Kvaskova Signe

Monika un Dimantu Ciltstēvs

Signe Kvaskova

Monika un Dimantu Ciltstēvs

PiRMA NODALA

VĒSTiS NO MEŽA.

Kāda siltā maija pecpusdiena Monika sedeja sava istabā pie atvērta loga un noraudzījās, kā vieglais vējiņš šūpo mājas priekšā augošās liepas zarus.

Smaržoja pēc pavasara.

Lejā pa ielu šaudījās automašīnas, bet no ceturtā stāva loga varēja redzēt tikai koši zaļo koku lapotni un zilās debesis, kas vidēja tai cauri. Kādā zarā, kas bija vistuvāk logam, šūpojās divi mazi kristāla putniņi un klusām šķindēja. Putniņi bija Meža Večas dāvana, un ikreiz, kad Monika dzirdēja šķindoņu, viņa atcerējās par neparastajiem notikumiem Mežā.

Kopš Monikas atgriešanās no Meža bija pagājuši septiņi mēneši…

Toreiz, rudeni, viņa bija atklājusi, ka pa vannas caurumu var nokļūt pavisam citā pasaulē, ko sauca par Mežu. Un šajā Mežā viņa kopa ar trim citiem bērniem bija pavadījusi pusgadu, cenšoties atrast vecmāmiņas, kuras Klinšu krāvumos bija ievilinājuši neparasti un baismīgi radījumi — aluķēmi. Mežā viņa bija iepazinusies ar Meža Veču, Mežsargu, mežaļaudīm un daudzām savādām un bieži vien ārkārtīgi bīstamām radībām…

— Drīz mēs atkal dosimies turp, — Monika sacīja Benam. — Tikai šoreiz mums nevajadzēs nevienu meklēt. Šoreiz mes tur būsim tāpat vien — brīvdienās.

Bens — Monikas lielais, pinkainais suns — patlaban noņēmās ap radio. Radio bija viņa aizraušanās un viņa ikdiena. No rita lidz vakaram suns varēja bakstīties ap radio kloķi, mainīdams stacijas un kaukdams līdzi. Bens necieta vienīgi klavierspēli un jodelēšanu. Tādās reizēs viņš metās apstrādāt kloķi ar tik lielu dedzību, ka radio draudēja izjukt pa detaļām.

—   Vēl sešas dienas, — domīgi sacīja Monika, raudzīdamās sienas kalendārā, — un pirmais jūnijs būs klāt. Vai dzirdi?

Bens ar kloķi zobos kaut ko noņurdēja. Viņam likās, ka šī saruna nav tik svarīga, lai tās dēļ pamestu radio.

Pirmajā jūnijā Monika gatavojās atkal doties uz Mežu. Tā viņi — Meža Veča, Monika un trīs pārējie bērni Ruta, Ralfs un Arvils — bija nolēmuši, kad vecmāmiņas bija atrastas un viņi šķīrās, lai atgrieztos katrs savās mājās.

Un nu pirmais jūnijs bija pavisam tuvu.

Bens rūkdams grozīja kloķi, un radio neapmierināti šņāca, pārlēkdams no vienas stacijas uz citu. Piepeši istabu piepildīja skaļa jodelēšana. Bens izlaida kloķi no zobiem un ierējās. Tad viņš uzsita ar ķepu pa kādu pogu. Radio apklusa, bet Bens vīlies ievilkās kaktā un apgūlās, uzlicis galvu uz priekšķepām.

Monika pacēla acis no kalendāra.

Saraukusi uzacis, viņa piegāja pie radio un ieslēdza to.

Jodelēšana turpinājās pilnā sparā. Monika pagrozīja kloķi, mēģinādama atrast citu staciju. Taču arī nākamā stacija raidīja jodelēšanu.

Tāpat arī nākamā.

Un nākamā.

Bens gulēja, uzlicis priekšķepas uz ausīm, un izmisīgi smilkstēja. Beidzot Monika izslēdza radio, un Bens apveltīja viņu ar pateicīgu un vienlaikus pārmetošu skatienu.

—   Dīvaini… — noteica Monika un apsēdās pie galda.

Tieši tāda jodelēšana bija skanējusi todien, kad Meža Veča viņai bija atsūtījusi kristāla putniņus, kas tagad karājās ārā, liepā. Turklāt atsūtījusi nejau pa pastu. Putniņi, ietīti auduma lupatiņā, bija mētājušies vannā, kur tos atrada Monikas vecmāmiņa. Acīmredzot tie bija ceļojuši tādā pašā veidā kā Monika — pa vannas caurumu…

Monika vēlreiz piegāja pie radio un pagrozīja kloķi. Bet viņa varēja griezt to kaut no viena gala līdz otram — visas stacijas raidīja vienīgi jodelēšanu.

Bens bija apsēdies pie durvīm un ilgu pilnu skatienu vērās uz durvju rokturi.

Monika izslēdza radio, un Bens atkal apgūlās.

—   Kā tu domā? — Monika jautāja sunim. — Vai tas varētu būt saistīts ar Mežu? Varbūt Meža Veča ir sajaukusi datumus un viņai šķiet, ka pirmais jūnijs ir jau šodien…

Bens nedomāja itin neko.

Viņš gulēja.

—   Jāiet paskatīties, — nomurmināja Monika. — Varbūt viņa kaut ko ir atsūtījusi… — Un viņa devās uz vannas istabu.

Taču vannas istabā viņa neko savādu neatrada. Viss bija kā parasti, un nedz vannā, nedz arī kur citur nekādi dīvaini priekšmeti nemētājās.

—   Hmm… — noteica Monika un devās ārā no vannas istabas, koridorā saskriedamās ar vecmāmiņu.

—   Ā, Monika, — paklau, ieiesim tavā istabā, — vecmāmiņa klusām teica un izskatījās satraukusies.

—   Vai tu zini, ka pa radio skan tikai jodelēšana? — vecmāmiņa jautāja, kad viņas bija aizvērušas aiz sevis durvis. Lieta bija tada, ka vectēvs neko nezināja ne par Mežu, ne ari par to, ka vecmāmiņa kādreiz bija pazudusi. Līdz tam laikam, kad Monika atgriezās mājās ar īsto vecmāmiņu, viņas vietā bija bijusi cita vecāmāte. Neīstā. Bet, līdzko īstā vecmāmiņa bija atpakaļ, vectēvam, šķiet, likās, ka tā ir bijis vienmēr, un ne Monika, ne vecmāmiņa necentās viņam šo ilūziju graut. Skaidrojums būtu bijis pārlieku neticams…

—   Zinu, — atteica Monika. — Tāpat kā toreiz?

—  Tāpat.

—  Es jau pārbaudīju vannas istabu, — sacīja Monika. — Tur nekā nav.

—  Ak tā, — noteica vecmāmiņa. — Nu, kas zina… Varbūt tā ir tikai sakritība.

Viņa izgāja no istabas, atstādama Moniku iegrimušu domās. Viņai šķita, ka tā būtu pārlieku liela sakritība — vienlaikus atskaņot jodelēšanu visās radiostacijās…

Taču, tā kā izdomāt neko nevarēja, viņa sāka lasīt grāmatu un drīz vien par jodelēšanu bija aizmirsusi.

Līdz brīdim, kad uz galda viņai deguna priekšā nobūkšķēja sainītis.

Monika satrūkās un paņēma to. Tā bija rupjā pelēcīgā audumā ievīstīta koka kastīte. Monika noknikšķināja metāla aizdari, un kastītes vāks lēnām pacēlās.

Kastītē gulēja no koka izgrebts jenots ar vistu zobos. Tas izskatījās kā dzīvs, un likās, ka jenots teju teju aizdiebs, lai kaut kur pagaldē vistiņu klusībā notiesātu…

Monika iesmējās.

—   Tas droši vien no Mežsarga, — viņa pie sevis noteica. — Diez vai Meža Veča būtu sākusi darināt jenotu figūriņas…

Meža Veča necieta jenotus, jo tie mēdza nolaupīt viņas vistas. Jenoti veikli atmūķēja vistu būra slēdzeni un pa vienai stiepa vistas uz Mežu… Vistu zagšana bija turpinājusies tik ilgi, kamēr kāda mežaļaužu meitene, vārda Ērla, nebija apgādājusi Meža Veču ar — jenotdrošu" atslēgu, kuru pat visveiklākais jenotu kramplauzis nespēja atmūķēt…

Tikai tad Monika pamanīja, ka kastītes dziļumā guļ salocīta papīra lapiņa. Tā izrādījās vēstule no Mežsarga.

Mīļā Monika,

Ka Tev klājas? Vai skola jau beigusies?

Ceru, ka jenots Tev patiks. Ļoti centos, lai tas būtu līdzīgs zēnu istabas vitrāžas jenotam — vai atceries?

Mežā ziema sen ir cauri un arī pavasaris iet uz beigām. Martā no krastie izgāja upe un applūdināja pāris krastmalas mežaļaužu ciematu. Bet viņi jau pie tādām lietām ir pieraduši un vienā mierā savāca savas nenoslīkušās mantas un devās meklēt sausāku vietu.

Meža Veča ataudzējusi vistas — tagad viņai to ir veselas piecpadsmit. Viņa nevar vien sagaidīt, kad Tu un pārējie atkal būsiet šeit. Arī Ērla sūta sveicienus.

Un tagad par pašu galveno.

Tici vai ne, pagājušajā nedēļā pie manis ieradās aluķēmu Vecais. Vismaz tā viņš stādījās priekšā. Viņš likās diezgan noslēgts, nerunīgs un noraizējies. Katrā ziņā neko daudz viņš nepastāstīja. Es sapratu tikai to, ka tam ir kāds sakars ar "dimantu Ciltstēvu" — Vecais teica, ka Tu zināšot, par ko ir runa…

Viņš likās cieši apņēmies Tevi atrast un sacīja, ka viņiem vajadzīga Tava palīdzība. Sakarā ar Aci. Reiz viņš pat lika manīt, ka bez Tavas palīdzības visiem draudot briesmas…

Taču iespējams, ka es kaut ko vienkārši neesmu sapratis.

Vārdu sakot, gribēju, lai zini — ja Tu ieradīsies pie mums, aluķē- miem kaut ko no Tevis vajadzēs. Mierā viņi neliksies. Tāpēc nolēmu Tevi brīdināt, lai labi apdomā, pirms dodies šurp. Protams, man ir aizdomas, ka nav twticis nekas ārkārtējs un ka tā ir aluķēmu pašu lieta, tomēr drošs par to neesmu.

Ja izlemsi ierasties, mēs ar Meža Veču pirmajā jūnijā (pēc jūsu laika) Tevi ļoti gaidīsim!

Cerot uz drīzu redzēšanos, Mežsargs

P. S. Gandrīz aizmirsu — izlasi arī Meža Večas zīmīti!

Saraukusi uzacis, Monika ieskatījās kastītē. Tur bija vēl viens pavisam neliels papīra gabaliņš. Zimite no Meža Večas.

Sveiki, sveiki! Nav laika daudz rakstīt — vistas pasprukušas… Gribu tikai pateikt, ka drošības apsvērumu dēļ Tev atkal būs jādodas caur vannas caurumu. Protams, ir ari citi ceļi, bet šobrīd negribu mēģināt neko jaunu.

Drīz tiksimies!

Meža Veča.

Monika saviebās. Protams, labāk bija iet caur vannas caurumu, nevis caur kanalizāciju (kā viņai reiz tas bija jādara), taču labprātak viņa būtu pamēģinājusi ko citu.

Un kas notika ar aluķemiem un dimantu Ciltstēvu…? Monika iepriekšējā viesošanās laikā Mežā bija šo to uzzinājusi par aluķemiem. Viņi dzīvoja Klinšu krāvumu alās un augām dienām gatavoja no dārgakmeņiem smalku smalkās rotaslietas.

Par dimantu Ciltstēvu vēstīja teiksma — tas ieradīšoties baltajā nakti, kad zibens šautras krustošoties ar mēness stariem. Aluķēmi ļoti gaidīja šī dimantu Ciltstēva ierašanos. Vai tas patiešām būtu noticis un aluķēmi būtu tikuši pie šī dimanta? Un, ja tā, — kāpēc viņiem bija vajadzīga Monika?

Acs… Atkal šī Acs…

Tikai pateicoties Acij, Monika bija atguvusi vecmāmiņas sev un citiem bērniem. Acs bija savāda lieta… Pašai nezinot, tā Monikai bija piemitusi, šķiet, kopš pašas dzimšanas. Ja Monika kaut ko pietiekami dzīvi iedomājās, viņa spēja tur nonākt. Tas ir — ne jau nonākt pa īstam. Viņai tikai šķita, ka atrodas kaut kur citur. Patiesībā Monika nekur nepārvietojās — bet viss bija tik reāli, it kā viņa patiešām atrastos citā vietā. Viņa visu redzēja un visu dzirdēja, tajā pašā laikā pati paliekot neredzama — jo viņas jau patiesībā tur nebija.

Aluķēmi zināja šo viņas īpašību un gribēja izmantot savā laba. Nez ko viņiem vajadzēja…

No vienas puses, aluķēmi bija diezgan bīstami radījumi. Būtu riskanti ielaisties ar viņiem jebkādos pasākumos.

Bet, no otras puses… Monikai tomēr ļoti interesēja, kas tur, Mežā, ir noticis. Turklāt viņa vai mira nost aiz ziņkārības ieraudzīt dimantu Ciltstēvu. Aluķēmi to tik ļoti iekāroja, ka tam noteikti vajadzēja būt kam īpašam.

Un viņa izlēma doties uz Mežu, kā bija ieplānots, — pirmaja jūnijā.

—   Vecmāmiņai gan mēs neko neteiksim, — Monika piekodināja Benam. Tas par atbildi kaut ko noņurdēja. — Ar vecmāmiņām jābūt ļoti piesardzīgiem, citādi var palikt mājās uz mūžīgiem laikiem.

Koridorā iezvanījās telefons. Kāds pacēla klausuli, un zvans apklusa. Pēc brītiņa bija dzirdami soļi, un durvis pabāza galvu vecmāmiņa.

—   Monika, tev zvana, — viņa sacīja.

—   Kas? — jautāja Monika, žigli iegrūzdama galda atvilktnē koka jenotu un abas vēstules.

—  Nezinu. Kaut kāda meitene.

Monika izgāja koridorā un paņēma klausuli.

—  Hallo!

—  Hallo, Monika? Te Ruta.

—   Ā, Ruta, — sveiki! Kā tev iet? — priecīgi atsaucās Monika. Pusgada laikā, ko bērni bija pavadījuši Mežā, viņi bija cieši sadraudzējušies. Taču, kā par spīti, visi, izņemot Rutu ar Arvilu, dzīvoja dažādās pilsētās un kopš atgriešanās no Meža nebija tikušies. Laiku pa laikam viņi sazvanijas, un visi kā viens nevareja sagaidīt, kad atkal redzēsies.

—   Labi. Beidzot skola ir cauri, varēs atkal sākt dzīvot. Un kā iet tev? Vai pirmajam jūnijam esi gatava?

—   Mjā… — novilka Monika. Viņa pratoja, nez vai ari Ruta zina par aluķēmiem un dimantu Ciltstēvu. — Paklau… Vai tu pēdējā laikā esi saņēmusi kādu ziņu no Meža Večas vai Mežsarga?

—     Nē… Kāpēc tu tā jautā? — Ruta izklausījas apjukusi. — Par pirmo jūniju taču nekas nav mainījies?

—   Nē, nē, — atteica Monika. — Ir kas cits. Šodien saņēmu vēstuli no Mežsarga… — un viņa pastāstīja draudzenei, ko bija rakstījis Mežsargs.

Kadu bridi klausulē bija klusums.

—   Tu domā — viņi ir to atraduši? — Ruta beidzot jautāja. Viņa izklausījās pārsteigta. — Un ko viņiem vajag no tevis?

—   Kaut es to zinātu… Vecais neko Mežsargam nebija teicis. Bet liekas, ka kaut kas tur nav tā, kā aluķēmiem gribētos.

—  Tā šķiet gan. Un ko tu domā darīt? Tu taču negrasies palikt tepat?

—   Nu nē, — attrauca Monika. — Es nekādā ziņā nelaidīšu garām iespēju paskatīties uz dimantu Ciltstēvu… Starp citu, kā iet tavam jenotam?

Toreiz Mežā Rutai bija ārkārtīgi iepaticies mazītiņais jenots, kas tobrīd bija apmeties Mežsarga mājā. Tā nu viņa to pieradināja tiktāl, ka tas staigāja viņai visur pa pēdām, un visbeidzot paņēma sev līdzi uz mājām.

—    Meža Večai bija taisnība — visi jenoti ir blēži! — Ruta iesmiedamās sacīja. — Zini, ko viņš pastrādāja pagājušajā nedēļā? Iespundēja mūsu mājā pastnieku! Viņš bija salicis pastkastītēs avīzes un jau grasījās doties ārā, kad izrādījās, ka durvis ir aizslēgtas… Tad pastnieks bija skraidījis, zvanīdamies pie visiem dzīvokļiem, bet, tā kā bija dienas vidus, visi bija prom. Visbeidzot mana vecmāmiņa vinu izlaidusi…

Monika ķiķināja.

—   Viņš esot bijis nikns kā velns un sodijies, ka noskaidrošot, kurš ir tas blēņdaris. Bet varu derēt, ka mans jenots tiks sveikā cauri!

—   Kā klājas Arvilam? — jautāja Monika. Arvils dzīvoja Rutai kaimiņos.

—   Tīri labi, — attrauca Ruta. — Kopš izgaisa viņa neīstais vectēvs kopā ar savu jūrascūku koloniju, Arvils jūtas aizvien labāk… — viņa pasmējās.

—   Nu ko — tiksimies pēc dažām dienām, — sacīja Monika.

—  Jā. Atā!

—  Atā! — teica Monika un nolika klausuli.

Tātad Ruta neko nezināja par dimantu Ciltstēvu. Tādā gadījumā viņš nav pārlieku bīstams, citādi Mežsargs butu brīdinājis ari pārējos.

* * *

Pirmais jūnijs pienāca gluži nemanot.

Iepriekšējā dienā Monika bija sapakojusi somu un nu bija gatava ceļam. Nebija skaidrs, cikos īsti Meža Veča viņu gaidīs, tāpēc viņa nolēma doties ceļā pēc pusdienām.

—   Vai visu saliki? — jautāja vecmāmiņa, ienākdama istabā. — Silto jaku arī paņēmi?

—   Kam man siltā jaka? — jautāja Monika. — Tur taču ir aprīļa beigas. Un Meža Veča sacīja, ka aprīļa beigās tur esot silts kā vasarā.

—   To tu nevari zināt, un aprīļa vakari mēdz būt visai vēsi, — atteica vecmāmiņa. — Paņem gan jaku — drošības pēc. Citādi vēl tev būs jāvelk Meža Večas jaka…

To nu gan Monika nevēlējās. Viņa piegāja pie skapja un, izņēmusi silto jaku, ielika to somā pie pārējām mantam.

—   Starp citu — cik ilgi tu īsti tur būsi? — vecmāmiņa jautāja.

—  Ak, nezinu… —nevērīgi attrauca Monika. —Cik sanāks…

—   Kā tā — cik sanāks? — Vecmāmiņa sarauca pieri. — Tev man ir jāpasaka, kad būsi atpakaļ — citādi es uztraukšos.

—   Nu… — Monika brīdi prātoja. — Jādomā, ka es negribēšu tur palikt ilgāk par septembri. Tātad, ņemot vērā nobīdi, es būšu atpakaļ, vēlākais, pēc četrām dienām.

—   Ceru, ka tā ari būs, — vecmāmiņa domīgi noteica, raudzīdamās uz Moniku.

Mežs patiesi bija savāda pasaule. Vispirms jau Monikai nebija ne jausmas, kur tā īsti atradās, un, kaut ari tur dzīvojošie runāja tādā pašā valodā kā cilvēki šeit, Mežs bija pilns ar dažādiem neparastiem radījumiem un paradibam. Un viena no tādām bija ceļošana laikā.

Meža Večai piederēja laikbidis, ar kura palīdzību viņa varēja bērnus atgriezt atpakaļ tajā pašā laikā, no kura viņi bija ieradušies.

Gandrīz tajā pašā laikā.

Ja bērni pavadīja Mežā mēnesi, Meža Veča varēja viņus atgriezt atpakaļ dienu pēc aizbraukšanas no mājām. Ja Mežā tika pavadīti divi mēneši — bērni atgriezās divas dienas vēlāk. Par katru mēnesi — vienas dienas nokavēšanās.

—   Zini, man tomēr tas īsti nepatīk… — joprojām sarauktu pieri runāja vecmāmiņa.

—   Kas tad? — satrūkās Monika. Vai vecmāmiņa būtu atradusi paslēptās vēstules un uzzinājusi par dimantu Ciltstēvu?

—  Tas, ka tu tik ilgi būsi Mežā, bet atgriezīsies tikai četras dienas vēlāk. Ja tā turpināsies regulāri, tu drīz vien sāksi izskatīties vecāka par saviem gadiem…

Monika samulsa. Vecmāmiņai, protams, bija taisniba. Viņai nevajadzētu pārāk aizrauties ar ceļošanu laikā.

—    Varbūt tu varētu atgriezties pēc trim mēnešiem, — uz šejienes augusta beigām?

—   Un tad uzreiz iet uz skolu? — šausmās iesaucās Monika. — Nu nē! — Viņa atgriezīsies četras dienas vēlāk, un tad viņai būs vēl trīs mēnešu brīvlaiks. Kopumā tas būs garākais brīvlaiks viņas mūžā!

—   Nu, dari, kā zini, — beidzot noteica vecmāmiņa un izgāja no istabas.

Līdzko vecmāmiņa bija aizvērusi durvis, Monikai aiz muguras kaut kas nobūkšķēja. Viņa salēcās un apcirtās riņķī.

Bens bija paslējies uz priekšķepām un, saspicējis ausis, ņurdēja.

Sākumā Monika trokšņa cēloni nesaskatīja, bet tad pamanīja, ka uz galda guļ neliels sainītis, līdzīgs tam, ko pirmīt bija atsūtījis Mežsargs.

—   Kas tad nu atkal… — noteica Monika, atraisīdama aukliņu, ar kuru sainītis bija aizsiets.

Šoreiz tā nebija kastīte ar koka jenotu.

Viņai saujā, žilbinoši mirdzēdami saules staros, gulēja četri milzīgi dimanti.

Monika apstulbusi uz tiem blenza un tad pamanīja klāt pielikto zīmīti.

Šie ir no aluķēmiem. Viņi jau iepriekš pateicoties par Tavu palīdzību. Teica, ka gribot, lai Tu zinātu — viņi prot izrādīt pateicību. Ko Tu par to domā? Mežsargs.

Monika nedomāja itin neko, izņemot to, ka tur saujā veselu bagātību. Tas lika viņai justies neomulīgi. Bija skaidrs, ka šie ir ārkārtīgi vērtīgi dimanti. Ja aluķēmi bija gatavi viņai tos atdot, varēja nojaust, ka lieta ir nopietna. No vienas puses, protams, visas aluķēmu alas bija pilnas ar šādiem dimantiem… Bet no otras puses — Monika zināja, ka viņi ir neiedomājami skopi un nekad neko neatdos par velti.

Brīdi pasvārstījusi dimantus saujā, viņa ietina tos atpakaļ pelēkajā audekla gabaliņā un paslēpa dziļi atvilktnē.

"Neviens par to pagaidām nedrīkst zināt," Monika nosprieda. "Kad atgriezīšos, tad ari domāšu, ko ar tiem iesākt…"

Pusdienas pagāja kā parasti. Vecmāmiņa ar vectēvu aizrautīgi apsprieda kādu skandālu, par kuru vectēvs bija izlasījis rīta avīzē, un ne viens, ne otrs nepamanīja, ka Monika par kaut ko aizdomājusies.

"Vectēvs doma, ka es braucu pie draudzenes uz laukiem," Monika drūmi domāja, "bet vecmāmiņa ir pārliecinātā, ka dodos uz Mežu atpūsties. Atpūsties… Diez vai par tādu algu kā četri milzu dimanti man kāds ļaus atpūsties…"

Monika jau sāka apsvērt, vai neatdot dimantus aluķēmiem atpakaļ un neatteikties no visa šī pasākuma, bet viņu māca šaubas, vai aluķēmi vispār pieņemtu atteikumu…

"šī lieta ir miglaina un neskaidra," domāja Monika. "Kā viss, kas notiek Mežā. Atliek tikai doties turp un uzzināt, par ko īsti ir runa…"

Beidzot viņa paņēma karoti un sāka ēst zupu.

—   .. .paziņoja, ka vienīgais tāds eksemplārs piederot viņam, — satraukti stāstīja vectēvs. — Viņš pat mēģināja to iesūdzēt tiesā, bet kā var iesūdzēt tiesā to, kas jau ir nozudis, un neviens nezina ne kā viņu sauc, ne no kurienes viņš nāk!

—  Tu domā, viņš to ir nozadzis? — vaicāja vecmāmiņa.

—   Tur jau tā lieta, ka nav, — triumfējoši paziņoja vectēvs. — Šķiet, ka tagad tadi ir divi. Kaut arī līdz šim brīdim tas nevienam nebija zināms. Tas ir gluži kā no debesīm nokritis!

Kādu brīdi visi klusēdami ēda zupu. Monika bija klausījusies tikai pa ausu galam, jo bija iegrimusi pati savās domās, bet tad vectēvs pateica kaut ko tādu, ka viņa izsvieda no rokas karoti.

—   Un tas nav vienīgais gadījums. Piepeši visā pasaulē dimantu tirgus strauji pieaudzis. Paskat, Sidnejā pat reģistrēts līdz šim lielākais zinamais dimants… Izskatās, it ka piepeši kāds būtu atklājis jaunas dimantu atradnes. Protams, dimantu cenas tagad sākušas strauji kristies…

Monika klausījās pavērtu muti.

Kas te notika? Izskatījās, ka Mežs nav vienīgā vieta, kur ir problēmas ar dimantiem…

—   Kas tur vēl rakstīts? — viņa jautāja.

Vectēvs pasmīnēja un palūkojās uz Moniku.

—   Ak, tad tevi arī interesē skandāls ar dimantiem… Nu, nekas jau īsti skaidri te pateikts nav — avīzes paliek avīzes… Kaut kas viņiem jāraksta ir, un tad nu viņi cenšas visu pasniegt ar lielāko troksni. Visticamāk, tā ir gluži pārejoša lieta, — cenas tirgū vienmer ir kāpušas un kritušās. Gan jau tās atkal kāps, un viss bus kārtībā… — viņš pie sevis nosmējās.

Monika sarauca uzacis un turpināja pusdienot. Tam droši vien bija kāds sakars ar to, kas notika Mežā. Tā nevarēja būt sakritība…

Viņai ienāca prātā doma, kas lika pasmaidīt. "Būs jāsaka aluķēmiem, ka ar četriem dimantiem vien ir par maz maksāts… Ja jau tagad dimanti pie mums ir parasta lieta…"

Monika nevarēja vien sagaidīt, kad varēs nokļūt Mežā un noskaidrot, kas īstenībā notiek. Viņa steigšus pabeidza pusdienot un aizsteidzās uz savu istabu.

—   Vai tu nevarētu aiziet līdz kioskam un nopirkt vēl kādu avīzi? — vecmāmiņa lūdza vectēvam, kad ari viņi bija paēduši. — Būtu interesanti palasīt, ko par to saka citi.

—   Nu, ja tu tā vēlies… — Vectēvs piecēlās no galda. — Jāiet vien būs.

Viņš aizgāja uz istabu pēc naudasmaka, un pēc brītiņa noklaudzēja durvis, vectēvam aizejot.

Vecmāmiņa pa galvu, pa kaklu aizmetās uz Monikas istabu.

—   Ātrāk, ātrāk! — viņa sauca, iebrāzdamas istabā, kur Monika jau vilka somai ciet rāvējslēdzēju. — Tikko kā aizsūtīju vectēvu pēc avīzes — mums jādabū tevi prom, iekams viņš nav atpakaļ!

—   Nu, tas vis nebūs atkarīgs no manis… — norūca Monika. Viņa vēl arvien nezināja, cikos Meža Veča gatavojas viņu uzņemt Mežā.

—   Ātri, ātri! — sauca vecmāmiņa. — Ben, vai tu esi gatavs lielajam ceļojumam?

Bens pielēca kājās un, līksmi ierējies, paluncināja asti. Visi likās satraukti, un suņa intuīcija viņam sacīja, ka tūlīt te notiks kaut kas interesants.

Bet tad vecmāmiņa aizbrāzās uz vannas istabu, Monika ar visu somu metās viņai pakaļ, un suņa sajūsma noplaka. Viņam riebās vannas istaba, jo tajā viņam ne reizi vien bija nācies izbaudīt šaušalīgas, slapjas ūdens šaltis, ko sauca par dušu. Agrāk vismaz vannas istaba bija zaļais gumijas krokodils, ko tik labi varēja kodīt, bet tagad tas bija pazudis… Bija palikusi tikai ienīstā duša.

Bens rūca un, apsēdies uz grīdas, gribēja palikt istabā.

—  Ak, nu nāc taču! — nepacietīgi sauca Monika un, sagrābusi suni aiz kakla siksnas, aizvilka sev līdzi. Bens protestēdams ņurdēja, bet tas neko nelīdzēja.

—   Fū! — atviegloti izdvesa Monika, kad suns beidzot bija iedabūts vannas istabā, un durvis bija ciet.

—   Vai tu tagad iesi vanna? — jautāja vecmāmiņa.

Monika brīdi domāja. *

—  Nē, laikam ne. Es nemaz nezinu, vai Meža Veča ir tur, viņā galā. Vispirms palaidīšu ūdeni tāpat un paskatīšos…

—  Tev tas jādara veikli, — sacīja vecāmāte, nervozi palūkodamās uz durvīm. — Kuru katru brīdi var pārnākt vectēvs, un es nevaru viņu sūtīt pēc avīzēm ik pa piecām minūtēm…

Monika atgrieza krānu, un vannā ar troksni sāka tecēt ūdens. Vannas caurumu Monika atstāja neaizbāztu, un ūdens, kas ieplūda vannā, gandrīz tajā pašā mirklī arī aiztecēja.

Monika saspringti vēroja vannas caurumu. No pieredzes viņa zināja — ja Meža Veča būs gatava viņus uzņemt, ūdens pie vannas cauruma savērpsies virpulī un aizraus sev līdzi visu, kas tobrīd atradīsies vannā.

Taču ūdens mierīgi plūda melnajā vannas cauruma. Bens neapmierināts gulēja uz grīdas un klusām rūca.

Monika iesvieda vannā somu, lai tā nebūtu jātur rokās. Soma tomēr bija padevusies diezgan smaga.

Tajā brīdī ūdens pie vannas cauruma iešņācās, uzsvieda gaisā niknu mutuli un pazuda kanalizācijā.

—  Ahā! — iesaucās Monika.

—  Varbūt vajag atgriezt krānu vēl vairāk? — ieminējās vecmāmiņa.

Monika tā arī izdarīja, un ūdens sāka gāzties vannā ar divkāršu sparu. Ap vannas caurumu sagriezās šņācošs ūdens virpulis, un soma skrapšķēdama sāka slīdēt uz vannas cauruma pusi.

—   Ir! — Monika iekliedzās un sagrāba Bena kakla siksnu. Suns iesmilkstējās, bet tad vecmāmiņa sāka viņu stumt no pakaļgala, un viņš padevās. Līdzko Monika un Bens bija vannā, soma ar blarkšķi pazuda caurumā.

Kādu brīdi bija miers, bet tad virpulis sagriezās no jauna.

Bens gribēja izrauties, bet Monika bija viņu nogrābusi pārak cieši.

—   Drīz tiksimies! — Monika uzsauca vecmāmiņai, juzdama, ka vannas caurums velk viņu uz savu pusi.

—   Vēlākais, pēc četrām dienām, — atgādināja vecmāmiņa. Monika ar suni nozuda, un vecmāmiņa, aizgriezusi krānu,

devās ārā no vannas istabas. Tajā brīdi pa durvīm ienāca vectēvs ar veselu kaudzi avīžu.

—  Šo tev pietiks visam vakaram un vēl rītritam, — viņš smējās. — Kur tad Monika?

—   Ā, Monika lika tev pateikt sveikas. Viņi abi ar Benu jau aizsteidzās, — vecmāmiņa sacīja.

—  Tiešām? Dīvaini gan… Kā es viņus varēju palaist garām? Mums taču vajadzēja pa ceļam satikties…

—   Nelauzi par to galvu un labāk dod šurp tas avīzes! — līksmi uzsauca vecmāmiņa un paķēra no vectēva avīžu kaudzīti, lai uzzinātu šo to vairāk par neparasto dimantu piepludumu…

OTRĀ NODAĻA

KTSTA T-A

Ai— iebrecas Monika, nokrītot zeme un apdauzot sānus.

Gandrīz vienlaikus atskanēja Bena aprautais kauciens, un suns nobūkšķēja viņai blakus.

—  Kas te… — apjukusi ieteicās Monika un paraudzījās apkārt.

Viņa bija Mežā, un viņas soma un suns tāpat. Visapkārt bija

priedēm apauguši sūnaini pauguri, bet aizmugurē slējās Mežsarga māja. Tā izskatījās tāda pati kā pirms pusgada, kad Monika to bija redzējusi pēdējoreiz, tikai sarkanais dakstiņu jumts likās apsūnojis vēl vairāk.

—   Ak vai, piedod! — kāds sauca, un Monika atskatījās. Uz viņas pusi skrēja Meža Veča, un garie brūnie svārki pinās viņai pa kājām. Pieskrējusi viņa apkampa Moniku un skaļi nobučoja uz abiem vaigiem. Tad viņa tāpat apskāva un nobučoja Benu, kurš par tik lielu uzmanības izrādīšanu likās gluži apjucis.

—   Vai Ruta un pārējie ir jau klāt? — Monika vaicāja.

—   Kā tad! Sēž pie Mežsarga un mielojas ar plānajām pankūkām. — Tad viņa nedaudz pieklusināja balsi: — Un vēl viņš viņiem stāsta, kas te pēdējā laikā noticis…

Vienu brīdi Monika apmulsa. — Kas tad te tāds ir noticas?

^AU!

—   Kā? — Meža Veča sašutusi iesaucās. — Vai tad tu neko nezini? Mežsargs taču solīja uzrakstīt tev vēstuli! Tā jau es domāju — nevajadzēja uz viņu paļauties, vajadzēja pašai tev visu izstāstīt…

—   Ā, tu domā par tiem aluķēmiem un dimantu Ciltstēvu, — Monika atjēdzās. —Jā, jā, viņš man par to rakstīja.

Lēnām viņas bija sākušas doties uz Mežsarga mājas pusi.

—   Man nepatīk tas, kas te notiek, — Meža Veča sacīja, drūmi kratīdama galvu. — Ja aluķēmiem kaut kas ir vajadzīgs, tas noteikti nevar būt nekas labs… Un tagad, kad tu esi klāt, viņi tev mieru neliks. Aluķēmi nerimsies, iekams nebūs savu dabūjuši. Varbūt man vajadzētu tevi šodien pat sūtīt atpakaļ…

—   Nu, nē, — iebilda Monika. — Vispirms vajadzētu noskaidrot, par ko īsti ir runa. Var būt, ka tas tiešām ir kaut kas ārkārtīgi svarīgs.

—   Aluķēmiem jau nu noteikti, — Meža Veča pavīpsnādama atteica.

Viņas bija pienākušas pie mājas, un Meža Veča atvēra durvis, Moniku palaizdama pa priekšu. Arī Bens nekavējoties iespruka iekšā un, asti luncinādams, metās pie galda, pie kura sēdēja divi zēni un meitene.

Meitenei bija pusgari, taisni un gaiši mati, un viņa, ieraudzījusi Moniku, pielēca kājās un priecīgi metās viņai pretī.

—   Ruta! Tu jau sen šeit? — līksmi smaidīdama, sauca Monika un apsveicinājās ar draudzeni.

—   Mēs ar Arvilu ieradāmies pirms kādas stundas, — Ruta sacīja. — Bet Ralfs esot ieradies no paša rīta.

—   Jā, — teica zēns ar tumšajiem, cirtainajiem matiem un nebēdnīgu dzirksti brūnajās acīs. — Kā es pēc brokastīm paņēmu rokās grāmatu, tā atjēdzos šeit. Un tad man bija jādodas atpakaļ, lai paķertu somu.

—   Nu, es taču nevareju zināt, kurā brīdi katrs no jums bus gatavs ceļam, — kā taisnojoties sacīja Meža Veča. — Sā vai tā — nu jūs visi esat klāt, un cerams, ka šoreiz šeit būs mierīgāk nekā pirms pusgada.

—   Nu, nevar zināt, — sacīja Ralfs. Acīmredzot Mežsargs bija paspējis jau kaut ko izstāstīt. — Ja aluķēmi grib, lai Monika skatās ar savu Aci, tad viņiem kaut kas ir aiz ādas. Un, ja tam ir saistība ar dimantu Ciltstēvu, tad tas ir nopietni.

—   Tā ir, — piekrita Monika, apsēzdamās pie galda un uzlikdama sev uz šķīvja pankūkas.

Kādu brīdi visi klusām čāpstināja.

—   Kā tavas vistas? — Monika vaicāja Meža Večai. — Vai visas noķēri?

—   Trīspadsmit, — drūmi noteica Meža Veča. — Divas aiz- spruka, un varu derēt, ka viņas iespruks jenotiem tieši nagos.

—   Kur tad jenots? — Monika jautāja, kad bija uzmanīgi pa- raudzījusies visapkārt.

—   Kāds vēl jenots? — īgni noprasīja Meža Veča. — Es ļoti ceru, ka te nav neviena jenota. Vai tad Mežsargs atkal rīko jenotiem atvērto durvju dienu?

—   Ko? — nesaprata Monika. — Nē, es domāju Rutas jenotu.

—  Ak tā, — teica Meža Veča un nicīgi pavīpsnāja.

—   Es viņu atstāju mājās, — sacīja Ruta. — Tāpat kā Ralfs savu žurku.

—  Šinšillu, — izlaboja Ralfs.

Arī viņš pagājušajā reizē bija ticis pie sava zvēra — milzīgas šinšillas. Ralfu kaitinādami, visi pārējie šinšillu arvien sauca par žurku, bet Ralfs neapnicis ņēmās atgādināt, ka "tā nav nekada žurka".

—   Kādēļ tu to neņēmi līdzi? — Monika pajautāja.

—   Nu, — mulsi sacīja Ralfs. — Vispirms jau te dažiem nepatīk visādi zvēri… — to teikdams, viņš paglūnēja uz Meža Veču.

—   Man nav nekas pret šinšillu, — iebilda Meža Veča. — Jūs ļoti labi zināt, ka es neciešu tikai jenotus.

—    Un, otrkārt, — nelicies dzirdam Meža Večas piezīmi, turpināja Ralfs, — viņa kļūst pārlieku liela…

—   Ej nu! — Meža Veča sajūsmināta iesmējās. — Viņa jau toreiz bija gandrīz Bena augumā — kāda tad viņa ir tagad?

—   Lielāka, — klusām noteica Ralfs un, nodūris skatienu, pievērsa nedalītu uzmanību savai atlikušajai pankūkai.

Meža Veča ķiķināja.

—  Es taču uzreiz teicu, ka ar to šinšillu kaut kas nav kārtībā… Un Mežsargs vēl mēģināja ieskaidrot, ka viņa vienkārši ir — padevusies nedaudz lielāka. Nevar zināt, — viņa sacīja Ralfam, — kad viņa vispār pārstās augt! Viņa taču var izaugt tik liela kā zirgs!

No ta, kā Ralfs nosarka, visiem radās aizdomas, ka Meža Veča nav tālu no patiesības. Nu jau ķiķināja arī visi parejie.

—   Kā iet Ērlai? — pēc brītiņa jautāja Ruta.

Ērla bija mežabērns, un viņas ar Rutu bija kļuvušas labas draudzenes, jo abas bija dedzīgas daiļslidotājas. Ruta slidoja tik labi, ka mežabērnu sacensības bija ieguvusi pirmo vietu, apsteidzot vietējo čempioni — Riu. Kā papildinājumu balvai Ruta bija ieguvusi arī tiesības izmantot slidotavu saviem treniņiem un tagad nevarēja vien sagaidīt, kad varēs to darīt.

—  Ak, jādomā, ka labi, — noteica Mežsargs, atbildot uz Rutas jautājumu. — Viņa bija atnākusi pirms kādas nedēļas, lai noskaidrotu, vai jūs pirmajā jūnijā būsiet šeit.

—  Klausies, ko tas aluķēms vel sacīja? — Monika gribēja zināt. — Vai viņš teica, kad atkal atnāks?

—   Nē, bet jādomā, ka kuru katru dienu, — attrauca Mežsargs. — Nedomāju, ka viņš būs devies atpakaļ uz Klinšu krāvumiem. Ar kājām tur taču ir vairāki mēneši, ko iet.

—  Vai jūs zināt, ka mums ir pilnas avīzes ar skandāliem par dimantiem? — vaicāja Ralfs.

—   Kas tad tur īsti notiek? — gribēja zināt Meža Veča.

—  It kā nekas īpašs, — sacīja Ralfs. — Tikai piepeši visā pasaulē, šķiet, ir kļuvis divreiz vairāk dimantu nekā parasti. Un tie nav parasti dimanti — visi ir ārkārtīgi lieli un maksā šausmīgu naudu.

—   Domā, ka tie varētu but viltoti? — vaicāja Mežsargs.

—   Nē, tur jau tā lieta, ka ne. Visi jaunie dimanti ir pavisam

īsti.

—   Jā, tas ir jocīgi, — sacīja arī Arvils — zēns ar baltajiem matiem, kas atgādināja gaisīgu pūku mākoni.

—    Sagaidīsim aluķēmu un visu izprasīsim, — nosprieda Mežsargs. — Nedomāju, ka būs īpaši ilgi jāgaida.

* * *

Pašā vakarā, kad bija jau gandrīz satumsis, Mežsargs par godu ciemiņiem mājas priekšā sakūra milzīgu ugunskuru.

Vakars bija silts un rāms. Smaržoja pēc svaigām, nesen no zemes izlīdušām sūnām, tomēr smarža nebija tāda kā pavisam agrā pavasarī. Bija jaušams, ka Mežs gatavojas pāriet no pavasara vasarā — krēsla bija dziļāka, zvaigznes spilgtākas, un pūpēžvei- dīgie, kas kā balti spoki spiegdami skraidīja pāri pakalniem, nebija vairs tik pārpilni dzīvīguma kā pavasarī.

Šur tur vidēja mēness suņusēnes, un, jo tumšāks vērtās vakars, jo spilgtāk tās iemirdzējās savas košajās fosforescējošajās krāsās.

Bērni, Mežsargs un Meža Veča sēdēja visapkārt ugunskuram un meta tajā čiekurus, kas tūlīt švirkstēdami satvēra liesmas, drīz pārverzdamies melnos, ragainos ogles gabaliņos.

Tuvējā krūmā vienmuļi dūdoja kāds putns, laiku pa laikam mulsi apklusdams, kad tā monotono dziesmu izjauca garām skrejoša pūpēžveidīgā spalgais kliedziens.

Monika domīgi vērās ugunskurā, kura sarkanās liesmu mēles izlocīdamās vijās augšup tumstošajās debesīs, un domāja. Visbeidzot viņa sacīja: — Es taču nemaz nezinu, vai vēl protu rīkoties ar Aci. Kopš pagajušās reizes neesmu ar to skatījusies.

Meža Veča, kas tikko bija ar kadu sprunguli bakstījusi sagāzušās malkas pagales ugunskurā, satrūkās.

—  Kā? — viņa iesaucās, palūkodamās uz Moniku. — Veselu pusgadu tu to neesi lietojusi?

—   Nē, — attrauca Monika.

—  Tu nu gan… — norūca Meža Veča. — Toreiz tu slepus no Mežsarga un manis lūrēji ar Aci visbīstamākajas vietās, bet tagad vispār neesi to izmantojusi. Vai tad tu to lieto tikai tad, kad gadās iekulties nepatikšanās?

—   Protams, nē! — bija sašutusi Monika. — Man vienkārši pēc tās nav bijis vajadzības.

—   Nu, nekas, — atsaucās Meža Veča. — Tagad toties pēc tās ir vajadzība aluķēmiem…

Viņi nosēdēja pie ugunskura līdz pat vēlai naktij, kad bija sadegusi pēdējā pagale un ikviens bija izstāstījis pārējiem pēdīgo svarīgo notikumu šī pusgada laikā. Kad viņi devās pie miera, pat pūpēžveidīgie, šķiet, bija likušies uz auss, un nomodā palika tikai

vientuļais dūdotājs tuvējā krūmā.

* * *

Nākamajā dienā Monika, Ruta, Ralfs un Arvils devās uz mežaļaužu ciematu uzmeklēt Ērlu. Pa ceļam viņi paraudzīja, kāds ūdens ir ezerā, kurā viņi bija peldējušies iepriekšēja vasarā, tomēr likās, ka tas nav vēl pietiekami iesilis.

—   Re, kur Ērla! — iesaucās Arvils, kad viņi gāja apkārt ezeram.

Patiešām, pa taku viņiem pretī nāca mežaļaužu meitene — to varēja redzēt pa gabalu. Viņai bija gari, kraukļa melni mati, un, kad meitene pienaca tuvāk, kļuva redzamas neparasti spožās acis — zaļas kā kaķim.

—  Tā nav Ērla, — drūmi noteica Ruta. — Tā ir Ria.

Tā patiešām bija viņa. Ria — bijusī daiļslidošanas čempione un Ērlas (kopš pagājušam sacensībām — arī Rutas) niknākā ienaidniece. Ria uzskatīja, ka viņa un vienīgi viņa ir pelnījusi čempiones titulu, un nespēja pieņemt domu, ka kāds varētu būt par viņu labāks. Kur nu vēl ārpus-Meža meitene… Turklāt, pateicoties Rutas niknajiem treniņiem, arī Ērlas meistarība bija krietni augusi, un viņa bija palikusi tikai vienu solīti aiz Rias. Tas nu bija kaut kas pilnīgi neiedomājams un Rias pašapziņai nepieņemams…

Ieraugot četrus nācējus, Ria saviebās. Viņa nevarēja nepamanīt, ka Rutai rokā ir maisiņš ar slidām…

—   Ko tad jūs te? — viņa klusām vaicāja, kad bērni gribēja paiet viņai garām. — Savas vecāsmātes jūs taču dabūjāt, vai ne? Tad kāpēc gan jus nevarētu atgriezties pie viņām un tur ari palikt?

—   Phe! — dusmīgi iesaucās Ralfs, bet Arvils piesarka tā, ka viņa baltais matu ērkulis izskatījās vēl baltāks nekā parasti.

—   Nu, vai zini… — iesāka Monika, bet tad Ria viņu pārtrauca.

—   Tas jau nu nebija īpaši godīgi, — viņa, aiz niknuma savie- busies, sacīja, tagad skatīdamas tikai uz Rutu. — Tu dabū privilēģijas lietot slidotavu un tad pazudi uz pusgadu! Un mēs bijām spiesti visu šo laiku pierakstīties un gaidīt rindai — Nu jau viņa šņāca — acīmredzot tas bija kaut kas tāds, ko viņai pēdējo gadu laikā nebija nācies darīt.

Ruta nedaudz apmulsa. Tas patiešām nelikās īsti pareizi. Bet Ria — ar niknumā saviebto ģīmi un naida pilno skatienu — nespēja izraisīt nekādu līdzjūtību. Vismaz Rutā noteikti ne. Tāpēc viņa tikai uzmeta Riai izaicinošu skatienu un sacīja:

—  Tagad tu vari vairs neraizēties. Es esmu atpakaļ, un slidotava tiks izmantota pēc noteikumiem!

Arvils iesmējās, bet Ria kļuva koši sarkana un nošņākusies aizgāja tālāk, ne reizi neatskatīdamies.

Piepeši Bens, kas strīdiņa laikā bija nolicies zeme pagulēt, pietrūkās kājās un ierējies aizlikās prom pa taku.

—   Kas tur ir, Ben? — iesaucās Monika un pusskriešus metās savam sunim pakaļ. Pārējie viņai sekoja. Drīz vien uz takas parādījās vēl viena mežameitene — šoreiz tā patiesi bija Ērla. Viņa gāja pa taku, spārdīdama kādu sprunguli un svilpodama, bet pār plecu viņai bija pārmests zaļš, pūkains dvielis.

—   Ērla! — vienā balsī iekliedzās Ruta un Monika un metās viņai pretī.

Kad līksmā apsveicināšanās bija galā un Bens bija vismaz sešas reizes pamanījies nolaizīt Ērlai degunu, Ērla pamāja uz ezera pusi.

—   Vai tur aizgāja Ria vai man tikai izlikās? — viņa jautaja.

—   Ria — visā savā godībā, — saraukusi uzacis, atteica Ruta. — Viņa ir kļuvusi vēl nejaukaka neka agrak. Vai arī šoreiz man tikai izlikās?

—   Neizlikās, — smējās Ērla. — Kopš viņai jāpierakstās uz slidotavu tāpat kā mums, pārējiem, viņa kļūst jo dienas jo briesmīgāka. Varbūt Riai patiešām vajadzētu piešķirt kādu medaļu — ārstnieciskos nolūkos…

—   šausmīgi… — nodrebinājās Ruta. — Tādai kā viņa vispār vajadzētu aizliegt slidot…

—   Kad jūs ieradāties? — jautāja Ērla. — Vakar?

—   Jā, — atteica Monika. — Gaidījām tevi jau vakar vakarā. Mums ir šis tas stāstāms…

—   Vakar man vēlu beidzās treniņš, — sacīja Ērla. — Man ari ir daudz kas stāstāms… — Tad viņa pamanīja Monikas zīmīgo skatienu. — Bet kas tad jums? Vai kaut kas atgadījies?

—   Kā to lai ņem… — novilka Ralfs un pāris vārdos izstāstīja Ērlai to, ko zināja par aluķēmiem un dimantu Ciltstēvu. Kā arī par tiem dīvainajiem notikumiem ar dimantiem, par ko rakstīja pasaules avīzes. — Vai jums te viss pa vecam? — viņš beidzot jautāja, pabeidzis savu stāstījumu. — Neesat manījuši neko dīvainu?

—   Ko tad? — vaicāja Ērla. — Nē, liekas, ka viss ir kā parasti. Izņemot to, ka aluķēmi uzvedas brīnum labi un veselu pusgadu nav izraisījuši nevienu starpgadījumu. Mežaļaudis nesaprot, kas noticis — daži domā, ka viņi varētu būt aizceļojuši.

Monika pasmējās.

—   Jā, acīmredzot Vecais viņus toreiz ir pamatīgi iebaidījis, — viņa sacīja.

—   Kur tu ej? — piepeši Arvils jautāja Ērlai. — Ezerā ūdens vel ir šausmīgi auksts.

Ērla tikai pasmaidīja.

—   Ak, ko nu… Es jau peldos no aprīļa vidus. Bet tagad, kad tur ir Ria, es nemaz negribu turp iet. Mēs varētu iet pa citu ceļu — man nav ne mazākās vēlēšanās iegrimt ar viņu "draudzīgas sarunas"…

Ruta domīgi pašūpoja rokā savu slidu maišeli.

—   Es grasījos aiziet paslidot… — viņa ieteicās, un Ērla iebelza sev pa pieri.

—   Ak, protams! — viņa iesaucās. — Ejam, man šķiet, mēs tieši pagūsim sastapt treneri — viņam teju, teju beigsies viens treniņš. Zini, Ria nekādi nespēj pārdzīvot, ka palikusi bez privilēģijām uz slidotavu… — viņa tērgāja.

Runādama Ērla bija saķērusi Rutu aiz elkoņa, un abas jau devas slidotavas virzienā.

—  Ei, kur tad jūs! — iesaucās Ralfs. — Un ko mēs lai iesākam?

Ruta ar Ērlu samulsušas apstajās. Lidzko runa bija par slidošanu, viņas aizmirsa visu pārējo un ari visus pārējos.

—   Ak, — mulsi ieteicās Ruta. — Nu, jūs varat nākt līdzi un paskatīties, kā mēs slidojam…

—  Paldies, — ironiski attrauca Ralfs. — Vai ir vēl kādi varianti?

Skatoties daiļslidošanas sacensības un it īpaši Rutas slido-

jumu, arī viņš bija pamatīgi aizrāvies un kliedzis tikpat skaļi kā pārējie. Taču tagad viņš atkal bija tas pats vēsais Ralfs, kuru nekāda muļķīga slidošana nespēja ieinteresēt…

—   Varat iet peldeties uz ezeru, — sacīja Ērla.

—   Kā tad, — novaikstijās Ralfs. — Ja vien šo piecu minūšu laikā nav atveries kads karstais avots, tā diez vai ir tava veiksmīgākā ideja.

—    Nu, tad es nezinu, — paraustīdama plecus, sacīja Ērla. — Dariet, ko gribat.

Un viņas ar Rutu atkal devās tālāk, Ērlai aizrautīgi stāstot par savu jauno programmu, kuru viņi kopa ar treneri Mcrlu cītīgi gatavoja.

—  Es iešu viņām līdzi, — ieteicās Monika un aizmetās meitenēm paka], — Savāciet Benu! — viņa vēl uzsauca zēniem, jo dzīvniekus ievest slidotavā bija aizliegts. Ralfs ar Arvilu joprojām stavēja uz takas un muļķīgi noraudzijas.

—  Varbūt ejam mēs arī paskatīties, — ieteicās Arvils. — Tu taču zini — Ruta slido tiešām labi.

—  Nu nē! — iesaucās Ralfs. — Es taču neiešu tik jaukā dienā sēdēt aukstā slidotavā un skatīties, kā daži slidinās! Ejam mājās! —

un Arvilam nekas cits neatlika kā viņam sekot.

Meitenes tikmēr raitā solī devās uz slidotavu, un drīz vien starp kokiem pavīdēja tās apaļais kupols. Ārpusē pie kokiem bija daži atsevišķi ēzeļi, bet vispār rosība nebija pārāk liela.

—  šodien te ir pustukšs, — sacija Ērla. Viņa ieskatījās pulksteni. — Ahā — Mērlam tūlīt beigsies treniņš, varam jau ieņemt vietas! — un viņa aizmetās prom pa gaiteni, kas lokveidā gāja apkārt visai slidotavai. Aiz stikla durvīm gaiteņa galā marmora kāpnes veda augšup un lejup. Kāpjot uz augšu, varēja nokļūt lielās slidotavas skatītāju tribīnēs, bet Ērla un pārējās meitenes devās lejup, kur atradās treniņslidotava.

Brīdī, kad Ērla pavēra slidotavas durvis, treneris — melnīgsnējs, slaids meža vīrs —, sēdēdams pirmajā rindā, kaut ko skaļi sauca, bet uz ledus sīciņa mežameitene izpildīja soļu celiņu ap- kart zālei. Tad viņai samisējās, viņa zaudēja līdzsvaru un nokrita, bet treneris atkal kaut ko kliedza.

Ruta, Monika un Ērla apsēdās vienā no pēdējām rindām.

—  Tūlīt jau viņi beigs, — čukstēja Ērla. Un patiešām — pēc kādas minūtes mazā slidotāja nokāpa no ledus un, uzklausījusi, ko viņai saka treneris, devās uz izeju.

Ērla un Ruta sāka kāpt lejā, bet Monika palika sēžam, kur no augšas ledus bija labak pārskatāms. Viņa redzēja, kā treneris Mēris sasveicinās ar Rutu un kaut ko saka. Tad kaut ko pateica Ērla, Ruta uzvilka slidas un izgaja uz ledus.

Monika raudzījās, ka Ruta slido, bet viņas domas klīda citur.

Viņa domāja par dimantu Ciltstēvu un par to, kādēļ tas aluķēmiem ir tik svarīgs. Viņi to bija gaidījuši tik ilgi — tūkstoš gadu, viņi bija sacījuši… Un tagad tas parādās tieši tad, kad šeit ir bijusi viņa, Monika… Bet varbūt tas nemaz nav parādījies… Varbūt aluķēmi grib, lai viņa palīdzētu to atrast… Kādēļ vēl viņiem vajadzētu viņas Aci…? Bet, ja dimantu Ciltstēvs nemaz neatrodas šeit, kā gan viņa to varētu ieraudzīt…? Un, ja tas patiešām ir tik bīstami, kā esot apgalvojis Vecais…

Monika nodrebinājās un piespieda sevi skatīties uz ledu. Tur Ruta patlaban veica kādu prātam neaptveramu lēcienu.

"Kā viņa nēsāsit kājas, krizdama atpakaļ uz ledus," domāja Monika. "Un kā viņai nenoreibst galva, tā griežoties? Turklāt vēl gaisā…?!"

Monika ļoti izbrīnījās, kad Ruta nokāpa no ledus un, brīdi parunājusi ar treneri, kāpa augšup.

—   Tik ātri? — Monika jautāja, kad Ērla un Ruta bija sasniegušas viņas rindas līmeni.

—   Ātri? — sašutusi iesaucās Ruta. — Kā tu to domā? Es slidoju tik ilgi kā vēl nekad — šķiet, man tūlīt būs gals klāt! — Viņa patiešām izskatījās nogurusi.

Pēc brīža, izgājušas ārā, Ruta un Monika atvadījās no Ērlas un devās atpakaļ uz Mežsarga mājam. Visu ceļu Ruta runāja monologā par to, ka tagad viņa katru dienu varēšot izmantot slidotavu, kad un cik ilgi vien to gribēšot. Monika klausījās tikai ar vienu ausi. Viņa nespēja domāt ne par ko citu kā vien par aluķēmiem.

Kad viņas beidzot bija atnākušas, Ruta, vēl arvien aizrautīgi pļāpādama, pirmā atvēra durvis un devās iekšā…

…un palika stāvam uz sliekšņa kā sastingusi.

—   Kas tur ir? — vaicāja Monika un, pienākusi tuvāk, palūkojas istabā.

Viņas acīm pavērās diezgan dīvains skats. Ralfs, Arvils un Meža Veča sakumpuši sēdēja uz divana un izskatijas visai izbiedēti. Bet pie galda lepni kā karalis tronī sēdēja aluķems. Ikvienam, kas aluķēmus redzēja pirmo reizi, pār kauliem pārskrēja šermuļi, un Monikai un Rutai, kas viņus nebija redzējušas jau pusgadu, arī sametās nelāgi ap dūšu.

Aluķēms bija neliela auguma uzkumpis radījums ar lielu galvu, kuras abās pusēs rēgojās lielas, augšdaļa nosmailinātas ausis. Rupjo, sirmo matu ērkulis spurojās uz visām pusēm kā izplūkāts ķērpju kamols, bet slīpās, zaļās acis nekustīgi blenza pretējā sienā. Monikai viņš nedaudz atgādināja ķirzaku. Tagad aluķēms nedaudz pagrieza galvu, un stīvais zaļo acu skatiens pievērsās Rutai un Monikai.

Meitenes nodrebēja. Tad viņas beidzot pamanīja Mežsargu, kurš piesteidzās pie galda, vienā roka nesdams smalku porcelāna tasīti, otrā — kūpošu tējas kannu. Viņš nolika tasi aluķēmam priekšā un, nepārtraukti kaut ko purpinādams, ņēmās liet tēju, bet aiz uztraukuma pusi aizlēja garām. Aluķēms nepievērsa viņam ne mazāko uzmanību un joprojām nenovērsa skatienu no Monikas.

Kaut ari Monika bija redzējusi aluķēmus daudz biežāk nekā ikviens klātesošais, šāda nedalīta uzmanība viņai nebūt nepatika.

Lēnām viņas abas ar Rutu ienāca istabā un apsēdās atzveltnes krēslos, pēc iespējas tālāk no aluķēma. Aluķēms pagrieza galvu tikai tik, cik bija nepieciešams, lai neizlaistu no redzesloka Moniku.

Mežsargs kā apdullis kukainis skraidelēja pa istabu ar tējas kannu rokās un visiem pēc kārtas piedāvāja tēju. Neviens to nevēlējās.

—  Meitene ar Aci, — čerkstošā balsī svinīgi ierunājās aluķems. — Esmu nācis lūgt tavu palīdzību.

Monika skatījās uz aluķēmu, gaidīdama, kas būs tālāk. Ilgi viņai nebija jāgaida.

—  Ir noticis kas ārkārtējs, — sacīja aluķēms. — Citādi nebūtu iedrošinājies tevi traucēt.

Monika pamāja ar galvu. Visi aizturētu elpu klausījās. Mežsargs bija sastindzis pie galda ar tējas kannu rokā, un no tās snīpja uz galda pilēja tēja. Pakš… pakš… pakš… Neviens to pat nepamanīja.

Aluķēms runāja tikai ar Moniku. Likās, ka pārējos viņš vispār neredzēja.

—  Tu laikam esi dzirdējusi teiksmu par dimantu Ciltstēvu, — viņš sacīja.

Monika atkal pamāja ar galvu.

Aluķēms turpināja runāt. — Nezinu, cik daudz tu no tās zini, tāpēc pastāstīšu tev teiksmu visā pilnībā.

Viņš uz brīdi apklusa un sastindzis blenza kaut kur Monikai virs galvas. Ja zaļās acis joprojām nebūtu vaļā, varētu domāt, ka viņš ir iemidzis.

—  Tas nav stāsts par dimantu Ciltstēvu vien. Tā ir teiksma par Meža izcelšanos, par to, kā viss sākās, kā turpinājās. Tai nav beigu, jo pat šodien nekas vēl nav beidzies.

Tā aluķēmu Vecais iesāka savu stāstu.

—   Pašā sākumā bija bezgalīgs tukšums. Bija vajadzīgs biljoniem gadu, lai tas beidzot sāktu pārversties. Vēl pēc biljoniem gadu radās pirmās pasaules, taču tajās nebija ne zemes, ne debesu, ne jūras — itin nekā. Kā kailas akmeņu un smilšu lodes tās vientuļi brāzās cauri tikpat vientuļajam Visumam.

