nē, — viņa ievaidējās, — debesu vārdā, tikai ne to!

Lūkass pārsteigts paskatījās māsā. — Kas tad noticis? Kas tev tik pēkšņi uznāca?

— Man nupat iekrita prātā kas šausmīgs: ko tad, ja tumsas piekritēji mēģinās profesoru piespiest runāt ar varu? Mūs ar Kaju viņi taču apstrādāja moku kambarī!

— To viņi neiedrošināsies, Laura. — Atila Morduks apdomīgi pašūpoja galvu. — Turklāt viņiem nebūtu nekādu izredžu. Austrums glabā sargātāju sensenās zināšanas un pārvalda visus paņēmienus un knifiņus, tā ka viņa gribu nesalauzīs pat visbriesmīgākā spīdzināšana!

— Var jau būt, ka tas ir tiesa! — Lauras raizes acīm redzami pārvērtās dusmās. — Bet ko tad, ja Dr. Tumšickis un Rozija šoreiz saņems atbalstu no Avanterras? Vai tad tas nav iespējams?

Uz to pat Atilam Mordukam nebija ko atbildēt. Turklāt viņš jau vairāk nekā simt trīsdesmit sešus gadus kalpoja gaismai. Viņš nespēja nojaust, ka Lauras aizdomas bija pareizas: tumsas aizstāvji nudien bija saņēmuši palīdzību no Avanterras. Taču Atila nekad neuzminētu, kādā veidolā. Un Laura jau nepavisam. Tāpēc neviens no viņiem nespēja nojaust, ka Laurai jau pavisam drīz draudēs dzīvības briesmas.

25. nodaļa GAISMAS SŪTNIS

Melnais hercogs sēdēja tronī, apmierināti smaidīdams.

Sirīna viņam pretī bija pastiepusi vīna kausu. — Jūs taču negribēsit... — viņa iesāka, taču Borborons tūdaļ viņu pārtrauca.

— Tu zini, ka man tas vienalga. Patiesā bauda neslēpjas vis pārejošās parādībās, bet gan triumfā, kas ilgst cauri laikiem. Un mana triumfa stunda drīz vien sitīs, Sirīna!

— Tad jūs vēl joprojām esat tik cieši pārliecināts, ka meitene jums pati pasniegs kausu?

— Protams! Laurai Leanderei taču nav citas izvēles!

— Un vai tiešām jūs atbrīvosit viņas tēvu?

— Protams, ne! — Borborona šaušalīgie smiekli atbalsojās cauri visai troņa zālei, un viņa acis iekvēlojās kā elles ugunis.

— Es taču neesmu muļķis! Kolīdz kauss būs mūsu rokās, tā es Lauru un viņas tēvu nogalināšu!

Veidolu mainītāja apjukusi stāvēja Melnā hercoga priekšā.

— Bet viņa taču neizlaidīs kausu no rokām ātrāk, iekams nebūs atbrīvots viņas tēvs. Un tad jūs nespēsit novērst to, ka viņi aizbēgs. Kamēr vārti starp abām pasaulēm ir vaļā, nekāda vardarbība Laiku ielejā nav iespējama.

— It kā es to nezinātu! — Borborona seja savilkās ļaunuma vieplī. — Esmu visu rūpīgi izdomājis. Gan redzēsi, Sirīna: mans plāns izdosies — un tu man palīdzēsi to īstenot!

Melnais hercogs atsāka smieties. Aina bija tik baisa, ka pat veidolu mainītājai šermuļi noskrēja pār kauliem.

Policijas apmeklējums beidzās ar pilnīgu izgāšanos. Laura varēja uzskatīt, ka viņai paveicies, jo komisārs Rejmanis vispār atrada viņai laiku un uzklausīja meiteni šaurā ūķītī, ko pats dēvēja par savu kabinetu.

Kad Laura bija beigusi, policijas ierēdnis tikai garlaikoti atmeta ar roku. — Man ļoti žēl, bet no tā, ko tu pastāstīji, situācija ne mazākajā mērā nemainās.

— Bet...

Rejmanis tūlīt pārtrauca Lauru. — Tu piemirsti vienu: mēs profesoru ne tikai turam aizdomās par slepkavību, mums pat ir droši pierādījumi! — viņš augstprātīgi noteica.

Laurai nebija ne mazāko grūtību nolasīt viņa domas. “Ko šis skuķis īsti iedomājas?” viņam iešāvās prātā. “Viņai taču nav nekādas sajēgas! Lai vispirms pagaida, līdz kļūs pieaugusi, un tad varēs runāt līdzi!”

Laura juta, ka saniknojas, un viņai nācās krietni savaldīties, lai nesāktu skaļi aurot.

Šis augstprātīgais vecis!

Ko viņš īsti iedomājas?

Rejmanis izlikās, it kā nebūtu pamanījis Lauras dusmas. Viņš šķietami bezrūpīgi turpināja: — Pat tad, ja pieņemam, ka šī kravas automašīna, ko it kā esot pamanījis saimniecības pārzinis, nudien ir liktenīgais kravas auto no Hintertūras, — kas gan ir tikai aizdomu vērts, nevis pierādīts fakts!-— tas neved mūs ne soli tālāk. Gluži pretēji! — Ūsainā vīrieša lūpās piepeši iezagās pašapmierināts smaids. Viņš piecēlās, apgāja apkārt rakstāmgaldam un apsēdās tieši Lauras priekšā, ar pēcpusi atbalstīdamies uz galda malas.

— Es sazinājos ar turienes kolēģiem, lai atsūta man liecību, ko tu nodevi pēc nelaimes gadījuma ar pāteru.

Meitenes sejā parādījās spīts. — Nu un?

Rejmanis it nemaz necentās slēpt uzjautrinājumu. — Lūdzu, Laura: automašīna, kas sākusi braukt bez šofera, tas taču ir vienkārši smieklīgi!

Laura sašutusi pielēca kājās. Tik nekaunīgu pazemojumu viņa nevarēja rāmi uzklausīt!

— Domājiet, ko gribat! — viņa indīgi izspļāva, taču uzreiz turpināja mierīgākā tonī. — Es jums vēl pierādīšu, ka neesmu to tikai iedomājusies. Tāpat kā pierādīšu to, ka profesors Aureliāns nav vainīgs!

Komisārs augstprātīgi pasmīnēja. — Uz priekšu! — viņš sacīja. — Un lai veicas!

— Varat būt drošs! — Laura izlēmīgi attrauca un metās ārā pa kabineta durvīm.

Kad klasē ienāca Dr. Tumšicka aizvietotājs, 7.b pāršalca čuksti.

— Oi, nē! — Kaja žēlojās, un Laura aiz muguras saklausīja Magdas Sneideres izdvesto nopūtu: — Par ko mēs, jods ar ārā, to būtu pelnījuši! — Laura pati neko neteica. Ieraugot skolotāju, viņa bija zaudējusi valodu: tā bija Rebeka Taksa.

Tieši Rozija!

Sieviete ar karmīnsarkanajām bizītēm, zināms, izlikās, it kā vispār nebūtu pamanījusi skolēnu izmisumu. Paceltu galvu viņa lepnā gaitā devās pie skolotāja galda un nolika uz tā savu mapi, tad pievērsdamās klasei. — Kā jūss noteikti zināt, Dr. Tumšickiss ššo-brīd nodarbojas ar citiem jautājumiem. Tādēļ viņšš mani lūdza vadīt sstundass viņa vietā. — Taksa, māksloti smaidīdama, pavērās visapkārt. — Tādējādi jumss būss lielisska iesspēja tiktiess ar mani arī ķīmijass sstundāss. Un redzu, ka jūssu priekam par to nav robežu.

Par prieku, dabiski, nevarēja būt ne runas. 7.b visur rēgojās tikai gari ģīmji, un nevienam nenesās prāts pat pasmaidīt. Protams, izņemot Pumpiņpauli. Viņš smīnēja tik neganti, it kā nupat būtu kļuvis par Vācijas čempionu pielīšanas sacensībās.

Nospiestības sajūta, kas bija nolaidusies pār klasi gandrīz taustāmā veidā, Roziju ne mazākajā mērā nemulsināja. Spriežot pēc izsmējīgās sejas izteiksmes, tā viņu pat uzjautrināja.

— Ak, ess gribēju tev apjautātises, Laura Leandere, — vai essi pa ššo laiku jau atkopussiess no sslimībass ssekām? — To teikdama, skolotāja aizklidzināja līdz Lauras vietai, apstājās viņai blakus un nopētīja meiteni ar dzēlīgu skatienu.

Viņas salkanās smaržas bija gandrīz neizturamas. Vai nu viņa ir dubultojusi ierasto devu, vai vispār izpeldējusies tajā žurgā, Laura nodomāja. Lai kā arī būtu, trūdu smaka kairināja degunu un tik ļoti koda kaklā, ka meitenei gandrīz kļuva nelabi. Tomēr viņa neko neizrādīja un uzmeta tumsas aizstāvei izaicinošu skatienu. “Tikai neiedomājies, ka es no tevis baidos!” viņa domās deva signālu.

Rozija neizrādīja, vai bija uztvērusi vēsti. — Galu galā tu taču essi krietni iekavējussi, vai ne? — viņa jautāja, šķietami izrādīdama interesi.

— Jā, — Laura vēsi atteica.

— Tad gan man teviss žēl. Ļoti, ļoti žēl! — Rebekas izlikšanās bija gandrīz nevainojama. Viņas balss pauda īstu līdzjūtību. Taču smīnīgās dzirkstelītes acīs vārdus pārvērta par izsmieklu. — Ceru, ka varēji pa ššo laiku ssamācītiess?

Laura viņai vislabprātāk būtu atbildējusi ar kādu no rupjībām, kas ikvienā repa dziesmā atkārtojās vismaz simts reizes. Taču Rozija bija viņas skolotāja, un tālab viņa savaldījās. — Paldies, — viņa sausi noteica. — Varat par mani neraizēties.

— Tad ess varu būt mierīga. — Rebeka pasmaidīja kā krokodils, ieraudzījis upuri, kas nespēja pretoties. — Lai cik ļoti man būtu žēl... — dramatiski ieplesto acu dēļ viņa noteikti būtu ieguvusi galveno lomu jebkurā provinces teātrītī, — bet jau nākamnedēļ mumss vajadzēss raksstīt tesstu. Kvintuss... hmm... Dr. Tumšickis to paredzējiss ssavā plānā. Precīzaiss datums ir... bmm... — Viņa šķietami apjukusi pielika plaukstu pie pieres.

— Mazu brītiņu, ess ātri passkatīššoss materiāloss.

Iekams Taksa devās pie skolotāju galda, viņa vēl paguva uz-mest Laurai izsmējīgu skatienu — un šai mirklī meitenei kļuva skaidrs, ka tumsas piekritēja testa dienu, protams, zināja no galvas. Rebeka Taksa šovu bija sarīkojusi tikai tāpēc, lai uzjautrinātos par Lauru. Vienlaikus tas nozīmēja to, ka ķīmijas tests varēja notikt tikai vienā konkrētā dienā. Kā tad! Laurai palika nelabi, kad viņa to atskārta, un acu priekšā sāka riņķot zvaigznītes.

Cik nožēlojami un liekulīgi tomēr bija šie tumsas spēku līdzskrējēji!

Rozija atrāva vaļā dokumentu mapi, izvilka dienasgrāmatu un atvēra to. — Āreče: tessts notikss... ēēē... divdessmit pirmajā! — Viņa nolaida kalendāru un šķietami sāka lauzīt galvu. — Divdessmit pirmajā, divdessmit pirmajā, — viņa pie sevis murmināja.

— Vai ššajā dienā nebija kass īpaššs?

Gaisā pašāvās Pumpiņpauļa roka, un viņš tik skaļi noknirk-šķināja pirkstus, ka Laurai iesāpējās ausis.

Rozija viņam dāvāja pateicīgu smaidu. — Lūdzu, Paul?

— Divdesmit pirmajā martā sākas pavasaris, Taksas kundze! — Pauls noķērca tik svinīgi, it kā pasludinātu Nobela prēmijas cienīgu atziņu.

— Ko tu neteiksi, izgudreli! — Kaja nievājoši viņam uzšņāca.

— Varbūt tajā dienā tu dabūsi arī sen pelnīto kāvienu!

— Pilnīgi pareizi, Paul, ļoti labi! — Rozija slavēja, bet tad atkal sāka filozofēt. — Bet vai ar ššo dienu nebija vēl kass ssais-tītss, ja pareizi atceross? Kass vēl tur īssti bija?

Spļauj vien laukā, stulbā govs! Laura vairs nespēja novaldīt dusmas. Nu, saki beidzot!

Taksa tūdaļ piemiedza acis un glūnīgi paskatījās meitenē — protams, viņa bija nolasījusi Lauras domas. Skolotāja apmierināta pasmaidīja. — Ak, rokā ir! — viņa iesaucās, it kā nupat būtu iedomājusies. — Divdessmit pirmajā martā ķelti un ģermāņi ssenāk ssvinēja asstronomisskāss Lieldienass. Varbūt kādss man var passkaidrot ko vairāk?

Viņa kā hiēna pārlaida skatienu pāri klasei. Taču neviens skolēns nepieteicās atbildēt. Pat Pumpiņpaulis ne. Pēdīgi Rozijas acis pielipa Laurai. — Varbūt tu man vari palīdzēt? — Viņa izklausījās kā pats laipnības iemiesojums. — Vai tu nezini, kāpēc ššie Lieldienu ssvētki tika uzsskatīti par īpaššu dienu?

Laura manīja, ka viņu sagrābj nevaldāmas dusmas. Pulss paātrinājās, un asinis sitās gandrīz dzirdami.

Tas vienkārši bija par daudz!

Viņa aizsvilusies paķēra savas skolas mantas un pielēca kājās.

— Tikai nedari muļķības! — Kaja piekodināja draudzenei, bet Laura jau metās uz durvīm.

— Sstāvi, citādi dabūssi piezīmi! — Rozija nošņāca. Laura vairs neredzēja, ka ap skolotājas lūpām bija iezīmējies ņirdzīgs smīns. Viņa jau atradās gaitenī un aizcirta aiz sevis klases durvis.

Sarkanā nāve nogrozīja galvu un ironiski pasmīnēja. Kādi nelgas tomēr bija šie cilvēki, un cik viegli bija viņus pavedināt! Un cik maz viņi bija mainījušies tais gadsimtos, kopš viņš jau mita zemes virsū. Vēl joprojām lielākā daļa savā draņķīgajā dzīvītē pazina tikai vienu mērķi: naudu. Viņi dzinās tai pakaļ visiem spēkiem, un izredzes iegūt naudu viņus pārvērta par viegliem upuriem. Vajadzēja tikai pavicināt pāris naudaszīmes — un viņi bija gatavi uz visu. Pat nodot tos, kas viņiem bija dāvājuši uzticību. Un tas gan bija ļaunākais, kas pasaulē vispār iespējams.

Pat Sarkanajai nāvei.

It kā no naudas un mantas būtu kāda jēga, kad sitīs pēdējā stundiņa! Kad notiks norēķins un tiks apkopota bilance par dzīvi. Bet tad būs par vēlu nožēlot! Neko vairs nevarēs pagriezt atpakaļ, un pat visas pasaules nauda nespēs dzēst vainu. Bet par to neviens savā mantrausībā nedomāja.

Par to nedomāja neviens no viņiem!

No viņa rīkles izlauzās ļauni smiekli. Vispār jau viņš cilvēkus varēja saprast. Beigu beigās viņam pašam nebija gājis citādi — toreiz, pirms bezgala ilgiem laikiem. Viņš bija tikpat dumjš un tikpat alkatīgs. Viņš vienkārši nezināja, ka var arī citādi, — un nekad par to nedomāja. Bet cik bieži viņš kopš tā laika bija alcis, kaut spētu visu mainīt! Rīkoties pavisam savādāk, lai beidzot rastu mieru! Bet, kas reiz ir ierakstīts dzīves grāmatā, to vairs neizdzēsīsi, un visi bija nolādēti uzņemties savu darbu sekas. Vienmēr un uz visiem laikiem — neviens to nezināja labāk par Sarkano nāvi.

Sai mirklī viņš ieraudzīja meiteni, kas izskrēja no pils. Viņš aši atkāpās soli atpakaļ, paslēpās laurķiršu krūmā un vēroja, ko gaišmate darīs.

Viņa skrēja uz ezera pusi.

Dīvaini, viņš nodomāja. Vispār viņai taču notiek mācības. Lauras stundu sarakstu viņš zināja no galvas. Tāpat kā zināja par viņu gandrīz visu citu. Tad kas viņai šai laikā darāms pie ezera?

Sarkanā nāve nolēma doties viņai pa pēdām. Beigu beigās viss, ko viņi darīja, bija tikai šīs meitenes dēļ, un tāpēc noteikti nenāks par ļaunu, ja viņu paturēs acīs. Vai vajadzības gadījumā pat...

Un pēc šīs domas viņa nāves bālā seja atkal savilkās ļaunīgā smaidā.

Tas ir tik netaisnīgi! Tik nolāpīti netaisnīgi! Laura saniknota meta oli. Plakanais akmentiņš atlēca no ūdens virsmas un divas... trīs... četras... piecas... sešas reizes palēcās pār saules apmirdzētajiem Mošķezera viļņiem, iekams nogrima dzīlē. Laurai tas bija jauns rekords — bet arī tas viņu nespēja mierināt.

Meitene apsēdās krastā uz apgāzta koka stumbra, atspieda seju plaukstās un vēroja ezeru. Marta saulītē svina pelēkie ūdeņi sidrabaini ņirbēja. Sausajās niedrēs pēkšķēja pīles, un zivju dzenītis, meklēdams barību, ienira viļņos.

Ieraugot ar biezajiem krūmiem apaugušo saliņu ezera vidū, Lauras dusmas vēl pieauga. Pēc nedēļas tās vidū atvērsies burvju vārti, pa kuriem viņa varēs nokļūt Avanterrā. Jau kopš ziemas saulgriežiem viņa bija alkusi ātrāk sagaidīt šo dienu, lai aizvestu Apskaidrības kausu atpakaļ uz mītu pasauli. Bet nu viss atkal bija zem jautājuma zīmes. Profesora noslēpumainā pazušana visam bija piešķīrusi dramatisku pavērsienu.

Laura noskaitusies urbināja ar zābaka purngalu mitrās upes smiltis. To nu gan tumšie spēki bija veikli noorganizējuši — tas reiz bija jāatzīst!

Laura juta sakāpjam izmisumu, viņai piepeši uznāca raudas. Acīs jau sakāpa asaras, kad viņu pārsteidza aizsmacis kliedziens. No liela augstuma atskanēja pavēlniecisks sauciens. Un nudien: augstu gaisā, zilajās debesu tālēs, virs Mošķezera riņķoja majestātisks putns. Laura to nespēja īsti saskatīt. Saule žilbināja. Viņa redzēja vienīgi gaismas apmirdzētu siluetu, kas izcēlās uz debesjuma fona. Tas bija milzīgs. Spriežot pēc lieluma un formas, tam vajadzēja būt ērglim. Kaut arī Laura vēl nekad nebija Rāvenšteinas apkaimē redzējusi šādu plēsējputnu, viņa bija pilnīgi pārliecināta. Iespaidīgais dzīvnieks plaši ieplestiem spārniem mierīgi riņķoja debesu mirdzumā, dižens kā sūtnis no citas pasaules. Vējš vēlreiz atnesa viņa kliedzienu līdz Lauras ausīm — un tad viņa iedomājās par tēvu.

Tētis.

Tētis, kurš gaidīja, ka viņa nāks palīgā.

Kurš paļāvās, ka viņa izpildīs savu uzdevumu.

Ka viņa nezaudēs dūšu!

Tai pašā mirklī viņai ienāca prātā, ka viņa atkal gandrīz visu bija darījusi greizi. Viņa jau bija grasījusies bez cīņas krist izmisumā — un tad gan tumsas piekritēji būtu sasnieguši kāroto mērķi. Jo pretinieks, kurš zaudējis dūšu, ir viegli uzvarams un vairs nespēj īsti pretoties.

Laura noslaucīja no acīm asaras. Kā gan viņa varēja būt tāda nejēga! Kā viņa varēja aizmirst, ko tēvs viņiem bija piekodinājis jau no bērna kājas: zaudē tikai tas, kurš jau ir padevies!

Laura sasparojās, un zilās acis izlēmīgi iedzirkstījās. Nē, viņa neatkāpsies — kamēr vien bija kādas izredzes. Jebkurā gadījum i viņai vēl bija atlikušas septiņas dienas — un viņa tās izmantos, lai atrastu kausu. Kaut arī viņai nebija ne jausmas, kur sākt meklēt. Neviens no tumsas aizstāvjiem viņu neatturēs visiem spēkiem ķerties pie uzdevuma — kad piepeši šausmas kā karsts šķēps iedūra viņai sirdī. Kāds atradās viņas tuvumā!

Tieši viņai aiz muguras.

Meitene jau sajuta pakausī karstu elpu, un viņai uz pleca uzgūla kāda roka.

Gaismas glabātājs stāvēja troņa zālē pie loga, vērodams Kalde-rānas plakankalni. Mīkstā čukstošā zāle atstaroja sidrabainu gaismu. Čukstu mežu rietumos un mazo Pļavu meža strēmelīti pie Trūdu purva rotāja bieza lapotne. Pa atvērtajiem logiem ielauzās līksmie putnu čiepsti. Elizions smaidīja. Dabā valdīja rosība. It visur, laukos un tīrumos, mežos un pļavās, zēla jauna dzīvība. Gada ritenis arvien ātrāk vēlās uz Lieldienu pusi.

Uz tās dienas pusi, kad meitene atnesīs Apskaidrības kausu atpakaļ uz Avanterru.

Durvis uz troņa zāli atvērās. Ienāca bruņinieks Paravains un norūpējies steidzās pie sava pavēlnieka.

Elizions pagriezās un jautājoši pavērās savas miesassardzes vadonī. — Kas noticis, Paravain?

Baltais bruņinieks paklanījās. — Mūsu izlūki atgriezušies, kungs. Viņi ziņo, ka Tumsas cietoksnī notiekot dīvainas lietas. Borborons esot neparasti labā omā un vienlaikus visā valstī vervējot jaunus vīrus. Stāsta, ka viņš gribot dubultot savu melno karotāju skaitu.

Gaismas glabātājs izskatījās noraizējies. Rieviņu skaits viņa sejā daudzkāršojās. — Un ko tu no tā vari spriest?

— Baidos, ka viņam padomā kāda jauna nekrietnība. Viss

liecina par to, ka viņš lūko dabūt savās rokās Apskaidrības kausu, lai tad dotos pret mums uzbrukumā ar karapulku, kas skaita ziņā krietni pārsniegtu mūsu spēkus.

Elizions apdomīgi svārstīja sirmo galvu. — Nu, neteiksim, ka tas būtu kas jauns. Melnais hercogs jau kopš laiku pirmsākumiem ir kārojis iegūt kausu, un tikpat ilgi viņš lūko mūs iznīcināt...

— Bet vēl nekad viņam nav bijušas tik lieliskas izredzes kā tagad! — bruņinieks viņu pārtrauca.

Gaismas glabātājs pārsteigts viņā paskatījās. — Kā tad tā?

— Mūsu spiegi noskaidrojuši, ka tā meitene, Laura, pirms dažām nedēļām pabijusi sapņu ceļojumā Tumsas cietoksnī.

Gaismas glabātājs domīgi pamāja. — Tā jau es nojautu! — viņš sacīja.

— Viņa acīmredzot gribējusi pārliecināties, vai viņas tēvs vēl ir dzīvs, un...

— Atvaino, ka tevi pārtraucu, bet vai tu izpildīji manu uzde-vumu?

Paravains pamāja. — Protams, kungs. Uzreiz pēc saullēkta sūtīju ceļā Bultspārni, lai viņš dotos uz mūsu māsas planētu pa ceļu, kas zināms vien burvju vārtu sargātājam!

— Labi! Ļoti labi! — vecais vīrs pasmaidīja. — Arī tad, ja Bultspārnis nespēj iejaukties turienes notikumos — viņa parādīšanās meitenei iedvesīs jaunu drosmi, man tā liekas!

Paravains neko neatbildēja. Spriežot pēc viņa sejas izteiksmes, gan šķita, ka viņš par to nebūt nav tik pārliecināts kā viņa pavēlnieks.

— Es tevi pārtraucu, — Elizions turpināja. — Ko tu vēl gribēji sacīt?

— Man šķiet, ka Laura, apciemojot Tumsas cietoksni, ir kritusi Borborona rokās, un viņš piedāvājis tēva dzīvību kā ķīlu pret kausu.