Taču tad uz vienas no pasaulēm no kādas sīkas ūdens lāsītes radās upes, jūras un okeāni, kuros peldēja pirmās dzīvās radības — mazmazītiņi, aļģēm līdzīgi dzīvnieciņi. Kādu laiku nekas nemai- nijas. Bet tad netālu no šīs pasaules uzsprāga kāda zvaigzne, un okeāna dziļumā mītošie mazie dzīvnieciņi atžilba no miljoniem gadu ilgā sastinguma.

Pasaule tik ilgi bija bijusi tukša, ka tagad viss notika apbrīnojamā ātrumā. Mazie dzīvnieciņi vairojās un mainījās, līdz atstaja okeānu un nokļuva uz sauszemes. No viņiem radās visi augi un ari dzīvnieki, kas ar skubu metās apdzīvot plašos, mūžzaļos pasaules mežus.

—   Un kur tad dimantu Ciltstēvs? — nepacietīgi ievaicājas Arvils.

Aluķēmu Vecais pievērsa viņam savu stingo zaļo acu skatienu.

—   Tev jāmācās būt pacietīgam, — viņš teica, un Arvils tikko manāmi sarāvās. — Nekas nenotiek uzreiz, un pienāks laiks ari dimantu Ciltstēvam.

Viņš turpināja stāstu.

—   Kad Mežs jau sāka izskatīties pēc apdzīvotas planētas, te ieradās kringi no Tālās zvaigznes. Tie bija savādi radījumi, kas pēc izskata nedaudz atgādināja cilvēku. Viņu galvas bija zvīņām klātas, tāpat ka viss ķermenis. Viņu izskats bija neparasts, un viņu izturēšanas — neizprotama. Teiksma stāsta, ka, pavadījuši kādu laiku Mežā un neatraduši nekā ieveribas cienīga, viņi devušies prom. Taču aiz sevis viņi atstāja sešas milzīgas akmens skulptūras Šalkojošās jūras krastā…

—  Kas tās par skulptūrām? — pārtrauca Arvils.

—  Tās ir diezgan baisas. Darinātas no ogļu melna akmens, tās gluži kā dzīvas izaug no klinšainās nogāzes un met savas garās ēnas pari viļņiem. Seši baismīgi krūšutēli — tie ikvienam liek nodrebēt un atgādina par kringu visuresošo varenību…

—   Kāpēc? — jautāja Arvils.

—   Ko — kāpēc? — nesaprata aluķēms un blenza uz Arvilu ar savu stīvo, zaļo aci.

—  Kāpēc tās ir tik baismīgas?

—  Ak, tā… To patiešām ir grūti izskaidrot… Vienkārši uz tam neviens nespēj mierīgi noskatīties. Būtībā jau tajās nekā baismīga nav — nedaudz savādas, iegarenas galvas… Nekā tāda… Bet no tam vedi īpaša svešādība… Šīs skulpturas ir svešas… Ja, ja, tas ir īstais vārds.

—   Tāpēc, ka tās radījuši atnācēji no citurienes? — mirdzošam acīm vaicāja Ralfs.

—   Jā, un es domāju, ka tieši tāpēc no tām izstaro kaut kas mums pilnīgi nepieņemams.

—   Tu domā, ka tad, kad mēs iemācīsimies pieņemt skulptūras, mēs izpratīsim ari pašus kringus? — jautāja Arvils.

Aluķēmu Vecais nespēja noslēpt izbrīnu skatiena, ko viņš uzmeta Arvilam.

—  Nu, nē, diez vai mēs jebkad izpratīsim kringus… Bet zināma taisnība tev, jādomā, ir…

Tad viņš turpināja savu stāstu: — Nu labi, klausieties tālāk… īstā teiksma taču vel tikai priekšā. Tas notika tad, kad Mežu jau apdzīvoja trogloditu senči. Viņi toreiz ieguva akmeņogles. Kādu dienu viens no trogloditiem drūmajās akmeņogļu raktuvēs uzdūrās mirdzošam akmenim. Tas gulēja uz grīdas kādā no alām un izstaroja tādu gaismu, ka parasti tumšā ala zaigoja žilbinoši balta. Pārsteigtais troglodīts uzmanīgi paņēma savādo akmeni rokā. Kā par brīnumu, tas bija pavisam vēss un ciets — gluži kā parasts akmens. Viņš aiznesa neparasto atradumu pie pārejieni, un tad notika pats brīnumainākais. Neviļus akmens izkrita trogloditam no rokam un krizdams atsitās pret vairakām akmeņoglēm. Tajā pašā mirkli ogles, kuram bija pieskāries savādais akmens, pārvērtās un kļuva tikpat spožas un mirdzošas.

Ta radās pirmie dimanti.

Turpmāk ikviena ogle, kurai pieskārās dimantu Ciltstēvs, pārvērtās par dimantu, un troglodīti iemanījās darināt no tiem skaistas rotas. Bet tad pienāca brīdis, kad dimanti vairs neradās. Ogles palika ogles, lai kā troglodīti ap tām nopūlētos. Neilgi pēc tam dimantu Ciltstēvs pazuda.

—   Un tas ir viss? — jautāja Arvils.

—    Ar to viss tikai sākās, — atbildēja aluķēms, kurš šķita iegrimis drūmas atmiņās. — Izrādījās, ka Mežs nav vienīgā pasaule, kurā bija radusies dzīvība. Līdzīgi bija radušās vēl vairākas pasaules, jo Visums taču bija bezgalīgi plašs. Bija vēl kāda pasaule — tās iedzīvotāji sauca to par Zemi. Un pēc kāda laika troglodīti saprata, ka Mežs un Zeme pastāv vienlaikus vienā un tajā pašā vietā, tikai jāprot pāriet no vienas pasaules otra. Ar laiku viņi šo māku apguva.

Monika ar Ralfu pārmija zīmīgus skatienus. Izskatījās, ka ši nav gluži teiksma vien.

Bet Arvilam atkal bija jautājumi. — Bet kā jūs sapratāt, ka Mežs un Zeme ir paralēlas pasaules? — viņš vaicāja.

—   Vai tev nekad nav pazudušas lietas? — atvaicāja aluķēms.

—  Kādas lietas?

—  Vienalga, kādas. Lieta, kas visu laiku ir bijusi zināmā vietā, piepeši tur vairs nav. Tu paliec vai traks, izmeklēdamies šur un tur, un visur, jo — tai taču tepat vien ir jābūt — , bet tās nav, un viss. Un tad tu beidz meklēt un pēc kāda laika par to aizmirsti. Un tad tā lieta pēkšņi atrodas. Tepat, deguna priekšā. Tu skaidri zini, ka esi tur meklējis un ka tad tur nekā nebija. Bet tagad ir.

Aluķēmu Vecais paraudzījās uz Arvilu, un šoreiz likās, ka viņš pat nedaudz smaida — ja grimasi ar sašķobīto muti varēja nosaukt par smaidu. Arvils dedzīgi māja ar galvu.

—   Kā tad, kā tad. Tā vectēvam vienreiz pazuda jurascūku uzskaites žurnāls…

Ralfs iespurdzas, un Arvils uzmeta viņam bargu skatienu. Viņš turpināja.

—  Tas viņam parasti stāvēja goda vietā uz rakstāmgalda, bet kādu dienu tas pazuda. Vectēvs vai prātu zaudēja, skraidīdams pa māju un meklēdams, bet žurnāla nekur nebija. Tas atradās pēc nedēļas turpat uz galda. Vectēvs, protams, domāja, ka vainīgs esmu es, bet es tam žurnālam nebiju ne pirkstu piedūris.

—  Tieši tā, — sacīja aluķēms. — Mēs sakām šo lietu pētīt un atklājām, ka tādos brīžos saduras šis divas pasaules. Ar laiku mēs iemācījāmies šo sadursmes laiku pagarināt un kontrolēt. Tieši tāpēc troglodīti bija tie, pateicoties kuriem, dimanti nokļuva uz Zemes.

Kādu laiku viss ritēja savu gaitu. Dimantu bija daudz, un Zemes iedzīvotājiem tie patika, savukārt troglodītiem patika darināt no tiem rotas. Šajā ziņā viņi patiesi ir īsti mākslinieki.

Taču tad no Tālās zvaigznes Mežā ieradās krings Rufo ar saviem pavadoņiem. Šis Rufo, kā viņu bija iesaukuši troglodīti (jo patiesībā jau neviens nezināja, ka īsti viņu sauc), mekleja dimantu Ciltstēvu.

Toreiz Mežs pārdzīvoja šausmu un izmisuma pilnu laiku. Dimantu Ciltstēva meklējumos Rufo nodedzinaja visus mežus, pārvērzdams lidz šim zaļo pasauli bezgalīgos tuksnešos, no kuriem debesīs cēlās pelnu mākoņi. Tūkstošiem troglodītu tapa iznicināti, jo Rufo ticēja, ka tā viņam būs vieglāk pamanīt dimantu Ciltstēvu. Visapkārt valdīja nāve un iznicība, kamēr apkārt siroja Rufo ar saviem rokaspuišiem. Saujiņa troglodītu, kuriem izdevās paglabties, sabēga klinšu alās. Pēc desmit gadiem, kad visa pasaule bija pārvērsta par pelnu kaudzi un gaisā dienu un nakti virmoja dūmu smaka no nosvilinātajiem mežiem, Rufo beidzot devās prom.

—   Vai tā bija pēdējā reize, kad jūs redzējāt dimantu Ciltstēvu? — klusā balsī jautāja Monika. Šis baisais stāsts bija viņu satriecis.

—   Nē, tas parādījās atkal pēc tūkstoš gadiem. Un atkal simtiem un tūkstošiem ogļu pārvērtās dimantos, un viss bija ka agrāk, līdz dimantu Ciltstēvs atkal nozuda. Turpmāk tas arvien atgriezās reizi tūkstoš gados un ikreiz ieradās kāda no baltajām naktīm, kad mēness stari sastapas ar zibens šautru. No Rufo un citiem kringiem vairs nebija ne vēsts, un visi pamazām viņus aizmirsa. Šodien par viņiem atgādina tikai statujas Šalkojošās jūras krastā, — tās stāv tur no laikiem, kad ne troglodītu, ne cilvēku vēl nemaz nebija.

Arvils un Ruta nodrebinājās, bet Monika kaut ko saspringti pie sevis domāja.

—     …baltajā nakti, kad sastapsies mēness stari ar zibens šautru — tikai tad dimantu Ciltstēvs atradīs ceļu pie saviem brāļiem.. . — viņa murmināja.

—   Tieši tā, — aluķēmu Vecais palocīja galvu. — Taču tad, tieši pirms tūkstoš gadiem, toreizējais aluķēmu Vecais redzēja sapni. Viņa sapnī dimantu Ciltstēvs bija vecs, sirms vīrs, kurš saka, ka viņa spēki ir galā. Viņš esot izpildījis savu pienākumu un devis pasaulei ko skaistu — tūkstošiem brīnišķīgu dimantu. Taču nu to esot gana. Ja dimantu kļūšot vēl vairāk, cilvēki aizmirsīšot to vērtību un vairs nepratīšot par tiem priecāties.

Un tad viņš sacīja vēl ko. Viņš atklāja, ka nākamreiz, kad atgriezīsies, palikšot uz mūžīgiem laikiem. Dimantu vairāk nebūšot, un trogloditiem jāapņemas sargāt to no negaušu rokam, jo, ja dimantu Ciltstēvs pieskarsies oglei, tā šķietami pārvērtīsies par dimantu, bet pēc kāda laika sairs pelnos. Toties tas, kurš būs izmantojis dimantu Ciltstēvu, ar katru pārvērsto ogli iegūs to spēku, kas agrāk butu izmantots, lai no ogles rastos dimants.

—   Oho! — iesaucās Ralfs. — Un tagad kāds ir ticis pie dimantu Ciltstēva un viena mierā ražo dimantus!

—  Baidos, ka tieši tā ir noticis, — klusi sacīja aluķēms. — Un, ja šajā teiksmā ir kaut nedaudz patiesības, mums draud lielas briesmas.

Aluķēma priekšā uz galda stāvēja tējas tasīte, bet no tās jau labu laiku vairs nekūpēja garaiņi. Visi saspringti sēdēja un pārdomāja tikko dzirdēto.

Nudien, ja aluķēmam bija taisnība, varēja notikt kaut kas gaužām nelāgs. Un kaut kas jau notika, par to nebija ne mazāko šaubu. Galu gala — kas tie par dimantiem, par kuriem stāstīja Zemes avīzes?

Monika nodrebēja. Viņa cerēja, ka vismaz tas par to spēku, ko varēja iegūt, izmantojot dimantu Ciltstēvu, bija tikai pasaka… Citādi…

Viņa pat negribēja domāt par to, kas būtu citādi.

—   Domā, ka dimantu Ciltstēvu ir nogrābis Rufo? — bailīgi jautāja Arvils.

Aluķēms pievērsa viņam domīgu skatienu.

—   Ne, ne jau pats Rufo. Pat tāds radījums ka viņš diez vai spētu nodzīvot vairākus tūkstošus gadu… Taču iespējams, ka tas ir kāds no viņa pēctečiem.

—   Zvīņainais šausmonis… — murmināja Arvils. Bet aluķēmu Vecais paskatījās uz viņu tā, ka viņš tūliņ pat apklusa.

—  Tāpēc nedrīkst pieļaut, ka dimantu Ciltstēvs tiek izmantots vēl ilgāk. Atcerieties, ka ar katru pārvērsto ogli šis kāds kļūst arvien varenāks un varenāks. Un tā būtu pārāk liela sakritība, ja tas izrādītos tikai nejaušs atradējs…

—   Diez vai nejaušs, — Ralfs piekrita un pastāstīja par pēdējiem avīžu rakstiem. Aluķems sadruma.

—   Tātad jaunie dimanti tiek laisti apgrozībā… — viņš novilka. — Tad tas noteikti ir kāds, kurš zina, ko dara. Nepietiek ar to, ka viņš ir ticis pie dimantu Ciltstēva… — aluķēmu Vecais nikni purpināja, — tagad viņš vēl aizlaiž tos viltus dimantus uz Zemi, kur tie drīz vien pārvērtīsies atpakaļ par oglēm! Un kurš tad turpmāk vairs gribēs pirkt mūsu rotas? Tas grauj musu prestižu, vai zināt…

—  Starp citu, — nedroši ieteicās Ruta. Aluķēmu Vecais viņai uzmundrinoši pamāja ar galvu. — Kā jūs uzzinājāt, ka dimantu Ciltstēvs atkal ir ieradies?

Aluķēmu Vecais drūmi pavīpsnāja.

—   Vai atceraties Krindonu? — viņš vaicāja.

Bērni pamāja.

Pirms pusgada, kad viņi bija atguvuši savas vecmāmiņas, aluķēms, vārdā Krindons, bija par visām varītēm pulejies likt viņiem ceļā dažnedažādus šķēršļus. Tomēr viņa nolūks nebija īstenojies un bērni bija atraduši savas vecmāmiņas, bet Krindons bija izpelnījies bargu sodu no aluķēmu Vecā, jo, cenšoties spītēt bērniem, viņš bija pārkāpis dažu labu aluķēmu likumu. Toreiz viņam bija piespriests veselus piecus gadus pavadīt Mežā pupēžveidīgā izskatā.

—   Pēc kādas no baltajām naktīm, aptuveni pirms meneša, Krindons drausmīgā izskatā ieradās mūsu alās. Viņš uzvedas kā sajucis, griezās uz riņķi, tirināja pseidopodijas un spiedza ta, ka visiem aizkrita ausis. Sākumā mēs nodomājām, ka viņš vienkārši vairs nevar izturēt pupežveidīgā ādā un lūdz, lai ļaujam viņam partapt atpakaļ par aluķēmu. Bet tad kādam ienāca prātā, ka viņš mēģina pateikt mums ko svarīgu. Tā arī bija. lepriekšejā naktī viņš bija atradis dimantu Ciltstēvu.

Visi klusēja un gaidīja, kad būs tālāk, kaut turpinājumu nebija grūti iedomāties.

—   Nākamajā diena mēs visi devāmies turp. Krindons skrēja pa priekšu un radīja ceļu. Bet, kad nonācām līdz viņa aprakstītajai vietai, nekāda dimantu Ciltstēva tur vairs nebija.

—   Vai tad Krindonam var ticēt? — nosprauslājās Ralfs. — Vai tad ir vēl kāds blēdīgāks un melīgāks par viņu?

—   Viņš dievojās, ka runājis patiesību. Patiešām, viņš bija pārbijies kā diegs, domāja, ka mēs tūliņ viņu pārmācīsim…

—   Un vajadzēja, — klusām noteica Ralfs. Aluķēmu Vecais tikai uzmeta viņam pāris sekunžu ilgu skatienu.

—   Nē, es domāju, ka viņš runāja taisnību. Ja es vel nebiju līdz galam pārliecināts, tad šodien pēc jusu stāstītā — par to, kas notiek uz Zemes — man nekādu šaubu vairs nav. Krindonam bija taisnība, dimantu Ciltstēvs bija šeit, bet tagad tā vairs nav.

Visi drūmi klusēja, un visbeidzot ierunājās Mežsargs, kas līdz šim nebija bildis ne vārda.

—  Ko gan bērni te var līdzēt? — viņš klusām vaicāja.

—   Bērni — neko. Meitene ar Aci — visu, — tikpat klusi atteica aluķēmu Vecais.

Mežsargs paskatījās uz Moniku.

—   Tu zini — tev nav jāpiekrīt. Tu taču apzinies, cik tas var būt bīstami! Ja patiešām vainīgi ir kringi un tu būsi pie viņiem viena pati un pilnīgi neaizsargāta, var notikt kaut kas slikts. Esmu redzējis šīs statujas… — viņš tikko dzirdami piebilda. — Tās atstāj pavisam nelāgu iespaidu…

—   Un, ja to spēj statujas, — no ilgās klusēšanas aizsmakušā balsi ierunājās Meža Veča, — kā tad ir ar pašiem kringiem?

—    Nevar zināt, — sacīja Monika. — Mēs taču sākumā domājām, ka ari aluķēmi ir nez kādi briesmoņi… Es atvainojos! — Viņa piepeši atjēdzās un ieplestam acīm paglūnēja uz aluķēmu Veco. Bet likās, ka tam smieklos noraustās mutes kaktiņš. — Mja… Bet izrādījās, ka mums nebija taisnība.

—  Daļēji mums tomēr bija taisnība, — smīnēdams sacīja Ralfs.

—   Kā tā? — brīnījās Monika, joprojām šķielēdama uz aluķēmu.

—   Neaizmirsti Krindonu… — paskaidroja Ralfs.

—   Katrā eņģeļu pulciņā ir viens ar bultiņām… — sapņaini noskandēja aluķēmu Vecais, atstādams bērnus neizpratnē saskatāmies.

Taču tad viņš atjēdzās un atkal kļuva vēss un lietišķs. Piekalis savu salto skatienu Monikai, viņš jautāja: — Vai vajag laiku, lai apdomātos?

—   Kā tad! — Kā gan citādi?! — vienā balsī sauca Mežsargs un Meža Veča, kas no sašutuma bija pat pielēkusi kājās.

Ari aluķēmu Vecais piecēlās.

—   Labi. Bet ne ilgāk kā līdz rītvakaram. Arlabvakar! — viņš stīvi palocījās un vienā mirklī bija ārā pa durvīm. Visi pavērtām mutēm blenza viņam nopakaļ.

—  Tas nu gan ir dīvainis… — noteica Arvils.

—   Doma, lielāks dīvainis nekā tu? — pasmīnēja Ralfs un piemiedza ar aci Monikai.

Arvils sabozās.

—   Ko mēs tagad iesāksim? — nervozi plūkādams bardu, jautāja Mežsargs.

—   Iesim gulēt! — paziņoja Meža Veča. — Rīts gudrāks par vakaru, un šim vakaram mēs jau esam saklausījušies pietiekami daudz pasaku. Pietiekami, lai nevarētu aizmigt… — viņa vēl nopurpināja.

—   Ja jau mēs tik un tā nevarēsim aizmigt, kāda jēga iet gulēt? — nesaprata Arvils.

—   Nerunā pretī un aši uz savu istabu! — nokomandēja Meža Veča. — Parunāsim rit no rīta.

Par spīti savādajiem notikumiem un satraucošajiem stāstiem, bērni aizmiga, tiklīdz bija pārvilkuši segas pāri galvām. Tikai Mežsargs un Meža Veča savās gultās nemierīgi grozījās no vieniem sāniem uz otriem un domāja, un domāja…

TREŠA NODAĻA

SAPNIS

Tonakt Monika redzēja dīvainu sapni.

—— Krēsloja. Cik tālu vien sniedzās skatiens, bangoja nikni, netīri pelēki viļņi un ar negantu troksni sašķīda pret krasta klintīm. Paskatījusies lejup, Monika tik tikko neiekliedzās, un sirds viņai sāka traki dauzīties. Izrādījās, ka viņa stāv pie milzīgas klints malas. Lejā viļņi bija sakulti baltās putās, kas skalojās pār melnajiem akmeņiem. Aizturētu elpu Monika pakāpās paris soļu atpakaļ un apsēdās zemē. Gaiss bija pilns sīkiem, aukstiem ūdens pilieniem, un, kad vējš tos trieca Monikai sejā, tie dūra kā ar adatām.

Pats dīvainākais, ka Monika apzinājās, ka sapņo. Taču viņai nebija ne mazākās nojausmas, kā varētu pamosties. Viņa ieknieba sev roka, bet nekas nemainījās. Tad viņa cieši aizmiedza acis, bet, kad tās atkal atvēra, viņa vēl arvien sēdēja uz melnās klints trakojošās jūras krastā.

—   Hmm… — Monika pie sevis noteica un pagriezās, lai dotos izlūkot apkārtni.

Un palika sastingusi stāvam.

Tieši viņai virsū skatījās sešas milzīgas galvas, kas šķita izaugušas tieši no klints un izskatījās kā dzīvas. Pagāja pāris sekunžu, līdz Monika aptvēra, ka tās ir akmens statujas.

—   Izskatās pēc tām, par kurām runaja Vecais, — nopurpināja Monika, blenzdama uz savādajām statujām, kas ar savām šaurajām acu spraugām neizteiksmīgi vērās pāri jūrai.

Monika nodrebinājās un jau gribēja pieiet aplūkot tās tuvāk, kad piepeši viss notika neaprakstāmā ātrumā. Uzliesmoja koši balta gaisma, uz mirkli padarīdama Moniku aklu, un tad no debesīm lejup ar asu švīkstoņu brāzās melnas ēnas. Monika nometās garšļaukus zemē, nodomādama, ka tie droši vien ir kaut kādi baismīgi putni, un tad švīkstoņa kļuva vel skaļāka. Monika aizspieda ausis ar abam rokam, bet tas neganto troksni noslapēja tikai nedaudz. Šausmās sastingusi, Monika gulēja zemē un juta, kā viņai pār muguru pārslīd it kā simtiem mīkstu spārnu. Švīkstoņa parauga spiegšana, un, tiklīdz Monika nodomāja, ka viņai

teju teju pārplīsīs bungādiņas, viņa pamodās.

* * *

—   Ko tu tā kliedz? — samiegojusies vaicāja Ruta, paslējusies savā gultā uz elkoņiem.

—   Es kliedzu? — pārjautāja Monika. — Droši vien redzēju kaut ko nelāgu. — Sapnis patiešām bija tik nelāgs, ka viņa par to negribēja runāt. — Cik ir pulkstenis? Vai pārējie jau augšā?

Lai ari ka bija ar pārējiem, Bens noteikti vēl gulēja. Izstiepies garšļaukus starp abu meiteņu gultām, viņš miegā klusiņām šņāca. Monika nosvieda segu un mēģināja izkāpt no gultas tā, lai neuzkāptu sunim, taču vietas bija tik maz, ka tas viņai neizdevās. Sajutis, ka kāds kāpj viņam uz ķepas, Bens ieņurdēdamies pamodās, bet, pamanījis Moniku, slinki pavēcināja asti.

Monika izlaviereja starp gultām un guļošo suni un, pavērusi durvis, palūkojās lielajā istabā.

—   Neviena nav, viss tukšs un kluss, — viņa paziņoja, atkal aizvērusi durvis.

Ruta sakrustotam kājām sēdēja gultā kā jocīgs, gaišmatains indietis un ar spilvena dūnu kutināja Benam degunu. Bens noraustīja nāsis un nošķaudīdamies pamodās. Ruta smējās.

—   Ko mes šodien da… — iesāka Monika, kad piepeši no istabas stūra, kur stāvēja abu meiteņu somas, atskanēja tada kā grabināšanās.

Monikas soma apgāzās uz sāniem, bet Bens, pielecis kājās un saspicējis ausis, glūnēja uz kaktu un dusmīgi ņurdēja.

—  Kas tad tur? Žurka, vai? — bailīgi ieteicās Monika un, drošs paliek nedrošs, iekapa atpakaļ gultā.

Grabināšanās kļuva skaļāka, un patiešām atskanēja tads kā pīkstiens. Bens slāpēti ierējās, bet starp somām pazibēja kaut kas balts.

—  Nē, žurka tā nav, — teica Ruta, sarauktu pieri skatīdamās uz istabas stūri. — Ja nu vienīgi baltā, lešu paskatīties. — To teikdama, Ruta izkapa no gultas un piesardzīgi pagājās uz kakta pusi. Bens ieņurdejās jau skaļak.

Ruta tik tikko paspēja piedurt roku Monikas somai, kad no somu apakšas, stulbi smiedamies, izbrāzās pūpēžveidīgais un metās uz durvīm. Bens kampa viņam ar zobiem, bet aizkampa garam, un pūpēžveidīgais, ietriecies aizvērtajās durvis, sāka spiegdams joņot apkart istabai. Bens nikni rēja, bet Monika pieskrēja pie durvīm un atrāva tās līdz galam vaļā. Tajā pašā mirkli pūpēžveidīgais izmetās laukā, un varēja dzirdēt, ka tas skrien augšup pa kāpnēm. Bens, joprojām neganti riedams, aizdrāzās viņam pakaļ.

Noklaudzēja blakusistabas durvis, un meiteņu istabā galvu pabāza Ralfs. Viņš izskatījās šausmīgi miegains, diezgan saņurcīts un visai nikns.

—   Ko gan jus iedomājaties, — viņš aizsmakušā balsī teica, — ko jūs iedomājaties, taisot tādu traci piecos no rīta? Varbūt jums tas neienaca prātā, bet citi cilvēki vēl guļ.

Ruta iespurdzās, bet aiz Ralfa elkoņa parādijās balts, puķains matu ērkulis, un istaba iespraucās Arvils. Viņš atšķirībā no Ralfa likās visai uzjautrināts.

—  Ko jūs Benam esat izdarijušas? — viņš jautāja. — Tas suns taču ārdās tā, it ka jus būtu viņam parādījušas kaulu un pēc tam pašas to apēdušas!

—   Ha, — teica Ruta. — Tur jau nebija tikai Bens.

—   Kas tad vēl? — izmocītā balsī jautāja Ralfs. — Vai ari tu tomcr esi atvilkusi šurp savu kramplauzigo jenotu?

—   Paklau, par manu jenotu tu labāk tā neizsakies, — Ruta aizvainota teica. — Citādi es pateikšu, ko domāju par tevi un tavu milzu žur…

—   Pag, miers! — iejaucās Monika. — Tas nebija ne jenots, ne kas tamlīdzīgs. Tas bija pūpēžveidīgais.

—   Kas?! — vienā balsi iesaucās Ralfs un Arvils.

—   Pūpēžveidīgais, — rāmi atteica Ruta un nožāvājās. — Viņš te sēdēja, ieracies starp mūsu somām, un, kad viņš gribēja nepamanīts izlavīties ārā, Bens viņu iztramdīja.

Patlaban pūpēžveidīgā tvarstīšana gāja vaļā pilnā spara. Varēja dzirdēt, kā augšā joņo suns un laiku pa laikam apgāžas kāds krēsls. Skaļi šķindēdams, sašķīda kads trauks. Tad atskanēja kliedzieni, noklaudzēja durvis un iestājās klusums.

—   Beidzot miers, — teica Ralfs un arī gari nožāvājās. — Es eju atpakaļ gulēt, — viņš paziņoja un atgriezās savā istabā.

Tiklīdz Ralfs bija izgājis, durvis atsprāga vaļā, un tajās parādījās ārkārtīgi saniknots Mežsargs. Ar mazītiņiem jenotiem apdrukāta pidžama, kas viņam bija mugurā, nepavisam nepiederējās pie saboztās bārdas un sarauktajām uzacīm. Laikam arī Arvilam tā likās, jo viņš klusītēm ieķiķinājās.

—   Kuram no jums, — iesāka Mežsargs, mezdams uz bērniem negantus skatienus, — ienāca prātā ienest mājā pūpēžveidīgo? Ko?

—   Nesaprotu, kāpēc visa vaina jāuzveļ mums, — paraustījusi plecus, atteica Ruta. — Neko mēs neesam mājā nesušas, šim pū- pežveidigajam labpatikas atnākt pašam.

—   Augšā ir gatavais karalauks, — turpināja Mežsargs, joprojām izskatīdamies diezgan sabozies. — Un turpmāk mēs zupu ēdīsim no katla, jo terīne sašķīda, kad Bens lēca pāri galdam.

—  Vai tagad viņš ir prom? — jautāja Monika.

—   Kas — Bens? — Mežsargs samulsa.

—   Pūpēžveidīgais.

—  Jā. Viņš bija priecīgs tikt ara, jo piektajā skrējiena apkārt istabai Bens šo gandrīz noķēra.

Brīdi Mežsargs stāvēja durvīs, vēl arvien aizdomīgi blenzdams uz bērniem, bet tad atmeta ar roku un žāvādamies devās atpakaļ augšā.

—  Fū, — atviegloti uzelpoja Arvils. — Vienu bridi man likās, ka viņš tūlīt liks mums kāpt augšā un to visu sakopt.

—  Gan jau liks arī, — attrauca Ruta. — Tikai vispirms viņš grib izgulēties. Galu galā, ir taču tikai pieci.

Čīkstēdamas pavērās durvis, un visi satraukti pavērās turp, nodomādami, ka šoreiz tā droši vien bus tikpat neizgulējusies un nikna Meža Veča. Taču tas bija tikai Bens. Vainīgi nokārtu galvu un nolaistu asti, viņš ievilkās istabā un, skaļi nopūzdamies, apgūlās sava vietā starp gultām.

—   Ko nu pūt? — Arvils viņam teica. — Tevis dēļ esam palikuši bez terinītes, un nu mums nāksies visu strēbt no katla. Kā tādiem bardariem.

—   Barbariem, — izlaboja Ruta.

—  Kā tad, viņiem arī, — piekrita Arvils un apsēdās uz Monikas gultas. — Nez vai tikai tas pūpēžveidīgais nebija traks?

—   Spriežot pēc tā, ka viņš joņoja apkārt istabai, tā patiešām varētu padomāt. Bet kāpēc tu tā jautā? — viņa painteresējās.

—  Esmu dzirdējis, ka traki meža zvēri mēdz nākt uz ļaužu mītnēm un sakost viņu dzīvniekus — kaķus, suņus, šinšillas un tamlīdzīgi…

Monika aizdomīgi paraudzījās uz Benu. Viņš jau atkal miegā šņāca un ne mazdrusciņ neizskatījās pēc tāda, kuru butu sakodis traks pūpēžveidīgais.

—   Nu, nezinu… — viņa novilka. — Nez vai pupežveidigie vispār var būt traki. Tas ir, es domāju, viņi taču nemaz nav īsti dzīvnieki…

—    Kas tad viņi ir? — jautāja Arvils, manāmi ieinteresēts.

— Domā, ka viņi ir kaut kas līdzīgs dzīvām sēnēm? Dzīviem pūpēžiem? Domā, viņi ir kā skrejošā zāle?

—   Nu, apmēram, — izvairīgi noteica Monika, Arvila teoriju apmulsināta. Piecos no rīta viņa negribēja ielaisties nekādās diskusijās par pūpēžveidīgo sugas piederību.

—  Zini ko, ej labāk gulēt, — viņa teica Arvilam. — Parunāsim pie brokastīm. — Viņa palīda zem segas, un Arvilam nekas cits

neatlika kā iet gulēt. To viņš gaužām negribīgi arī darīja.

* * *

Brokastis noritēja ne sevišķi draudzīgā gaisotnē. Vispirms jau visi bija diezgan miegaini pec trača piecos no rīta, un miegainība darīja viņus īgnus un nervozus.

—    Ko tu streb tā, it kā tev zobu nebūtu? — Ralfs uzšņāca Arvilam, kad tas ar skaļu — žļļļ… — sāka ēst karsto putru.

—   Kuš! — iesaucās Meža Veča un uzmeta Ralfam bargu skatienu. Viņš tikai kaut ko nopurpināja un pievērsās pats savam putras šķīvim.

Mežsargs vel aizvien turēja aizdomās bērnus un mēģināja izdabūt no viņiem atzīšanos, kurš tad īsti ir bijis tas vainīgais. Toties Meža Veča uzskatīja, ka vainigs varētu but pats Mežsargs.

—    Tev vienmēr ir bijusi zvēru pilna māja, — viņa sacīja, domīgi čāpstinādama sviestmaizi. — Droši vien tu būsi viņu ar kaut ko pievilinājis.

—   Kā tad! — sašutis iesaucās Mežsargs. — Mana mājā nav nekā tāda, kas varētu pievilināt pūpēžveidīgos.

—   Ka tu tā vari teikt, — neatlaidās Meža Veča, — ja vēl pirms pāris stundām viens te bija. Iedomājies, ja nebūtu bijis Bena, viņš droši vien vēl aizvien tupētu lejā, un ap šo laiku viņam būtu pievienojušies vēl pāris duči viņa radagabalu…

—   Nu gan tu mels, — sacīja Mežsargs.

—   Redzēsim, redzēsim… — mīlīgi noteica Meža Veča. — Tikai atceries, ka Bens ne vienmēr ir mājās…

Ar to tēma bija izsmelta, un ari Meža Veča ar Mežsargu beidzot pievērsās brokastim. Savādi, bet par aluķēmiem un dimantu Ciltstēvu neviens pat neieminējās. Laikam bija kaut kas tāds, par ko neviens negribēja domāt jau no paša rīta.

Ap pulksten vienpadsmitiem, kad Monika un Ruta ārā dauzījās ar Benu, bet Ralfs apspēlēja Arvilu dambrete, ieradās Ērla. Viņas svilpošana bija dzirdama vel pirms tam, kad starp priežu stumbriem parādījās viņa pati. Ērla naca palēkdamās un likās visai labā omā.

—  Var redzēt, ka viņai vakar nav bijis jāskatās uz aluķēma krunkaino ģīmi, — uzmetis skatienu Ērlai, komentēja Ralfs.

—   Ko tu bozies? — jautāja viņam Monika.

—   Man nepatīk, ka mani piecos no rīta pamodina pūpēž- veidigā un trakojoša suņa duets. Viņi taču abi kauca tā, it kā gatavotos ģenerālmēģinājumam operā.

Pienāca Ērla un apsēdās sūnās.

—   Kā iet? — viņa vaicāja. — Kas jauns par aluķemiem?

Monika pateica par aluķēma Vecā apmeklējumu un centās ari

pec iespējas precīzāk atstāstīt teiksmu. Ērla sēdēja, iespiedusi zodu plaukstās, un klausījās. Kad Monika bija beigusi, iestājās klusums, un labu bridi visi likās iegrimuši domās.

—  Jā, — beidzot teica Ērla. — Izskatās, ka šis vis nebūs nekāds mierīgais brīvlaiks.

—   Tā šķiet gan, — piekrita Monika, izklaidīgi ņurcīdama Bena ausi. Suns gulēja viņai blakus zālē un klabināja zobus uz skudrām, kas svarīgi skraidīja savās darīšanās.

—   Un ko jus domājat darīt? — Ērla jautāja. — Palīdzēsiet aluķēmiem meklēt to dimantu Ciltstēvu vai ka?

Monika iedomājās par tiem četriem milzu dimantiem, kurus viņa bija saņēmusi — avansā —, un sprieda, ka nekādi citi varianti nemaz netiktu pieļauti.

—   Nu, es domāju, ka varētu maķenīt paskatīties ar Aci, — viņa lēnām sacīja.

—  Kā tad, — piekrita Ruta. — Un tad viņi varbūt liksies mierā.

—   Ka jums liekas, vai tiešām varētu but ieradušies kringi? — satraukti vaicāja Arvils. — Tad tas varētu but diezgan bīstami, vai ne?

—   Ak, nē, kādi kringi! — iesmejās Ērla. — Tā taču ir tikai teiksma. Ja te patiešām butu ieradušies citplanētieši, tad taču kāds būtu viņus pamanījis.

—  Varbūt viņi prot labi slēpties un nevēlas, lai mēs par viņiem uzzinātu, — attrauca Arvils.

—   Es domāju, ka to pasaku lidz ar visiem kringiem ir izdomājuši paši aluķēmi, lai piedabūtu tevi palidzēt viņiem atrast to dimantu, — sacīja Ērla.

—    Un kā tad ar statujām? — vaicāja Monika. — Tās taču pastāv.

—   Tās droši vien uzcēluši aluķēmu senči, — nosprieda Ērla. — Tādās teiksmās kā šī parasti nav vairāk par kripatiņu patiesības.

—   Varbūt tā kripatiņa ir tieši kringi… — klusiņām ieteicās Arvils, bet neviens viņā neklausījās. Ērla bija sākusi stāstīt par kādu ārkārtīgi svarīgu pasākumu, kas notikšot rit, netālu no Kla- biķu ciema.

—   Tam gatavojas visu gadu! — viņa runāja, žestikulēdama tik dzīvi, ka Bens dabūja pa ausi un miegā ierūcās. — Šurp sabrauks mežaļaudis no visas apkaimes…

—   Paga, paga, — Monika, kas nebija īsti klausījusies, viņu pārtrauca. — Par ko tu runā?

—   Kā — par ko? — Ērla sašutumā sarauca uzacis. — Par lielo gadatirgu, protams! Vai tad jus neko par to nezinājāt?

—   Nezinu, ka citi, — ironiskā balsi noteica Ralfs, — bet personīgi es neesmu saņēmis nevienu ielūgumu ar pasākuma programmas aprakstu. Interesanti, kur gan mēs būtu varējuši par to uzzināt!?

—   Ralfs šodien nav izgulējies, — paskaidroja Arvils, kad Ērla bija uzmetusi viņam pārsteigtu skatienu.

—   Nu, tad, — Ērla lietišķi sacīja, — man būs jums viss jāizstāsta.

—   Tas būtu šausmīgi labi, — piekrita Ralfs, un Ērla izbolīja acis uz Monikas pusi. Monika un Ruta iesmējās, bet Ralfs neko nebija manījis.

—    Lielais gadatirgus, — iesāka Ērla, — notiek reizi gadā, aprīļa pēdējā sestdienā. Visi to ļoti gaida, jo tā ir iespēja tikt pie jaunām mantām un mājlopiem un ari parādīt citiem, ko ir izdevies pa gadu izaudzēt.

—   Izaudzēt? — nesaprata Monika. — Ko izaudzēt?

—   Lopus, — īsi un kodolīgi atteica Ērla. — Vistas, tītarpiles, aitas un tamlīdzīgi. Nu, jūs jau zināt…

—   Redz, ko, — nopriecājās Ralfs. — Derētu iegādāties kādu pārīti jenotu, lai Meža Vecai būtu ar ko nodarboties. Citādi, man šķiet, viņas vistas atkal ir pārlieku savairojušās…

—  Jā, vistas, — sapņaini noteica Ērla, jo — vistas — bija vienīgais vārds, ko viņa bija uztvērusi no visas Ralfa tirādes. — Vistas un tītarpiles, un zosis… Labākos dzīvniekus pārdod izsolēs, un tur patiešām cenas ir neiedomājamas…

—   Vai tu arī piedalīsies kādā izsolē? — vaicāja Arvils, un Ērla nez kāpēc nosarka un sāka kaut ko neskaidri pie sevis bubināt. Tad viņa nokrekšķinājās un, ignorēdama Arvila jautājumu, teica: — Gadatirgus sākas pulksten deviņos no rita. Mēs varētu satikties pie manas mājas pusdeviņos. Līdz gadatirgum no ciemata ir tieši pusstundas gājiens.

—   Labi, sarunāts, — teica Monika, un arī visi pārējie piekrītoši pamāja.

Pēc neilga laiciņa Ruta ar Ērlu devās uz slidotavu, bet Monika apsēdās pie dambretes galda. Ralfs, izstiepies šūpuļtīklā, kas bija iekārts starp divām priedem, bija iemidzis, lai gan saule spīdēja viņam tieši sejā.

Meža Veča zem čīkstoša pumpja mazgāja kadu milzīgu koka toveri un klusām pie sevis dungoja.

—   Kurš vinnē? — viņa uzsauca, redzēdama, ka Monika ar Arvilu iegrimuši dambretes spēlē.

—   Pagaidām Monika, — negribīgi atteica Arvils.

Meža Veča vēl pēdējo reizi izskaloja toveri un panācās tuvāk.

—   Kādi jums ir plāni? — viņa gribēja zināt.

—  Par ko? — jautāja Monika, neatraudama skatienu no lauciņa. Arvils patlaban draudēja izmainīt spēles gaitu un nebūt ne Monikai labvēlīgākajā virzienā.

—   Par aluķēmiem, protams, — izbrīnīta paskaidroja Meža Veča.

—  Ak, par aluķēmiem… — izklaidīgi sacīja Monika, cenz- damas izdomāt, kurš no trim nejēdzīgiem gājieniem butu tas jēdzīgākais.

—  Ha! — teica Arvils un nokāva trīs baltos kauliņus. Monika ievaidējās.

Meža Veča saprata, ka spēle kuru katru brīdi būs cauri, un tā ari bija.

—   Ak tu viens, — skaudigi teica Monika, kad Arvils bija uzvarējis. — Ka tev tā paveicas?

—  Man nepaveicās, — lepni paziņoja Arvils. — Ja man būtu paveicies, spēle būtu bijusi cauri jau pirms piecām minūtēm.

Monika apvainojusies uzmeta lūpu.

—  Vai beidzot kads man varētu atbildēt? — sapīkusi painteresējās Meža Veča.

Monika un Arvils izbrīnīti uz viņu palūkojas. — Atbildēt? Ko atbildēt?

—  Ko jūs izlēmāt par aluķēmiem. Es jums ieteiktu sūtit viņus ķert jenotus, bet es zinu, ka jūs jau mani šā vai tā neklausīsiet…

Monika domīgi sarauca pieri.

—  Nu, neko īpašu jau mēs nolēmuši neesam, — viņa lēnām teica. — Es droši vien paskatīšos ar Aci — kas zina, varbūt palaimēsies ieraudzīt to dimantu Ciltstēvu, un tad mums būs miers.

Meža Veča neticīgi nogrozīja galvu.

—  Ja tu vienreiz saplsies ar aluķēmiem, tev miera vairs nebūs, tici man. Bet paskatīties jau var. Protams, ja tu vel atceries, kā tas darāms. Un ko jus darīsiet rit? Mežsargs domā, ka kādu dienu varētu uzrīkot braucienu pa ezeru. Viņam ir veca motorlaiva…

Monika izbrinita paraudzījās uz Meža Veču.

—   Vai tad tu uz gadatirgu nenāksi? — viņa vaicāja.

Kādu mirkli Meža Veča apstulbusi uz viņu blenza un tad, skaļi iesaukdamās, iebelza sev pa pieri.

—   Kā es varēju aizmirst! — viņa iebrēcās tik skaļi, ka Ralfs tūlīt pamodās, bet Bens pieskrēja klāt un norūpējušos skatienu vērās augšup uz Meža Veču. — Kā es varēju aizmirst kaut ko tādu! Manas vistiņas, mani cālīši… Tiem vajadzīgs papildinājums… — Palēkdamās viņa iemetās mājā, skaļi saukdama Mežsargu.

—   Lūk, to es saucu par entuziasmu, — nosmējās Ralfs un tīksmi izstaipījās. Monika paraudzījās uz viņu un iebrēcās.

—  Trakais, tu taču esi pārsauļojies! — viņa kliedza.

Ralfs apjucis pačamdīja seju. Tā patiešām bija karsta un pat nedaudz tā kā sūrstēja. — Bet es nemaz nebiju domājis sauļoties, — viņš mulsi sacīja. — Laikam nogulēju nedaudz par ilgu… Kāpēc jūs mani nepamodinājāt?

—   Mēs spēlējām dambreti, — cienigi teica Arvils, it kā ar to viss būtu paskaidrots.

Ralfs izrausās no šūpuļtikla un grīļīgā gaitā devās uz mājas pusi.

—   Zināt, es laikam iešu istaba, — viņš sacīja. — Man tā kā drusku nelabi no tās saules…

Bet Monika ar Arvilu viņu vairs nedzirdēja, jo bija no jauna iegrimuši saspringta cīņā.

Kad viņi pēc kādām divām stundām iegāja iekšā, Ralfu nekur nemānijā. Meža Veča teica, ka viņš juties nelāgi un aizgajis pagulēt, un ta nu Monika ar Arvilu iegaja meiteņu istabā un turpināja dambretes maču. Patlaban rezultāts bija 6:4 Arvila labā, bet Monikai ar katru nākamo spēli veicās aizvien labāk un labāk. Pēcpusdienā pārnāca Ruta un palūdza Arvilam sameklēt viņai kadu no Ralfa piedzīvojumu grāmatām, bet Arvils, tikko izgājis pa durvīm, jau bija atpakaļ.

—  Nāciet, paskatieties uz Ralfu, — viņš nobālējis teica. — Ar viņu kaut kas nav lāgā…

Ruta ar Moniku pielēca kājās un aizbrāzās Arvilam līdzi uz blakusistabu.

To, ka ar Ralfu patiešām kaut kas nebija lāgā, varēja pamanīt uzreiz. Viņš gulēja gultā sarkanāks par bieti, un likās, ka viņam ir nelabi.

—  Pasauciet Meža Veču, — nokomandēja Monika, un Arvils aizdrazās viņu meklēt.

Pēc piecām minūtēm ap Ralfa gultu stāvēja Meža Veča, Mežsargs, Monika, Ruta un Arvils, un visi drūmi noraudzījās uz guļošo zēnu.

—  Vai galva tev sāp? — noraizējusies jautāja Meža Veča. Ralfs tikai pamāja. — Slikta dūša? — Ralfs atkal pamāja un ievaidējās.

—  Skaidrs, — teica Meža Veča. — Tev ir saules dūriens. Turklāt tu esi pamatīgi apsvilinājis seju. Mežsarg, kas tev ir pret apdegumiem?

—  Nekas, — teica Mežsargs. — Man ir tikai krējums.

—   Tad stiep to šurp, — teica Meža Veča, un Mežsargs aizskrēja. Pēc neilga brītiņa viņš atgriezās, nesdams pamatīgu krējuma burku. Meža Veča norāva tai vāku un metās ķeksēt laukā krējumu, biezā kārtā triepdama to Ralfam uz sejas. Zēns mēģināja protestēt, bet Meža Veča tikai noteica — kuš, kuš — un triepa vien tālāk.

—  Tu izskaties pēc albinoza, — secināja Arvils, kas nesen bija lasījis grāmatu par tādu pilnīgi baltu cilvēku. — Pat acis tev ir sarkanas. — Brīdi kritiski raudzījies uz Ralfu, viņš piebilda:

—   Vienīgi mati tev ir nepareizā krāsā.

—  Kā? Kas noticis maniem matiem? — čerkstošā balsī izbijies jautāja Ralfs.

—   Tiem vajadzēja būt pilnīgi baltiem, — Arvils paskaidroja.

—   Bez pigmenta — saproti?

Ralfs tikai nosēcās un pagriezās ar seju pret sienu.

—   Ejam ārā, — čukstus mudināja Meža Veča. — Lai viņš izguļas.

Visi klusām izgāja no istabas. Bija bez desmit minūtēm seši, un visiem bija sajūta, ka kuru katru mirkli būs klāt aluķēmu Vecais. Monika, Ruta un Arvils klusēdami sēdēja uz dīvāna un šķirstīja Meža atlantu, kura lapas no vecuma bija pavisam nodzeltējušas. Mežsargs tikmēr uzlika vārīties tēju. Viņam likās, ka šoreiz Vecais to noteikti varētu vēlēties. Meža Veča bija izgāzusi uz galda sava naudasmaka saturu un tagad purpinādama skaitīja monētas, uz lapiņas rēķinādama, cik vistas viņa var atļauties iegādāties.

—   Divas noteikti… Vai vienu vistu un trīs cālīšus… — viņa murmināja, apšvīkādama lapeli ar saviem aprēķiniem. — Vai pusi tītarpiles…

—    Kā tu vari nopirkt pusi tītarpiles? — nesaprata Arvils.

—   Tad taču tai jābūt jau beigtai.

—   Man šķiet, vajadzētu nopirkt kādu maišeli pūpēžveidlgo olu, — domīgi teica Mežsargs. — Tik sen nav ēsta kārtīgā pūpēž- veidīgo omlete.

To dzirdot, Monika, Ruta un Arvils saskatījās un saviebās. Reiz pirms pusgada viņi, nezinādami, ko patiesībā ed, bija pagaršojuši tādu omleti, un, kad viņi bija uzzinājuši, no kā omlete gatavota, bērniem bija kļuvis gaužām nelabi. Taču Mežā, lai cik tas būtu dīvaini, pūpēžveidigo olas skaitījās liela delikatese, ko varēja atļauties tikai retais.

—   Vai kads dzers tēju? — vaicāja Mežsargs, kad tējkanna sāka svilpt.

Neviens tēju negribēja. Visi pārlieku nervozēja, gaidot ierodamies aluķēmu.

—    Kurš ir tas ezers, pa kuru mēs brauksim ar laiviņu? — vaicāja Arvils, cītīgi pētot atlantu. — Vai šis?

Mežsargs pienāca tuvāk un palūkojās Arvilam pār plecu.

—  Ak, nē, tu skaties pavisam citā Meža galā. Ta, ko tu rādi, ir Šalkojošā jūra.

—  Šalkojošā jūra? — saausījās Monika. — Tā pati, kuras krastā ir tās statujas?

—  Tā pati, — apstiprināja Mežsargs. — Redziet, šajā ielokā ir milzīga, melna klints — tā ir vieta, kur stāv galvas.

Monika atcerejās savu sapni. Savādi, viņa bija pārliecināta, ka ir visu redzējusi tieši tā, kā tas izskatījās patiesībā. Vai viņa pa miegam nejauši būtu sākusi skatīties ar Aci?

Pie durvīm klauvēja.

Visi apklusa, un Mežsargs devās tās atvērt.

Aluķēmu Vecais stāvēja uz sliekšņa un stīvu, zaļu aci blenza pāri istabai. Mežsargs pakāpās malā, un Vecais devās taisni pie galda. Viņš apsēdās tajā pašā krēslā, kur bija sēdējis vakar. Meža Veča ar skubu metās grābt visas savas naudiņas vienā kaudzē, bet aluķēms nepievērsa viņai ne mazākās vērības. Viņš lūkojās uz Moniku.

—   Ko teiks meitene ar Aci? — viņš beidzot jautāja.

Monika nokrekšķinājās.

—   Es… hmm… es domāju… — viņa stostījās. Bet aluķēms viņu nesteidzināja. Viņš pacietīgi gaidīja, kad Monika pateiks savu sakāmo. — Domāju, ka varu mēģināt palūkoties ar Aci.

Visi sēdēja klusu, un Mežsargs pat aizmirsa piedāvāt tēju, ko bija vārījis tieši aluķēmam. Aluķēms pasmaidīja ar vienu mutes kaktiņu un noteica: — Labi.

Kādu bridi visi sēdēja neomulīgā klusumā.

—   Kad tu vari sākt? — piepeši jautāja aluķēms.

Monika sāka dīdities un uzmeta nedrošu skatienu vispirms Meža Večai, tad Mežsargam. Tas paraustīja plecus un palurēja uz aluķēmu. Aluķēms sēdēja krēslā tādā pašā pozā, kā bija apsēdies. Šķiet, viņš vispār nebija izkustējies.

"Patiešām, kā tāda ķirzaka," nodomāja Monika un nodre- binājās. Tad viņa atjēdzās, ka aluķems taču uzdevis viņai jautājumu.

—   Nu, kaut vai tūlit, — viņa nedroši sacīja.

—   Labi, — atkal noteica aluķēms, un mirkli valdija kārtējais klusuma brīdis.

—   Kāds īsti tas dimantu Ciltstēvs izskatās? — vaicāja Monika, kad bija mirkli apdomājusi savu uzdevumu. — Man precīzi jāzina, kāds tas izskatās, lai es varētu to iedomāties. Citādi es varu iedomāties pavisam citu dimantu, un tad es redzēšu gluži citu vietu, nevis to, kur patiešām atrodas dimantu Ciltstēvs.

Sākumā likās, ka aluķēmu Vecais nav dzirdējis Monikas jautājumu, jo viņš neka neatbildēja. Sastindzis viņš sēdēja un blenza, ka likās, uz durvju augšējo stenderi. Taču izrādījās, ka viņš ir ap- domajis, kā labāk aprakstīt dimantu Ciltstēvu, lai Monika to spētu precizi iedomāties.

Sākumā viņš minstinājās.

—     Baidos radīt nepareizu priekšstatu… — viņš iesāka.

—   Redzi, neviens no mūsējiem jau to nav redzējis. Mēs to pazīstam vienīgi pec nostāstiem un teiksmām — un tagad ari pēc Krindona stāstītā. Vai esi gatava klausīties?

Monika pamāja un aizvēra acis, lai varētu labāk iztēloties.

—   Tas ir pavisam neliels, — sacīja aluķēmu Vecais, — neliels

—   kā pūpēžveidigā ola — un pilnīgi apaļš. Turklāt tas ir pavisam caurspīdīgs un tumsā vispār nav ieraugāms, jo pats no sevis nespīd. Bet pietiek ar vienu, pašu sīkāko gaismas stariņu, lai tas iezaigotos neaprakstāmā spožumā. Dienas gaismā tas mirdzētu tik spoži, ka pašu dimantu Ciltstēvu tu nemaz nevarētu saskatīt — tu redzētu tikai kaut ko sīku un ārkārtīgi spilgtu — ka mazma- zītiņu zvaigznīti.

Tā kā tam pašam savas krāsas nav, tas spēj atspoguļot jebkuru krāsu, kas ir tā tuvumā. Ja tas gulēs zālē, tad mirdzēs kā zaļa zvaigznīte, ja pienenēs — tev liksies, ka zālē guļ maza, dzeltena saule. Toreiz, kad pirmais aluķēms to atrada ogļu raktuvēs, tas mirdzēja koši balts, jo vienīgā krāsa, ko dimantu Ciltstēvs nespēj pieņemt, ir melnā. Tad tas tikai uztver gaismas staru un, atstarojot to, pats kļūst koši balts.

Aluķēmu Vecais apklusa. Arī pārējie klusēja un raudzījās uz Moniku, kura joprojām sēdēja aizvērtām acīm. Tad viņa atvēra acis un iedrošinoši uzsmaidīja aluķēmam.

—   Paldies, tas bija ļoti labs apraksts. Man ir pilnīgi skaidrs, kāds tas izskatās un ēēē… liekas, es pavisam viegli varēšu to iedomāties.

—   Brīnišķīgi, — nopriecājas Vecais un pat nedaudz sakustējās savā krēslā. — Vai ir vajadzīgs vēl kas?

—    Domāju, ka ne, — sacīja Monika. — Kaut gan… Varbūt jums ir kāda nojausma, kur īsti dimantu Ciltstēvs varētu būt? Tad man būtu vēl vieglāk.

Aluķēmu Vecais sarauca pieri, un Monikai likās, ka viņam patiešām radusies kāda doma. Taču tūlīt viņš noliedzoši pakratīja galvu.

—   Nē… Man gan ir kāda ideja, tas tiesa, bet pagaidām es negribu par to runāt. Ja tā neizrādīsies taisnība, tas varētu novirzīt Aci no pareizā ceļa. Pagaidām vienīgais patiesais pieturas punkts ir dimantu Ciltstēvs. Par to tad arī domā. Par to un tikai par to.

—  Skaidrs, — teica Monika. — Vai es varu sākt?

—   Pag, mēs tūlīt apsēdīsimies, — iesaucās Mežsargs, un viņi abi ar Meža Veču iekārtojās atzveltnes krēslos.

Monika vēl uzmeta Meža Večai mazliet nedrošu skatienu un piemetināja: — Ja nu gadījumā… Ja nu gadījumā jums šķiet, ka kaut kas nav lāgā, modiniet mani augšā, labi?

—   Protams, protams, — vienā balsī iesaucās Meža Veča un Mežsargs, kas arī izskatījās nobažījušies.

—  Nu, tad jau viss kārtībā, — teica Monika un aizvēra acis.

Vispirms viņa iedomājās melnu tumsu. Melnu tumsu un tukšumu bez mazākā gaismas stariņa, bez nekā. Tādu tukšumu, kāds varētu but bijis pirms pasaules izcelšanās. Tikai vēl tukšāku. Un tad pašā melnuma un tukšuma vidu viņa iedomājas dimantu Ciltstēvu — mazu, apaļu un caurspīdīgu oliņu… Bet tai varēja samanīt vien kontūras, jo nebija taču gaismas… Tikai melnums spīdēja tam cauri…

Un tad Monika ielaida tukšumā vienu gaismas stariņu. Un tūlīt melnuma vidū iemirdzējās koši balta zvaigznīte — dimantu Ciltstēvs. Tas mirdzēja tik spoži, ka bezgaligais melnums visapkārt kļuva gaiši peleks, bet dimantu Ciltstēvs mirdzēja spožāk, nekā Monika to bija iedomājusies…

Spožā, baltā gaisma pamazām piepildīja visu sev apkārt, un drīz tumsa bija pilnībā izzudusi. Visapkārt bija kļuvis gaišs kā vissaulainākajā vasaras dienā. Monika saprata, ka Acs ir savu paveikusi.

Paskatoties apkārt, meitene ieraudzīja platu smilšu strēli, kura auga vienīgi pāris kumšķi asas zāles un sīciņas puķītes trausliem, violetiem ziediņiem. Aiz kuplām priedītēm sakās Mežs, bet, kas bija otrpus smilšu strēles, nevarēja redzēt, jo Monika gulēja zemē, un neliela smilšu kāpa aizsedza visu pārējo skatienam.

Tomēr Monikai bija skaidrs, ko viņa ieraudzītu aiz tās. Aiz kāpas vienmuļi šalca jūra.

Monika piecēlās kājās, nopurināja smiltis un pagājās tuvāk kāpai.

Tā bija pavisam niecīga, un tālāk stiepās plata pludmale. Jura likās diezgan rāma, un zilgani dzeltenīgi viļņi slinki skalojās pret krastu. Kaut kas piesaistīja Monikas skatienu, un viņa palūkojās sāņus. Kreisajā pusē, pāris kilometru no kāpas, pacēlās melnā klints, virs kuras slejās sešas akmens galvas.

Monika neviļus sarāvās. Jo ilgāk viņa lūkojās uz galvām, jo neomulīgāk jutās.

Taču, lai cik tas būtu savādi, dimantu Ciltstēvu nekur nemanīja.

Diezgan samulsusi, Monika apsēdās siltajās smiltis un, sarau- kusi pieri, domāja, ko darīt tālāk.

Tiklīdz meitene bija nospriedusi, ka būs vien jāatgriežas, jo, iespējams, viņa ir kaut ko iedomājusies nepareizi, kaut kas notika.

Vispirms viss kļuva žilbinoši balts, tad atskanēja dīvains troksnis, kas sākās kaut kur augstu virs galvas, bet strauji naca arvien tuvāk. Monika izbijusies pavērās augšup, un atkal — gluži tāpat kā iepriekšējās nakts sapni — pār viņu brāzās izpludušas, melnas ēnas. Ari troksnis kļuva vēl skaļāks, bet Monika negaidīja, kad tas saks plēst pušu viņas ausis, un tūlīt pat iedomājās Mežsarga istabu…

Pagāja tikai mirklis, un viņa bija tur.

—   Uhh… — Monika teica un atviegloti nopūtās. — Tas nu gan bija…

—   Kas? Kas notika? — sauca Meža Veča un Mežsargs, bet aluķēmu Vecais sēdēja, saliecies uz priekšu, ar nepacietību gaidīdams, kad Monika sāks runāt.

Kad viņa bija visu izstāstījusi, visi likās tikpat samulsuši kā viņa pati pirms brīža.

—  Kā tad tas var būt? — brīnījās Mežsargs, braucīdams bārdu. — Vai tu visu iedomājies tā, kā tev tika stāstīts?

—  Protams, — attrauca Monika. — Bet tas vēl nav viss. — Un viņa izstāstīja savu dīvaino sapni.

Nu visi bija apmulsuši vēl vairāk.

—  Neko nesaprotu, — sacīja aluķēmu Vecais. — Vēl vairāk — man nav ne jausmas, kas nupat notika. Un kāpēc tas viss atgādināja tavu sapni. Ja vien… Vai tikai tu nupat nebiji aizmigusi?

Monika sašutusi palūkojās uz aluķēmu. — Protams, ka es nebiju aizmigusi! — viņa iesaucās. — Lai nu ko, bet atšķirt aizmigšanu no Acs es gan varu! — Taču tad viņa vēlreiz iedomājās savādo sapni un piepeši saprata, ka nemaz tik pārliecināta par to nav… Tomēr viņa negribēja to tagad teikt citiem. Viņa bija droša, ka nupat nebija aizsnaudusies un ka viss, ko viņa tikko redzēja, patiešām bija Acs.

—  Tomēr viens mums ir skaidrs, — nomurmināja aluķēmu Vecais.

—   Kas? — vienā balsī iesaucās Monika un Ruta.

—   Dimantu Ciltstēva pazušanā ir iejaukti kringi, — aluķēms sacīja. — Tās sešas galvas, ko tu redzēji, noteikti kaut ko nozīmē. Ja tikai mēs varētu uzzināt, ko īsti…

Viņš apklusa, un arī visi pārējie klusēja.

—  Kad tu vari atkal skatīties ar Aci? — aluķēms jautāja Monikai. — Varbūt nākamreiz veiksies labāk.

—    Meitenei jāļauj atpūsties, — stingri noteica Meža Veča.

—   Fj nu sazini, kas tās melnās ēnas tādas ir… Man neliekas, ka viņai vispār vajadzētu kaut ko darīt.

—   Bet tas ir ārkārtīgi svarīgi! — satraucās Vecais. — Mums noteikti jāatrod dimantu Ciltstēvs! Iedomājaties, kas var notikt, ja tas ir nonācis pie kringiem — viss Mežs var tikt pazudināts! Atkal visapkārt plosīsies ugunsgrēki, un nebūs vairs ne aluķēmu, ne mežaļaužu, nekā!

—   Kāda jēga dedzināt Mežu, — iebilda Arvils, — ja dimantu Ciltstēvs viņiem būtu jau rokā?

Aluķēmu Vecais nopietni pavērās uz zēnu. — Kringi ir neizprotami un nežēlīgi. Nekad nevar zināt, ko viņi var iedomāties izdarīt, ja tiek pie varas. Mēs nedrīkstam to pieļaut, mums ir jāatrod tas dimants.

—   Labi, labi, — beidzot negribīgi sacīja Meža Veča. — Bet tikai citu reizi. Ja meitene būs nomocīta, viņa vispār neko nevarēs palīdzēt, tāpēc lieciet viņu uz bridi mierā.

—  Skaidrs. Nu tad līdz nākamajai reizei, — teica Vecais un, stivi piecēlies, izgāja pa durvīm.

Meža Veča nemierīgi sakustējās. — Nez kāpēc, — viņa sacīja,

—   es allaž labāk jutos, redzot viņu ejam, nevis nākam. Viņš saka, ka kringi esot neizprotami… Viņš pats ir neizprotams!

—  Jūs visi esat jocīgi, — attrauca Arvils. — Arlabunakti, es eju gulēt!

—  Jau tagad? — brīnījās Monika. — Pulkstenis taču tikai septiņi.

—   Vienalga, man nāk miegs, — teica Arvils un nožāvājies devās lejup.

Laikam todien bija bijis par daudz saules, it sevišķi kopā ar aluķēmu, jo visi — ne tikai Arvils — jutās neparasti saguruši. Meža Veča vel iegāja palūkot, kā klajas Ralfam, un, iznākusi no viņa istabas, paziņoja, ka zēns esot "sanīcis, bet būs dzīvotājs". Šādas prognozes nomierināti, ari pārējie sekoja Arvila paraugam un devās pie miera.

Monika mēģināja gultā palasīt grāmatu, bet domas visu laiku atgriezās pie tikko redzētā. Ruta lasīja vienu no Ralfa pirātu stāstiem, bet, kad Monika kaut ko pie sevis nomurmināja, viņa pacēla acis no grāmatas.

—  Vai tu ko teici? — viņa vaicāja.

Istaba grima puskrēslā, jo dega tikai mazās sienas lampiņas virs meiteņu gultām, un rāmi dzeltenīgā gaismā mirdzēja vitrāža.

—   Es teicu, — sacīja Monika, — ka tas ir pavisam savādi. Nekad agrāk nav bijis tā, ka sapņi atgādina Aci, bet Acs atgādina sapņus. Un kas tās bija par melnajām ēnām? Un tas dīvainais troksnis?

—  Varbūt tie bija klabiķi? — minēja Ruta. — Klabiķi ir melni, tie var taisīt lielu troksni un reizēm tie lido baros. Kad medī pūpēžveidīgos…

—   Bet tur nebija neviena pūpēžveidigā, — iebilda Monika. — Un es taču zinu, kā izskatās klabiķi. Saproti, tās ēnas bija tādas kā izplūdušas, it kā nebūtu reālas…

Ruta paraustīja plecus. — Varbūt tas vienkārši ir no tā, ka tu sen neesi trenējusies?

—  Var jau būt… — novilka Monika, tomēr nelikās, ka viņa patiešām tā domā. Brīdi viņa sēdēja, sarauktu pieri lūkodamās pāri gramatai, tad beidzot izslēdza lampiņu un, pagriezusies pret sienu, iekrita ciešā miegā.

CETURTA NODAĻA

GADATIRGUS

Toreiz nekādi savādi sapņi Monikai nerādījās, un viņa pamodās, ļoti labi izgulējusies. Pie durvīm kāds diezgan uzmācīgi klauvēja, un durvju sprauga parādījās mundra Meža Večas galva.

—   Laiks celties! — viņa sauca. — Ja negribam nokavēt, mums pēc pusstundas jāiziet no mājas! — Meža Večas galva pazuda, durvis aizcirtās, un varēja dzirdēt, kā klauvējieni atskan pie blakus durvīm.

—   Vai tad tiešām jau jāceļas? — miegaini jautāja Ruta. Viņa bija lasījusi līdz pat pusnaktij un atšķirībā no Monikas it nemaz nejutās labi izgulējusies.

Monika jau bija augšā un vilka kājās bikses.

—   Pusdeviņos mums jābūt pie Ērlas mājas, mes taču sarunājām!

—   Ak, patiešām… Āāāā… — Ruta gari nožāvājās un negribīgi izrausās no gultas.

Pēc desmit minūtēm visi jau brokastoja — pat Ralfs, kurš garu ģīmi sēdēja pie galda un dzēra teju bez cukura. Kad Meža Veča pabīdīja uz viņa pusi ievārījuma trauku, viņš tikai sāpīgi saviebās.

—  Apēd kādu maizīti, — teica Arvils.

—   Šis nav īstais laiks maizītēm, — Ralfs norūca un iestrēba vēl vienu malku rūgtās tējas. Pārējie gan izskatījās tā, it kā šis būtu vienīgais patiesais maizīšu laiks un veikli sukaja tās iekšā citu pēc citas. Ralfs, kura sejas āda šodien bija pieņēmusi purpursārtu nokrāsu un jau sākusi lobīties, drīz devās atpakaļ uz gultu.

Līdzko visi bija paēduši, Meža Veča neparasti veikli nokopa galdu, un gājiens uz gadatirgu varēja sākties. Vienīgi Ralfs palika mājās, iepriekš piekodinājis Arvilam neiepirkt nekādus dzīvniekus, kas būtu turami istabā…

Diena bija padevusies varen jauka un īsti piemerota tādam nolikumam kā gadatirgus. Debesis bija maigā zilumā, un sīki putni, satraukti vidžinādami, šaudījās augstu gaisā un ķerstīja kukaiņus. Gaiss, kā jau agri no rīta, bija svaigs un spirgts, un visi gājēji mundri soļoja pāri priežu pakalniem uz mežaļaužu ciema pusi. Bens spriņģoja visiem pa priekšu, ik pa brīdim atskatīdamies un paluncinādams asti. Ezers gulēja meža ielokā kā zila acs un tā vien vilināja uz peldi, taču, kad Arvils iemērca tajā roku, izrādījās, ka ūdens ir ledusauksts.

Jo tuvāk nāca mežaļaužu ciems, jo lielāka rosība bija manāma visapkārt. Parasti ceļš uz Klabiķu ciemu bija diezgan vientulīgs un reti gadījās sastapt kādu no mežaļaudim, bet šorīt ik pa brīdim gājējiem garām padrāzās rati ar veselām mežaļaužu ģimenem. Vēl pēc brīža viņi apsteidza kadu sīka auguma večuku, kurš dzina sev pa priekšu milzīgu baru savādu, puķainu jēru.

—   Paskat, paskat, — sajūsminājās Meža Veča, — vilnaitas!

Šim večukinam šodien būs ražena diena. /

—   Ka tā? — brīnījās Arvils. — Un kas tās par vilnaitām? Man likās, ka tie ir jēri…

—   Vilnaitas — vilnas aitas, — paskaidroja Meža Veča. — Redzi, kāda tām aitām vilna — vilnas tur ir vairāk nekā pašas aitas. Aitiņas ir pavisam sīciņas un lielākās neizaug, bet vilnas tām piecreiz vairāk nekā parastajām aitām. Tās ir ļoti grūti kopt, jo tas bieži slimo. Un šīs aitas dzīvo tikai kalnu ganībās, tā ka večuks droši vien ir tālu ceļu nācis. Varbūt pat no pašiem Robežkalniem…

—   Nedaudz kaut ko atgādina… — nočukstēja Ruta, tikko valdīdama smieklus un lūkodamas pārmaiņus te uz vilnaitām, te uz Arvila galvu. Arī Monika paskatījās uz Arvilu un iesmējās. Vilnaitas ar savu balto, gaisīgam mākonim līdzīgo vilnu patiešām nedaudz līdzinājās Arvila matu ērkulim.

Arvils caur pieri paglūnēja uz Moniku un Rutu, paskatījās uz aitām, koši nosarka un sabozās, bet Ruta ar Moniku turpināja ķiķināt.

Tikmēr viņiem garām grabēdami pabrauca rati, no kuriem skanēja skaļa klukstēšana un aizsmakusi gaiļu dziedāšana. Meža Veča aizrautīgi metās pētīt būros satupinātās vistiņas un gailēnus. Piepeši Meža Veča pamanīja mazu, melnu vistiņu, kas sēdēja vienā no augšējiem būriem un kladzināja skaļāk par visām pārējām.

—  Vai dieniņ, kas par burvīgu vistiņu! — iesaucās Meža Veča, kāru aci blenzdama uz melnīti. — Ak, kā man to vajag, visu laiku man ir pietrūcis tieši tādas vistiņas! — Viņa paskatījās uz Moniku, Rutu un Arvilu. — Vai kādam no jums ir pulkstenis? — viņa vaicāja.

—   Man ir, — sacīja Ruta.

—   Cik tas rāda?

—  Divdesmit pāri astoņiem, — atteica Ruta, palūkojusies rokas pulksteni.

Meža Veča palūkojās savējā. Viņas rokas pulkstenis bija patiesi ievērojams. Tas atgādināja mazu kastīti, un apaļās stundas kastītei atveras vāks, kurā parādījās mazmazītiņš jenots, kas tad norēja attiecīgo stundu. Patlaban kastītes vāks bija ciet, jenots sēdēja iekšā, un pulkstenis rādīja divdesmit pāri astoņiem.

—  Darīsim tā, — sacīja Meža Veča, trauksmaini palūkodamas uz aizbraucošajiem vistu ratiem. — Mes ar Mežsargu neiesim jums līdzi uz ciemu, tiksimies desmitos pie gadatirgus vārtiem. — Un viņa raitā riksī aizmetās pakaļ ratiem. Mežsargs pamāja bērniem un sekoja viņai.

—  Meža Veča un viņas vistas… — melanholiskā balsi noteica Arvils.

Pēc neilga laika parādījās pirmās ciema mājas, bet no ciema puses rindām vien brauca ārā rati un naski soļoja mežaļaužu pulciņi. Daudzi dzina sev pa priekšu lielākus vai mazākus kazu bariņus, daži stiepa grozus ar dažnedažādiem putniem, vēl citi veda saitītē piesietu vienu vienīgu aitiņu.

Kad viņi nonāca pie Ērlas mājas, tur neviena nemanīja. Ērlas māja bija plaša zaru būda, kas diezgan veikli bija iebūvēta starp apkārt augošajiem kārkliem. Kā Ērla bija paskaidrojusi agrāk, tas pasargā no klaiņojošajiem krūmiem, jo tie nemīlot iesakņoties tur, kur kaut kas jau aug. Turpreti, ja būdu uzceļ klajā laukā, nekad nevari būt drošs, ka kādu rītu durvis nebūs aizsprostojuši pa nakti saskrējuši kazenāji.

Ruta pieklauvēja pie durvīm, bet, kad neviens neatsaucās, pavēra tās un palūkojās iekšā.

—   Neviena nav, — viņa noteica, paraustījusi plecus.

—  Kur viņa ir? Nevar taču būt, ka viņa mūs nav sagaidījusi, — brīnījās Monika, bet tad no būdas aizmugures atskanēja troksnis un stīvēšanās. Kāds kaut ko pieglaimīgā balsī runāja, tad nobrakšķēja krūmi, atskanēja tāds kā blējiens, un kads pikti iekliedzās: — Kaut tevi aluķēms ievilktu savā alā!

—   Ērla! — iesaucās Ruta un aizmetās aiz mājas. Monika ar Arvilu jau gatavojās viņai sekot, kad Ruta atkal parādījās ap stūri. Viņai bija smaids līdz ausim, un viņa tikko valdījās, lai nesāktu skaļi smieties. Monika ar Arvilu saskatījās un arī gāja skatīties, kas tur īsti notiek.

šķūņa durvis stāvēja līdz galam vaļā, un tajās, visas četras kājas plati iepletis, stāvēja mazītiņš, bet ārkārtīgi sabozies auns. Galvu ar lielajiem, kā gliemežvāki sarullētajiem ragiem viņš bija nodūris un likās pilnībā gatavs jebkurai cīņai. Cīņa patlaban tur gāja vaļā pilnā sparā. Ērla, no piepūles piesarkusi, vilka aunu aiz ragiem, bet viņai neizdevās to izkustināt ne par sprīdi. Bens, nesaprazdams, kuram īsti tiek uzbrukts, ierūcās.

Piepeši auns izgrūda spītīgu — bēēē… — tik drūmā balsī, ka Monikai, Rutai un Arvilam uznāca nevaldāmu smieklu lekme. Viņi smējās un smējās, nespēdami beigt, bet Ērla tikai uzmeta viņiem piktu skatienu un turpināja stīvēties ar aunu.

Ragainis nedaudz samulsa no tik negaidīta skatītāju pieplūduma un laikam šī apmulsuma iespaidā paspēra pāris solīšus uz priekšu. Ērla viņu nogrāba aiz siksnas, kas aunam bija apsieta ap resno, sprogaino kaklu, un rāva viņu uz priekšu. Auns, neuzticīgi glūnēdams uz sanākušo publiku, patipināja vel uz priekšu, un Ērla mitējās viņu raut. Caur sarauktām uzacīm viņa dusmīgi blenza uz aunu, un tas tikpat dusmīgi blenza pretī. Viņi atgādināja divus cīkstoņus, kuri nekādi nespēj viens otru uzvarēt, bet neviens negrib arī piekāpties.

Monika noslaucīja no vaigiem asaras un, vēl arvien ķiķinādama, vaicāja: — Kas tev tas tāds, un kurp tu viņu velc?

—   Tas dumjais dzīvnieks ir mans sprogvilnas auns, — paskaidroja Ērla, uz ko auns atbildēja ar vēl vienu — bēēē… — Un man viņš jādabū uz gadatirgu, vai tur plīst, vai lust.

—    Vieglāk tev būtu gadatirgu dabūt uz šejieni, — sprieda Arvils.

—   Bēēē… — teica auns un atkal nodūra galvu. Ērla blenza lejup uz viņu ar neizsakama nicinājuma izteiksmi sejā.

—     Kāpēc tu gribi dabūt viņu uz gadatirgu? — vaicāja Monika. — Vai tu taisies viņu pārdot?

—   Neviens taču tādu nepirks. Ja nu vienigi kāds, kuram vajag, ar ko brīvajā laikā stīvēties, — teica Arvils.

—    Pirks gan, — attrauca Ērla un atkal parāva aunu aiz siksnas. Auns noteica — bēēē… — un dusmīgi pakratīja galvu. —Ja man izdosies aizdabūt viņu līdz gadatirgum, viņu nopirks viens divi. Sprogvilnas auni vienmēr visiem ir vajadzīgi.

Auns tikmēr bija izlēmis, ka labprāt dotos paskatīties, kas notiek plašajā pasaulē, un ar joni metās uz priekšu. Ērla, kas vēl arvien turējās pie viņa siksnas, tik tikko nepaklupa un aizdrāzās aunam līdzi. Monika, Ruta un Arvils centās neatpalikt, bet Bens, jautri riedams, lēkšoja visiem nopakaļ. Auns pajoņoja garām mājai, izskrēja uz ceļa, un metās pa to prom.

—     Paldies Dievam, viņš skrien pareizajā virzienā! — aizelsusies izgrūda Ērla. Auns skrēja kā uzvarētājs, galvu braši pacēlis un ar nagiem saceldams veselu putekļu mākoni. Kad viņi bija apdzi- nuši vairākus mežaļaužu pulciņus, kas visi pārsteigti nolūkojās viņiem pakaļ, auns nolēma mainīt taktiku. Viņš apstājās un sāka kāpties atpakaļ.

—   Nu, nē! — iesaucās lirla un nogrāba aunu stingrāk. Bet auns, kaut ari neliels augumā, bija diezgan spēcīgs, un Ērlas centieni viņu apturēt neko nepanāca.

—   Palīdziet man apgriezt viņu otrādi, — Ērla izgrūda starp elpas vilcieniem, un Monika, Ruta un Arvils pārmija samulsušus skatienus. Taču tad viņi saprata, ko Ērla no viņiem vēlas, un visi kopā metās griezt aunu riņķī. Kopīgiem spēkiem tas arī izdevās, un tagad situācija bija vēl muļķīgāka nekā pirmīt. Auns turpināja nesteidzīgā gaitā kāpties atpakaļ, ar to atšķirību, ka tagad viņš kāpās pareizajā virzienā. Bērni, mezdami uz aunu naidīgus skatienus, gāja viņam blakus. Drīz vien viņiem garām pagāja meža- ļaudis, ko viņi vēl tikko bija apdzinuši. Protams, pat garām pagājuši, ļaudis turpinaja mest atpakaļ uzjautrinātus skatienus, un varēja skaidri dzirdēt, kā viņi ķiķina.

Pēc kāda laika varēja noprast, ka viņi tuvojas gadatirgus vietai. Gabaliņu uz priekšu starp divām kļavam bija uzsliets kaut kas līdzīgs arkai, kas, tuvāk pienākot, izrādījās savita no kārklu zariem. Arka veidoja uzrakstu "Gadatirgus", un ap to drūzmējās bariem ļaužu. Auns, sadzirdējis troksni, kas nāca no tirgus puses, ziņkārīgi pagrieza galvu un, ieraudzījis raibo ļaužu jūkli, pārsteigts apstājās un pat apgriezās.

Ērla, izmantodama auna apjukumu, enerģiski rāva viņu uz priekšu, un auns bija tik samulsis, ka paklausīgi tipināja viņai nopakaļ.

Izspraukušies cauri ļaužu, dzīvnieku, putnu un dažnedažādu grozu un saiņu jūklim, bērni, auns un Bens nonāca otrpus arkai. Tur visi jau bija gatavi gadatirgus atklāšanai. Visās malās vīdēja nelieli, tikko uzslieti aploki, mazītiņas teltis vai vienkārši dēļu galdi. Visur blēja, klukstēja, pļāpāja, smējās un sakliedzās — vārdu sakot, valdīja neaprakstāms ļembasts. Kāda pasprucis cūcēns pašāvās garām Monikai, tik tikko nenogāzdams viņu no kājām, un tam pakaļ, skaļi kliegdams un rokas vicinādams, aizjoņoja jauns mežaļaužu puisis. Uz gariem galdiem rindojās māla trauki un pīti grozi, un aiz viena galda Ērla pamanīja savu māti.

—   Mammu, — sauca Ērla, — mēs arī esam klat!

Vilkdama līdzi aunu, kas jau sāka pārdomāt, vai tomēr nebūtu labāk griezties atpakaļ, Ērla devās turp. Slaidā sieviete ar garajiem, piķa melnajiem matiem, kā jau visiem mežaļaudim, stāvēja aiz galda un kartoja smalkas, gaišzilas krūzītes, kad viņa pamanīja Hrlu. Acumirklī viņas sejā parādījās šausmu izteiksme, viņa apskrēja galdam apkārt un metās pie meitas.

—   Nē, ne, tikai ne šeit! Ved viņu kaut kur citur!

Auns apstājās un ar mazajām ačelēm pikti vērās uz Ērlas māti. Arī Ērla apstājās.

—    Kur tad lai es viņu vedu? — Ērla jautāja, paraudzīdamās visapkārt. — Te taču nav nevienas brīvas vietiņas, un man vajag viņu kaut kur piesiet.

—   Tu nevari viņu siet šeit, — Ērlas māte steigšus sacīja, nervozi palūkodamās uz aunu. — Tu taču zini, kāds viņš ir — viņš saplēsis visus traukus un sabadīs pircējus.

Auns protestēdams teica — bēēē… — , bet neviens uz viņu pat nepaskatījās.

—   Tēvs ir sameklējis tev vienu vietiņu pie steliņģiem, — Ērlas māte sacīja. — Tu zini, kur tas ir — pa galveno eju uz priekšu un tad jāpagriežas pa labi ap vistu stūri.

—   Nu, labi, — noteica Ērla, atkal sagrābdama aunu aiz kakla siksnas. — lijām meklēt to auna vietu. Lai tev veicas! — viņa vel uzsauca mātei. — Tiksimies vēlāk pie sulu galda!

Viņi devās atkal tālāk, aunam metot ziņkārīgus skatienus uz visām pusēm. Nogriezušies ap "vistu stūri", kur dučiem būru stāvēja sakrauti cits uz cita, bērni ieraudzīja kļavu, pie kuras karājās uzraksts "Rezervēts". Ērla sāka skatīties uz visām pusēm un beidzot pamanīja savu tēvu, kurš sarunājās ar zirgu puisi.

—   Ei, tēt! — uzsauca Ērla un, kad tēvs pagriezās, jautājoši norādīja uz koka pusi. Tēvs tikai pamāja ar galvu un atkal iegrima sarunā, bet Ērla izvilka no kabatas auklu.

—   Stāvi nu mierīgs, — viņa piekodināja aunam un noliecās, lai viņu piesietu. Auns trulu izteiksmi blenza uz vistu būriem un ļāva Ērlai to darīt. — Tā, tas nu ir paveikts, — Ērla atviegloti sacīja, kad auns bija drošībā.

—   Ko mēs tagad darīsim? — vaicāja Arvils.

—   Es palikšu pie auna, — teica Ērla, — kamēr kāds viņu nopirks. Domāju, ka tas notiks diezgan atri. Pēc tam mēs varētu aiziet uz atrakciju laukumu un nopirkt pa kādam saldējumam.

—   Desmitos mums pie vārtiem jāsatiek Meža Veča, — sacīja Monika. — Cik tagad ir pulkstenis?

Ruta paskatījās pulksteni. — Desmit pāri deviņiem. Mums ir daudz laika, ejam pastaigāt.

—   Tiekamies tepat ap pusvienpadsmitiem, — viņiem nopakaļ vēl uzsauca Ērla.

Monika, Ruta, Arvils un Bens devās izlūkot, kas labs apskatāms gadatirgū. Ļaužu visapkārt bija ka biezs, un reizēm bija ja- spraucas cauri pūlim, lai tiktu uz priekšu. Benam tas ne sevišķi patika, un viņš turējās, cieši piespiedies pie Monikas labas kājas. Visapkārt valdīja briesmīgs troksnis — tirgošanās gāja vaļā pilnā sparā. Arvils tik tikko izvairijas no kādas mežavecenes, kas par varītēm gribēja, lai zēns nopirktu viņas "cūkādas jostu, par kuru labakas visā Mežā neatrast"…

Pēc brītiņa viņi iznaca nelielā laukumā, kuram visapkārt bija uzceltas sīkas pagaidu būdiņas, bet pašā vidū slējās gara kārts.

—   Paskat, šokolāde! — iesaucās Arvils un metās pie vienas no būdiņām.

Patiešām, uz letes stāvēja vesela rinda ar stikla burkām, līdz malām pilnām ar dažnedažādiem saldumiem. Tur bija sīkas apaļas ledenes visraibākajās krāsās, lielas, sarkanas bumbas, kas acīmredzot ari bija konfektes, un tur bija ari Arvila pamanīta šokolāde.

—  Ko bērņukiņi vēlas? — jautāja večiņa, kas piepeši uzradās aiz letes, iznirusi no patumšās būdas. — Vai kādu zemeņu lede- nlti vai varbūt pūpēžveidigo olu konfektes?

Monika un Ruta saviebās, bet Arvils ar interesi nopētīja mazās, apaļās, baltās lodītes. — Vai tās patiešām ir pūpēžveidigo olas? — viņš izbrīnīts vaicāja.

—  Mīļais bērns, vai tad tev vecāki nekad nav nopirkuši nevienu konfektīti? — večiņa neviltotā sašutumā iesaucās. — Protams, ka tās nav īstas olas! Tas ir vistīrākais vistas olu baltums, saputots ar cukuru un saldo krējumu! Tāds gardums!

Arvils sāka grābāties pa kabatām, bet visa nauda, ko Meža Veča viņiem bija iedevusi, glabājās pie Rutas. Viņa tad arī nopirka katram pa divām — pūpežveidīgo olām —, un, sabāzuši konfektes aiz vaigiem, visi devās tālāk.

Pāris būdiņu priekšā iesildījās akrobāti un daži ugunsspļā- vēji, bet skatītāju viņiem vēl bija maz, jo vairākums ļaužu bija iepirkšanās drudža pašā karstumā. Blakus pantomīmas būdai stāvēja neliela telts ar uzrakstu "Zīlēšana ar kārtīm", bet gabaliņu tālāk bija uzslieta vēl viena mazāka telts, un tai nebija neviena uzraksta. Tur nemanīja ari neviena paša cilvēka, un bērni nosprieda, ka ari šī telts acīmredzot pieder pie "zīlēšanas salona".

Te piepeši no šķietami tukšās telts iznira mazs, sakumpis stāvs, tērpies garā, peleki melnā mētelī, un nozuda ap stūri, iejuk- dams pūlī. Tas notika tik pēkšņi, ka Monika pat sarāvās aiz izbija.

—   Kas tas bija? — viņa izsaucās.

Arī Ruta ar Arvilu apmulsuši skatījās uz vietu, kur bija pazudis savādnieks, bet tur vairs manīja tikai parastus mežaļaudis, kas skaļi kaulējās par preci.

—   Tas bija kaut kas mazs un jocīgs, — noteica Arvils. — Pēc kāda no mežaļaudīm neizskatījās.

—   Nē, mežaļaudis nav tik maziņi, — piekrita ari Ruta.

—  Pec auguma un līkās muguras spriežot, tas varēja but aluķēms, — prātoja Monika. — Bet ko gan aluķēms darītu gadatirgū? Es te līdz šim nemanīju nevienu pašu aluķēmu…

—   Kur nu! — iesaucās Ruta. — Mežaļaudis taču baidas no viņiem kā no pašiem velniem. Pietiktu te parādīties kādam aluķē- mam, kad mežaļaudis pajuktu uz visām pusēm un ar gadatirgu būtu cauri.

—  Ejam palūrēt, kas viņam tajā telti? — ierosināja Monika, palūkodamās uz mazās telts pusi. Likās, ka tur neviena nav, bet — ta viņiem bija licies arī pirmīt.

—  Nu, ne, paldies, — nosprauslājās Ruta. — Man nav ne mazākās vēlēšanās līst svešās teltis, kurās lodā kaut kādi nezināmi radījumi…

—  Ka ne — ne, — Monika paraustīja plecus un devās pakaļ Rutai ar Arvilu, kas jau atkal bija sākuši iet uz lielākās drūzmas pusi.

Viņi bija nonākuši pie aitu aplokiem, kad Ruta paraustīja Moniku aiz rokas.

—  Paskaties pa kreisi, — viņa skaļi čukstēja, un Monika tā arī darīja.

—  Tā taču Ria! — plati ieplestām acim iesaucās Arvils. — Un — ak debestiņ — kas viņai ta par drausmīgu cūku?! — Šis viņa sauciens bija bijis tik skaļš, ka Ria — tā patiešām bija viņa — pagriezās un pamanīja Rutu, Moniku un Arvilu. Viņa nosarka koši sarkana un atkal žigli aizgriezas. Pie saites viņa turēja dzīvnieku, ko Arvils bija nosaucis par "drausmīgo cūku".

Šķiet, tā patiesi varēja būt cuka, kaut gan droši to apgalvot nevarēja, jo dzīvnieks likās pārlieku spalvains un par daudz svītrains. Priekšgals dzīvniekam bija gaiši pelēks, tad sekoja paplata tumšāka josla, bet dibengals atkal bija gaišs. Taču tad dzīvnieks izdvesa skaļu rukšķienu, un nu gan kļuva nepārprotami skaidrs, ka tā patiesi ir cūka.

Ruta iegudzinājās un pagājās tuvāk. Cūka uz to reaģēja, apmetoties riņķi un noklabinot zobus, bet Ruta atkal atkāpās pienācīgā attālumā. Ria kaut ko dusmīgi šņāca uz cūku, bet tā likās diezgan sakaitinata, jo turpināja svaidīties uz visām pusēm un klabinat zobus.

—  Tas taču ir vel ļaunāk par Ērlas aunu, — čukstēja Arvils, tramīgi uzlukodams nikno cūku. — Kā viņa varēja izaudzēt kaut ko tādu?

Monika un Ruta neko neatbildēja, tikai stāvēja un uzjautrinātas vēroja savādo ainu. Bens ņurdēja, bet cūka kļuva aizvien niknāka un niknāka. Nu jau tā mēģināja iekampt kādam nejaušam garāmgājējam, kurš pēc šī starpgadījuma pielika soli, mezdams atpakaļ nervozus skatienus.

—    Nu, ko jūs stāvat un blenžat? — piepeši Ria uzšņāca. — Neka labāka jums nav ko darīt?

—   Kā nu ne, — attrauca Ruta. — Bet arī šis nav tas sliktākais veids, kā pavadīt laiku. Visai uzjautrinoši, vai zini… Starp citu, ja tu meklē cirka telti, tā ir taisni uz priekšu, netālu no saldumu būdas… — viņa ieķiķinājās un devās prom. Monika un Arvils viņai sekoja, atstādami Riu aiz niknuma šņācam.

—  Cik pulkstenis? — piepeši atjēdzās Monika. Ruta paskatījās pulkstenī un konstatēja, ka ir jau desmit, un visi cauri burzmai drudžaini metas uz vārtu pusi, kur viņiem bija sarunata tikšanās ar Meža Veču.

Turēdama rokā klūgu groziņu ar vienu vienīgu melnu vistiņu, Meža Veča viņus jau gaidīja. Ieraugot bērnus, viņa pacēla groziņu, lai palepotos ar savu veiksmīgo pirkumu.

—   Melnā vista, — viņa lepni sacīja, — dod pašas labākas, pašas lielākās un pašas gardakās olas!

—  Es par to nemaz nešaubos, — nomurmina ja Arvils. — Tikai Mežsargs acīmredzot tā nedomā…

Ari Mežsargam rokā bija groziņš, un tajā, rūpīgi saliktas uz sūnu spilventiņa, gulēja desmit nelielas, baltas oliņas.

—  Ak, nē… — novaidējās Monika. — Tikai ne to… Mēs nevaram tās ēst!

—  Kāpēc gan lai jūs nevarētu? — nesaprata Mežsargs. — Ja es jums pateiktu, cik par tām samaksāju…

—   Man ir vienalga, cik tās maksāja, — iejaucās arī Ruta. — Mes nevaram ēst pūpēžveidīgo olas, mums no tām paliek nelabi!

—   Kā jūs to varat zināt? — brīnījās Mežsargs. — Jūs taču nekad tās neesat ēduši!

Monika, Ruta un Arvils saskatījās, bet neko neteica. Pirms septiņiem mēnešiem, kad viņi bija meklējuši vecmāmiņas, bērni reiz bija devušies Vadātāja purvā pēc pūpēžveidīgo mazuļiem un olām, cerot, ka vieni vai otri viņiem palīdzēs atgūt vecmāmiņas no aluķēmiem. Taču, tā kā viņiem bija kategoriski aizliegts spert kāju Vadātāja purvā, Meža Veča un Mežsargs, dabiski, neko par to neuzzināja. Un gluži nejauši Meža Veča bija atradusi groziņu ar pūpēžveidīgo olām un pagatavojusi no tām omleti…

—  Man vairs nav naudas, — paziņoja Meža Veča, — ta ka es došos uz mājām. Ja gribat, varat palikt un nākt mājās kopā ar Ērlu. Mežsarg, ko tu darīsi?

Mežsargs domigi pakasīja bārdu. — Nu, nebūtu par skādi uzmest aci ugunsspļāvejiem… Ak, bet nē… Arī es iešu mājās!

Tā nu Meža Veča ar Mežsargu devās prom, bet bērni atgriezās gadatirgu.

—  Jāiet paskatīties, kā iet Ērlai, — sprieda Ruta. — Varbūt viņa no sava auna jau tikusi vaļā.

Tā ari bija. Kad viņi pienāca pie steliņģiem, Ērla viena pati sēdēja zemē, atspiedusi muguru pret kļavas stumbru, un ēda saldējumu. Aunu nekur nemanīja.

—  Nevarēju jūs sagaidīt, — viņa paskaidroja, — tāpēc aizgāju un nopirku saldējumu jau tagad. Aunu nopirka piecpadsmit minūtes pēc tam, kad jus bijāt aizgajuši, un kopš tā laika es blandos te apkārt.

—   Uzmini, ko mēs redzējām! — iesaucās Arvils. — Riu! Ar šausmigu, mežonīgu cūku!

Ērla smējās. — Tā bus bijusi viņas sargcūka.

—   Kas, kas? — brīnījās Ruta.

—  Sargcūka. Tā ir ārkārtīgi niknu cūku šķirne…

—  Jā, mēs redzējām… — piemetināja Arvils.

—   Jā, nu un daži tās izmanto suņu vietā… Liek sargāt būdas un tamlīdzīgi…

—    Kurš gan gribētu suņa vietā kaut ko tik drausmīgu? — brīnījās Monika. — Tā cūka taču izskatījas šausmīgi un to vien gribēja, kā izkost kādam gabalu kajas!

—   Nu, cilvēki ir dīvaini. — Ērla paraustīja plecus. — Dažiem patīk arī kaut kas tāds. Vai jūs jau bijāt atrakciju laukumā? Runā, ka tur atkal būšot ugunsspļāvēji!

—  Jā, mēs vienu jau redzējām, — sacīja Ruta. — Bet pirmīt tur vēl nekas īpašs nenotika, jo ļaužu bija pamaz.

Ērla piecēlās kājas, iebāza mutē pēdējo kumosu saldējuma un apslaucīja rokas gar biksēm. — Nu tad ejam! — viņa teica. — Varu derēt, ka tur viss iet vaļa pilnā sparā.

Kad viņi nonāca atrakciju laukumā, tas bija mainījies līdz nepazīšanai. Likās, ka visa lielā rosība nu ir pārcēlusies uz šejieni, un ļembasts bija tāds, ka ausis plēsa pušu.

Monika uz brīdi apstājās pavērot pantomīmas izrādi, bet, kad viņa atkal paskatījās apkart, Ruta un pārējie bija nozuduši. Tikai Bens stāvēja tepat, cieši piespiedies pie viņas kājas.

—   Nu gan, — noteica Monika un jau gribēja doties draugus meklēt, kad no pūļa iznira kāds mežaļaužu zēns. Viņš nostājās Monikai tieši pretī un neatraudamies vērās uz Benu. Zēns bija apmēram Monikas vecumā, zilgani melniem matiem kā visiem meža- ļaudīm, bet atšķirībā no vairākuma mežaļaužu viņa mati viegli sprogojās.

—   Cik tu par viņu gribi? — zēns vaicāja, joprojām nenovērsdams acis no Bena.

—   Ko? — Monika apstulba. — Par ko?

—   Par suni. Cik tu gribi par suni?

Monika iepleta acis. Tas nu gan bija joks — zēns bija iedomājies, ka viņa pārdod Benu! Monika iesmējās, bet Benam laikam nepatika, ka kāds svešinieks uz viņu tik cieši blenž, un viņš klusām ierūcās.

—  Tas ir mans suns, un es viņu nepārdodu, — Monika paskaidroja.

Beidzot zēns pacēla acis no suņa un palūkojās uz Moniku.

—   Trīs sudraba monētas, — viņš teica. — Tik daudz tev neviens vairs nepiedāvās.

—    Es taču teicu, ka suni nepārdodu, — Monika atkārtoja.

—   Tas ir mans suns, un es viņu esmu tikai paņēmusi līdzi.

Bens acīm redzami noprata, ka runa ir par viņu un ka kaut kas te nav lāgā, jo atkal ierūcās, šoreiz jau skaļāk.

Zēns domīgi paraudzījās uz suni. — Saproti, man vajadzīgs kāds, kurš varētu sargāt budu. Un tavs suns ir tik liels. Un skaists… — viņš vēl piemetināja.

Monika iesmējās. — Ja tev vajadzīgs kāds, lai sargātu būdu, kādēļ gan tev nenopirkt sargcūku? Es tikko vienu redzēju, viņa patiešām likās varen nikna.

Zēns saviebies raudzījās uz Moniku. — Es nekad nepirktu sargcūku, — viņš teica ar dziļu nicinājumu balsī. — Kaut vai man viņu atdotu par velti. Sargcūkas ir pretīgas, turklāt viņas ir pilnīgi nevadāmas un var sakost tiklab zagli, kā arī pašu saimnieku. Tu laikam neesi šejieniete?

—   Neesmu gan, — piekrita Monika, nodomādama — lai izdarītu šādu secinājumu, zēnam bijis vajadzīgs neparasti ilgs laiks. Patiešām, nebija grūti atšķirt viņus no mežaļaudīm. Visi mežaļaudis bija ar ogļu melniem matiem, un pat viņa — ar savām tumšajām, garajām cirtām — nekādi nebija sajaucama ar mežameiteni, par Rutu un Arvilu nemaz nerunājot…

—    Pag, vai tikai tu neesi no tiem Zemes bērniem? — zēns vaicāja, ar interesi aplūkodams Moniku. Viņa pamāja ar galvu. Taču nekādi citi jautājumi par "Zemes bērniem" nesekoja. — Vai pie jums visi suņi ir tādi? — jautāja zēns, atkal palūkodamies uz 13enu.

Monika paskaidroja, ka visi suņi nav vienādi un ka diez vai ari starp Zemes suņiem atrastos vēl otrs tikpat skaists ka Bens.

—   Tu patiešām negribi man viņu pārdot? Došu četras sudraba monētas!

Monika vēlreiz atkārtoja, ka suni nepārdos ne par kādu naudu, un zēns vīlies pamāja ar galvu. — Nu, tad jau neko… Kā tev patīk gadatirgus?

—   Labi, — atteica Monika.

—   Nu, tad labi… Man tagad jāiet. Starp citu, mani sauc Tinu.

—   Monika, — teica Monika un, kad zēns bija iejucis pūlī, devās meklet Rutu un pārējos. Bet viņus nekur nemanīja. Likās, ka pūlis kļūst arvien biezāks, un Monika bezmērķīgi klaiņoja šurpu turpu, uzmanīgi lūkodamās uz visām pusēm, līdz viņai sāka mesties raibs gar acīm. Visbeidzot viņa nosprieda nedaudz atpūsties no trakas burzmas un, izlīdusi no pūļa, nostājās maliņa pie kāda tukša aploka.

Piepeši viņai aiz muguras atskanēja troksnis, un Monika pagriezās.

Slapstīdamies gar budu sienām un teltīm, uz atrakciju laukuma pusi devās tas pats tumši pelēkaja meteli tērptais stāvs, ko viņi pirmīt bija redzējuši iznākam no mazās telts. Monika mēģināja saskatit viņa seju, bet tas nebija iespējams, jo dīvainis skrēja zemu nokārtu galvu un mēteļa kapuce pilnībā aizsedza seju. Mugurā viņam tagad bija uzsieta tāda ka pauna, bet acīmredzot tas nebija nekas smags, jo viņš rikšoja visai ātra tempā. Piepeši viņam kaut kas izkrita, un Monika iesaucās: — Ei, pagaidiet!

Taču, izdzirdējis šo saucienu, pelēkais mētelis saka skriet vel ātrāk. Monika metās viņam pakaļ un, pacēlusi nokritušo papīra vīkšķi, vēlreiz uzsauca: — Stāviet, jūs kaut ko pazaudējāt!

Tagad skrējējs jau joņoja klupdams krizdams, un Monika skrēja viņam nopakaļ, visu laiku saukdama, lai viņš apstātos. Bens neatpalika ne par soli, un tā viņi sasniedza atrakciju laukumu. Tur pelekais metelis ieskrēja pūlī un pazuda, bet Monika palika apjukusi stāvam ar papīra vīkšķi rokā.

—   Ko nu lai mēs darām? — viņa vaicāja Benam, kurš uzmundrinoši pavēcināja asti, bet nekā citādi palīdzēt nevarēja.

Tajā mirklī kads iezvēla Monikai pa plecu, un viņa salēcās.

—   Kur tu biji pazudusi? — jautaja Arvils, bet Bens saka luncināt asti vēl priecīgāk. Nez no kurienes uzradās ari Ruta un Ērla, katra nesdama pa diezgan lielam saldumu maisam.

—   Par aunu labi samaksāja, — noteica Ērla, pavēcinādama saldumu maisu. — Ņem, ko vien vēlies, — viņa sacīja, pastiepdama saldumus Monikai, — bet es tavā vietā ņemtu uzreiz tās zaļas, iegarenās. Tās ir vislabākās…

—   Paklausieties, kas te nupat notika, — mulsi sacīja Monika un izstāstīja par dīvaino skrējēju pelēka ja mētelī.

—  Tātad tu neredzēji, kas tas bija? — vaicāja Ruta.

—   Nē, es taču teicu, ka viņam sejai priekšā bija kapuce, — atteica Monika. — Un kā lai es viņu tagad atrodu?

Arvils naski grauza ledenes citu pēc citas un pilnu muti murmināja: — Laikam jau viņam ta nomestā manta nav vajadzīga, ja jau viņš tā muka, kad tu mēģināji to atdot…

—   Zināt, mēs taču varam aiziet uz viņa telti, — iedomājās Ruta, un viņi tā arī darīja. Bet, kad viņi bija nonākuši līdz zīlēšanas teltij un palūkojās apkārt pēc otras — mazākās telts —, tās nekur vairs nemanīja.

—   Nu tā, viņš ir prom. — Monika noplātīja rokas. — Droši vien tā pauna viņam uz muguras bus bijusi telts. Un ko nu?

—   Neko, — attrauca Arvils un paraustīja plecus. — Ko tu uztraucies, tas droši vien ir kaut kads parasts papīra gabals, un viņš to vienkārši izmeta. Viņš laikam iedomājās, ka tu nodosi viņu policijai par meža piesārņošanu, un tāpēc tā aizlaidās…

Monika iebāza roku bikšu kabatā, kur viņa skrienot bija pacelto papīra vīkšķi iebāzusi, un izvilka to.

—   Nu, ko es teicu! — iesaucas Arvils. — Parasts pa… — Bet viņš aprāvas pusvārdā, jo tajā mirkli Monika bija patinusi papīru vaļā, un viņi ieraudzīja, ka starp papīriem iezaigojas diezgan paliels dimants.

—   Oooh, — noelsas Ruta. — Doma, tas ir dimantu Ciltstēvs?

—   Kāds dimantu Ciltstēvs, — nicīgi noteica Arvils. — Vai tad tu neatceries — dimantu Ciltstēvs ir apaļš!

Monika atkal ietina dimantu papīra un iebāza to atpakaļ kabatā.

—   Mums viņš ir jāatrod, — viņa stivi noteica. — Es nevaru glabāt pie sevis svešus dimantus.

Bet Ērla drūmi kratīja galvu. — Tagad mēs viņu vairs neatradīsim, viņš ir iejucis puli un droši vien jau ir gabalā. Nezinu, man liekas, jums vajadzētu iet mājās un izstāstīt visu Mežsargam, varbūt viņš zinās, ko iesākt.

—   Labi, tā arī darīsim, — piekrita Monika. — Ejam!

—   Ko — jau? — sašuta Arvils. — Es vel tā īsti neapskatīju akrobātus!

—   Es nevaru staigāt apkārt ar tādu dimantu kabatā… — šņaca Monika. — Kurš turklāt nav manējais. Ko cilvēki nodomās, ja to uzzinās? Domas, ka esmu to nozagusi!

—   Neviens neko nedomās, ja tas būs tev kabatā un tu turēsi muti ciet, — pamācīja Arvils, bet Monika uz viņu paskatījās ta, ka viņš tūdaļ apklusa.

—   Ejam, ejam, — skubināja arī Ruta, un visi steidzīgi devās uz izeju.

—   Viens puika, viņu laikam sauca par Tinu, gribēja nopirkt Benu, — iesmiedamās sacīja Monika, kad viņi jau bija ara no gadatirgus burzmas un devās cauri Mežam uz mājām. Bens, izdzirdējis pieminam savu vārdu, jautājoši palūkojās augšup uz Moniku un pavēcināja asti.

—  Tinu gribēja nopirkt Benu? — iesmējās ari Ērla. — Nevaru iedomāties, kur viņš varētu atrast vietu vēl sunim. Viņam taču māja jau ir piebāzta visvisādiem zvēriem, — viņa pavīpsnāja.

—   Tu viņu pazīsti? — vaicāja Monika.

—  Tinu? Ak, viņu pazīst visi, — attrauca Ērla. — Man liekas, viņš dienas grib būt mežsargs, viņš to vien dara, kā noņemas ar visiem tiem zvēriem un krūmiem. Mēs ar viņu skolā mācāmies viena grupā, — Ērla vēl piebilda.

Kad viņi pārnāca mājās, gaisā jau virmoja omletes smarža, bet Meža Veča pagalmā noņēmās ar savas jaunās vistiņas iemiti- nāšanu. Šķiet, vecajām vistām nepavisam negribējās dalīt jau tā pašauro mītni ar vēl kādu jaunpienācēju, un viņas pikti kladzināja. Mazā, melnā vistiņa sarāvusies tupēja klūgu groziņa un arīdzan neizrādīja ne mazāko vēlēšanos pievienoties savām sugas māsām.

—   Nāc nu, mīlulīt, — maigā balstiņā aicināja Meža Veča un tūlīt pat uzbrēca savām baltajām vistām: — Knābjus ciet vai ari es jus visas izcepšu! — taču vistām šāds drauds acīm redzami nelikās pārlieku ticams, jo klukstēšana nepierima ne par matu.

—  Ak tu neraža! — šķendējās Meža Veča. — Tā vien rādās, ka man bus jātaisa šai mazulītei atsevišķa mītne, iekams tās negantnieces nebūs ar viņu daudzmaz apradušas, — un viņa atkal ņēmās pielabināt melno vistiņu, kura ar bailīgu dzeltenu aci glūnēja pāri groza malai uz kladzinošo vistu baru.

—   Paklau, ienāc uz mirklīti iekšā, man jums ar Mežsargu kaut kas jāpastāsta, — Monika sacīja Meža Večai, un tā devās līdzi pārējiem.

Mežsargs stāvēja pie plīts un gatavoja kaut ko, kas acīmredzot bija pūpēžveidīgo omlete. Ruta, Monika un Arvils pārmija riebuma pilnus skatienus, bet Ērla kāru aci lūkojās uz pannu, no kuras nāca skaļa čurkstēšana un gaisā cēlās smaržīgi garaiņi.

Kad Monika bija pastāstījusi par savādo atradumu gadatirgū un Meža Veča ar Mežsargu bija kārtīgi to nopētījuši, iestājās mulss klusums.

—   Nebiju gan dzirdējusi, — beidzot ieteicās Meža Veča, — ka ļaudis skraidītu apkārt pa gadatirgu ar dimantiem kabata… Ka jūs domājat, vai viņš to bija nesis pārdot? Vai varbūt ieķīlāt?

—   Vienalga, ko viņš ar to bija gribējis darīt, mums tas jānogādā viņam atpakaļ, — secina ja Mežsargs. — Tikai kā to izdarīt…?

—   Es zinu! — piepeši iesaucās Ērla. — Mums jāsalīmē paziņojumi un jāieliek arī kāds sludinājums "Meža Vēstnesī"! Kaut kas tāds kā — cilvēku pelekajā mētelī, kurš gadatirgu kaut ko pazaudēja, lūdzam vērsties pie Mežsarga…

—    Jā, tas nebūtu grūti izdarāms, — nosprieda Mežsargs. — Es ielikšu to sludinājumu avīzē, ja jūs apņematies uzrakstīt paziņojumus.

Tagad, kad bija izlemts, ko darīt ar dimantu, visi būtu varējuši ķerties pie pusdienām. Diemžēl, zināmu apstākļu dēļ šodien pusdienoja tikai Meža Veča, Mežsargs un Ērla. Turpretim Monika, Arvils un Ruta paziņoja, ka viņi tādas izcelsmes omleti ēst nevarot, un, paņēmuši sviestmaizes, pazuda lejā, lai nebūtu jāošņā omletes smaka, kas likās izplatījusies pa visu mājas augšstāvu.

PIEKTA NODALA

EZERS UN sala

gri nākamajā rītā Mežsargs aizgāja uz Klabiķu ciemu ielikt avīzē sludinājumu par atradumu, bet līdz brokastīm jau bija atpakaļ. Pie brokastu galda viņš paziņoja, ka arā esot brīnišķīgs laiks — īsti piemērots braucienam ar laivu. Visi, ieskaitot Ralfu, kurš jau bija daudzmaz atkopies no saules dūriena, šo ziņu uzņēma ar milzīgu sajūsmu. Brokastis tika pabeigtas lielā steigā, un visi steigšus aizmetās salikt somās, ko nu kurais uzskatīja par vajadzīgu līdzņemšanai. Meža Veča nolēma savest kārtībā karieti.

—   Līdz ezeram ir labs gabals, — viņa sacīja. — Un, ja mums vēl jāņem līdzi laiva, labāk izmantot tādu drošu braucamrīku kā mana kariete. — Viņa palēkdamās izbrāzās ārā un aizskrēja uz šķūni, kas kalpoja par garāžu karietei.

Ruta, Monika, Ralfs un Arvils lejā kravāja somas. Neko daudz jau līdzi ņemt nevajadzēja, tikai kādu siltāku džemperi un vel šo to. Ralfam noteikti vajadzēja līdzi grāmatu par Kalifornijas zelta meklētājiem, ko viņš tobrīd lasīja, bet Arvils savā somā iemeta arī peldbikses.

—   Vai tu esi traks? — ieplestam acīm vaicāja Ruta. — Tu taču negrasies peldēties?

—   Kāpēc gan ne, ja ūdens būs silts? — atvaicāja Arvils.

—   Ūdens ir ledains, — sacija Ruta. — Vai tad tu neatceries? Tu taču vakar pats pārbaudīji.

—   Tas bija vakar, — attrauca Arvils. — Turklāt tas bija cits ezers. Pilnigi iespējams, ka šajā ezerā būs pavisam silts ūdens.

—   Kā tad, — nicīgi nosprauslājās Ruta un, uzsviedusi plecos džemperi, bija gatava ceļam.

Monika vandījās pa skapi, meklēdama jaku, bet nez kādēļ visi plaukti bija pilni tikai ar Rutas mantām. Visbeidzot viņa to atrada kāda plaukta pašā dziļumā un, sagrābusi aiz piedurknes, vilka ārā, izkaisīdama Rutas mantas pa visu grīdu.

—  Nu vai zini, — teica Ruta un metās vākt kopā savas drēbes.

—   Vai tad mums nebija paredzēti atsevišķi plaukti? — vaicāja Monika, kad beidzot bija atbrīvojusi jaku no Rutas mantu gūsta.

—   Var jau būt, — izklaidīgi atteica Ruta. — Bet, tā kā īsti nesapratu, kuri ir manējie, es sadaliju savas mantas vienmērīgi pa visiem.

Monikai jau nu nelikās, ka tā varētu izskatīties "vienmērīgs sadalījums", jo savas mantas viņa vispār nemanīja. Tomēr viņa neko neteica, jo piepeši prātā iešāvās kas cits.

—   Ka tu domā, vai šodien nevarētu atnakt Vecais? — viņa domīgi vaicāja. Ruta turpināja vākt savas drebes, un neizskatījās, ka viņu šis jautājums īpaši interesētu.

—   Kāda tam nozīme? — viņa teica. — Nesastaps mūs šodien, atnāks atkal citudien.

Patiesību sakot, ari Monikai likās, ka ir gluži vienalga, vai Vecais nāk šodien, rit vai nākamajā mēnesī. Viņai bija tada sajūta, ka, lai cik bieži viņa arī skatītos ar Aci, viņa vienalga redzēs tikai savādās melnās ēnas, kas it kā neļāva nokļūt līdz pašam dimantu Ciltstēvam. Jo vairāk viņa domāja par melnajām ēnām, jo vairāk viņai likās, ka tieši tā arī ir — acīmredzot melnās ēnas ir kaut kas tāds, ko radījuši paši kringi, lai aizkavētu viņas piekļūšanu dimantu Ciltstēvam. Kad istabā ienaca Ralfs, turēdams plaukstas pie vēl aizvien sarkanajiem vaigiem, viņa piesardzīgi par to ieminējās.

—   Tu domā? — Ralfs neizklausījās pārliecināts. — Domā, ka viņi ir izveidojuši tādu kā bloku?

—   Tā taču izskatās, vai ne? — atteica Monika.

—  Nu, nezinu gan… — novilka Ralfs. — Tu taču necik bieži vēl neesi skatījusies. Iespējams, ka tas vienkārši bija kaut kāds defekts…

—   Kāds defekts? — brīnījās Monika. — Tu runā tā, it ka es būtu skatījusies caur teleskopu vai ko tamlīdzīgu. Tā taču bija Acs! Tas ir, tā biju es pati! Kādi tur var būt defekti?

—  Vai esat gatavi? — no augšstāva atskanēja Meža Večas sauciens, un Ralfs izmetās ārā. Pēc neilga brītiņa arī pārejie viņam sekoja.

Izgājuši ārā, viņi ieraudzīja karieti, kura bija piebraukta pie pašām durvīm un kurā lielu daļu aizmugurējā sēdekļa bija aizņēmusi diezgan pamatīga, tumši zaļi krāsotā laiva. Arvils, to redzēdams, nosprauslājās.

—   Lai kad mēs ar šo karieti brauktu, — viņš sacīja, kritiski to aplūkodams, — taja vienmēr atrodas vieta kaut kam citam un nekad mums pašiem.

Meža Veča skraidelēja ap karieti un likās stipri satraukta. Viņa par savu karieti bija visai augstās domās un necieta, ka tiek kritizēts kaut kas, kam ar to ir kaut vismazākais sakars. Šķiet, tagad viņai likās, ka Arvils uzskata viņas karieti par pārlieku mazu. Viņa mitējās skraidelēt un, iespiedusi rokas sānos, īdzīgi uzlūkoja zenu.

—   Ja vēlies, vari laivu nest pats, — viņa atcirta, joprojām sabozusies.

Arvils saprata, ka šis nav īstais brīdis, lai strīdētos, un piekāpīgi noteica, ka esot jau labi. Kad viņš grasījās iekāpt karietē un iekārtoties kaut kur starp laivas sānu un aizmugurējo karietes sēdekli, viņš atklāja, ka tur jau kāds sēž. Kāds ar milzīgu salmu platmali galvā, kurai visapkārt vijās mākslīgu margrietiņu virtene.

—   Kas tad… — viņš apmulsis iesāka, bet tad iepleta acis un sāka skaļi smieties. Monika un Ruta ziņkārīgi panācās tuvāk un palūkojās zem platajām cepures malām. Tur viņas ieraudzīja

Ralfa sarkano seju, kas nupat likās nosarkusi vēl tumšāka. Monika sakoda zobus, bet lūpu kaktiņi viņai nodevīgi raustījās. Savukart Ruta daudz necentās apslāpēt smējienu un pievienojas Arvilam.

—  Jāsaka, — vēl aizvien ķiķinadams, teica Arvils, — tev tīri labi piestāv. Tās margrietiņas patiesi dara tevi elegantu…

Ruta, saķērusi vēderu, locījās smieklos, un arī Monika vairs nespēja izturēt un pievienojās smējējiem. Vienīgi Meža Veča stāvēja līdzās un dusmīgi viņus uzlūkoja.

—  Kas jums nepatīk manā cepurē? Vispirms mana laiva, pēc tam mana cepure… Nē, nudien… — viņa purpināja. — Un šā vai ta — kaut kas man puikam bija jādod, citādi viņa seja šodienu vairs nepārdzīvotu.

Tikmēr Monika, Ruta un Arvils bija pamanījušies ierausties karietē un iekārtoties blakus Ralfam. Tūlīt no mājas iznāca arī Mežsargs un apsēdās priekšējā sēdekli pie Meža Večas, kas jau cītīgi darbināja motoru. Kariete likās vislabākaja kārtībā un eleganti ieripoja Mežā, kur Meža Veča drošu roku stūrēja to pāri priežu pakalniem.

Laiks likās brīnumjauks, un diena solījās būt tikpat silta ka vakar. Karietes riteņi skrapšķēdami brāzās pāri sausajām sūnām, un laiku pa laikam visi palēcās savos sēdekļos, kad kariete pārbrauca kādai priedes saknei. Tomēr Meža Večai ne prātā nenāca piebremzēt — šis bija viņas pirmais īstais šā pavasara brauciens, un tas viņai bija jāizjūt, kā pienākas.

Pēc nepilnas stundas priežu pakalni pārgāja krūmājā un Meža Veča nedaudz samazināja ātrumu, jo ceļš bija kļuvis diezgan grambains. Drīz vien viņi izbrauca ezera krastā. Meža Veča strauji nospieda bremzes pedāli, un kariete spēji apstājās, Arvilam gandrīz atsitoties ar pieri pret laivas sānu.

Ezers bija milzīgs. No šis puses skatoties, likās, ka tam pat nav otra krasta.

Arvils, pārkaries pari karietes malai, pavērtu muti blenza uz plašo ūdens klaju un visbeidzot vaicāja: — Vai tad tas ir ezers? Vairāk gan izskatas pēc juras.

Mežsargs tobrīd stenēdams rausās laukā no sava sēdekļa. Likās, ka viņa kurpe ir iestrēgusi starp karietes grīdas dēļiem.

—   Ir, ir ezers… — viņš elsa, mēģinādams atbrīvot kāju. — Tas, protams, nav salīdzināms ar to nieku, kas ir pie Klabiķu ciema. Šis ir tāds ezers, kādam īstam ezeram arī jābūt.

Visbeidzot viņš izdabūja kāju no spraugas grīdā un devās pie laivas atsiet auklas, ar kurām tā bija nostiprināta brauciena laikā. Arī pārējie likās visai atviegloti, ka brauciens beidzot ir galā, un spraucās garām laivai, lai izkāptu.

Ezera krastu klāja mīksta, gaiša smilts, kas pārgāja līdzenā ezera gultnē. Krastā auga niedres un vilkvālītes, caur kurām švirkstēdamas šaudījās metāliski mirdzošas spāres. Likās, ka šeit vasara ir sākusies visā pilnībā.

—  Tules, — paskaidroja Mežsargs, redzēdams, ka visi pēta zivtiņas, kas bariem vien šaudījās ezera dibenā tepat pie krasta.

—   Patlaban ir nārsta laiks, tāpēc tās aizliegts zvejot. Bet vienmēr jau gadās blēži, kas turpina tās ķert. Tāpēc man laiku pa laikam jānāk šurp dežurēt. Kaut gan, — viņš teica, atsiedams pēdējo auklas mezglu un saritinādams auklu rituli, — šis pavasaris ir padevies diezgan mierīgs. Neesmu vēl manījis nevienu pašu maluzvejnieku.

Beidzot laiva bija atsieta, un Mežsargs uzmanīgi pastūma to uz vienu pusi, līdz tās gals atdūrās zemē. Tad tikpat uzmanīgi viņš satvēra laivas otru galu un nolaida to lejā.

—  Tagad nāciet visi palīgā, — viņš aicināja, un visi sastajās viņam blakus. — Viens, divi, trīs, — skaitīja Mežsargs, un uz "trīs" viņi sāka stumt. Laiva čirkstēdama slīdēja uz ūdens pusi, atstādama smiltis platu sliedi. Visbeidzot tā ieslīdēja ūdenī, un Mežsargs piesēja laivu pie kāda resnāka krūma, kas auga vistuvāk krastam.

—   Nesiet šurp savas mantas un kāpiet iekšā paši! — sauca Mežsargs, un visi sakāpa laivā. Mežsargs pats iekāpa pēdējais, atsēja laivu, apsēdās pie stūres laivas pakaļgala un iedarbinaja motoru. Tas ierūcās gluži kā Meža Večas kariete, un laiva raušus rāvās uz priekšu. Bērni tik tikko paspēja pieķerties soliņiem, uz kā sēdēja, lai nepārlidotu pāri laivas bortam ūdeni. Laiva šāvās pāri gludajai ezera virsmai, atstādama aiz sevis putās sakultu sliedi.

—   Uhūūū…! — Arvils sajūsmā sauca, kad bija pieradis pie laivas ātruma. Viņš pat uzdrošinājās atlaist rokas no soliņa un uzslieties kājās, bet Meža Veča viņu tūdaļ nogrūda atkal sēdus.

Ari Ruta ar Moniku bija sajūsmā par braucienu, savukārt Ralfam nācās pieturēt savu margrietiņu platmali abām rokam, lai to neiepūstu ezerā.

Viņi turpinaja šauties uz priekšu, līdz zaļganā svītra pie horizonta pamazām kļuva platāka un bija skaidrs, ka tur ir ezera otrs krasts. Likās, ka no tā atdalās tāds kā zaļgans paugurs, kas sāka augt aizvien lielāks un lielāks.