Cildenais valdnieks pagriezās. Saules gaisma, kas krita pa logu, apmirdzēja viņa matus sārtā gaismā. Kad viņš vēlreiz uzlūkoja bruņinieku, viņa grumbainajā sejā bija iegūlušas dziļas rūpes. — Un? Ko tu iesaki?

— Mums jāuzbrūk viņiem, kungs! Ar to viņi nav rēķinājušies. Tas mums palīdzēs uzvarēt. Tad varēsim atbrīvot Lauras tēvu. Un arī Alienoru un Silvānu.

Eliziona sejā iezīmējās neizmērojams pārsteigums. — Uzbrukt viņiem?

— Jā.

— Bet — ja lietosim spēku, tad nebūsim labāki par viņiem!

— Mums taču nav citas izvēles. Mums jāaizsteidzas viņiem priekšā, iekams viņi nav ieguvuši kausu un mūs iznīcinājuši!

— Tu vēlies, lai mēs liekam lietā tos pašus līdzekļus kā viņi? Lai ķeramies pie zobena un slepus viņiem uzbrūkam? Vai tiešām tāda ir tava griba, Paravain? Ar ko gan mēs tad atšķirsimies no viņiem? Varbūt mēs šādā kārtā gūsim uzvaru. Bet varbūt arī ne. Viens gan ir skaidrs: līs daudz asiņu, un neskaitāmi cilvēki zaudēs dzīvību. Bet ko vērta ir uzvara, kas prasa tik augstu cenu? Pasaki man, Paravain!

Baltais bruņinieks tikai īsu brītiņu izturēja pavēlnieka skatienu, tad viņš nokaunējies nolaida acis.

Gaismas glabātājs mierinoši pieskārās Paravaina plecam. — Es tevi varu pat saprast, bet tici jel, tas noteikti nav pareizais ceļš. Un pat tad, ja tavas aizdomas būtu pareizas, — ja Laura ticēs gaismas spēkam, viņa izpildīs savu uzdevumu. Kaut arī tas liktos pavisam neiespējami!

Laura iekliedzās, pielēca kājās, apcirtās — un ieraudzīja pārsteigtu zēna seju.

— Laura? — Alariks bija tik pārsteigts, ka viņa seja atgādināja vienu vienīgu jautājuma zīmi. — Kas tad noticis?

Meitene, izsista no līdzsvara, tvēra pēc gaisa. Izbailes viņai bija laupījušas elpu. — Kas noticis? — Laura pārmetoši jautāja, kad bija dažas reizes ievilkusi gaisu un pulss bija nomierinājies.

— Tu mani nobaidīji gandrīz līdz nāvei, tas ir noticis!

— Bet tu taču noteikti dzirdēji, kā es piejāju. Mans zirdziņš skaļi iezviedzās, ieraudzījis tevi te sēžam! — Viņš ar žiglu galvas kustību norādīja uz apsegloto zirgu, kas stāvēja tikai pāris metru tālāk pie kārklu krūma, ar pakavu tramīgi kārpīdams zemi.

Laura to pazina no pirmā acu skatiena: Lote, Nikodēma Dītriha jājamzirgs. Ķēve paskatījās uz viņas pusi un priecīgi iezviedzās.

— Jocīgi. Nedzirdēju ne skaņas. Ne Loti, ne tevi.

— Tad tev jābūt kurlai. Vai arī tiktāl iegrimušai domās, ka neko citu vairs nemanīji.

— Taisnība — es skatījos tikai uz ērgli!

— Uz ērgli? Kādu vēl ērgli?

Lauras sejā atplauka liegs smaids. — Nu man tiešām jājautā, kurš no mums abiem īsti ir kurls. Citādi tev arī vajadzēja sadzirdēt viņa kliedzienus, Alarik. Paskaties taču! — To teikusi, viņa izstiepa roku un norādīja augstu gaisā — bet ērgļa tur vairs nebija. Varenais putns bija pazudis. Laura izbrīnīta noskatījās uz visām pusēm, taču, kaut arī pie debesīm ne tuvu, ne tālu nemanīja ne mākonīša, no ērgļa nebija ne ziņas, ne miņas.

Lauras roka noslīga, un meitene bija tik pārsteigta, ka piemirsa aizvērt muti.

Dīvaini.

Viņa taču pavisam skaidri bija redzējusi ērgli! Vismaz tā siluetu. Un arī dzirdējusi kliedzienus. Skaļi un skaidri! Nebija taču iespējams, ka viņš pēkšņi būtu izkūpējis gaisā!

Alarika jautājums apturēja viņas domu plūdumu. — Kas tad tur bija, Laura? Kādus kliedzienus man vajadzēja dzirdēt?

— Tu... Tātad tu neko nedzirdēji?

— Nē, vispār neko. Protams, ja neņem vērā pīles un Loti.

— Hmm, — Laura, domās iegrimusi, norūca. “Vai tiešām es to būtu tikai iedomājusies? Vai man jau rādās spoki?” Viņa apjukusi sarauca pieri un jautājoši paraudzījās Alarikā. — Un... Kas tevi... hmm... atvilcis līdz Rāvenšteinai? Tu taču noteikti atjāji šurp ar kādu nolūku?

Zēns smaidīja. — Es gribēju tev kaut ko pavaicāt. Man šis tas ienāca prātā.

— Nopietni? Un kāpēc tad tu vienkārši nepiezvanīji pa tālruni?

— Pa tālruni? — Alariks paskatījās Laurā, it kā viņa piepeši būtu sākusi runāt nepazīstamā valodā.

Ak es, idiote, meitenei iešāvās galvā. Avanterrā taču droši vien neviens nezina, kas ir tālruņi. — Būs jau labi, — viņa tālab steigšus noteica. — Bet — ko tad tu gribēji vaicāt?

— Kas ir seifs, Laura?

Banālais jautājums meiteni pārsteidza nesagatavotu. Viņa neticīgi raudzījās gaišmatainajā zēnā. — Ko?

— Kas ir seifs? — zēns rāmi atkārtoja un apsēdās uz koka stumbra.

— Un tu triecies šurp visu ceļa gabalu, lai uzdotu man šādu jautājumu?

Alariks pamāja. — Nūjā. Un es būtu ļoti pateicīgs, ja tu spētu man uz to atbildēt.

— Prātam neaptverami! — Laura gandrīz līdzjūtīgi nogrozīja galvu un apsēdās blakus zēnam. — Nu, seifs nav nekas cits kā metāla skapis, kur glabā naudu vai vērtslietas, — viņa paskaidroja.

— Lai tām netiktu klāt zagļi un tās būtu drošībā.

Alarika sejai pārslīdēja zinošs smaids. — Tā jau es domāju, — viņš sapņaini noteica.

— Ko tu domāji? — Laura neizpratnē taujāja. — Un kāpēc tev vajadzēja to uzzināt?

Zēns pavīpsnāja. — Pacietību, tikai pacietību, Laura! Pacietība ir panākumu māte, kā mēdza sacīt mana vecmāmuļa!

Meitene acis vien nobolīja. Nu jau Alariks kļūst par tādu pašu skolmeistaru kā Lūkass.

Nu, paldies!

Beidzot zēns padevās. — Es atcerējos kādu pātera Dominika piezīmi, — viņš paskaidroja. — Toreiz, kad profesors mani aizveda uz klosteri.

— Ko tad viņš teica? — Meitene satraukti piebikstīja zēnam.

— Stāsti taču vienreiz un neliec katru vārdu vilkt laukā ar knīpstangām!

— Kad profesors jautāja pāteram, kur viņš grasās mani izmitināt, Dominiks tikai izteiksmīgi pasmīnēja un atteica: “Seifā mēs to puisi nevarēsim ielikt, tāpēc būs jāizdomā kaut kas cits.”

— Un tālāk?

— Toreiz es viņa vārdiem nepiešķīru sevišķu nozīmi. Man šis jēdziens nebija nepazīstams — bet nu viss pēkšņi rādās gluži citā gaismā.

— Tāpēc, ka tagad tu zini, kas ir seifs?

— Jā — un tāpēc, ka es zinu, ka tieši Aureliāns pēc ziemas saulgriežiem paslēpa kausu.

— Nu un tad?

Lauras nevainīgais jautājums zēnā radīja izbrīnu. — Ko — nu un tad? — viņš apjucis attrauca.

— Ko tu gribi secināt?

— Vai tiešām tu vēl nesaproti, Laura? Vai man nudien vajag tev paskaidrot, ko tas nozīmē?

Lauras skatiens aizpeldēja tālumā. Viņa novērsās un, galvu lauzīdama, vēroja ūdeni ezerā. — “Seifā mēs viņu nevarēsim ielikt,” — viņa prātodama murmināja, — “...viņu nevarēsim ielikt.” — Te viņa apklusa un atplauka. Acis iepletusi, viņa no jauna pievērsās zēnam. — Jā, skaidrs, tagad es sapratu, ko tu domā — tavuprāt, kauss atrodas seifā klosterī?

— Tā taču varētu būt, vai ne? — zēns pielēca kājās un sāka satraukti soļot šurpu turpu. — Padomā taču: Aureliāns mani aizveda uz abatiju, jo bija pārliecināts, ka tur es būšu drošībā no tumsas piekritējiem. Un, ja jau es tur biju drošībā, — kāpēc lai tur nebūtu arī kauss?

— Hei! Nav nemaz slikta ideja!

26. nodaļa FRESKAS NOSLĒPUMS

Ēdamzālē valdīja trokšņaina kņada, ko pavadīja ēdamrīku un trauku šķindoņa. Pie Lauras galda, cieši saspiedušies, sēdēja visi četri draugi. Viņi kā sazvērnieki bija sabāzuši kopā galvas, lai neviens no skolasbiedriem nedzirdētu, par ko īsti notika kaismīgā diskusija.

Lūkass vēlreiz pavērās visapkārt un tikai tad atbildēja māsai.

— Pat tad, ja kauss nudien atrodas kaut kur klosterī, — viņš tai pačukstēja, — tas noteikti nebūs viegli atrodams. Teritorija ir diezgan plaša, un ēku ir vesels lērums. Turklāt abats jau nekādā ziņā neļaus mums tās vienkārši pārmeklēt, kur nu vēl piekļūt seifam.

Laura gariem zobiem košļāja sīkstu karbonādes gabalu. — Man neliekas, ka tas būtu vajadzīgs, — viņa izgrūda starp diviem kumosiem.

Lūkass pārsteigts nolaida dakšiņu. Ziedkāpostu gabaliņi nokrita atpakaļ viņa šķīvī. — Vai tu nupat neteici, ka kauss atrodas klostera seifā? Kas man, starp citu, liekas visnotaļ loģiāli. Galu galā šis trauks ir vismaz tikpat vērtīgs kā mesas biķeri, dievmaizīšu šķīvji vai pārējie liturģiskie trauki.

— Lūkasam taisnība, — Kēvins iejaucās. — Klostera “Pie svētā akmens” baznīca taču ir tuvu tālu izslavēta savas vērtīgo liturģisko trauku kolekcijas dēļ. Daži labi esot no tīra zelta un rotāti ar dārgakmeņiem — un tāpēc tos glabā ugunsdrošā un neuzlaužamā seifā, tā bija rakstīts informatīvajā brošūrā. Apskaidrības kauss tur būtu drošībā, vai ne?

Laura nogrozīja galvu. — Var jau būt. Tomēr man nešķiet, ka profesors to būtu paslēpis tur.

— Oi, nē! — Kaja iejaucās, tad iebāza mutē milzīgu frī kartupeļu porciju un papildus vēl veselu kaudzi ziedkāpostu. — Fāfēc fat fe?

— Pavisam vienkārši — jo pie klostera dārgumiem parasti drīkst piekļūt tikai bursārijs jeb mantzinis un, protams, abats. Taču ne jau bibliotekārs. Tātad ar pātera Dominika pieminēto seifu noteikti būs domāts kas cits, nevis klostera dārgumu glabātava.

Lūkass paraudzījās māsā ar neizdibināmu skatienu. Viņš bija iegrimis dziļās domās. Laura gluži vai varēja saskatīt, ar kādiem apgriezieniem strādāja viņa supersmadzenes. — Tātad tu domā... — viņš uzmanīgi sāka.

Laura pamāja, enerģiski sadalīdama savu karbonādi. — Tieši tā.

— ... ka šis seifs, iespējams, atrodas citā klostera vietā?

— Pareizi.

— Varbūt... slepenajā bibliotēkā?

Meitenes seju izgaismoja līksms smaids. — Bravo, Lūkas! Un tev pat nevajadzēja padomu no publikas! — Tad viņa atguva nopietnību. — Esmu pārliecināta, ka šim seifam jābūt kaut kur slepenajā bibliotēkā. Bez pātera Dominika par to taču nezināja neviens no mūkiem. Pat abats ne.

— Šī iemesla dēļ man tava tēze liekas visnotaļ loģiāla, — Lūkass viņai piekrita ar profesora cienīgu nopietnību.

— Es taču teicu! — spriežot pēc Kajas sejas izteiksmes, viņa domāja, ka ir pateikusi kaut ko-ārkārtīgi pašsaprotamu. Turklāt meitene tā vicināja pa gaisu dakšiņu, ka gaļas gabaliņš no tās nokrita uz grīdas. — Ops, — resnīte noteica un paliecās zem galda, lai to paceltu.

Laura pavīpsnāja par viņas neveiklību, bet tad atguva nopietnību. — Turklāt šis arhīvs bija vienīgā vieta visā klosterī, kas Dominikam — un tātad arī viņa draugam Austrumam — bija pieejama jebkurā laikā. Viņam nevienam nebija jāprasa atļauja, nemaz nerunājot par bailēm, ka viņu tur varētu pārsteigt kāds svešinieks.

Kēvins, beidzis ēst, nolika sāņus nazi un dakšiņu un noslaucīja muti ar salveti. — Izklausās, ka tev būs taisnība, Laura.

— Vai ne? — Laura starojoši uzsmaidīja zēnam. Kēvins allaž bija tik laipns un lielākoties viņas pusē. Viņa atkal izjuta savādo kņudoņu vēderā, meitenei sametās te auksti, te karsti. Kēvins atsmaidīja pretī, un Laura manīja, ka viņai iekvēlojas vaigi. Ak kungs — kaut viņš neievērotu, ka es nosarku! Viņa žigli novērsās.

— Man katrā ziņā ir pilnīgi skaidrs: ja kauss patiešām ir noslēpts “Pie svētā akmens”, tad noteikti slepenajā bibliotēkā!

— Nu labi, — Lūkass sacīja, uzdurdams uz dakšiņas pēdējo karbonādes kumosu. — Vienkārši iedomāsimies, ka tavs pieņēmums ir pareizs. Tad jau tev viņreiz, apmeklējot klosteri, vajadzēja ievērot kādu seifu.

Laura papurināja galvu. — Neievēroju vis.

— Nē?

— Nē! Bet mēs ar Persiju toreiz nemeklējām seifu. Mums bija citas rūpes! Tāpēc tūliņ pat jādodas uz klosteri vēlreiz, turklāt pēc iespējas ātrāk.

Kaja īgni nopētīja vispirms Kēvinu un tad Lauru. Kaut kas viņai laikam nebija pa prātam. — Jauki un lieliski, — viņa beidzot noteica. — Bet kā tu līdz turienei nokļūsi?

— Ar Persija auto, protams, — tāpat kā pagājušoreiz!

Kad Laura pēc trim stundām iegāja vingrošanas zālē, viņa jau no pirmā acu uzmetiena manīja — kaut kas nav lāgā: sporta skolotājs, tērpies paukošanas kostīmā, sēdēja uz paklāju kaudzes un nomākts raudzījās grīdā.

— Hei, Persij, — kas tev tā par sejas izteiksmi? It kā būtu iekodusi kāda nelaba uts.

— Trrāpijī desmitniekā, mademoiselle! — Persija jauneklīgajā sejā ar grūtībām parādījās smaids. — So uti sauc par Kvintusu, un viņš šo apzimejumū ir pelnījis visaugstākajā mērrā!

Laura sarauca pieri. — Vai tiešām? Ko tad viņš izdarījis?

— Sorreiz viņš parrspejīs pats sevī, šis nožēlojamais draņķis. — Gaišmatis nicinoši saviebās un, tikai ar pūlēm novaldījis dusmas, trieca ar dūri pa nevainīgajiem vingrošanas paklājiem. — Viņš izdomajīs visai elegantū gājienu, kā mis Mēriju un mani izslēgt no spēles vismaz līdz Lieldienām, lai mēs nevarretū tev palidzēt izpildīt svarrīgo uzdevumū.

— Ko? — Laura juta, ka sāk krist panikā. — Kā tad tā?

— Glužī vienkarršī: viņš mums ieškiebīs ll.c klasi, lai mēs pavaditū to ekskursijā uz Ziemeļjūrrru. Sākotnejī pārredzētie kolēģi it kā nesen esot saslimūši, un tā viņš, izmantodāms savas piln-varrās, izrraudzījās mūs, lai ieceltu viņu vietā.

— Bet... — Lauras sejā parādījās izmisums. Paukošanas maska izslīdēja viņai no rokas un grabēdama nokrita uz zāles koka grīdas.

— Viņš taču nedrīkst tā rīkoties!

— Drrīkst gan, Laura, turrklāt vēl ļoti labī! Būdams interr-nāta vadītajā vietas izpildītājs, viņš ir tiesīgs dot mācibspekiem uzdevumūs pēc sāviem ieskatiem. Ja mēs viņa rrīkojumus neizpildīsim bez nopietna iemeslā, tad tas būs smags amata parrkapūms, kas savukarrt Tumšickim ļaus pieprrasīt mūsu atlaišanu, — un mēs, prrotāms, neviens neesām ieinteresēti to panākt!

— Un ja nu jūs vienkārši saslimtu kā tie citi skolotāji?

— Baidos, ka tas neko daudz nemainitū. Varri būt drroša, ka Kvintuss šādā gadijumā stingtrrī uzrraudzītu, lai mēs ne uz sekundī nepamestu savus mitekļus — un arr to tev nekas netiktū līdzēts!

— Johaidī! — Laura saniknota iespēra paklāju kaudzei. Kaut arī kurpei bija bieza zole, kāju caurstrāvoja stipra sāpe.

— Man ļotī žēl, Laura, bet turrpmakajās divās nedēļās mums nekās cits neatlīks kā sazināties pa mobilo tālrruni. Citas iespejās diemžel nebūs.

— Ak vai! — Kaut arī kāja smeldza, Laura veltīja paklājiem vēl vienu spērienu. Bet arī tas nespēja remdināt viņas neizmērojamo vilšanos.

Nolādētie tumsas kalpi!

Vispirms viņi izsita no ierindas profesoru — un tagad neitralizēja ari Persiju un mis Mēriju. Viņi nevairīsies ne no kā, lai padarītu man dzīvi pēc iespējas grūtāku, Laura nodomāja. Tomēr viena cerība man vēl ir atlikusi. — Bet šonakt tu taču varēsi mūs aizvest uz klosteri — vai ne, Persij?

Skolotājs dziļi ievilka elpu — un noliedzoši papurināja galvu.

— Man ļotī žēl, Laura, bet arrī tas nebūs iespejāms!

— Bet kāpēc gan ne? Autobuss dosies ceļā tikai rīt sešos, ja esmu pareizi informēta?

— Parreizi gān. Bet diemžel Dr. Tumšickis gan mis Mēriju, gan mani uzaicināja šovakarr pie sevīs uz svarrigām pārrunām. Tā kā esam parrņēmušī pavadoņu fūnkcijas tikai nupat, tad esot jāiepazīstas ar laika grrafiku un brrauciena progrrammū, viņš saka.

Lauras skatienā atspoguļojās absolūts izmisums — un tomēr viņa negribēja padoties neizbēgamajam. — Un ja nu mēs aizbrauktu pēc tam? Pēc jūsu sarunas?

Persijs skumīgi pasmaidīja. — Cik es pazistū šo tipu, tad viņš vilks tikšanos pēc iespējas garrakū, lai pēc tam neatliktā laika brraucienam uz klosterri! Mūki turr mostas jau četrros no rrīta, tā ka ap to laiku mūsu apmeklejumū jau vajadzētu beigt! Man ļoti žēl, ka nevarru dot tev cerrības — bet gandrriz vai šķiet, ka Kvintuss būs uzodis tavū plānu!

— Tas nav iespējams! — Glītā meitene pacēla balsi. — Alariks tikai šopēcpusdien izteica domu, ka kauss varbūt ir paslēpts klosterī. Un mēs tikai nupat pusdienās nolēmām vēlreiz pārmeklēt slepeno arhīvu! Kā gan lai Dr. Tumšickis par to būtu uzzinājis?

Persijs kā atvainodamies pacēla rokas. — Nav ne jāusmas, mans prrātiņš te irr parr īsu. Turrklāt tās bija vienigī aizdomas!

Laura iekoda lūpā un paskatījās skolotājā, piemiegusi acis.

— Un tomēr — jo vairāk es domāju, jo vairāk jāatzīst, ka tev ir taisnība, kaut arī man tas liekas pilnīgi neiesnēiami. — Trul vino novērsa skatienu un izklaidīgi raudzījās zāles grīdā, it kā mēģinādama tur atrast savu problēmu risinājumu.

Persijs pielēca kājās un pienāca pie skolnieces. — Tikai nezaudē drrosmi, — viņš sacīja, pūlēdamies izspiest iedrošinošu smaidu. — Arri tad, ja tu vēl pilnibā nespēj parrvaldīt tev dāvātās spējas, ieprriekšējo nedēju gaitā tās irr krrietni nobrriedušas un ievērrojamī palidzēs, pūloties izpildīt tavu uzdevumu. Uzticies tām un gaismas spēkam, tad tev viss izdosies, pat ja šobrrid liktos glužī neiespējami!

Laurai galvā zibēja jautājums pēc jautājuma. Taču viņa neteica ne vārda. Viņa tikai mēmi noraudzījās gaišmatainajā sargātājā. Meiteni caurstrāvoja spēka un siltuma sajūta, un, kaut gan Laura vēl nebūt nebija tik pārliecināta kā Persijs, viņa vilcinādamās pasmaidīja.

— Nu rredzī, tā tu man patīc daudz labāki, Laura! — skolotājs slavēja. — Kaut arrī pats es nespēšu necik daudz pallidzēt, tad vismaz zinū rrisinājumū tavai visdegošākajai prroblēmai — es pazistū kādu, kas jūs mīļuprrāt aizvizinās līdz klosterrim!

Atila Morduks pagriezās pret Lauru, un viņa boulinga lodei līdzīgā seja starot staroja smaidā. — Varēji jau arī pati iedomāties, ka vajag palūgt man. — Viņa balsī nepārprotami skanēja pārmetums.

Meitene, kas sēdēja blakus brālim Aureliānā limuzīna aizmugurējā sēdeklī, ne vārda neteikusi, saviebās. — Ko gan no tāda trūcīga koeficienta var gaidīt, — Lūkass sacīja un sazvērnieciski pamirkšķināja vīrietim aiz stūres.

Laura ērcīgi novaikstījās un turpināja raudzīties ārā naktī, kas kā tumša filma traucās garām automobiļa logiem. Viņa gandrīz neko nespēja pazīt. Tūlīt aiz Hintertūras pie debesīm samilza biezi mākoņi, kas aprija mēnesi, tā ka Laura spēja tikai nojaust, kāda ainava paveras ārā. Ja vien viņa nemaldījās, tad nupat viņi bija sasnieguši ieleju, kuras galā atradās klosteris “Pie svētā akmens”.

Muzeja cienīgās automašīnas — milzīga Opel Kapitan, kādus vairs neražoja jau gadu desmitiem, — motors, neraugoties uz cienījamo vecumu, ņurrāja mīļi kā kaķēns, kamēr viņi tuvojās klosterim. Atila Morduks bija laiski atzvēlies šofera sēdeklī un, izstiepis lūpas, klusi svilpoja kādu dziesmiņu. Laura tūlīt atcerējās: tā pati melodija, ko saimniecības pārzinis bija dungojis naktī, kad viņa pirmo reizi bija ielavījusies viņa būdiņā, meklēdama bibliotēkas atslēgu. Toreizējo tikšanos ar milzu boa Kleopatru Laura neaizmirsīs nekad mūžā. Viņu bija pārņēmušas tādas šausmas, ka tās bija palikušas neizdzēšami iegravētas atmiņā.

Meitene pārsteigta vēroja, kā Atila pēkšņi nospieda slēdzi uz priekšējā paneļa. Starmeši vienā mirklī nodzisa, un pasaule automašīnas priekšā iegrima tumsas jūrā. — Ei, ei! — Laura raižpilni iesaucās. — Ko tas nozīmē?

— Tīrais piesardzības pasākums, — Atila rāmi paskaidroja.

— Kaut arī klostera brāļi droši vien jau guļ, labāk būt uzmanīgiem un izturēties pēc iespējas neuzkrītošāk, kā tu domā?