—   Tuļu sala, — no aizmugures pakliedza Mežsargs, norādīdams uz pieaugošo zaļgano laukumu. — Turp mēs ari braucam.

—  Kāpēc? Kas tur ir? — gribēja zināt Arvils.

—   Tad jau redzēsi, — noslēpumaini paziņoja Mežsargs un atkal apklusa.

—   Es tev varu atbildēt, — tikpat noslēpumaini sacīja Ralfs, paglūnēdams no platmales apakšas.

—   Ooo, — satraucies izdvesa Arvils. — Vai tu zini, kas tur ir? Kas tur ir?

—   Tules, — teica Ralfs un atkal paslēpa savu sarkano degunu zem platmales. Ruta ar Moniku ieķiķinājās, bet Arvils apvainojies uzgrieza Ralfam muguru. — Tas nu gan bija šausmīgi asprātīgi, — viņš noburkšķēja, blenzdams kaut kur tāluma, kamēr meitenes turpināja ķiķināt.

Drīz vien zaļganais paugurs jau bija izaudzis tik liels, ka varēja sākt izšķirt atsevišķu koku galotnes. Motorlaiva, neganti rūkdama, strauji pietuvojās Tuļu salai, un drīz vien Mežsargs izslēdza motoru. Laiva turpināja slīdēt uz priekšu, līdz tās priekšgals ieslīdēja krasta meldros un viegli atdūrās smiltīs. Mežsargs izlēca krastā un pēc kārtas izcēla arī bērnus un Meža Veču.

—   Nu, tā, — viņš paziņoja. — Esam klāt!

Monika un pārējie jau metās izlūkot salu, kad Meža Veča viņiem uzsauca: — Pag, pag! Vai negribat vispirms kaut ko iekost?

Patiešam, kaut ari viņi bija brokastojuši pavisam nesen, brokastis likās pagaisušas kā nebijušas, un visi kari ķērās klāt Meža Večas līdzpaņemtajiem labumiem, ko viņai bija vesels grozs. Pēc Šīm — otrajām brokastīm — , kamēr Meža Veča kaisīja pārpalikušās drupačas putniem, pārējie atgūlās krasta baltajās smiltīs un laiskojās.

—  Labi gan, — dvesa Arvils, kas bija izmeties peldbiksēs un aizmiegtām acīm gulēja uz muguras saulītē. Monika ar Rutu diezgan skaudīgi viņu uzlūkoja, jo diena patiesi kļuva aizvien karstāka un kārstākā. Vienīgi Ralfs bija nolīdis kadas milzu lielas kļavas ēnā un sēdēja, piespiedies pie vēsā stumbra.

Tad viņš uzmeta Arvilam viltīgu skatienu. — Vai tev nešķiet, — viņš nevainīgā balsī iesāka, — ka būtu vēl labāk, ja tu tagad izpeldētos?

Arvils slinki uz viņu pavērās. — Vai tev tā šķiet laba doma? — viņš lēnām vaicāja. Kad Ralfs neko neatbildēja, viņš gausi uzsvem- pās kājās. — Var jau būt… — viņš purpināja, dodamies uz ūdens pusi, — galu galā, tam taču ezers ir, lai tajā peldētos…

Ralfs, Monika un Ruta ziņkārīgi sekoja viņam ar skatieniem.

Arvils piegāja pie ūdens malas un piesardzīgi iemērca ūdenī kājas īkšķi. Taču tad ļoti strauji izrāva to atkal ārā.

—  Ūūūū… — viņš sacīja, un viņa vērotājiem kļuva skaidrs, ka ūdens nebūt nav tik silts, kā izskatās. Taču Arvils nezaudēja drosmi un paraudzīja ūdeni ar otras kājas īkšķi. Acīmredzot šim īkšķim likās, ka ūdens ir tīri pieņemams, un tas noturējās ūdeni pāris sekunžu ilgāk. Visbeidzot ari tas tika izrauts lauka.

No krasta atskanēja ūjināšana un uzmundrinoši saucieni. Tas iedrošināja Arvilu tik tālu, ka viņš iebrida līdz ceļiem ezerā un kādu bridi palika tā stāvam.

—   Ko tu, kaut aluķēms tevi parautu, tagad dari?! — piepeši atskanēja negants bļāviens, un Arvils tā satrūkās, ka vienā mirkli izlēca no ūdens.

Krastā stāvēja Meža Veča un izskatījās nikna ne pa jokam.

Arvils bija pagalam apmulsis. — Es jau nemaz netaisījos pel- deties, — viņš ņēmās taisnoties. — Ūdens tomēr vēl ir pārlieku auksts, lai…

Bet viņš nepaspēja pabeigt teikumu, kad Meža Veča viņu pārtrauca. — Ko tu tur muldi? — viņa kliedza. — Ko tu ar to gribi teikt? Ka, ja ūdens būtu siltāks, tu ietu tur peldēt, vai?! Vai tad tu nesaproti, ka šajā ezerā nedrīkst peldēties?

Arvils tikai blenza uz Meža Veču, neapjēgdams, ko viņa tur runa, bet nu saausījās ari Ralfs, Ruta un Monika.

—  Kā — nedrīkst peldēties? — vaicāja Monika. — Kāpēc tur nedrīkst peldēties?

Meža Veča izmisusi noplātīja rokas, bet tad atjēdzās un paskatījās uz Moniku. — Vai tu gribi teikt, — viņa, tagad izklausīdamās pamatīgi izbijusies, iesaka, — ka neesmu jūs brīdinājusi?

—   Par ko tad?

—   Ka šajā ezerā aizliegts peldēties, — paskaidroja Meža Veča.

Visi papurināja galvu.

Meža Veča ievaidējās un iebelza sev pa galvu ar maizes groziņu. — Kāda es esmu stulbene! — viņa sauca. — Veca muļķe un aizmārša! Kā es varēju jums to nepateikt!

—   Par ko īsti ir runa? — noprasīja Ralfs, bet Meža Veča tikmēr bija atguvusies no izbiļa un drūmi palūkojās uz Ralfu.

—   Tagad klausieties un iegaumejiet uz visiem laikiem. Šajā ezerā ir aizliegts — kategoriski aizliegts — peldēties! Drīkstat pabradāt gar pašu krastu, kā Arvils to nupat darīja, bet peldēties nekādā gadījumā nedrīkst! Sapratāt? Vairāk paskaidrojumu nebūs! — Viņa apcirtās un devās uzmeklēt Mežsargu, kurš bija nez kur nozudis.

Bērni apmulsuši saskatījās.

—   Ko tad tas nozīmēja? — vaicāja Ruta, bet pārējie tikai paraustīja plecus.

—   Laikam šajā ezerā ir kaut kas nelāgs, — secināja Arvils, apsēzdamies saulītē un žāvēdams kājas, kas no aukstā ūdens bija kļuvušas gluži sarkanas.

—  Jā, un skaidrs, ka vaina nav pašā ūdenī, ja jau bradāt pa to drīkst, — piebilda Monika, un Ralfs ar Rutu piekrītoši pamāja.

—   Meža Veča kā vienmēr negrib neko stāstīt, būs jāpajautā Mežsargam.

Drīz vien arī Meža Veča ar Mežsargu iznāca no meža. Mežsargs likās varen apmierināts un visu laiku centās kaut ko pateikt Meža Večai, bet tā viņā neklausījās, jo bija aizņemta ar niknoša- nos. Dusmīgi saviebtu ģīmi viņa nemitējās purpināt zem deguna kaut ko par "pilnīgu bezatbildību un neaptveramu veselā saprāta trukumu"… Arvilam sākumā likās, ka šie vārdi veltīti viņam, bet tad saprata, ka tas tomēr ir spriedums Mežsargam.

Mežsargs viņai nepievērsa nekādu uzmanību un, ieraudzījis bērnus, kas joprojām zvilnēja krasta smiltīs, līksmi uzsauca:

—   Slienieties vien augšā un nāciet šurp! Neesmu jūs vedis šurp, lai jūs vārtītos smiltīs un svilinātu saulē savus bālos ģīmjus!

—   Tā arī ir tava lielākā kļūda… — nomurmināja Arvils, pieceļoties kājās, bet šodien laikam neviens neklausījās, ko sacīja otrs, jo pat Ralfs atstāja Arvila teikto bez komentāriem.

—   Kur mēs iesim? — vaicāja Ruta, un Mežsargs uzmeta viņai viltīgu un reizē noslēpumainu skatienu.

—   Tad redzēsi, — viņš atteica un, apsviedies uz papēža, žiglā solī iegāja mežā.

Kaut ari sala pa gabalu bija likusies pavisam neliela, izrādījās, ka tā tomēr ir pietiekami liela, lai tajā būtu mežs. Un ne vien mežs, bet diezgan pamatīgs biezoknis. Likās, it kā koki apzinātos, ka aug uz salas, un līdz ar to bija centušies saspiesties cieši kopā, lai nebutu jāmērc saknes ezerā.

Resnos stumbrus klāja mīksta, brūngana sūna, un, jo dziļāk biezokni viņi devās, jo brūnganāks bija ari viss cits. Kļuva ari diezgan krēslains, jo saules gaisma šeit nejaudāja iespiesties. Zeme bija mīksta, un kājas grima biezajā trūdu kārta, ko gadu desmitiem un simtiem bija veidojušas kritušās lapas un bojā gājušie augi. No vietumis guļošajiem stumbriem pa plaisām spraucās ārā dīvainas brūnas sēnes garos, izstīdzējušos kātos. Taču šīs sēnes nemirdzēja kā parastās mēness suņusēnes.

Visi, izņemot Mežsargu un Meža Veču, gāja, vienā laida lūkodamies uz visām pusēm, jo šeit daudz kas likās savāds un nedabisks.

—   Vai tās arī ir mēness suņusēnes? — vaicāja Monika, norādīdama uz brūnajām sēnēm. Sēne tajā pašā mirklī strauji pieliecās uz Monikas izstieptās rokas pusi, un tās brūnajā, plakanajā cepurītē pavērās tāda kā mute, kas ar mīkstu plakšķi aizcirtās.

Monika klusi iekliedzās un atrāva roku, bet Mežsargs iesmējās. — Nebaidies, — viņš sacīja, — tev tās neko nevar padarīt, tu esi pārāk liela. Toties kukaiņiem, tiem gan jāturas no rijējsēnēm pa gabalu, citādi — plakš! — un kukainītis būs sēnei vēderā, tas ir, kātā!

—   Oho! — noelsās Arvils, ar neuzticību raudzīdamies uz rijējsēnēm. — Vai te ir vēl kaut kas tamlīdzīgs? — viņš vaicāja, cenzdamies neatpalikt no pārējiem.

—    O, te ir daudz dažādu interesantu radību, — Mežsargs domīgi teica. — Šī sala savā ziņā ir unikāla. Redzat, tā ir diezgan izolēta no pārējā Meža, un tie augi un dzīvnieki, kas ir šeit, ir varējuši attīsties pavisam netraucēti. Protams, šādas tādas sēklas un sporas jau dažreiz atlido, tāpat ari putni… Un tomēr tādi radījumi kā šeit nav sastopami vairs nekur.

—   Paldies Dievam… — nočukstēja Arvils, bet Mežsargs laikam viņu parprata, jo atkal jūsmīgi atkārtoja:

—  Jā — unikāli, patiešām unikāli!

—   Tas patiešām būtu unikāli, ja viena tāda rijējsēne nokostu man roku! — purpināja Arvils, mezdams līkumu ikvienai brūnajai sēnei, kas gadījās ceļa.

Drīz biezoknī, caur kuru viņi gāja, kļuva tik tumšs, ka Ralfs beidzot uzdrīkstējās noņemt salmu platmali, jo nebija vairs jābaidās, ka saule varētu apsvilināt seju.

—   Pūķis! — piepeši iebrecās Ruta, kas gāja pēdējā, un nometās zemē garšļaukus.

Sacēlās pamatīga jezga. Arvils spalgi iekliedzās un nometās zemē līdzās Rutai, Ralfs, grozīdams galvu uz visām pusēm, izmisīgi mēģināja kaut ko saskatīt, bet Monika piespiedās kādam resnam stumbram un centās stāvēt nekustīgi. Meža Veča labu bridi nesaprata, kas visiem noticis, jo nebija īsti saklausījusi, ko Ruta tur kliedz, turpretim Mežsargs likās pagalam apmulsis. Sarauktu pieri viņš stāvēja un līdzīgi Ralfam lūkojās visapkārt, mēģinādams cauri biezajai krēslai kaut ko ieraudzīt. Likās, ka līdz šim — pūķi — bija redzējusi tikai Ruta.

—   Vai šeit ir arī pūķi? — draudīgā balsi jautāja Ralfs, acīmredzot vērsdamies pie Mežsarga, bet viņš neko neatbildēja, jo tajā mirklī kaut kas, lēni plīkšķinādams spārnus, laidās viņiem pāri.

—   Pūķis, — vēlreiz sacīja Ruta, bet šoreiz jau čukstus. Patiešām — pirmajā mirkli likās, ka viņai taisnība. Lidojošais radījums bija krietni liels, tā spārni atvērumā likās milzīgi un vēzēdamies spocīgi plakšķēja. Tomēr visvairāk par pūķi lika iedomāties lidoņa acis, kas spīdēja koši sarkanas kā kvēlojošas ogles. Tas bija visai baismīgs skats, un ari Ralfs no izbailēm sastinga.

Tomēr Mežsargu šis skats neietekmēja ne mazākajā merā. Viņš mierīgi noraudzījās pakaļ aizlidojošajam dzīvniekam un izklaidīgi knibināja no stumbra kādu brūno sūnu gabaliņu.

—   Nu, ejam? — viņš beidzot nepacietīgi aicināja, pilnīgi nemanīdams pārējo izbīli.

—   Kas tas bija? — neiecietīgi vaicāja Monika. Arī viņu sāka nedaudz kaitināt Mežsarga paradums neko nepaskaidrot, domājot, ka ari viņi ar visu Mežā esošo ir tikpat pazīstami ka viņš.

—   Tas? — izklaidīgi atsaucās Mežsargs, kad jau bija atsācis iet. — Nekas, parasts sikspārnis… — Viņš aizmeta prom noplēsto sunu gabaliņu un turpināja ceļu jau raitākā solī.

—    Nu, vai zini, tas bija parasts sikspārnis? — sašuta Ralfs.

—   Parasts pūķis, tu gribēji teikt!

—   Ko? — samulsa Mežsargs. — Kāds pūķis, ko jūs tur runājat? Vai tad pie jums nav sikspārņu? Savādi, es patiešām biju domājis, ka lielākā daļa augu un dzīvnieku valsts mums — es domāju, uz Zemes un Mežā — ir līdzīga. Nu, protams, izņemot tādus radījumus ka pūpežveidigie un mēness suņusēnes…

—    …un aluķēmus un rijējsenes. Un neaizmirsti vēl klejojošos krūmus un…

—   Nu labi, labi… — apjuka Mežsargs. — jums taisnība, mums tiešām daudz kas ir atšķirīgs. Tajā pašā laikā jums jāatzīst, ka daudz kas ir kopīgs, jo Mežs un Zeme ir, ja tā var izteikties, paralēlas pasaules — un, kā jau paralēlās pasaulēs, tajās daudz kas ir vienāds. Saprotiet, laiku pa laikam notiek priekšmetu nobīde — no vienas pasaules otrā un atpakaļ… Bet dažreiz tikai vienā virzienā — tā mēs, hmm, apmaināmies ar informāciju… — Mežsargs būtu bijis gatavs vēl ilgi turpināt savu lekciju, bet Ralfs viņu pārtrauca.

—   Pag, pag, — viņš iesaucās. — Tas viss, protams, ir ārkārtīgi interesanti… Tomēr gribētos zināt, kas te vēl sastopams — kaut kas tāds, kas kož nost rokas vai izskatās pēc šaušalīgiem briesmoņiem.

—   Rijējsenes nekož rokās, tās ēd tikai kukaiņus, — pacietīgi atkartoja Mežsargs. — Un kā es varēju zināt, ka jūs nepazīstat sikspārņus? — Pēc šī teikuma Ralfs un pārējie bērni pārmija izmisušus skatienus. Kļuva skaidrs, ka no Mežsarga paskaidrojumiem viņiem nekas skaidrāks nekļūs.

Meža Veča nolēma iesaistīties sarunā. — Nu tad klausieties, mēģināšu jums šo to pastāstīt. Protams, visu es tik un tā nevaru izstāstīt, tikai pašu svarīgāko…

—   Protams, protams… — Visi bija ar mieru.

Meža Veča mirkli apdomājās un tad sāka savu stāstāmo:

—    Ne uz šīs salas, bet pāreja Mežā ir sastopami tadi diezgan

bīstami radījumi… Viņi ir apmēram Mežsarga lielumā, ja viņš nomestos četrrāpus, — Mežsargs uz viņu ta dīvaini paskatījās, bet Meža Veča nelikās manām, — un viņi ir viscaur apauguši ar biezu, bruņu vilnu…

Ruta ar Moniku saskatījās. Sākums nelikās diez cik jauks. Tikmēr Meža Veča turpināja: — Nagi viņiem ir gari un nedaudz ieliekti, bet tie nav ievelkami kā kakim. Šie zvēri ir visai neuzticami un spej saniknoties pat bez redzama iemesla. Vai jums uz Zemes ir kaut kas tamlīdzīgs?

Bērni samulsusi saskatījās un papurināja galvu.

—  Un kā tad jūs viņus saucat? — vaicaja Monika.

—   Mēs viņus saucam par lāčiem. Lā-čiem, — Meža Veča lēnām atkārtoja pa zilbēm, lai ikvienam taptu skaidrs. Viņa stipri satrūkās, kad piepeši atskanēja skaļi smiekli. Smējās gan Monika, gan Ralfs, gan Ruta, gan Arvils — neviens nebija varējis novaldīties.

—   Bet es patiešām nesapratu… — starp smieklu lēkmēm elsa Ralfs. — Es domāju, tas atkal būs kaut kas līdzīgs gadatirgū redzētajai Rias sargcūkai, varbūt kads sargbebrs vai kas tamlīdzīgs…

—   Vai dieniņ… — smējās Arvils. — Bet es iedomājos, kads izskatītos četrrāpus nometies Mežsargs, apaudzis ar biezu, brūnu spalvu, ar līkiem, neievelkamiem nagiem un spējīgs saniknoties pilnīgi bez iemesla… Kad padomā, ka tas ir bijis tikai lācis…

Ruta ar Moniku smējās tā, ka pat nespēja neko piebilst. Toties Meža Veča ļoti apvainojās, jo iedomājās, ka smejas par viņas aprakstu. — Ak, tad jums tas šķiet uzjautrinoši, — viņa dusmīgi šņāca. — Nu tad es jums neko vairs nestāstīšu! Ja kaut ko gribat uzzināt, prasiet Mežsargam! — Un viņa paātrināja soli, panākdama Mežsargu, kurš bija izrāvies visiem gabaliņu priekšā.

Bērni gāja, joprojām ķiķinādami, tā ka pat nepamanīja, ka kļūst aizvien gaišāks. Tikai, kad atskanēja Mežsarga sauciens: — Nāciet, nu kur jūs palikāt?! — viņi atjēdzās un paraudzījās visapkārt.

Koki bija kļuvuši retāki, un priekšā starp stumbriem spīdēja dienas gaisma. Monika iedomājās, ka varbūt viņi ir nonākuši salai otrā pusē, bet, iznākusi no biezokņa, meitene saprata, ka nav gan.

No visām pusēm, biezokņa ieskauts, viņu acīm pavērās baltiem ķērpjiem un dzeltenīgi zaļām sūnām klāts laukumiņš. Šeit neauga neviens koks vai krūms — laukumiņš bija pilnīgi gluds, tikai pašā tā centrā kaut kas vizēja. Pienākusi tuvāk, Monika saprata, ka tas ir pavisam maziņš, apaļš dīķītis. Mežsargs un Meža Veča jau tur bija priekšā, un tagad stāvēja dīķīša krastā, pētoši vērdamies ūdeni.

Ruta, Monika, Ralfs un Arvils klusēdami pienāca klat un arī ziņkārīgi palūkojās dīķīti.

Tas patiešām bija gaužām neliels — labi ja dažus metrus plats, pilnīgi apaļš, un tā gaiši zaļais ūdens stāvēja nekustīgi, gluži kā sasalis.

—   Paskat, paskat — tauriņš mēģina nosēsties! — iesaucās Arvils, norādīdams uz dīķīti.

Patiešām, liels, zils tauriņš samtainiem spārniem nez kāpēc bija izlēmis lidot gandrīz pa pašu ūdens virsmu. Tas lidoja tik tuvu, ka dīķīša mierīgais ūdens nedaudz pat iekustējās.

Taču tad notika vēl kaut kas. Dīķītis, kas līdz šim bija bijis gandrīz bezkrāsains un pilnīgi caurspīdīgs, piepeši mainījās, līdzko Arvils bija ierunājies. Ūdens virsma palika tikpat mierīga kā līdz šim, bet tas vienā mirklī bija kļuvis tumši zaļš.

—  Kas tas? — izsaucās Monika, un ūdens uz to reaģēja, kļūdams spilgti zils, bet tad pār to pārskrēja gaiši dzeltenas krāsas vilnis, un ūdens kļuva dzintarains.

Sacēlās kņada, Monikai, Rutai, Ralfam un Arvilam skaļi runājot citam pār citu, bet tad Mežsargs pateica "kuš!" un ar rokas mājienu aicināja visus panākt malā. Viņi pagajas gabaliņu prom no savāda dīķīša un sasēdās mīkstajās sūnās visriņķi Mežsargam, jo izskatījās, ka viņš gatavojas kaut ko stāstīt. Ta arī bija.

—    Mēs to saucam par Atskaņu dīķi, — viņš sacīja, — bet tā jau ir tikai tada iesauka, jo neviens nezina, kāpēc dīķis dara to, ko jūs nupat redzējāt, un ko tas vispār nozīme. Bet ir skaidrs, ka dīķis reaģē uz skaņām un tad sāk tādu kā krasu muziķu. Tas ir savādi un skaisti, un svētkos šeit mēdz sabraukt mežaļaudis, kas tad sanāk pie dīķīša un dzied dziesmas. Tad tikai ir ko noskatīties! Pats esmu piedalījies daudzos tādos svētkos, un, ticiet man, dīķis tad ir kā vesels krāsu orķestris. Tas ir fantastiski!

—   Jocīgi, — noteica Monika. — Bet tikko tas sāka mainīt krāsas ari pie parastām skaņām, nemaz nevajadzēja dziedat.

—   Jā, jā, tas reaģē uz jebkuru skaņu. — Mežsargs apklusa un aizdomājās.

—   Cik dziļš tas ir? — vaicāja Ralfs.

—  Ak, tam vispār nav dibena, — attrauca Mežsargs.

—   Nav dibena? — brīnījās Ralfs. — Tiešām?

—   Nāciet, pārliecinieties paši, — teica Mežsargs un iesmejas, — es jau zināju, ka jums tas liksies interesanti, tāpēc paķēru līdzi šo te. — Viņš izvilka no bikšu kabatas auklas rituli, kam gala bija piestiprināts atsvars. — Tikai jums jābūt absolūti klusiem, lai varētu visu redzēt.

Visi piekrītoši pamāja un piegāja pie dīķa, kas bija atguvis sākotnējo, viegli iezaļgano krāsu. Tas atkal bija pilnīgi caurspīdīgs, un, kad Mežsargs iegremdēja tajā atsvaru un sāka laist ūdeni auklu, varēja skaidri redzēt, kā atsvars laižas aizvien zemāk un kā aukla nostiepjas tam līdzi.

Mežsargs ritināja un ritināja auklu, un atsvars laidās aizvien dziļāk, kamēr Mežsargam beidzās aukla.

—   Nu, re, — vīlies noteica Ralfs. — Cik gara tā bija?

—   Sešdesmit metru, — noteica Mežsargs, un Ralfs izbrīnā iepleta acis.

—   Sešdesmit metru? — viņš neticīgi vaicāja. — Tu gribi teikt, ka šis mazais dīķītis ir sešdesmit metru dziļš?

—   Vēl dziļāks, — attrauca Mežsargs, atkal ritinādams auklu kopā. — Reiz mežaļaudis bija apņēmušies izmērīt tā dziļumu un sagatavojuši kārtis, jo aukla, tomēr nav tik uzticams mērs. Nūjā, un tā viņi laida lejā kārtis, aizvien piestiprinādami klat jaunas, un darīja to vairākas dienas… Visbeidzot viņiem kāršu aptrūkās, un viņi nolēma mest mieru. Viņi bija nolaiduši leja piecus kilometrus…

Pēc ši paziņojuma visi bija tā apstulbuši, ka pat nezināja, ko teikt. Beidzot Arvils tomēr ierunājās: — Bet varbūt tās kārtis lejā pret kaut ko atdūrās un vienkārši nolūza… Vai varbūt tur dzīvo kāds bebrs, kas varēja tās kārtis pārgrauzt…

—  Nē, nekādu bebru tur nav, tur vispār neviens nedzīvo, pat neviena varde… Viss bija pilnīgā kartībā, un mežaļaudis izvilka no šī dīķīša piecus kilometrus garu kārti.

—   Vienkārši neticami, — grozīdama galvu, noteica Monika.

Ūdens viņu sarunas laikā bija nomainījis vismaz simt krāsu

toņus, bet tagad, kad iestājās klusums, atkal kļuva caurspīdīgs. Arvils domīgi raudzījās, ka aukla tiek vilkta augšup un ievaicājās: — Nez, vai zivis tur ir?

—   Nē, es taču teicu, tur neviens nedzīvo. Man šķiet, dzīvniekiem, tapat arī zivīm un vardēm nepatīk tā mūžīgā mirgošana un krāsu maiņa. Un, iespējams, tur notiek vēl kaut kas, kas viņiem nav pieņemams…

Beidzot Mežsargs bija izvilcis auklu un, izgriezis atlikušo ūdeni no rituļa, pamaja bērniem. — Nu ko, tas bija tas, ko gribēju jums parādīt. Kaut ko tādu jūs vairs nekur neredzēsiet!

Viņš devas atpakaļ biezoknī, un visi viņam sekoja. Šoreiz gājiens cauri biezoknim bija mierigs, un pat neviens milzīgais sikspārnis viņus neizbiedēja. Un, tā kā uz rijējsēņu pusi neviena roka netika pastiepta, arī tas uzvedās gluži kā parastas senes.

—  Un tagad, es domāju, mēs varētu apmest kādus pāris līkumus ap salu un tad doties mājās! — Mežsargs jautri sacīja, izlik- dams slapjo auklas rituli laivas aizmugure žāvēties.

Arvils ar neslēptam šausmām palūkojās uz tumšajiem biezokņiem, kas šķita apauguši visu salu, atstājot brīvu tikai tievu strēmelīti krasta joslas, kuru klāja smiltis.

—   Varbūt labāk nevajag? — viņš nedroši sacīja. — Varbūt labāk pabraukāt vēl kadu brītiņu ar laiviņu?

—  Jocīgais, mēs taču ari brauksim ar laivu, — iesmējās Ralfs.

—   Vai tad tu domāji, ka Mežsargs tagad liks mums joņot piecas reizes apkārt salai?

Ari Ruta ar Moniku iesmējās, bet Arvils sabozās. — Kā es varēju zināt? Viņš taču neteica, ka mēs ņemsim laivu…

—    Lielākajai daļai tas bija skaidrs, — klusām noteica Ralfs, iekāpdams laivā, bet Arvils, sev par laimi, viņu nesadzirdēja.

—    Kāpēc mēs atstājām Benu mājās? — sūkstījās Monika.

—   Viņam tā būtu paticis te paskraidīt! Un viņš reizēm pat peld, kaut gan duša viņam nepatīk… — viņa piebilda, atcerēdamās, ar kādu nepatiku Bens bija pārcietis ceļojumus uz Mežu. Taču Meža Veča no rīta, neko nepaskaidrojot, bija kategoriski pieprasījusi atstāt Benu mājās. Sākumā Monika bija nodomājusi, ka tas ir kadu meža zvēru dēļ, bet šeit nemanīja nekādus dzīvniekus, ar kuriem Benam varētu rasties kāre paplūkties. Milzīgo sikspārni Bens noteikti butu licis mierā — ar tādiem šausmoņiem viņš parasti neielaidās… Tomēr arī tagad Meža Veča kaut ko tikai nopurpināja sev zem deguna un kā parasti iztika bez paskaidrojumiem. Monika nodomāja, ka Meža Veča vienkārši ir gribējusi atpūsties no suņa. "Viņai patīk tikai vistas," nodomāja Monika. "Pārējos dzīvniekus viņa nevar ciest… Sevišķi jau jenotus… Viņai vajadzētu pārvākties uz dzīvi šai salā, te nemanīja neviena paša jenota…"

Viņas pārdomās iztraucēja Mežsargs, kas vaicāja, kāpēc viņa nekāpj laivā. Visi pārējie patiešām jau bija sasēdušies, un arī Monika iekapa un apsēdās blakus Rutai. Ralfs atkal bija uzlicis galva Meža Večas salmu cepuri un, ja nebutu margrietiņu, butu izskatījies varen cienīgs…

Mežsargs iedarbināja motoru, un laiva izpukšķināja ezerā. Ticis tālāk no krasta, Mežsargs palielināja ātrumu un pagrieza laivu ta, ka tagad viņi brauca salai apkārt.

Ralfs atkal turēja cepuri abām rokām, lai vējš to nenopūstu, un ar skaudību lūkojās uz Moniku, Rutu un Arvilu, kuriem nevajadzēja slēpties no saules.

Pāri ezeram klaigādamas šaudījās divas kaijas. Ezers patiešām bija pilns ar zivīm, to varēja redzēt jau no laivas, un kaijam bija brangs loms. Laiku pa laikam viņas nokampa pa kādai zivtiņai. Tad viena kaija laikam pagura no kliegšanas un negausīgās rīšanas un nosprieda nosēsties uz ezera atpūsties. Viņa nolaidās un kā koši balta boja šūpojās laivas saceltajos vieglajos vilnīšos.

Mežsargs un Meža Veča noraizējušies vēroja putnu.

—  Ai, ai, ai, to nu gan viņai nevajadzēja darīt… — satraukti runāja Meža Veča, nenolaizdama no kaijas ne acu.

Ari Mežsargs nenovērzdamies lūkojās uz peldošo kaiju. — Viņas acīmredzot ir atlidojušas no juras un nezina… Savādi, es biju domājis, ka pat putni kaut kāda veidā var apmainīties ar pieredzi…

—  Par ko jūs runājat? — jautāja Monika. Bija skaidrs, ka kaut kas te nav labi, bet atkal nevarēja saprast, par ko īsti ir runa.

—    Acīmredzot Meža Veča arī putniem labprāt aizliegtu peldēties, — klusam sacīja Arvils. — Tikai putni atšķirībā no mums viņu neklausa…

—   Ei, kas tad tas! — iesaucās Ralfs, skatīdamies uz kaiju.

Monika, Ruta un Arvils palūkojās turp. Jā, kaut kas ar putnu

nebija kārtībā.

—   Kas viņai kaiš? Vai viņai kļuvis slikti? — brīnījās Ruta.

Ta patiešām izskatījās. Likās, ka kaija cenšas pacelties spārnos, bet nespēj atrauties no ūdens. Viņa spalgi ķērca, vicināja spārnus un mēģināja pacelties gaisā, bet bez panākumiem — kaut ari tās ķermenis pat nedaudz atrāvās no ūdens virsmas, kājas palika ezera gluži ka pielipušas.

Un tad kaut kas notika ar pašu ezeru. Viss sākas ar divainu skaņu, kurai sākuma pat nevareja noteikt virzienu. Bet tad kļuva skaidrs, ka skaņa nāk no vietas, kur kaija tik izmisīgi centas pacelties gaisā. Monika juta, ka skaņa viņai kaut ko atgadina, bet nevarēja uzreiz aptvert, ko isti, kamēr Arvils iesaucās: — Putekļ- sūcējs!

Patiešām, tā bija tieši tāda skaņa, kāda rodas, darbojoties pu- tekļsūcējam, tikai nedaudz dobjāka. Kaija ķērkdama vicināja spārnus aizvien ātrāk, bet likās, ka, neraugoties uz viņas pūlēm, viņa nez kāpēc grimst aizvien dziļāk ezerā. Drīz jau viņas spārni kūlas pa ūdeni, putekļsucejam līdzīgā skaņa kļuva vēl dobjāka, un tad ar skaļu "žļurkš!" kaija pazuda ezerā, bet viņas vietā gludajā ezera virsma bija radies tāds ka caurums.

Ieskatoties uzmanīgāk, varēja redzēt, ka tur ūdens ir savēr- pies virpuli, kas rauj visu uz iekšu — no šejienes ari radās skaņa. Visbeidzot, kad kaija bija nozudusi, ūdens virpulis uzsita gaisā nelielu šļakatu un izzuda. Pēc īsa mirkļa ūdens virsma atkal bija kļuvusi gluda, it kā nekas nebutu noticis, un tikai otra kaija riņķoja virs ezera un žēli ķērkāja.

Monika, Ralfs, Ruta un Arvils joprojām lūkojās uz vietu, kur bija nozudusi kaija, un izskatījās diezgan satriekti, bet Mežsargs un Meža Veča sēdēja pavisam sagumuši ar vainīgām sejas izteiksmēm.

—   Hmm… — nokrekšķinājās Mežsargs. — Diemžēl tā gadās… Man ļoti žēl… Nedomājiet, ka mēs gribējām, lai jūs redzat kaut ko tādu…

Meža Veča bija pavisam bāla. — Kad es iedomājos, ka mēs aizmirsām viņiem pateikt par peldēšanos… — viņa pavisam svešādā balsī ierunājās. —Arvils taču gandrīz iegāja ezerā… Debestiņ!

—   Kas tur pirmīt notika? — vaicāja Ralfs, kurš pirmais atguvās no tikko redzētā. — Kas to kaiju aprija?

Mežsargs ar Meža Veču pārmija samulsušus skatienus, un Meža Veča pamāja Mežsargam, lai runā viņš. Kadu brītiņu Mežsargs sēdēja un apjucis plūkāja bārdu.

—   Neviens viņu neaprija, — viņš beidzot sacīja. — Tas bija pats ezers.

—   Kā — ezers? — nesaprata Ralfs. — Ezers rij kaijas? Tāpat kā rijējsēnes kukaiņus?

Mežsargs paraustīja plecus. — Nu, tā sanak… Tāpēc šeit nedrīkst peldēties. Bet mēs ar Meža Veču bijām tik ļoti pieraduši pie šīs īpatnības, ka pat aizmirsām jūs par to brīdināt… Mums jau kopš bērnības tas ir nemitīgi atgādināts, tāpēc tas liekas tik pašsaprotami…

Arvils, kas bija novaikstījies jau pie vārda "īpatnība", tagad saviebas vēlreiz, kad Mežsargs teica "pašsaprotami".

Ari pārējie klausījās ar pieaugošu nemieru, bet Ralfs likās pagalam nikns. — Pašsaprotami? — viņš iesaucās, pavisam aizmirsis par sauli un atstūmis cepuri pakausī. — Pašsaprotami, jūs sakāt! Un tas, ka Arvils būtu iegājis ezerā un ticis aprīts ka šī te kaija, vai tas arī butu pašsaprotami?! — viņš jau kliedza, un, jo niknāks viņš tapa, jo nelaimīgāki kļuva Mežsargs un Meža Veča.

Arvils, pieliecies pie Ralfa, mēģinaja viņu pieklusināt. — Kuš, nekliedz uz viņiem, viņi taču negribēja neko ļaunu…

—   Negribēja neko ļaunu! — sauca Ralfs. — Skaidrs, ka viņi negribeja! Bet gandrīz sanāca, vai ne? Bezatbildība tā ir, un vispār pilnīgs vājprāts. — Sabozies viņš novilka cepuri pār acīm un, uzgriezis Mežsargam muguru, turpmāk viņu ignorēja.

—  Skaidrs, ka jus neesat vainīgi, — pēc brītiņa Monika mēģināja labot situāciju, jo Mežsargs un Meža Veča bija galīgi sašļukuši. — Bet es piekrītu Ralfam, ka jums vajadzētu mums vairāk stāstīt par to, kas te kur ir sagaidāms. Galu galā — kā mēs to varam zināt!

—   Jums ir pilnīga taisnība, — klusā balsī teica Mežsargs. — Un turpmāk mēs vienmēr būsim uzmanīgi un visu izstāstīsim. Šoreiz mēs neko neteicām, jo negribējām jūs veltīgi biedēt…

Dzirdot šos vārdus, Ralfs zem cepures atkal nicīgi nosprauslājās, un Mežsargs aprāvās. Nevienam vairs nebija noskaņojuma vizināties, un Mežsargs pagrieza laivu pret krastu, kur viņus gaidīja Meža Večas kariete.

* *

Kad viņi jau brauca mājup, Monika ievaicājas: — Bet kas tad tas īsti bija? Un ka mes drīkstējām braukt pa ezeru ar laivu? Vai tad tas ievelk tikai putnus?

—   Nē, ne tikai putnus, — atbildēja Mežsargs. — Bet tas, ka ezerā pazūd tikai dzīvas būtnes, ir fakts. Tādas dzīvas būtnes, kas ir peldējušas ezerā. Ja starp tevi un ūdeni ir kaut kas nedzīvs — kā, piemēram, laiva —, nekas nevar notikt. To bija atklājuši mežaļaudis vēl pirms daudziem simtiem gadu, tā ka tas ir absolūti droši.

—   Un kā tad zivis? — jautāja Monika. — Kāpēc tās netiek ievilktas?

Mežsargs paraustīja plecus. — Ari to neviens nezina. Bet zivīm nekad nekas nenotiek. Tāpēc jau to ir tik daudz, ka nav putnu, kas tas ēstu. Vietejie putni pazist ezeru un izvairās no tā, un tikai tādas muļķites ka šis kaijas dažreiz pamanās aiziet bojā.

Monika sēdēja sarauktu pieri un domaja. Kaut ko viņai šis ūdens virpulis bija atgādinājis… Bet ko īsti…? Bridi viņa saspringti centās atcerēties, kur kaut ko līdzīgu varētu būt redzējusi, līdz beidzot aptvēra — tas taču bija tāds pats virpulis, kads savērpās ap vannas caurumu, kad viņa tapa ievilkta Mežā. Atklājums viņu tā pārsteidza, ka viņa klusi pie sevis iesaucās.

—   Ko? — jautāja Ruta. — Tu kaut ko teici?

Monika domīgi uz viņu palūkojas. — Tas ūdens virpulis, kas aprija kaiju… Tas ir tas pats, kas ierāva mani Mežā.

Ruta apjukusi uz viņu lūkojās. — Kā — tas pats? Tu gribi teikt, ka tas ir tas pats virpulis? Ka caur šo virpuli mēs nokļūtu atpakaļ uz Zemes?

—   Ne, taču… Es tikai gribēju teikt, ka tas izskatijās līdzīgs.

Visi ar interesi sekoja sarunai, un pat Ralfs vairs neblenza

ūdenī kā līdz šim, bet lūkojās uz Moniku.

—   Un kāpēc lai tas būtu šeit, ezera? — nesaprata Arvils.

Monika paraustīja plecus. — Kā lai es to zinu?

Meža Veča sāka noraidoši purināt galvu. — Nē, nē, nē. Jums jāsaprot, ka pārceļošana ar virpuļiem nenotiek nejauši. Un vispār, tik lieli priekšmeti kā kaijas vai bērni nevar pārceļot nejauši. Nē, nē, tā tās lietas nenotiek, ticiet man…

—  Es jau vairs nezinu, kam ticēt un kam ne, — dziļi aizvainotā balsi sacīja Ralfs un atkal uzgrieza visiem muguru. Mežsargs sarāvās kā pliķi dabūjis, un Monika uzmeta Ralfa mugurai niknu skatienu.

—  Ši vieta vispār ir dīvaina, — sacīja Ruta. — Tā sala ar pūķiem līdzigiem sikspārņiem, bezdibenigais dīķis un šis drausmīgais ezers. Nedomāju, ka es šeit vēl kādreiz gribētu braukt šurp…

—   Mēs tikai gribējām parādīt jums dīķīti, — želi sacīja Meža Veča. — Domājām, ka tas jums varētu patikt… — Likās, ka Ralfs atkal ir gatavs izteikt kādu sarkastisku piezīmi, bet Monika sāpīgi ieknieba viņam rokā, un viņš tā arī neko nepateica.

Kad viņi beidzot atbrauca mājās, bija jau krietni vēla pēcpusdiena, un visi bija izbadējušies. Meža Veča aši ķērās pie pusdienu gatavošanas, bet pusdienas pagāja diezgan nelāgā gaisotnē. Ralfs joprojām nebija piedevis Meža Večai un Mežsargam to, ka viņi nebija bērnus brīdinājuši, savukārt Meža Veča un Mežsargs abi jutās tik ļoti vainīgi, ka arī neuzvedās kā parasti un bija pavisam klusi un domīgi.

Pēc ēšanas bērni nokāpa lejā uz savām istabām. Monika bija nodomājusi kadu brītiņu palasīt, pirms iet paskrieties ar Benu, bet, līdzko viņa bija paņēmusi rokas gramatu, istabā pabāza galvu Ralfs.

—  Mēs ienāksim, labi? — viņš teica, un abi ar Arvilu viņi ienāca istabā un apsēdas.

Ralfs neizskatījās ne par matu priecīgāks ka pirmīt, un kādu brīdi viņi abi sēdēja un klusēja. Arvils izskatījās samulsis un neveikli murcija pirkstos segas bārkstis.

—   Nu, kas ir? — nepacietīgi jautaja Monika. — Ko jums vajag? Es gribēju palasīt.

—    Palasīsi vēlāk, — sacīja Ralfs tādā tonī, ka Monika ļoti izbrīnīti viņu uzlukoja. Viņš izklausījās tā, it kā ezerā būtu ierauta nevis kaija, bet gan viņa mīļā šinšilla. — Saki man, — viņš iesāka,

—    ja tu butu Meža Veča un vestu mūs uz ezeru, vai tev būtu aizmirsies mus pabridināt, ka ezerā nedrīkst peldēties?

Monika sarauca pieri. Jo ilgāk viņa par to domaja, jo vairāk pārliecinājās, ka tiešām Ralfam taisnība — kaut ko tādu nevarēja tik vienkārši aizmirst. Un tas, ka viņus pabridināt aizmirsuši gan Mežsargs, gan Meža Veča, bija vairāk nekā dīvaini. Bet, vienalga, viņa nesaprata, uz ko Ralfs mērķē.

Tomēr Ruta, šķiet, saprata gan, un tas viņu stipri saniknoja.

—   Tu gribi pateikt, ka viņi tīšām noklusējuši par briesmām? Vai tu esi galigi prātu zaudējis? Man liekas, tu vienkārši esi pārsauļo- jies!

Ralfs ļoti drūmi uz viņu palūkojās. — Padoma pati, — viņš teica. — Katram skaidrs, ka to nevarēja tāpat vien aizmirst.

—   Paklausies, pirms tu apvaino citus, — viņa īgni teica Ralfam, — varēji pamēģināt atcerēties, kurš bija tas, kurš ierosināja Arvilam iet peldēties…

—   Nē, nu man pietiek! — iesaucās Ralfs un, skaļi aizcirzdams durvis, izmetas no istabas.

Arvils sāka grozīties un visbeidzot aizgāja Ralfam pakaļ. Monika sakniebtām lūpām sēdēja un raudzījās uz durvīm, kas nupat bija aizvērušās otrreiz.

—   Tā nevajadzēja… — viņa teica. — Man liekas, viņš tieši tādēļ ta dusmojas, ka pats jūtas vainigs. Nevajadzēja viņam to vēl atgādināt.

—    Nu tad lai viņš liek mierā Meža Veču un Mežsargu, — atcirta Ruta.

Monika atkal paņēma grāmatu un mēģināja lasīt, bet nevarēja. Viņa jutās riebīgi. Nepietika ar to, ka bija klapatas ar aluķēmiem un viņu dimantiem, tagad vēl sākās šādi ķīviņi. Kā lai viņa domā par to, kā ar Aci saskatīt dimantu Ciltstēvu, ja apkārt visi strīdas un apvaino cits citu. Viņa nosvieda grāmatu uz naktsgaldiņa un jau gribēja ieiet pie Ralfa parunāt, kad piepeši istabas kaktā kaut kas uzsprāga.

* * *

Kaut arī tas nebija spēcīgs sprādziens, tomēr tā radītais troksnis klusajā mājā sacēla pamatīgu trauksmi, un jau pēc pāris mirkļiem meiteņu istaba bija saskrējuši visi — kā Ralfs un Arvils, tā arī Mežsargs un Meža Veča.

Visi izbijušies raudzījās visapkart, meklēdami sprādziena cēloni, un Monika norādīja uz istabas kaktu. — Tas bija tur, — viņa sacīja. — Sprāga kaut kas tajā skapītī.

Patiešām, kad ieskatījās uzmanīgāk, varēja redzēt, ka viena atvilktne nedaudz izlīdusi uz aru un izskatās nomelnējusi.

Mežsargs jau gribēja izvilkt atvilktni, kad kaut ko iedomājās un brīdi vilcinājās. — Kas jums tajā atvilktnē glabājās? — viņš jautāja Rutai ar Moniku. Viņas abas saskatījas un paraustīja plecus.

—  Tā ir Monikas atvilktne, — teica Ruta. — Manējās ir abas augšējās.

Monika centās atcerēties, kas viņai tajā atvilktnē bija stāvējis.

—    Nekā tāda tur nebija… — viņa sacīja. — Pāris grāmatu, Bena otra kakla siksna un… Pag, pag… Ha! — viņa piepeši iesaucās.

—   Tur bija dimants, ko tas jocīgais pazaudēja gadatirgū!

—  Ak, jā, pareizi, — piebalsoja arī Ruta. — Protams, mēs taču noslēpām to šajā atvilktnē.

—  Vai tad dimanti mēdz sprāgt? — neticīgi vaicāja Arvils, bet Mežsargs tikmēr jau bija atvilcis atvilktni un izcēlis to pavisam ārā.

Atvilktne no iekšpuses bija melna un likās pārklāta ar tādu kā pelnu kārtiņu. Mežsargs pēc kārtas izcēla Monikas trīs grāmatas un nopūta no tām pelnus.

Arvils nošķaudījās.

Visbeidzot tika izcelta arī gluži melna Bena siksniņa, un tad — kaut kas ietits mutautiņā. Mežsargs to attina un pārsteiguma iesaucās. Visi ziņkārīgi pienāca tuvāk, lai redzētu, kas viņu tā izbrīnījis.

Mežsarga plaukstā gulēja gluži parasta ogle. Melns, nespodrs grafīta gabals.

—   Kas tad tas?! — izsaucās Mežsargs un mēģināja paņemt to pirkstos, lai aplūkotu tuvāk. Taču, līdzko viņš to ciešāk saspieda starp pirkstiem, oglīte saira pelnos. Mežsargs apjucis sabēra pelnu drusciņu atpakaļ mutautiņā un palūkojās uz pārējiem.

—  Tas taču ir tas pats, — nomurmināja Ruta, cieši lūkodamās uz mutautiņu ar pelniem Mežsarga plaukstā.

—   Kas tad? — vaicāja Arvils.

—     Dimants, ko pārvērtis dimantu Ciltstēvs, protams, — attrauca Ralfs.

—   Vai tu esi pārliecināta, ka šeit stāvēja tas gadatirgus dimants? — Meža Veča nopietni vaicāja Monikai.

—  Skaidrs, ka esmu pārliecināta, — atteica Monika. — Es taču neturēšu atvilktnē mutautos ietītas ogles!

—  Tad, jādomā, Ralfam taisnība, — drūmi kratīdama galvu, teica Meža Veča. — Un, ja šis bija tas viltotais dimants, kas bija tas, kurš šo dimantu pazaudēja?

Kādu bridi valdīja klusums, un tad Arvils skaļi ievilka elpu. — Tu domā, tas varēja būt kāds no viņiem?

Mežsargs plūkāja bardu, kas šis dienas laikā likās kļuvusi krietni vien plānākā. — No viņiem? No kringiem, tu domā? Spriežot pēc aluķēmu apraksta, es gan biju sapratis, ka kringi izskatās citādi…

—    Bet mēs taču viņu nemaz tā isti neredzējām! — iebilda Monika. — Viņam mugura bija mētelis ar kapuci, tā ka tur apakšā varēja but jebkas!

—   Ari kāds zvlņots krings, — piebalsoja Arvils. — To pat iedomāties baisi!

Ruta neticīgi šūpoja galvu. — Jūs domājat, ka kringi tā vienkārši klejo apkārt pa mežaļaužu pilnu gadatirgu, nēsādami savus viltotos dimantus? Iedomājieties, kas būtu noticis, ja kads no mežaļaudim būtu pamanījis, kas slēpjas zem mēteļa… Saceltos vēl lielāks tracis, nekā ja gadatirgū ierastos bariņš aluķēmu…

—  Tas patiešām liekas savādi… — piekrita Mežsargs. — Ne- speju pat iedomāties, ka kringi varētu būt tik tuvu. Tas nav uz labu…

—   Ko mēs darīsim ar tiem pelniem? — vaicāja Monika.

—   Ak, es pagaidām paglabāšu tos pie sevis, — teica Mežsargs. — Tas varētu būt labs lietiskais pierādījums.

—  Kāds lietiskais pierādījums? — brīnījās Ralfs. — Kam tu ko taisies pierādīt?

Bet Mežsargs tikai atmeta ar roku un devās augšā. Arī Meža Veča aizgāja viņam līdzi.

—   Interesanti, ko mēs darīsim, ja kāds atsauksies uz mūsu sludinājumu, — ieteicās Arvils. — Un ja nu tas ir kads parasts mežaļautiņš?

—  Tas nav nekāds parasts mežaļautiņš, — teica Ralfs. — Un vispār — par to tu vari neuztraukties. Skaidrs ir tas, ka neviens uz sludinājumu neatsauksies.

Monika pie sevis nosprieda, ka Ralfam droši vien ir taisnība, bet tad piepeši pavērās durvis, un tajās parādījās diezgan pabāla Meža Večas seja.

—   Nāciet tūlīt augšā, — viņa nervozi sacīja.

—   Kāpēc? Kas noticis? — jautāja Monika.

—  Aluķēmu Vecais ir klāt, — paziņoja Meža Veča un aizvēra durvis. Bija dzirdams, kā viņa steigšus uzskrien augšup pa kapnem.

Monika uzmeta pārējiem izteiksmigu skatienu un devas pakaļ Meža Večai. Ruta, Arvils un Ralfs viņai sekoja.

Aluķēmu Vecais patiesi sēdēja lielajā istabā savā parastajā vietā un zaļu aci blenza uz galda stūri. Pie dīvāna tupēja Bens un savādi piešķiebtu galvu naidīgi glūnēja uz aluķēmu. Monika jau no kāpnēm varēja sadzirdēt, kā viņš ņurd. Skaidrs bija viens — Benam aluķēms pagalam nepatika. Arī aluķēms neloloja pret suni nekādas simpātijas. Sākumā viņš centās suni ignorēt, bet tas ņurdēja aizvien skaļāk, un drīz jau kļuva neiespējami izlikties, ka suņa istaba nav.

Bens slāpēti ierējās un piesardzīgi piešļūca aluķēmam tuvāk.

—   Ben, šurp! — iesaucās Monika.

Bens iesāņus uz viņu paskatījās, tajā pašā laikā neizlaizdams no redzesloka dīvaino ciemiņu. Visbeidzot Monika piegāja pie suņa un, nogrābusi viņu aiz kakla siksnas, noveda lejā un iespundēja savā un Rutas istaba, kur Bens palika, aizvainoti riedams.

—  Suns nav vainīgs, viņš mūs tikai aizstāvēja, — Mežsargs čukstus sacīja Ralfam, kurš stāvēja vistuvāk. — Aluķēms ienāca pats, neviens viņu neielaida.

Bet aluķemam bija laba dzirde.

—  Es pieklauvēju, bet neviens neatsaucās. Durvis bija vaļā, un es ienācu.

—   Mums lejā notika savādas lietas, — taisnojās Meža Veča. — Tāpēc arī mēs nedzirdējām klauvējienus.

Aluķēms šķita nedaudz atdzīvojies no sastinguma, un viņa zaļo acu skatiens pārvietojās no galda stūra uz Meža Veču. — Kas par savādām lietām? — viņš jautāja.

Visi saskatījās, un Mežsargs, vēl arvien turot plaukstā ie- žmiegtu mutautiņu ar pelniem, sāka stāstīt. Viņš sāka ar gadatirgu, ar to, ka Monika atradusi dimantu, un beidza ar to, kā dimants uzspradzis, pārverzdamies vispirms oglē un pēc tam pelnos.

Viņš jau bija apklusis, bet aluķēms nebeidza vien uz viņu blenzt.

—   Parādi, — viņš beidzot pateica vienu vienīgu vārdu.

Mežsargs piegāja pie viņa un pasniedza mutautiņu. Aluķēms

rupigi to attina un aplūkoja pelnus. Viņš tos izčamdīja ar saviem garajiem, līkajiem pirkstiem, apostīja un pat pielika vienu šķipsniņu pie meles. Visbeidzot viņš bija gatavs izdarīt secinājumu.

—   Parasti pelni, — viņš sacīja.

Arvils nosprauslājās.

—  Tas patiešām iepriekš bija dimants, — satraukti sacīja Monika. Viņai sāka likties, ka aluķēms viņiem netic, bet bažam nebija pamata.

—  Nešaubos, — sacīja aluķēmu Vecais. — Tas tikai vēlreiz apstiprina, ka mums ir taisnība. Dimantu Ciltstēvs ir nolaupīts, un kāds to ļaunprātīgi izmanto. Tikai nesaprotu, kas bija būtne, ko redzēja Monika.

—   Kā, vai tad tas nebija krings? — jautāja Ralfs. Aluķēmu Vecais sēdēja un tā jocīgi šūpoja galvu. — Pirmkārt,

spriežot pēc teiksmas, kringi ir lielāki augumā…

—   Es taču teicu! — iesaucās Mežsargs un uzsita pa galdu. Aluķēms stingi uz viņu palūkojās, un Mežsargs aprāvās.

Aluķēms turpināja, it kā nemaz nebūtu pārtraukts: — …bet šis, pēc jusu apraksta, bija pavisam sīks vīrelis. Otrkārt, nevaru iedomāties, ko kringi varētu iesākt ar viltoto dimantu gadatirgū. Vienīgais, ko ar dimantiem var darīt tirgu, ir vai nu tos ieķīlāt, vai pārdot. Spriežot pēc teiksmas, kringus neinteresē ne viens, ne otrs. Viņus interesē tikai tas spēks, ko var iegūt, pārvēršot ogles dimantos.

—    Bet kā tad ar dimantiem uz Zemes? — vaicāja Monika.

—   Ari tur taču viltotie dimanti tiek pārdoti visās malās!

—   Tā ir viena no lietām, ko es nesaprotu, — sacīja aluķems.

—   Kamdēļ kringiem būtu vajadzīga jusu vai mežaļautiņu nauda? Nē, es to nepavisam nesaprotu…

Brīdi visi sēdēja un apdomāja aluķēmu Vecā sacīto. Monikai tomēr likās, ka viņš nespriež īsti pareizi. Kāpēc gan kringiem atteikties no naudas, ja reiz pie tās tik viegli tikt, pārdodot neīstos dimantus? Tad viņi papildus spēkam tiktu arī pie bagātības — un, kā sprieda Monika, spēks un nauda dotu viņiem divkāršu varu.

Viņa nodrebinājās. Doma par to, ka varu iegūs kaut kādi cit- planētiešu briesmoņi, bija šausminoša. Nu jau tā patiesi nebija tikai Meža problēma vien. Ja reiz viņi pārdeva dimantus arī uz Zemes, tātad viņus interesē arī tā. Varbūt viņi bija iecerejuši iekarot visas apdzīvotās pasaules? Kaut kas bija jadara…

—   Es pamēģināšu vēlreiz paskatīties ar Aci, — Monika sacīja, atvairot drūmās domas. — Varbūt šoreiz man izdosies labak.

—   Vai atceries, kas tev jādomā? — drošības pēc pajautāja Mežsargs.

—   Protams, — attrauca Monika, aizvērdama acis.

Tapat kā pagājušo reizi viņa iedomājās absolūtu tumšu tukšumu. Kad tas bija izdarits un no tumsas jau sāka smelgt acis, viņa iedomājās dimantu Ciltstēvu. Taču šoreiz nez kāpēc tas viņai saistījās ar sarkanu krāsu… Varbūt milzīgā sikspārņa acu dēļ…

Tūlīt melnajā tukšumā iezaigojās kaut kas spilgti sarkans, piepildīdams visu ar rožainu gaismu.

Pēc mirkļa Monikai acīs no spilgtās gaismas jau sāka griezties sarkani gredzeni, un tad viss atkal satumsa. Sarkanā gaisma nodzisa tikpat pēkšņi ka parādījusies, un Monika juta, ka piepeši kļuvis drēgns.

Tajā pašā laikā viņa aptvēra, ka acis vēl arvien tur aizvērtas, un piesardzīgi tās atvēra.

Savādi, šoreiz apkārtne it nemaz nelīdzinājās vietai, kur viņa bija nonākusi pagājušo reizi. Nebija ne priežu, ne jūras, nedz milzīgo statuju jūras krastā. Likās, ka viņa atrodas kaut kādās telpās. Kur patiešām bija visai drēgns.

Monika nodrebinājās un juta, ka viņai uzmetas zosāda. Parau- dzijusies visapkārt, viņa redzēja, ka stāv šaurā koridorā, kura sienas, griesti un grīda bija veidoti no pilnīgi balta akmens.

Kādu mirkli Monika apmulsusi stāvēja koridora vidū un tad nosprieda, ka būtu kaut kur jāiet. Uz abam pusēm koridors likās pilnīgi vienāds, un Monika devās uz priekšu uz labu laimi. Galu galā, meitenei šā vai tā nebija ne jausmas, kur viņa atrodas.

Viņas soļi dobji dipēja, itin kā ietu pa akmens plāksnēm, zem kuram ir tukšums. Monika apstājās un piespieda sevi domāt par to, ka patiesībā viņas šeit nemaz nav. "Es šo vietu redzu tikai ar Aci," viņa sev sacija. "Patiesībā es vēl arvien sēžu Mežsarga mājā kopā ar pārējiem." Tad viņa atvēra acis un devās tālāk. Soļi vairs nedipēja, un viņa apmierināti pasmaidīja. Acīmredzot viņa vēl šo to atceras.

"Ļoti labi," domaja Monika. "Tagad galvenais ir saglabāt kontroli. Un neuzskriet virsū kadam kringam." To iedomājoties, viņa neviļus apstājas. Patiešam, tas taču bija visai iespējams. Ja jau dimantu Ciltstēvs atrodas pie kringiem, viņa kuru katru mirkli var ieraudzit kādu no viņiem.

Moniku pārņēma izbailes, un viņa brītiņu slavēja, pārdomādama, vai nebūtu labāk atgriezties. Taču tad viņa saņēmās un devās tālāk. "Es nedrīkstu tagad padoties," viņa sev iegalvoja. "Tagad, kad beidzot ir izdevies nokļūt pareizajā vietā, man ir jāatrod kaut kas noderīgs." Un viņa turpina ja iet.

Koridors likās turpināmies bezgalīgi. Tas vēl aizvien veda taisni uz priekšu, un Monikai likās savādi, kā viens koridors var būt tik garš. "Kaut kur taču tam jābeidzas, viņa sprieda. Vai vismaz jāsazarojas, vai jāved uz kādām citam telpām. Nevar taču viss sastāvēt no viena vienīga bezgalīgi gara koridora…"

Tomēr likās, ka tieši tā tas ir. Kad Monikai šķita, ka viņa ir gājusi jau vairākas stundas, koridors piepeši izbeidzās.

Viņai priekšā pletās milzīga daudzu līmeņu telpa, kuras stāvus savā starpā savienoja kāpnes un slīdošas lentes. Itin viss bija veidots no tā paša baltā akmens. Koridors un ari zāle mirdzēja pelēcīgi balā gaismā, kas it kā izstaroja no sienām. Taču, kaut arī zāle ar tās neskaitāmajiem līmeņiem, kāpnēm un platformām bija ārkārtīgi sarežģītas formas, kaut kas tūlīt piesaistīja Monikas uzmanību. Kaut kas, kas atradās zāles pašā augšējā platformā, novietots uz balta akmens paaugstinājuma.

Mazītiņa, apaļa oliņa, mirdzēdama koši balta gaismā, gulēja akmens gropītē un lēja savu balto gaismu par visu milzīgo telpu. Monikai likās, ka tieši no šejienes ir nākusi gaisma, kas apgaismoja arī koridoru.

— Dimantu Ciltstēvs, — nočukstēja Monika, lūkodamās uz balto oliņu.

Un tad viņa pamanīja kaut ko, ko uzreiz nebija ievērojusi.

Abās pusēs pjedestālam, uz kura gulēja dimantu Ciltstēvs, staveja divi melni, sakņupuši stāvi. Pret zāles baltajām sienām un dimantu Ciltstēva žilbinošo baltumu šie stāvi likās vēl melnāki, nekā varbūt bija patiesībā. No attaluma Monika nevarēja īsti labi saskatīt, bet likās, ka tiem mugurā ir sadriskātas, tumšas drebes, kas sniedzās no galvas līdz pat zemei. Ari sejas Monika nespēja saskatīt, abi sastingušie stāvi vairāk atgādināja melnus kukuržņus nekā dzīvas būtnes.

Un piepeši Monika aptvēra, ka tie taču ir kringi. Tie paši briesmoņi, kas perina kaut ko nelāgu pret Mežu un varbūt pat pret Zemi! Un vēl viņa aptvēra — ja jau viņa redz kringus, viņi tikpat labi redz ari Moniku.

Monika klusi iekliedzas un iemetās atpakaļ koridorā.

Viņa skrēja labu brīdi, līdz aptvēra, ka ir baidījusies veltīgi. Viņa taču atrodas šeit tikai ar Aci…

Monika apstājās un kādu bridi stāvēja, skaļi elsodama un gaidīdama, kad pāries dūrējs sānos.

"Man jābeidz domāt, ka esmu šeit pa īstam," viņa sev sacīja. Bet tādos brīžos, kad pirmo reizi ieraugi kringus, to ir grūti sev iegalvot. Atguvusies no trakā skrējiena, viņa piespieda sevi atgriezties lielajā zālē.

"Man jāuzzina, kur es īsti esmu," viņa domāja, "un kas kringiem ir padomā. Tagad, kad esmu tikusi tik tālu, man jāmēģina uzzināt pēc iespējas vairāk. Kas zina, kad man vēl izdosies atkal šeit nokļūt…"

Tā domādama, viņa apņēmīgi devās atpakaļ pa koridoru uz turieni, kur savādās, melnas būtnes apsargāja dimantu Ciltstēvu.

Taču viņa netika necik tālu, kad notika tas, no ka Monika bija baidījusies.

Kaut kur virs galvas sākās savādais, murdoņai līdzīgais troksnis, tikai šoreiz tas pietuvojās daudz straujāk. Tas nāca lejup ar tādiem kā viļņiem, un šoreiz Monikai likās, ka katrs vilnis nes sev līdzi kaut kādas sakarīgas skaņas. — Essššsalllāāā… Essššsal- llāāā… Essššsalllāāā… — nāca no gaisa un gāzās pār Moniku, kura staveja koridorā kā sastingusi. Tā vairs nebija tikai pūļa murdoņa, un Monika ļoti centās saklausīt atsevišķus vārdus, bet tas viņai neizdevās. Nez kādēļ radās iespaids, ka kāds neatlaidīgi cenšas viņai kaut ko pateikt, bet bez panākumiem. Un tad uzradās ari melnās ēnas. Koridora viens gals piepeši satumsa, un melnās ēnas švīkstēdamas brāzās virsū Monikai. Troksnis aizvien pieauga, pārvērzdamies apdullinoša, spalgā kaukoņā.

Meitene nometās zemē garšļaukus un, cieši aizmiegusi acis, domāja par Mežsarga māju un istabu, kurā patiesībā atradās arī viņa pati. Un pēc pāris sekundēm iestājās klusums. Monika juta, ka piepeši kļuvis patīkami silts, un atvēra acis.

—  Fū, — viņa atviegloti nopūtās, ieraudzīdama Mežsargu, Meža Veču un visus pārējos, kas mierīgi sēdēja un nogaidoši viņu vēroja. Aluķēmu Vecais bija piešķiebis galvu, un bija jūtams, ka viņš deg nepacietībā uzzināt, ko Monikai izdevies ieraudzīt. Bet iedzimtā vai ieaudzinātā atturība neļāva viņam mesties meiteni izprašņāt.

Turpretī Meža Večai šāda atturība nepiemita.

—  Nu, stāsti, stāsti, — viņa skubināja. — Šoreiz tu biji prom ilgāk nekā parasti, droši vien tev kaut ko izdevās ieraudzīt!

Monika brīdi apdomāja redzeto un uzmeta skatienu aluķē- mam. Tas vēl arvien nebija nolaidis no viņas savu dīvaino, stingo skatienu. Monika steigšus novērsās un centās uz viņu vairs neskatīties. Ir grūti sakopot domas, kad uz tevi tā blenž aluķēms…

—   Šoreiz, šķiet, man izdevās… — viņa beidzot ierunājās.

Viņa izstāstīja visu — par šķietami bezgalīgo, balto koridoru,

par milzīgo zaļi ar daudzajiem stāviem, par dimantu Ciltstēvu un tā dīvainajiem, melnajiem sargiem.

—  Bet beigās atkal sākās tas drausmīgais troksnis, un man virsū gāzās tās pašas melnās ēnas, — viņa nopūtas. — Tikai šoreiz skaņas likās citādas. Bija tada sajūta, it ka tas censtos man kaut ko pateikt… Likās — vel mazliet, un es sapratīšu, ko tās saka…

Visi pārsteigti klusēja. Monikas stāsts bija visai dīvains. Ralfu, Rutu un Arvilu šokēja doma, ka Monika varētu būt redzējusi īstus, dzīvus citplanētiešus. Mežsargs un Meža Veča sēdēja sarauktām pierēm un saspringti kaut ko prātoja, bet aluķēmu Vecais šķita iegrimis tādā kā transā. Viņš sēdēja kā pārakmeņojies, izgriezis skatienu augšup, tā ka kļuva redzami acu baltumi, un vairāk nekā jebkad atgādināja ķirzaku.

Monika sēdēja un gaidīja, ko teiks citi. It sevišķi viņu interesēja, kas būs sakāms aluķēmu Vecajam. Bet likās, ka viņam nav nekas sakāms. Ja neņema vērā vaļējās acis, viņš šķita aizsnaudies.

Meža Veča likās ļoti kritiski noskaņota. — Nē, nē, — viņa runāja, šūpodama galvu. — Tas, ko tu redzēji, nevar būt Mežā. Mums nav baltu ēku ar tādiem koridoriem… Mums vispār nav tāda balta akmens…

—   Skaidrs, ka Monika redzēja to, ko redzēja, — iebilda Mežsargs. — Viņa skatījās ar Aci, un Acs nemelo. Un tas nevarēja būt nekur citur kā vien Mežā. Protams, vel tas varētu būt bijis uz Zemes, jo, kā zināms, Acs darbojas starp abām mūsu pasaulēm… Bet es tomēr domāju, ka tas ir bijis tepat…

—   Es arī tā domāju, — piepeši iejaucās aluķēmu Vecais, un visi palūkojās uz viņu. Viņš šķita pilnīgi pamodies, un zaļās acis gluži vai dzirkstīja. Viņš pat vairs nelikās tik stīvs kā līdz šim. Pieliecies uz priekšu, Vecais ieinteresēti uzlūkoja Moniku.

—   Tas, ko tu stāstīji, — viņš sacīja, — ir ārkārtīgi interesanti. Un neizsakāmi svarīgi. Tas pierāda to, ka dimantu Ciltstēvs ir nolaupīts un ka to nav izdarījuši ne mežaļaudis, ne aluķēmi. Tādas būves, kā tu tikko aprakstīji, mums patiešām nav pazīstamas. Tātad tās var būt tikai kringu mītnes. Un to, ka tām ir saistība ar kringiem, pierada jau tava iepriekšējā skatīšanās ar Aci.

—   Ka tā? — jautāja Monika. Viņai jau sāka jukt visa šī aluķēmu un citplanētiešu padarīšana.

—  Statujas, — isi noteica aluķems. — Pagajušo reizi tu saistība ar dimantu Ciltstēvu redzēji Šalkojošo juru un tas sešas statujas.

—  Un ko nozīme tas skaņas un melnas ēnas? — vaicāja Monika.

—    Acimredzot tā ir kringu aizsardzība, — sacīja Vecais.

—   Viņi mēģina no tevis tikt vaļā. Taču tava Acs kļūst aizvien stiprākā, un tu ar katru reizi tiec aizvien tālāk…

—   Pag, pag, — Mežsargs viņu pārtrauca. — Tu domā, tas ir kringu ierocis?

—   Ta varētu but, — piekrita aluķems.

—  Bet tad jau, — lēni sacīja Mežsargs. — Tad jau viņi zina, ka Monika viņus redz…

Monikai, to iedomājoties, sametās nelabi.

—  Tas nav obligāti, — teica aluķēms. — Iespējams, tā ir viņu automatiskā aizsardzība pret Aci. Līdzko kads skatās viņus ar Aci, iedarbojas šī sistēma. Saki man, — viņš vērsās pie Monikas,

—   vai tie melnie kaut ka uz tevi reaģēja? Vai tev likās, ka viņi tevi redz?

Monika padomāja. — Nē, šķiet, ka ne… Bet attālums bija diezgan liels… Un es tur biju pārāk īsu brīdi…

—   Ne, es šaubos, ka tevi kads varēja redzet, — teica aluķems.

—   Acs nav tāda lieta, ko varētu saskatīt. Viņi nevar tevi redzēt, jo tevis taču tur nav.

—   Bet es taču viņus redzu, — sacīja Monika. Pēkšņi viņai sāka likties visai ticami, ka kringi varētu viņu ieraudzīt.

—  Tas ir citādi. Viņiem taču nav Acs, — uz mirkli viņš atkal aizsapņojas un tad teica: — Mani pārsteidz kas cits. Tu sacīji, ka viņi bijuši nelieli un melnās drēbēs tērpti… Pilnīgi atbilst tas būtnes aprakstam, kas gadatirgu pazaudēja neīsto dimantu. Tik tālu viss sakrīt… Bet kāpēc teiksma runā par kringiem kā par lielam, zviņotam būtnēm…?

Uz to nu neviens nespeja atbildēt.

Beidzot aluķēmu Vecais paraustīja plecus. — Galu galā, teiksmas var gadu tūkstošu laikā mainīties…

Monika nodomāja, ka acīmredzot tā ari ir noticis. Viņa do- maja, ka būtu ļoti dabiski, ja mazi, melni radījumi, kādi tie ir patiesībā, teiksmā pārtaptu par milzīgiem, zvīņām klātiem briesmoņiem… Šī doma meiteni tā uzjautrināja, ka viņa iesmējās.

—   Kas ir? — jautāja Arvils, bet Monika tikai atmeta ar roku.

Aluķēms piecēlās kājās. — Šodienai būs gana, — viņš teica.

—   Lai Monika atpūšas, rit es atkal atnākšu. Viss liecina par to, ka mēs nedrīkstam zaudēt laiku. — Viņš paskatījās uz Moniku.

—   Un paldies par palīdzību.

Monika šķībi pasmaidīja, bet aluķēmu Vecais jau bija pagriezis muguru un devās laukā pa durvīm.

—  Diez, kur viņš nakšņo… — domīgi ieteicās Arvils, lūkodamies uz krēslot sākušo dienu aiz loga.

—  Nez vai par to būtu jāuztraucas, — iesmējās Ralfs. — Izraks sev bedri zem kāda laukakmens — un paskat, maja gatava!

—  Nu, nu… — Ruta sāka iebilst, bet Mežsargs neļāva viņai turpināt.

—   Nemaz nesāciet par to spriedelēt, — viņš sacīja. — Un negaidiet, ka es lūgšu viņu pārnakšņot pie mums.

Monika skaļi nožāvājās. Skatīšanās ar Aci vienmēr prasīja daudz spēka, it sevišķi tagad, kad viss negāja tik gludi ka parasti un beigās bija jāklausās tā šausmīgā spiegšana.

Meža Veča to uztvēra kā mājienu un nokomandēja visus doties gulēt. — Tikai nedomājiet trokšņot, — viņa stingri piekodināja. — Monika ir nomocījusies, viņai vajag atpūsties. Un tagad — gultās!

SESTA NODAĻA

Melno ēnu pārvērtības

Monika pamodās no kāda trokšņa, un bija sajūta, it kā viņa butu tikko aizmigusi. Galīgi samiegojusies, viņa pavēra acis, lai paskatītos, kas tur trokšņo. Ta bija Ruta, kas kaut ko meklēja skapi.

—    Ko tu tur vandies? — noņurdēja Monika. — Vēl taču ir nakts…

—   Kāda nakts? — Ruta moži attrauca. — Ir astoņi no rīta, un es eju uz slidotavu. Neesmu trenējusies diezin cik ilgi, un Ria ar treneri mani gaida. Kur es varētu būt nobāzusi savu ķemmi…?

Monika pagriezās uz otriem sāniem un parvilka segu par galvu. Vakardienas skatīšanās ar Aci bija atņēmusi visus spēkus. Nepagāja ne minūte, kad viņa jau gulēja.

Kad Monika atkal pamodās, kāds klauvēja pie durvīm, un istabā ienāca Meža Veča.

—   Vai tu vēl guli? — viņa vaicāja. — Ir jau vienpadsmit, un pie tevis atnācis ciemiņš.

—   Kas? — Monika nesaprata, berzēdama acis. — Kads ciemiņš?

—   Viņš esot no ciema, un viņu saucot l inu, — paskaidroja Meža Veča, šķelmīgi lūrēdama uz Moniku. — Tāds glīts puikiņš sprogainiem matiem…

Monika vienā mirkli pamodās. — Ak, nē… — viņa novaidējās. — Nevar būt, ka viņš vēl arvien grib pirkt Benu… — Viņa izlēca no gultas un, aši saģērbusies, izbrāzās ārā, atstādama Meža Veču apstulbušu blenžam viņai nopakaļ.

—   Ko tad tas nozīmēja? — pie sevis noteica apjukusi Meža Veča. — Pirkt Benu? — viņa iesmējās. — Tam puikam nu gan ir izdomas trūkums, ja viņš sadomājis šādu aizbildinājumu… Kurš gan tic, ka viņš varētu vēlēties pirkt Benu! Benu?\ — Un viņa, vēlreiz iesmējusies, arī devās augšā.

Ralfs ar Arvilu stāvēja pie loga un, klusām ķiķinādami, sačukstējās. No turienes ļoti labi varēja redzēt, kā ārā stāv Monika un sarunājas ar kadu mežapuiku. Monikai blakus neparasti mierīgi sēdēja Bens, bet mežapuikam pavadā bija piesiets dīvains dzīvnieks, kas izskatījās pēc polārlapsas un jenota krustojuma. Tas bija pavisam neliels un koši balts, gluži kā polārlapsa, taču kaut kas tā purniņa formā un kustības atgādināja jenotu. Bens kaut ko tādu nebija redzējis un piešķiebtu galvu, ausis saslējis, blenza uz šo brīnumzvēru.

* * *

—   …man pieder jau piecus gadus, — stāstīja Tinu.

—    Kā tu viņu nosauci? — pārjautāja Monika. — Es nesaklausīju.

—   Lenotū, — sacīja Tinu.

Monika neizturēja neiesmejusies. — Vai tas ir no vārda — Tinu — ? — viņa jautāja.

—   Nē, tas ir no vārdiem "lapsa" un "jenots", — paskaidroja Tinu, noliekdamies un pārceldams lenotū priekšķepu pāri pavadai, kurā tas bija sapinies. Monikai nāca smiekli, līdzko viņa paraudzījās uz jocīgo zvēriņu. Patlaban tas bija sakampis priekš- ķepās savu milzīgās, kuplās astes galiņu un domīgi to plūkāja. Izskatījās, ka lenotū ir nodevies dziļām filozofiskam pārdomām. Bens iesmilkstējās.

—  Tu droši vien neesi pārdomājusi? — vaicāja Tinu, sapņaini lūkodamies uz Benu.

—  Par Bena pardošanu? — iesmējās Monika. — Nu nē!

—   Tā jau es domāju, — bēdīgi noteica Tinu un noglāstīja Benam galvu. Bens viegli pavēcināja asti.

Noklaudzēja ārdurvis, un pagalmā iznāca Ralfs ar Arvilu. Ralfs pirmais metās pie lenotū un gribēja to sabužināt, bet lenotū uzmeta kūkumu un ieņurdējās. Ralfs atrāva roku.

—  Kāds viņš dusmīgs, — Ralfs izbrīnīti sacīja. — Kur tu tādu dabūji?

—  Vecāki uzdavinaja dzimšanas diena, — Tinu lepni paskaidroja. — Tādu ka lenotū Mežā ir ļoti maz. Bet tādu ka manējais — baltu — vel mazak. Viņi ir diezgan jauki, bet, protams, nav tik gudri kā suņi…

—  Kāpēc jums nav suņu? — brīnījās Arvils. — Mums to ir papilnam, mēs varētu jums kādus pāris simtus iztirgot…

Monika saviebās un paskatījās uz Ralfu. Tas arī bija savaik- stījies, kā valdīdams smieklus.

—  Tu būtu varējis sākt ar pārsimt jūrascūku iztirgošanu, — viņš sacīja Arvilam. Arvils izlikās, ka neko nav dzirdējis. Jūras- cūkas nebija viņa mīļākā sarunu tēma. Pirms viņš bija atdabūjis savu īsto vecmāmiņu, viņam bija jādzīvo pie vectēva, kurš audzēja mājās veselas jūrascūku kolonijas. Līdz ar neīsto vectēvu pagaisa arī visas jūrascūkas, bet Arvilam vēl aizvien nepatika par to runāt.

—   Daži suņi jau ir, — sacīja Tinu. — Bet tie pieder tikai dažiem mežsargiem. Suņi labi prot sadzīt krūmus vienkopus, kad tie rudeņos sāk klejot.

Kadu bridi Tinu aizrautīgi stāstīja, kāda veida suņi lenc klejojošos kokus un krūmus, un tad Monika nosprieda, ka arī Benam nenāktu par ļaunu nedaudz izskrieties. Tinu ļoti lūdza, lai Monika ļautu viņam pastaigāt ar Benu, un Monika arī atļāva. Bens gan sākumā pāris reižu vaicājoši palūkojās atpakaļ uz Moniku, bet, kad viņa tam pamāja, lai tik skrien, Bens paklausīja arī. Likās, ka sunim Tinu tīri labi patīk, un arī dīvainais, baltais zvērs bija tāds, kuru ir vērts papetit tuvāk…

Kad Tinu ar Benu un lenotū bija pazuduši aiz kāda pakalna, Ralfs ar Arvilu saskatījās, un Ralfs gaužām vienaldzīgā balsi vaicāja Monikai: — Nu, par ko tad jūs pirmīt runājāt?

Monika nesaklausīja viņa balsī neko neparastu un tikpat vienaldzīgi atbildēja: — Ak, neko īpašu… Viņš stāstīja par to savu lenotū… Un atkal jautāja, vai es nepārdodu Benu…

Ralfs uzmeta Arvilam uzjautrinātu skatienu un turpināja: — Un tad viņš palūdza atļauju pastaigāt ar Benu… Tagad viņš droši vien katru dienu nāks šurp — staigāt ar Benu — … Tiešām labs attaisnojums…

Monika aizdomīgi uz viņu paskatījās un beidzot saprata, ka Ralfs viņu ķircina. Piesarkusi viņa atcirta: — Skaidrs, ka viņš nenāks šurp katru dienu. Nerunājiet muļķības! Starp citu, redz, kur viņš jau nak atpakaļ!

Patiešām, likās, ka šodienas staigāšana nav bijusi diez cik gara, jo Tinu ar abiem zvēriem jau atgriezās. Bens, mēli izkāris, lēkšoja pa priekšu un, pieskrējis pie Monikas, līksmi luncinādams asti, sasveicinājās. Likās, ka viņš grib pastāstīt, cik vareni pavadījis laiku. Tinu, no skriešanas gluži piesarcis, pienāca pie Monikas, Ralfa un Arvila un teica Monikai: — Rīt es atnākšu atkal, labi? šķiet, Benam tīri labi patīk paskrieties ar manu lenotu.

To pateicis, viņš uzsmaidīja Monikai un devās prom. Monika bija kļuvusi vēl sarkanāka par Tinu, kaut ari viņa nebija skrējusi. Ralfs ar Arvilu nu jau ķiķināja pavisam atklāti, un Monika, kaut ko pie sevis noburkšķējusi, pagriezās un aši iemuka mājā.

Tikusi prom no zēniem, Monika pa taisno devās uz savu istabu, lai nebūtu viņos jāklausās. Cik muļķīgi! Ko gan šis Tinu iedomājas!? Vai tiešām viņš tagad, Ralfam un Arvilam par uzjautrinājumu, katru dienu nāks šurp? Monika saprata, ka tad viņai dzīves nebūs, un nolēma, ka jau rīt jāpasaka Tinu, ka nedrīkst ļaut Benam katru dienu iet ar viņu staigāt… Kaut kādu iemeslu taču varēja izdomāt… Piemēram, ka Bena saimniece tomēr ir viņa, Monika, un sunim varētu likties nepieņemami katru dienu doties pastaigās ar svešinieku…

Monika nopūtās. Tā tikai viņai vēl pietrūka! Likās, ka šovasar nekas nevar būt vienkāršs. Jau pirms ierašanās sākās nepatikšanas ar dimantiem, tad tas dīvainības ar skaņām un melnajām ēnam, vakardienas notikums uz ezera un šodien vēl Tinu…

Monika paņēma grāmatu, bet atkal nekādi nespēja koncentrēties lasīšanai. Domas joņoja pa galvu, un viss likās ārkārtīgi sarežģīts un neatrisināms. Drīz atkal ieradīsies aluķēms un gribēs, lai viņa skatās ar Aci… Kā viņai riebās tās drausmīgās melnās ēnas! Un ja nu tās patiesi ir kringu aizsardzība, vai tad tās nevar

viņai kaut ko nodarīt? /

Grāmata neatvērta gulēja Monikai klēpī, bet viņa pati drūmi blenza sienā. Viņa bija tā aizdomājusies, ka ne pa jokam satrūkās, kad istabas durvis atsprāga vaļā un iekšā iebrāžas Ralfs ar Arvilu. Viņi abi likās ļoti satraukti, un Ralfam kaut kas bija roka. Kaut kas balts un bezveidīgs. Sākumā Monikai likās, ka tā ir grīdas lupata, bet grīdas lupatai tas bija pārāk balts…

Ralfs uzvaroši pabāza balto nezin ko Monikai zem deguna, un lepni sacīja: — Paskat, ko mēs noķērām!

Tikai tad Monika aptvēra, ka tas taču ir pūpēžveidīgais. Taču viņš likās neparasti ļengans un kluss. Izskatījās, ka viņš ir beigts.

—   Kas viņam vainas? Vai viņš ir miris? — jautāja Monika, aizdomīgi uzlūkodama pūpēžveidīgo, kas neizrādīja nekādas dzīvības pazīmes.

—   Paģībis, — nicīgi noteica Ralfs un pavīpsnāja. — Uzmini, no kurienes mēs viņu izvilkām! No Meža Večas karietes! Bijām aizgājuši uz šķūni paskatīties, vai karietei ir spidometrs vai nav, un tur šis vienā mierā gulēja, saritinājies zem priekšējā sēdekļa. Pamatīgi pārbijās, kad es šo nogrābu un izvilku lauka. Palaida tadu kā spiedzienu un tad zaudēja samaņu, — Ralfs iesmējās.

Istabā ienāca Mežsargs. — Dzirdēju ārā troksni un spiegšanu. Kas jums te notiek? — viņš vaicāja.

Ralfs tikpat izteiksmīgi kā pirmīt pagrūda pupežveidīgo zem deguna ari viņam. Mežsargs saviebās. — Kur tu to sadabūji? — viņš brīnījās. — Noķēri, vai?

—  Jā, bet ne jau parastajā veidā. — Un Ralfs atkārtoja savu stāstu ari Mežsargam.

—  Interesanti… — novilka Mežsargs un, izņēmis pūpēžveidīgo Ralfam no rokām, uzmanīgi to aplūkoja. — Hmm… Izskatās pēc mātītes… Ja viņa drīzumā dētu olas, varētu viņu paturēt…

Monika un zēni izvalbīja acis. Jau iedomājoties vien par pūpēžveidīgo olu omleti, viņiem kļuva nelabi. Tikmēr pūpēžveidīgais, šķiet, bija sācis atžirgt. Viņa lidz šim ļenganas pseidopodijas tikko manami sakustējās, tad galvā pavērās mutes sprauga un atskanēja griezīgs spiedziens. Mežsargs no pārbīļa izlaida pūpēžveidīgo no rokam. Ticis brīvība, tas ka apdullis metās riņķot pa istabu, visu laiku nelāgi spiegdams. Monika, Ralfs un Arvils aizspieda ausis, bet Mežsargs, saviebies kā sāpēs, mēģināja nogrābt pūpēžveidīgo, kad tas brāzās viņam garām. Pēc četriem neveiksmīgiem mēģinājumiem tas viņam ari izdevās, un Mežsargs izmetās ārā no istabas, stiepdams vēl aizvien spiedzošo pūpēžveidīgo.

—   Debestiņ, — teica Arvils.

Pēc mirkļa Mežsargs atgriezās, apslaucīdams rokas gar biksēm.

—  Fū, — viņš puta. — Šito spiegšanu! Pat ja tā butu mātīte, kas gatava dēt olas kaut šovakar, es neņemtos viņu paturēt. No tā trokšņa taču desmit minūtēs var zaudēt prātu…

Monika pie sevis nosprieda, ka tā viņš var runāt, jo nav dzirdējis troksni, kas vienmēr pavadīja melnās ēnas. Tās skaņas bija vēl nepanesamākas. Pūpēžveidīgo spiegšana nebija tik šausmīga kaut vai tāpēc, ka viņa zinaja — pupežveidigie gan skaļi spiedz, bet patiesībā tādas skrejošas sēnes vien ir.

Kad Mežsargs bija izgājis, Monika pamanīja, ka Ralfs domīgi košļā apakšlūpu.

—  Kas ir? — viņa jautāja. — Par ko tu domā?

—  Vai tev viņš neko neatgādināja? — Ralfs vaicāja.

Monika neizpratnē saskatījās ar Arvilu un paraustīja plecus.

—   Nē. Parasts pūpēžveidīgais…

Ralfs joprojām izskatījās aizdomājies. — Atceries to nakti, kad jūsu istabā bija iesprucis pūpēžveidīgais? Toreiz Bens viņu aiztrenca.

Monika izbrīnā savilka uzacis. — Tu doma, tas ir tas pats?

—   Un tu domā, ka piepeši mūsu māja būtu sākusi pievilināt visus pūpēžveidlgos pēc kārtas? — Ralfs attrauca. — Protams, es domāju, ka tas ir tas pats.

—   Un kāpēc viņš te lien? — brīnījās Arvils.

—    Nav ne jausmas, — atsaucas Ralfs, paraustījis plecus.

—   Ejam ārā uzspēlēt badmintonu?

—   Ejam, — atsaucās Arvils. — Monika, nāksi?

—  Es labāk palasīšu, — teica Monika un paņēma gramatu.

Ralfs ar Arvilu izgāja āra, un Monika palika sēžam un lūkojamies sienā, bet grāmata tā arī netika atvērta. Viņa centās izdomāt, ko darīt nākamreiz, kad Acs laikā viņai sāks uzmākties melnās ēnas…

Un pamazām viņā saka briest kāda apņemšanās. Patiešām, vajadzēs darīt tāpat kā pagājušo reizi…

Un viņa nolēma paskatīties ar Aci patstāvīgi.

Turklāt šoreiz viņa nosprieda rīkoties citādi. Līdz šim viņa, skatoties ar Aci, bija pievērsusi galveno uzmanību dimantu Ciltstēvam, bet tagad saprata, ka jāsāk tieši ar melnajām ēnām. Lai cik nepatīkami tas arī būtu…

Monika aizvēra acis un kādu brīdi centās nedomāt ne par ko. Tad viņa atcerejas melnas ēnas un aizvien pieaugošo troksni, ar kuru tās brāzās virsu. Diezgan bažīgi Monika gaidīja, kas tagad notiks…

Bet nenotika it nekas.

Monika nosprieda, ka nav pienācigi koncentrējusies, un centās atkal domāt tikai un vienīgi par melnajām ēnām. Viņa atcerējās, kā tās bija brāzušās viņai virsū pēdējoreiz — no baltā koridora viņa gala. Viņa tās iztēlojās tik dzīvi, ka likās — ēnas patiesi tūlīt pat materializēsies.

Taču ne.

Monika samulsusi atvēra acis un devās uzmeklēt Ralfu.

Viņi abi ar Arvilu ārā spēlēja badmintonu, un Bens skraidīja no viena zēna pie otra, klabinadams zobus uz lidojošo badmintona volāniņu. Monika bridi stāvēja, skatīdamās, kā viņi spēlē, un tad uzsauca.

—   Kas ir? — atsaucās Arvils, atvēzēdamies un gandrīz iebelzdams ar raketi Benam, kurš iesmilkstējās un pamuka malā. — Gribi uzspēlēt?

—   Nē, — teica Monika. — Paklau, beidziet spēlēt. Man jums kaut kas jāpastāsta.

—  Kas tad? Vai tad uzradies vēl kāds pūpēžveidīgais? — jautāja Ralfs, cenzdamies uztvert volāniņu, bet tas pārlidoja pār raketes augšējo malu, un Arvils uzgavilēja.

Monika pagrāba zemē nokritušo volāniņu un iebāza bikšu kabata. — Es to saku nopietni. Jums jāienāk iekšā, te mēs nevaram runāt.

Ralfs ar Arvilu saprata, ka acīmredzot tas patiešām ir kaut kas svarīgs un, nosvieduši raketes turpat zālē, devās Monikai līdzi uz māju.

Kad Monika bija pastāstījusi viņiem par savu neveiksmīgo mēģinājumu uzzināt kaut ko vairāk par ēnām, iestājās klusums.

—    Un tu esi pārliecināta, ka atcerējies visu tieši tā, kā tas bija? — pēc brīža prasīja Ralfs.

—   Nu, protams, — sacīja Monika. — Ja tu kaut vienreiz būtu tās ēnas redzējis, tu tās vienmēr atcerētos. Kaut ko tādu nevar tik vienkārši aizmirst. Un es taču redzēju tās vēl vakar.

Ralfs kadu bridi klusēja un tad atkal ierunājās. — Man ienāca prātā kāda doma… Varbūt vaina ir tā, ka tu uzreiz mēģināji iedomāties ēnas. Varbūt tev vajadzētu sākt ar kaut ko citu…

Monika nesaprata. — Kā? Ar ko citu?

Ralfs mēģināja izskaidrot to, ko tikko bija izdomājis, bet tas nebija viegli.

—   Man liekas tā, — viņš lēnām iesāka. — Ja tās ēnas ir tāda ka kringu aizsardzība pret Aci… pieņemsim, ka tas tā ir… tad taču tā nevar darboties pati no sevis. Tev jau ir jābūt tajā iekšā, vai saproti? Es domāju, tev vispirms ir jāieiet ar Aci kringu teritorijā, un tikai tad tu ieraudzīsi ari ēnas.

—   Ā, es saprotu, kā tu to domā, — sacīja Monika, kad bija apdomājusi Ralfa teikto. — Tu gribi teikt, ka ēnas kā tādas nemaz nepastāv un līdz ar to tās nevar ieraudzīt ar Aci. Jo nevar ieraudzīt to, kā nav paša par sevi. Vai tā?

—   Nūjā, laikam jau tā, — nedaudz apjucis, piekrita Ralfs.

Monika apzinājās, ka viņu sarunas no malas droši vien izklausītos dīvaini, bet viņai bija nojauta, ka Ralfam ir taisnība.

—   Labi, tad tā ari darīsim. Bet par ko tad man domāt? Atkal par dimantu Ciltstēvu?

—   Man šķiet, ka vienalga. Droši vien tu vari domāt kaut vai tikai par tiem baltajiem tuneļiem. Ja aluķēmu Vecajam ir taisnība un tā patiešām ir kringu aizsardzība, tam vajadzētu iedarboties.

Monika aizvēra acis un iedomājās baltos gaiteņus. Tas nebija grūti, viņa tos ļoti labi atcerējās. Nepagāja ne pusminūte, kad viņa jau bija tur…

Varētu domāt, ka viņa atradās tajā pašā gaiteni, kur Vakar, bet tikpat labi tas varēja but pilnīgi cits. Jebkurš no baltajiem gaiteņiem kringu savādajā mitnē. Monika atkal redzēja tikai bezgalīgas baltas sienas un blāvo, mierīgo gaismu, kas vienmērīgi izgaismoja visu koridoru. Šoreiz viņa nolēma nekur neiet. Viņai nebija ne mazākās vēlēšanās atkal ieraudzīt dīvainās, melnās būtnes. Un dimantu Ciltstēvs droši vien vēl aizvien atradās savā vieta, ta ka nebija jēgas kaut kur iet. Tikpat labi varēja palikt tepat — ja ēnas patiešam darbojas ka aizsardzība, tas jebkurā gadījumā parādīsies.

Tā nolēmusi, Monika apsēdās zeme, atspiedusi muguru pret gaiteņa sienu. Tā likās vēsa, un Monika saprata, ka atkal ir nedaudz zaudējusi kontroli pār Aci. Patiesībā viņai nevajadzētu just neko.

Ilgi viņai nebija jāgaida.

Vispirms Monikas skatienu piesaistīja kāda kustība tāluma, un viņa tūlīt pielēca kājas. Viņa sasprindzināja dzirdi, cenzdamās kaut ko saklausīt, bet šķita, ka šoreiz viss notiek klusumā.

Melnā ņirboņa joprojām palika gaiteņa tālajā gala, un Monikai likās, ka tā vietām sabieze, veidodama tādus kā tēlus, joprojām no ēnu puses nenāca neviena pati skaņa. Tagad, kad Monika bija sagatavojusies atkal dzirdēt briesmīgo troksni, šis mēmais klusums šķita diezgan baiss.

Un tad parādījās pirmās skaņas. Šoreiz tās atgādināja šņākoņu, kas atkal kļuva te skaļāka, te klusāka. Likās, ka ņirbošas ēnas lēnām nāk tuvāk.

Monika, nenovērsdama no tam acu, gaidīja turpinājumu.

Ēnas aizvien tuvojās, un meitenei tās vēl vairāk atgādinaja kaut kadu būtņu apveidus. Tās te cēlās, te saruka, un reizēm virs melnas masas izauga tāda kā galva uz gara kakla, bet reizēm no tās izstiepās rokas, kas drīz vien saplūda ar pārējo ņirboņu.

Monika kā hipnotizēta vēroja savādo izrādi. Šņākoņa joprojām uzplūda un atpluda, un atkal likās, ka tā cenšas izveidot atsevišķus vārdus. Šoreiz tas izklausījās pēc "briīīāāā… brīīāāāā… brnīaaā…".

Nu jau ēnas bija pienākušās pavisam tuvu, un Monikai vajadzēja sev visu laiku atgādināt, ka patiesībā viņa šeit neatrodas… ka tā ir tikai Acs… Ja viņa kaut uz mirkli pieļautu, ka patiešām atrodas vienatnē kringu midzeni, viņa aiz bailēm laikam sajuktu prātā.

Un tad kaut kas notika. Likās, it kā ēnas piepeši zaudētu kontroli par sevi, jo visi tēli pēkšņi pazuda un iejuka melnajā masā, savukārt melnais ņudzeklis metas uz priekšu trakā ātrumā. Ari troksnis pieņēmās skaļuma, līdz šņākoņā pārauga jau zināmajā spiegšanā.

Mirklī, kad melnais mākonis sasniedza Moniku un jau sāka gāzties viņai pāri, meitene beidzot atjēdzās un, aizmiegusi acis, iedomājās savu istabu Mežsarga mājā.

—   Nu, kā bija? — jautāja Ralfs.

Monika izstāstīja visu, ko bija redzējusi.

—   Un tomēr, — viņa, beidzot stāstījumu, sacīja, — un tomēr man liekas, ka tas viss nav tikai aizbaidīšanai. Man vel arvien liekas, ka ēnām un visam tam skaņām ir kaut kāds mērķis. Ka tās raditas, lai kaut ko pavēstītu…

—   Piemeram — pazudi no šejienes… — teica Arvils.

Monika uz viņu palūkojās. — Ne gluži. Tam nebūtu nekādas

jēgas. Lai kādu aizbaidītu, pietiktu arī ar pašām ēnām un drausmīgo troksni.

—   Izklausās loģiski, — piekrita Ralfs. — Un ko tad, lavuprat, tās mēģina pateikt?

—   Tieši to es cenšos saprast, — teica Monika.^— Tikai pagaidām nekas nesanak.

Tajā bridi istaba ienaca Ruta.

—   Kas tad te par sanākšanu? — viņa iesaucās, ieraudzīdama Moniku, Ralfu un Arvilu, sabāzušus galvas kopā, sēžam un sazvērnieciski kaut ko pārspriežam. — Ko jūs te perināt, ko? — Viņa ar plašu žestu iesvieda sava gultā slidzābakus un pati nometās garšļaukus tiem blakus. — Fu, kā es esmu pārguruši, — viņa elsa. — Mēris mani šodien pamatīgi nospidzinaja.

—   Tu labāk paklausies, ko Monika tikko redzeja, — teica Arvils tādā aizkapa balsi, ka Ruta tūlīt uztrukas sēdus.

—   Ko? Kas noticis? — viņa iztrūkusies vaicāja.

—   Nepievērs viņam uzmanību, viņš atkal pārspīlē, — sacīja Ralfs, par ko Monika uzmeta viņam aizvainotu skatienu.

—    Nu, vai zini, — viņa pārmetoši teica. — Ja tu pats to visu būtu redzējis, tu diez vai teiktu, ka kāds kaut ko pārspīlē… —Tad viņa izstāstīja Rutai visu, kas tikko bija noticis un ko viņi bija pārsprieduši.

—   Jā, tas viss ir ļoti jocīgi, — teica Ruta, ar šādu apzīmējumu arī izpelnīdamās Monikas pārmetošo skatienu. — Bet tulit tev atkal nāksies noņemties ar Aci. Pa ceļam redzēju aluķēmu Veco, viņš lēnām klunkurēja uz mūsu pusi.

Monika novaidējās. Vairāk par visu viņai tagad negribējās atrasties baltajos gaiteņos un skatīties, ko jaunu ēnas izdomās šoreiz…

Tiklīdz viņa tā bija nodomājusi, uz kāpnēm nodipēja žigli soļi, un durvju spraugā parādījās Meža Večas galva. — Klāt ir! — viņa paziņoja. — Aluķēms ir klāt. Nāciet aši augšā, man nepatīk, ka viņš tur viens pats sēž…

—   Kāpēc viens pats? — jautāja Arvils. — Kur tad Mežsargs?

—   Izgāja pameklēt, vai tas jusu pūpēžveidīgais nav kaut kur sadējis olas… — viņa nosmējās. — Nu, nāciet, nekavējieties… — Viņa aizcirta durvis, un kāpnes atkal nočīkstēja, Meža Vecai rikšojot augšā.

Kad visi uzkāpa augšā, viņi ieraudzīja parasto ainu.

Aluķēmu Vecais sastindzis sēdēja krēslā un tikko manāmi sakustējās, kad istabā ienāca Monika. Viņa bija nolēmusi nevienam nestāstīt par savu nodomu izdibināt ko vairāk par melnajām ēnam. Nez kāpēc viņai bija sajūta, ka par to vismaz pagaidām vajadzētu klusēt.

—  Vai tu esi gatava? — Vecais vaicāja Monikai.

—   Jā, — Monika sacīja, apsēzdamās uz dīvāna. No turienes vismaz nevarēja nokrist — gadījumā, ja notiktu kaut kas neparedzēts… Viņa vel zīmīgi paskatījās uz Rutu, un Ralfs ar Arvilu, kuri arī uztvēra šo skatienu, pareizi saprata, ka tas nozīmē brīdinājumu neko nestāstīt par melnajām ēnām.

—   Šodien tev būs nedaudz citāds uzdevums, — savā čerkstošajā balsi sacīja aluķēms. Viņam bija tada balss, it ka kppš vakardienas nebutu izrunājis ne vārda. Droši vien tā ari bija… — Šoreiz tev nebūs jādomā par dimantu Ciltstēvu. Vakar tu to redzēji, un mums tagad ir skaidrs, kas ar to noticis. Toties mums nav skaidra tā atrašanās vieta…

—   Kā tad ne? — iejaucās Arvils. — Tas taču ir pie kringiem!

Aluķēms ar redzamu nepatiku uz viņu palūkojās. Viņš necieta, kad kāds viņu pārtrauca, bet Arvils acīmredzot to nebija ielāgojis.

—  Un kur tad tas īsti ir? — Vecais ar nelielu dzēllbas pieskaņu jautāja.

Arvils apmulsis klusēja.

—  Tieši tā, — sacīja aluķēms. — Tas, ka dimantu Ciltstēvs ir pie kringiem, ir skaidrs, bet kur tas atrodas? — Viņš atkal pievērsās Monikai. — Tāpēc šodien tev būs jāpalūkojas no nedaudz cita aspekta. Jameģina izdibināt, kā iekļūt tajos baltajos gaiteņos.

—  Kā lai es to izdibinu? — iesaucās Monika. Viņai nepavisam negribējās līst baltajos tuneļos un mēģināt izsekot kādu no kringiem, lai saprastu, kā viņi nokļūst sava mītnē.

Taču aluķēmu Vecais bija domājis citādi.

—  Pamēģini šoreiz domāt par melnajām statujām. Nu, tu zini, par tam, kas stāv Šalkojošās jūras krastā. Mēs zinām, ka tām ir tieša saistiba ar kringiem, un es nepavisam nebrīnītos, ja tieši tur mēs atrastu atrisinājumu visai šai lietai.

Monika neviļus atviegloti uzelpoja. Protams, arī melnās statujas bija visai savādas, un, uz tām skatoties, patiešām uzmācās nepatīkamas izjūtas, bet tas tomēr bija labāk, nekā but iekša paša kringu midzeni.

—  Labi, domāšu par melnajām statujam, — viņa sacīja. — Bet ko man īsti darīt, kad būšu tur nokļuvusi?

Likās, ka arī pats aluķēms nezina, ko viņai atbildēt. Bridi viņš sēdēja, ar savu nenosakāmo sejas izteiksmi blenzdams tikpat nenosakāmā virzienā, un tad teica: — Tev vienkārši vajadzētu kādu laiku pabūt tur. Un uzmanīgi vērot, kas notiek apkārt. Līdzko pamani kaut ko neparastu, pamēģini izdibināt ko vairāk. Mums noderēs jebkas, tāpēc esi vērīga.

Monika pamāja un, aizvērusi acis, centās domāt par melnajām statujām.

Vienā mirkli viņa atradas uz klints, kas slējās augstu pāri jūrai. Monika palūkojās apkārt. Nekas nebija mainījies kopš pēdējas reizes, kad viņa šeit bija bijusi. Tad viņa atcerējās, ka vienīgā reize, kad viņa bija it kā atradusies uz šis klints, bija toreiz, sapnī. Savādi, bet viss patiešām bija tāpat kā toreiz. Vienīgi nebija tik tumšs, un jura šodien bija pavisam mierīga. Debesis bija koši zilas bez neviena mākonīša, un ari jura rāmā zilumā slinki šļakstijas pret melnajiem akmeņiem tur, lejā. Pat klints, uz kuras viņa sēdēja, nebija vairs mitra un auksta kā toreiz, bet gan patīkami silta.

Melnās akmens galvas stāvēja savā vietā un kā arvien lūkojās pāri jūrai, it kā cenzdamās saskatīt kaut ko, kas bija aiz horizonta.

Monika piecēlās kājās un pagājās tuvāk statujām, nojaušot, ka kuru katru mirkli var parādīties melnas ēnas. Tomēr pagaidām viss šķita mierīgi.

Statujas bija milzīgas un tuvumā Monikai tās atgādināja izlūk- torņus, kas uzslieti jūras krastā, lai laikus pamanītu tuvojošos ienaidnieku. Vienīgi tiem nebija neviena loga, pat ne vismazākās lūciņas.

Monika apgāja apkārt ikvienai no sešām statujām, bet nepamanīja neko tadu, par ko bija runājis aluķēmu Vecais. Tās bija gluži parastas statujas.

Arī visapkārt nemanīja nekā dīvaina. Tālāk aiz statujām, tur, kur beidzās klints, sakās gluži parasts mežs. Viegls vējiņš šūpoja koku lapotnes, un bija dzirdama putnu čivināšana. Vārdu sakot, nebija it neka tāda, ko būtu vērts papētīt tuvāk. Bet Monika atcerējās, ka Vecais bija licis viņai pavadīt šeit kādu laiciņu —- ta nu viņa apsēdās pie kādas no statujām un, atspiedusi pret to muguru, gaidīja, kad notiks kaut kas ievērības cienīgs.

Labu laiku nenotika itin nekas. Kad Monikai saka likties, ka viņa sēž šeit jau vismaz stundu, un nosprieda, ka pietiks nīkt un jādodas vien atpakaļ, kaut kas beidzot sarosījās.

Monikai jau tik labi zināmās melnās ēnas piepeši parādījās virs jūras, gluži ka butu iznirušas no viļņiem. Tās vēlās šurp pār ūdens virsmu kā melnas miglas kamols, bet jūra palika tikpat mierīga kā līdz šim.

Monika piecēlās kājās, jo viņai likās, ka tā tomēr ir drošāk. Protams, viņa zināja, ka tikai skatās ar Aci, bet šīs ēnas viņai lika justies nelāgi. Monika arī saprata, kāpēc. Agrāk viss, ko viņa vēroja ar Aci, palika neitrāls. Tas ir, bija skaidrs, ka viņas klātbūtne netiek pat nojausta, un viņa varēja iztureties pavisam brīvi. Ar ēnām bija citādi. Tās šķita uzrodamies tieši tādēļ, ka viņa skatījās ar Aci, un tas nebija īsti normāli. Radās iespaids, ka viņas klātbūtne vairs nepaliek nepamanīta.

Ari šoreiz ēnas vēlās šurp, pie viņas. Pagaidām vēl bez skaņas.

Melnais kamols, kas sākumā bija licies diezgan izkliedēts un caurspīdīgs, pamazām it kā saspiedās un kļuva mazāks, bet tumšāks. Tomēr tas arvien vēl bija gana milzīgs — Monikai likās, ka tagad tas varētu būt apmēram vienstāva majas augstumā. Un tad tas sāka celties augšup. Drīz tas bija pacēlies līdz pat klintij, uz kuras stāvēja Monika, un tagad karājās virs jūras ka milzīgs, melns gaisa balons.

Monika jutās pavisam neomulīgi. Ne mirkli nevarēja zināt, ko no šāda — gaisa balona — varēja sagaidīt…

Tikmēr melnajā mākoni sākās tāda kā kustība. Vispirms no tā augšdaļas izspraucās iegarena galva. Monikai tā atgādināja šīs pašas statujas, pie kurām viņa stavēja. Tad mākonis sablīvējas vel vairāk, līdz sāka izskatīties pēc melna staba, kura augšgalā joprojām rēgojās dīvainā galva.

Monika, neatraudama acu, vēroja savādās pārmaiņas.

No melnā staba izspraucās divas rokas, un staba apakšgals sāka raustīties. Monikai bija sajūta, ka tas mēģina izaudzēt ari kājas, bet tas neparko negribēja izdoties, un arī rokas nākamajā mirkli ierāvās atpakaļ staba.

Joprojām no melnā staba puses nebija atskanējusi ne skaņa. Piepeši melnais stabs vidū it kā salūza, un tā augšgals sāka gāzties uz Monikas pusi. Tajā pašā mirkli atskanēja ari šņākoņa, kas momentā pārauga šausmīga ja spiegšanā.

Monika negaidīja, kamēr melnais stabs uzgāzīsies viņai virsū un, aizvērusi acis, atkal tās atvēra jau Mežsarga istabā.

Pirmais, ko viņa pamanīja, bija aluķēmu Vecais, kurš acīm redzami nevarēja vien sagaidīt, kad Monika pavēstīs kaut ko noderīgu. Taču šoreiz viņa nolēma visu nestāstīt. Viņa paziņoja, ka neko īpašu statujās nav atradusi un ka visu izjaukušas melnās ēnas, kas atkal ar briesmīgu troksni metušās virsū. Viņa nepateica ne to, ka melnās ēnas pamazām sākušas mainīt formu, ne to, ka ari skaņas pēdējā laika ir mainījušās.

Kādēļ viņa tā darīja, nesaprata ari viņa pati. Iespējams, tas bija tāpēc, ka pēc notikuma ar vecmāmiņām Monikai vispār nebija īpašas ticības aluķēmiem. "Ja notiks kaut kas svarīgs, es viņam, protams, visu pastāstīšu," domāja Monika. "Bet pagaidam nekas tik un tā nav skaidrs." Viņa palika pie lēmuma neko nestāstīt arī Mežsargam un Meža Večai, lai viņus lieki nesatrauktu.

Pēc Monikas ziņojuma aluķēmu Vecais izskatijas diezgan vilies un devās prom, teikdams, ka viņam jāapdomā turpmākā taktika. Monika, Ruta, Ralfs un Arvils kāpa lejā uz savām istabām, un tur Monika viņiem izstāstīja visu, ko aluķēmam nebija teikusi.

—   Oho, — teica Arvils. — Un kā tu domā, kas tas ir?

—   Nezinu, — teica Monika. — Bet man ir sajūta, ka es drīz vien uzzināšu.

SEPTĪTA NODAĻA

Notikums Tuļu salā

Monika gaidīja, ka aluķēmu Vecais ieradīsies jau naka- majā dienā, bet viņš neatnāca. No viņa nebija ne

vēsts veselu nedēļu, un Monika jau sāka cerēt, ka viņš ar pārējiem aluķēmiem paši tikuši galā ar savu dimantu lietu.

Toties Tinu nāca regulāri katru dienu pulksten četros pēcpusdienā un, saņēmis Monikas atļauju, devās skraidīt pa priežu pakalniem kopa ar Benu. Suns bija pilnibā atzinis jauno draugu un ik dienas pirms pulksten četriem jau nepacietīgi sēdēja pie durvīm, viņu gaidīdams. Ralfs ar Arvilu bija beiguši zoboties par viņa apmeklējumiem, jo šķita, ka Tinu patiešām interesējas vienīgi par pastaigām ar suni.

Katru vakaru, kad Mežsargs un Meža Veča bija devušies pie miera, Monika lūkojās ar Aci, cenzdamās izdibināt kaut ko vairāk par melnajām ēnam, bet visas nedēļas laikā viņu neko jaunu neieraudzīja. Likās, ka ēnas cenšas pieņemt kaut kadas konkrētas formas, bet nebija skaidrs, kādas… Tomēr Monika nelikās mierā un turpināja skatīties, ceredama, ka kādu reizi notiks kas tāds, kas ļaus viņai visu izprast.

* * *

Kadu ritu, kad visi vel sēdēja pie galda un eda brokastis, gluži negaidīti ieradās aluķēms. Bez klauvēšanas atvērās durvis, aluķēmu Vecais, nevienu nesveicinādams, ienāca iekšā un, pār- slajis pāri istabai, iezvēlās dīvānā.

Visi aiz pārsteiguma pat aizmirsa ēst un pavērtām mutēm viņu vēroja. Visbeidzot Mežsargs samulsis nokrekšķinājās.

—   Khmm… — viņš teica, neveikli sakustēdamies un paķerdams tējkannu, no kuras vēl arvien kūpēja garaiņi. — Vai varu piedāvāt tēju vai kafiju…

—    Nē, neko tamlidzigu, — viņu pārtrauca aluķēms. Viņš izskatījās diezgan norūpējies.

—   Pa šo laiku es mēģināju kaut ko noskaidrot par ēnām, — viņš sacīja. — Mums ir daži Acs speciālisti… Protams, viņiem pašiem tā nepiemīt, bet viņi patiešām zina visu, ko vien ir vērts zināt par Aci, tas izmantošanas iespējam un tamlīdzīgi. Es biju domājis — protams, ka viņi zinās arī par aizsardzību pret Aci. Katrā ziņā, ja kāds kaut ko varētu zināt par melnajām ēnām, tie būtu viņi…

—   Nu, un kā? — vaicāja Arvils, triepdams džemu uz nu jau ceturtās maizītes.

Aluķēmu Vecais nīgri uz viņu pavērās. Šīs nedēļas laikā viņš acīmredzot bija atradis no Arvila niķa jaukties iekša teikuma vidu.

—   Nekā, — viņš atcirta. — Viņi nav neko dzirdējuši ne par kādām melnām ēnām, nedz vispār par kaut kādām aizsardzības metodēm. — Viņš paskatijas uz Moniku. — Ja tu par tām melnajām ēnām esi runājusi taisnību…

Pie šiem vārdiem Monika nosarka. Nebija jau tā, ka viņa būtu runājusi nepatiesību. Vienīgais, viņa šo to nebija izstāstījusi Iidz galam…

Aluķēms turpināja nepabeigto teikumu: — …tad jāatzīst, ka tas ir kas pilnīgi jauns un lidz šim nesastapts.

—   Bet ja jau pie tā vainīgi kringi, — pilnu muti čāpstināja Arvils, — tad — kā jūs to varējāt zināt? Jūs taču paši neesat viņus sastapuši tūkstošiem gadu ilgi!

Aluķēmu Vecais lūkojas uz Arvilu ar tik vāji slēptu riebumu, ka Monika galvenokārt drošības apsvērumu dēļ (aluķēmam tomēr bija gari zobi un neizprotams raksturs) pačukstēja Arvilam, lai viņš nākamreiz izēd muti, pirms sāk runāt…

—  Es nezinu, ko domāt, — teica aluķēms. — Un vēl mazāk es zinu, ko mums darīt. Laikam būs vien jāturpina skatīties ar Aci, kamēr ieraudzīsim kaut ko jēdzīgu.

Monika cītīgi košļāja savu siermaizīti un domāja. Teikt vai neteikt Vecajam par melno ēnu pārvērtībām? Visbeidzot viņa nolēma vēl mazliet nogaidīt…

—   Pēc brokastīm paskatīšos ar Aci, — Monika sacīja. — Bet baidos, ka tur atkal būs tas pats.

—   Vienalga, mēs nedrīkstam zaudēt cerības, — teica aluķems. — Laiks iet uz priekšu… Un neaizmirstiet, ka ar katru radīto dimantu viņi iegūst aizvien jaunu spēku.

Monika to nepavisam nebija aizmirsusi. Bet pēdējā laikā viss bija kļuvis tik sarežģīts, ka viņa pat iedomāties nespēja, ka ši lieta varētu atrisināties. Galu galā, pat ja viņi uzzinātu, ka iekļūt kringu mītnē, tas taču nepalīdzētu viņiem atgūt dimantu Ciltstēvu. Viņa bija redzējusi, cik labi tas tiek apsargāts. Un, ja patiešām kringi kļūst aizvien spēcīgāki, viņi taču nepieļaus, ka kaut kādi aluķēmi tiem atņem viņu dārgumu…

Monika ātri pabeidza ēst un paziņoja: — Varam sākt.

Pārējie vēl brokastoja, bet pec Monikas paziņojuma nolika savas maizītes mala.

—   Par ko man tagad domāt? — vaicāja Monika.

—  Tev vajadzētu atkal nonākt viņu mītnē — baltajos gaiteņos, par kuriem tu stāstīji — un mēģināt izsekot kādu no viņiem. Iespējams, ka viņi kādā brīdi dodas ārā no savas mītnes — un tad mēs uzzinātu, kur tā īsti ir.

Monika negribīgi pamaja ar galvu. Viņa aizvēra acis un iedomājās baltos gaiteņus…

Pēdējā laikā viņa bija tā uztrenējusi Aci, ka nokļuva baltajos gaiteņos gandrīz tajā pašā mirkli, kad bija par tiem iedomājusies.

Baltas, matētas sienas, garš koridors un blāva gaisma — viss bija tāpat kā iepriekš. Monika jau sāka apsvērt, uz kuru pusi doties, kad pamanija kādu stāvam viņai aiz muguras.

Viņa strauji apsviedās riņķī.

Viņai pretī stavēja savāda būtne. Pirmajā mirkli Monika iedomājās, ka tas ir viens no kringiem — katrā ziņā tas bija tikpat melns un likās tikpat noplucis. Bet tad viņa saprata, ka tas nevar būt krings, jo šī būtne bija krietni vien lielāka augumā. Patiesībā tā bija milzīga. Monikai likās, ka tā ir vismaz divreiz garāka par Mežsargu, un ari Mežsargs nebija no sīkajām…

Savādi, bet melnā būtne likās viscaur ietinusies kādā dīvaina audumā, jo nevarēja izšķirt ne tās sejas vaibstus, ne ko citu. Likās, it kā tā būtu segta ar gaisīgu, melnu plīvuru, kas turklāt likās virmojam, gluži kā virmo gaiss virs sakarsuša asfalta.

Monika bija tā satrūkusies, ka viņai vajadzēja cieši sev iestāstīt, ka atrodas šeit tikai ar Aci, lai parvarētu vēlēšanos mukt un atgriezties Mežsarga maja. Bet viņas pārliecība, ka atrodas šeit tikai ar Aci, sašķobījās, tiklīdz melnā būtne viņai paklanijās.

Pirmajā mirklī Monika iedomājās, ka tā klanās kādam, kas stāv viņai aiz muguras. Bet tā nebija vis. Pametusi skatienu atpakaļ, Monika saprata, ka baltajā gaitenī atrodas viena. Un ka melnā būtne ir palocījusies tieši viņai.

Monikas sirds sāka traki dauzīties, un viņa stāvēja sastingusi, pat nespēdama atgriezties Mežsarga istabā, jo aiz bailēm bija gluži kā paralizēta.

Tad melnā būtne paklanījās vēlreiz un apsēdās uz grīdas.

Monika joprojām stāvēja nepakustēdamās, bet sirds pamazām atguva normālo ritmu. Tam, ka melnais radījums bija apsēdies, bija nedaudz nomierinošs efekts. Katrā ziņā nelikās, ka tas grasītos uzbrukt.

Monika nopētīja viņu uzmanīgāk. Virmojošais plīvurs slēpa būtnes īstos vaibstus, bet ķermeņa kontūras tas tomēr nespēja noslēpt. Varēja redzēt, ka tai ir diezgan rupji veidots augums, bet katrā ziņā tai bija gan divas rokas, gan divas kājas. Tiktāl viss bija kā cilvekiem. Taču vieta, kur vajadzēja but galvai, likās neparasti izstiepta.

Monika tik ilgi skatījās uz būtni, kas mierīgi sēdēja viņai preti, ka tā viņai sāka kaut ko atgādinat. Un tad Monika saprata.

Tā nebija nekāda reāla būtne. Tas taču bija tās pašas melnās ēnas!

Vai, pareizāk sakot, te nu bija tas, ko melnas ēnas visu laiku bija centušās izveidot. Kad Monika to bija aptvērusi, viņa uzreiz atpazina iegareno galvu un it kā nedabiski garas rokas ar slaidajiem pirkstiem. Un virmojošais plīvurs nebija nekas cits kā pārpalikums no ēnām, kuras acīmredzot arī šoreiz nebija spējušas noformēties visā pilnībā.

Vienā mirklī bailes izgaisa, un tās nomainīja ziņkāre. Visu laiku melnās ēnas bija gribējušas viņai ko pavēstīt. Tagad tas beidzot laikam notiks.

Monika izkustējās no sastinguma un neveikli paklanījās melnajai būtnei, lai tā apjaustu, ka Monika ir visu sapratusi. Atbildot uz Monikas sveicienu, melnā būtne saņēma kopā rokas un vēlreiz palocījās.

Monika gaidīja, kas būs tālāk.

Kādu brīdi melnā būtne sēdēja nekustīgi. Monikai likās, ka tā domā, ar ko vislabāk sākt. Tad tā sakustējās.

Piepeši plīvurs, kas ietina dīvaino būtni, sāka virmot vēl straujāk, un Monikai likās, ka pati būtne sākusi iztvaikot. Tā patiešām bija!

Sēdošo radījumu pēkšņi ietina melnas miglas mākonis, un vienā mirklī pati būtne bija pazudusi, bet tās vietā kustējās jau zināmās melnās ēnas. Monika nopriecājās, ka tas vismaz notiek klusumā.

Melna migla sabiezēja un izretinajās, līdz pēkšņi saveļas tadā ka lodē. Monika nojauta, ka ar to ir domāts dimantu Ciltstēvs. Tad melna lode izplūda, un miglas lēveri atkal raustijas sabiezēdami un izplēnēdami, cenšoties kaut ko atainot.

Tad tie it kā sadalījās divās daļās. Viena daļa atkal savēlās lodē un palika karājamies gaisa. Otra daļa turpināja veidoties. Monika aizrautīgi vēroja, kā drīz vien blakus melnajai lodei no raustīgās miglas izveidojas kāda būtne. Neliela un sakumpusi, tā neveikli kustējās blakus dimantu Ciltstēva veidolam. Tad tā sagrāba melno lodi un abi veidoli saplūda kopā, atkal pārvērzda- mies plūstošā melnas miglas masā.

Monika saprata, ka nupat tika attēlota dimantu Ciltstēva nolaupīšana un ka melnā, sakumpusī būtne acīmredzot bija krings.

Taču tad migla atkal sāka veidot kaut kādus teļus. Vispirms tā no jauna radīja dimantu Ciltstēvu, kuru balstīja melnas miglas platforma. Tai blakus izveidojās divi melni, sakumpuši stāvi. Monika zināja, ka tiek rādīta dimantu Ciltstēva pašreizējā atrašanās vieta un apsardze. Tad melnie stāvi it kā izkusa, bet dimantu Ciltstēvs palika guļam sava vietā uz platformas. Tam aiz muguras migla raustīdamās izveidoja vēl vienu sakumpušu stāvu, kas zagšus tuvojās dimantu Ciltstēvam. Brīdi, kad būtne bija pielavīju- sies dimantu Ciltstēvam un to sagrābusi, tēli atkal izplūda un sajaucās kopā.

Un tad migla sāka strauji mainīties.

Vispirms tā kā dubļu straume izplūda pa gaiteņa balto grīdu, tad — dubļi — sāka augt uz augšu un pārtapa koku stumbros, no kuriem uz visām pusēm izauga zari. Dažviet starp jaunizveidotajiem kokiem parādījās formas, kas atgādināja mežaļaužu mītnes. Monikai likās, ka šur tur viņa pat redz pastaigājamies ari pašus mežaļaudis.

Tā bija īsta izrāde, un Monika aizrautīgi to vēroja.

Un tad piepeši viss uzsprāga.