— Jā, pareizi. — Laura bikli vērās pa automašīnas logu. — Taču bez gaismas tu nevari saskatīt ceļu.

— Nebaidies! — Labsirdīgais tēvainis pasmīnēja. — Vai tad tu nezini, ka mēs, pundurmilži, tumsā orientējamies gandrīz tikpat labi kā dienas gaismā?

Kāds stulbums! Kā viņa bija varējusi aizmirst, ka Atila Morduks bija pēdējais dzīvais pundurmilzis? Turklāt viņš vēl nesen bija stāstījis meitenei par saviem priekštečiem, kas sensenos laikos bija lielā skaitā apdzīvojuši kontinenta mežainos apvidus. Tie bijuši miermīlīgi un čakli ļautiņi, kuru kalēju māksla bijusi izdaudzināta tuvu un tālu. Pundurmilži, kā jau visi kalēji tajos sen pagājušajos laikos, lielu daļu dzīves pavadīja, meklēdami rūdas un metālus savas kalnainās dzimtenes alās un tālu sazarotajos eju labirintos. Tālab arī viņu acis bija pieradušas pie tumsas. Protams, arī Atilam Mordu-kam, pēdējam savas tautas pārstāvim, piemita šīs neparastās spējas, un tādēļ viņš bez pūlēm spēja atrast ceļu pat vismelnākajā naktī.

— Sorry, — Laura aši noteica. — Ļoti muļķīgi no manas puses.

— Nekas. — Morduka Srekam līdzīgā seja viņai plati uzsmaidīja atpakaļskata spogulītī. — Zināmā mērā tev bija taisnība: kopš simt četrdesmit otrās dzimšanas dienas man radies iespaids, ka naktī nudien redzu maķenīt sliktāk nekā agrāk.

Atbildes vietā Laura tikai jautri ieķiķinājās. Simt četrdesmit otrā dzimšanas diena! Meitene vēl joprojām nespēja aptvert, ka saimniecības pārzinis patiešām varēja būt tik vecs. Turklāt izskatījās, ka viņam būtu tikai četrdesmit gadi. Nu, augstākais, četrdesmit pieci!

Meitene aptvēra rokām priekšējā sēdekļa atzveltni, atbalstīja pret to galvu un saspringti vērās naktī. Vispirms viņa saskatīja tikai bezdibenīgi dziļu tumsu, bet tad tālumā no tās pamazām atdalījās klostera aprises: mūris, zvanu tornis un baznīcas jumta smaile.

Apmēram piecsimt metru pirms ēkām Morduks nogriezās pa kreisi no šosejas un iebrauca šaurā, neasfaltētā lauku ceļā, kas no aizmugures pienāca klāt vientuļajai abatijai. Viņš pieturēja cieši pie mūra aiz varena kadiķkrūma un izslēdza motoru. — Galapunkts, dāmas un kungi, — viņš smīkņādams sacīja. — Klāt esam.

Laura paskatījās uz turpat divus metrus augsto klostera mūri, kas pacēlās tieši priekšā. — Vai te kaut kur nav jābūt durvīm? — viņa pārsteigta vaicāja.

— Ir jau arī — bet šīs durvis nebūtu slepenas, ja būtu saredzamas jau pirmajā piegājienā!

— Eksakteniski! — Lūkass zinoši pamāja. — Ieeja droši vien slēpjas aiz paegļa.

Laura izbrīnīta viņā paraudzījās. — Paegļa?

— Jā, — brālis smīnēdams atteica. — Parasti to dēvē par kadiķi!

Laura pacēla acis pret debesīm. — Un tu patiešām domā, ka aiz tā atrodas durvis?

— Protams. — Lūkass pavīpsnāja. — Tas taču ir acīmredzams.

— Tieši tā — un tāpēc tu nošāvi greizi! — Atilas smaids atgādināja plaši atvērtu vardes muti. — Ja kaut ko gribi paslēpt, tad jāizvairās no lietām, kas ir acīmredzamas!

Lūkasa sejā parādījās vilšanās, taču Laura iekšēji nopriecājās. Viņai tas bija patiess mierinājums, ka arī superkoeficienti šad rad varēja pārrēķināties.

Tikai — kur gan ir slepenā ieeja?

Viņa uzmanīgi nopētīja klostera mūri. Tas bija veidots no rupji tēstiem laukakmeņiem, savienojumu vietas un plaisas bija aizziestas ar māliem. Gadsimtu gaitā tur bija ieķērušās un uzdīgušas sēkliņas, tāpēc sienas lielāko daļu klāja zariņi bez lapām, sačerve-lējusies zāle un kaili sūreņu zari. Durtiņas gan Laura, pat labi gribēdama, nevarēja atklāt, — kad piepeši ieraudzīja efeju, kas kadiķa tuvumā vijās augšup pa mūri. No pirmā acu uzmetiena tā ne ar ko neatšķīrās no parastas efejas. Laurā aizdomas pamodās tikai tad, kad viņa ievēroja gandrīz sirdsveida formas lapu biezokņa vidū divas vītnes, kas apmēram metru viena no otras kāpa augšup pa sienu. Tās bija gandrīz paralēlas. Tad viņai ienāca prātā, ka abas vītnes, iespējams, aizsedz slepenās ieejas spraugas.

Viņa paskatījās uz Atilu Morduku un klusēdama norādīja uz efeju. Pundurmilža līksmais smaids liecināja, ka meitenes aizdomas ir pareizas.

Tad saimniecības pārzinis atguva nopietnību. — Vai man iet kopā ar jums? — viņš vaicāja.

Meitene papurināja galvu. — Nevajag, Atila. Jo mazāk mūsu būs, jo mazāka iespēja, ka mūs atklās! Tāpēc arī neņēmām līdzi Kaju un Kēvinu.

— Laba doma, — Atila norūca un tad novēlēja viņiem veiksmi. — Un neaizmirstiet: koka durvis blakus komposta kaudzei ved tieši uz krusteju. Tur jūs droši vien zināsiet, kā tikt tālāk, vai ne?

— Jā, protams, — Laura atteica. Viņa jau atvēra automašīnas durvis, kad pundurmilzis atkal pievērsās meitenei.

— Vai tu kaut ko neesi aizmirsusi, Laura?

— Ko tad?

— Šo te, piemēram, — saimniecības pārzinis atbildēja un pastiepa pretī metāla priekšmetu. — Kā citādi tu domā tikt bibliotēkā? — Priekšmets izskatījās pēc lielas atslēgas. Izlocītās vai robainās mēlītes vietā gan bija tikai grezni vīts stienītis. Tas ir mūķīzeris, Laura tūliņ atskārta.

— Sena ģimenes relikvija, — Atila paskaidroja, mirdzošām acīm apbrīnodams noslēpumaino durvju atdarītāju. — Ir tikai dažas kaltas slēdzenes, kas tam var pretoties. Vienam no maniem senčiem izdevās ar tā palīdzību tikt līdz pat privātajiem Spānijas galma apartamentiem. Viņš, nabadziņš, bija neglābjami iemīlējies brīnumdaiļā karaļmeitā un alka savu pielūgsmes objektu tikai reizi, kaut mazu brītiņu aplūkot vistiešākajā tuvumā.

— Cik romantiski, — Laura apskaidrotu skatienu izdvesa un piepeši iedomājās par Kēvinu. — Ceru, ka viņam izdevās.

Atila dziļi nopūtās. — Jā, diemžēl.

— Diemžēl? — meitene atkārtoja un sarauca pieri. — Kāpēc diemžēl?

— Jo citādi viņš līdz pat kapa malai nebūtu uzzinājis, ka viņa pielūgtā daiļava par savu skaistumu varēja pateikties tikai savas istabenes grimēšanas mākslai un, par spīti jaunībai, it nemaz nevarēja lepoties ar nevainojamiem zobiem, bet gan nēsāja protēzi. Nabaga puisis saņēma milzīgu triecienu, ieraugot viņu nekrāsojušos, un tā pārbijās, ka viņu gandrīz vai noķēra pils sargi!

— Tā viņam, lūriķim, arī vajag, — Lūkass norūca un piebikstīja māsai sānos. — Taisies vienreiz!

Kad Laura izkāpa no auto, tumsā atskanēja baiss kliedziens. Viņa sarāvās, bet tad atskārta, ka tas bija tikai nevainīga apodziņa medību sauciens.

Nakts bija salta un drēgna. Temperatūra bija nokritusies gandrīz līdz nullei. Aukstums ielīda Laurai aiz vējjakas un sāka drebināt. Meitene stingiem pirkstiem taustījās gar kreiso efejas vītni pa šķautņainajiem mūra laukakmeņiem. Nepagāja necik ilgs laiks, kad viņa jau bija atradusi spraugā paslēptu aizbīdni. Pavelkot to, atskanēja metālisks klikšķis. Viņa ar Lūkasu atspiedās pret akmens sienu. Tā gandrīz bez pretestības padevās spiedienam, pārvietodamās pārsteidzoši viegli, un izveidoja mūrī atvērumu, pa kuru brālis ar māsu varēja ielīst klostera dārzā.

Atila Morduks viņiem bija precīzi aprakstījis ceļu. Uz šaurajām taciņām zem viņu kājām čirkstēja grants, kamēr viņi paši, zemu pieliekušies, slīdēja pa dobēm uz komposta kaudzes pusi. Noplukušās koka durvis, kas veda uz krusteju, nebija aizslēgtas, tā ka Laurai pat nevajadzēja likt lietā mūķīzeri.

Līdzko meitene ar brāli bija pazudusi durvīs, klostera dārza austrumu stūrī no veca valriekstkoka stumbra aizsega atdalījās ēnains siluets.

Paraugoties uz komposta kaudzes pusi, viņa acis kvēloja, un elpa nakts aukstumā pārvērtās par maziem mākonīšiem. Taču Sarkanā nāve salu nejuta. Viņš bija apmierināts ar sevi un ar pasauli. Iekšēji viņš smējās. Viss notika tieši pēc plāna, un nebija ne mazākā iemesla šaubīties par viņa pasākuma izdošanos. Beigu beigās tas skuķis neloloja ne mazākās aizdomas un ij nenojauta, ka cilpa ap viņas kaklu savelkas arvien ciešāk. Drīz vien to nejēgu gaida skarba atmošanās — bet tad jau būs par vēlu, jo glābiņa nebūs.

Prieka nojausmā viņam pār muguru noskrēja patīkami šermuļi. No rīkles izlauzās baisi smiekli, kas atbalsojās klostera dārzā, līdz, tiem izskanot, atkal iestājās klusums.

Nāves klusums.

Bibliotēkas durvju slēdzene Morduka burvju atslēgai bija tīrais nieks. Arī pagrabstāva slepenajā klostera arhīvā Laura un Lūkass iekļuva bez mazākajām problēmām.

Kad zēns iegāja bibliotēkā, viņam atkārās žoklis un acis iepletās lielas kā šķīvji. Gari stiepts “oooo” bija viss, ko viņš neizmērojamā izbrīnā spēja izteikt.

Griestu velvi atkal greznoja fantastiskās nakts debesis ar visām dzirkstošajām zvaigznēm un starojošajiem mēnešiem. Pirmajā brīdī Laura vēl nobrīnījās, ka tās neklāja tie paši biezie mākoņi, kas laukā bija drūzmējušies virs klostera. Bet tad viņa atcerējās, ka uz griestiem bija atveidots Avanterras debesjums. Pie debesīm stāvēja arī noslēpumainā septiņu zvaigžņu veidotā zīme, ko viņa pēdējoreiz bija vērojusi virs Tumsas cietokšņa, un tās spožums pārspēja visas pārējās zvaigznes.

— Vai kādreiz esi redzējis ko tamlīdzīgu? — viņa vaicāja brālim, kurš bija apstājies kā zemē iemiets un ar bijīgu skatienu apbrīnoja pasakaino jumolu.

— Nē, vēl nekad, — Lūkass gandrīz nedzirdami izdvesa, acis nenolaizdams no griestiem. — Vai tev ir kāda nojauta, kā tas viss darbojas? Tur taču jābūt kādam trikam!

— Kāpēc? — Laura, viegli smaidīdama pavērās brālī, un vārdi raisījās no viņas mutes gandrīz bez pašas līdzdalības. — Vienkārši pieņem to, kā tas ir, un priecājies par šo brīdi. Ne jau viss, ko uzreiz nav iespējams izskaidrot, balstās uz kādu triku vai ilūziju. Daudz kas noskaidrojas tikai tad, ja var ieskatīties aiz lietu ārējā veidola.

— Un ko tev atklāj skats aiz ārējā veidola?

— Būtību! — Laura sausi atteica.

Brāļa sejā parādījās godbijīgs izbrīns. — Būtību?

— Jā, — Laura lielā nopietnībā paskaidroja, bet tad nespēja novaldīt smaidu. — To, lūk, ka neesam nākuši šurp, lai brīnītos par šīm velvēm, bet gan lai atrastu seifu. Vai esi jau aizmirsis, supergalva?

Lūkass sabozās — viņš vienkārši nevarēja ciest, ja par viņu uzjautrinājās.

Brālis ar māsu pārmeklēja visu bibliotēku. Ieskatījās aiz katra plaukta, izošņāja ik stūrīti un ik nišu. Viņi pat rūpīgi izklaudzināja sienas, meklēdami paslēptu telpu. Taču visas pūles izrādījās veltīgas. Milzīgajā grāmatu krātuvē nekur nebija atrodams seifs vai dzelzs skapis. Visā pazemes arhīvā nebija nevienas mēbeles, kurā kaut kas varētu slēpties. Viņi vīlušies jau grasījās beigt meklēšanu, kad tomēr pamanīja vēl vienu skapi. Tikai tas nepavisam nebija piemērots slēptuvei, jo bija uzzīmēts uz freskas, kas sniedzās no grīdas līdz pat griestiem.

Nezināms mākslinieks to bija uzgleznojis zāles aizmugurējā stūrī, uz sienas starp divām plauktu rindām, pavisam tuvu noslēpumainajam zvaigznājam. Toreiz, kopā ar Persiju, Laura to vispār nebija ievērojusi. Kāds gan tur brīnums, jo, pavirši skatoties, radās iespaids, ka abi grāmatu plaukti, kas noslēdza eju, vienkārši ir mazliet garāki par pārējiem koka plauktiem. Un lielais skapis uz sienas ejas galā izskatījās maldinoši īsts. Laurai vajadzēja vairākkārt ieskatīties, līdz viņa saprata, ka tas, tāpat kā plauktu gali, bija tikai uzgleznots.

Meitene, iedegusies ziņkārē, pienāca tuvāk. Arī Lūkass bija ieintereējies, un tā viņi abi nopētīja gandrīz īsto mēbeli. Tas varēja būt gandrīz divus metrus augsts un vairāk nekā metru plats, izskatīdamies kā no koka. Dīvainā kārtā skapim, liekas, nebija durvju. Priekšpusē nebija redzama ne slēdzene, ne rokturis. Toties to greznoja krāšņas intarsijas. Tur mijās lieli tumša un gaiša koka kvadrāti, veidodami šaha galdiņa rakstu, kas gan sastāvēja tikai no četrām horizontālām un četrām vertikālām rindām. Katrā no šiem sešpadsmit lauciņiem atradās pa vienai dzīvnieka figūrai: lauva, antilope, vilks vai mamuts, tā ka uz savādā spēles laukuma — ja vien tas tiešām bija spēles laukums — atradās pa četriem katra veida dzīvniekiem. Dzīvnieki izskatījās pārsteidzoši plastiski un, ja neņem vērā izmērus, — gluži kā dzīvi.

Laura norādīja uz grezno skapja priekšpusi. — Kas tas ir? — viņa vaicāja. — Vai tas būtu tāds kā spēles galdiņš?

Viņai par pārsteigumu, arī Lūkass nezināja izskaidrojumu.

— Nav ne mazākās nojausmas — bet šis tas par to liecina. Es gan tādu spēli vēl nekad neesmu redzējis. Figūru izkārtojums ir visnotaļ dīvains, kā tev liekas?

Jā gan, Laura nodomāja. Apakšējā rindā pamīšus bija izkārtoti mamuti ar vilkiem, virs tiem pārmaiņus stāvēja antilopes un lauvas. Un abās atlikušajās rindās tieši tāpat.

— Ja tā tiešām ir spēle, tad man galīgi nav skaidrs, kā tās figūras pārvietojas, — Lūkass turpināja. — Kādā veidā un vai vispār tās nokļūst uz citiem lauciņiem, lai nosistu pretinieka figūras, vai arī varbūt uz tām tiek novietoti kauliņi pēc kaut kādas sistēmas? — Zēns neziņā pacēla rokas. — Bet varbūt tam visam ir kāda cita nozīme, kas zina? — Viņš vienaldzīgi paraustīja plecus.

— Beigu beigās mums tas varētu būt vienalga, Laura. Tas skapis ir tikai uzzīmēts, un tāpēc to nevar izmantot par slēptuvi. Un tas nu gan nav nekāds sarežģītais secinājums — pat ja Atila gribētu nostāties uz galvas!

Laura ar roku noglāstīja sienu. Tā bija pavisam gluda. It kā gleznojums būtu klāts ar laku, neredzamu aizsargslāni. Viņas sejā parādījās apjukums. —Jocīgi, ka viņi tā centušies, darinādami šo fresku. Apakšā taču tādu mākslas darbu tikpat kā neviens neredz.

Lūkass atkal sarauca pieri. — Tev taisnība. Un pat tiem nedaudzajiem, kas zināja slepeno arhīvu, skats uz to lielā mērā gāja secen!

Laura neizpratnē uzlūkoja brāli. — Kā tu to domā?

— Paskaties taču: freska atrodas vistālākajā telpas stūrī. To neredz ne no durvīm, ne no bibliotekāra letes. Un pat no lasām-galdiņiem ne. Ja uz to grib paskatīties, tad speciāli jānāk uz šo eju.

— Tagad, kad tu pateici, es arī ievēroju.

— Kāpēc gan vajadzētu izrotāt sienu ar gleznojumu, kas turklāt ir gluži kā dzīvs, ja to neviens neredz?

Laura saspringti nopētīja attēlu. — Bet... Kaut ko taču viņi bija domājuši, vai ne?

— Es arī tā pieņemu! — Lūkass domīgi paskatījās māsā pāri briļļu malai. — Jautājums tikai — ko? — Tad viņš ieskatījās pulksteni. — Ak vai, tūliņ būs pusčetri, — viņš steigšus ieteicās.

— Mūki drīz celsies augšā. Labāk iesim! Mēs te neko vairs nevaram izdarīt!

Laura vīlusies nopūtās un negribīgi pievienojās brālim, kurš virzījās uz izejas pusi. Viņa vēl pēdējo reizi pagriezās atpakaļ un pavērās neparastajā zvaigznājā pie debesīm. Septiņas zvaigznes dzirkstīja un staroja tik spoži, it kā gribētu kaut ko teikt.

Itin kā tām būtu kāda slepena vēsts.

Taču Laura nespēja to atšifrēt. Viņai likās, ka spožums it kā apžilbina skatu uz mistēriju, kas slēpās aizmugurē. Viņa nomākta devās tālāk. Tomēr meitene pēkšņi apstājās kā sasalusi. Brīdi Laura izskatījās kā pārakmeņojusies, līdz viņas seja piepešā atskārtā iemirdzējās kā saulīte.

Protams! Kā viņa varēja būt tik neattapīga!

Un kādēļ viņa nebija agrāk iedomājusies par Morduka vārdiem: “Ja gribi kaut ko paslēpt, tad jāizvairās no lietām, kas ir acīmredzamas!” Ja likās acīmredzami, ka kausu nevar paslēpt uzzīmētā skapī, tad tieši šāds skapis bija nevainojama slēptuve!

— Lūkas, pagaidi! — viņa satraukti iekliedzās, pagriezās un piesteidzās pie gleznas. Vēl skrienot viņa visas domas un enerģiju koncentrēja uz fresku, visu pārējo ap sevi izslēgdama — un vēl tajā pašā mirklī ievēroja, ka apgleznotā siena sāk ņirbēt un kļūst caurspīdīga.

Lūkass pārsteigts apstājās, pagrieza galvu un atskatījās pār plecu — viņš vēl paguva ieraudzīt, ka Laura sper soli iekšā freskā. Nākamajā mirklī no viņas nebija ne vēsts, it kā siena būtu viņu aprijusi.

27. nodaļa ĀĶĪGA MĪKLA

Zeltmēness un Cilvēkzvaigzne, pacēlušies augstu virs Blāzmoraldas, ietina Grāla pili siltā gaismā. Paravains, mieru nerazdams, staigāja šurpu turpu pa lielo torni. Viņu māca raizes. Raizes par Alienoru. Par Silvānu. Par Apskaidrības kausu.

Un rūpes par pasauļu nākotni.

Protams, Elizionam bija taisnība. Viņi nedrīkstēja ķerties pie vardarbības, jo tādējādi nodotu gaismas sūtību. Bet kas gan notiks, ja īstenosies Borborona plāns? Ja viņam patiešām izdosies iegūt kausu un izdevīgā brīdī sagūstīt Lauru?

Tad gaismas pusei tomēr nāksies ciest zaudējumu, un viņi diez vai spēs pretoties melno karotāju leģioniem. Tumsas spēki triumfēs, un nenovēršami sāksies mūžīgās iznīcības valstība.

Bet tieši tas nedrīkstēja notikt.

Nekādā ziņā!

Paravains nezināja, kā to aizkavēt, un viņam neiekrita prātā neviens risinājums, lai cik ļoti arī viņš lauzīja galvu.

Izdzirdis Morvenas soļus, viņš izjuta atvieglojumu, un viņa sirdi pārņēma prieks. Par spīti raizēm, kas viņu bija nomākušas, bruņinieks uzsmaidīja dziedniecei.

Morvena atbildēja viņa smaidam, bet tad atguva nopietnību.

— Zinu, kas tevi nospiež, — viņa sacīja. — Tāpēc arī atnācu.

Paravains dāvāja viņai pārsteigtu skatienu.

— Nav labi palikt vienatnē ar savām rūpēm, — Morvena maigā balsī turpināja. — Daloties ar kādu citu, tās vieglāk pārciest. — Viņa pienāca Paravainam pavisam tuvu klāt un satvēra viņa plaukstu.

Paravainam, sajūtot viņas ādas siltumu, noskrēja skudriņas.

Dziedniece pavērās viņā ar lielām acīm. — Vai atceries ziemas saulgriežus? Kad tu atgriezies no Laiku ielejas bez kausa un biji cieši pārliecināts, ka viss ir zaudēts?

Paravains pamāja.

— Likās, cerību vairs nav — un tomēr mēs tikām glābti.

Bruņinieks pasmaidīja.

— Kādēļ lai šoreiz būtu citādi? — dziedniece apņēmīgi vaicāja.

— Tāpēc, ka brīnumi neatkārtojas, — baltais bruņinieks atbildēja. — Un toreiz tas bija brīnums.

Morvenas acīs parādījās mikls mirdzums. — Kāpēc tu tik maz tici gaismas spēkam? — viņa čukstēja aizsmakušā balsī. — Kāpēc tevī ir tik maz paļāvības un cerības? — To teikusi, viņa pievilka bruņinieku pie sevis, un Paravains ieslīga viņas rokās un piekļāva Morvenu sev klāt. Viņš bija apskāvis jauno sievieti tik cieši, it kā nekad negribētu laist vaļā.

Bija tieši tā, kā Laura bija gaidījusi: ieiedama sienā, viņa neko nejuta. Ne pretestību, ne berzi — vispār neko. Pasaule zem lietu ārējā veidola itin viegli atklājās tiem, kas tai cieši ticēja, un tā Laurai radās sajūta, it kā viņa vienkārši būtu iegājusi dziļāk starp grāmatu plauktiem. Tad gan meitene pamanīja, ka šis tas tomēr ir mainījies: ausīs kaut kas smalki sīca, un apkārt viss bija tīts starojošā gaismā. Citādi plaukti pa labi un pa kreisi izskatījās pavisam reāli, un arī skapis viņas priekšā bija īsts. Un aptaustot radās sajūta, ka tās būtu no koka darinātas mēbeles.

Izdzirdusi savu vārdu, Laura pagriezās un ieraudzīja brāli. Lūkass neizpratnē stāvēja pie sienas, it kā atrastos aiz skatloga stikla, un bezpalīdzīgi aptaustīja to ar rokām, skaļi saukdams: — Laura! Kur tu paliki, Laura!

Tātad Lūkass viņu neredzēja.

Skaidrs, ka ne, galu galā Lūkass jau nebija sargātājs. Tikai sargātājiem atklājas pasaule aiz lietu ārējā veidola.

Lauru jau mocīja kārdinājums pabāzt galvu cauri sienai, lai nomierinātu Lūkasu, kad viņa izdzirda svešādas balsis, kas jaucās cita citai vidū: — Bija arī laiks, vai ne? — Mēs jau domājām, ka viņai tas nekad neienāks prātā! — Sargātāji arī vairs nav tādi, kā bija kādreiz. Kā var būt tik lēna domāšana?