Melnie koki it kā aizdegās, to zari sašķīda, mežaļaužu majas sasprāga gabalos un izkaisījās uz visām pusēm. Un, kas bija pats briesmīgākais, ari mežaļaužu tēli, kas pirmīt bija mierīgi rosījušies ap savam mājām, piepeši uzsprāga, un Monika ar šausmām vēroja, kā kopā ar koku zariem gaisā uzlido roku un kāju veidoli…

Monika vēroja šo kara ainu kā mēmajā kino un juta, kā viņai pārskrien auksti drebuļi.

Kad viss bija beidzies, nebija palicis neviens vesels koks, neviena mežaļaužu mītne un neviens pats mežaļautiņš. Baltā gaiteņa gridu klaja kaut kas tāds, kas izskatijas pēc gruvešiem, bet gaisā pacēlās melni pelnu un putekļu mākoņi. Monika gandrīz vai sajuta dūmu smaku — tik reāls viss bija licies.

Un tad melnā migla atkal saplūda kopā un šoreiz izveidoja nelielo sakumpušo būtni, kas pirmīt bija zagusies klāt dimantu Ciltstēvam. Taču tagad tā auga aizvien lielāka, un beidzot Monika izdzirda ari pirmās skaņas.

Melnais, sakumpušais tēls strauji auga augumā, nu jau tas sniedzās gandrīz līdz gaiteņa griestiem… Šņākoņa kļuva aizvien spalgāka, pārauga spiedziena un sāka griezt Monikas ausis kā ar adatām. Viņa aizspieda ausis un nenovērsa skatienu, nevēlēdamas kaut ko palaist garām, bet melnais tēls jau bija sasniedzis griestus, tam vairs nebija kur izplesties, un tas sāka gāzties pāri Monikai.

Spalga skaņa jau plēsa pušu ausis, un Monika saprata, ka ir pēdējais brīdis atgriezies. Ar pūlēm, jo spalgais troksnis apslapēja visas domas, Monika iedomājās Mežsarga istabu un nākamajā mirklī bija tur.

—   Kā gāja? — jautāja aluķēms, līdzko viņa bija atvērusi acis. — Vai izdevās kaut ko izdibināt?

—   Neko, — atteica Monika un, cenzdamās izskatīties ārkārtīgi pārguruši, gari nožāvājās. — Ir ļoti grūti pretoties tām ēnam, — viņa sacīja. — Man gribas gulēt.

—  Mēs nedrīkstam zaudēt uzmanību, — viņš pie sevis murmināja. — Laiks skrien tik strauji…

Bet Monika vairs neklausījās un, paziņojusi Meža Večai un Mežsargam, ka ies gulēt agrāk, devās lejā. Ruta, Ralfs un Arvils nojauta, ka šoreiz kaut kas nav tā kā parasti un, neuzkrītoši saskatījušies, devās viņai pakaļ.

Monika lejā viņus jau gaidīja. Kad visi bija sanākuši meiteņu istabā un durvis bija cieši aizvērtas, Monika pastāstīja, ko redzējusi.

—    …tas bija skaidrs brīdinājums, — viņa teica. — Es to saprotu ta — dimantu Ciltstēvs tagad atrodas pie kringiem, bet tas vēl nav tas ļaunākais. Tagad to cenšas iegūt vēl kādi radījumi, un, ja tiem tas izdosies, sāksies īsts haoss… — Un Monika izstāstīja, kā bija attēlots Mežs un viss, kas ar to varēja notikt.

Ralfs, Ruta un Arvils klusēdami klausījās.

—    Kāds, tu teici, izskatījās tas otrais, kas gribēja iegūt dimantu Ciltstēvu? — vaicāja Ralfs.

—   Augumā diezgan neliels. Tāds kā uzkumpis, pastīvs. Vispār viņš man kaut ko ļoti atgādināja… — Monika teica, saraukdama pieri. — Ko gan viņš man varēja atgādināt…?

Kamēr viņa domāja, Ruta, Ralfs un Arvils pārmija nedrošus skatienus. Kaut arī viņi paši neko nebija redzējuši, Monikas apraksts bija diezgan precīzs. Un patiešam ļoti pazīstams.

Tas, ko Monika bija aprakstījusi, bija aluķems.

Pilnīgi nepārprotami, aluķēms. Nekur visā Mežā nebija citu neliela auguma, uzkumpušu radījumu.

Tieši tad ari Monika aptvēra to pašu, ko pārējie jau bija sapratuši, un pirmajā mirklī no izbīļa pat nezināja, ko teikt.

—   Ko lai mēs iesākam? — viņa klusi vaicāja, kad atkal spēja parunāt.

Visi drūmi klusēja.

Patiešām, ja aluķēmi nebija viņu sabiedrotie, kā līdz šim bija licies, bet tikai kārtējie dimantu Ciltstēva iekārotāji, tad taču viņiem nebija vairs neviena, uz ko paļauties… Kā gan viņi bija spējuši noticēt aluķēmiem — pēc visa tā, ko tie bija nodarījuši viņu vecmāmiņām?! Monika to tagad nespeja aptvert…

Mežam un Zemei draudēja briesmas, un tikai viņi to pagaidām zinaja. Un vienīgā iespēja, kā visu glābt, bija atdabūt dimantu Ciltstēvu no kringiem, nepieļaujot, ka tas nonāk aluķēmu nagos…

—  Neiespējami… — drūmi noteica Ralfs, un visi domas viņam pievienojās.

—   Vieni paši mēs neko nespēsim iesākt, — prognozēja Arvils.

—   Mums jāpastāsta Mežsargam un Meža Vecai…

—  Nekādā gadījumā! — vienā balsī iesaucās Ruta, Monika un Ralfs. — Viņi mūs aizsūtīs atpakaļ uz mājām tajā pašā mirkli!

Arvils saviebās. — Nu, labi… Bet ja jūs negribat teikt viņiem, varbūt vajadzētu visu pastāstīt mežaļaudīm? Mēs taču vieni paši ne…

—   Nevienam mēs neko neteiksim, — stingri sacīja Monika.

—   Kā tu zini, ka mežaļaudīm var uzticēties? Tu taču viņus nemaz nepazīsti!

—   Es pazīstu Ērlu, — teica Arvils. — Viņa ir pavisam normāla.

—   Es toties pazīstu Riu, — ieteicās Ruta. — Viņa nu gan nav normāla.

—  Tur tā lieta! — sacīja Monika. — Dimantu Ciltstēvs — tas ir nopietni. Iedomājies, kas notiks, ja pāris tadu ka Ria par to padzirdēs! Starp citu, mēs ticējam ari aluķēmiem — un paskaties, kas no tā iznāca. Viņi mūs tikai izmantoja.

—   Ko tu tagad darīsi ar Veco? — jautāja Ralfs. — Tu taču nevari viņam teikt, ka visu zini.

—  Protams, ne, — sašutusi attrauca Monika. — Neesmu taču traka! Neko darīt, būs vien jāturpina melot un cerēt, ka viņš neko nenojautīs…

—  Cik ilgi tu melosi? — drūmi vaicāja Arvils. — Agri vai vēlu viņam radīsies aizdomas, ka tu nesaki visu, ko redzi patiesībā.

—   Droši vien… Atliek tikai cerēt, ka līdz tam brīdim mēs būsim uzzinājuši vēl ko vairāk. Mums nav citas izejas, jāmēģina tikt galā vieniem pašiem.

—  Ne jau vieniem pašiem, — teica Ruta, un visi pārsteigti uz viņu paskatījās. — Melnās ēnas, — sacīja Ruta. — Tas, kurš tev rādīja melnās ēnas un tagad visu šo te, tas taču ir noskaņots labvēlīgi. Viņš cenšas mums palīdzēt.

—   Ja vien viņš pats nevēlas tikt pie dimantu Ciltstēva, — domīgi sacīja Monika. — Mēs nedrīkstam uzticēties nevienam, saprotiet? Pilnīgi nevienam.

Visi piekrītoši pamāja.

Viss likās aizvien drūmāks un drūmāks, un, jo vairāk Monika par visu domāja, jo ciešāka kļuva viņas pārliecība, ka šoreiz nav viņu spēkos kaut ko izdarīt. Visprātīgākais, ko viņi varētu darīt, būtu atgriezties mājās pie savējiem. Citādi var gadīties, ka viņi tos vairs vispār neredzēs… Monika iedomājās par vecmāmiņu un vectēvu, kas viņu gaidīja mājās, par savu skolas draudzeni un sajuta mutē sāļu garšu. Šķita, ka arī parejie ir domājuši to pašu, jo Ralfs ar Arvilu piepeši izmetās laukā no istabas, bet Ruta palīda zem segas un, izslēgusi gaismu, pagriezās pret sienu.

* *

Nākamajā dienā jau pirms brokastīm ieradās Ērla un pavēstīja, ka šodien tiekot svinēti vasaras sākšanās svētki.

—   Viss sākas ar svētku pusdienām, — viņa stāstīja, — kurās pēc tradīcijas obligāti jāizēd milzīga zaļo salātu bļoda. Pēc tam notiek braukšana uz Tuļu salu… — Monika, Ruta, Ralfs un Arvils saskatījās, — kur arī turpinās mielasts… Bet pats labākais ir kas cits. Vai esat dzirdējuši par Atskaņu dīķi?

Visi pamāja.

—   Mēs tur bijām pavisam nesen, — teica Arvils.

—   O, jūs tur bijāt? — pārsteigta iesaucās Ērla. — Nu, tad jau jūs zināt… Jā, un kā es teicu — tas ir pats labākais pasākums. Pie Atskaņu dīķa nostājas koris un sāk dziedāt. Viņiem ir īpašs repertuārs, ko viņi ir gatavojuši tieši šai dienai visa gada garumā. Viņi dzied tā, lai dīķis parādītu skaistako krāsu izrādi. Tur patiešām ir ko redzēt!

Taču, lai cik sajūsmināta arī būtu Ērla, viņa nevarēja nepamanīt, ka pārējie izskatās diezgan nomākti.

—   Kas jums visiem noticis? — viņa izbrīnīta vaicāja. — Meža Veča taču nesūta jūs atpakaļ uz mājām, ko?

—   Pagaidām vēl ne, — norūca Ralfs.

Monika paskatijas aiz durvīm, vai tuvumā nav Meža Večas un Mežsarga, un tad pāris vārdos izstāstīja Ērlai par vakardienu. Ērla izskatījās tikpat šokēta, cik viņi paši vakar.

—   Kaut kas traks! — viņa teica, neticīgi šūpodama galvu.

—   Bet, godīgi sakot, es nemaz tik pārsteigta neesmu. Aluķēmi ir un paliek aluķēmi, un skaidrs, ka no viņiem neko labu sagaidīt nevar…

Tā kā visi vēl arvien drūmi klusēja, Ērla brīdi padidijās un tad sacīja: — Lai nu kā… Šodien ir vasaras sākšanās svētki, un tā ir iespēja tikt prom no aluķēma. Jūs taču brauksiet uz Tuļu salu, vai ne?

—   Protams, — atsaucās Monika. — Vai tu jau satiki Meža Veču? Vai mēs brauksim ar viņas karieti?

—   Nē. Meža Veču es satiku, viņai tur bija kaut kāda ķēpa ar vistām. Man liekas, tās kārtējo reizi pasprukušas… Katrā ziņā viss jūsu pagalms ir pilns ar ķērcošām vistām, un ja vien tā nav parasti…

Visi ķiķinaja. Skaidrs, ka atkal kāds blēdis jenots bija pamanījies atmūķēt Meža Večas jenotdrošās slēdzenes… Tas nozīmēja, ka šodien Meža Veča noteikti nebūs runājama.

—  Ka tad mēs tur tiksim? — vaicāja Arvils. — Tas taču ir diezgan tālu.

—   Tālu, tālu. Mēs brauksim kopā ar manējiem, — teica Ērla.

—   Mans tēvs jau sen gaida, kad varēs palielīties ar savu zirgu, un palielīties Zemes cilvēkiem viņam būs divkāršs gandarījums.

—   Kas par zirgu? — jautāja Arvils.

—   Meža ipašais, — paskaidroja Ērla. — Ta ir tāda šķirne, skaitās šausmīgi smalka. Zirgs, protams, ir skaists, bet man liekas, ka tas, ka viņš uzaudzis kopā ar manu aunu, par labu viņam nav nācis… Viņa raksturam, es domāju.

—  Kā tā? — smējās Arvils. — Vai viņš arī mēdz kāpties atmuguriski?

—  Vēl ļaunāk, — drūmi teica Ērla. — Viņš mēdz pagaidīt, kad

ceļa mala būs visdziļākais grāvis ar vissmirdīgākajiem dubļiem,

un tad ar visiem ratiem mesties sānus…

—   Vai dieniņ… — nodrebinājās Arvils. — Vai mēs nevaram ņemt citu zirgu?

—   Baidos, ka ne. Tēvs katrā ziņā grib braukt ar savu Meža īpašo. Un visi citi rati arī būs pilni, tā ka mēs pat nevaram nevienam pievienoties.

—   Neko darīt, — samierinājās Arvils. — Tad brauksim vien ar to auna dvēseli!

Pie durvīm pieklauvēja un ienāca Mežsargs.

—    Vai jūs jau ejat? — viņš vaicāja, izskatīdamies diezgan sadrūvējies. — Kas to butu domājis, šitāda skāde pašā svētku dienā! — Viņš saviebies šūpoja galvu. — Paies visa diena, iekams salabosim būrus…

—   Kas par vainu? — jautāja Monika. — Atkal kads jenots?

—   Nevis kāds jenots! — sašutis iesaucās Mežsargs. — Tā ir bijusi vesela jenotu varza! Izskatās, ka katra nagliņa nedēļām ilgi ir rūpīgi urbināta ārā, līdz šonakt tās visas reizē ir izvilktas. Un salocītas! Paši varat iedomāties, kas noticis… Visi būri ir izjukuši pa dēļiem, turklāt jenoti piestrādājuši arī pie slēdzenēm, un tās vairs nedarbojas.

—    Padomā, kādi nelāguļi! — izbrinīts, bet reizē apbrīnas pilns iesaucās Arvils.

—  Cik vistas aiznestas? — jautaja Ērla.

—   Četras, — drūmi sacīja Mežsargs. — Meža Veča vārās aiz dusmām. Labi vēl, ka viņas mazā, melnā vistiņa paglābusies, citādi, man šķiet, visi šī Meža jenoti taptu iznicināti… Nu labi, — viņš beidzot teica pieceldamies. — Iešu strādāt. Izpriecājāties labi! Un nelieniet ezerā!

Viņš izgaja no istabas un devās augšā. Varēja dzirdēt, kā pa augšstāvu skraida saniknotā Meža Veča un kaut ko klaigā.

—   Nu ko, — teica Ērla. — Ejam ari mes, citādi manejie brīnīsies, kur esmu palikusi. Es taču apsolīju, ka tūlīt būšu atpakaļ.

Līdzko Monika izgāja ārā, visas nebūšanas ar dimantu Ciltstēvu, kringiem un aluķēmiem pagaisa kā nebijušas. Diena bija tik brīnišķīga, ka likās — tik jaukā diena nekas slikts vienkārši nav iespējams. Nekas slikts, izņemot jenotus…

—  Stāvi, ka tev saka! — kliedza Meža Veča, joņodama pari pagalmam un pīdamās pati savos brunčos. Viņai pa priekšu, paniski ķērkdama un spārnus vēcinādama, skrēja izspūrusi balta vista. — Nu stāvi, ka tevi jupis! — auroja Meža Veča, mēģinādama nogrābt vistu, bet tā izspruka un sāka ķērkt vel skaļāk.

Ļembasts bija neiedomājams. Vistas vēl nebija atjegušās no jenotu uzbrukuma, un tagad viņām likās, ka Meža Veča ir labi no- maskējies jenotu barvedis. Būru atliekas bija izmētātas pa visam malām, un Meža Veča skriedama ik pa laikam paklupa pār kādu dēli. 1ās padarīja traci vēl lielāku.

—   Ejam ātrāk prom no šejienes, — teica Ralfs un pielika soli. Driz vien vistu ķērkāšana un Meža Večas kliedzieni palika viņiem aiz muguras.

Likās, ka pati daba zina, ka šodien jāsākas vasarai. Debesis bija tik zilas kā vēl nekad, un visi sīkie putni ņēmās čivināt ka negudri. Pat drūmie, melnie klabiķi šķita atdzīvojušies, un šad tad varēja manīt, kā kāds lielais putns pārlaižas no vienas priedes otrā.

Bens skrēja visiem pa priekšu — Monika bija izmantojusi Meža Večas nevaļu, lai pamanītos paņemt Benu līdzi. Viņa bija apņēmusies turēt Benu pavadā, līdzko viņi būs pie ezera, taču īpaši par suni neraizējās. Lai gan Bens šad un tad mēdza ielīst ūdenī, viņš nebija no suņiem, kam peldēšanās sagādātu īpašu prieku.

Kad viņi nonāca līdz ezeriņam pirms Klabiķu ciema, kļuva skaidrs, ka tur kaut kas notiek. Pa krasta augošajiem meldriem kaut kas kuņājās, un līdz bērniem nonāca dīvainas skaņas, kas atgādināja tādu kā spiegšanu, ka urkšķēšanu. Tad atskanēja plunk- šķis, spiegšana kļuva skaļāka, un bija skaidrs, ka kāds visiem spēkiem kuļas pa ūdeni.

Bčrni pārmija skatienus un nodomāja vienu un to pašu. Kāds ir iekritis ūdeni un slīkst! Visi reizē viņi metās uz ezera pusi, bet pieskrējuši apstājās kā iemieti.

Pirmais iespurdzās Arvils. Tad viņam pievienojās Monika, un visbeidzot smējās viņi visi.

Ezerā, iebridusi līdz ceļiem ūdenī, stāvēja Ria un izstieptās rokās turēja kaut ko, kas izskatījās pēc mazītiņa, bet ārkārtīgi saniknota sivēna. Lai gan niecīgs augumā, sivēnam bija pilna mute asu zobu. Tos viņš tagad sirdīgi šņakstināja uz Rias pusi. Vienlaikus sivēns arī locīja savu mazo rumpīti, cenzdamies izrauties, un, tā kā viņš bija slapjš un slidens, tas viņam ari izdevās.

Atskanēja pazīstamais plunkšķis, sivēnam pazūdot zem ūdens.

Ria aši pieliecās un izrava sivēnu ārā, bet tas jau bija paspējis sarīties ūdeni un tagad klepoja, neaizmirsdams arī nikni rukšķēt.

—    Ko viņa dara? — jautāja Arvils, raustīdamies smieklos.

Ērla smējās ta, ka uzreiz nevarēja viņam atbildēt. Nedaudz

nomierinājusies, viņa paskaidroja: — Mazgā savu jauno sivēnu. Sargcūkas sivēnu. Viņi jau kopš sivēna gadiem ir drausmīgi! Vienīgi Ria var iedomāties audzēt kaut ko tādul

—   Jā, Tinu teica, ka nemūžam neturēšot mājās sargcūku, — nepiesardzīgi ieteicās Monika. Līdz šim viņa bija pamanījusies noklusēt Ērlai par Tinu regulārajiem apciemojumiem.

—   Ko? — brīnījās Ērla. — Kad tad tu viņu satiki?

Monikai nekas cits neatlika kā pastāstīt Ērlai, ka Tinu ik dienas nāk pie viņiem un iet staigāt ar Benu. Ērlu šis stāsts ta ieinteresēja, ka viņa pat aizmirsa Riu.

—    Tinu nak pie tevis katru dienu? — viņa ar smaidu līdz ausīm pārjautaja.

—   Ne jau pie manis… — pavisam piesarkusi, purpināja Monika. — Es taču teicu, ka viņš nāk pie Bena…

—   Kā tad, ka pie Bena, — gaužām vienaldzīgā balsi teica Ērla un piemiedza ar aci Rutai. — Zini, es pazīstu Tinu no trīs gadu vecuma. Viņam patīk dzīvnieki, tas tiesa, bet pat viņš nenāktu katru dienu tādu gabalu suņa dēļ, tici man.

Visi klusiņām ķiķināja, un Monika, uzgriezusi muguru, strauji devas uz priekšu, lai nevajadzētu viņos klausīties. Visas šis runas viņu tracināja. "Viņi ļoti labi zina, ka Tinu tiešām nāk, lai paspēlētos ar Benu," Monika domāja. "Un tomēr viņiem mani jākaitina." Viņa pati nezināja, kāpēc tas viņu tik ļoti kaitina. Iespējams, ja viņa būtu par šo ķircināšanu tikai pasmējusies, viņi liktu viņu mierā. Bet Monika nespēja pasmieties.

Pēc brītiņa Ērla, Ruta, Ralfs un Arvils panāca Moniku, un, tā kā viņi par Tinu vairs nerunāja, Monika atguva labo omu.

Mežaļaužu ciemā bija manāma liela rosība. "Gluži tā, it kā arī te būtu izsprukušas vistas," Monika nodomaja. Ļaudis skraidīja šurpu turpu, daži kārtoja ratus braukšanai uz ezeru, vēl citi nostiprināja pie ratiem laivas.

Arī pie Ērlas mājokļa stāvēja rati, kuriem priekša bija iejūgts mazītiņš, dūmakains zirdziņš. Augumā viņš bija lielāks par poniju, bet mazāks par kiangu, ko Monika reiz bija redzējusi zoodārzā. Zirdziņa kājas bija resnas un spalvainas, un arī rumpi un pat purnu viscaur klaja mīksta spalva. "Ne šis, ne tas," nosprieda Monika.

—  Tas ir viņš — Meža īpašais, — teica Ērla, pabužinādama zirdziņa mīkstās krēpes.

—   Prrrr… — nobubinaja Meža īpašais un pakāpās atpakaļ.

—   Patiešām, tāpat kā tas auns, — izbrīnīts sacīja Arvils.

—  Ak, viņš tikai izrādās, — teica Ērla, paiedama zirdziņam garām. — Iesim iekšā, mamma droši vien jau gatavo svētku pusdienas.

Kaut arī bērni draudzējās ar Erlu gandrīz kopš ierašanas Mežā, viņi vēl nekad nebija bijuši pie viņas mājās. Vienīga mežaļaužu mitne, ko viņi bija redzējuši no iekšpuses, bija ciema vecākās iedzīvotājas Lojas būda. Monika no visas sirds cereja, ka Ērlas māja būs citāda… Viņai nebija ne mazākās vēlēšanās pustumsā brist līdz ceļiem pa putekļainām zvērādām un klupt pār veciem, izbāztiem putniem…

Kad viņa iegāja mājā, viņa saprata, ka ir raizējusies veltīgi.

Ērlas maja bija pavisam normāla un ļoti līdzinājās Mežsarga mītnei, ar to atšķirību, ka šeit bija tikai viena pati istaba. Kā jau visām mežaļaužu mājām.

Ērlas tēvs, izstiepis kājas, sēdēja krēslā un lasīja "Meža Vēstnesi", bet Ērlas māte virtuves galā grieza salātus. Abi Ērlas vecāki bija tipiski mežaļaudis — slaidi un gari, un Monika atcerējās viņus no gadatirgus. Monikas māte jau bija sagriezusi veselu bļodu zaļo salātu, bet uz galda bļodai blakus gulēja vēl vesela galviņa. Plītī švirkstēja uguns, un istaba bija ļoti sakarsusi, bet to varēja paciest, ja saoda to, kas cepās cepeškrāsnī… Lai kas tas bija, tas smaržoja brīnumlabi.

—  Mamm, mēs esam klāt, — teica Ērla.

Ērlas mate pagriezās un uzsmaidīja bērniem.

—   Ā, labi. — Viņa ar salātlapām aplipušo roku pamāja ciemiņiem. — Ērla man ir tik daudz par jums stāstījusi, ka man šķiet, es jus visus jau sen pazīstu. Kā tad, jūs taču bijāt gadatirgū, bet tad tur bija tas auns… — Viņa pārgrieza acis. — Jā, es jūs atceros ari no ziemas ledus deju sacensībām. Nu tevi, Rutiņ, vispār nav iespējams aizmirst! Tu slidoji vienkārši brīnišķīgi!

Ruta piesarka un pateica: — Paldies.

—   Paklau, Ērla, — ieteicās tēvs, kad arī bija pamājis bērniem. — Tu varētu iebērt Zirģelim sile kadu saujiņu auzu…

—   Labs ir, — noteica Ērla un uzsauca pārējiem: — Ljam!

—   Kāpēc jūs to zirgu jau turat iejūgtu, — brīnījās Arvils, kad viņi bija izgājuši ārā, — ja mēs brauksim tikai pēc pusdienām?

—   Viņam jānomierinās, — paskaidroja Ērla, pagrābdamās no auzu maisa un iebērdama pāris saujas zirdziņa silē. — Viņā ir tik daudz kas no auna, ka viņš nekad nesāks iet, tikko iejūgts. Kādas pāris stundas viņam vajag, tā sakot, nostāvēties…

Kad visi bija gana apbrīnojuši zirgu, kuram pirms iešanas jānostāvas, viņi iegāja atpakaļ mājā. Ērlas mate jau lika galdā šķīvjus.

Ērlas tēvs bija nolicis malā avīzi un patlaban vilka no cepeškrāsns ārā cepeti. Līdzko izvilkts, tas sāka smaržot vēl kārdinošāk.

—  Kas tas ir? — siekalas rīdams, prasīja Arvils. Viņi taču šorīt nemaz nebija brokastojuši.

—  Klabiķis, — atteica Ērla, likdama uz galda nažus un dakšiņas.

Arvils izbolīja acis. Un viņš nebija vienīgais.

—    Ko nu mels? — jautāja Ralfs. — Labāk pasaki, kas tas patiešām ir.

—  Es jums pateicu, kas tas patiešām ir, — attrauca Ērla un uzjautrinātā uz viņiem paskatījās. — Tas ir klabiķis. Vai tad jūs neredzat, vai?

Visi uzmanīgāk palūkojās uz putna cepeti, kuru Ērlas tēvs patlaban nolika uz galda, un ar šausmām saprata, ka Ērla nemelo.

—  Kas tad jums? — klusi vaicāja Arvils. — Vai tad jenoti ciemā saplosījuši visas vistas, ka jāķeras pie klabiķiem?

—   Protams, nē, — iesmējās Ērla. — Bet tā ir tāda tradīcija. Mes esam Klabiķu ciems, tamdēļ par godu vasaras sākumam cepam klabiķi. Tā jābūt. Visi ciemi tā dara — un ciemu, zināt, ir daudz un dažādi… Ir, piemēram, Zaķu ciems, ir Irbju ciems, Foreļu ciems, Paipalu ciems… — Ērla jau bēra vienā bēršanā, it kā atbildētu skolas ģeogrāfijas eksāmenā, bet Arvils viņā vairs neklausījās.

—   Kā jums šķiet, — viņš pavisam vārgā balsi izdvesa, blenzdams uz avīzi, ko Ērlas tēvs bija nosviedis uz viena no kresliem, — ko viņi cep un ēd Pūpēžveidīgo ciemā…?

Monika pavērās uz avīzi.

"Sprādzieni Pūpēžveidīgo ciemā", — vēstīja virsraksts pašā pirmajā lappusē. Monika pacēla avīzi un sāka lasīt.

"Šorīt agri vairāki Pūpēžveidīgo ciema iedzivotāji pamodās no sprādzienu trokšņa, kas, kā viņi apgalvoja, bija atskanējuši kādā kaimiņu mājā. Tūlīt tika izsaukti ciema kārtības sargi, kas veica izmeklēšanu, bet nekas tā ari netika konstatēts. Ikvienas mājas iedzīvotāji noliedza, ka sprādzieni varētu būt notikuši pie viņiem, un nekas ari neliecināja par to, ka tā butu bijis. Spriežot pēc visa, ievainoto nav, un ari nekādi postījumi nav nodarīti.

Sprādzienu iemesls paliek neskaidrs, iespējams, ka tā ir tikai pusaudžu blēņošanās, kaut arī jāatzīst, ka nekad agrāk kas tāds nav noticis. Šķiet, ka šis gadījums pievienosies tiem, kas kartības sargu dokumentos klasificēti kā "Neskaidras izcelsmes maznozīmīgi kārtības traucējumi"."

Monika nolika avīzi. Viņa būtu varējusi pavēstīt Pūpēžveidīgo ciema kārtības sargiem, ka šo sprādzienu izcelsme diemžēl ir pat pārlieku skaidra. Un ka klasificēt tos kā — maznozīmīgus — droši vien nozīmē izdarīt vislielāko muļķību visā viņu kārtības sargu mūžā…

—   Pusdienas gatavas, — paziņoja Ērlas mate, nolikdama uz galda kūpošu kartupeļu bļodu. — Lūdzu, sēdieties un ņemiet visu, ko redzat!

Visi apsēdās, arī Arvils. Viņš centās neskatīties uz cepto klabiki… /

Ērlas tēvs kraukšķinaja klabiķa spārnu, un šķita, ka tas viņam patiešām iet pie sirds. Ko nevarēja vis teikt par Arvilu… Likās, ka viņam pat doma, ka kāds varētu ēst klabiķi, izraisa nelabumu. Un nu viens tāds — kur nu viens, veseli trīs — sēdēja tepat blakus un vienā mierā tiesāja nedaudz melnīgsnējo cepeti.

Arvils norīstījās un uzlika sev kartupeļus un omleti. Ērla visai izbrīnīta viņu uzlūkoja.

—   Kas tad nu par brīnumiem? — viņa jautāja. — Kopš kura laika tu esi sācis ēst pūpēžveidīgo olu omleti?

Arvilam dakšiņa ar omleti sastinga pusceļā uz muti, un viņš nolika to atpakaļ šķīvi.

—   Se, ņem, — viņš teica, pārlikdams omleti Ērlas šķīvī. Likās, ka viņš grib izkasīt savā šķīvi caurumu — tik ļoti enerģiski viņš to skrāpēja. Kad šķīvis bija atbrīvots no pašas vissīkākās omletes daļiņas, Arvils brīdi sēdēja un domāja. Un tad piekrāmēja sev pilnu šķīvi ar salātiem.

Ērlas mate atzinīgi uz viņu paskatījās.

—  Lūk, to es saprotu, — viņa sacīja. — Kaut arī neesi no Meža, tu ļoti labi saproti mūsu tradīcijas. Salatu bļoda ir jāizēd, kaut parasti ar to rodas grūtības. Bet šodien, kā rādās, nekādu grutibu nebūs, — viņa bilda, uzlūkodama Arvila šķīvi, kas bija ar kaudzi piekrauts sala tiem.

Viņam bija licies, ka tā ir drošāk. Ja šķīvis būs pilns ar salātiem, tad neviens nemēģinās tajā ielikt kādu klabiķa kājas gabalu vai to šaušalīgo omleti. Tāpēc viņš visu ēšanas laiku regulāri pa- pildinaja savu salātu porciju un, kad pusdienas bija galā, bija gandrīz viens pats izēdis milzīgo salātu bļodu.

—  Galu galā tu izvemsies, — paredzēja Ralfs, bet Arvils tikai pavīpsnāja. Viņš tomēr bija izvairījies gan no klabiķa ēšanas, gan no omletes — un tas bija pāris kilogramu salātu vērts.

lirlas tēvs izgāja ārā paraudzīties, vai rati vēl joprojām ir kārtībā un vai Zirģelis ir gana — nostāvējies —. Šķita, ka nostāvējies bija gan viens, gan otrs, jo pēc nepilnas minūtes Ērlas tēvs bija atpakaļ, mudinādams visus posties ātrāk.

Zirģelis stāvēja un ar priekškāju kārpīja zemi. Pēc Monikas domam, viņš izskatījās pat pārstāvējies. Likās, ka viņš ir kārpījies visu laiku, kamēr viņi pusdienoja, jo zeme visapkārt bija vienos rakumos.

—   Lūdzu, kāpiet tik iekša, — skubināja Ērlas tēvs.

Bērni sakāpa un apmierināti konstatēja, ka šis braucamais ir ērtāks par Meža Večas karieti. Tam bija trīs pagari sēdekļi ar atzveltnēm, tā ka sēdēšana bija daudz brīvāka. Arī laiva, ar kuru bija paredzēts nokļūt Tuļu salā, gulēja nevis pašos ratos, bet bija piestiprināta tiem aizmugurē.

Arvils grozījās sēdeklī un sprieda, ka viņam nav nekas pretī ar šiem ratiem braukt kaut vai uz pašiem Klinšu krāvumiem. Tas bija liels kompliments no Arvila puses, jo Klinšu krāvumi patiešām bija tālu.

Ērlas tēvs uzšmaukstināja Zirģelim, un tas sāka tīri veikli rikšot uz priekšu.

Viss likās labākajā kārtībā, taču drīz vien saka atklāties, ka rati nebūt nav tik nevainojami, kā bija licies sākumā.

Vispirms izrādījās, ka pakaļējais sēdeklis, kura sēdēja Ralfs ar Arvilu, reizēm mēdz sagāzties uz priekšu. Sevišķi strauji un negaidīti tas notika brīžos, kad Zirģelis kaut kadu iemeslu pēc spēji piebremzēja. Tad Ralfs un Arvils kopā ar sēdekli tika mesti uz priekšu un atsitās pret Rutas un Monikas muguru. Vienā tādā reizē Arvils tik spēcīgi atsitās ar žokli pret Monikas muguru, ka viņam pat sāka sāpēt galva.

—   Vai tas sēdeklis nav kaut kā pieskrūvējams? — izmisīgi jautāja Ralfs pēc kārtējā sēdekļa izklupiena.

—   Nē, tas tā ir speciāli, — paskaidroja Ērla, visus galīgi apmulsinot. — Tas sēdeklis būtībā ir nolaižams. Ari mūsu sēdeklis ir nolaižams — un abi kopā tie veido tādu kā dīvānu. Tas, zināt, ir labi garajiem parbraucieniem.

—   Jādomā, ka līdz tāda garāka pārbrauciena beigām visi tie, kas sēdēja uz šī sēdekļa, jau sen ir izkratīti ārā, — sprieda Ralfs, bet Zirģelis spēji apstajās, un Ralfs atkal lidoja uz priekšu, ietriekdamies Rutas mugura.

—    Labāk turi muti ciet, kamēr braucam, — pamācīja Ērla. — Ta tu vari nokost sev meli.

Tajā mirklī ratiem nospruka ritenis.

Visi, kas bija sēdējuši nokritušā riteņa pusē, iešļūca ratu sānos, bet pārējie savukārt iešļūca viņos. Zirģelis acīmredzot nebija aptvēris, kas par lietu. Iespējams, viņš bija nodomājis, ka rati iebraukuši ar vienu riteni grāvi… Lai kas tas bija, ko viņš domāja, viņš bija pieņēmis lēmumu — izdabūt ratus no tās nebūšanas ārā.

Atspēries viņš metās uz priekšu, nekādi nereaģējot uz Ērlas teva "tprū, tprū!" un "ka tevi jupis!" saucieniem. Rati žvīgoda- mies ripoja uz priekšu un draudēja kuru katru mirkli apgāzties pavisam.

Pēc kada laika Zirģelis noprata, ka kaut kas tomēr nav īsti labi, un apstājās. Visi atviegloti uzelpoja. Nokritušais ratu ritenis gulēja pārsimts metrus atpakaļ, un Erlas tevs, izlēcis no ratiem, devās tam pakaļ.

—   Tas zirgs ir slepkava, — Arvils pačukstēja Ērlai, šķielēdams, lai viņas māte to neizdzirdētu. — Viņš gribēja mūs visus piebeigt'.

—  Nerunā muļķības, — teica Ralfs. — Viņš vienkārši neapjēdza, kas notiek.

—  Man tomēr liekas, ka apjēdza gan, — nepiekāpās Arvils. — Viņam bija tāda slepkavnieciska izteiksme purnā.

—   Kā tu varēji redzēt viņa purnu, — pavīpsnāja Ērla, — ja pret tevi visu laiku bija viņa astesgals?

—   Viņa slepkavnieciskais astesgals, — noteica Monika, un visi, izņemot Arvilu, iesmejās.

Ērlas tēvs nāca atpakaļ ar vainīgo riteni rokā un pienācis lika visiem izkāpt no ratiem. Visu laiku, kamēr viņš laboja riteni, Zirģelis vērās viņā ar tādu skatienu, it kā Ērlas tēvs butu neizsakāmi pretīgs citpanētietis, kurš tagad mēģina nodarīt nenovēršamu ļaunumu viņa — zirga — īpašumam.

Ērla skatījās uz zirgu un ķiķināja. — Tas ir viens no iemesliem, kāpēc viņš skaitās tik īpašs, — viņa sacīja.

Ralfs saviebās. — Man nav vajadzīgs zirgs, kas rāda grimases, — viņš teica. — Man jau pietiek ar Arvilu.

—   Es nerādu grimases, — protestēja Arvils.

—  Tās grimases pie šodienas pusdienām jau vien bija simt tādu zirgu vērtas, — teica Ralfs, bet Arvils tikai novaikstijās, par ko Ralfs bija lielā sajūsmā.

—  Rati ir kārtība! — sauca Ērlas tēvs.

Zirģelis bija pagriezis viņam muguru un dīvaini vaikstījās uz vāverēm. Monika saprata, ko Ērla bija domājusi ar "grimasēm". Viņa patiešam neatcerējās redzējusi nevienu zirgu, kurš šadi vaik- stltos.

—  Vai mēs nevarētu samainīties vietām? — Arvils lūdza Monikai. — Man sāp žoklis, es negribu vairs krist tev mugurā.

—   Es varētu samainīties vietām ar Rutu, tad tu varētu krist mugurā viņai, — piedāvāja Monika, bet pēc tā, kā Arvils saviebās, saprata, ka nevajag viņu vairs kaitināt. Galu galā viņi tiešām samainījās, un meitenes apsēdas uz krītošā krēsla, bet Ralfs ar Arvilu — priekšā.

Tagad Zirģelis skrēja daudz vienmērīgāk un vairs neizdarīja straujas kustības. Iespējams, viņš bija sapratis, ka pirmīt kaut kā nogrēkojies, un tagad apzinīgi centas izpildīt visus norādījumus. Viņš skrēja uz priekšu, kad Ērlas tevs viņam šmaukstināja, viņš nedaudz piebremzēja, kad Ērlas tēvs sauca: — Mierīgāk! — , un viņš dusmīgi noklabināja zobus ikreiz, kad Ērlas tēvs uzbrēca: — Ka tevi jupis, ko tu alejies!

Pēc kāda laika Monika saprata, ka viņi tuvojas ezeram.

Šur un tur parādījās rati ar mežaļaudīm, un dažam labam bija pat motorizētas karietes, līdzīgi ka Meža Vecai. Kad viņi sasniedza krūmāju, kam cauri veda ceļš uz ezeru, ratu un kariešu jau bija tik daudz, ka viņiem bija jābrauc karavānā citam aiz cita.

Krumu zari pa šo laiku šķita sakuplojuši vēl vairāk, un visi saspiedās uz vidu, lai zari nesistos viņiem sejā.

Karavāna kustējās aizvien lenak un lēnāk, līdz apstajās pavisam.

—   Kas noticis? — vaicāja Ralfs.

Ērlas vecāki staipīja kaklu, mēģinādami saskatīt, kas tur priekšā notiek, bet nebija redzams nekas cits kā vien gara ratu rinda.

—  Šķiet, mums tagad būs kādu bridi jāpastāv, — teica Ērlas tēvs. — Krastā visiem nav vietas, un mums būs jāgaida, kamēr tie, kas atbrauca pirmie, ielaidīs ūdeni savas laivas un novietos braucamos. Tā jau parasti ir.

Pēc brīža rinda iekustējās, bet, pabraukuši pāris metru, viņi atkal apstājās.

Monika sēdēja un doma ja par ezeru. Viņa bija pārliecināta, ka Ērlas vecāki noteikti kaut ko par to varētu pastāstīt. Mežsargs ar Meža Veču tā arī neko nebija izskaidrojuši. Iespējams, ka viņi patiešām neko nezināja, bet tikpat iespējams, ka viņi vienkārši ne- gribeja viņus baidīt. Kā jau parasti…

Monika nokrekšķinājās un piesardzīgi ieteicās: — Šis ezers…

—   Jā? — jautāja Ērlas mamma, pagriezdamās pret Moniku.

—   Šis ezers ir citāds nekā pārējie, vai ne? — vaicāja Monika.

—   Ak, protams, — piekrita Ērlas mamma. — Šis ezers ir daudz savādāks nekā citi. Un visai bīstams. Savukārt sala — Tuļu sala, kaut arī īpatnēja, tomēr visus ļoti piesaista. Tādēļ mēs bieži aizmirstam to, cik bīstams ir pats ezers un vienalga braucam uz Tuļu salu, — viņa iesmējās.

Monika neredzēja te nekā smieklīga. Atgadījums ar kaiju nemaz tik smieklīgs nelikās.

—  Vai tad nekādi nelaimes gadījumi nav bijuši? — viņa jautāja.

—  Ir jau, ir, — atzina Ērlas mamma. — Bet krietni sen. Nu jau kādus trīsdesmit gadus nekas tamlīdzīgs nav atgadījies.

—  Un kas notika toreiz — pirms trīsdesmit gadiem? — jautāja Ralfs.

Ērlas vecāki saskatījās. Monikai tas atgadināja Mežsargu un Meža Veču, kad viņi kaut ko negribēja viņiem stāstīt.

—  Ak, tā bija tīrā lielība, — beidzot negribīgi ierunājās Ērlas mamma. — Protams, arī toreiz visi zinaja, ka ezerā nedrīkst peldēties. Un tomēr viens meža virs no kaimiņu ciema to izdarīja… Tur esot bijušas kaut kādas muļķīgas derības… par to, ka viņš varētu pavadīt ūdenī desmit minūtes…

Viņa apklusa, un Monika nepacietīgi viņu paskubināja. — Jā? Un kas notika?

—  Tas, ko jau varēja sagaidīt, — teica Ērlas mamma. — Tam cilvēkam esot bijis ap gadiem trīsdesmit. Viņš un tie divi viņa draugi, ar kuriem viņš noslēdzis derības, iebraukuši ezerā ar laivu, un tad tas mežavīrs ieniris. Pēc brītiņa viņš izniris un sācis peldēt apkart laivai, bet sacēlies virpulis un ierāvis viņu iekšā. Laivā palikušie ķērušies pie airiem un domājuši tikai par to, kā ātrāk nokļūt krastā. Skaidrs, ka nevienam prātā nebija mēģināt nirt viņam pakaļ.

Viņa apklusa, un ari visi pārējie klusēja.

— Toreiz veica vairākus drošības pasākumus: ezers tika norobežots ar stiepļu režģi un bija kategoriski aizliegts tam pat tuvoties. Taču pēc kāda laika viss aizmirsās, jo ļaudis bija noilgojušies pēc Tuļu salas, Atskaņu dīķa, makšķerēšanas — tāpēc aizliegumi pamazām kļuva aizvien pieļāvigaki, līdz pamazām viss atgriezās vecajās sliedēs. Tagad ezers atkal ir pilnīgi pieejams, un katrs pats ir atbildīgs par savu drošību.

Ralfs nosodoši pašūpoja galvu. Ari Monikai tas likās visai dīvaini. Ezers nogalina cilvēkus, bet ļaudis paši brauc turp svinēt svētkus! Viņa saprata, ka nekad līdz galam nespēs izprast mežaļaudis.

Pēc īsa mirkļa viņi jau bija krastmalā. Monika nosprieda, ka te izskatās tāpat kā gadatirgus dienā — visapkārt bija tāda pati burzma un juceklis. Ļaužu bija ka biezs, un visi šaudījās šurpu turpu, cenzdamies atrast kādu vietiņu ratiem vai karietei. Monika ieraudzīja vairākus vīrus ar zaļiem karodziņiem, kas skraidelēja vēl nevaļīgāk par citiem un visu laiku savā starpā sakliedzās. Ērla paskaidroja, ka viņi aizvada braucējus uz brīvajām vietām un raugās, lai nerastos sastrēgumi. Pašā krastā rindā stāvēja laivas, un braucēji viens pēc otra iestūma tās ūdeni. Ezeram pāri jau Irās vesela laivu rinda, un aizvien jaunas laivas stājās tai galā.

Viens no vīriem ar zaļajiem karodziņiem pieskrēja pie viņu ratiem un, sparīgi žestikulēdams, mēģināja kaut ko ieskaidrot Ērlas tēvam. Monika saprata tikai to, ka tuvumā vairs nav palikušas nevienas brīvas vietas un ka viņiem jādodas pa kreisi gar krastu.

Ērlas tevs pavilka Zirģeļa pavadu, un rati aizripoja virziena, kuru viņiem bija norādījis zaļā karodziņa vīrs.

Pamazam burzma kļuva mazāka, un pēc pāris minūšu braukšanas viņi apstājās. Ērlas tēvs izlēca no ratiem un ņēmās atsiet laivu. Tad viņš piesēja Zirģeli, uzmauca tam galvā tarbu ar aužam un, Ērlas mammai un bērniem piepalīdzot, iestūma laivu ūdeni.

Ērlas vecāku laivai nebija motora, un tā nu viņi lēnām Irās pāri šķietami bezgalīgajam ūdens klajumam, jo tālāk no krasta viņi nokļuva, jo klusāks kļuva ļaužu radītais ļembasts krastā, un drīz vienīgās skaņas bija airu šļaksti un svīru kliedzieni, kad tās šāvās pāri ezeram, tvarstīdamas kukaiņus.

Laivas kā ezerā izkaisītas melnas siekstas aizlīgoja uz Tuļu salas pusi, un salas apveidi kļuva aizvien skaidrāki.

Kad varēja jau izšķirt koku galotņu kontūras, Monika kaut ko sadzirdēja. Kāds dziedāja, un tīrā, dzidrā skaņa, te noklus- dama, te pieņemdamās spēkā, atplūda pāri ezeram pie viņiem.

—  Kas tas ir? — brīnījās Monika. Viņai bija sajuta, ka dziesma piederas pie brīnišķīgās dienas un ka to dzied pats Mežs, iesvētot vasaras sakšanos.

—   Mūsu koris, — lepni paziņoja Ērla. — Viņi stāv krastā un sveic visus, kas ierodas.

Ja koris dziedātu iekšā telpās, iespējams, tas neskanētu ne uz pusi tik labi kā tagad. Likās, ka ezeram piemīt savdabīga, skaņu pastiprinoša ietekme un ka visas skaņas virs ta kļūst tīrākas un skaidrākas. Monikai nez kāpēc likās, ka te skan kā baznīcā…

—  Starp citu, — Ērla ierunājās, pašķielēdama uz Moniku un nosmīnēdama, — tajā kori dzied arī Tinu…

Monika kaut ko noņurdēja un izlikās cītīgi pētām, kā darbojas airi… Vismazak par visu viņa šobrīd vēlējās apspriest Tinu un to, vai tiešām viņš nāk spēlēties ar Benu vai ari kāda cita iemesla pēc…

Bens, kam bija uzlikta pavada, tupēja Monikai blakus uz soliņa un, saslējis ausis, vēroja ūdeni, kurā šaudījās tules. Monika viņu stingri uzmanīja — ja viņam ienāktu prātā lēkt kādai zivtelei pakaļ ūdeni. Taču pagaidām Bens tādu vēlēšanos neizrādīja. Viņš tikai sēdēja, blenza un šad tad iesmilkstēdamies sarosījās. Bet acīmredzot ūdens viņam riebās daudz vairāk, neka zivteles spēja iekārdināt.

Kad Tuļu sala pienāca vēl tuvāk, Monika pamanīja, ka tās krastu izrobo it kā tumša josla. Vēl pēc brītiņa viņa saprata, ka tās ir laivas, kas sastājušās visriņķi salai. Ērlas tēvs pagrieza laivu un brauca apkārt salai, kamēr laivu rinda beidzās. Tad arī viņi pagriezās pret krastu un driz vien, iepeldējuši meldros, apstājās.

—  Atbraucām! — iesaucās Ērlas tēvs.

Šeit kora dziedāšana bija dzirdama pavisam skaidri, kaut ari Monikai likās, ka tā ir zaudējusi savu noslēpumaino, vijīgo skanējumu, kāds tai bija piemitis uz ezera.

—   Velciet nost apavus un kāpiet ārā no laivas, — aicināja Ērlas tēvs, pats rādīdams priekšzīmi un noaudams lielās, melnās kurpes.

—   Vai tad tas nav bīstami? — vaicāja Ralfs. Varēja redzēt, ka viņam nav ne mazākās velēšanās pamest laivu.

Bet Ērlas tēvs jau bija iebridis ūdeni un smējās.

—   Nē, nē! Bīstami ir tikai peldēt, — viņš sauca.

—  Kāda starpība — peldēt vai bradāt? — burkšķēja Ralfs, bet, tā kā visi pārējie jau bija no laivas āra, ari viņam nekas cits neatlika kā vilkt nost kurpes un kāpt ūdeni.

—   Brrr… — viņš nodrebinajās. — Tas gan ir zvērīgi auksts!

—   Ir gan, — piekrita Ērla, cenzdamās pēc iespējas ātrāk izkļūt sausumā. — Nezin kāpēc, bet šī ezera ūdens vienmēr ir aukstāks nekā citur. Varbūt tāpēc, ka tas ir tik liels…

Lai vai kā, bet ledainais ūdens mudināja viņus pasteigties, un viņi ātri vien izbrida krastā un sāka rušināt kājas siltajās krasta smiltīs, lai sasildītos.

Ērlas tēvs tik tikko bija piesējis laivu, kad atskanēja skaļa motora rūkoņa un kaut kas iebumsījās laivas sānos.

—   Velns un elle! — iebrēcās Ērlas tēvs, aiz niknuma kļuvis gluži sarkans.

Motorlaiva ar četriem mežapuišiem pašāvās sāņus un piestāja blakus Lrlas vecāku laivai. Ērlas tēvs, pilnīgi aizmirsis par auksto ūdeni, šļakatas celdams, metās pie savas apskādētās laivas, bet visi četri puiši, bravūrīgi sabļaustidamies, izklupa no motorlaivas.

—  Ko jūs, ellē ratā, iedomājaties!? — brēca Ērlas tēvs, aplūkodams nelielo iedobi, kas tagad rēgojas viņa laivas kreisajā sanā. — Vai esat sajēgu zaudējuši? Kur ir jūsu tiesības vadīt motorlaivu?

Puiši norēcās.

—  Mieru, mieru, — viens no viņiem, ar iešķībām brūnām acīm, sminedams teica. — Un kādas jums tiesības prasīt mūsu tiesības? Cik es zinu, vienīgais, kas to drīkst darīt, ir kārtības sargs… Savu- kart kārtības sargs — tā nu tas ir iegadījies — ir mans tevs… Un jūs noteikti tas neesat… — viņš atkal ierēcās, un pārējie viņam pievienojās. Tad viņi piesēja laivu un pazuda mežā.

Ērlas tēvs noraudzijas viņiem pakaļ, bezspēcīga niknumā žņaudzīdams virvi, kurā bija piesieta viņa laiva.

—  šitie sīkie iznireļi… — viņš purpināja. — Izlaistie mūlāpi…

—  Nomierinies, — teica Ērlas mamma. — Viņi jau ir prom, un tu šā vai tā viņiem neko nepadarīsi. Vārētu ziņot kārtības sargiem, bet ja viens no viņiem ir ta tēvs…

—   Njā… — norūca Ērlas tēvs un sāka brist krasta. — Labi, aizmirstam viņus, šodien taču ir svētki.

Monika jutās gaužām nelāgi. Tas nu nepavisam nepiederējās pie svētku noskaņas. "Diemžēl," viņa nodomāja, "ne tikai uz Zemes mēdz būt nejauki cilvēki. Bet tur vismaz nav kringu un aluķēmu…"

Tomēr Ērlas tēvs šķita ātri atguvis dzīvesprieku un nu mudināja visus ātrāk doties iekšā mežā.

Biezoknis bija tikpat krēslains kā pagājušajā reizē, un Monika brīnījās, kā viņi atrod ceļu. Kad viņa to pajautāja Ērlai, ta iesmejas.

—  Jāiet tikai taisni uz priekšu, — viņa sacīja. — Tikai taisni. Atskaņu dīķis ir pašā vidū, vai ne? Turklāt šeit nav Vadātāja, un nekur nepareizi mes aiziet nevaram.

—   Kāpēc šeit nav Vadātāja? — brīnījās Arvils.

Erla paraustīja plecus. — Kas viņu zina! Varbūt viņš netiek pāri ezeram… Kaut gan, ja viņš var augām dienām dzīvoties pa akačiem, nesaprotu, kā ezers varētu būt viņam šķērslis.

—   Varbūt tāpēc, ka šis nav parasts ezers, — ieminējās Ērlas tēvs, kas bija uzmanīgi klausījies viņu sarunā.

—   Varbūt, — attrauca Ērla.

Rijējsēnes šmakstināja mutes uz lieliem, blāvi spīdošiem, puķainiem tauriņiem, kas kā spoki slīdēja cauri biezoknim. Tomēr tauriņi izrādījās pārāk liels medījums, un, pat ja kādai sēnei izdevās satvert tauriņu aiz pūkainā spārna galiņa, tas bez pūlēm izrāvās un aizplivinājās tālāk.

Monika sarāvās, kad viņai pretī piepeši iemirdzējās divas rubīnsarkanas acis. Tur kāds milzīgais sikspārnis karājās zarā ar galvu uz leju un aizdomīgi aplūkoja nācējus. Bet Ērlas tēvs tikai satvēra viņu aiz garajām ausīm un pavilka sāņus, lai pārējie varētu tikt garam. Tad viņš palaida sikspārni vajā, un tas šūpojas zarā kā pulksteņa pendelis, savā nodabā aizvainoti pīkstēdams.

Monikai likās, ka viņi iet ilgāk nekā toreiz, kad bija bijuši šeit ar Meža Veču un Mežsargu. Iespējams, tas bija tāpēc, ka šoreiz viņi nāca no citas puses. Acīmredzot Atskaņu dīķis tomēr nebija pašā salas vidū, kā bija teikusi Ērla.

Monika bija ta aizsapņojusies, ka uzskrēja virsū kādam sakņupušam stāvam.

—  Au! — viņa sabijusies iesaucās.

Sakņupušais stāvs acumirklī pielēca kājās, un Monika pazina vienu no četriem pirmītējiem puišiem. Šis izskatījās vecāks nekā pārējie trīs, Monika sprieda, ka viņam varētu būt vismaz gadi trīsdesmit. Viņš kaut ko žigli paslēpa azotē un iesmējies aizlikās prom pa taku, drīz vien nozuzdams biezoknī.

Ērlas tevs sarauktu pieri nolūkojās viņam pakaļ.

—   Nez ko viņš te darīja? — viņš brīnījās.

Monika pie sevis sprieda, ka, lai kas tas būtu bijis, tas noteikti bija kaut kas nelāgs. Citādi viņš nebūtu tā slapstijies.

Ērlas tēvs nopētīja vietu, kur bija tupējis puisis, bet neko aizdomīgu nepamanīja. Likās, ka te ir tikai nedaudz izmīņāta zeme, tas arī viss.

—   Hmm, — domīgi noteica Erlas tēvs, un viņi devās tālāk.

Beidzot priekšā pavīdēja gaisma, un šurp atplūda troksnis no

ļaužu bariem, kas pulcējās centrālajā laukuma (ka to bija nosaukusi Ērlas māte). Iznākuši no biezokņa, viņi apstājās, un Ērlas māte lūdza viņus turēties kopā.

—  Citādi mēs te pāris sekundēs viens otru pazaudēsim, — viņa nervozi sacīja.

Patiešām, ļaužu šeit likās vēl vairāk nekā gadatirgu. Iespējams, tā šķita tāpēc, ka centrālais laukums tomēr bija salīdzinoši neliels. Visi drūzmējās, stumdījās, grūstījās, spraucās cits citam garām un sasaucās. Monikai tas atgādināja melno ēnu nelāgās skaņas, un viņa bezmaz vai ilgojās līst atpakaļ biezokni.

Tad ierībējās bungas, un troksnis pamazām norima, bet ļaudis sāka daudzmaz organizēti plūst uz tribīnes veidā sastiprinātājiem soliem, kas, kā Monika tagad redzēja, bija izvietoti visapkārt laukumam.

—   Kā vēršu cīņu arēnā, — bijīgi nočukstēja Ralfs, bet Ruta viņam iešņāca ausī, ka viņš esot pārlasījies.

Ērlas vecāki dzina bērnus pa priekšu kā jēru bariņu un ari devās uz tuvāko solu pusi. Bungas joprojām klusināti rībēja, un, kad viņi bija pakāpusies augstāk, Monika ieraudzīja Atskaņu dīķi. Atbildot uz bungu radītajām skaņām, tas tādā pašā ritmā virmoja sudrabains kā zivs zvīņas. Kad visi ļaudis bija sanākuši un ieņemuši vietas tribīnes, laukumā iznāca koris.

Iestājās klusums. Arī bungas bija apklusušas.

Monika ziņkārīgi aplūkoja kori.

Tas sastāvēja no kādiem trīsdesmit jauniem mežaļaudīm — gan zēniem, gan meitenēm. Pašā malā Monika pamanīja Tinu, un brīdī, kad viņa uz puisi skatijās, arī viņš palūkojās šurp un pasmaidīja. Monika aši novērsa skatienu, bet Ruta ar Ērlu jau bija sākušas nepārprotami ķiķināt.

—   Kuš, — Ērlas māte apsauca meitenes, un ķiķināšana aprāvās.

Kādu minūti valdīja pilnīgs klusums, kura laikā Atskaņu dīķis atguva savu caurspīdīgo, viegli zaļgano toni.

Tad priekšā iznāca diriģents, taču atšķirība no tiem koncertiem, kurus bija apmeklējusi Monika, šeit nekādi aplausi neatskanēja. Joprojām valdīja tas mēmais klusums, kas lika gaisam sīkt pašam no sevis.

Diriģents pacēla zizli, un gandrīz taja paša mirklī atskanēja pirmās skaņas.

Monika klausījās kora dziedāšanā, un viņai vēl vairāk nekā pirmīt uzmācās sajūta, ka atrodas baznīcā. Varbūt tas bija skaņu dzidrums, kāds parasti mežā nebija vērojams, jo to noslāpēja koki, bet varbūt tā bija ta neparastā pacilātība, kas plūda no ļaudīm visapkārt… Lai kas tas būtu bijis, Monikai likās, ka teju teju atskanēs ērģeles, un viņa jau sagatavojas klausīties, kad Ērlas māte tikko manāmi piebikstīja viņai un norādīja uz Atskaņu dīķi.

Monika palūkojās turp.

Tas bija sācis savu krāsu koncertu. Pilnībā pieskaņojies dziedāšanas ritmam, tas mainījās vēl straujak un smalkāk par kaleidoskopu. Monika nekad nebija domājusi, ka pasaulē ir iespējams tik daudz dažādu krāsu…

Viņa nebija ari zinājusi, ka katrai skaņai ir sava krāsa. Tagad viņa to uzzinaja. Paši augstākie, dzidrākie toņi Atskaņu dīķī mirgoja tikko tveramos gaistošos toņos, vieglos kā pašas skaņas, kuras tos radījušas. Zemākie toņi atspoguļojās ūdens virsmā sulīgi un biezi kā augsne pēc uzirdināšanas, kā sūnas pec lietus, kā tikko pāršķēlies kastanis…

Monikai iešāvās prātā, ka nav pareizi saukt dīķi par Atskaņu dīķi. Viņai likās, ka pareizāks nosaukums būtu bijis Skaņu spogulis, jo dīķis skaņas uztvēra, tāpat kā spogulis uztver gaismas starus, un pārvērta tās attēlā, ko spēja ieraudzīt cilvēka acs.

Patlaban dīķim, kas bija virmojis debeszils, pārskrēja sārtas trīsas, un Monikai šķita, ka viņa tikko redzējusi saullēktu. Tad kora meiteņu balsis apklusa, un dīķis uz to atbildēja, satumsdams ka nakts debesis.

Tad koris straujā tempā uzsāka kādu ļoti sarežģītu motīvu, un ļaudis pavērtām mutēm sekoja līdzi krāsu parādei. Ari Monika neatraudamās vēroja dīķi, un piepeši notika kas savāds. Likās, ka uz vienu mirkli ūdens izgaist. Tas nebija kļuvis vienkārši caurspīdīgs, kāds bija ta parastais stāvoklis. Nē, Monika varēja apzvērēt, ka ūdens bija izgaisis. Šī savādā parādība gan bija ilgusi tikai kādu sekundes trešdaļu, bet tas bija pietiekami, lai Monika to pamanītu.

Tomēr nelikās, ka vēl kāds būtu ievērojis to, ko viņa. Monika slepus paraudzījās apkārt, bet ļaudis turpināja aizrautīgi vērot skaņu un krāsu koncertu. Neviena seja nepauda pārsteigumu par to, ka tikko butu atgadījies kas neparasts.

Monika atkal pievērsās dīķim, nolēmusi turpmāk par to ieminēties Ērlas vecākiem. "Ļoti iespējams, ka tā galu galā ir gluži parasta lieta," viņa sprieda. "Vai ka man patiešām ir tikai izlicies."

Dīķis ņirbēja gaiši violets, un Monika domīgi to vēroja.

Un tad notika vēl kas. Apkārtējie cilvēki piepeši izplūda un saka ņirbēt tāpat kā krāsas dīķī… Kora dziedāšana kļuva arvien tālāka un klusākā, un ari pats koris izplūda ka udenskrāsas pleķis uz mitra papīra, līdz izgaisa pavisam.

Nemainīgs palika tikai dīķis.

Tas joprojām ņirbēja tajā violetajā tonī, kādu Monika to tikko bija redzējusi, bet tagad tas bija sācis viļņoties. "Liecies miera," Monika pati sev sacīja, "dīķis nevar viļņoties. Tā taču nav jūra, tas nav pat ezers. Un, galu galā, šodien taču vispār nav vēja…"

Bet dīķim bija vienalga, ko par viņu domā Monika, un tas turpināja viļņoties.

Un tad nāca skaņa. Skaņa, kas Monikai ļoti atgādināja kaut ko nesen dzirdētu.