Meitene izbrīnīta pavērās visapkārt.

Kas tur bija?

Kas te nupat runāja?

Laura paskatījās pa labi un pa kreisi, tomēr nevienu neredzēja.

Varbūt šīs balsis nāca no skapja?

Meitene spēra soli tuvāk mākslinieciski greznotajai mēbelei, kad atkal izdzirda spīvu balsi: — Paskat tik! Un tāda grib būt par gaismas karotāju! Ja viņa tā turpinās, tad nekad neatrisinās mīklu, nekad savā mūžā!

Laura atkal apjukumā pētīja eju — līdz skatiens pievērsās dzīvniekiem.

Lauvas, antilopes, vilki un mamuti skapja priekšpusē likās atdzīvojušies. Tie bija pametuši savas vietas kvadrātveida lauciņos un, it kā tā būtu visdabiskākā lieta pasaulē, žirgti pastaigājās pa spēles laukumu, vērodami Lauru un sarunādamies savā starpā.

Meitene neizpratnē uzlūkoja savādo ganāmpulku. — Vai jūs runājat par mani?

— Protams! — Vīzdegunīgo atbildi izspļāva četras antilopes, kas runāja korī un tad izplūda zviedzošos smieklos. Tad tikai Laura pamanīja, ka šie radījumi ar vītajiem radziņiem, tāpat kā lauvas, vilki un mamuti, kustas pilnīgi sinhroni.

Pelēkie vilki pastiepa purnus pret griestiem un iegaudojās, tas gan izklausījās pēc izsmiekla, kamēr mamuti apdomīgi klanīja lielās galvas un pievienodamies taurēja. Tikai četri lauvas klusēja, izskatīdamies aizvainoti, it kā nodoties šādām bērnišķlbām būtu zem viņu goda.

Laura norīstījās. — Ko... ko jums no manis vajag?

— No tāda jautājuma vien jānostājas kājām gaisā, vai ne? — iegaudojās vilki un, galvas grozīdami, noraudzījās mamutos. — Viņa taču ir tā, kurai no mums kaut ko vajag, vai ne?

— Pilnīgi pareizi, pilnīgi pareizi! — masīvie dzīvnieki noņurdēja. — Tas tikai liecina, ka viņa nekādā ziņā nevar būt īstā. Sargātāja nekad neuzdotu tik muļķīgu jautājumu. Ak vai — tas var beigties tikai ļauni! Tikai ļauni!

— Ļer-ļer-ļer! — Lauvas nosodoši nolūkojās mamutos. — Viņa ir apjukusi, tik daudz taču jūs redzat, ikvienam citam ietu tieši tāpat.

— Bet ne jau gaismas karotājai, vai ne? — vilki rūca, neuzticīgi pētīdami Lauru savām nekaunīgi brūnajām acīm.

— Mēs taču visu laiku to sakām, — sudrabainās balstiņās čaloja smalkās antilopes. — Viņa nav nekāda sargātāja, ko viņa te...

Te piepeši lauvas pārskaitušies ierēcās. Kaut arī viņi nebija lielāki par trīsdesmit centimetriem, skaņa ar pērkona dunoņu atbalsojās ejā, nodrebinādama sienas un spēcīgi nodārdēdama Laurai ausīs. Antilopes pārbijušās sarāvās, un vilki bailīgi iežmiedza astes. Tikai mamuti palika gluži vienaldzīgi.

— Tūlīt pat izbeidziet muļķības! — lauvas auroja. — Sāksim vienreiz! Tad jau redzēsim, vai viņa ir īstā — jo tikai tad viņai atklāsies noslēpums!

Laura vairs nespēja novaldīties nepavīpsnājusi. — Tad kauss patiešām ir paslēpts šai skapī? — viņa jautāja.

— Paklau, paklau! —r antilopes vīzdegunīgi iebrēcās. — Tas taču ir skaidrs, vai ne?! — nicinoši iekaucās vilki, kamēr mamuti tikai piekrītoši murmināja: — Tiesa. Tiesa gan!

— Un mēs visi kopā esam nomodā, lai tas nokļūtu pareizajās rokās! — lauvas paskaidroja, lepni pacēluši galvas, un, kaut arī Laura nemanīja ne vēsmiņas, viņu krēpes noplīvoja itin kā stipra vēja pūsmā. — Lai kurš to arī gribētu paņemt, viņam vispirms jātiek mums garām — un tas var izdoties tikai īstajam!

— Bet... — Laura pārsteigta paskatījās dzīvniekos. — Profesors taču sacīja, ka kausu sargājot zīmoga spēks.

Viņai ausīs atskanēja zvaniņu šķindai līdzīgie antilopju smiekli, un vilku izsmējīgie kaucieni sajaucās ar mamutu uzjautrināto ņurdēšanu. Tikai lauvas saglabāja pašcieņu, kā jau klājas zvēru karaļiem. — Tieši tā arī ir, — tie svinīgi apstiprināja. — Tikai zīmoga noslēpums var mums pavēlēt pavērt ceļu pie kausa. Vai arī — ja tev izdosies uzminēt mūsu mīklu — jo viens izriet no otra.

Lauras mutes kaktiņi nolaidās lejup. — Viens izriet no otra? — viņa domīgi atkārtoja. — Baidos, ka nesaprotu, ko...

— Mēs ticam tev uz vārda! — antilopes ķiķināja. — Būtu jau arī jābrīnās, ja notiktu citādi, vai ne! — komentēja vilki. — Ak vai, ak vai! — mamuti apjukumā zūdījās.

— Nav nemaz tik grūti! — paziņoja lauvas. — Tu vari mēģināt trīs reizes. Bet padomā labi un izvēlies rūpīgi, jo citādi seifs tev paliks aizslēgts uz mūžīgiem laikiem.

Laura norija siekalas. Gandrīz pie paša alktā mērķa nācās konstatēt, ka šķēršļu rodas arvien vairāk. Cerams, ka mīkla nebūs grūta. Beigu beigās Lieldienas tuvojās ar joni.

— Vai esi gatava? — Lauvu uzdotais jautājums skanēja visnotaļ nepacietīgi.

Meitene steigšus pamāja. — Eēē... jā, jā, protams, — viņa aši attrauca.

— Tad sasmailē ausis un ieklausies labi, jo mēs to pateiksim tikai vienu vienīgu reizi! — Lauvas novērsās no Lauras un jautājoši pievērsās pārējiem dzīvniekiem. — Vai esat tik tālu? Vai beidzot varam sākt?

— Protams! — antilopes nosprauslojās. — Sen jau, — norūca vilki, un mamuti tikai neskanīgi nopurpināja: — Labi jau, labi!

— Tad sākam! — lauvas noteica.

Četri mamuti sāka. Viņi nostājās vienā rindā, pievērsa skatienu meitenei un sāka runāt: — Mēs, būdami četri, pārstāvam četrus... — Vilki turpināja: — Tik viens no mums ir par citu...— Tad kārta pienāca lauvām: — Tad zirdziņa gaitā dodies uz priekšu... — Vien sākumu izvēlies īsto, — piebilda antilopes, un tad visi dzīvnieki nobeidza korī: — Tad zīmoga spēks tev parādīs ceļu, pie kausa kas aizvedīs droši.

Tad dzīvnieki apklusa, novērsās no Lauras un lēnīgā gaitā, kā jau piedienas nepazīstamas pasaules lepnajiem sūtņiem, atgriezās lauciņos, kur tie bija stāvējuši sākumā. Kad pēdējais dzīvnieks bija nokļuvis savā vietā — protams, tā bija viena no lecīgajām antilopēm! —, dzīvības zīmes tajos pazuda, un viņi sastinga.

Laura neizdvesa ne skaņas. Izbrīna pārņemta, tomēr neko neteikdama, viņa vēroja notiekošo. Vēl mirkli meitene kavējās skapja priekšā, it kā gaidītu teiksmaino dzīvnieku pēdējo zīmi, atvadu mājienu vai varbūt sveicienu. Tomēr viņi vairs nekustējās. Tad meitene pagriezās un lēnām devās prom, taisni pie brāļa.

Kad Laura iznāca no sienas, Lūkass sarāvās. — Kas tad noticis? — viņš satraukts vaicāja. — Ko tu darīji tur iekšā, Laura? Saki taču!

— Iesim, — viņa atbildēja un aizdomājusies raudzījās uz priekšu. — Citādi mūki beigu beigās mūs tiešām noķers.

Kaja šūpoja galvu un vīlusies raudzījās Laurā. — Oi, nē! — viņa zūdījās. — Ja tā kārtīgi padomā, tad no brauciena uz klosteri nebija vispār nekādas jēgas!

— Nūjā, — Laura novilka. — Vismaz tagad es skaidri zinu, kur atrodas kauss...

— Kuram tu tomēr netiec klāt! — viņu pārtrauca Kēvins.

— Tai jocīgajai mīklai taču nav vispār nekādas jēgas. Citādi mēs pa šo laiku būtu vismaz uzgājuši kādu risinājumu, vai ne?

Laura tikai noskaitusies savilka uzacis un uzmeta brālim palīgā saucošu skatienu.

Ari Lūkass neatstāja diez cik optimistisku iespaidu. — Es diemžēl neesmu ticis necik tālāk, — viņš paskaidroja. — Turklāt pēdējās dienās internetā izķemmēju visas iespējamās mīklu un orākulu lapas. Atradu visu ko — tikai ne norādi uz šo savādo mīklu. Un atbildi, protams, arī ne. Uzzināju tikai šo to jaunu par Reimāra kapelānu.

— Un tas būtu?

— Ka viņš, neraugoties uz īso mūžu, izgatavojis dažas brīnumskaistas Bībeles kopijas un strādājis pie Rāvenšteinas pils hronikas, kad Reimārs licis viņu sodīt ar nāvi. — Lūkass vērīgi paskatījās māsā. — Starp citu, tētis, rakstīdams savu projektu par Rāvenšteinas vēsturi, diezgan bieži izmantoja viņa darbus. Tie glabājas šeit, arhīvā.

Izdzirdot pieminam tēvu, Laurai apskrējās dūša. Viņa norīstījās. — Izklausās interesanti, Lūkas, un varbūt mums arī vajadzētu tur iemest aci. Taču baidos, ka mūsu pašreizējo problēmu tas it nekā nepalīdzēs atrisināt.

Zēns nožēlā paraustīja plecus. — Man ļoti žēl, bet neko vairāk es neatradu.

— Un bibliotēkā tu arī neko neatradi? — Kajas sejā pavīdēja sīks cerības stariņš, tomēr tas steigšus nozuda, kolīdz Lūkass saskaities saviebās.

— Itin neko. Turklāt Brēzelzamas jaunkundze man palīdzēja pēc labākās sirdsapziņas. Kopš" es viņai izskaidroju Stīvena Hokinga teoriju, viņa ir pats laipnības iemiesojums, un es no viņas varu dabūt visu!

— Nu, paldies, — Laura sabozusies norūca.

— Vai tu negribēji apvaicāties arī universitātē? — Kēvins apvaicājās.

— Es jau to darīju — bet neviens nespēja neko līdzēt. — Lūkass paspēra soli uz māsas pusi un šaubīdamies viņā paskatījās. — Vai esi droša, ka pareizi saprati to mīklu?

— Un kā vēl! — meitene iesvēlās sašutumā. — Pilnīgi droša!

Es taču visu precīzi iegaumēju: “Mēs, būdami četri, pārstāvam četrus, tik viens no mums ir par citu. Tad zirdziņa gaitā dodies uz priekšu, vien sākumu izvēlies īsto. Tad zīmoga spēks tev parādīs ceļu, pie kausa kas aizvedīs droši.” Tieši tāda bija mīkla, ko man uzdeva dzīvnieki!

— Labi jau, labi, — Lūkass nomierinoši noteica. — Es tikai gribēju būt pārliecināts par visiem simt procentiem. Beigu beigās no tā ir atkarīgs diezgan daudz kas.

Laura viņam parādīja saniknotu grimasi. Lai nu kurš, bet viņa gan zināja, kas no tā ir atkarīgs! Gaismas spēkiem nāksies vēl vismaz trīs mēnešus iztikt bez kausa spēka, ja viņa to neaiznesīs atpakaļ uz Avanterru. Tas apgrūtinās viņu pūliņus cīņā, un briesmas, ka ļaunums ņems virsroku, ar katru dienu auga augumā. Un visliktākais bija tas, ka Borborons nogalēs viņas tēvu, ja Laura nenodos kausu viņa rokās.

Tētis.

Viņa nedrīkstēja pieļaut, lai tēvu sagaida tik briesmīgs liktenis! Par to ij domāt nevarēja, un tādēļ šī mīkla viņai noteikti bija jāatrisina.

Viņai jātiek galā!

— Mēs nedrīkstam padoties, līdz neatradīsim risinājumu! — Laura spītīgi sacīja un izvilka no kabatas mobilo tālruni. — Pateikšu Sajellai, ka nedēļas nogalē nebrauksim uz Hoenštati. — Meitene ieslēdza telefonu un sāka ievadīt četrciparu PIN kodu — kad pārsteigta spēji apstājās. Viņas nīgro sejas izteiksmi apskaidroja piepeša atklāsme. — Bāc! Nu, protams! — viņa iesaucās. — Kā man agrāk neienāca prātā!

Kad Laura, priekā starodama, pievērsās draugiem, viņai pretī raudzījās neizpratnes pilnas sejas.

— Nu, vai jums vēl nepielēca? — Laura kūsāja lepnumā.

— Mīklas atrisinājums ir kaut kas līdzīgs PIN kodam. Kodam, ar ko var atvērt skapi.

Lūkass kādu brīdi skeptiski raudzījās pretī, un tad arī viņš sāka starot. — Nu, protams, — un spēles laukums nav vis laukums, bet gan kaut kas līdzīgs tastatūrai: nospiežot uz pareizajiem lauciņiem īstajā secībā, skapis atvērsies!

Kajas sejā bija lasāms vienīgi apmulsums. Kēvins turpretim pamazām apjauta, par ko bija runa. — Tad orākula atbilde ir slepens PIN kods skapim, vai ne?

— Tieši tā, Kēvin! — Laura viņam draudzīgi uzsmaidīja. — Tev pielēca.

— Es jau visu laiku to teicu, — Kaja noteica. Ieraudzījusi pārsteigtās draugu sejas, viņa vēl vēsā mierā piebilda: — Tas taču acīm redzami, vai ne?

Lūkass noskaities pacēla acis pret griestiem, kamēr Laura nevarēja noturēties nepavīpsnājusi: viņas draudzene bija vienkārši nelabojama!

— Labs ir, tad vēlreiz mierīgi padomāsim, — Laura turpināja, tostarp atguvusi nopietnību. “Mēs, būdami četri, pārstāvam četrus,” teica mamuti — ko tas varētu nozīmēt?

— Varbūt pārējie divpadsmit ir lieki? — Kaja prātoja.

— Muļķības, nulles koeficient! — Lūkass vairs nespēja valdīties. — Tur bija sešpadsmit lauciņi un sešpadsmit dzīvnieki. Tātad neviens nevarēja būt lieks, tas taču loģiāli!

— Varbūt viņi ar to gribēja teikt, ka meklētā atbilde sastāv no četriem elementiem? — Kēvins sprieda.

— Eksakteniski! — Lūkass,'pēkšņi satraucies, mežonīgi sāka vicināt gaisā labo rādītājpirkstu. — Bet “tik viens no mums ir par citu”, kā minēja vilki. Burtiski ņemot, tas nozīmē...

— ... ka viņi atbildē izsaka ko citu, — Laura viņu aši pārtrauca, — un pārējie dzīvnieki paši sevi.

— Gluži manas domas! — Kaja iejaucās. Lūkasa paļas uz viņu laikam nebija atstājušas it nekādu iespaidu. — Jautājums tikai: kā vilki var izteikt kaut ko citu, bet pārējie dzīvnieki tikai sevi? Un kāpēc?

— Labs jautājums! — Lūkass pavērās pāri profesora aceņu malām. Niknums no viņa sejas bija pagaisis. — Vienkārši padomāsim, ar ko šie dzīvnieki cits no cita atšķiras.

— Ātrumā ienāk prātā tikai kopīgais — visiem ir četras kājas, aste, tie ir zīdītāji. Visiem ir kāda simboliska jēga, vai tie parādās pasakās. — Laura, kaut ko apsvērdama, paraudzījās visapkārt.

— Tikai mamuti ir izmiruši.

Kaja pamāja. — Taisnība. Un mamutam vienīgajam ir snuķis un ilkņi. — Ievērojusi, ka Laura piemiedza acis un pārmetoši viņā noraudzījās, meitene žigli piebilda: — Labi, labi. Vismaz lauvām un vilkiem nav tik lielu ilkņu. Turklāt mamuti vienīgie no šīs kompānijas neparādās ne fabulās, ne pasakās! Gan lauvas, gan antilopes, gan vilkus tur var sastapt ik uz soļa!

— Mamuti un antilopes ir augēdāji, — Kēvins ieminējās.

— Bet lauvas un vilki ir plēsēji.

Lūkass domīgi palocīja galvu. — Tas gan viss ir pareizi, bet, baidos, neved ne soli tuvāk atbildei.

— Kā tad ne? — spriežot pēc Lauras sejas izteiksmes, viņai prātā bija ienākusi kāda ideja. — Tas, piemēram, var nozīmēt, ka pārmaiņus jānospiež lauciņš ar augēdāju un tad ar gaļēdāju. Piemēram, mamuts, lauva, vilks, antilope.

Lūkass piemiedza acis un saspringti domāja, bet tad enerģiski pakratīja galvu. — Nedomāju vis. Var taču būt tikai viena vienīga pareizā atbilde. Pēc tevis ieteiktā varianta sanāk simtiem iespēju.

— Tikai ne tad, ja ievēro mīklas norādījumus, — Laura iebilda.

— Tur taču teikts, ka jāiet kā zirdziņam.

Kaja neizpratnē piepūta vaigus. — Kas tad ar to būtu domāts? Auļiem, rikšiem vai soļiem?

Lūkass skaļi novaidējās, taču Laura smiedamās attrauca: — Ne viens, ne otrs, ne trešais! Pa lauciņiem jāiet kā šaha zirdziņam. Kēvins pamāja. — Izklausās pārliecinoši.

— Pareizi! — Lūkass pabīdīja brilles uz augšu no degungala.

— Tikai — ar kuru lauciņu sākt? Starp citu, tieši šis jautājums minēts arī pašā mīklā: “Vien sākumu izvēlies īsto.”

Laura sarauca pieri. — Neesmu pārliecināta, vai tā patiešām ir. Jo tas, ka jāsāk ar pareizo lauciņu, ir pārāk pašsaprotami, uz to neviens īpaši nenorādīs! Varbūt ar “sākumu” nemaz nav domāts pirmais lauciņš...

— Bet gan? — Lūkass nepacietīgi jautāja.

— Bet gan to vārdu pirmie burti! — Laura paziņoja savu pārdomu rezultātu. — Šie četri dzīvnieki taču atšķiras ar saviem nosaukumiem — un tie, starp citu, katrs sākas ar citu burtu!

Vienu brīdi Lūkass šķita pilnīgi apjucis. Muti atvēris, viņš blenza māsā — un tad viņa seja iemirdzējās kā laimesta skaitļu kombinācija spēļu automātā. — Ei, Laura, — tas ir ģeniāli! Vienkārši ģeniāli! Tas ir risinājums, pilnīgi noteikti! īpaši tāpēc, ka antilopes sākas ar patskani — A. Burtu, kas mūsu valodā gadās visbiežāk. — Lūkass staroja vēl vairāk. — Fenotastiski! Atbildei tagad vajadzētu būt vienkāršai kā bērnu spēlei. Mums ir L kā lauva, V kā vilks, M kā mamuts un A kā antilope. No šiem četriem burtiem ar zirdziņa lēcieniem jāizveido sakarīgs vārds.

Viņš strauji piebikstīja Kajai. — Iedod man lapiņu! Es ātri uzzīmēšu skapja durvju laukumu, lai mums būtu vieglāk.

Jau pēc īsa brīža skice bija pabeigta. Laura tūliņ pamanīja, ka Lūkass visu bija precīzi paturējis prātā.

Draugi aizrautīgi ķērās pie darba. Tomēr entuziasms beigās pierima, jo viņi vīlušies neatrada nevienu risinājumu. Lai cik ļoti viņi arī censtos, no šiem četriem burtiem neizdevās izveidot nevienu sakarīgu vārdu. Un ar zirdziņa lēcieniem jau nekādi ne. Lai ar kuru lauciņu viņi arī sāktu, nevienai kombinācijai nebija jēgas. Pēc stundas viņi, zaudējuši ticību, beidza. Turklāt Laura bija gandrīz pārliecināta, ka viņi ir uz pareizā ceļa.

Lūkass rezignēti nolaida zīmuli. — Man vienkārši nepielec. Viss taču liekas tik loģiāli — un tomēr nekas jēdzīgs nesanāk!

— Būsim kaut ko palaiduši garām, — Laura skaļi prātoja.

— Tā izskatās, — Kaja piekrita. —Jautājums tikai, ko.

— Kaut es to zinātu! — Laura nomocījusies nopūtās. — Varbūt padomāt, ko saka mīklas piektā rindiņa: “Tad zīmoga spēks tev parādīs ceļu.” Vai tev nekas nenāk prātā, Kēvin?

Kēvins nobālēja, viņa degungals kļuva gluži balts.

— Kas tev notika? — Laura noraizējusies vaicāja.

— Nekas īpašs. — Zēns atmeta ar roku. — Man tikai pēkšņi viss sagriezās vēderā. Varbūt vajadzētu kaut ko uzēst.

— Lieliska ideja! — Kaja, kas visu laiku bija sēdējusi diezgan vienaldzīgi, piepeši atguva modrību. Viņa pielēca kājās un jau grasījās steigties uz durvīm. — Man kuņģis jau pierāvies pie mugurkaula! — Turklāt pēdējās pusstundas laikā viņa bija nolocījusi veselu šokolādes tāfelīti. Viena pati! Jo pārējie bija augstsirdīgi atteikušies.

Laura tomēr aizturēja draudzeni. — Pagaidi mazliet! — viņa pārmetoši sacīja. — Padomāsim vēl brītiņu. Tas tagad ir svarīgāk.

Kaja padevās, kaut arī purpinādama. Kamēr viņa atkal apsēdās gultā, Laura prātodama noraudzījās abos zēnos. — Man visu laiku nedod mieru doma: kāpēc lauvas apgalvoja, ka zīmoga spēks un mīklas atminējums ir viens un tas pats? Ko tas varētu nozīmēt?

— Es varu vienīgi izteikt minējumus, Laura, — Lūkass sacīja.

— Ja atminējums patiešām ir vārds, kā mēs domājam, tad tas nozīmētu, ka...

Viņš apklusa un kā aizsapņojies lūkojās tālumā.

— Ko, Lūkas? Ko tas nozīmētu? — Laura steidzināja.

— Ka tas pats vārds attiecas arī uz Septiņu mēnešu zīmogu — un te nu mēs neesam gudrāki kā sākumā. Galu galā mēs vēl joprojām neesam atraduši, kā īsti ir ar to zīmogu un kur tas atrodas. Un vienīgo, kas mums varbūt spētu ko līdzēt, mēs nevaram sadabūt rokā.

Kaja uzmeta lūpu. — Kas tad ir tas vienīgais?

— Tā vecā grāmata, protams, — Laura iejaucās. — “Septiņu brālība”. Kriminālpolicija to pievāca kā lietisko pierādījumu.

— Un ja nu tu Rejmanim izskaidrotu, par ko ir runa, un viņu vienkārši mīļi palūgtu?

Laura sarauca pieri. — Aizmirsti par to, Kaja! Viņš nekad nepiekritīs. Tas ir viņa svarīgākais pierādījums pret profesoru, un to gan viņš no rokām ārā nelaidīs.

Draugu sejās parādījās rezignācija, un Kēvins izteica to, ko laikam gan domāja arī Lūkass un Kaja: — Tas nozīmē, ka vairs nav nekādu izredžu.

— Nē, Kēvin, to gan tas nenozīmē, — Laura pārliecināti iebilda un mundri uzsmaidīja. — Līdz Lieldienām vēl palikušas divas dienas. Četrdesmit astoņas stundas, kurās vēl var notikt milzum daudz. Beigu beigās tētis taču vienmēr sacīja...

— ... zaudē tikai tas, kurš jau ir padevies, — Lūkass turpināja. Taču balss nodeva, ka viņš par to nebūt nebija pārliecināts. Tādēļ Laura arī aiztaupīja teikumu, ko vēl bija grasījusies piebilst: “Kurš paļaujas uz gaismas spēku, tam izdosies viss.” Pēdīgi viņa pati sāka manīt, ka klusi ir piezagušās šaubas, kaut arī nevienam, protams, to nebūtu atzinusi.