Un ūdens pārstaja viļņoties. Patiesībā tas vispār pārstāja būt ūdens. Tas gluži vienkārši izgaisa, un šoreiz tas nenotika tikai uz trešdaļu sekundes. Ūdens izgaisa un no jauna vairs neparādījās, un piepeši dīķis vairs nebija dīķis, bet garš koridors, kas ved iekšā pazeme.

Monika juta, ka kāds viņu sauc. Kāds no pazemes. Viņa piecēlās kājās un devās uz bijušā diķa pusi, un saucoša balss kļuva vēl skaļāka. Monika gāja, bet tad saprata, ka var arī stāvēt uz vietas… Viņa tik un tā nokļūs tur, kur viņai lemts nokļūt, saucējs no pazemes par to parūpēsies…

Monika stāvēja, līdz sajuta, ka paceļas gaisā un lido pretī pazemes ejai. Viņai nebija baiļu, lidot bija viegli un patīkami.

"Ha," Monika domāja, "man jau sen likās, ka es varētu lidot… ja vien to vēlētos…"

Viņas domas kaut kur pagaisa, un tad jau viņa vairs nedomāja, tikai lidoja, brīžiem viegli ka spalviņa, brīžiem žigli kā svīre, brīžiem cienīgi kā ērglis… viņa vienkārši lidoja…

Viņa zināja, ka lido pareizajā virzienā… tieši tur viņa atradis atrisinājumu visam… Ja tikai viņa varētu atcerēties, kam īsti jārod atrisinājums…

Bet viņa zināja, ka par to nevajag lauzīt galvu, jo atrisinājums viņu gaidīs, kad viņa būs atlidojusi…

—   Debestiņ! — iesaucās Arvils, pēdējā mirklī uztverdams Moniku, kad viņa krita no sola. — Kā tu varēji aizmigt?!

Monika apjukusi pavērās apkārt. Koncerts bija beidzies, koris patlaban izklīda, bet dīķis, atbildot uz ļaužu murdoņu, haotiski svaidījas ar krāsām.

—  Tu gulēji? — neticīgi iesaucās Ralfs. — Kā tu varēji aizmigt tādā troksni?! Tadā skaļumā taču neviens nevar aizmigt, ja nu vienīgi kads, kuram lācis ausis nobradajis…

Kad Monika nekādi neatsaucas pat uz pēdējo frāzi, Ralfs saprata, ka kaut kas nav kartībā. Viņš pačukstēja Ērlai, ka viņiem uz bridi jātiek prom no vecākiem. Ērla atčukstēja pretī, ka tas būs grūti izdarāms, bet Ralfs iešņaca viņai ausi, lai viņa tomēr pacen- šoties.

—  Mammu, — ieteicās Ērla, paraustījusi māti aiz piedurknes. — Mēs gribam uz mirkli ieiet biezoknī…

—   Kādēļ? — aizdomigi jautāja Ērlas māte.

—   Ēēē… Gribu parādit viņiem dažas no tam rijējsēnēm, — Ērla meloja.

—   Bet viņi taču tās jau redzēja, — iebilda māte.

—   Nu, jā… Bet ne tuvumā. Es gribu parādīt, kā tieši tās nomedī kukaiņus.

—   Nu labi, ejiet, — beidzot visai negribīgi atjava Ērlas māte.

—   Mēs ar tēvu gaidīsim jūs tepat. Bet, ja jūs pēc desmit minūtēm nebūsiet atpakaļ, — viņa draudēja, — nākamgad nebūs vairs nekādu vasaras sākšanās svētku!

—   Labs ir, — attrauca Ērla, beigās īsti vairs neklausīdamās.

—   Nu, ejam!

Visi pieci metās klumburēt lejā pa tribīnēm, ik pa brīdim aizķerdamies un uzkrizdami virsū kādam no sēdošajiem mežaļaudīm. leklupuši biezokni, viņi pagājās pāris soļus iekšā, līdz bija droši, ka neviens viņus nedzirdes, un apsēdās sūnās.

—   Nu, kas par trauksmi? — Ērla vaicāja Ralfam. — Ko mēs šeit darām?

—   Lai Monika pastāsta, — Ralfs pamāja uz Monikas pusi.

Tagad visi nogaidoši lūkojās uz Moniku, bet viņa likās pavisam samulsusi.

—  Nekā tāda jau nebija… — viņa taisnojās. — Es tikai drusku aizsnaudos…

—  Nē, nu gan! — iesaucās Ērla un iebelza pa sūnām, uzsprā- dzinādama kadu pūpēdi. Balts dūmu mākonis pacēlās gaisā un salīda visiem nāsīs tā, ka bija jāšķauda.

—   Ralf, vai tu esi jucis? — Ruta vaicāja.

—   It nemaz! — viņš atcirta. — Man gan likās, ka tā nebija vienkārša aizsnaušanās.

Monika saprata, ka no viņas gaida paskaidrojumu. Viņai uznāca dusmas uz Ralfu, ka viņš viņus šeit atvilcis… Viņa taču bija tikai iesnaudusies! Bet vai tiešām tā bija tikai snauda…? Monikai uzmācās šaubas, līdzko viņa sāka vairāk iedziļināties tikko redzētājā sapni. Savā ziņā tas nemaz nebija licies kā sapnis… Bet, no otras puses, sapņi taču diezgan bieži šķiet ļoti reāli. Taču ne… Tas nebija tas…

Tas, kas Monikai tagad likās dīvaini, bija izjuta, ka kaut kas līdzīgs jau ir piedzīvots. Bet viņa bija pārliecināta, ka tādu sapni redzēja pirmo reizi.

Nē, tas atkal nebija tas… Tas nebija sapņa sižets, kas atkārtojās. Tā bija izjūta.

Viņa nespēja to paskaidrot, bet izjūta bija bijusi tieši tāda pati, kā redzot sapni ar Šalkojošo jūru un melnajām statujām. Tā bija izjuta, kas nebija aprakstāma, bet bija atpazīstama. Un Monika to pazina.

Viņa mēģināja kaut cik sakarīgi pastāstīt pārējiem, ko nupat bija izdomājusi, bet, kad viņa beidza, visi izskatījās ļoti apjukuši.

—   Nu un tad? — paraustījusi plecus, teica Ruta. — Ko tu ar to visu gribēji teikt?

Monika ari paraustīja plecus. — Ak, es nezinu… Man liekas, ka tas kaut ko nozīmē, bet lai aluķēms mani parauj, ja es zinu, ko…

Visi sēdēja un domāja. Vai pareizāk — mēģināja izdomāt, ko te lai domā…

—    Paklau, — pēc brīža Ralfs ierunājās, raudzīdamies uz Moniku, — kā tu juties tad, kad lidoji?

Monika apjukusi paskatījās uz viņu. — Kā tu to domā — kā es jutos? Jutos tā, kā jūtas cilvēks, kurš lido.

Ruta ar Arvilu saskatījās un izbolīja acis.

—   Nē, nē, — nepacietīgi sauca Ralfs. — Vai tu juties labi vai slikti? Es domāju: vai tev likās, ka tūlīt notiks kaut kas labs vai kaut kas nelāgs?

Monika pamāja ar galvu. Vismaz Šoreiz nebija nekas jādomā.

—   Es jutos ļoti labi. Man likās, ka man jau sen būtu vajadzējis tā lidot… — Šoreiz acis izbolīja arī Ralfs un Ērla. — …un, ka tad, kad nokļūšu galā, es atradīšu atrisinājumu…- te viņa aprāvās.

—  Kam? — jautāja Ruta un Ērla.

—  Kā — kam? — izmisis iesaucās Ralfs. — Skaidrs taču, kam! Ko tad mēs visu laiku cenšamies uzzināt — to, kur ir dimantu Ciltstēvs un kā pie viņa tikt, vai ne? Nu tad to mēs ari uzzināsim!

—   Kā? — nesaprata Arvils. — Kā mēs to uzzināsim? Pa sapņiem lidinoties?

Ralfs nopūtās. — Ko tu nesaproti? — viņš prasīja Arvilam.

—   Viss taču ir skaidrāks par skaidru — ko tu vēl nevari saprast?

—   Neko, — Arvils atzinās.

—   Es ari nesaprotu, kas tev var būt skaidrāks par skaidru, — vīpsnādama teica Ruta. — Monika redz sapni — nu, kaut ko līdzīgu sapnim —, un tev šķiet, ka tas būs atrisinājums visām šīm nebūšanām ar aluķēmiem un dimantiem? Tu gan esi šausmīgi naivs.

—  It nemaz, — Ralfs atcirta. — Labi, ja jūs man neticat, mums atliek tikai pamēģināt, tad jau redzēs, vai man bija taisnība vai nebija. — Viņš pievērsās Monikai. — Tu teici, ka tad, kad redzēji pazūdam ūdeni, tu dzirdēji kaut ko pazīstamu. Kas tas bija?

Monika sarauca pieri un iegrima domās. Kas tas bija? Kas to varēja zināt…

Viņa mēģināja atsaukt atmiņā bridi, kad bija redzējusi izgais- tam ūdeni dīķīti… Un tajā pašā mirkli sadzirdēja kora dziedāšanu…

—   Zinu! — viņa iesaucās. — Tā bija tā dziesma!

—   Kada dziesma? — vienlaikus jautāja Ralfs un Ruta.

—   Nu, tā, kuru tobrīd dziedāja koris, — paskaidroja Monika.

—   Tobrīd, kad es ari īstenībā redzēju ūdeni pazūdam. Tam noteikti ir kaut kāda nozīme! Ja tam visam vispār ir kāda jēga… — viņa piebilda.

—  Jēgai jābūt, — pārliecināti noteica Ralfs.

—  Desmit minūtes pagājušas, — paskatījusies pulkstenī, paziņoja Ērla.

—   Kādas desmit minūtes? — Visi apmulsa.

—   Tās, cik ilgi mums atļāva būt prom, — atgādināja Ērla.

— Ziniet, mums tiešām vajadzētu iet atpakaļ, citādi nakamgad mani vairs nekur nelaidis.

—   Nu tad ejam, — teica Monika un piecēlās kājās. Ari visi pārējie piecēlās, un viņi devās ārā no biezokņa, lai pievienotos pārejiem.

Centrālajā laukumā lielākā daļa ļaužu jau bija atstajuši tribīnes, izņemot Ērlas vecākus, kas vēl aizvien sēdēja savās vietās un nervozi lūkojās uz biezokņa pusi. Bērni uzkāpa pie viņiem un palūkojās lejup.

Mežaļaudis bija satupuši nelielos bariņos un tagad ieturēja maltīti no līdzpaņemtajiem piknika groziem. No augšas skatoties, viņi atgādināja savādu perējošu putnu koloniju.

Ļaudis bija satupuši tik cieši, ka likās: tur vairs nav vietas pat sunim, kur nu vēl septiņiem cilvēkiem un sunim. Tādēļ viņi palika turpat tribīnēs, un Ērlas māte apklāja ar baltu drāniņu priekšējo solu, kas nu partapa par galdu.

Pēc ēšanas Ērlas tēvs paziņoja, ka bUtu īstais laiks doties atpakaļ.

—   Tik ātri? — brīnījās Arvils. — Es biju domājis, ka ir īstais laiks, lai svētki turpinātos.

—   Svētki turpināsies mājās, — teica Ērlas tēvs. — Tad ļaudis kurinās ugunskurus, dziedās vecās, labās vasaras sākšanās dziesmas un tamlīdzīgi. Bet šeit, Tuļu salā, viss ir cauri. Un būtu labi, ja mēs varētu doties atpakaļ vieni no pirmajiem, tad nebūtu tik liela drūzmēšanās.

—  Jācer, ka tie jaunie cilvēki ar motorlaivu uzkavēsies ilgāk, — drūmi noteica Ērlas māte. — Es nevēlētos viņus vēlreiz sastapt.

—   Nē, — piekrita Ērlas tēvs. — Es arī ne. Jo ja viņi sastrādās vēl kaut ko, es par sevi vairs neatbildu.

Viņi devās lejup pa tribīnēm un, nokļuvuši lejā, lēnām lavie- rēja starp sūnās tupošo mežaļaužu pulciņiem, cenzdamies neiekāpt kādā maizīšu šķīvi. Bens gāja Monikai pie saites, visu laiku kārīgi ošņādams gaisu un ik pa brīdim pasnaikstīdams galvu uz kādas sevišķi gardi smaržojošas gaļas šķēles pusi… Bet tādos mirkļos Monika dusmīgi uzšņaca un pievilka viņu ciešāk sev klāt, tā ka Bens vilies saprata — visi šie labumi nav sunim domāti…

Visi, kam viņi gāja garām, ziņkārīgi blenza ka uz suni, tā ari uz bērniem — it īpaši Arvilu un Rutu. Viņi ar saviem gaišajiem matiem bija īsts brinums, kāds Mežā bieži nebija ieraugāms…

—   Ei, Monika! — kāds uzsauca. — Ben!

Bens iesmilkstējās un tik spēcīgi parāva saiti, ka Monika tik tikko spēja viņu noturēt. Tad viņa ieraudzīja Tinu, kurš, tāpat kā viņi, laviereja starp tupošajiem mežaļaudīm.

—  Pagaidiet! — Tinu sauca un metās teciņus, pa ceļam apgāzdams kādu termosu. — Atvainojiet, atvainojiet… — viņš mur- muleja pa labi, pa kreisi, jo tikko bija paklupis pār kādu piknika grozu.

—   Fū, — viņš teica, kad beidzot bija izlauzies līdz Monikai un Benam, pa ceļam nodarīdams neglābjamu skādi kādiem pārdesmit svinētāju mielastiem. Viņam nopakaļ skanēja saniknoto mežaļautiņu saucieni.

—   Nu, sveiki, — viņš sacīja, sabužinādams Benu aiz ausīm. Suns apsveicinoties priecīgi paluncinaja asti. — Kā jums patika koncerts? — Tinu vaicāja.

—  Ļoti, — sacīja Ērlas māte. — Manuprāt, jūs dziedājāt vēl labak nekā pagājušogad.

—  Ak, nē, nē, — sašutis iebilda Tinu. — Mes ari pagājušogad dziedājām ļoti labi. Šogad vienkārši bija cita kompozīcija.

Monika secina ja, ka pašapziņas trūkums viņam nepiemīt… Bet Tinu jau turpināja. — Jūs zināt, kompozīcijas nekad neatkārtojas. Un līdz ar to arī Atskaņu dīķis rāda katru gadu citu izrādi, — viņš lepni stastija.

Visi apliecināja, ka koncerts bijis "patiešām varens".

—  Jā, tā tas tiešām bija, — Tinu piekrita. — Nu, labi, iešu atpakaļ pie savējiem.

Viņš visiem pamāja un devās atpakaļ, atkal izraisīdams sašutuma pilnu murdoņu ļaudīs, kuriem gāja garām. Monikai, skatoties viņam pakaļ, gan likās, ka viņš daudz biežāk iet "cauri" nekā "garām" …

Tad sākās kārtējais gājiens cauri biezoknim, kura laikā atkal tika iztraucēts viens no milzu sikspārņiem. Tas uz negaidītajiem miera traucētājiem reaģeja ar dusmīgiem pīkstieniem un, kad gājēji pienāca vel tuvāk, pacēlas gaisā un, plēvainajiem spārniem plakšķot, aizlidoja.

Krastmala iznākuši, visi sāka lūkoties pec laivas. Un tur jau tā stāvēja — turpat, kur Ērlas tēvs bija to piesējis. Ari citas laivas stāvēja savās vietās — ļaudis vēl arvien bija centrālajā laukuma, toties motorlaiva bija pazudusi.

—   Savādi, — sacīja Ērlas tēvs. — Es biju domājis, ka tie jaunekļi noteikti gribēs palikt līdz pat beidzamajam mirklim… — Viņš bridi stāvēja, sarauktu pieri blenžot uz vietu, kur bija stāvējusi motorlaiva.

Viņš aicināja visus sasēsties laivā, atraisija auklu, ar kuru tā bija piesieta, un tad, ielēcis pats, atgrūdās no krasta.

—   Man ir ierosinājums, — viņš sacīja, kad bija aizīries kādu gabaliņu no krasta. — Aizbrauksim, es jums parādišu vietu, kur nārsto tules.

—   Vai tas ir tālu? — jautāja Arvils.

—    Nepavisam. Ar ātrumu, kādā braucam mēs, tas mums prasīs apmēram desmit minūtes.

—   Nu, tad braucam, — visžēlīgi atļāva Arvils. — Un kas tur ir tik interesants?

—   Ak, nu jūs vienkārši varesiet labāk apskatīt zivis, — sacīja Ērlas tēvs. — Tur tās pienāk pie paša krasta un nemaz nebēg, kad cilvēks iebrien pie viņām ūdeni. Tāpēc to vietu stingri uzmana Mežsargs uz maiņām ar mūsu ciema kārtības sargiem, jo to ir iecienījuši maluzvejnieki. Nav jāpieliek ne mazākās pūles, lai saķertu zivis taja vietā. Vienkārši jāiebrien ūdenī un jāvāc tās kopa — un ir tādi nelāgi cilvēki, kas to izmanto.

Airiem klusi šļakstot, viņi lēnām virzījās apkart salai. Laivu rinda krastmala pamazām kļuva retaka, līdz beidzās pavisam. Tagad viņi irās gar pavisam — mežonīgu — salas krastu — nekas neliecināja, ka kaut kur uz salas būtu kādi ļaudis.

—   Vai tālu vēl? — nepacietīgi tincināja Arvils.

—   Nē, nē. Vai redzi to zemesragu, kas iestiepjas talu ezerā? Mēs apstāsimies tepat, šaipus tā, — teica Ērlas tēvs. — Irties zemesragam apkart būtu pārāk ilgi. Pāriesim tam pāri kājām — tas ir pavisam šaurs, labi ja kādi pārdesmit metri.

—  Tiešām? — brlnijās Ralfs. — Man izskatās, ka tas ir necaurejams.

—  Tā tikai liekas, jo tas ir biezi aizaudzis. Bet, kas zina ceļu, var iziet tam cauri minūtes laikā.

Pēc neilga laiciņa viņi sasniedza zemesragu, un Ērlas tēvs iestūrēja laivu niedrēs.

—   Tuļu nārsta laikā uz šo vietu vispār aizliegts braukt, — paskaidroja Ērlas tēvs. — Man ir īpaša atļauja, jo es dažreiz palīdzu kārtības sargiem ka brīvprātīgais. Manuprāt, ar viņiem un Mežsargu ir par maz, lai nosargātu zivis, jo maluzvejnieku ir daudz vairāk.

Viņi devās iekšā mežā, Ērlas vecākiem ejot pa priekšu un rādot ceļu. Patiešām, kaut arī no ārpuses tas nebija pamanāms, likās, ka šeit biezoknim cauri ved taciņa. īstas taciņas, protams, nebija, bet Ērlas vecāki gāja raitā solī, ikreiz atrazdami kadu eju cauri krūmu mudžeklim vai kopā savijušamies koku stumbriem.

—   Kāpēc tules nārsto tieši šeit? — vaicāja Monika.

—  Grūti pateikt, — sacīja Ērlas tēvs. — Varbūt tāpēc, ka šis ir ļoti kluss un mierīgs līcītis. Pat ja visapkārt plosās vētra, šajā vietā viļņu tikpat ka nav, jo arī no otras puses līci ieskauj zemesrags. Tālāk ezera tie puslokā tuvojas viens otram un gandrīz savienojas, tā ka paliek pavisam šaura sprauga, kas savieno līci ar pārējo ezeru.

Runādami viņi bija iznākuši no biezokņa, un nu viņu priekšā saulē mirgoja līcītis, par kuru bija runājis Ērlas tevs.

Monikai likās, ka viņa redz mazmazītiņu ezeru, jo tam patiešām visapkārt pletās mežs, un tikai tālāk, — ezeriņa — viņā galā, varēja redzēt pārrāvumu ciešajā stumbru un lapotņu sienā. Tur līcītis savienojās ar ezeru.

—  Kas tad te? — piepeši izsaucās Ērlas tēvs.

Visi uz viņu paskatījās, bet viņš likās cītīgi aplūkojam kaut ko līcīša otrā pusē. Monika art pavērās turp, kur skatījās Ērlas tēvs, bet sākumā neko dīvainu nemanīja. Tikai pēc brītiņa viņa pamanīja kaut ko tumšu, kas neiederējās kopējā ainavā un bija paslēpts starp garajiem krasta meldriem.

—   Lai aluķēms mani parauj, — iesaucās Ērlas tēvs, — ja tā nav tā pati motorlaiva!

—   Ko lai mes darām? — uztraucās arī Ērlas māte. — Mums vajadzētu ziņot kārtības sargiem. Viņi noteikti atbraukuši šurp, lai ķertu tules.

—   Bez šaubām, — piekrita Ērlas tēvs. — Ak, kamdēļ man šodien nav līdzi ne sarga apliecības, ne šautenes! Vajadzētu viņus kārtīgi iebaidīt!

—   Tāpēc ka šodien nav tava maiņa, — teica Ērlas mate, atbildēdama uz vīra pirmo žēlabu saucienu. Viņa domīgi vērās līcītī. — Tomēr es viņus neredzu. Ja viņi butu ieradušies ķert tules, tad taču viņiem būtu jābūt tepat pie krasta…

Monika pavērās ūdenī. Patiešām, tas mudžēja no zivīm. Tules, lielas un nesteidzīgas, laiski zvalstījās pa ūdeni, it kā izbaudītu peldi milzīgā vannā. Bet neviena mežaļautiņa līcīti patiesi nebija.

Te piepeši pa kreisi mežā atskanēja svilpe, un tajā pašā mirklī no meža kāds izbrāzās. Un pec brīža no meldriem izpeldēja četras zaļas smailītes — katrā sēdēja pa vienam no jau pazīstamajiem mežapuišiem. Viņi strauji virzījās aizvien tālāk līcītī, bet Ērlas vecāki un ari visi pieci bērni bija tik apstulbuši, ka tikai vērās viņiem nopakaļ. Vienīgi Bens sirdīgi rūca. Acīmredzot viņš nojauta, ka šī nav parasta ļaužu izprieca un ka šeit kaut kas nav tā, ka vajag.

—  Ak, nē, — pavisam klusā balsi teica Ērlas tēvs. — Tas nevar būt…

Bērni apmulsuši saskatījās. Neviens no viņiem nesaprata, ko isti Ērlas tevs ir gribējis pateikt. Ari Ērlas māte izskatījās tikpat satriekta un izbijusies kā tēvs. Gluži bāla viņa noraudzījās pakaļ smailīšu airētājiem, kas nupat jau pietuvojās līcīša vidum.

—   Viņi zināja, — runāja Ērlas tēvs. — Viņi zināja, ka šodien ir svētki un te nebūs neviena apsarga. Acīmredzot tas, kura tēvs ir kārtības sargs, ir to paziņojis saviem drauģeļiem. Un tagad viņi dara šo… Ak debestiņ…

—  Cerams, ka nenotiks nekas ļauns, — murmināja Ērlas māte, nervozi žņaudzīdama rokas. — Vajadzētu viņiem uzsaukt, lai griežas atpakaļ…

—  Mēs nedrīkstam viņus izbiedēt, — teica Ērlas tēvs. — Ja mēs piepeši uzkliegsim, viņi var sabīties un iegāzties ezerā. Tu taču zini, cik smailītes ir nestabilas.

—   Ak vai, ak vai, — lauzīdama rokas vaimanāja Ērlas māte.

Monika lūkojās uz četriem airētājiem ezera. Viņai likās, ka tās

ir kaut kāda veida sacensības. Vismaz, spriežot pēc ta, ka viss bija sācies pēc svilpes signāla un tā, ar kādu ātrumu viņi visi airēja, šādi varēja domāt…

Un tad kaut kas notika. Atkal atskanēja svilpe, smailītes šķita samazinām ātrumu, līdz patiešām gandrīz apstājās.

—   Vai manu dieniņ, viņi tūlīt zaudēs līdzsvaru, — vaidēja Ērlas māte. Ērlas tevs likās pārāk šausmināts, lai atbildētu.

Tad katrs airētājs šķita kaut ko ieberam ūdenī. Un pēc mirkļa viņi pārliecās katrs pār savas smailītes malu, grāba ar roku ūdenī un, kaut ko izvilkuši, meta to ķeselē. Smailītes zvīļojās, tik tikko noturēdamas līdzsvaru… Tomēr, kaut kadā neaptveramā veidā manipulēdami ar airi, puiši pamanījās noturēties uz ūdens.

—   Ko viņi dara? — beidzot pavaicāja Monika.

—  Tās ir sacensības, — paskaidroja Ērlas tevs, nenovērsdams no puišiem skatienu. — Viņi iebrauc ezerā ar smailītēm, un tad met ūdeni tārpus. Tules saskrien uz tārpiem, un viņi velk tās laukā. Uzvar tas, kurš noteiktā laika sprīdi pamanas izvilkt visvairāk zivju. Protams, ļoti aktuāls ir noteikums — viņiem jānoturas virs ūdens…

—   Kas notiek, ja viņi iekrīt ūdenī? — klusām vaicāja Monika, kaut labi zināja, kas tad notiek.

lirlas tēvs drūmi uz viņu paskatījās. — Tad ar viņiem ir cauri. Tādas sacensības uz šī ezera ir kategoriski aizliegtas. Saprotamu iemeslu dēļ. Bet šādiem puišiem jau aizliegumi neko nenozīmē.

—   Līdz šim, kā par brīnumu, visas neatļautās sacensības ir beigušās laimīgi — neviena smailīte nav apgazusies, — piebilda Ērlas māte.

—   Kāpēc viņi izmanto smailītes? — brīnījās Ralfs. — Kāpēc viņi nevar braukt ar parastām laivām, kas būtu droši?

—   Tieši tāpēc, — ar skumjas ironijas pieskaņu sacīja Ērlas tevs. — Viņi negrib, lai butu droši, viņi grib, lai būtu pēc iespējas lielāks risks.

—   Un kādēļ ķert tules līča vidū, — nesaprata Ralfs, — ja pie krasta tās pašas dodas rokā?

—   Tā paša iemesla pēc. Tules, kas pašas dodas rokā, viņiem nerada nekādu interesi.

Tajā brīdī atskanēja plunkšķis, kam sekoja vel viens, un visi iztrūkušies paraudzījās uz ezeru.

Līdzšinējo četru smailīšu vietā tagad līcītī šūpojās vairs tikai divas. Turpretī otras divas gulēja uz ūdens ar dibeniem gaisā, un to airētāji ķepurojās pa ūdeni. Likās, ka atlikušajās smailītēs sēdošie ir apjukuši un nezina īsti, ko iesākt. Pirmajā mirkli viens pagrieza savu smailīti, lai dotos krastā, tad otrs viņam kaut ko uzsauca, un viņi abi pagriezās pret ūdeni peldošajiem draugiem. Taču smailītes bija atradušās labu gabalu viena no otras, un, kamēr smailītēs sēdošie iras pie peldošajiem, sacēlas virpulis.

Tas sākās ar putekļsucējam līdzīgo skaņu, kam drīz sekoja līdz šim mierīgā ūdens savērpšanās virpuli.

Peldētāji, sapratuši, kas notiek, pagriezās pret krastu, bet nepaguva nopeldēt ne paris metru, kad virpulis tos panāca. Vienā mirklī viņi abi vienkārši pazuda zem ūdens, un kopa ar viņiem pazuda ari virpulis. Vēl kādu mirklīti ūdens virskārta viegli viļņojās, bet tad kļuva mierīga, itin kā nekāda virpuļa nebūtu bijis. Krasta stāvošie šausmās vēroja ezeru, bet atlikušajās smailītēs esošie puiši paniski īrās uz krastu.

Pirmais atguvās Ērlas tēvs.

—   Es skriešu pēc ļaudīm, — viņš izgrūda. — Tu parūpējies par šiem puišiem, viņi noteikti būs pamatīgi satriekti, — viņš sacīja sievai un iemetās mežā.

—  Skrienam, — iesaucās Ērlas mate un metās uz turieni, kur krastā vajadzēja izpeldēt abām smailītēm.

Bērni, neko nesacīdami, viņai sekoja.

Tālāk viss notika kā īstā murgā. Puiši, kad beidzot izkļuva krastā, bija tādā šokā, ka pat nespēja skaidri parunāt. Stostīdamies viņi murmulēja kaut ko gluži nesaprotamu, un aiz šausmām viņus kratīja drebuļi. Tad viens no viņiem sāka gauži raudāt — izrādījās, ka viens no bojāgājušajiem bijis viņa brālis. Otrs puisis, tas, kurš bija sevi dēvējis par kārtibas sarga dēlu, mēģināja viņu mierināt, bet bija redzams, ka viņš pats tik tikko turas.

Ari bērni nekādi nespēja atgūties no redzētā. Jau notikums ar kaijām bija viņus ļoti ietekmejis, bet tagad, kad tas pats notika ar cilvēkiem, tas bija vēl tūkstoškārt ļaunāk. Viņi klusi sēdēja malā, un Arvils laiku pa laikam notrauca pa asarai.

Tā viņi gaidīja kādu stundu, un tad ieradās Ērlas tēvs ar mežaļaudīm. Mežaļaužu bija vesels bars. Tur bija kārtības sargi, puišu vecāki un citi radinieki un milzīga varza ziņkārīgo. Vis- apkart skanēja raudas, vaimanas, un pārejie ļaudis, kam bojāgājušie nebija bijuši tuvi paziņas, aiz cieņas pret puišu piederīgajiem sarunājās pusbalsī.

Kārtības sargi vispirms mēģināja nopratināt abus puišus, bet viņi vēl aizvien bija parak lielā šokā, lai spētu atbildēt. Tad kartības sargi pienāca pie Ērlas vecākiem un bērniem.

Monika bija pārāk apjukusi no drausmīgā notikuma un pašreizējā ļembasta visapkārt, ta ka pat īsti neklausījās, ko kārtības sargi vaicāja. Viņa ieklausījās tikai tad, kad sāka runāt Ruta. Ruta vienīgā bija ievērojusi, kā īsti negadījums noticis. Viņa stāstīja, ka īsi pirms tam vecākais no puišiem, ķerdams tules, sācis virzīties aizvien tuvāk otra puiša smailītei. Kādā brīdī, kad puisis bijis paliecies, lai izceltu no ezera kārtējo zivi, viņš ar airi, ko turējis otrā rokā, neviļus uzsitis pa otra puiša airi. Acumirkli abi zaudējuši līdzsvaru, un smailītes apmetušās otrādi.

Visi drūmi klusēja.

Kārtības sargiem vairāk jautājumu nebija, un viņi beidzot lika visus mierā.

—   Dosimies projām, — beidzot klusām sacija Ērlas mate. — Te mēs vairs neko nevaram līdzēt.

Ērlas tēvs pamāja, un viņi devās cauri biezoknim, kas sargāja līcīti, atpakaļ uz laivu. Drūmā noskaņojumā viņi īrās atpakaļ pāri ezeram, Arvilam cieši iekrampējoties sava soliņa malās.

—  Tas tevi neglābs, ja laiva apgāzīsies, — sacīja Ralfs, bet varēja redzēt, ka arī viņš jūtas līdzīgi Arvilam. Tobrīd visi tā jutās.

—   Laiva neapgāzīsies, — stingri noteica Ērlas tēvs.

Tik un tā visi, ieskaitot Ērlas vecākus, bija ārkārtīgi atviegloti, kad beidzot nokļuva krastā. Klusēdams Ērlas tēvs izvilka no ūdens laivu un nostiprināja to ratu aizmugurē, un tāpat klusēdami viņi devās mājup.

—   Tagad es zinu, ko darīja tas puisis, kad Monika viņam biezoknī uzskrēja virsū, — pec ieilgušā klusuma brīža ierunājās Ērlas tēvs. — Viņš lasija tārpus sacensībām. Bet tagad, kad es to zinu, tam vairs nav nekādas nozīmes…

ASTOTA nodaĻa

ATSKAŅU DĪĶIS

Traģiskais notikums Tuļu salā bija satraucis mežaļaužu prātus. Visi par to vien runāja, un tika lemts, ka vajadzētu atkal uzlikt ezeram aizliegumu. Tam nedrīkstētu tuvoties ne dienā, ne nakti, un tā krastā regulāri patrulētu kārtības sargu un brīvprātīgo vienības. Ērla stāstīja, ka patlaban tiekot izstrādāts jauns likums par ezera neaizskaramību. Līdzko likums būšot pieņemts (un tas notikšot tuvāko dienu laika), ezers vairs nebūšot pieejams.

—   Un labi vien ir, — sacīja Arvils. — Tas ir pilnīgs ārprāts — doties uz ezeru, kas ierij cilvēkus!

—     Un tomēr nedaudz žēl, — domīgi ieteicās Mežsargs. — Sala ir tik interesanta, un Atskaņu dīķītis tik jauks…

Par atbildi Arvils ar Ralfu izbolīja uz viņu baltu aci, un Mežsargs aprāvās.

—  Vismaz tules tagad varēs dzīvot mierīgi, — nosprieda Ruta.

Tika runāts arī par bojāgājušajiem. Viens no viņiem, tas, kura

brālis bija palicis dzīvs, bijis vietējais, no Klabiķu ciema. Otru, vecāko no visiem četriem, neviens nepazina. Bija skaidrs, ka viņš nav šejienietis. Puiši stāstīja, ka ar Orli — ta viņu saucis — iepazinušies pirms pāris mēnešiem, viņš esot no kāda kaimiņu ciema, neatceroties īsti, no kura. Bet, kad uz kaimiņu ciemiem aizsūtīja seru vēsti par bojāgājušo, neviens tuvinieks nepieteicās, un nekādi piemiņas pasākumi netika rīkoti. Taču Orles personības meklējumi ātri pierima, jo lielāka uzmanība bija jāveltī dzīvo mežaļaužu drošībai — tam, ka norobežot ezeru, lai līdzīgi nelaimes gadījumi vairs neatkārtotos.

Tās dienas vakarā, kad Ērla bija pavēstījusi par ezera norobežošanas plāniem, Ralfs satraukts iebrāzās Monikas un Rutas istabā.

Abas meitenes spēlēja kārtis, bet Ralfs tūlīt sarausa tās vienā kaudzē un pabīdīja malā.

—  Ko tu dari? — dusmīgi prasīja Ruta. — Kas tev lecies?

—   Nav laika spēlēt kārtis, — nervozi dīdldamies, teica Ralfs. — Vai jus dzirdējāt, ko Ērla teica, — viņš aizelsies runāja. — Kuru katru brīdi ezeram var uzlikt apsardzi!

—   Nu, un tad? — nesaprata Ruta. — Tas taču labi, ka ezeru taisīs ciet. Tad arī mums vairs nevajadzes uz turieni braukt.

Ralfs paskatījās uz viņu tā, it kā viņa būtu pilnīgi bezcerīgs gadījums, kam nupat zudusi pēdējā cerība uz atlabšanu.

—  Mums ir jāmēģina tikt iekšā tajā dīķī, — viņš paziņoja.

—   Ko? — viena balsī iebrēcās Ruta ar Moniku.

—   Nu, es domāju, ne jau mums visiem, bet Monikai, — Ralfs precizēja.

—   Ko? — tagad iekliedzās Monika viena pati. — Kas tev tās par stulbām iedomām? Vai tu esi galīgi zaudējis sajēgu?

—   Protams, ne, — Ralfs vēsi atteica. — Tu pati mani uzvedināji uz šim domām. Un tagad es esmu pilnīgi pārliecināts, ka tieši to, ko mums, tas ir — tev, vajag darīt.

—  Ne, tu patiešām esi traks, — nogrozījusi galvu, teica Monika.

—   Labāk paklausieties, — Ralfs bija neatlaidīgs. — Monika, tu taču pati stāstīji, ka tev licies — tajā dīķi mūs gaida atrisinājums. Un vēl tu teici, ka abas reizes, kad ūdens izgaisa, tu dzirdēji līdzīgas skaņas. Tas taču nozīmē, ka mums tikai vajag saprast, kas tās īsti bija par skaņām, un mēs, tas ir — tu, tiksi tur iekšā!

Viņš izskatījās gaužām lepns par saviem secinājumiem. Monika turpretī izskatījās gaužām nikna.

—    Nudien, tu esi pavisam traks! — viņa sauca. — Tas saules dūriens ir kaut ko nodarījis tavam smadzenēm. Kā tu vari izdarīt šādus spriedumus no kaut kāda sapņal

—   Tu pati teici, ka tas neesot bijis īsts sapnis, — atgādināja Ralfs.

—    Vienalga, kas tas bija… — šņāca Monika. — Tas nebija nekas tāds, kā dēļ tu vari mani grūst tajā bezdibenīgajā dīķī.

—   Nekur es tevi negrūžu, — atcirta Ralfs, ari kļūdams nikns. — Es taču nesaku, lai tu tur ienirtu! Dieva dēļ! Tev nebūs tur jākāpj, kamēr vien tur būs kaut pilīte ūdens!

—    Jā? — ironiski teica Monika. — Un ko tad tu ierosini? Izsūknēt to dīķi sausu, vai?

—   Dieva dēļ! — atkal izsaucās Ralfs. — Vai tu pati neatceries, ko toreiz stāstīji?

Monika tikai nošķobijās.

—   Mums vajag tikai vienu, — teica Ralfs, — uzzināt to melodiju, kas liek ūdenim pagaist. Un tad tu tiksi tur iekšā!

—   Un kā tu domā to uzzināt? — vaicāja Ruta, gribot negribot ieinteresējusies par Ralfa teoriju.

—   Koris, — īsi atteica Ralfs. — Tas ir tas, kas mums vajadzīgs.

Monika blenza uz viņu aizvien niknāk. — Vai tu domā, — viņa

ir oniski vaicāja, — ka pēc tava aicinājuma koris skries pāri aizliegtajam ezeram, lai stāvētu pie dīķa un caurām dienām dziedātu līdz aizsmakumam, kamēr tu gaidīsi, kad no dīķa pagaisis ūdens.

—   Nu, es domāju, — Ralfs piesardzīgi ieteicās. — Tu taču ar Tinu varētu visu ko sarunāt, vai ne?

Tas bija pēdējais piliens. Apskaitusies Monika izlēca no gultas, kurā bija sēdējusi un, aizcirzdama durvis, izbrāzās no istabas.

* * *

Taču Ralfs nelikās mierā. Kad nākamajā dienā Tinu ieradās, lai kā parasti dotos pastaigā ar Benu, Ralfs paaicināja viņu uz savu istabu un, cieši aizvēris durvis, lai Meža Veča un Mežsargs neizdzirdētu, ņēmās viņu apvārdot. Viņš pasauca ari Moniku, kura, kaut ari joprojām dusmīga, vairs nebija tik nikna kā iepriekšējā vakarā.

—   Saproti, mums briesmīgi vajag tavu palīdzību, — Ralfs, paliecies uz Tinu pusi, aizrautīgi apgalvoja. — Tas ir šausmīgi, šausmīgi svarīgi…

Monika sabozusies sēdēja uz Arvila gultas. Tinu aizdomīgi uzlukoja Ralfu.

—   Ko tu isti no manis gribi? — viņš nesaprata. — Lai es savācu visu kori un dodos ar tevi uz Tuļu salu? Kam tev tas vajadzīgs?

Ralfs sapīka. Pats grūtākais bija iestāstīt Tinu, ka tas ir ļoti vajadzīgs, īsti nepaskaidrojot, kādēļ tas tik ļoti ir vajadzīgs… Bet paskaidrot viņš negribēja. Vismaz pagaidām ne.

—    Pamēģini man noticēt, — viņš lūdzās. — Saproti, mēs nevaram tev tagad visu atklāt, jo mums pašiem daudz kas nav īsti skaidrs. Bet tici man, tas ir ārkārtīgi svarīgi. No tā varētu būt atkarīgs pat visa Meža liktenis…

Tinu jautājoši palūkojās uz Moniku, un viņa saprata, ka puisis šaubās, vai Ralfs ir pie pilna prāta. Monika kaut ko izvairīgi noņurdēja un pamāja ar roku, lai Ralfs runā tālāk. Tinu, pavisam apstulbis, blenza te uz Ralfu, te uz Moniku, nesaprazdams, ko domāt.

—   Tātad tu gribi, lai mēs ar kori stāvam dīķa krastā un dziedam, — Tinu izdarīja tādu kā kopsavilkumu Ralfa garajai un pārspīlējumiem bagātajai runai. — Un ko tu gribi, lai mēs dziedam?

Ralfs paraudzījās uz Moniku. Beidzot arī viņa ierunājās.

—   Nu, jūs varētu dziedāt to pašu, ko dziedājāt svētkos, —vina teica.

—   Kāpēc? — prasīja Tinu.

—   Nu, redzi, — mulsi sacīja Monika. — Mums ir aizdomas, ka viens jūsu dziesmas fragments… patiesībā, vēl mazāk nekā fragments… kadas paris sekundes no jūsu dziesmas… ka tas ir ļoti nozīmīgas…

—     Kam nozīmīgas? Un kāpēc mums jādzied tieši pie tā dīķa? — Tinu prašņāja. — Ja jūs gribat vēlreiz paskatīties krāsu muziķu, tā ari sakiet.

—   Nē, nē, tas nav tāpēc, — apgalvoja Monika. — Tam ir saistība ar dīķi, tas gan, bet pagaidām mēs vēl nevaram atklāt, kāda tā ir. Un Ralfs jau teica — mēs paši nemaz neesam īsti pārliecināti…

Tinu skrubināja nagus un domāja.

—   Nu, es nezinu… — viņš beidzot novilka. — Es jums labprāt palīdzētu… Bet nezinu, kā būs ar pārējiem… Es nekādā ziņā nesavākšu visu kori, sevišķi tagad, pēc visiem tiem notikumiem. Liela daļa neparko tagad nebrauks uz Tuļu salu.

Ralfs sadrūma.

—    Bet, pag, pag… — ieteicās Tinu. — Ko jūs tur īsti teicāt? Jums vajag kaut kādu mūsu dziesmas fragmentu, ja?

—   Jā, bet vajag, lai tas skanētu precīzi tāpat kā toreiz, svētkos, — teica Ralfs.

—    Bet tad jau mums nemaz nevajag visu kori, — iesaucās Tinu. — Pietiek, ja es sadabūšu pa vienam cilvēkam no katras balss, tad jau skaņas būtībā paliks tādas pašas.

—   Jā, bet tas tomēr nebūs tas pats, — iebilda Ralfs. — Dziedājumam nebūs tā spara…

—   Nu, tur neko nevar darīt. — Tinu noplātīja rokas. — Vai nu tā, vai nu nekā. Visu kori es nemūžam nesavākšu.

Ralfs sadrūmis domāja.

—   Ak, nu labi, — viņš beigās piekāpās. — Ja jau citādi nevar, mēģināsim tāpat. Galvenais, lai skaņas butu precīzi tādas pašas.

—  Tādas tās būs, — apgalvoja Tinu.

Tā nu viņi beidzot bija nonākuši pie kāda rīcības plāna, un pec pastaigas ar Benu Tinu devās atpakaļ uz ciemu, lai jau šovakar sarunātu nepieciešamos cilvēkus. Uz Tuļu salu viņi bija ieplānojuši doties jau nakamajā rītā, lai nekavētu laiku. Kā pareizi teica Ralfs — ezers kuru katru dienu varēja kļūt nepieejams.

Aluķēmu Vecais nebija rādijies, un Monika jutās atvieglota. Viņa zināja, ka vajadzēs melot par to, ko redzēs ar Aci, turklāt tagad viņa no Vecā ari baidījās, un tas viss kopā darīja viņu nervozu.

Vecais neieradās ari tovakar, un tā nu nakamajā rītā Monika, Ruta, Ralfs un Arvils bija augšā jau septiņos, lai dotos uz Klabiķu ciemu pie Tinu un Ērlas.

Meža Večai un Mežsargam tieši tā ari tika pateikts — ka viņi dodas uz mežaļaužu ciemu. Samelots tika vien pašās beigās, kad Monika piebilda — viņi tur pavadīšot visu dienu. Protams, nevarēja būt ne runas par to, ka viņi varētu atzīties. Jau tagad Meža Veča skatījās ar lielām aizdomām, bet beidzot tomēr palaida.

—  Lai jau viņi iet, — teica arī Mežsargs. — Vai tad būs labāk, ja viņi nīks šeit mājās un nokausies ar drūmām domām? No aluķēma arī nav ne miņas, un nesāksim taču mēs viņa dēļ caurām dienam tupēt mājās!

Tā nu bērni devās pāri priežu pakalniem uz Klabiķu ciemu. Bens gan šoreiz tika atstāts mājās, jo pasākums bija visai riskants.

Klabiķu ciemā viņi vispirms satika Ērlu, un tad visi kopā devās uzmeklēt Tinu. Viņš bija teicis, lai gaidot viņu pusdeviņos pie ciema pirmajām būdām.

Un patiešām, tur viņš bija. Viņš un vēl desmit mežaļaudis — piecas meitenes un pieci zēni.

—  Mums ir ari transports, — lepni sacīja Tinu. —Juso, parādi savu braucamo!

Pagarš, kārns mežazēns, gadus sešpadsmit vecs, nošmaukstināja ar lūpām, un tūlīt no ejas starp krūmiem parādījas rati, kurus dīžādamies vilka brangs, varena auguma zirgs.

—  Lūdzu, — teica Juso un ceremoniāli palocījās. — Kučieris ir jūsu rīcībā!

Visi sakāpa ratos, Juso nošvīkstināja pātadziņu, un zirgs iezvie- dzies metās uz priekšu. Monika bija baidijusies, ka brauciena laikā viņiem vajadzēs atkauties no daudzajiem jautājumiem par to, kas te īsti šodien notiks, bet viņas raizes izrādījās veltīgas. Juso zirgs drāzās uz priekšu tādā ātrumā, ka rati burtiski lidoja, izņemot tās reizes, kad tie nevis lidoja, bet lēkāja… Visi sēdēja, ieķēru- šies rokturos, un mutes bija jātur ciet, citādi kādā no ratu virtuozajiem lēcieniem varēja palikt bez mēles…

Tā kratīdamies un raustīdamies, viņi visai ātri sasniedza ezeru. Zirgs, kareivīgi zviegdams, kā dusmīga, bruņa torpēda izbrazas cauri krūmājam un, saceldams veselu putekļu mākoni, nobremzēja pašā ezera krastā.

—   Prrr, — teica zirgs.

—   Fū, — teica Juso, izlēkdams no ratiem un noskurinādamies kā suns. — Tas zirgs ir gatavā fūrija, — viņš sacīja. — Toties ātrs.

Visi seši mežapuiši ķeras pie laivas, kas stāvēja garo ratu aizmugure un, atsējuši to, aizstiepa līdz ezeram un iegremdēja ūdenī.

—   Nu, dosimies nu, — teica Juso. Visi sakāpa laivā un sāka irties pāri ezeram.

Tagad sākās jautajumi, no kuriem Monika bija baidījusies.

—   Es ta sapratu, ka jūs vakar tās burzmas dēļ nespejāt īsti saskatīt dīķīti, — ieteicās kāda no mežameitenēm, kuras mati bija neparasti biezi un savijušies sīkās, sīkās cirtās.

Monika jau atvēra muti, lai protestētu, bet tad aptvēra, ka Tinu tā ir teicis, lai butu mazāk jautājumu.

—    Tā ir, — viņa piekrita. — Paldies, ka varējāt šodien atbraukt. — Viņa pasmaidīja un pateicīgi piemiedza ar aci Tinu.

—   Tas nav nekas, — attrauca vecākais no viņiem. — Mums pašiem patīk skatīties uz Atskaņu dīķi. Un jāatceras, ka šī varbūt ir pēdējā iespēja turp aizbraukt — jau rit ezeram uzliks apsardzi.

—   Jau rīt? — vienā balsī iesaucās Ralfs ar Moniku.

—   Jā, tā viņi vakar vienojās. Šodien izdomās, kādu aizsardzības sistēmu labāk ierīkot, un jau rīt sāks dežurēt pirmās patruļas.

Monika neteica vairs neko. Bet viņa saprata — ja viņi šodien neko neatklās, būs zudusi lieliska iespēja tikt klāt dimantu Ciltstēvam. Protams, ja pieņem, ka Ralfam taisnība.

Nebija ne runas par to, ka varētu uzticēties mežaļaudīm. Tagad, kad arī aluķēmi bija izrādījušies blēži… Nē, nē, viņiem pašiem jātiek ar visu galā.

Tā kā airēja veseli seši cilvēki, viņi diezgan ātri sasniedza Tuļu salu. Laivu pieseja pie kāda resna vītola, kas auga tuvu pie ūdens, un visi devās cauri mežam uz centrālo laukumu.

Kamēr viņi gāja, Monika paraustīja aiz rokas Rutu, Ralfu, Arvilu un Erlu, aicinādama viņus palikt nedaudz iepakaļ. Kad kora bērni bija pagājuši gabaliņu tālāk, Monika čukstēja draugiem: — Kad viņi dziedās, uzmanīgi vērojiet dīķīti. Nenolaidiet no tā ne acu. Un, kad ūdens izgaisis — ja tas izgaisīs —, palūgsim viņus atkārtot to, ko viņi tikko būs dziedājuši.

—   Vēl kas, — pusbalsī ieteicās Ralfs.

—   Kas?

—   Mums jāsaka, lai viņi stāv pret dīķi ar mugurām. Citādi viņi paši pamanīs, ka ūdens izgaist.

—   Nu, ja viņi to līdz šim nav pamanījuši… — novilka Arvils.

—     Līdz šim viņi to nav pamanījuši, jo tas ilga tikai daļu sekundes — to pavisam viegli varēja nepamanīt. Bet šoreiz — ja viņi atkārtoti dziedās to vienu fragmentu, ūdens ilgāk paliks izgaisis. Un tad viņi nevarēs to nepamanīt.

—   Diez kas nav… — teica Arvils. — Ko lai mēs viņiem sakām? Viņi taču teica, ka paši arī grib redzēt dīķīti…

—   Jā, patiešam nezinu, — atzina arī Ralfs. Būtu pārlieku dīvaini lūgt korim dziedāt, uzgriežot dīķim muguru.

—   Zināt ko, — ieteicās Monika. — Sākumā lai jau viņi stāv un skatās. Bet pēc tam, kad būsim atklājuši īsto dziesmas fragmentu, palūgsim viņus aizgriezties.

—   Nu, un ko viņiem teiksim? — jautāja Ralfs.

—   Teiksim, ka gribam redzēt, vai dīķis reaģē arī tad, ja viņi uz to neskatās, — sacīja Monika.

Visi piekrita. Lai cik ērmota, tā bija vienīgā izeja šajā pavisam dīvainajā situācijā. Tagad, kad viss bija sarunāts, viņi devās uz priekšu ātrāk, lai panaktu pārējos, kas jau bija labu gabalu priekšā.

Centrālais laukums, kad viņi tajā iznāca, Monikai šķita vientuļš un pamests. Koka tribīnes, no kurām mežaļaudis bija vērojuši krāsu izrādi Atskaņu diķi, bija novāktas, un vienīgais, kas atgādināja par nesenajiem svētkiem, bija izmīdītās un izsēdētās sūnas. Dīķītis laukuma vidū kā allaž bija mierīgs un iezaļgani caurspīdīgs.

Visi klusām piegāja pie tā un apstājās.

— Nu, labi, — teica vecākais no kora zēniem. — Sastājamies tā, kā būtu stāvējuši pēc balsīm, ja koris sastāvētu no mums vien.

Visi ieņēma savas vietas. Tad Juso pacēla rokas kā diriģents, un pēc mirkļa koris sāka dziedāt. Dziesma skanēja tikpat dzidri un tīri kā vakar, kad koris bija pilnā sastāvā. Protams, skaņai pietrūka tā sulīgā toņa, kas radās no daudzajiem dziedātājiem, taču dziesma nebija pazaudējusi nevienu pašu noti. Turklāt, stāvot tik tuvu korim, Monika nejuta atšķirību; viņai likās, ka skaņa ir tieši tāda pati kā vakar.

Ari Atskaņu dīķis, šķiet, nemanīja atšķirību starp vakardienas un šodienas dziedājumu un rādija savu krāsu izrādi tāpat, kā bija to rādījis vakar.

Monika un arī visi pārējie aizrautīgi vēroja, kā dīķītis maina krāsas atbilstoši dziedājumā tempam un skaņas augstumam. Tā bija tik dzīva izrāde, ka Monikai sāka likties — arī dīķītis ir dzīvs un iestudējis šo brīnišķīgo priekšnesumu kopā ar kori. Skatīties bija tik aizraujoši, ka Monika pat aizmirsa, kadeļ ir šurp ieradusies. Tikai kad dīķitis piepeši satumsa tumši zils un tam pārskrēja tāda kā dzeltenīga migliņa, Monika atkal atcerejas.

Bet viņa bija pārliecināta, ka pagaidām nekas nav noticis. Viņa nebija novērsusi no dīķa ne acu, un pārējie tāpat. Šoreiz viņa paturēja prātā savu galveno uzdevumu, jo mirklis, kad ūdens pagaisa, bija tik īss, ka vajadzēja īpaši uz to koncentrēties, lai nepalaistu garām.

Un tad tas notika.

Vienu īsu acumirkli, bet tas bija noticis, Monikai par to nebija šaubu.

Viņa uzmeta satrauktu skatienu draugiem un saprata, ka ari viņi ir redzejuši to pašu, ko viņa. Koris nebija nekā pamanījis un mierīgi turpināja dziedāt.

—   Au, au, au! — piepeši iesaucās Ralfs un pacēla roku. Kora dziedātāji izbrīnīti uz viņu paraudzījās, bet turpināja dziedāt. Tad Ralfs pieskrēja viņiem klat.

—   Lūdzu, pārtrauciet uz mirkli! — viņš sauca. — Uz vienu īsu mirklīti! Lūdzu, lūdzu!

Dziedātāji apklusa un pārsteigti vērās uz Ralfu.

—   Kas noticis? — prasīja Juso. — Vai tev slikti?

—   Nē, nē, — satraukti atsaucās Ralfs. — Man ir pavisam labi, es tikai gribētu, lai jus velreiz nodziedat šo pašu fragmentiņu.

—   Kuru? — nesaprata Juso.

—   No kuras vietas sākot? — vaicāja viena no meitenēm.

Ralfs samulsa. Nudien, no kuras vietas? Viņam nebija ne jausmas. Viņš paraudzijas pēc palīdzības uz Moniku un Rutu, bet tās kratīja galvu.

—   Nu, pamēģiniet paņemt kādu gabaliņu atpakaļ, — viņš sacīja. — Pavisam nedaudz, kādas desmit sekundes pietiktu.

—   Kādēļ? — pavisam apjucis, vaicāja Juso. — Kam tev tas vajadzīgs?

—   Ēēēē… Hmmm… — Ralfs stostījās. — Tur kaut kas skanēja ļoti labi… viens akords… kaut kas tāds ļoti īpašs… Man tas varētu noderēt, kad atgriezīšos mājās… Es arī dziedu korī, un pašreiz mēs gatavojamies lielajiem dziesmu svētkiem, mums ļoti noderētu kaut kas tāds pikants…

Viņš bija gaužām aizrāvies un apklusa tikai, kad Monika viņam nemanāmi iespēra pa potīti.

—  Ak, tā… — novilka Juso. — Nu, ko, mums jau nav grūti…

Viņš bridi apspriedās ar parejiem dziedātājiem un, kad viņi

bija vienojušies, atsāka dziedāt. Monika un pārējie saspringti blenza uz dīķīti. Un atkal uz īsu mirkli ūdens izgaisa. Un acumirkli parādījās no jauna. Ja kāds šajā brīdī būtu pamirkšķinājis acis, viņš to būtu palaidis garām — tik īss bija šis mirklis.

—   Āāāāā…! — iebrēcās Ralfs tādā balsī, ka dziedātāji momentā apklusa.

—   Kas tad nu atkal? — sapīcis jautāja Juso, noskurinādamies tā, ka drēbes uz viņa kārnajām miesām kratījās kā tukši maisi.

—   Tas bija tas! Tas akords! — Ralfs kliedza tā, ka dīķītis satumsa gluži melns. — Lūdzu, lūdzu, — viņš pieglaimīgā balsi lūdzas, — nodziediet to vēlreiz.

Juso novaikstijās, un pārējie neizpratnē vērās uz Ralfu, kurš kā apsēsts lēkāja apkārt dīķītim, vērīgi to pētīdams.

Koris uzsāka dziedāšanu, bet tagad to pārtrauca Monika, kas piepeši pieskrēja pie Tinu.

—   Paklau, vai tu nevarētu panākt malā, — viņa pusčukstus sacīja. — Man tev kas jāpalūdz.

Tinu pasmaidīja un devās līdzi Monikai, kora meitenēm skaļi ķiķinot. Kad viņi bija ārpus dzirdamības robežām, Monika pāris vārdos izstāstīja, ko viņi grib panākt. Protams, viņa neteica neko par kringiem un dimantu Ciltstēvu, tas nemaz nebūtu pāris vārdos izstāstāms, bet atklāja, kas, pēc viņu novērojumiem, notiek ar dīķīti. Tinu bija ārkārtīgi pārsteigts.

—  Tu gribi teikt, ka tas izgaist?! — viņš satraukti sauca.

—   Kuš, nekliedz tik skaļi, — Monika šņāca. — Jā, to tas dara. Un mums vajag zināt, tieši kuras skaņas liek tam izgaist, vai saproti?

—   Kādēļ? — prašņāja Tinu.

—   Ak, es nevaru tagad stāstīt, tas ir pārāk garš runājamais, — atvairījās Monika. — Bet tu varētu mums palīdzēt. Kad dziedāsi, uzmanīgi vero dīķīti un mēģini atcerēties, ko tieši jūs dziedājāt tajā mirklī. Tu pārzini to dziedamo, tev bus skaidrāk redzams, tieši ko jūs tajā mirklī dziedājāt. Saproti?

—   Nūjā… — nepārliecināti novilka Tinu. — Es pamēģināšu… Bet ja nu es neko tajā dīķī nepamanīšu?

—   Pamanīsi. Ja skatīsies un nemirkšķināsi acis, — apgalvoja Monika.

—   Nu, labi, — teica Tinu, un viņi devās atpakaļ pie pārejiem.

Monika tagad nevarēja palūgt kori pagriezties pret dīķi ar

muguru, jo Tinu tas bija jāredz.

—   Ko mums tagad dziedāt? — vaicāja Juso. — To pašu, ko pirmīt?

—  Jā, jā! — sauca Ralfs. — To pašu, tieši to pašu!

Un koris dziedāja. Ralfs bija notupies pie diķīša pašas malas un iemērcis roku ūdenī. Pēc brītiņa Ralfs atkal auroja, lai viņi atkārto. Un viņi atkārtoja.

Tā tas turpinājās vismaz desmit reižu, līdz Juso apnika.

—   Nē, nu gan pietiks. Tu noteikti jau atceries no galvas visus akordus un vēl nezin ko, — viņš sapīcis teica. — Mēs maitājam dziesmas veselumu, šādā veidā atkārtojot vienu vienīgu fragmentu desmitiem reižu. Vai nu mēs tagad dziedam visu līdz galam, vai arī nedziedam vispār.

Ralfs izmisis paraudzījās uz Moniku. Viņš tā arī nebija aptvēris, kas īsti tiek dziedāts tajā svarīgajā mirklī. Vienkārši mirklis bija par īsu. Bet Monika pavērās uz Tinu un redzēja, ka viņš piemiedz ar aci.

—   Viss ir kārtībā, — Monika pačukstēja Ralfam. — Mums tas ir roka, lai viņi dzied vien tālāk.

Ralfs izbrīnījies uz viņu palūkojās un pamaja Juso, lai tas rīkojas pēc sava prāta. Un koris atkal dziedāja, tikai šoreiz visu līdz galam, un dīķītis atkal bez mitas mainīja krāsas, vairs neiz- gaisdams.

Kad koris apklusa, Tinu piegāja pie Monikas.

—   Nu, ko, — viņš teica. — Es patiešām to mirkli uzķēru. Savādi, kas ar to dīķīti notiek… Nekad agrāk nebiju to ievērojis.

—   Bet tas dziedamais tev ir skaidrs, ja? — nepacietīgi vaicaja Monika.

—   Pilnīgi, — apgalvoja Tinu. — Un interesanti, ka tajā mirklī nemaz nedzied viss koris.

—  Nē? — brīnījās Monika. — Un kas tad ir tie, kas dzied?

Tinu mulsi iesmējās. — Nu, es dziedu… vēl Juso… Mēs abi velkam tādu ka "ēēēē", un tad mums pievienojas Keja… Un tieši tobrid ūdens pagaist. Es to pamanīju uzreiz, līdzko tu man pastāstīji, par ko ir runa. Pārējās reizēs es tikai pārliecinājos. Tas ir simtprocentīgi.

—   Tātad jusu ir tikai trīs… — domīgi teica Monika.

—   Nu, tā sanāk. — Tinu paraustīja plecus. — Ko darīsim, mēģināsim vēlreiz?

—   Nē, šķiet, ka Juso grib doties prom.

Tā patiešam likās. Viņš jau bija sācis iet uz biezokņa pusi, un pārējie viņam sekoja.

Ralfs palēkdamies pieskrēja pie Monikas un Tinu.

—  Paklau, dari kaut ko! — viņš sauca Tinu. — Viņi jau iet projām!

—   Pag, kuš, — Monika teica un pastāstīja, ko Tinu viņai nupat bija teicis. — Un galu galā, — viņa beigās sacīja, — es nevaru līst tajā dīķī visu acu priekšā. Tad nu gan mums no paskaidrojumiem neizvairīties…

—   Tu taisies līst dīķī? — Tinu iekliedzās.

Monika sarāvās. Viņa bija pavisam aizmirsusi, ka Tinu nezina visu, kas notiek.

—  Tu nedrīksti līst tajā dīķī! — Tinu sauca. — Tas ir pilnīgs neprāts! Tu redzēji, kas vakar notika ar tiem puišiem uz ezera! Vai tu gribi, lai ar tevi notiek tas pats?