Pat tēvam ne.

Grāla pils milzīgais pagalms nespēja uzņemt visus baltos bruņiniekus. Tālab daudzi no viņiem gaidīja ārpus vārtiem.

Gaismas glabātājs sēdēja starojoši baltā zirgā, kas stāvēja uz neliela paaugstinājuma pagalma ziemeļdaļā. Blakus viņam atradās bruņinieks Paravains un Morvena, kas arī sēdēja krāšņos sirmjos. Elizions, gandarīti smaidīdams, aplūkoja gaismas karotāju leģionus, kas bija ieradušies Blāzmoraldā. Tad viņš tos uzrunāja.

— Mani draugi, — viņš uzsauca skaļā un skaidrā balsī. — Mēs esam sapulcējušies, jo šai dienai jātop par mūsu prieka dienu. Šodien, Lieldienu svētkos, mēs saņemsim atpakaļ Apskaidrības kausu. Tādēļ dosimies kopā uz Laiku ieleju, lai godam sagaidītu kausa nesēju — un šī meitene parādīs ikvienam no mums piemēru, ka ir vērts karot gaismas pusē.

Viņš smaidīdams pagriezās pret Paravainu. Baltais bruņinieks pacēla roku un deva saviem vīriem zīmi doties ceļā

Sajutis paskubinājumu, Eliziona sirmis sāka kustēties. Gaismas glabātājs Paravaina un Morvenas pavadībā izjāja no pils pa ceļu, ko baltā gvarde bija pašķīrusi viņa priekšā. Baltie karapulki viņam sekoja, un tā viņi kopā devās uz Laiku ieleju.

28. nodaļa CERĪBAS DZIRKSTS

ad rietumpusē aiz pakalniem jau rietēja saule, Laura juta, ka pēdējā cerība izplēn. Turklāt tā vien šķita, it kā pašas debesis gribētu viņai iedvest drosmi. Vakarblāzma apveltīja pasauli ar maigu mirdzumu, un no tālīnā apvāršņa žilbi staroja oranži zeltainas gaismas strēle, gluži kā greznodama uzvaras svinības. Tomēr Laurai svētki nebija ne prātā. Gluži otrādi: viņu bija pārņēmusi mazdūšība. Sākās astronomisko Lieldienu nakts, un pēc dažiem mirkļiem atvērsies burvju vārti.

Laura pacēla galvu un pavērās uz mazo saliņu. Viņa bija atnākusi uz Mošķezera krastu, jo, izmisuma pārņemta, gribēja pabūt viena. Nudien: miglas vāli, kas klāja saliņu, arvien vairāk savilkās tās vidū un sāka blāvi mirdzēt, it kā no iekšpuses starotu gaisma. Drīz vien zinātāji varēs pa noslēpumaino taku doties uz Avanterru, kaut arī pārējie cilvēki to nemanītu. Ja nu tomēr kāds kaut ko ievērotu, tad vārtus noteikti izskaidrotu ar retu gaismas fenomenu, neapzinoties patiesību, kas slēpās aiz ārējā veidola. Tomēr Laura it nemaz nespēs izmantot savas zināšanas par lielo noslēpumu, kas nesaraujami saistīja Zemi ar Avanterru. Pēdējās divās dienās viņa nebija tikusi uz priekšu ne soli. Viņa nebija nedz atrisinājusi mīklu, nedz izdibinājusi Septiņu mēnešu zīmoga noslēpumu.

Viņa bija izgāzusies.

Nožēlojamā kārtā.

Un tāpēc tēvs tagad bija lemts drošai nāvei.

Ērgļa kliedziens izrāva Lauru no pārdomām. Viņa pārsteigta pavērās augšup un ieraudzīja putnu ar vareniem spārniem, kas riņķoja tieši virs salas. Vakarblāzmas gaismā izskatījās, it kā spalvu vietā viņu klātu spožas liesmas. Ērglis vēlreiz izgrūda savu pavēlošo saucienu un tad aizlaidās. Tieši lielā torņa virzienā, kas pacēlās Rāvenšteinas pils austrumdaļā. Pēc dažiem mirkļiem tumsa jau bija viņu aprijusi. No viņa vairs nebija ne ziņas, ne miņas — un tomēr Laura bija pilnīgi droša, ka nebija maldījusies. Viņa pati savām acīm bija skatījusi šo ērgli — gaismas sūtni. Un piepeši viņā atdzima cerība.

Laura aizsteidzās garām smilšakmens lauvām un traucās tālāk uz lielajām āra kāpnēm. Akmens milzis Portaks savieba pelēko seju un bažīgi noraudzījās meitenei nopakaļ. Iekams Laura bija pazudusi pa durvīm, viņš uzmeta žiglu skatienu Latusam un Laterim, un ikviens, kas spēja uztvert vairāk par lietu virspusi, būtu varējis noprast, ka arī spārnotie lauvas ir ļoti norūpējušies.

Laura jau bija pagājusi garām gleznai, kas karājās ieejas hallē, kad pamanīja, ka baltā sieviete atkal bija pazudusi no rāmja. Vientulīgajā meža pļaviņā gulēja tikai melnais vilks, kamēr gleznas aizmugurējā plānā cauri kokiem vīdēja Rāvenšteinas pils siluets.

Meitene apstājās un pārsteigta noraudzījās eļļas gleznā. Kas noticis? Kāpēc Silva bija pametusi savu vietu?

Uz kurieni viņa bija aizgājusi?

Laura piešķieba galvu, domīgi vērodama gleznu no Nežēlīgā bruņinieka laikiem, kad ar acu kaktiņiem samanīja vizam kaut ko baltu. Viņa pacēla skatienu un vēl paguva kāpņu telpā ieraudzīt kādu stāvu, kas nogriezās ap stūri — tai vajadzēja būt Silvai, bez šaubām.

Ilgi nedomādama, Laura metās augšup pa kāpnēm. Viņa jau gandrīz bija sasniegusi pēdējo stāvu, kad beidzot redzēja, ka nebija vis maldījusies: patiešām, tā bija Silva, kas nekustīgi slīdēja uz priekšu un nupat iegriezās piektā stāva garajā gaitenī. Sieviete baltā kustējās uz priekšu, īpaši nesteigdamās, tā ka Laura itin drīz viņu panāca.

— Kas noticis, Silva? — meitene viņu uzrunāja. — Kurp tu dodies? — Kad jaunā sieviete pagriezās viņai pretī, Laura ar šausmām ieraudzīja, ka viņas bālie vaigi pludo vienās asarās. — Tu taču neraudi manis dēļ? — viņa bikli vaicāja.

Neraugoties uz raizēm, kas acīm redzami nospieda viņas sirdi, baltā ģērbtās sievietes sejai pārslīdēja smaids. — Nē, Laura. Es neleju asaras tevis dēļ — šoreiz ne. Tādā dienā kā šodien es vienkārši nespēju neapraudāt pati savu likteni.

Laura norīstījās, un viņas sirdi vēlreiz aizkustināja nabaga Silvas sūrais liktenis. Viņi ar Persiju sapņu ceļojumā uz Nežēlīgā bruņinieka laikiem gan bija izjaukuši lamatas, kuras jaunajai sievietei vilka izskatā bija sagatavojis viņas neko nezinošais mīļotais, tomēr nebija spējuši viņu izglābt. Tikai dažus mēnešus vēlāk Reimārs fon Rāvenšteins viņai vēlreiz bija licis izvēlēties: vai nu kļūt par viņa sievu, vai mirt. Iedomājoties vien, ka laulībā ar Nežēlīgo bruņinieku nāktos aptraipīt viņas patieso mīlu, Silvu pārņēma tik nepanesamas sāpes, ka viņa Reimāra priekšā metās nāvē no lielā torņa... Pēkšņi Laura atskārta, kas sievietei baltā bija padomā.

— Šodien ir tā drausmīgā notikuma gadadiena, vai ne? — viņa līdzcietīgi apvaicājās.

— Jā, Laura. — Ap Silvas lūpām rotājās sērīgs smaids. — Cilvēki toreiz svinēja Lieldienu svētkus, un visi līksmoja par atnākušo pavasari, kad tas neģēlis mani aizvilka uz torni un lika izšķirties... — Jaunā sieviete apklusa un kā aizsapņojusies stingi vērās tukšumā. — Lai arī kopš tā laika jau apritējuši neskaitāmi gadi, allaž, kad pienāk pavasara sākuma diena, viss manī atdzīvojas no jauna, un nekas vairs nespēj noturēt mani savā vietā. Nepārvarams spēks mani dzen uz to vietu, kur man nācās Nežēlīgajam bruņiniekam pierādīt savas mīlestības spēku.

— Tad tu gribi iet uz lielo torni?

— Jā — kā ik gadu šajā laikā.

— Es jau pāris gadu mācos internātā, — Laura brīnījās,

— bet vēl nekad neesmu tevi redzējusi tornī.

Skumīgā sieviete vēlreiz pasmaidīja. — Tu tikai neilgu laiku piederi pie sargātāju loka un iepriekš nevarēji zināt, kas slēpjas zem lietu ārējā veidola, — viņa atteica un tad piebilda zīmīgā balsī, — un pat šodien tev šis tas paslīd garām, ja nemaldos.

Laura apjukusi noskatījās baltajā sievietē. Viņai nebija ne jausmas, ko Silva ar to vēlējās teikt. Bet varbūt no viņas varēja gūt kādu padomu. Galu galā viņa bija palīdzējusi, arī meklējot kausu.

— Eē, — Laura tādēļ steigšus novilka, — vai drīkstu tevi pavadīt?

— Manis dēļ, lūdzu. Ja vēlies piebiedroties manām sērām.

Jau pēc maza brītiņa viņas stāvēja torņa virsotnē. Silvai,

zināms, bija daudz vienkāršāk tur nokļūt. Proti, durvis, kas veda uz skatu laukumiņu, bija aizslēgtas. Kamēr sieviete baltā varēja vienkārši izslīdēt tām cauri, Laura jau grasījās steigties pie saimniecības pārziņa, lai paņemtu atslēgu. Par laimi, viņa laikus atcerējās, ka viņai kabatā vēl joprojām ir Atilas mūķīzeris, ar ko biezās koka durvis varēja atvērt bez bēdu.

Laura nostājās blakus Silvai pie torņa dzeguļa un pārlaida skatienu tuvīnajai apkārtnei, ko jau klāja nakts tumsa. Gaismu izstaroja tikai gandrīz pilnais mēness. Valdīja klusums. Vienīgi vējš svilpoja skumīgu melodiju un rotaļājās ar Lauras garajiem matiem — tieši tāpat kā toreiz, kad viņa Laterim mugurā bija aizlaidusies no viduslaiku pils mūriem. Vienā mirklī atgriezās atmiņas, un Laura gara acīm vēlreiz piedzīvoja toreizējo notikumu. Viņa skatīja Reimāra fon Rāvenšteina tēlu un viņa neaptēsto drauģeļu baru. Viņa ieraudzīja rēgaino tukšo bruņu karaspēku un šaušalīgo sievieti smaragdzaļajā kleitā. Un viņa ieraudzīja kapelānu, kas, sutanai plandot, steidzās uz savu namiņu parkā, lai nogādātu drošībā padusē pasisto grāmatu...

Laura sarāvās, it kā no skaidrām debesīm viņu būtu ķēris zibens.

Protams! Kapelāns!

Vai nevarēja gadīties, ka viņš...?

Laura vēl nebija izdomājusi šo domu līdz galam, kad apcirtās un aizskrēja. Kaut ari meitene nebija bildusi ne vārda, Silva laikam nojauta, kas viņai bija padomā. Jo, noraugoties pakaļ Laurai, baltās sievietes sejai pārslīdēja smaids, un, kaut arī viņu droši vien māca dziļas skumjas, Silva piepeši šķita lielas paļāvības pilna.

Lūkass nebija pārspīlējis ne par mata tiesu: Amālija Brēzel-zamas jaunkundze nudien bija gatava viņa labā darīt visu. Kaut arī darba laiks jau sen bija beidzies, viņa ij neiepīkstēdamās atslēdza bibliotēku un ļāva Laurai un Lūkasam rīkoties pa savu svētnīcu. Viņa pat savām rokām atnesa kapelāna rakstus no arhīva, kuru uzraudzīja ar tādām pašām pūces acīm kā bibliotēku.

Dievbijīgā vīra atstātais mantojums atradās neuzkrītošā kartona kastē, ko Amālija Brēzelzama novietoja uz galda grāmatu zāles lasītavā. — Tas ir viss, kas atrodams mūsu arhīvā, — viņa nodūdoja cukursaldā balstiņā. — Bībeles noraksti, raugi, glabājas pavalsts muzejā.

— Bet viss pārējais atrodas šajā te kastē? — Lūkass vaicāja.

— Nu, protams! — Amālijas sejā ievilkās tāda izteiksme, it kā zēns viņai būtu pārmetis nolaidību. — Katra lapiņa. Jūsu tēvs gan lielākoties strādāja ar hroniku. — Brēzelzamas jaunkundzes vaibsti atmaiga. — Ja vajag palīdzēt, tad tikai dodiet ziņu.

— Kāpēc palīdzēt? — Laura pārsteigta jautāja. — Mēs taču protam lasīt.

— Protat gan. Bet... — bibliotekāre pastiepa uz priekšu bruņurupuča mutei līdzīgās lūpiņas, — tas viss ir sarakstīts 12. gadsimtā, vidusaugšvācu valodā.

Lūkasam iemirdzējās acis. — Tāpat kā “Nībelungi”, jūs gribat teikt?

— Tieši tā. Šo eposu pierakstīja tikai dažus gadu desmitus vēlāk.

— Man tā nav nekāda problēma. Mēs ar tēti jau to lasījām oriģinālā.

— Tas taču nav normāli, — Brēzelzama, purinādama galvu, nomurmināja un tad atplauka laipnā smaidā. — Lasiet, cik ilgi vien vēlaties. Es gatavoju ceturkšņa atskaiti un tāpēc vēl krietnu brītiņu strādāšu.

Laura tik tikko spēja nociesties, līdz vecmeitīgā bibliotekāre bija aizlīgojusies atpakaļ pie savas letes un viņi ar Lūkasu bija palikuši divatā. Meitene steigšus atvēra kasti un izgāza tās saturu uz galda.

Brālis arī bija ārkārtīgi saintriģēts. — Tagad, cerams, mēs ieraudzīsim, vai tavas aizdomas ir pareizas un kapelāns tiešām ir pārrakstījis “Septiņu brālību”.

— Tā taču varētu būt, vai ne? Viņš bija mācīts vīrs un noteikti saprata, ka vecās grāmatas saturam jābūt ļoti vērtīgam.

Tomēr jau pirmais skatiens, ko Laura uzmeta viņa rakstiem, atnesa rūgtu vilšanos: dievbijīgā vīra mantojums sastāvēja no divām biezām skrandainu lapu kaudzēm, ko kopā saturēja platas linaudekla saites, un atsevišķiem papīriem, kas bija klāti gandrīz izdzisušā un tālab tikpat kā nesalasāmā rokrakstā. No noslēpumainā folianta kopijas nebija ne ziņas, ne miņas.

Laura nobālēja, un cerība, kas viņu nule vēl bija spārnojusi, atkāpās dziļas nomāktības priekšā. Viņa neziņā saguma uz krēsla.

— Ar to arī viss ir cauri, — viņa pie sevis nomurmināja.

Lūkass, līdzjūtības pārņemts, viņā noraudzījās. — Neņem tik ļoti pie sirds! Ideja vienalga bija laba — un varbūt mēs uziesim kaut ko lietojamu hronikā.

Zēns pavilka tuvāk vienu kaudzi, atraisīja saites un sāka šķirstīt. Izrādījās, ka kapelāns ir bijis visnotaļ daudzpusīgs vīrs. Viņš ne tikai bija pierakstījis notikumus pilī, bet piedevām vēl izgreznojis tekstu ar daudzām ilustrācijām. Daudzās varēja pazīt Nežēlīgo bruņinieku un viņa neģēlīgos drauģeļus, taču dažos attēlos kapelāns bija uzzīmējis arī kalpus, kalpones un nabaga zemniekus, kas apstrādāja liesos laukus visapkārt Rāvenšteinai un ko viņu dzimtkungs izspieda līdz pēdējai sviedru lāsītei. Kāds tur brīnums, ka hronikā tik bieži bija dokumentēta Reimāra patvaļa: cilvēki pie kauna staba, publiska pēršana un atkal un atkal nāvessoda ainas. Viena lieta tomēr bija vērā ņemama: nevienā ilustrācijā nebija redzams bende. Tur, kur vajadzētu atrasties viņam, bija tikai balts laukums!

— Varbūt viņš bendi vispār nemaz nezīmēja? — Lūkass skaļi prātoja. — Kādas māņticības vai cita iemesla dēļ?

— Kaut kā neizskatās, — Laura domāja. — Toreiz gan bendi nesauca vārdā. Bet par to, ka viņu nedrīkstētu zīmēt, es nekad neesmu dzirdējusi. Drīzāk gan izskatās, ka viņu vēlāk kāds būtu izdzēsis.

— Izdzēsis? — Lūkass skeptiski noraudzījās māsā. — Kā tad tā?

— Nav ne jausmas. — Tomēr Lauras aizdomas apstiprināja kāds zīmējums, kam acīmredzot vajadzēja būt bendes portretam. Paraksts vēstīja: “Sarkanā nāve”. Tā bija iesauka, kas Reimāra nežēlīgajam sodu izpildītājam bija dota viņa ugunssarkanā matu ērkuļa dēļ. Fonā bija redzama pils, tai blakus karātavas un bluķis, pie kura bija piesliets bendes cirvis. Toties cilvēka vietā rēgojās tikai balts plankums.

— Saproti, kā gribi, — Lūkass noņurdēja, aizsiedams sainīti ar hronikas lapām. — Vai varbūt tev ir kāds izskaidrojums?

— Ne mazākā, — Laura nočukstēja. — Taču, godīgi sakot, man ir vienalga. Lai kāds skaidrojums tam arī būtu, mums tas nenieka nelīdz.

Lūkass neko neatbildēja un tikai mēmi raudzījās māsā. Ko gan viņš varēja teikt? Neviens vārds, lai cik rūpīgi tas būtu izvēlēts, nespētu Lauru mierināt viņas neizmērojamajā izmisumā, tas bija pilnīgi skaidrs. Un tāpēc viņš tikai klusēdams sāka kraut kaudzītē kapelāna rakstus.

— Es došos uz savu istabu, ja tev nav iebildumu, — Laura pa-ziņoja. Nenogaidījusi atbildi, viņa piecēlās un uzgrūdās virsū galdam, tā ka viena no neiesietajām lapām noplīvoja zemē. — Ai, piedod! — Laura žigli pieliecās un to pacēla. Gribēdama ielikt lapu kastē, viņa nejauši ievēroja divus vārdus. “Sep...ti...ņu mē...ne...šu,” viņa ar mokām atšifrēja.

Šī atskārta viņai trāpīja kā elektriskās strāvas trieciens. — Paskaties, Lūkas! — viņa satraukti iesaucās un pagrūda zēnam lapu tieši pie deguna.

Zēns pārsteigts pabīdīja augstāk brilles. — Ko tad?

— Izlasi taču!

— “Sep... ti... ņu mēnešu zīmogs,” — Lūkass lasīja ar pūlēm, jo viņam nācās senatnīgo valodu pārveidot mūsdienu vācu valodā,

— “kā... rak...stīts Sep...ti...ņu brā...lī...bā.” Ei! Izskatās, ka kapelāns ir pārtulkojis stāstu no vecās grāmatas!

Leģenda nebija pārāk gara. Tā aptvēra tikai trīs lappuses. Tomēr Laurai un Lūkasam pagāja krietns brīdis, jo kapelāna veclaicīgo rokrakstu varēja atšifrēt tikai ar lielām grūtībām.

“Sensenos laikos uz kādas zvaigznes, līdz kurai nesniedzas cilvēku zināšanas, bet kuru iesvētītie dēvē par Avanterru, dzīvoja septiņi brāļi un māsas — četras meitenes un trīs zēni. Viņi bija nešķirami, un nekas nespēja izjaukt viņu vienotību, jo viņu mīlestība bija neizmērojama. Viņi rūpējās cits par citu, allaž nākdami cits citam talkā, un ikviens būtu atdevis dzīvību par brāli vai māsu, ja tas būtu vajadzīgs. Tā visi septiņi vadīja savas dienas pilnīgā saskaņā un harmonijā. Viņi arvien bija kopā, jo nevēlējās cits citu atstāt. Ja dienas darbi kādu no viņiem kaut uz īsu brītiņu aizveda projām no mājas, pārējos pārņēma dziļas skumjas, un viņi gandrīz nespēja nociesties, līdz gaidītais atgriezīsies pie viņiem, lai nekas neaptumšotu viņu laimi. Viņi tik ļoti bija pieķērušies cits citam, ka viens bija otra acuraugs, trešais — ceturtā sirdspuksti un tā tālāk. Pārējie ļaudis priecājās par šo septiņu pilnīgo laimi, un viņu mīlestība bija paraugs un mudinājums citiem, kuri centās viņiem līdzināties un atdarināt, kaut arī nevienam pat visniecīgākajā mērā tas neizdevās.

Tad kādu dienu vēsts par šiem septiņiem sasniedza Melnā hercoga ausis. Vispirms viņš šim stāstam negribēja ticēt. Tomēr, pārliecinājies par tā patiesīgumu, viņš vārījās aiz dusmām, jo tik dziļa mīlestība bija kā dadzis acī tumsas pavēlniekam, kuram naids bija vajadzīgs ka dienišķa maize un kuru nodevība uzturēja pie dzīvības kā gaiss, ko elpot. Viņš raudzīja sēt nesaskaņas septiņu brāļu un māsu vidū, lai tos sakūdītu citu pret citu. Tomēr, lai ko viņš darītu un lai ko arī pasāktu, viņus nekādi neizdevās sanaidot. Visi līdzekļi, pie kuriem viņš ķērās, zaudēja spēku pret šo septiņu mīlestību, pat zelta un sudraba tonnas. Tā Melno hercogu pārņēma aklas dusmas. Viņš sūtīja ceļā savus jātniekus, likdams tiem saņemt gūstā visus septiņus. Viņš pavēlēja tos iekalt važās un iemest tumšā cietumā, kur pats viņus apmeklēja un nostādīja nežēlīgas izvēles priekšā: viņiem vajadzēja no sava vidus izvēlēties vienu, kuram jāmirst. Pārējiem par to tiktu dāvāta dzīvība. Viņš deva vienu dienu, ko apdomāties. Tomēr septiņiem pārdomas nebija vajadzīgas. Vai nu viņam jāatbrīvo visi septiņi, tā brāļu un māsu vārdā pasludināja vecākā māsa, vai arī visi septiņi jānogalina. Viņu savstarpējā mīlestība un gādība esot tik liela, ka izvēlēties kādu, lemjot viņu nāvei, neesot iespējams. Turklāt pārējos sešus, kas paliktu dzīvajos, drīz vien gaidītu nāve sirdssāpju dēļ.

Tik drosmīgus vārdus Melnais hercogs nebija gaidījis, un viņš iesvēlās trakās dusmās. Izvilcis savu zobenu Mērdekli, viņš pats savām rokām nogalēja visus septiņus brāļus un māsas. Taču spēkus, kas visam dāvā dzīvību, pārņēma tādas šausmas par nedzirdēto noziegumu un tāds aizkustinājums par visu septiņu mīlestību, ka viņi tos pārvērta par septiņiem mēnešiem un ierādīja tiem vietu pie nakts debesīm. Kopš tā laika viņi savā bezgalīgajā mīlestībā kā mirdzošs zīmogs staro pār Tumsas cietoksni, katram, kurš vien spēj tos saskatīt, atgādinādami, ka pasaulē nav citas varas, kas būtu stiprāka par mīlu. Taču tumsas aizstāvji kopš tā laika neko nenīst vairāk par mīlestību, un neviens no viņiem pēc tam nav laidis pār lūpām šo vārdu. Ja viņi nespēj izvairīties, tad šo nīsto jūtu vietā runā par “Septiņu mēnešu zīmogu”.”

Laura, elpu aizturējusi, nolaida lapu un mirdzošām acīm paskatījās brālī. — Tev tiešām bija taisnība, — viņa sacīja. — Septiņu mēnešu zīmogs nav nekāds priekšmets, kā mēs visu laiku domājām, un tāpēc to arī nav iespējams atrast. Tas ir tikai vārds, jēdziens, — un tāpēc skapja mīklas atrisinājums un Septiņu mēnešu zīmogs beigās tiešām izrādās viens un tas pats, kā jau apgalvoja lauvas.

Laurai par pārsteigumu, brālis izskatījās apmulsis. — Vienu brīdi es domāju tieši tāpat, bet tad man ienāca prātā, ka tā nevar būt.

— Kāpēc tad ne? — Laura īdzīgi uzstāja. — Kāpēc tad nevar būt? Mīlestība ir tas pats, kas mīla, un tas mums der!

— Pavisam vienkārši: “mīla” gan arī sastāv no četriem burtiem tāpat kā mūsu meklētais vārds. Labi, īso I vēl var uzskatīt par garo!

— Nu un tad?

— Un tomēr tas nevar būt atrisinājums, jo mums trūkst 1!

Laura laikam nesaprata, ko brālis domāja. — I? — viņa apjukusi vaicāja.

— Jā — I. Neviens no četriem dzīvniekiem, kas attēloti uz skapja, nesākas ar 1 vai I, un tāpēc no to sākuma burtiem nevar izveidot vārdu “mīla”, lai kā arī pārvietotos pa lauciņiem.

Laura, muti pavērusi, skatījās brālī. Sasodīts — par to viņa tiešām nebija iedomājusies! Lūkasam bija taisnība: tur bija gan M, gan L, gan A, bet I trūka. Tā vietā bija V — V kā vilks. Bet tas taču nevarēja būt! Viss tik lieliski saskanēja, ka kļūda bija praktiski izslēgta. Un tomēr...

Šai brīdī viņai ienāca prātā atrisinājums. — Bet, protams, Lūkas! — viņa iesaucās, un viņas seja iestarojās spožāk par visgaišāko zvaigzni. — Protams, viss sanāk!

Brālis paskatījās viņā tādām acīm, it kā viņa priekšā stāvētu citplanētietis. — Kā tad, Laura? Tas taču nav iespē...

— Pacieties drusciņ! — Laura viņu pārtrauca un tad, šķelmīgi smaidot, piebilda: — Drīz vien tu sapratīsi! — Tad viņa atguva nopietnību: — Iegaumē: pagaidīsim līdz pusnaktij, lai varētu būt droši, ka visi guļ. Tad aizlavīsimies pie Atilas un kopā ar viņu aizbrauksim uz klosteri pēc kausa.

— Un ko darīsim ar Kaju un Kēvinu? Ņemsim viņus līdzi?

Laura papurināja galvu. — Nē, tas būtu pārāk uzkrītoši.

Turklāt būs labāk, ja viņi turēs acis vaļā internātā un paziņos pa mobilo, ja tumsas piekritējiem rastos aizdomas.

— Labi, tev taisnība.

— Es aiziešu pie Morduka un brīdināšu viņu iepriekš. Mēs abi satiksimies precīzi pusnaktī pie viņa būdas, skaidrs?

— Nav problēmu. Neesmu jau nekāds trūcīgais koeficients.

Laura vēlreiz pasmīnēja. — Supersmadzenes arī var aizgulēties, vai ne? — Tad viņa atviegloti nopūtās. — Ak debess, tas ir prātam neaptverami! Viss tomēr izdosies!

Taču viņa nevarēja nojaust, kādi pārsteigumi gaidīja turpmākajās stundās.

29. nodaļa NEKRIETNA NODEVĪBA

Parkā bija savilkusies bieza migla. Kaut ari Laura spēja saskatīt labi ja pāris soļu uz priekšu, viņa nezaudēja apņēmību. Galu galā pa šo laiku viņa tik pamatīgi bija iepazinusi ceļu uz Atilas Morduka namiņu, ka spētu to atrast pat aizsietām acīm. Arī spokainās aprises un savādie stāvi, kas iznira no pelēkajiem miglas vāliem te labajā, te kreisajā pusē, meiteni neizbiedēja, jo viņa lieliski zināja, ka tie ir tikai krūmi, kas auga abpus parka celiņam. Pat spārnotās ēnas, kas parādījās kā no tukša gaisa, gluži bez skaņas aizslīdēdamas cieši virs viņas galvas, nespēja Laurā iedzīt bailes: tas bija tikai mājas apogu pārītis, kas ligzdoja vecajā ozolā pretī vingrošanas zālei un reizumis klusi pavadīja meiteni viņas nakts reidos.

Tālumā torņa pulkstenis patlaban nosita pusnakti, kad no miglas iznira Morduka namiņš. Skābardis, kas lieca kailos zarus pāri tā jumtam, rēgojās no dūmakas kā necilvēcīgi liels skelets. Arī kuplais lazdu krūms, kas it kā bija atspiedies pret garāko akmens sienu, vēl nebija salapojis.

Laura vēl nebija tikusi līdz durvīm, kad viņu pārņēma neparasta sajūta: viņa manīja, ka kaut kas nav kārtībā. Meitene satraukti satvēra pie Atilas mājas durvīm piekārto klumzīgo klau-vēkli, kas bija darināts ķirzakas galvas formā. Naktī atbalsojās dobji sitieni, taču saimniecības pārzinis ir nesakustējās.

— Atila? — meitene tramīgi pasauca. — Tā esmu es — Laura!

Atkal nekādas atbildes.

Laura zināja, ka pēdējais no pundurmilžiem parasti neaizslēdza sava mājokļa durvis. Viņa nospieda rokturi un ieslīdēja namiņā.

Roka sataustīja elektrības slēdzi. Mazā lampiņa telpas vidū iedegās, ietīdama istabu niecīgā gaismiņā, kas nebūt nebija pelnījusi gaišuma vārdu. Tomēr ar to bija gana, lai Laura varētu ieraudzīt saimnieku: Atila bija sakumpis krēslā pie galda un klusi krāca. Viņa druknā ķermeņa augšdaļa bija sakņupusi uz galda virsmas. Plikpaurainā galva atdusējās uz sakrustotajām rokām.

Laura bija neizpratnē. Vai nu Morduks bija galīgi jucis, — vai arī viņam bija tērauda nervi. Kā gan citādi varēja izskaidrot to, ka viņš šai izšķirīgajā naktī bija tik dziļi aizmidzis?

Viņa aši metās pie galda, lai pamodinātu vīrieti. To darīdama, meitene skaļi iebļāva viņam ausī: — Mosties, Atila! Mums jābrauc!

Tomēr, lai cik stipri meitene viņu purinātu un cik skaļi arī sauktu — gulētājs nepamodās. Viņš kā kurls vienkārši turpināja krākt, it kā atrastos narkozē.

Tas taču nevar būt, Laurai iešāvās galvā, kad viņa pēkšņi sajuta uz pleca kādu roku. Meitene šausmās iekliedzās, apcirtās — un ieraudzīja pavisam apjukušu zēnu.

Kēvins!

— Piedod, negribēju tevi izbiedēt, — viņš nobālis sacīja.

— Bet izdevās gan, — meitene pārmetoši atteica un tad izbrīnīta piebilda, — ko tu šeit dari?

— Mani atsūtīja Lūkass.

— Lūkass?

— Jā. Viņš nejūtas labi un lūdza mani aizbraukt tev līdzi uz klosteri.

— Nopietni?

Kēvins vēlreiz pamāja.

— Vai viņam atgadījies kas ļauns? — Laura likās noraizējusies.

— Nē. Kaut kas ar kuņģi, viņš teica. Varbūt vakariņas nenāca par labu. Iedevu viņam zāles, lai var iemigt.

Laura atviegloti uzelpoja un uzsmaidīja Kēvinam. Kāda laime, ka viņš bija gadījies! Cik laipni viņš par visu parūpējās! Un cik labi, ka viņa šai ķezā tagad nebija viena. Uz Kēvinu noteikti varēja paļauties tāpat kā uz brāli. Viņa klātbūtnē Laura jutās tik labi un droši. Meitene juta slepenu vēlmi satvert viņa roku, bet tad tomēr attapās.

Kēvins noklepojās un norādīja uz saimniecības pārzini. — Kas viņam noticis?

— Nav ne jausmas. Atila guļ kā lācis ziemas miegā. Es jau mēģināju viņu piecelt, bet... — Laura bezpalīdzīgi paraustīja plecus. — Nekādu izredžu!

Zēns piepeši sāka ošņāt gaisu. — Kas te tik dīvaini ož?

— Dīvaini?

— Jā. Pēc... alkohola, man liekas. — Kēvins izbrīnīts pavērās visapkārt. Tad viņš satvēra ūdens glāzi, kas bija apgāzusies uz galda, veidojot gaiša šķidruma peļķīti blakus Atilam, piegrūda to pie deguna un paostīja. — Kāds tur brīnums, — viņš sacīja un pielika glāzi Laurai pie nāsīm. — Tas visu izskaidro!

Laura ievilka gaisu un pasmaržoja. — Šņabis! — viņa pārsteigta iesaucās. — Kadiķogu šņabis. Bet... Tas taču nevar būt!

— Baidos, ka var gan! — Kēvins atteica, atklājis uz zema galdiņa zaļu pudeli. Tas nudien bija kadiķogu degvīns. Pudele bija gandrīz tukša. — Kāds tur brīnums, ka viņš nevar pamosties, — viņš, galvu šūpodams, konstatēja.

— Bet tas taču... es to vienkārši nesaprotu, — Laura stomījās. Tas it nemaz neizskatījās pēc Atilas! Viņš taču zināja, kas bija likts uz spēles, — kā viņš varēja tik ļoti piedzerties, ka vairs nespēja aizvest viņu “Pie svētā akmens”? Atila nekad tā nerīkotos — un tomēr viņš, gandrīz nekustēdamies un skaļi krākdams, vāļājās krēslā.

Kā tas varēja notikt?

— Un ko mēs tagad darīsim? — Kēvins pārtrauca viņas prātojumus. — Kā lai tiekam uz klosteri? Dr. Tumšicki vai Taksas kundzi laikam jau nevarēsim palūgt, vai ne?

Skaidrs, ka ne!

Un citus skolotājus, pats par sevi saprotams, arī ne. Beigu beigās visiem rāvenšteiniešiem bija stingri aizliegts nakts laikā iziet no internāta.

— Tad jau varam par visu aizmirst. — Kēvins nomākti paskatījās savā klasesbiedrenē, un sejas izteiksmē, ar kādu viņš nopētīja aizmigušo saimniecības pārzini, nejautās nekāda laipnība.

Laura nomākti raudzījās uz priekšu. Taču pēc īsa brītiņa viņas glīto sejiņu apgaismoja šķelmīgs smaids. — Nebaidies, Kēvin, — viņa smaidīdama sacīja. — Es zinu, kā mēs nokļūsim līdz klosterim.

Kad Melnais bercogs furhura pavadībā parādījās pie kameras režģiem, Mariuss Leanders pielēca kājās no guļvietas un metās uz sava mocītāja pusi. — Ko jūs vēlaties? — viņš tam uzsauca.

Borborona bālganā seja savilkās platā smīnā. — Vai esi jau aizmirsis? — Viņa aizsmakusī balss baisi atbalsojās pazemes cietumā. — Šodien mēs svinam Lieldienas. Un mums ir visi iemesli līksmot — jo šodien tava meita atdos man kausu. Apmaiņā pret tevi.

— Nekādā ziņā! — Mariuss kliedza bezspēcīgās dusmās.

— Laura to nemūžam nedarīs!

Melnais hercogs nošņaukājās. — Tu esi muļķis un tāds arī paliksi, — viņš līdzjūtīgā balsī noteica un tad deva trioktīdam pavēli atslēgt cietuma durvis.

Portaks izstaipījās un no sirds nožāvājās. Viņa akmens locekļi nokrakšķēja, kamēr laipnais milzis tos izlocīja un ievingrināja. Tad viņš pagrieza granītpelēko akmens seju pret meiteni, kas stāvēja līdzās, nepacietīgi viņu vērodama. — Es, cēlā kundze, priecājos, ka

atmiņa jums neviļas. — Milža balsi nepārprotami bija jaušams gandarījums. — Ka īstā brīdī attapāt par lauvām, spārnu nesējam.

Laura viņam plati uzsmaidīja. — Bet, Portak, — viņa sacīja.

— Tas, kurš kādreiz ir lidojis ar Latusu un Lateri, to nekad neaizmirsīs!

Koloss apdomīgi palocīja galvu un atmeta ar roku. — Jel nevajag man atgādināt, kas cilvēkiem var aizmirsties. Bet nu uz lauvām rāpieties, lai varu viņus atdzīvināt.

— Labi, labi, mēs ātri, — Laura nomierināja milzi un pagriezās pret Kēvinu. — Veicīgi rāpies virsū tam akmens lauvam! — viņa lika zēnam.

Kēvins, kura sejā vēl joprojām vīdēja izbrīns par brīnumaino resnās kolonnas pārvērtību, neizpratnē paskatījās Laurā. — Kādā sakarā? — viņš protestēja. — Kāpēc lai es līstu virsū tai vecajai akmens figūrai?

— Tūlīt sapratīsi, — Laura nelaipni attrauca. — Taisies ātri, mums nav laika!

Zēns paklausīja. Kamēr viņš pūlējās uztrausties mugurā spārnotajam lauvam, kas atradās pa labi no kāpnēm, Laura uzrāpās virsū viņa brālim un gaidoši pavērās Portakā. — Vari sākt, esam gatavi.

Taču rīmēs runājošajam milzim vēl bija kas sakāms Laurai:

— Vēl uzklausi, pirms aizlido: ja citreiz tu vēl vēlēsies, lai lauvas šie te atmostos, tad vari pati ķerties klāt un tos no akmens modināt!

— Vai tiešām? — meitene nobrīnījās. — Atvaino, ka apgrūtināju tevi, Portak, bet es to vienkārši nezināju!

— Es zinu, bērniņ, nebaidies, kurš gan visu zināt ies. Bet cilvēkam ir jāmācās, kas talkā nāks tam nedienās.

Portaks pārliecinājās, vai Laura un Kēvins ir apsēdušies stingri un droši. Tad viņš visu darīja tieši tāpat kā toreiz, kad sapņu ceļotājus bija paglābis no veidolu mainītājas nagiem. Viņš pavērsa rokas pret smilšakmens tēlu galvām un izrunāja senos buramvārdus, kas sargātāju lokā tika pārmantoti kopš laiku pirmsākumiem:

— Jūs, lauvas, kas lielus spārnus nesat un diženās sfinksas brāļi esat, jel klausiet šai nestundā gaismas varu un raisiet no akmens savu garu!

Pagāja tikai dažas sekundes, līdz Latuss un Lateris atdzīvojās. Atšķirībā no iepriekšējās reizes, kad viņi pils pagalmā bija raidījuši skaļus rēcienus, kas vēlās kā saniknoti pērkona dārdi, šoreiz spārnotās skulptūras uzvedās klusi. Tā vien šķita, ka viņi zina — Laura un Kēvins veic slepenu uzdevumu, kam bija jāpaliek pēc iespējas nemanītam.

Laura paliecās uz priekšu un maigi pakasīja savam lauvam aiz kreisās auss. — Sveiks, Lateri, — viņa tam pačukstēja. — Cik jauki atkal satikties!

— Es arī neizmērojami priecājos, madame, — lauva glaimots atteica.

— Paldies! Un tagad, lūdzu, aizvediet mūs uz klosteri. Cerams, ka zināt, kuru es domāju un kur tas atrodas?

— Vai gribat mūs apvainot, madame? — Lauva izklausījās aizskarts. — Mēs ar Latusu šo klosteri pazīstam kā savus piecus pirkstus — kaut arī tikai retu reizi esam varējuši vienoties, kā visātrāk nokļūt turp!

— Piedod! — Laura uzjautrināta pasmīnēja un pievērsās Kēvinam, kas sēdēja otra lauvas mugurā. — Turies cieši, tūlīt sāksies!

Latuss un Lateris jau iepleta varenos spārnus un bez sīkākā troksnīša pacēlās gaisā. Šķita, ka tie it nemaz nemana jātniekus, kas sēdēja tiem mugurā. Lauvas viegli pacēlās naksnīgajās debesīs, izlidodami cauri pēdējiem miglas lēveriem, kas peldēja ap lielo torni, un izslīdēja mirdzošajā, zvaigžņotajā debesjumā. Augstu virs zemes tie pārbaudīja vēju un kopā ar Lauru un Kēvinu laidās uz tālo klosteri.

Meitene tikai reizumis pameta skatienu lejup. Šad tad dziļumā pašāvās garām cilvēku mitekļu ņirbošās gaismiņas vai apakšā uz vientulīgās šosejas iespīdējās kādas automašīnas starmeši. Lielāko-ries Laura tomēr redzēja tikai tumsu, un rādījās, it kā viņi lidotu pa milzīgu, ar melnu samtu izklātu katedrāli, kurā sidrabaini mirdzēja zvaigznes. Laura jutās droši, un viņu caurstrāvoja dziļa gandarījuma vilnis. Atkāpās jebkura laika un telpas izjūta, un, spārnotajiem teiksmainajiem dzīvniekiem vieglītēm nosēžoties klostera dārzā, viņai nebija ne mazākās jausmas, cik ilgi bija norisis šis brīnumainais lidojums. Kad Laura noslīdēja no lauvas muguras, viņa vēl joprojām jutās viegli, gandrīz kā bezsvara srāvoklī. Tad viņa tomēr atgriezās īstenībā. Meitene piekodināja Latusam un Laterim neizdvest ne skaņas, līdz viņa būs atgriezusies, un kopā ar Kēvinu devās uz slepeno klostera arhīvu.

Viņi abi bez neviena starpgadījuma nokļuva pazemes bibliotēkā. Morduka burvju atslēdziņa atvēra visas durvis. Tomēr izskatījās, ka Kēvins nejūtas īsti labi savā ādā. Viņš kļuva ar katru brīdi drūmāks, bija nomākts, nemitīgi atskatījās, un, steidzoties uz sienas gleznojuma pusi, virs kura septiņi mēneši mirdzēja tik spoži, it kā priecātos atkal ieraudzīt Lauru, viņš izskatījās tik saspringts, ka meitene jau nobijās, ka zēns kuru katru brīdi izplūdīs asarās.

Nonākuši pie freskas, Laura zēnam lika pagaidīt. — Lai kas arī atgadītos, nekusties ne no vietas un gaidi, līdz es atgriezīšos.

Kēvins neizpratnē viņā paraudzījās. — Līdz tu atgriezīsies? Kur tad tu taisies iet? Te tālāk vairs nevar nokļūt.

Meitene viņam dāvāja uzmundrinošu smaidu. — Vienkārši pagaidi mani, — viņa sacīja, spēra soli uz sienas pusi — un mirkli vēlāk jau bija pazudusi.

Tā vien likās, ka uz skapja uzzīmētie dzīvnieki Lauru jau gaidīja. Viņi pārmetoši vēroja meiteni, tomēr palikdami savos lauciņos un nespriņģodami apkārt kā pagājušo reizi.

— Tavā vietā mēs būtu vēl drusku pagaidījušas, — antilopes aizkaitinātas nodūdoja. — Viņa nesteidzas, jo tāpat nezina, kā tikt galā, vai ne? — vilki iekaucās. Turpretim mamuti tikai apjukuši mauroja: — Vai manu, vai! Vai manu, vai!

Lepnie lauvas turpretim saglabāja nosvērtību. — Nu, kā tad ir — vai atradi pareizo atbildi? — viņi vaicāja.

Laura apmierināta pasmaidīja. — Domāju gan — Septiņu mēnešu zīmogs nozīmē mīlestību jeb mīlu, un šis pats vārds man jāsaliek no jūsu nosaukumu sākuma burtiem, ejot pāri lauciņiem ar zirdziņa lēcieniem.

— Vai tiešām? — Lauvu pumu izteiksmes nekādi nenodeva, vai viņa bija uz pareizā ceļa. — Bet kā tu to izdarīsi? Mums gan liekas, ka tev pietrūks viena burta.

— Jūs domājat I, vai ne?

Lauvas atkal nedeva nekādu zīmi. Viņi nepamirkšķināja ne acu.

Laura neļāva sevi maldināt. — Jums nudien taisnība, — viņa paziņoja. Jo vārds “vilks” patiešām nesākas ar 1.

— Ļoti labi, — lauvas apstiprināja. — Un kā tad tu iegūsi šo trūkstošo burtu?

— Pavisam vienkārši: no vārda, kas jūsu pelēkajiem draugiem ir dots fabulā. Tur viņus nesauc vis par vilkiem, bet...

— Bet? — lauvas atkārtoja, ne acu nepamirkšķinādami.

— Bet gan par Izegrimu! — Laura triumfējoši atteica. — Un tas gan sākas ar I!

— Ko tu neteiksi! — lauvas-norūca, un meitenei tā vien šķita, ka viņu majestātiskajos vaibstos pavīd atzinīgs smaids, kaut arī slēpts. — Ja tu nemaldies, tad nu jāatrod pareizā secība. Bet atceries: tev dotas vienīgi trīs iespējas, ne vairāk!

Laura vērīgi raudzījās uz četriem reiz četriem lauciņiem skapja priekšpusē. Protams, ka viņa bija izmēģinājusi visus iespējamos gājienu variantus, kolīdz atšifrēja āķi ar vilka vārdu fabulā, tādēļ zināja, ka iespēju bija vairāk nekā tikai trīs.

Pat krietni vairāk.

Vienalga, ar kuru mamuta lauciņu sākt, — viņa spēja ar zirdziņa lēcieniem izveidot vārdu “mīla” no jebkura lauciņa, turklāt vairākos veidos! Tātad vajadzēja ļauties intuīcijai, citas iespējas nebija.

Laura nolēma sākt ar kreiso apakšējo mamuta lauciņu. Daļēji tāpēc, ka viņa to uzskatīja par dabisku izejas lauciņu, un daļēji tāpēc, ka ceļš no turienes veda tikai uz vienu vienīgu 1 lauciņu. Izšķirties par trešo lauciņu jau bija krietni grūtāk. Beigu beigās derēja veseli divi: lauvas lauciņš pa labi augšā un tas, kurš bija novietots divus lauciņus zemāk. Pēdējais gan likās mazāk piemērots, jo nākamais gājiens nenovēršami būtu vedis uz laukuma augšmalu. Taču viņai likās, ka pēdējam lauciņam jāatrodas laukuma vidū. Centrā, jo tur taču parasti atradās skapja slēdzene.

Laura nolēma ķerties pie pirmā mēģinājuma un uzspieda uz mamuta lauciņa apakšā pa kreisi — bet tad tur stāvošais mamuts neganti iebaurojās: — Au! Vai tu, nejēga, neredzi, ka man sāp?!

— Eēē... Atvaino, — Laura steigšus atvairījās. — Ļoti muļķīgi no manas puses. Man tiešām žēl! — Par laimi, viņa uzreiz atskārta, ko bija darījusi nepareizi: uz lauciņiem nedrīkstēja spiest ar roku, bet tos vajadzēja kustināt ar domu spēku.

Protams!

Skaidrs, ka tāds telekinēzes meistars kā profesors Aureliāns skapi šādā veidā bija nodrošinājis pret nepiederīgajiem, kas sadomātu to atvērt!

Tātad meitene vēlreiz sāka no sākuma. Viņa koncentrēja visu domu spēku uz apakšējo kreiso lauciņu, pārlēca no turienes uz kreiso vilku trešajā rindā, pārlēca uz lauvu pašā augšā pa labi un no turienes uz otrās rindas labo antilopi.

Tad Laura atkāpās soli atpakaļ un pievērsa skapim gaidpilnu skatienu. Taču nekas nenotika. Priekšpuse nepakustējās ne par milimetru. Toties zvēri gan neskopojās ar komentāriem. — Viņa nudien ir pārāk dumja! — iezviedzās antilopes. — Mēs taču no paša sākuma tā teicām, — vilki iekaucās. Un mamuti spēja vien izvest izmisīgu: — Ak šausmas! Ak šausmas! — Turpretim lauvas tikai lietišķi konstatēja: — Tagad atliek tikai divi mēģinājumi!

Laura drudžaini pārdomāja. Varbūt labāk sākt ar apakšējās rin-das labējo mamutu, viņa prātoja. Varbūt gājiens sākās šai lauciņā tikai tāpēc, ka tas nebūt neizskatījās pēc loģiska izejas punkta? Pilnīgi iespējams, vai ne?

Vienkārši vajadzēja mēģināt!

Meitene, ātri izlēmusi, sāka otro mēģinājumu: no labējā mamuta apakšējā rindā Laura pārlēca uz kreiso vilku trešajā rindā, no turienes devās atpakaļ uz labo lauvu, beigdama ar labējo antilopi pavisam augšā.

Kaut arī šis mēģinājums ievērojami atšķīrās no iepriekšējā, rezultāts bija tāds pats: nekas nekustējās. Skapis neatvērās, un viņai atkal nācās noklausīties izsmieklā un zobgalībās. — Viņai vēl nekad nekas nav sanācis pareizi! — ņerkstēja antilopes. — Acīm redzami, — vilki piekrita. Mamuti tikai vīlušies nokāra galvas, purpinādami: — Kāds posts! Kāds posts!

Pat lauvu skatiens laikam kļuva bargāks nekā līdz šim. — Tagad pēdējais mēģinājums, — viņi zīmīgi noteica, balsī ieskanoties skarbumam. — Protams, nenāktu par ļaunu, ja tu vēlreiz padomātu par mīklas vārdiem.

Padomātu par mīklas vārdiem?

Ko gan viņi ar to vēlējās teikt?

Laura pagriezās apkārt un uzmetam Kēvinam skatienu, cerēdama atrast viņā palīdzību. Bet viņš taču meiteni nevarēja redzēt. Zēns vēl joprojām neziņā stāvēja pie sienas, prātodams, kur gan viņa palikusi.

Par mīklas vārdiem, Laura vēlreiz nodomāja un lūkoja tos atsaukt atmiņā. “Mēs, būdami četri, pārstāvam četrus, tik viens no mums ir par citu,” — viņa gandrīz nedzirdami nomurmināja. —Tad zirdziņa gaitā dodies uz priekšu... — Piepeši meitene apklusa un samiedza acis tik cieši, ka tās pārvērtās par šaurām spraudziņām. Seja atgādināja sastingušu masku, kamēr meitene, galvu lauzīdama, nekustīgi vērās tālumā. Pašai nemanot, viņas lūpas kustējās: — Dodies uz priekšu, — viņa atkārtoja. Un vēlreiz: — ... dodies uz priekšu.

Tā bija ideja!

Laura vēlreiz pievērsa domas lauciņiem, sākdama tieši tāpat kā pirmajā reizē, un tad no trešās rindas kreisā vilka pārlēkdama nevis uz lauvu pašā augšā, bet gan uz krēpjaino dzīvnieku otrajā rindā pa labi. Šo gājienu viņa bija apsvērusi pašā sākumā. Pēdējais gājiens veda uz labējo antilopi pašā augšā. Varbūt tieši to arī izteica “dodies uz priekšu” — kustību no apakšas uz augšu!

Mazu, mazu brītiņu Laura aizturēja elpu, līdz izrādījās, ka viņa bija domājusi pareizi. Viņa bija atradusi risinājumu! Kaut kas dzidri, gandrīz pārdabiski iedžinkstējās, un skapja priekšdaļa, kā burvju rokas vadīta, atvērās, tā ka meitene varēja ielūkoties iekšpusē.

Skats, kas gaidīja Lauru, bija vienkārši satriecošs. Apskaidrības kauss mirdzēja un laistījās. Uz tā zelta virsmas atspoguļojās visas zvaigznes un mēneši, kas spīdēja pie velvju debesīm, un to dzirkstīšana saplūda ar smaragdu un rubīnu mestajiem zibšņiem, kas greznoja vērtīgo trauku.

Laura laimē staroja. Dzīvnieku gaviles kā iztālēm iespiedās viņas apziņā, ko bija pārņēmis neizmērojams atvieglojums.

Beidzot!

Beidzot viņai bija izdevies!

Viņa bija apliecinājusi, ka ir īstena gaismas karotāja, kas bija paspējusi atrast Apskaidrības kausu. Līdz saullēktam bija gana daudz laika, lai trauku ar dzīvības ūdeni cauri burvju vārtiem nogādātu Avanterrā.

Kā noslēpumaina spēka vadīta, Laura tuvojās skapim. Viņai pašai neatskāršot, rokas pastiepās pēc kausa un uzmanīgi izcēla to no skapja, kas mēnešiem ilgi to bija sargājis no tumsas spēku tīko-jumiem. Kaut gan trauks bija gatavots no tīra zelta un tālab tam vajadzēja būt neiedomājami smagam, meitenei kauss izlikās bezgala viegls — it kā tas sastāvētu tikai no tīras gaismas.

— Dod šurp, Laura, es tev palīdzēšu! — viņas ausīs pēkšņi ieskanējās Kēvina balss. Meitene pārsteigta pagriezās un ieraudzīja sev blakus stāvam zēnu. Viņš bija izstiepis rokas, lai satvertu Apskaidrības kausu. Dīvaini, Laura nobrīnījās. Kā Kēvins tik pēkšņi bija nonācis freskā? Kā viņš varēja piekļūt tik tuvu skapim? To taču spēja tikai sargātāji? Vienīgi gaismas karotāji spēja ielūkoties aiz lietu ārējā veidola...

... Un, protams, arī tumsas piekritēji!

Laurai šķita, ka sirds tūdaļ apstāsies. Viņa neizpratnē raudzījās zēnā, kura sejā pēkšņi pavīdēja ļauns smīns. Viņa acis iezibējās: tās iekvēlojās sarkanas — kā elles liesmas.

Tai pašā mirklī Laura pamanīja arī kalsnēju stāvu, kas pagriezās ap plauktu rindas galu. Miroņbālajā sejā zem ugunssarkanajiem matiem arī bija lasāms ņirdzīgs smīns, un vīrietis nāca tuvāk.

Tad Laura saprata, ka viss ir zaudēts.

— Ak nē! — Paravains kļuva bāls kā līķis.

— Kas noticis? — Morvena noraizējusies viņā paskatījās.

— Kas tev notika?

— Laika rats! — baltais bruņinieks pačukstēja, norādīdams uz zelta amuletu, ko Gaismas glabātājs nēsāja ap kaklu. — Tas iekvēlojās un noraustījās!

Dziednieces daiļajos vaibstos parādījās izmisums. — Vai esi pārliecināts?

— Tas sakustējās, pavisam noteikti!

— Bet tad jau tas nozīmē...?

— Tas nozīmē, ka kausam draud briesmas, — Paravains noraizējies sacīja.

— Kā tad Elizions neko nepamanīja?

— Noteikti pamanīja. Taču viņu tas, liekas, nesatrauc.

Bruņinieks ar biklu skatienu nopētīja Gaismas glabātāju. Neraugoties uz sirmo vecumu, valdnieks turējās seglos taisns kā niedra.

Viņš gluži vai iemiesoja rāmumu, un sejā staroja vienīgi pārliecība.

— Viņam acīm redzami nekas nespēj laupīt ticību, ka saņemsim atpakaļ kausu, — Paravains nočukstēja. Viņš nopūtās. — Gribētos tikai zināt, kur viņš ņem tādu paļāvību.

Bruņinieks palūkojās lejup Laiku ielejā, kuras vidū bija atvē-rušies burvju vārti, kas no Cilvēkzvaigznes veda uz Avanterru. Spožās gaismas kolonna žilbināja visu apkārtni. Paravains noliecās pār sava zirga kaklu — un piepeši ieraudzīja, ka viņi nebija vienīgie, kas gaidīja kausa nesēju.

— Ātrāk, Atila! Piedod taču gāzi! — Lūkass gandrīz panikā uzkliedza vīrietim pie stūres. — Runa ir par dzīvību un nāvi!

— Pats zinu! — saimniecības pārzinis norūca, iespiezdams gāzes pedāli grīdā. — Bet šim braucamajam jau ir dažs labs gadiņš aiz muguras!

Tomēr viņš trieca Opel Kapitan trakā ātrumā cauri tumsai. Atila Morduks mēģināja no motora izspiest pēdējās rezerves. Automašīna nomocīta iekaucās, it kā grasītos protestēt pret skarbo apiešanos. Taču pundurmilzis nepazina līdzjūtību. Viņš bez žēlastības dzina fosilo auto pa šoseju, strauji tuvodamies Hinter-tūrai.

Lūkasam tomēr ātrums nelikās gana liels. Zēns bija tuvu izmisumam. Šoks, kāds viņu bija pārņēmis pamostoties, vēl joprojām nebija pagaisis. Pulkstenis, viņam uztrūkstoties no miega, bija rādījis bez divdesmit minūtēm viens.

Četrdesmit minūtes pēc pusnakts. Viņš bija aizgulējies!

Pirmajā mirklī Lūkass nespēja saprast, kāpēc nav dzirdējis modinātāju. Viņam nekad tā nebija gadījies! Turklāt viņš bija aktivizējis arī sava mobilā tālruņa modinātāja funkciju un lūdzis Kēvinu uzlikt arī savu modinātājpulksteni. Pilnīgi neaptverami,

ka viņš, neraugoties uz dubultu rezerves nodrošinājumu, tomēr nebija pamodies!

Lūkass, kā tūkstoš tarantulu sadzelts, izlēca no gultas — un tai pašā mirklī atklāja, ka Kēvins ir pazudis.

Viņam uzreiz viss kļuva skaidrs: modinātājs bija izslēgts un mobilais — deaktivizēts, kā viņš, aši pārbaudot, konstatēja, — tas apstiprināja domu, kas ar pāļu dzinēja spēku iebelza Lūkasam pa smadzenēm: Kēvins, šķietamais draugs, kuram viņi uzticējās tik ļoti, ka bija atklājuši Lauras lielo noslēpumu, bija nekrietns nodevējs! Tumsas piekritēju sabiedrotais, kas viņus bija ļaunprātīgi piekrāpis — un ko viņi, neko nenojauzdami, bija iesaistījuši visos plānos. Jau kopš tās dienas, kad viņš parādījās Rāvenšteinā, tumsas spēki zināja ikkatru viņu soli. Un tagad, uzliekot kroni neģēlīgajai intrigai, šis liekulīgais ložņa droši vien mēģinās atņemt kausu Laurai, kolīdz viņa, neko nenojauzdama, būs to paņēmusi no slēptuves. Jo Lūkasam likās pavisam loģiāli, ka Kēvins kopā ar viņa māsu ir devies uz klosteri.

Tad, ieraugot uz sava naktsskapīša glāzi, viņam kā zvīņas nokrita no acīm. Tai stulbajā kolā Kēvins droši vien bija iebēris miegazāles. Un tieši tāpat viņš noteikti bija izsitis no ierindas viņus ar Kaju toreiz, kad viņi bija dežurējuši pie Lauras gultas, kamēr māsa bija devusies sapņu ceļojumā uz Avanterru. Viņi, neko nenojauzdami, katrs bija izdzēruši pa divām glāzēm un norijuši pamatīgu miegazāļu devu, aizmigdami gaišā dienas laikā.

Par laimi, šodien viņš bija tikai nogaršojis dzērienu, lielāko daļu izliedams puķupodā, kad Kēvins neskatījās uz to pusi. Tā nejēdzīgā Pou>er Cola taču ne pēc kā negaršoja!

Neticami!

Viņi ar Lauru bija izrādījušies gluži akli! Tikai Kaja jau no paša sākuma intuitīvi nebija uzticējusies Kēvinam, neslēpdama savu netīksmi — un par pateicību saņēmusi tikai pārmetumus. Tiešām neaptverami!

Lūkass paķēra tukšo glāzi, kurā atradās vēl dažas tumšās dziras lāses. Viņš paostīja, bet aizdomīgu smaržu nejuta. Tomēr viņš bija pārliecināts, ka ķīmiskās analīzes apstiprinās viņa viedokli. Tām gan nāksies pagaidīt līdz nākamajai dienai, galu galā bija svarīgākas lietas, ko darīt.

Daudz svarīgākas!

Atmodināt Atilu Morduku izrādījās gandrīz neiespējami. Lai ko ari Lūkass darīja, saimniecības pārzinis vienkārši nereaģēja. Līdz zēns, nezinādams, ko iesākt, beigās uzlēja viņam uz galvas spaini ledusauksta ūdens. Tad beidzot Atila pietrūkās kājās, noskurinājās kā kucēns un noskaities paskatījās Lūkasā.

— Ko es esmu tev izdarījis, ka tu mani pamodini skaistāko sapņu pašā vidū? — viņš rūca.

— Ko? — Lūkass nobrīnījās, izskatīdamies tik nevainīgs kā analfabētisks TV prāta spēles dalībnieks.

— Jā gan. Es sapņoju, ka stāvu zem brīnumjauka ūdenskrituma un pār mani liegi līst varenas straumes, kad tu mani ņēmi un uzmodināji. Tas nav godīgi, Lūkas! — Pēdējā pundurmilža pilnmēnesim līdzīgā seja pauda klaju pārmetumu — bet tad arī Atila atskārta, kas par lietu. — Tas nolādētais draņķis! — viņš lādējās, kad Lūkass īsi bija paskaidrojis notiekošo. — Pagaidi tikai, līdz es dabūšu viņu savos nagos! Novicošu tā, ka vairāk negribēsies, to es tev garantēju! Izģērēšu viņam to samaitāto ādu, līdz zilumiem vairs vietas nebūs!

Atilam bija nopietns iemesls tā skaisties. Kēvins viņam ne tikai bija iemānījis sazāļoto Potver kolu — un viņš uzreiz bija izdzēris divas glāzes! —, bet pēc aizmigšanas vēl nolicis uz galda līdzi atnesto šņabja pudeli, pielējis ūdens glāzi ar kadiķogu degvīnu un tad apgāzis to uz galda, lai radītu iespaidu, ka saimniecības pārzinis ir piedzēries.

— Nolāpītais maitasgabals! — Morduks ārdījās vēl ceļā uz stāvlaukumu. — Viņš dabūs ar mani iepazīties, draņķis tāds!

30. nodaļa LĒMUMA NAKTS

Opel Kapitān pilnā ātrumā padrāzās garām Hintertūras ceļam. Taču Atila Morduks ne tikai nenobremzēja, bet gan, nezaudēdams tempu, iztraucās cauri pilsētiņai, kas bija iegrimusi dziļā tumsā. Apgaismojums jau bija izslēgts, un tikai mēness sudrabainā gaisma lija pār to māju jumtiem, kas no abām pusēm ielenca galveno ielu. Starmešu kūļi gluži kā izbiedēta milža plaši ieplestās acis spokaini apspīdēja sienas, aiz kurām dusēja cilvēki, neko nenojauzdami par dramatiskajiem notikumiem, kas risinājās tepat tuvumā.

Lūkass bija iekrampējis pirkstus noplīsušajā priekšējā sēdekļa polsterī un, acis nenovērsdams, raudzījās pa priekšējo stiklu, it kā viņa drudžainais skatiens spētu palielināt automobiļa ātrumu. Vienubrīd tālumā no tumsas iznira cita auto gaismas, trakā ātrumā nāca arvien tuvāk. Ne Atila, ne zēns nepaspēja ieraudzīt otru auto, kad tas, neparādīdams pagriezienu, nogriezās pa kreisi no galvenās ielas un pazuda mazā sānieliņā. Kaut gan ziemas brīvdienas jau atradās tālā pagātnē, Lūkass tūdaļ atcerējās, ka šī ieliņa veda uz Maksimiliāna Longoliusa brīvdienu namiņu.

Tīra sagadīšanās — vai arī tas kaut ko nozīmēja?

Atila samazināja ātrumu. Nokļuvis pie sānu ceļa, viņš nobremzēja un ieskatījās šķērsieliņā, kur tālumā vīdēja automašīnas aizmugurējās gaismas.

— Velns lai parauj! — viņš izmisis iesaucās.

— Kas tad noticis?

— Tā mašīna! — Saimniecības pārzinis norādīja uz tumšo ieliņu. Aizmugures gaismas nebija lielākas par jāņtārpiņiem un tad pazuda pavisam, kad braucamais tālumā pagriezās ap līkumu.

— Melns kravas auto. Tas pats, ko redzēju naktī, kad pazuda profesors!

Lūkass jau grasījās apšaubīt viņa vārdus, kad atcerējās pun-durmilžu neparastās spējas, kas viņiem naktī ļāva redzēt kā dienas laikā. Atila noteikti nemaldījās! Un, ja Kēvinam patiešām bija izdevies Laurai atņemt kausu, tad vairāk nekā loģiski, ka viņš lūkos to nogādāt drošībā tēvoča brīvdienu mājā. Vismaz tik ilgi, līdz tumsas piekritēji vērtīgajam traukam atradīs labāku slēptuvi.

— Ātri, laižam pakaļ! — zēns satraukts uzsauca saimniecības pārzinim. Šis mudinājums gan bija lieks, jo Atila jau bija sācis izsekošanu. Uzmīdams gāzes pedālim, viņš izslēdza gaismas. — Lai viņi uzreiz nepamana, ka braucam viņiem pa pēdām, — viņš norūca.

Nonākuši mistera L. īpašuma tuvumā, viņi redzēja, ka kravas auto uzbrauca pa pievedceļu un apstājās pie greznās mājas. Atila neuzkrītoši novietoja opeli ceļmalā un izslēdza motoru. Viņi ar Lūkasu izkāpa un dzīvžoga aizsegā pielīda cik vien iespējams tuvu pie mājas, lai labāk varētu novērot notiekošo.

No kravas auto izlēca divi tumsnēji stāvi. Lūkass spēja saskatīt tikai to kontūras, tomēr viņš bija drošs, ka tie abi bija Kēvins un Konrāds Cirtējs. Viņi ierāpās kravas nodalījumā. Izkāpdami viņi stiepa virvēm notītu saini, kas enerģiski raustījās. Par to, kas bija sasietais cilvēks, šaubas neradās.

Laura — kas gan vēl!

Tumsas piekritēji ar pretoties nespējīgo upuri nozuda sānu ieejā.

Lūkasam uz pieres bija izspiedušies sviedri, kaut gan nakts bija vēsa. Viņš satraukts piebikstīja pundurmilzim: — Un ko tagad? — viņš tikai pavaicāja. Vajadzēja piespiest sevi saglabāt mieru, lai vēl spētu skaidri domāt.

— Vislabāk piezvanīsim policijai.

Lūkass it nemaz nebija stāvā sajūsmā par Atilas priekšlikumu, tomēr nācās vien atzīt, ka viņiem cits nekas neatliek. — Varu tikai cerēt, ka šoreiz tie tipi mums noticēs un neliks pārāk ilgi gaidīt. — Viņš negribīgi izvilka no kabatas mobilo. — Mūsu dārgie draudziņi noteikti būs devuši ziņu arī citiem tumsas aizstāvjiem — un, ja tie ieradīsies pirms policijas, tad labi nebūs!

— Drošības labad izlaidīšu no riepām gaisu, — Atila tieši paziņoja, kad piepeši pacēla galvu un pārsteigts pievērsa skatu debesīm.

Lūkass tumsā it neko nespēja saskatīt. — Kas tur ir? — viņš gribēja zināt. Tad pundurmilzis strupi nočukstēja: — Kuš! — Un tramīgi ieklausījās. — Domāju, Lūkas, ka tagad policiju varam likt mierā, — viņš beigās līksmi noteica.

Laura pretojās, cik spēdama. Taču nekas nelīdzēja. Viņa neko nebija varējusi iesākt, kad Konrāds Cirtējs un Kēvins slepenajā bibliotēkā bija izrāvuši viņai no rokām kausu, nogāzuši zemē un sasējuši kā sarullētu paklāju, un tāpat nespēja neko izdarīt arī tad, kad abi meiteni bija izvilkuši cauri brīvdienu namiņa gaiteņiem, kaut arī viņa mežonīgi raustījās un locījās kā noķerts zutis. Lupata, kas Laurai bija iebāzta mutē, noslāpēja visus palīgā saucienus. No smirdīgās skrandas Laurai metās nelabi, taču viņai bija paveicies, ka vispār varēja paelpot.

Kad meitene manīja, ka viņu ienes kamīna istabā, viņa tomēr jutās pārsteigta. Ko viņi grasījās iesākt kamīna istabā? Savādi! Pagrabā taču bija tādas telpas, kas gūstā turēšanai bija piemērotākas nekā šī omulīgā istaba ar televizoru. Beigu beigās viņiem taču rūpēja ne tikai kauss — tumsas piekritēji acīmredzot viņu gribēja izslēgt no spēles.

Droši vien līdz brīdim, kad astronomiskās Lieldienas būs cauri. Jo tad atkal paies trīs gari mēneši, līdz viņa pa burvju vārtiem spēs nokļūt Avanterrā.

Doma, kas pēkšņi pazibēja Lauras galvā, vienā rāvienā pārtrauca visu viņas pretestību: un ja nu tumsas piekritēji vēl šonakt aiznesīs kausu atpakaļ uz mitu pasauli? Līdz saullēktam taču bija atliku likām laika, lai Melnajam hercogam nodotu karsti ilgoto trauku ar nenovērtējami dārgo dzīvības ūdeni, kas viņam beidzot ļautu piepildīt savas vēlmes. Tad viņam būs vienalga, vai Laura viņam atdos kausu, glābjot tēvu. Tad vairs nebūs iemesla saudzēt Mariusa Leandera dzīvību, un nekas viņu neatturēs nogalināt tēti!

Ak nē!!! Laura, atskāršot šo skumjo patiesību, bija gatava skaļi kliegt. Tikai mutē iestūķētais vīstoklis traucēja to darīt. Tomēr tas nespēja atturēt asaras, kas sāka plūst meitenei pār vaigiem.

Laurai par izbrīnu, viņu nosēdināja klubkrēslā pie televizora. Konrāds Cirtējs piegāja pie koka paneļiem starp abiem grāmatu plauktiem un kaut ko aptaustīja. Viņš acīmredzot nospieda slēptu slēdzi, iedarbinādams mehānismu, kas tūdaļ pabīdīja malā koka sienu. Parādījās tērauda durvis. Varbūt tā bija ieeja bunkurā? Ciktāl Laura atcerējās, tad māja bija būvēta nogāzē, tā ka kalnā būtu diezgan vietas šādai slepenai telpai. Pēkšņi viņa saprata, kāpēc toreiz, ziemas brīvdienās, kad viņai bija licies, ka televīzijas istabā ir dzirdējusi Kvintusa Tumšicka balsi, ienākot telpā, skolotāja tur tomēr nebija. Viņš laikam žigli bija paslēpies bunkurā, un Laura bija nospriedusi, ka ir maldījusies.

Protams — tieši tā arī bija noticis!

Tad Konrāds Cirtējs atvēra arī nevainojami nomaskētās bruņu durvis. Aiz tām nudien pletās bunkurs. Vēl iekams nelieši paguva viņu satvert, lai iegrūstu iekšā, Laura jau zināja, ko tur sastaps.

Patvertni apgaismoja salta neona gaisma, kas Austruma Aureliāna ādai lika izskatīties vēl bālākai. Viņa grumbainie sejas vaibsti atmaiga, ieraugot sasieto Lauru, un no sirmgalvja rīkles izlauzās izmisuma pilna nopūta, kamēr viņš piecēlās sēdus no tērauda stieņiem darinātajā gultā, kas bija novietota plašā bunkura tālākajā kaktā.

— Ar to gan tu nebiji rēķinājies! — Konrāds Cirtējs ņirgājās,

nosēdinādams Lauru uz grīdas; Kēvins tostarp atraisīja viņas saites.

— Tagad tu vairs nezini, ko iesākt, vai ne, mācīto kundziņ?

Profesors nereaģēja uz izsmieklu. — Ko jūs gribat mums nodarīt? Cik ilgi grasāties mūs paturēt šeit? — viņš kaismīgi vērsās pie kalsnā vīrieša.

— Cik ilgi vien mans pavēlnieks gribēs, — Konrāds Cirtējs attrauca. — Tev taču te nekā netrūkst, un pret tevi visi izturas lieliski — vai varbūt tu taisies sūdzēties?

Aureliāns neko neatbildēja, tikai noraizējies nopētīja skolnieci.

Beidzot Laura bija atbrīvota no virvēm. Kad Kēvins viņai izņēma no mutes lupatu, viņa tikai ar pūlēm spēja savaldīties. Vislabprātāk gan viņa būtu sākusi skaļi kliegt un iepļaukājusi zēnu. Bet nu viņā niknums izcīnīja sīvu kauju ar vilšanos. Vēl neviens cilvēks Lauru nebija tā piekrāpis kā Kēvins. Berzēdama sāpošos locekļus, viņa uzšņāca zēnam: — Par šo nodevību tu vēl samaksāsi, to es tev garantēju!

Kēvins pavīpsnāja. — Ko tu neteiksi, — viņš ironizēja, tad piegāja pie Cirtēja un raizīgi paskatījās pulkstenī. — Kur tad viņi palikuši? — viņš vaicāja. — Tu taču devi ziņu, ka mēs visu esam izdarījuši.

Tai pašā mirklī cauri atvērtajām bunkura durvīm atskanēja zvans no ārdurvīm. — Tie būs viņi! — zēns sacīja, pamādams sulainim. — Ej un atver vaļā — es pa to laiku paskatīšos, lai tie abi nesastrādā muļķības!

— Ko gan tāds skuķis un prātu izkūkojis vecis var sastrādāt! — Konrāds Cirtējs nicinoši attrauca un aizsteidzās.

Laura neveltīja Kēvinam ne skatiena. Viņa apsēdās pie profesora uz gultas malas un norūpējusies pavērās viņā. — Vai viņi jums ko nodarīja?

Aureliāns pašūpoja galvu. — Nē, es nevaru žēloties. Kopš esmu atvilkts uz šejieni, man nekā nav trūcis — izņemot brīvību, protams. — Viņš sāpīgi pasmaidīja un vērīgi paskatījās skolniecē.

— Kā ar kausu, Laura? Vai tu to atradi?

— Atrast jau atradu. — Meitene nokaunējusies nolieca galvu.

Aureliāns satrūkās. — Tu taču aiznesi to atpakaļ uz Avan-

terru? Atvaino par šo jautājumu, bet man ir zudusi jebkāda laika izjūta un tāpēc nav ne jausmas, kas šodien par dienu.

Laura norija siekalas. — Es... nu... man diemžēl neizdevās, — viņa nočukstēja un norādīja uz smīnošo Kēvinu. — Es pārāk vēlu atklāju, ka viņš atbalsta tumšos spēkus!

Profesora elpa kļuva gārdzoša. Viņš tvēra pie sirds un noraudzījās Laurā šausmās ieplestām acīm. — Ak vai, ja viņi kausu nogādās Avanterrā un nodos to tumsas spēkiem!

— Pagaidām viņiem vēl nebija tādas iespējas. Varbūt mums vēl izdosies... — Laura bikli iesāka un neticīgi paskatījās uz durvīm. Viņa aiz tām bija izdzirdusi troksni. Tikpat pārsteidzošu, cik neizskaidrojamu skaņu. Tā izklausījās pēc pērkondārdiem, kas lēnām veļas lejup no kalnu virsotnēm, arvien pieņemdamies skaļumā un beigās izskanēdami apdullinošā troksnī.

Ko tas varēja nozīmēt?

Arī profesors un Kēvins pavērās uz durvju pusi.

Atkal atskanēja pērkons, skaļāks un uzmācīgāks nekā iepriekšējo reizi. Tā vien likās, ka tieši virs mājas plosītos nikns negaiss. Un tagad — tagad pērkons dunēja pat mājas iekšpusē!

Kēvins bija kļuvis krīta bāls. Viņš trīcēja pie visām miesām. Turpretim Laura staroja priekā. Viņa beidzot bija sapratusi, kas bija šie noslēpumainie pērkondārdi, un jau pēc mirkļa patvertnē ielauzās Lateris. Spārnotais lauva iepleta varenos spārnus, atvēra drausmo rīkli un tik neganti uzrēca zēnam, ka pat bunkura sienas sāka drebēt!

Kēvinam no bailēm ļodzījās ceļgali. Viņš raustīdamies sabruka raudās. — Laura, apturi viņu! — zēns lūdzās. — Lūdzu, apturi viņu, lai viņš man neko neizdara!

Spārnotais lauva, ieraudzījis, ka Laura un profesors ir sveiki un veseli, nomierinājās. Nu jau bunkurā ienāca arī Lūkass un Atila Morduks.

Zēns rokās nesa kausu un līksmi pacēla to pretī māsai: — Viņi to bija paslēpuši kravas auto!

Laura gādīgi satvēra vērtīgo trauku. Viņa piekļāva to pie krūtīm kā dārgu ziedu, ko var sabojāt pat visniecīgākais pieskāriens. Bet tad meitene izbijusies paskatījās brālī: — Un kur tad Cirtējs? Viņš taču nav aizbēdzis?

— Nebaidies! — Lūkass nomierinoši pasmaidīja. — Viņš aizmuka uz kalpotāju dzīvokli dārza mājiņā. Latuss uzmana, lai viņš neaizlaistos.

— Kāda laime! — Laura atviegloti uzelpoja, piegāja klāt Laterim un maigi paieskāja viņam aiz auss. — Liels paldies par visu! Es pat nezinu, ko mēs bez tevis un tava brāļa būtu iesākuši!

— Jūs jokojat, madame, — lauva glaimots atbildēja. — Mēs taču bijām jums to parādā! Beigu beigās mēs taču pieļāvām, ka jūs klosterī sagrāba gūstā.

— Jūs taču nevarējāt to iedomāties!

— Jūs esat pārāk laipna, madame. Mēs gan tūdaļ dzināmies pakaļ, taču tie puiši savā smirdīgajā braucamrīkā izrādījās ātrāki. Lai gan mēs lidojām, sacenzdamies ar pašiem vēja gariem!

Latera svinīgā nopietnība Laurā izraisīja smaidu. — Neapšaubāmi!

— Kad vien jums ievajadzēsies palīdzību, madame: mēs allaž būsim jūsu rīcībā!

— Paldies, Lateri! Es noteikti to atcerēšos. — To teikusi, Laura draudīgi pagriezās pret Kēvinu. — Vai tu atzīsies pats, vai arī mums vajadzēs palīdzēt? — viņa noņurdēja un aicinoši palūkojās uz lauvas pusi.

Iekams teiksmainais dzīvnieks vēl paguva atvērt muti, zēns sāka runāt. — Man ļoti žēl, bet man nebija izvēles.

Lauras seja pauda apjukumu. — Nebija citas izvēles? — viņa neticīgi vaicāja.

Kēvins nomākti pamāja. —Jā. Cirtējs mani piespieda piedalīties. Es biju viņa rokās.

— Kā tad tā? — Lūkass gribēja zināt.

— Nu... — zēns nolieca galvu. — Toreiz, Hintertūrā... nu... brīvdienām beidzoties, es jūs abus gribēju uzaicināt uz kino un uzcienāt ar burgeriem, bet man vairs nepietika naudas. Tad es paņēmu no tēvoča kabatas portfeļa piecdesmit eiro...

— Un Cirtējs tevi pārsteidza?

— Jā. — Kēvins norīstījās. — Viņš man lika izvēlēties: vai nu tēvocis Maksis par visu uzzinās...

— Vai arī? — Laura uzstāja.

— Vai arī sekot, ko tu dari, un visu izstāstīt viņam!

— Ko? — Meitene, neizmērojami pārsteigta, blenza zēnā.

— Bet... Kā tad tā?

— Es jau viņam, protams, uzdevu tādu pašu jautājumu. Cirtējs apgalvoja, ka tavas izdarības apdraudot Rāvenšteinas labo slavu. Un tas galu galā kaitējot tēvocim Maksim, jo viņš jau gadiem ilgi sponsorē internātu.

Lūkass sarauca pieri. — Tu taču viņam nenoticēji?

— Nu... Man jau toreiz nebija ne jausmas, ka...

Lauras vaibsti sadrūma. — Un tālāk?

— Vispirms es darīju visu, ko Cirtējs no manis prasīja. Es taču negribēju, lai tēvocis uzzina, ka... — Kēvins noklepojās. — Bet pēc gadījuma ar pāteru Dominiku man kļuva skaidrs, ka tas tips mani māna. Es gribēju visu izbeigt un doties uz policiju, bet...

-Jā?

— Cirtējs piedraudēja, ka novākšot mani tāpat kā mūku, ja es citiem izpaudīšot kaut pušplēsta vārdiņa. Un es nobijos — zināju taču, uz ko viņš ir spējīgs — un turpināju.

Lūkass pašūpoja galvu. — Tad tu viņam palīdzēji safabricēt pierādījumus pret profesoru Aureliānu, kuru dēļ viņš tika turēts aizdomās par slepkavību?

— Jā. Viņam un Kvintusam Tumšickim.

Laurai vairs nebija ko teikt. — Kā tu varēji? — viņa jautāja.

— Kā tu varēji tik zemiski rīkoties?

Taču Kēvins tikai mēmi raudzījās grīdā.

Lūkass viņam uzmeta nicinošu skatienu un tad pievērsās māsai. — Jāpiezvana beidzot policijai. Lai tie nodarbojas ar šo nodevīgo nelieti! Varbūt arī uzzinās, kādi motīvi viņu ir vadījuši.

Kad Laura, Lūkass un Austrums Aureliāns izgāja no mājas — Kēvins bija atstāts Atilas Morduka uzraudzībā —, Latuss vēl joprojām sargāja dārza mājiņu. Konrāds Cirtējs no tās neesot izgājis, spārnotais lauva apgalvoja.

Sulaiņa miteklī no Cirtēja tomēr nebija ne vēsts. Turklāt visi namiņa logi bija nosegti ar režģiem, lai aizsargātos pret zagļiem. Draugi apgrieza kājām gaisā visu mājeli, pārmeklēja ikkatru stūrīti, izvandīja visus skapjus un lādes, izklaudzināja sienas un grīdas, meklēdami slepenas šahtas, slēptuves un izejas — taču velti. Konrāds Cirtējs, likās, bija burtiski izkūpējis gaisā.

Viņa pieticīgi mēbelētajā guļamistabā Lauru tomēr gaidīja ievērības cienīgs atradums. Uz naktsskapīša atradās vecu dokumentu grēda, kas acīmredzot vēl nesen bija pāršķirstīti. Tas bija Reimāra kapelāna pils hronikas noraksts. Augšējā lapā Laura ieraudzīja Reimāra bendes attēlu, ko viņa ar Lūkasu vēl pirms dažām dienām bija uzgājuši internāta bibliotēkas arhīvā. Viss izskatījās tieši tāpat kā Rāvenšteinas arhīva dokumentā: fonā bija redzama pils, tai blakus karātavas'un bluķis, pie kura bija piesliets bendes cirvis. Taču bija ievērojama atšķirība: Cirtēja guļamistabā atrastajā attēlā nerēgojās neviens balts plankums. Bende tajā bija skaidri redzams. Sarkanā nāve nikni raudzījās pretim, līdzinādamies Longoliusa sulainim līdz pat ugunssarkanajiem matiem. Varēja padomāt, ka Konrāds Cirtējs un kapelāna uzzīmētais bende bija viens un tas pats cilvēks. Tas, protams, bija pilnīgi izslēgts — vai arī Sarkanā nāve nudien būtu mieru neradušais? Laurai spilgtā atmiņā atausa Sviedru laukā atraktais kaps... Viņai nācās sevī apslāpēt domas, kas juceklīgi rosījās viņas galvā, jo šis bija pilnīgi nepiemērots bridis, lai tam nodotos. Galu gala viņas svarīgākais uzdevums vēl joprojām nebija izpildīts.

Laura ceļojumā uz Avanterru paņēma līdzi Viesuli. Un, protams, arī Alariku, kurš nepacietīgi gaidīja atgriešanos savā pasaulē.

Kaut arī šoreiz baltā ērzeļa mugurā sēdēja divi jātnieki, tas bez niecīgākajām pūlēm pārvarēja Mošķezera ūdens klaju, drosmīgā un ar prātu neizskaidrojamā lēcienā piezemējoties mazajā saliņā. Spožas miglas ieskauta, tur pacēlās bezgalīgas gaismas kolonna, kuras centrā slēpās burvju vārti. Tāpat kā ziemas saulgriežos, arī šoreiz saliņas necaurejamajos brikšņos bija uzradusies šaura taciņa, tā ka sirmis netraucēti nokļuva līdz vārtiem.

Laura pameta vēl pēdējo skatienu uz nakts debesīm — līdz saullēktam bija atlikušas vēl vismaz divas stundas. Viņa pagrieza galvu, atskatīdamās pāri plecam uz zēnu, kurš sēdēja aiz viņas un atkal bija apvilcis ierastās drānas. — Vai esi gatavs?

Alarika acis iemirdzējās. — Jā, Laura, es esmu gatavs. — Zem ieroču nesēja vamža kaut kas sakustējās, tad no turienes galviņu pabāza ziņkārīgais Bučmūlis. Viņa pogām līdzīgās acis iedzirkstījās, ieraugot Lauru, un zvēriņš satraucies iespiedzās.

Meitene pasmaidīja un, viegli piespiezdama stilbus, lika Viesulim doties uz priekšu. Ērzelis lēca, un Laura ienira gaismā. Lai kurp viņa raudzītos, pretim staroja viens vienīgs spožums, kas tomēr nežilbināja acis. Visapkārt pletās bezgalīga, balta jūra, kas nebeidzās un nebeidzās.

Iegrimdama gaismas straumē, lai ļautos dzirkstošo viļņu rotaļai, Laura juta, kā viņu uztver siltas bangas. Itin viss dejoja, izstarodams vieglumu. Viņa vairs nemanīja savu ķermeni, un projām aizplūda visas bailes un raizes. Zemes smagums atraisījās, un Laurai šķita, it kā viņa līdzīgi liegai vēja dvesmai laistos projām no laika, un meitenei nekas nebūtu bijis pretim, ja ceļojums starp pasaulēm būtu ildzis mūžīgi. Tad Viesulis izgāja pa vārtiem.

Laura zināja, ka ir nokļuvusi Avanterrā, jo augstu pie de-besjuma, kas pletās pāri viņas galvai, staroja Septiņu mēnešu zīmogs.

Viņa atradās lielas ielejas vidū. Tā noteikti bija Laiku ieleja, kā Austrums Aureliāns bija paskaidrojis savai skolniecei. Laura, tik tikko pavērusies apkārt, redzēja, ka viņu jau gaida.

Pakalnos, kas iekļāva ieleju, bija sapulcējušies divi milzīgi karaspēki. Ziemeļpuses augstienē bija sarindojušies neskaitāmi karotāji baltās bruņās, kamēr dienvidu pakalnus bija ieņēmušas bezgalīgas melni tērptu bruņinieku kolonnas. Karotāji neizteiksmīgiem sejas vaibstiem nekustīgi vēroja abus mazos pulciņus, kas stāvēja viens otram pretim pie burvju vārtiem.

Gaismas pārstāvji bija divi vīrieši un sieviete baltos zirgos. Laura šo trijotni nekad vēl nebija redzējusi, tomēr zināja, ka viņas priekšā stāv Elizions, cildenais Gaismas glabātājs, viņa baltais bruņinieks Paravains un dziedniece Morvena.

Apmēram divpadsmit zirga lēcienu attālumā gaidīja divi vīrieši piķa melnos kara zirgos: Borborons, Melnais hercogs, un viņas tēvs.

Tētis! Lauras sirds salēcās, bet tad sāka dauzīties tik ātri, ka viņa nobijās — tā pārplīsīs. Borborons bija turējis vārdu. Viņš bija atvedis uz vārtiem viņas tēvu un nu gaidīja, lai viņa izpildītu solījumu, ko Laura bija devusi neizmērojamā izmisumā.

Solījumu atdot kausu viņa rokās! Tāda valdnieka rokās, kurš alka sagrābt varu un iznīcināt Zemi...

Alariks acīmredzot nojauta, kas Laurai bija padomā. — Nē, nevajag! — viņš lūdzās. — Nedari to! Tu nedrīksti nodot gaismu! It nekad, vai dzirdi?

Alarikam bija viegli runāt — bet viņai nebija izvēles! Viņa taču nedrīkstēja tik vienkārši upurēt savu tēvu! Nedrīkstēja pieļaut, lai Melnais hercogs viņu nogalina! Brīdi Laura jutās kā apdullusi, it kā nestu savos plecos visas pasaules smagumu.

Alariks norāpās no Viesuļa muguras. Tad no segliem izlēca arī Laura, kausu turēdama sev cieši piekļautu un uzmezdama biklu skatienu Eliziona grupiņai.

Gaismas glabātāja sejā nepakustējās ne vaibsts, skatoties meitenē. Taču viņa acis raudzījās kā zinādamas un mierinādamas, un Laura tajās lasīja vēsti: kamēr vien tu uzticēsies gaismas spēkam, viss beigsies labi.

Tad viņa novērsa skatienu un palūkojās Melnajā hercogā. Ap viņa lūpām rotājās sātanisks smaids. Viņš izskatījās gluži drošs par Lauras lēmumu.

Mariuss turpretim sagumis čumēja seglos, un viņa acis lūdzās: tu nedrīksti mani pamest! Nedrīksti pieļaut, lai Borborons mani nogalina!

Lauru tas skāra tik dziļi, ka viņai vairs nebija jādomā. Viņa zināja, kas darāms, viņa nespēja citādi.

Alariks vēl mēģināja viņu atturēt. Viņš nostājās viņai ceļā, saukdams: — Nē, nē! Tu nedrīksti nodot kausu ļaunuma rokās!

Bučmūlis spalgi spiedza, it kā gribētu meiteni brīdināt no nepareiza soļa.

Laura norīstījās. Viņa ieskatījās zēnam cieši acīs — tajās bija lasāmas dziļas skumjas par viņas gaidāmo nodevību. — Saproti jel, Alarik! — meitene čukstēja. — Man tas vienkārši jādara. Piedod man! — To teikusi, viņa pagriezās un stingrā gaitā devās pie Borborona un sava tēva.

Melnā hercoga acis sarkani iekvēlojās sava triumfa apziņā. Viņš veltīja zobgalīgu smaidu Elizionam, it kā gaidīdams no viņa kādu vilšanās izpausmi. Taču Gaismas glabātājs liedza savam pretiniekam šo gandarījumu, lieki nesatraukdamies, bet gaidīja notikumu turpmāko attīstību.

Laura bija aizgājusi līdz abiem melniem. No viņu nāsīm augšup cēlās sēra dzelteni tvaiku mutuļi, kamēr zirgi sprauslāja un kā sasveicinādamies nevaldāmi rāvās pakaļkājās. Melnais hercogs pacēlās seglos un negausīgi izstiepa viņai pretī roku. — Dod šurp! — viņš uzsauca meitenei piesmakušā balsī. — Dod šurp kausu — un es dāvāšu tavam tēvam dzīvību!

— Vēl mazu brītiņu! — Laura atteica un veltīja tēvam mīlestības pilnu skatienu. Augstu pie debesīm, tieši viņai virs galvas stāvēja Septiņu mēnešu zīmogs, un Laurai šķita, it kā katra no septiņām zvaigznēm starotu spožāk nekā jebkad. Laura ieskatījās Mariusam dziļi acīs, ilgodamās tajās ieraudzīt bezgalīgo mīlestību un drošību, kas no tām allaž bija mirdzējušas pretim, cik vien viņa spēja sevi atminēties. Taču Laura tur neatrada šīs pazīstamās jūtas. Tās bija pazudušas. No tēva acīm nerunāja nekas cits kā... tīrā alkatība!

Kā tas bija iespējams?

Kas bija noticis?

Septiņi mēneši iemirdzējās vēlreiz, it kā gribētu mierināt meiteni vai kaut ko viņai atgādināt — un tad Laura beidzot saprata.

Viņa cieši paraudzījās tēvā un vaicāja: — Saki man, tēti, — ko tu jūti pret mani?

Mariuss bija apjucis. Viņa vaibstos bija rakstīts neizmērojams izbrīns, un viņš, ne vārda neteikdams, tikai skatījās Laurā. — K... Ko... Ko tas nozīmē? — viņš beigās aizlūzušā balsī jautāja. — Kas... Kas man jādara?

— Es taču skaidri pateicu, — Laura stingri atteica. — Vienkārši pasaki, ko tu pret mani jūti!

— Bet... Bet kālab gan?

Laura saglabāja mieru. — Vienkārši pasaki, ka tu mani — mīli!

Mariuss nobāla un skaļi ievilka elpu. — K... ko... ko? — viņš stostījās.

— Vienkārši pasaki, ka tu mani mīli! — Laura atkārtoja, ciešāk satverdama Apskaidrības kausu.

Mariuss grasījās atbildēt, taču no viņa mutes atskanēja tikai aizsmakusi šņākoņa. Viņš noskaities samiedza acis, sejai pārvēršoties neizmērojama naida plosītā grimasē. — Tu, nolādētais skuķi! — viņš vēl nošņāca, bet tad jau sākās pārvērtība. Skanot kliedzieniem un sprauslāšanai, viņa tēls izira, līdz Lauras priekšā stāvēja Sirīna.

Meitene pavisam rāmi pagāja pretī Melnajam hercogam.

— Vai tiešām tu domāji, ka es noticēšu veidolu mainītājai? Vai tu nezināji, ka mans tēvs drīzāk mirtu nekā pieļautu, lai Apskaidrības kauss nonāk tavās rokās? Paturi prātā, ka es esmu gaismas karotāja! — viņa bezbailīgi paziņoja. — Un vēl kas: es nekad nepadošos un atbrīvošu savu tēvu. Pret to spēku, ko man dāvā Septiņu mēnešu zīmogs, pat tu un tavi melnie bruņinieki neko nespēj iesākt!

To teikusi, Laura pagriezās un pacēla Apskaidrības kausu pretim Gaismas glabātājam. Ieskatījusies viņa labsirdīgajā sejā, kurā atspoguļojās visu laiku zināšanas, meitene saprata, ka viņas stunda vēl pienāks.

BEIGAS

SATURS

1. nodaļa. Elles rīkle 9

2. nodaļa. Noslēpumainā pazušana 21

3. nodaļa. Melnais kravas auto 34

4. nodaļa. Vēlmju iemānītāji 48

5. nodala. Sniega monstrs 64

6. nodaļa. Vientuļā abatija 80

7. nodaļa. Mācekles viltība 95

8. nodaļa. Jaunais skolnieks 109

9. nodaļa. Slepenā bibliotēka 125

10. nodaļa. Nejauka pamošanās 139

11. nodaļa. Levators 153

12. nodaļa. Sarkanā nāve 168

13. nodaļa. Septiņu mēnešu zīmogs 180

14. nodaļa. Nežēlīgā bruņinieka pils 194

15. nodaļa. Noslēpumainā viešņa 208

16. nodaļa. Vecais foliants 224

17. nodaļa. Ļaunuma radības 238

18. nodaļa. Spārnotie lauvas 252

19. nodaļa. Baisas aizdomas 267

20. nodaļa. Neprātīgs lēmums 284

21. nodaļa. Baisas aizdomas 299

22. nodaļa. Melnā hercoga pazemes cietums

23. nodaļa. Briesmīgs piedāvājums 326

24. nodaļa. Meklējot profesoru 340

25. nodaļa. Gaismas sūtnis 355

26. nodaļa. Freskas noslēpums 369

27. nodaļa. Āķīga mīkla 384

28. nodaļa. Cerības dzirksts 398

29. nodaļa. Nekrietna nodevība 409

30. nodaļa. Lēmuma nakts 424

Apgāds

JUMAVA

www.jumava.lv

Izdevējs — SIA "J.L.V.”, Dzirnavu ielā 73, Rigā LV 1011.

Iespiests un iesiets a/s “Paraugtipogrāfija”, Puškina ielā 12, Rigā LV 1050.

1

Atvainojos. (Angļu vai.) (Šeit un turpmāk tulkotājas piezīmes.)

2

Endžij, mīlu tevi joprojām, jel atceries naktis, kad abi raudājām... (Angļu vai)

3

Tieši. (Franču vai)

4

Nolādēts! (Franču vai.)

5

Pavisam. (Franču vai.)

6

Mans Dievs! (Franču vai.)

7

Neka. (Franču vai)

8

Nulle. (Ang/u vai)

9

Nolādēts! (Novecojuša franču vai.)

10

Sarunāts, jaunkundz? (Franču vai.)

11

Lieliski. (Franču vai.)

12

Elles eņģeļi (Hell Angels) — agresīva motociklistu banda.

Content

Freinds Pēters laura un Septiņu mēnešu zīmogs

I. nodaļa ELLES RĪKLE

2. nodaļa NOSLĒPUMAINĀ PAZUŠANA

3. nodala MELNAIS KRAVAS AUTO

4. nodaļa VĒLMJU IEMĀNĪTĀJI

5. nodaļa SNIEGA MONSTRS

6. nodaļa VIENTUĻĀ ABATIJA

7. nodaļa MĀCEKLES VILTĪBA

8. nodaļa JAUNAIS SKOLNIEKS

9. nodaļa SLEPENĀ BIBLIOTĒKA

10. nodaļa NEJAUKA PAMOŠANĀS

11. nodaļa LEVATORS

12. nodaļa SARKANĀ NĀVE

13. nodala SEPTIŅU MĒNEŠU ZĪMOGS

14. nodaļa NEŽĒLĪGĀ BRUŅINIEKA PILS

15. nodaļa NOSLĒPUMAINĀ VIEŠŅA

16. nodaļa VECAIS FOLIANTS

17. nodaļa ĻAUNUMA RADĪBAS

18. nodaļa SPĀRNOTIE LAUVAS

19. nodaļa BAISAS AIZDOMAS

20. nodaļa NEPRĀTĪGS LĒMUMS

21. nodala BAISAS AIZDOMAS

22. nodaļa MELNĀ HERCOGA PAZEMES CIETUMS

23. nodaļa BRIESMĪGS PIEDĀVĀJUMS

24. nodaļa MEKLĒJOT PROFESORU

25. nodaļa GAISMAS SŪTNIS

26. nodaļa FRESKAS NOSLĒPUMS

27. nodaļa ĀĶĪGA MĪKLA

28. nodaļa CERĪBAS DZIRKSTS

29. nodaļa NEKRIETNA NODEVĪBA

30. nodaļa LĒMUMA NAKTS

SATURS

1