—   Dīķis nav tas pats, kas ezers, — Monika nedroši sacīja. Kaut ka viņa par to nemaz tik pārliecināta nebija. — Turklāt mums ir savi apsvērumi…

—  Tur nevar būt nekādu apsvērumu, — Tinu dusmīgi atcirta. — Es tev aizliedzu list tajā dīķi, vai saprati?!

—   Tu man nevari neko aizliegt, — Monika pūcīgi teica.

—   Varu gan! Ja jau tu pati nejēdz, ko dari.

—  Jēdzu gan!

—   Nejēdz!

—   Apklustiet, jus abi, — iejaucās Ralfs. — Tinu, mums tev kaut kas jāpastāsta. Bet iesim, citādi pārējie aizbrauks bez mums.

Viņi lēnām devās pārējiem pakaļ, un Ralfs izstāstīja Tinu visu sākot no paša sākuma. Tinu uzmanīgi klausījās, laiku pa laikam kaut ko pārjautādams. Kad viņš apklusa, Tinu likās pārdomājām tikko dzirdēto. Visbeidzot viņš teica:

—   Lai tie aizliegumi būtu kadi būdami, mēs atkļūsim šurp. Jūs, Juso, Keja un es. Un mes tiksim tam dīķim klat, ja tas patiešām kaut ko no mums slēpj. Nekādi aluķēmi šajā Mežā nevaldīs, to es apsolu, — viņš caur sakostiem zobiem noteica.

Viņi bija iznākuši krastā, un visi pārejie jau sēdēja laivā.

—   Nu, kur jūs bijāt? — drebinādamies kā visniknākajā spel- goņā, prasīja Juso. — Vācāt rijējsēnes, vai? Kāpiet mudigi iekšā laivā, un braucam prom no šejienes, kamēr vēl kāds nav pamanījis…

—    šodien taču aizliegums vēl nav spēkā, kur tad mums jāsteidzas? — brīnījās Ralfs.

—  Aizlieguma vēl nav, nē. Bet, ja kāds mūs šeit pamanīs, varu derēt, ka vienalga dabūsim tupēt kārtības sargu būdā un rakstīt paskaidrojumus, — Juso drūmi teica.

Monika ar šausmām domāja, ka būs pilnīgi neiespējami piedabūt šo cilvēku pārkāpt likumu un slepus doties uz Tuļu salu. Kad laiva bija atīrusies no krasta, viņa pieliecās Tinu.

—   Kura no viņām ir Keja? — Monika iečuksteja viņam ausi, raudzīdamās uz mežaļaužu meitenēm.

—  Tā mazākā, — atčukstēja Tinu.

Vairak paskaidrojumu nebija vajadzīgs, Monika uzreiz saprata, par kuru mežameiteni ir runa. Viena no viņam bija tik sīciņa, ka Monikai šķita — viņai nevarētu but vairāk par septiņiem gadiem. Vēlāk izrādījās, ka tā arī ir. Kejai bija tikai septiņi gadi, bet viņai bija tik brīnumskaista balss, ka meitene bez ierunām bija pieņemta pašā labākajā ciema korī. Augumā pārak sīka pat saviem septiņiem gadiem, Keja bija tik smalka un trausla, ka likās — kuru katru mirkli vējš aizpūtis viņu pāri ezeram kā pieneņu pūku. Ari sejas vaibsti Kejai bija smalki un glīti, bet acis nebija vis zaļas kā vairākumam mežaļaužu, bet gan spilgti zilas. Kā Tinu. Melnie mati bija pāršķirti vidu taisnā celiņā un sapīti divās bizītēs.

—  Vai vecāki zina, kur viņa ir? — Monika brīnīdamās jautāja. — Viņa šķiet tik maziņa… Kā viņu vispār kaut kur laiž vienu pašu?

—   Viņu nevar nelaist, — Tinu nosmīkņāja. — Viņa iet, kur grib, kad grib un ar ko grib. Viņa tikai izskatās rāma, patiesībā tas ir viens pavisam dulls meitens.

Monika pie sevis nosprieda, ka tas ir labi… Tad jau Keja neatteiksies viņiem izpalīdzēt ari otrreiz.

Drīz viņi piestāja krastā, kur zirgs, viņus sagaidīdams, jau nepacietīgi dīžājās. Viņš, kā izskatījās, bija atstāts bezdarbība uz pārlieku ilgu laiku, jo atpakaļceļā uz Klabiķu ciemu aulekšoja vēl trakāk nekā šurpceļā. Monika beidzot pārstāja domāt par dīķi un to, ko viņa varētu tur sastapt, jo rati kratījās tā, ka viņas vienīgā doma bija neizlidot ārā…

Ara viņa neizlidoja, un neizlidoja arī neviens cits. Pēc pavisam neilga laiciņa viņi visi sveiki un veseli iebrauca Klabiķu ciemā.

Monika un Ralfs pateica visiem paldies par palīdzību, un viņi šķīrās. Tinu vēl paspēja pačukstēt, ka tūlīt pat mēģināšot sarunāt Juso un Keju. Ērla teica, ka jau šovakar atnakšot uz Mežsarga

māju un pavēstīšot, kā viņiem veicies.

* * *

Mājās Moniku sagaidīja nepatīkams pārsteigums — aluķēmu Vecais, bet meitene bija tā sanervozējusies par šodienas notikumiem un to, ko vakarā pavēstīs Ērla, ka šoreiz tikai izlikās, ka skatas ar Aci. Patiesībā viņa vienkārši pagulēja ar aizvērtām acīm un atpūtās. Kad aluķēms vaicāja, ko viņa redzējusi, Monika paziņoja, ka tik tikko paspējusi kaut ko saskatīt, kad melnās ēnas un šausmīgais troksnis bijuši klāt.

—  Man šķiet, ka tie kļūst aizvien spēcīgāki, — Monika meloja.

—   Suņu būšana, — nogremzās aluķēmu Vecais, un Bens, dzirdot tik nepelnītu apvainojumu, aizvainoti ieņurdējās. — Nu, ko, cerēsim, ka nākamreiz veiksies labak.

"Ceri vien, ceri," nodomāja Monika.

Tovakar visi bērni bija diezgan satraukti un ar nepacietību gaidīja, kad atnāks Ērla. Vakariņas ēdot, Meža Veča aizdomīgi viņus nopētīja.

—   Ko jus atkal perināt? — viņa jautāja. — Jūs izskatāties pavisam dīvaini. Ko jūs esat iecerējuši?

—   Itin neko, — Monika attrauca tik ātri, ka Meža Veča paskatījās uz viņu vēl aizdomīgāk. — Vienīgi šovakar atnāks ciemos Ērla.

—   Nu, tā jau nav pirmā reize, kad viņa to darīs, — Meža Veča pasmīnēja. — Tāpēc vien jūs tik dīvaini neizskatītos. Sakiet vien, kas jums prātā!

—   Patiešam nekas, — teica Ralfs, cenzdamies izskatīties ļoti drūms un ne mazdrusciņ ne satraukts. — Tikai tas notikums uz ezera… — Viņš bija vienīgi gribējis novērst Meža Večas aizdomas, bet, atceroties nelaimes gadījumu, viņu patiesi sāka kratīt drebuļi.

—   Ak vai, ak vai, — sacīja Meža Veča. — Protams, jāpaiet kādam laikam, lai jūs no tā atgūtos. Jums vajadzētu šodien ātrāk iet gulēt.

"Kā tad," domāja Monika. "Pēc Meža VeČas domām, tas noteikti palīdzētu atrisināt visas problēmas…" Un tomēr, tas bija tik kārdinoši… Aiziet gulēt, ne par ko nedomājot un ne par ko nerūpējoties… Ļaut, lai pasaule pati par sevi parūpējas…

Tas bija kārdinoši, bet diemžēl, ka Monika to ļoti labi apzinājās, tas nebija atrisinājums.

Pēc vakariņām Monika, Ruta, Ralfs un Arvils devās lejā uz savām istabām un sāka gaidīt Ērlu. Bet viņa kā nenāca, tā nenāca. Visi klusēdami spēlēja domino, cenzdamies nedomāt par dīķi, kringiem un visu pārējo, bet tas viņiem negribēja izdoties. Kad

Monika lūkojās uz saviem domino kauliņiem, to melnie punktiņi saplūda kopā, atgādinot melnās ēnas, un, kad viņa raudzījās uz lampas mesto gaismas apli uz grīdas, tas viņai likās kā apaļa dīķa acs Centrālā laukuma vidū…

Pulksten desmitos vakarā pa durvīm piesardzīgi pabāzās Meža Večas galva.

—  Jūs vel neguļat? — viņa izbrīnīta izsaucās.

—  Kaut kā nenāk miegs, — nomurminaja Ralfs.

—   Ak vai, ak vai, — atkal gremzās Meža Veča. — Varbūt uzpilināt jums kādu baldriāna pilieniņu uz cukurgraudiņa, ko? Tas palīdzētu iemigt.

—   Tikai ne to! — šausmās iesaucas Monika. Viņa iedomājās, kā būtu, ja Ērla ierastos ar svarīgām ziņām, bet viņi visi šņāktu kā āpši migā — neizkustināmi un neuzmodināmi.

—   Nu, ja ne — ne, — Meža Veča izbrīnīti noteica. — Es taču tikai piedāvāju. Jā, es gribēju jums jautāt, vai tā jūsu Erla vel var ierasties vai ne? Gribēju slēgt ciet durvis…

—   Nekādā gadījumā! — iekliedzās Ralfs tā, ka Meža Veča apstulbusi iepleta acis. — Kas jums šovakar lēcies, ka esat tik nervozi? Nu labi, neslēgšu ciet durvis, kamēr viņa neatnāks. Es tomēr ceru, ka tas notiks drīz… — viņa vēl piebilda.

Tieši tad nodipēja soļi uz kāpnēm, un garām Meža Večai, kas vēl aizvien stāvēja durvis, paspraucās Ērla.

—   Sveikiņi! — viņa iesaucās. — Jūs vēl neguļat? Tas ir labi!

—   Labi ir tas, ka tu beidzot esi klat, — teica Meža Veča. — Iešu slēgt ciet durvis. Tu taču paliksi pa nakti, vai ne? — viņa vel drošības pēc pavaicāja Ērlai.

Ērla piekrītoši pamāja, un Meža Veča, novēlējusi visiem labu nakti, aizvēra durvis un devās augšā.

—   Nu tad klausieties, — sacīja Ērla, ar joni iemezdamās Rutas gultā, ta ka Arvils, kas tur sēdēja, atvirzījās nostāk. Savu mugursomu viņa nosvieda zemē, un tā nobūkšķēja tā, it kā būtu piestūķēta ar akmeņiem. — Mums gāja tā. Vispirms mēs ar Tinu ņēmāmies skaidrot Juso un Kejai visu to ārprātu… Juso sākumā negribēja ticēt, viņš jau ir no tiem, kuri nekad nekam netic… bet beigās mēs viņu tomēr pārliecinājām…

—  Un Keja? — prasīja Monika.

—   A, ar viņu nebija nekādu problēmu. Viņa visam noticēja uzreiz, bet ar viņu jau tā ir — jo trakāk, jo labāk…

—   Nu, un ko tad jus sarunājāt? — tincināja Ralfs.

—   Pag, ļauj pastāstīt visu pēc kārtas. Vardu sakot, likums stājas spēkā ar rītdienu pulksten astoņiem no rīta. Tas nozīmē, ka rīt astoņos mums jau jābūt laba gabalā no ezera. Tātad viss jāpadara šonakt.

—   Debestiņ… — ievaidējās Arvils.

—   Un ko par to saka Juso un Keja? — jautaja Monika. — Vai viņi piekrīt?

—  Jā, jā… Bet vēl jau bija problēma ar transportu…

—   Ak, jā! — iesaucās Ralfs, viņu pārtraukdams. — Kā mēs vispār līdz ezeram tiksim?

—   Ja ļausi man pabeigt, es izstāstīšu, — teica Lrla. — Sākumā patiešām likās, ka neko braucamu mēs nedabūsim, jo Juso vecāki ar visiem ratiem bija aizbraukuši uz kaimiņu ciemu. Bet tad Juso negribīgi atzinās, ka viņa brālēnam, kas dzīvojot turpat kaimiņos, arī esot rati un pat laiva, ko viņš varēšot aizņemties. Tā ka viss ir sarunāts. Pusvienos naktī Juso ar Tinu un Keju gaidīs mūs šaipus priežu pakalniem pie biezokņa.

Visi klusēja, un Monika drūmi kodīja lupu. Tātad tomēr tas notiks šonakt. Ja notiks… Vēl jau nevarēja zināt, vai viņai vispār izdosies kaut kur nokļūt. Kaut gan šobrīd viņu vairāk uztrauca jautājums, vai viņai no turienes izdosies tikt ārā…

—   Vel kas, — ieteicās Ērla. — Tā Juso brālēna laiva ir maza. Astoņi mēs tur noteikti neietilpsim. Labākajā gadījuma tur pietiek vietas pieciem. īstenībā — četriem, bet Keja ir tik sīka, ka viņu var nepieskaitīt.

—    Ralfam noteikti jābrauc, — tūlīt ieteicās Monika, negribēdama palikt viena pati ar svešiem mežabērniem. — Galu galā, visa tā dīķa padarīšana ir viņa ideja, lai tad viņš ari iet līdz galam.

—   Nu, paldies, — ironiski noteica Ralfs, bet varēja manit, ka viņš patiešām grib piedalīties.

—   Tadā gadījumā mums pārējiem būs jāpaliek mājās, — teica Lrla, un Arvils piepeši izskatījās ārkārtīgi atvieglots.

—   Savā ziņā tas ir pat labi, ka kāds paliek majas — gadījumam, ja Meža Večai ienāk prātā nakts vidū nonākt leja pačalot… — ieteicās Ralfs.

—  Vai tad viņa tā mēdz darīt? — brīnījās Ērla.

—   Ne, bet šodien viņa bija varen aizdomīga, tāpēc nebūtu brīnums, ja viņa kaut kad nonāktu lejā pārbaudīt, vai ar mums viss kartībā.

—   Tad jau mums būs jāpaliek nomodā, lai aizvilinātu viņu atkal prom, — secināja Ruta. — Arvil, vai tu spēsi palikt nomodā?

Arvils, kas tieši tobrīd bija slidzis snaudā, satrukas. — Ko?! Ak ja… es… protams, protams… — viņš murmināja.

Ralfs īgni uz viņu noraudzījās. — Arvil, uz tevi nevar pajauties, — viņš bargi sacīja, bet Arvils jau bija pamodies.

—   Nekā, uz mani pilnība var paļauties, — viņš apgalvoja.

—    Labi, labi, gan jau viss būs kārtībā, — Monika noteica. — Vismaz šeit, — viņa klusam piebilda. Nez kāpēc, par to, kas notiks pie Atskaņu dīķa, viņai nebija ne mazāko ilūziju. No viņas neatkāpās doma, ka tur notiks kaut kas nelāgs.

—   Tagad tā, — lietišķi teica Ērla, paceldama savu mugursomu un uzmezdama to uz dīvāna sev līdzās. — Sadalīsim mantas. Te jums būs katram pa lukturim. — Un viņa izvilka divus diezgan pamatīgus lukturus un sniedza tos Monikai un Ralfam. Ralfs iemēģināja lukturi, un tas iedegās dzeltenā gaismā. Arvils samiegtam acīm blenza uz lukturi un ļoti centās neaizmigt.

—   Tad viens lielais prožektors… — un Ērla izvilka no somas kaut ko milzīgu, kas izskatijas pēc lampas, kādu varētu izmantot operāciju zālē.

—   Kas, pie joda, tas tāds?! — izsaucas Ralfs.

—   Es taču teicu — prožektors, — atgadināja Ērla.

—   Kam mums prožektors? — nesaprata Ralfs. — Gribi, lai mēs ierodamies pie ezera kā Holivudas zvaigznes, prožektora staru apmirdzēti?!

—   Debestiņ, ne taču, — pavīpsnāja Ērla. — Prožektors jums būs vajadzīgs, kad būsiet pie dīķa. Kā citādi jūs redzesiet, kurā brīdī ūdens pazūd?

—  Nu, labi, pieņemsim, ka tā, — Ralfs piekāpās. — Un kas tev vēl tur ir?

—   Korķa josta un skābekļa balons, — teica Ērla, izvilkdama nosauktos priekšmetus no mugursomas, kas beidzot likās gandrīz iztukšota. — Monika nedrīkst līst tajā pekles caurumā bez elementāriem drošības pasākumiem.

Monika pie sevis nodomāja, ka skabekļa balons ir nevis elementārs, bet pat ļoti pilnīgs drošības pasākums tādam "pekles caurumam" kā Atskaņu dīķis. Viņa apveltīja Ērlu ar pateicības pilnu skatienu.

—  Tā, korķa jostu tu apliksi ap vidu, pirms kāpsi tur iekšā, — teica Ērla. — Ja ūdens tur nebūs, tam nebūs nekādas nozīmes, bet ja ūdens piepeši parādīsies, tevi momentā uzraus virspusē. Un šis baloniņš ir pavisam parasta lieta… Skaties, tas jāpiestiprina uz muguras, luk, ar šīm siksnām… — Un viņa demonstrējot uzlika Monikai uz muguras baloniņu un piesēja to. — Bet gaiss nak pa šo te caurulīti, kad tu nospied sarkano pogu. Tikai atceries, ka poga visu laiku jātur nospiesta. Ja tu to palaidīsi vaļā, gaiss pārstās nākt — tas ir tādēļ, lai netērētu gaisu, kad tu izelpo. Tātad — ieelpojot nospied sarkano pogu, izelpojot palaid vaļa. Skaidrs?

—  Ja, — teica Monika. — Cik ilgam laikam tas pietiek?

—  Neilgam — divdesmit minūtēm. Bet pa to laiku korķa josta tevi jau simtreiz būs paspējusi uzraut augšā, tā ka neuztraucies par to.

Monika ļoti cereja, ka viņai nebūs jāpārbauda, vai baloniņš tiešām darbojas divdesmit minūtes un vai korķa josta tiešām tik pārliecinoši spēj izvilkt no bezdibenlgām dzīlēm virspusē…

—  Paklau, Ērla, — piepeši ieteicās Ralfs. — Vai tev gadījumā nav vēl viena korķa josta un gaisa baloniņš?

—  Ir, — atteica Ērla. — Es patiešām iemetu vēl vienu pārīti — ta, katram gadījumam. Kāpēc tu jautā?

—   Es došos kopā ar Moniku, — Ralfs paziņoja.

Visi izbrīnīti uz viņu paraudzījās, un Monika piepeši juta kā smagumu noveļamies no sirds. Viņai tik ļoti nebija gribējies list tajā dīķī vienai pašai… Ja Ralfs būs blakus, tomēr būs drošāka sajūta.

—  Aāā… — brīnījās Ērla. Tad viņa izvilka otru korķa jostu un baloniņu un pasniedza tos Ralfam. — Nu, ja jau tu tiešām tā vēlies… Var būt, ka tā patiesi ir labāk… ja nu kas notiek ar vienu no jums, otrs var kaut ko darīt lietas labā…

Monika nodrebinājās. Viņa cerēja, ka ne ar vienu nekas nenotiks.

Pulkstenis bija vienpadsmit, un līdz pusnaktij viņi turpināja spēlēt domino. Arvils visu laiku miegojas, par ko Ralfs viņam izteica pārmetumus, bet Monikai viss miegs bija pārgājis. Viņa ik pēc desmit minūtēm raudzījās pulkstenī, un, līdzko bija divpadsmit, pirmā pielēca kājās.

—  Ir laiks, — viņa teica. — Iešu paraudzīties, vai augšā viss mierīgi.

Augšā viss bija kluss, tikai Mežsargs miega viegli šņakuļoja. Monika atgriezās lejā, uzvilka jaku, salika somā Ērlas dotos — drošības pasākumus — un ieteica Ralfam novilkt kurpes, kamēr viņi dosies cauri guļošajai mājai.

—  Ja mēs tagad uzmodināsim Mežsargu vai Meža Veču, tad viss cauri, — viņa sacīja, ari pati novilkdama apavus. — Uzvilksim tos, kad būsim tikuši ārā. — Tad viņai kaut kas ienāca prātā. — Paklau, vai ārdurvis gadījumā nečīkst? Man šķiet…

—  Nē, es tās šodien ieeļļoju, — teica Ralfs. — Katram gadījumam…

—   Tas ir labi. Nu tad mēs ejam, — Monika sacija.

Mājās palicēji novēlēja viņiem labu veiksmi, un Monika ar Ralfu devās prom.

* *

Māja bija tumša. Monika ieslēdza lukturīti, lai viņi, iedami pa kāpnēm, nepakluptu, un viņi sāka uzmanigi kāpt augšup. Tikusi līdz pēdējam pakāpienam, Monika izslēdza lukturīti, un kādu brīdi viņi abi stāvēja tumsā, lai pieradinātu acis. Drīz jau varēja šo to saskatīt. Istabā nebija pavisam tumšs, jo cauri aizkariem spiedās mēness gaisma un visas priekšmetu kontūras likās to atstarojam. Mežsargs gulēja savā gultā, atgādinādams migā saritinājušos lielu, melnu lāci.

Monika uz pirkstgaliem devās pāri istabai, un Ralfs viņai sekoja. Tikusi līdz ārdurvīm, viņa lēnām pagrieza atslēgu un uzmanīgi pavēra durvis. Tās atvērās bez vismazākās skaņas, acīmredzot Ralfs bija tās kārtīgi ieeļļojis. Tikuši ārā, viņi pagāja gabaliņu uz priekšu, tad uzvilka apavus un metās skriet. Droša attālumā no mājas viņi apstajās, lai atvilktu elpu.

—  Fū, — noelsās Monika. — Cerams, ka tiksim atpakaļ, līdz Meža Veča pamodīsies, citādi viņa brīnīsies, kāpēc durvis ir atslēgtas.

—   Gan jau, — attrauca Ralfs, un viņi turpināja ceļu.

Nakts bija pavisam rāma. Tieši viņiem virs galvām spīdēja liels, apaļš mēness, bet, lai būtu pilnīgi droši, ka viņi neapmal- dīsies, Monika ieslēdza arī Ērlas doto lukturi. Tagad viņus apņēma mīksta, dzeltena gaisma, kas izgaismoja ceļu vairākus metrus uz priekšu.

Putni klusēja, tikai laiku pa laikam iekliedzās kāda pūce, lidodama medībās, vai kāds pūpēžveidīgais spiegdams padrāzās viņiem garām. Tas vienmēr bija tik negaidīti, ka viņi ikreiz salēcās.

—    Tfu, — pārbijies nospļāvās Ralfs, kad kartējais pūpēžveidī- gais bija ielecis no kāda priedes zara tieši viņu luktura gaismas apli un tad iespiegdamies meties prom.

—  Kurā vietā īsti mums Tinu un pārējie jāsatiek? — pēc brīža viņš ievaicājās.

—  Tur, kur sākas biezoknis, — teica Monika un paspēra kādu čiekuru. Tas trāpīja pūpēžveidīgajam, kas bija gulējis turpat blakus sūnās, un tūlīt atskanēja ārprātīgs spiedziens. Monika salēcās.

—  Biezoknis ir garš, — sacīja Ralfs. — Tieši kurā vietā viņi mūs gaidis?

—  Tiksim līdz biezoknim, un tad jau redzēs, — attrauca Monika. — Gan jau viņi mūs pamanīs pēc luktura gaismas.

Viņi turpināja iet, un kāda krūmā sāka kliegt lēlis. Tas uzdzina Monikai drebuļus. Putns kliedza tik sērīgi, it ka gribēdams viņiem pavēstīt, ka šis nakts pasākums labu galu neņems.

Beidzot viņi bija šķērsojuši priežu pakalnus un nonāca lidz vietai, kur kā augsta, necaurejama siena melnēja biezoknis. Tikuši līdz tam, Monika ar Ralfu apstājās. Tinu un pārējos nekur nemanīja.

—   Ko nu? — vaicāja Ralfs. — Stāvam tepat vai paejamies viņiem pretī?

Monika paskatījās pulkstenī.

—  Vēl nav laiks, — viņa teica. — Ir tikai divdesmit pāri divpadsmitiem. Es domāju, pagaidīsim tepat, un es atstāšu lukturi degam, lai viņi mūs uzreiz ieraudzītu.

Viņi apsēdas zemē, nolikuši sev blakus somas un lukturi, un sāka gaidīt.

Te valdīja vēl lielāks klusums, un pat pūpēžveidīgo kliedzieni skanēja vairs tikai no attāluma, jo biezokni viņi līda nelabprāt. Ralfs kādu bridi sēdēja mierīgi, bet tad sāka knosīties.

—  Nez kur viņi ir, — viņš murmināja. — Viņiem taču vajadzēja jau būt šeit.

—  Pag, kuš! — nočukstēja Monika. — Man šķiet, es kaut ko dzirdu.

Viņi abi apklusa un ieklausījās.

Patiesi, likās, ka viņiem tuvojas kāds troksnis. Monika piece- lās kājās un, ieskatījusies tumsā, pavēcināja gaisā lukturi. Pēc brītiņa kļuva redzami rati, kurus, Juso skubināts, vilka mazs, bet sparīgs zirdziņš, un ratos sēdēja Tinu un Keja.

—   Hei, — iesaucās Monika. — Mēs jūs jau gaidām.

—   Kāpiet iekšā un brauksim, — teica Juso. — Šis zirgs nav vis tik žigls kā manējais — šoreiz paies ilgāks laiks, iekams tiksim līdz ezeram.

—   Cik ilgs? — satraucās Ralfs. — Mums jāpaspēj līdz astoņiem!

—    Pats zinu, — norūca Juso, nodrebinādamies, kā viņš to mēdza darīt. Šoreiz viņam mugurā bija tāds kā maisveidīgs tumšs lietusmētelis, un viņš tajā izskatījās kā uzcirties putnubiedēklis.

Ratiem priekšā slējās lokveidīga kārts, kurā bija iekārts lukturis, līdzīgs tam, kādus Monikai un Ralfam bija izsniegusi Ērla. Paši rati bija ļoti maziņi, turklāt to lielāko daļu aizņēma laiva, tā ka visi sēdēja cieši saspiedušies. Monika sēdēja blakus Kejai, bet viņa bija satinusies lielā adītā jakā kā kūniņā un, šķiet, snauda.

Zirdziņš lenitiņām klunkurēja uz priekšu, un Juso to pastāvīgi skubina ja, bet zirgs uz viņa svilpieniem un šmaukstināšanām nekādi nereaģēja. Patiesi, bija pārlieku tumšs, lai varētu aulekšot tāpat kā dienā.

—   Tātad tas viss ir patiesība? — ievaicājās Juso.

—   Kas? — satrūkās Monika, jo bija aizdomājusies.

—   Nu tas, ko Ērla stāstīja par aluķēmiem, dimantiem un tiem… kā viņus sauca…

—   Kringiem, — teica Monika. -Jā.

—   Jā, tas viss tā ir. Diemžēl. Un jācer, ka šonakt mēs ar Ralfu uzzināsim kaut ko vairāk, citādi nav ne jausmas, kā tam dimantu Ciltstēvam tikt klāt.

—    Kā — jūs ar Ralfu? — piepeši iesaucās Tinu, kas līdz šim bija klusējis. — Vai tad Ralfs arī ies kopā ar tevi?

—  Jā, mums likās, ka tā būs drošāk, — atteica Ralfs.

—   Nē, ne, — satraukti murmināja Tinu. — Jāiet man, nevis Ralfam.

—   Kā tā? — Ralfs samulsa.

—   Nu… — Tinu apjuka. — Es tomēr esmu vietējais… tas ir, no Meža… Es labāk pazīstu visu, ar mani būs vēl drošāk!

Ralfam mutes kaktiņi savilkās nodevīgā smaidā, bet Monika nosarka tā, ka pirmo reizi šajā nakti nopriecājās par to, ka ir tik tumšs.

—  Zini, — Ralfs teica Tinu, — vietai, uz kuru mēs dosimies, nav nekāda sakara ar Mežu, un tu tur nekā nevarēsi līdzēt. Un vispār, Monika te ir galvenā, lai tad viņa izvēlas!

Monika samulsusi kaut ko purpināja, līdz beidzot izgrūda "labak lai nāk Ralfs…", Ralfs uzvaroši paskatījās uz Tinu, bet tas tikai kaut ko noburkšķēja zem deguna.

Tālāk viņi brauca klusēdami. Keja gulēja, Tinu un Ralfs arī sāka snauduļot, Juso sarunājās tikai ar zirgu, bet Monika nokāvās ar drūmām domam.

Piepeši kaut kas iekūkojās. Vienreiz un tad otrreiz. Tepat ratos, Monikai blakus. Monika salēcās, bet Tinu un Ralfs uztrūkās no snaudiena un izbrīnīti palūkojās apkārt.

—   Kas tas? — vaicāja Ralfs. — Vai es patiešām dzirdēju dzeguzi vai sapņoju?

—  Es arī dzirdēju dzeguzi, — teica Tinu. — Mēs nevarejām to nosapņot abi.

Tobrīd pamodās Keja un sāka knosīties pa savas milzīgās jakas iekšpusi. Visbeidzot viņa uzvaroši iesaucās un, kaut ko izvilkusi laukā, pacēla to gaisā. — Pulkstenis ir jau divi, — viņa sacīja.

Visi blenza uz priekšmetu, ko viņa turēja rokā. Tā bija koka dzeguze, kas izskatījās gluži ka dzīva. Dzeguzei uz pieres bija mazītiņa ciparnīca un patiešām — pulkstenis rādija divi.

Monika Mežā bija redzejusi dažādus dīvainus pulksteņus — viens no dīvainākajiem bija Meža Večas rokaspulkstenis ar joņotiem, kuri apaļās stundās lēca ārā un rēja, bet šādu dzeguzi viņa redzēja pirmo reizi.

—  Pasarg Dievs! — teica Juso, pagriezies atpakaļ. — Kāpēc tu to klaberkasti nēsā apkārt? Ta iekritīs ezerā un nogrims.

—  Citas klaberkastes man nav, — atteica Keja. — Un nekādā ezera ta neiekritīs. Ja vien kāds to tīšām neiemetīs… — viņa vēl klusām piebilda. Nobāzusi dzeguzi atpakaļ jakā, viņa atkal saritinājās un drīz jau šņāca.

Rati grabēdami ripoja cauri tumšajam mežam, un pamazām nakts klusumu sāka piepildīt skaņas. Šur tur nedroši vidžināja kāds tikko pamodies, vel samiegojies putns, pūpēžveidīgie spiedza aizvien skaļāk, un dažs labs pat mēģināja skriet pakaļ ratiem.

Debesis bija kļuvušas blāvas, un vairs nebija tik tumšs kā pirmīt. Zvaigznes pamazām dzisa, un tikai meness vēl aizvien spīdēja pie debesīm kā savāds, apaļš lākturis, ko kāds, kuram apnicis nest to rokā, piekāris pie debesīm…

Kļuva aizvien drēgnāks, un Monika pat jakā drebinājās. Sala ari pārējiem, vienīgi Keja saldi gulēja un neko nejuta. Likās, ka no zemes gatavojas līst āra migla, bet — lai tā varētu klāties pāri zemei kā smalki, balti plīvuri, tai vispirms bija jāizspiež no sevis viss liekais mitrums. Tagad tas sīku pilieniņu veida līda braucējiem aiz apkaklēm, likdams viņiem ieraut galvas plecos, vēl vairāk ievīstīties savās jakas un drebināties. Šķiet, vienīgais, kas no ta guva kādu baudu, bija Juso. Viņš nu drebinājās no visas sirds, tā ka viņa lielais, maisam līdzīgais apģērba gabals kratījās un raustījas, it kā to plosītu satracināts suns.

—   Vai talu vēl? — jautāja Monika, izbāzusi degunu no jakas.

Juso kratīdamies palūkojās atpakaļ.

—   Gandriz jau esam klāt, — viņš teica un, apstiprinādams teikto, izjusti nodrebinajās. — Vēl tikai jāizbrauc cauri krūmājam un klāt būsim.

Līdzko viņš to bija izteicis, rati patiesi iebrauca krūmājā. Taču zirgam laikam bija vāja redze, un arī Juso nebija bijis sava uzdevuma augstumos, jo krūmājā zirgs iebrauca gan, taču ne jau tur, kur tam cauri veda taka…

—   Tprr! Tprr! — sauca Juso, saliecies deviņos līkumos, lai vaļā pasprukušie zari necirstos seja.

Bet zirgs neklausīja… Viņš laikam domāja, ka nu beidzot ir nokļuvis uz pareizā ceļa, un pieliektu galvu krākdams lauzās cauri krūmajam. Zari, ko viņš bija noliecis, nāca vaļā kā lingas un šķaidīja uz visām pusēm ledainu pilienu šaltis.

Juso driz zaudēja cerības savaldīt zirgu, un, atmetis ar roku, pārkāpa pāri savam sēdeklim un apsēdās aizmugurē — ārpus zaru sniedzamības robežām.

Zirgs apstājās tikai tad, kad atdūrās pret ezeru. Viņš noskuri- nāja galvu gluži kā Juso un lepni nozviedzas.

—  Stāvi klusu, dulnais zirgs! — noburkšķēja Juso, tuntuļo- damies ārā no ratiem. Garais lietusmētelis pinās viņam pa kājām, un viņš tik tikko nenogāzās uz deguna. — Tev kaut kas sagājis greizi ar orientāciju! Vajadzētu iemontēt tev galvā kompasu, lai tu naktu pie sajēgas…

Zirgs baltu aci blenza uz Juso un tad mēģināja viņam iekampt. Juso palēca malā un, beidzot, pilnīgi sapinies mētelī, nogāzās garšļaukus. Zirgs iezviedzās, bet no ratiem atskanēja smiekli.

—   Ha, viņš saprata, ko tu viņam teici, — sacīja Keja, izlēk- dama no ratiem. — Vienmēr padomā divreiz, iekams kaut ko saki dzīvniekam.

—   Tā ir taisnība, — piekrita Tinu.

Ralfs un Monika arī izkāpa no ratiem un piegāja pie ezera malas.

Tagad, naktī, ezers likās pavisam citāds nekā dienā.

Rāmais, plašais ūdens klajums, atstarodams mēness gaismu, blāvi vizēja, un no tā nāca patīkams siltums. Monika notupās pie pašas ūdens malas un iemērca pirkstus ūdeni. Tūlīt pāri ezera nekustīgajai virmai parskrēja vizuļojošas trīsas, bet pec brītiņa ūdens virsma atkal sastinga un atguva iepriekšējo rāmo mirdzumu.

Monika ieslčdza savu lukturīti un pavērsa to pret ūdeni.

Ilgi nebija jāgaida. Ūdens atkal sakustējās, un luktura radītajā gaismas apli pulcējās zivis. Snaikstīdamas degunus ara no ūdens, tās mēģināja noskaidrot, vai jau uzlēkusi saule…

Monikai aiz muguras kaut kas nočaukstēja, un viņa pagriezās. Tur stavēja Juso.

—   Zirgs ir piesiets, tūlīt laidīsim laivu ūdenī, — viņš sacīja un, apstiprinādams paša teikto, palocīja galvu. — Tūlīt noskaidrosim, ko varam darīt pret tiem nešķīstajiem aluķēmiem. — Viņš apcirtas un, mēteļa stērbelem plīvojot, aizmetās pie laivas.

Laiva bija nolikta zemē, un tai apkārt salikti degoši lākturi. Tinu un Ralfs neveikli grozījās ap laivu, bet Juso komandēja.

—  Tā, sastājamies ap laivu… Nē, nē, Ralf, tu ķeries klāt šajā pusē… Jā, ta būs labi… Tinu, ko tu tur sapņo, ķeries tu ari klāt… Viens, divi, trīs, aiziet!

Viņi atspērās un ņēmās stumt laivu uz ezeru. Kad laiva ieslīdēja ūdeni, Ralfs un Tinu ielēca iekšā, bet Juso palika stāvam līdz ceļiem ūdenī un pieturēja laivu, kamēr iekāpa Monika ar Keju.

Laivas priekšgalā Ralfs iekāra lielāko lukturi, un tas izgaismoja pāris metru laivas ceļa. Pārējie lākturi, arī iedegti, stāvēja uz soliņiem, un laiva vieglu šļakstu pavadībā peldēja pāri ezeram.

Vienmuļie airu šļaksti un laivas līganā šūpošanās uzdzina Monikai miegu, un viņa, iespiedusi zodu plaukstās, iesnaudās…

Viņa pamodās tikai tad, kad laiva viegli noraustījās, atduroties pret salas krastu. Izstaipījusies Monika izberzēja miegu no acīm un paņēma savu lukturi.

Juso jau bija izkāpis un patlaban piesēja laivu. Ralfs ar Tinu ari rausās ārā no laivas, bet Keja vēl aizvien gulēja. Monika viegli viņu iebukņīja, un meitene pamodās.

—  A, vai tad jau esam atbraukuši? — viņa miegaini jautāja un nožāvājās.

—   Esam klāt! — no krasta sauca Juso. — Kāpiet nu ārā!

Monika izkāpa, un Juso izcēla Keju, kas bija tik sīciņa un viegliņa kā kaķēns.

Biezoknis, kuram viņiem bija jāiet cauri, likās kā melna vienlaidu siena. Ralfs neuzticīgi uz to lūkojas un tad noprasīja Juso, vai viņš zina ceļu.

Juso, plecos ierautu galvu, izbrīniti paskatījās uz Ralfu, un viņa motelis atkal sāka raustīties.

—   Mīļais cilvēk, — viņš teica Ralfam. — Savos sešpadsmit gados esmu pabijis uz šis salas vismaz sešsimt reižu. Un tu man vel jautā, vai es zinot ceļu! Šim mežiņam es varētu iziet cauri pat aizsietam acīm, kur nu vēl tik gaišā naktī kā šī!

Ralfs kaut ko norūca, kas izklausījās kā "cerēsim, ka tā arī būs", un, augstu pacēlis lukturi, ņēmās aplūkot biezokni. Ari Monika pienāca tuvāk un uzspīdināja savu lukturīti.

Lukturu gaisma atdūrās pret biezokni kā pret sienu. Koku un krūmu zaru mudžeklis atgādināja nesakarīgu žogu pinumu, kuru vēl pēc tam ar tikliem cauraudis jucekligs zirneklis — šeit nemanīja nevienas pašas spraudziņas, nemaz nerunājot par caurumu, pa kuru varētu izlīst cilvēks.

Bet Juso, šķiet, tas nemaz nesatrauca. Kamēr Ralfs sarauktu pieri pētīja biezokni, viņš, lukturi vicinādams, raitā soli devās gar biezokņa malu projām. Un tad vienā mirkli viņš bija pazudis.

Monika satrūkās un iebakstīja Ralfam mugurā. Viņš apgriežas un, Juso neieraudzījis, sāka satraukti klaigāt.

—   Nu, kur jūs palikāt? — Juso galva piepeši parādījās no biezokņa pāris metru tālāk. Galvai sekoja lukturis, ko Juso iespīdi- nāja Ralfam tieši sejā. Viņš samiedza acis un pakāpās nostāk.

Tinu pazuda biezoknī tajā vieta, kur pirms brīža bija rēgojusies Juso galva, un tad viņam pievienojās Keja. Ralfs ar Moniku palika stāvam un apjukuši lūkojās uz biezokni. Monika pie labākās gribas novarēja iedomāties, pa kurieni tur varētu ielīst.

Tad tieši tajā vietā, uz kuru viņa bija skatījusies, iemirdzējās kaut kas dzeltens, kas pārvērtās par lukturi, un lukturim sekoja Juso galva.

—   Ko jūs tur darāt? — viņš apjucis jautāja. — Kāpēc nenākat?

Monika samulsusi paraudzījās uz Ralfu un tad, paraustījusi plecus, paspēra soli iekšā biezoknī. Zari, kas likās samudžināju- šies necaurejamā tīklā, itin viegli pašķīrās, Monikai ejot tiem cauri, un jau nākamajā mirklī viņa stāvēja blakus Juso, Tinu un Kejai.

Pēc mirkļa viņiem blakus paradijās arī Ralfs.

— Tas ir tikai tumsas iespaids, — paskaidroja Tinu. — Patiesībā te nav nekāds dižais biezoknis, un, ja vēl zina, kur jāiet, tas vispār ir tirais nieks.

Viņi devās uz priekšu — Juso pirmais, tad Tinu ar Keju un visbeidzot — Ralfs un Monika. Lukturis tik tikko spēja izgaismot ceļu zem kājām, tālāk gaisma sapinās zaros un noslāpa. Tomēr Juso tik labi zināja, kur jāiet, ka viņam, šķiet, gaisma vispār nebija vajadzīga. Viņš nevērīgi švinkāja lukturi, gluži intuitīvi kapdams pāri saknēm un izvairīdamies no kritušo koku stumbriem.

Laiku pa laikam atskanēja tādas skaņas, it kā kaut kas liels lauztos cauri biezoknim — zari lūza un lapas čaukstēja. Bet Juso paskaidroja, ka tie ir tikai sikspārņi, kas mūk no lukturu gaismas.

Viņi gāja un gāja. Juso laiku pa laikam nodrebinājās, un tad kāds no bali spīdošajiem naktstauriņiem, kas bija pamanījies nolaisties uz viņa mēteļa, iztrūcies pacēlās spārnos un aizplivinājās projām kā vēja nesta zīdpapīra plēksnīte.

Tinu gāja, zem deguna svilpodams un rokas bikšu kabatās sabāzis, bet viņam pa pēdām klunkurēja mazā Keja, tik tikko samanāma savā milzīgajā, adītajā aitvilnas jaka. Ralfs un Monika centās neatpalikt, un viņu lukturu gaisma saplūda ar Tinu nestā luktura kustigo, dzelteno apli.

Monika atviegloti uzelpoja, kad viņi beidzot iznāca no biezokņa. Visu ceļu viņa bija baidījusies uzskriet virsū kādam no milzu sikspārņiem ar sarkanajām acīm. Kādam, kurš būtu gana vecs un negants, lai nevis muktu no lukturu gaismas, bet gan apņēmīgi statos tai pretī…

Centrālais laukums bija kā līdzens melns tukšums, kura vidū spīdēja Atskaņu dīķa acs. Apaļais mēness disks likās pakārts pie debesīm tieši virs paša dīķa un spoguļojās tajā, pētīdams tumšos pleķus savā vaigā.

—   Nez vai mēness Zemei un Mežam ir kopīgs, vai ari tie ir divi… — Monika skaļi domāja, vērodama mēness plankumus. Viņa mēģināja atcerēties, kādi tie izskatījās, raugoties no Zemes.

Juso bija pilnīgi vienalga, vai Zemei un Mežam meness ir kopīgs vai arī tie ir atšķirīgi. Piegājis pie dīķa, viņš nosvieda zemē lukturi un nelabā balsī iebļāvās.

Visi salēcās.

—   Ā, — apmierināti noteica Juso. — Man jau bija tādas aizdomas.

—   Kādas aizdomas? — sapīcis vaicāja Tinu. Negaidītais bļāviens bija viņu pamatīgi izbiedējis.

—   Akustika, — teica Juso. — Naktī šeit skan vēl labāk nekā dienā. Mums vajadzētu pārcelt vasaras sakšanās svētkus uz nakti — tad tas būtu grandiozs pasākums!

—   Tu aizmirsi, vai? — prasīja Tinu. — Sākot ar pulksten astoņiem te nebūs vairs nekādu pasākumu — ne grandiozu, ne ne- grandiozu. Ne dienā, ne nakti.

—   Njā, — noņurdēja Juso. — Nu ko, mīlīši! Tad uzrīkosim šeit tādu kā atvadu koncertu, ko? Nāciet šurp labi ātri un ieņemiet vietas. Pulkstenis ir jau pusčetri.

—   Ko? — satrūkās Monika. — Ir jau tik vēls?

—   Nūja, — atbildēja Keja no savas jakas dziļumiem. — Vai dzirdi, kā dzied putni?

Patiesi, no pirmītēja klusuma vairs nebija ne vests. Visriņķī laukumam no biezokņa pilnā balsi skanēja vidžināšana, treļļi un čiepstēšana.

—   Vai tas mus netraucēs? — raizējās Monika. — Varbūt tas kaut kā izjauks tās skaņas, kas vajadzīgas, lai ūdens pazustu?

—   Nē, diez vai, — teica Tinu, ar kurpes purngalu viegli pie- skardamies ūdens virsmai. — Putni taču dzied arī dienā… Man šķiet, diķis uz viņiem nereaģē, varbūt ir jau pieradis.

Tikmēr Juso ar Ralfu noņēmās, uzstādīdami Ērlas doto prožektoru.

—   Pag, pag… Tas stāv Šķibi… Paņem nost tur to akmeni… Ja, jā, tagad ir labi.

Juso nospieda lielo, melno pogu, un piepeši viss pielija ar baltu gaismu, kas apspīdēja pat laukumu ieskaujošo koku galotnes. Meness šķita izdziestam varenās gaismas iespaidā, un diķis parādījās savā viegli zaļganajā toni, ko tas bija atguvis, kad visi apklusuši vēroja vareno prožektoru.

—   Debestiņ, slēdziet taču to ārā! — iesaucās Tinu. — Tūlīt visiem visā Mežā būs skaidrs, ka Tuļu salā kaut kas notiek!

Juso nospieda melno pogu, un gaisma nodzisa.

—   Debestiņ, — vēlreiz teica Tinu. — Vai jūs to nevarat pagriezt tā, lai tas apgaismotu tikai dīķi, nevis visu pasauli?!

Juso ņēmās pieregulēt prožektoru ar tādu sparu, ka tas krak- šķēja vien, un viņa pūles vainagojās panakumiem. Kad Juso atkal to ieslēdza, tas apspīdēja tikai un vienīgi dīķi.

—   Tā jau ir labak, — noteica Tinu. — Monika, vai tev ir visi tie Ērlas daikti?

Monika sāka rakņaties pa somu un sadabūja korķa jostu un gaisa baloniņu. Arī Ralfs izvilka savējos, un viņi aplika korķa jostas un palīdzēja viens otram piestiprināt uz muguras baloniņus. Juso, Tinu un Keja stāvēja dīķa malā un bija gatavi dziedāšanai.

—   Tātad visiem ir skaidrs, kas mums jādzied, ja? — Juso vēl noprasīja, un Tinu ar Keju piekrītoši pamāja. — Jūs vēl tajā dīķi nelieniet, labi? — Juso teica Monikai ar Ralfu. — Paskatīsimies, vai viss ir, kā nākas.

—   Skaidrs, ja jau ūdens atkal pazudīs tikai uz trešdaļu sekundes, mēs nemaz nepagusim tur ielīst, — teica Ralfs.

Juso pacēla rokas, un nākamajā mirklī viņi visi trīs sāka dziedāt. Laikam viņi bija nolēmuši sakt ar kādiem pāris akordiem pirms vajadzīgā fragmenta — Ralfs sarauktu pieri klausījās un gaidīja, kad beidzot atskanēs vajadzīgās skaņas. Un tad jau tās nāca. Keja apklusa, bet Juso sāka zemā balsī dūkt tādu kā "ēēēē". Arī Tinu vilka to pašu "ēēē", bet viņa balss bija krietni smalkāka. Un pēc paris sekundēm iedziedājās Keja tik augsta un skanīgā balsī, ka pat putni uz bridi apklusa un ieklausījās. Taču viņa šaja augstajā tonī dziedāja tikai divas sekundes, tad viņas balss it kā salūza, un viņa turpināja ar vel sarežģītākām variācijām, kamēr Juso ar Tinu turpināja savus divbalsīgos "ēēē".

Taču dīķim nekādas sarežģītas variācijas nebija vajadzīgas. Ūdens bija izgaisis tikai tobrīd, kad Keja bija sākusi dziedāt, bet, līdzko viņa turpināja dziedāt citā toņkārtā, ūdens no jauna parādījās.

Tagad Tinu un Juso apklusa, un sapratusi, ka viņi vairs nedzied, apklusa ari Keja.

—   Nu? — jautāja Juso. — Vai viss kārtībā?

—   Kā to lai ņem, — teica Ralfs. — Ūdens, protams, pazūd, bet uz tik īsu mirkli, ka mēs it neko nevaram paspēt izdarīt.

—   Tad mēģināsim vēlreiz, — apņēmīgi noteica Juso un sapuri- naja mētelīti tā, it kā tas būtu tas, kuram vajadzīgs uzmundrinājums.

Viņi atsāka dziedāt, bet arī šoreiz atkārtojās tas pats. Ūdens atkal pazuda uz tikko manāmu sekundes daļu…

Juso, kas dziedot nebija no dīķa nolaidis ne acu, tūlīt izlēca priekšā un sāka raustīties.

—    Nē, nē, nē! — viņš sauca, kratīdams garas rokas te pret Keju, te pret Tinu. — Tas nekur neder! Jūs taču paši redzējāt, ka tas ūdens momentā paradās atkal! Mums jāizdomā kaut kas cits.

—   Kas cits? — vaicāja Tinu.

Keja nožāvājās.

—   Keja, nežāvājies, pasaki labāk, vai tu vari noturēt to toni ilgāk? — prasija Juso, kā maitasputns izstiepis kaklu uz mazās meitenītes pusi.

Keja, kas jau bija paspējusi atkal satuntuļoties savā siltajā jakā, miegaini palūkojās uz Juso.

—   Kuru toni? — viņa jautāja.

—   Kuru, kuru! — Juso sauca, nepacietībā lēkādams. — Nu to, ar kuru tu sāc! Pamēģini pavilkt to ilgāk.

Keja paraustīja plecus, Juso aizbrāzās atpakaļ pie viņas un Tinu, un viņi atkal ņēmās dziedāt, šoreiz ūdens neizgaisa vispār, lai cik ilgi Keja vilka savu augsto toņkārtu.

—   Aluķēmu būšana! — kliedza Juso, kratīdams dūri uz dīķīša pusi. — Tas varžu dīķis mūs vazā aiz deguna! Mēģinām vēlreiz. Un, Keja, šoreiz dziedi tāpat kā parasti.

Viņi dziedaja, un tagad ūdens atkal izgaisa — kā arvien uz vienu acumirkli. Monika uz vēdera gulēja pie dīķīša un cieši blenza tajā. Tagad viņa jau zināja, kurā bridi ūdens pazudis, un tajā mirkli centās kaut ko saskatīt. Pec vairākām reizēm Monikai sāka likties, ka viņa patiešām redz tādu kā baltu tuneli, kas ved dziļi lejā, un ka tuneļa vienā sāna ir izgrebtas kāpnes. Bet pārliecinātā viņa par to nebija…

Juso, mētelim plandot, patlaban skrēja apkārt dīķītim un apveltīja to ar negantiem vārdiem. Tinu, iespiedis zodu plaukstā, tupēja zeme un likās nogrimis domās, bet Keja likās iemigusi, tāpat kājās stāvot. Ralfs bija iebāzis galvu ūdeni un lūkojās pēc kāpnēm, kuras bija redzējusi Monika.

—   Tu izskatījies pēc putna, kas ķer zivis, — smējās Monika, kad Ralfs bija izvilcis savu pilošo galvu no ūdens. — Nu, ko tu ieraudzīji?

—   Neko, — atteica Ralfs. — Man liekas, tam ūdenim piemīt kaut kāds māņu efekts — es pat nespēju saskatīt dīķa krastus, itin neko. Visapkārt virmoja tikai ūdens, it kā es atrastos dziļi jūrā.

—   Cik ir pulkstenis? — jautāja Monika.

—   Puspieci, — atteica Juso un palēcās. — Labs ir, mēģināsim vēl. Ieņemiet vietas! Ralf, slienies augšā! Keja, neguli! Aši, aši!

Juso kliedzienu ietekmē visi saka kūņoties un drīz atkal stāvēja dīķa mala gatavi dziedāšanai. Juso pacēla rokas, un viņa mēteļa platās piedurknes nokarajās kā tukši maisi. Ar satraukto sejas izteiksmi, izspūrušajiem matiem un lielo, kankaraino mēteli viņš atgādināja jukušu diriģentu, kurš gatavojas diriģēt iedomātu orķestri…

Atsākās dziesma, un viss atkal bija pa vecam. Tad Tinu, domīgi saraucis uzacis, paskatījās uz Keju.

—   Paklau, — viņš sacīja. — Es ieklausījos, kad tu dziedāji, un man šķiet, ka tas tonis tev nav viendabīgs.

—   Ko? — prasīja Keja.

—   Tas tonis, ar kuru tu sāc dziedāt, nav visu laiku vienāds, — atkārtoja Tinu. — Pirmajā mirklī tas ir viens, bet nākamajā kļūst tāds kā zemāks. Pavisam nedaudz, bet, ja labi ieklausās, var sadzirdēt.

—   Nu un tad? — Keja nesaprata. — Un kas tad ir? Man taču pēc tam jāsāk dziedāt no apakšas, un es nevaru tā uzreiz pārlekt no augstajiem toņiem uz zemajiem.

—  Varbūt tur arī ir tā vaina, — sacīja Tinu. — Dīķis reaģē tikai uz pirmo skaņu. Kā būtu, ja tagad tu neturpinātu dziedāt talak zemos toņus? Tad tas pirmais tonis paliktu viendabīgs. Galvenais, iestāsti sev, ka tev ne ar ko nav jāturpina.

—   Var jau pamēģināt… — novilka Keja, bet Juso šī doma bija iepatikusies.

—   Jā, jā! — viņš lēkādams un raustīdamies sauca. — Tā noteikti ir. Tā jābūt! Viens, divi, trīs — lūdzu! — Un viņš sāka vilkt savu "ēēē", un Tinu viņam pievienojās.

Izrādījās, ka Tinu bija taisnība. Līdzko Keja sāka dziedāt, ūdens dīķī pazuda un palika pazudis, kamēr vien Keja vilka savu meldiņu. Tas ir, apmēram desmit sekundes. Tad tonis gluži negribot izmainījās, un ūdens atkal parādījās.

Juso ņēmās lēkāt un aplaudēt, un pat Keja beidzot izskatījās pamodusies.

—   Oho, oho! — kliedza Juso. — Paskat vien, drīz jūs abi varēsiet doties iekšā!

Bet Keja tūlīt apslapēja viņa entuziasmu, paziņodama, ka ilgāk nespēj noturēt toni neizmainītu. Juso viņai uzbrēca, lai viņa pacen- šoties labāk, un atkal iemetās starp Tinu un Keju, dūkdams veco, labo "ēēē".

Ari šoreiz ūdens izgaisa uz apmēram desmit sekundēm. Monika sajūsmināta stāstīja, ka tur patiešām ir kāpnes — tagad viņa tās redzējusi pavisam skaidri. Un ka viņai liekoties — apmēram sešu, septiņu stāvu dziļumā tās pazūdot — iespējams, tās turpinoties kaut kur uz iekšpusi. Ari Ralfs bija kāpnes redzējis un pat aptaustījis. Patiešām, ja iemērca dīķīti roku, tās varēja sataustīt, bet, ja iebāza iekšā galvu, redzēt neko nevarēja.

Kejas dzegužpulkstenis nokūkoja piecas reizes, un visi saprata, ka laiks pasteigties. Ralfs jau kādu laiku bija domīgi mīņājies dīķa krastā un tagad palūkojās uz Moniku.

—  Vai tu vari turēt acis vaļa zem ūdens? — viņš vaicaja.

—   Domāju, ka ja, — atteica Monika. — Ja vien ūdens nav pārāk sāļš.

Ralfs iebaza pirkstu ūdenī un, pielicis to pie mutes, nolaizīja.

—   Parasts saldūdens, — viņš paziņoja. — Mums nav laika ilgāk te niekoties, būs jādodas iekšā tapat. Cik tālu esam, tik esam.

—   Kā? — uztraucās Monika. — Mēs taču nepaspēsim desmit sekunžu laikā nokāpt līdz lejai, līdz vietai, kur beidzas kāpnes.

—   Zinu, ka ne, — teica Ralfs. — Tāpēc jau es tev prasīju, vai tu zem ūdens vari turēt acis vaļa. Mums jārēķinās ar to, ka ik pa brīdim mums apkart bus ūdens — kamēr Keja un pārējie ievilks elpu. Bet tas būs tikai īsu brīdi, jo tad viņi atkal varēs atsākt dziedāt un ūdens no jauna pazudīs. Skaidrs?

—  Nūjā… — šaubīgi novilka Monika. — Man tas tomēr nepatīk…

—   Varētu domāt, ka man patīk, — atcirta Ralfs. — Bet, ja mes te ņemsimies vel ilgāk, pienāks astoņi, un mes neizdarīsim vispār neko.

Juso, Tinu un Keja arī bija stāvējuši un klausījušies Ralfa plānu.

—   Tev taisnība, ta ari jādara, — sacīja Juso, vairakreiz enerģiski palocīdams galvu.

—  Tā, gaisa caurulītes drošības pēc jāpaņem mutē, — Ralfs sāka knibināties ap savu gaisa balonu. — Bet centies neizmantot gaisu, kamēr vien ir iespejams, — viņš teica Monikai. — Ja viss ies kā plānots, ūdens parādīsies tikai uz īsu mirkli, un tobrīd jācenšas vienkārši aizturēt elpu.

—   Labi, un mēs dziedāsim tāpat ka līdz šim, — izlēma Juso. — Tā ka jūs varat rēķināties ar desmit sekunžu ilgu bezūdens periodu, tad kādas četras sekundes jums būs jāpacieš ūdens, un tā visu laiku.

—  Jums vajadzētu stāvēt pie dīķa malas un skatīties, — teica Ralfs. —Ja tur patiešam ir kāda eja uz iekšpusi, kā tas izskatās no šejienes, jūs varat beigt dziedāt, lidzko mēs nokļūsim tur. Īstenībā jau jūs varētu nedziedāt vispār, un mēs varētu kāpt lejā dīķi tāpat… Man šķiet, tam ūdenim ir vairāk tāda ka maskēšanas nozīme. Neviens no laba prāta nelīdīs bezdibenīgā dīķī, turklāt ja apkārt ir tāds ezers kā šis…

—  Jā, starp citu, — drūmi ierunājās Monika. — Kā mēs varam zināt, ka dīķis patiešām nav daļa no ezera?

—   Zināt mēs nevaram neko, — attrauca Ralfs. — Atliek tikai cerēt, ka nav…

Monika sarauca uzacis, bet neko neiebilda.

—  Lai vai kā, — viņa beigās nolēma. — Labāk tomēr kāpt lejā, kad vismaz daļu laika tur ūdens nebūs.

—   Esi mierīga, — skurinādamies teica Juso. — Mes dziedāsim, kā solījām.

—   Es kāpšu ar visām drebem, — sacīja Monika. — Man nav līdzi peldkostīma, un nevar zināt, kur mēs nonāksim. Tā ka es labāk esmu ar slapjām drēbēm, neka vispār bez tām.

Ralfs pamaja un arī palika biksēs un kreklā. Vienīgais, ko viņi abi novilka, bija biezās jakas, lai butu kaut kas sauss, ko uzģērbt pēc atgriešanās. Pie bikšu jostas viņi piesēja lukturus. Erla bija teikusi, ka tie ir ūdens necaurlaidīgi, un nu atlika tikai uz to paļauties.

Ralfs pirmais, vispirms sataustījis kāpņu sākumu, iekāpa dīķī un paņēma mutē gaisa balona elpojamo caurulīti.

—  Es jau sākšu kāpt, — viņš teica Monikai. — Un, kad ūdens izgaisis, seko man. Galvenais, kad būsim dīķī, — nesarunāties, citādi varam ieraut plaušās ūdeni, kad tas atkal parādīsies.

—   Labi, — atbildēja Monika, bažigi vērodama, kā Ralfs pazūd zem ūdens. Pēc pāris sekundēm viņa slapjā galva atkal parā- dījās ārpusē.

—   Viss kārtībā, — viņš paziņoja. — Kāpnes ir labas, un tās neslīd… Gar malām ir pat margas, pie kā turēties, tā ka kāp droši. Vienīgā nelaime ir, ka korķa josta ceļ uz augšu, bet siet to pavisam nost arī negribas… — Viņš mirkli stāvēja, domīgi kodīdams gaisa caurulīti, un atkal pazuda dīķī.

Monika pamāja Juso, Tinu un Kejai, un viņi sāka dziedāt. Līdzko ūdens izgaisa, Monika devās lejup.

Slapjais Ralfs stāvēja uz kāpnēm kādus desmit pakāpienus zemāk un viņu gaidija. Redzēdams, ka Monika kāpj lejā, ari viņš turpināja kāpt.

Kāpnes patiesi bija labas. Kaut arī gandrīz pilnīgi stāvas, bija viegli pa tām kāpt, ja turējās pie margām. Kāpnes bija veidotas no balta akmens, kas atgādināja marmoru, un Monikai likās aizdomīgi, ka akmens līdzinājās tam, no kā bija veidoti koridori pie dimantu Ciltstēva nolaupītajiem. Tomēr viņa turpināja kāpt,

Desmit sekundes pagāja gluži nemanot, un Monikai aizrāvās elpa, kad piepeši viņu viscaur apņēma ūdens. Pirmajā mirklī viņa aizmiedza acis, bet tad piesardzīgi tās atkal atvēra. Un tad jau ūdens atkal pazuda.

Monika dzirdēja, ka Juso, Tinu un Keja augšā dzied, un turpināja strauji kāpt lejā. Tagad, kad viņa bija viscaur izmirkuši, viņu sāka kratīt drebuļi.

Kad ūdens atjaunojās otrreiz, viņi jau bija tikuši krietni tālu leja. Korķa josta patiesi rāva uz augšu, un Monika stāvēja, cieši ieķerusies margās, lai netiktu uzrauta atpakaļ virspusē. Kad ūdens izgaisa, viņa atsāka lejupceļu.

Jo dziļāk viņi kāpa, jo tumšāks kļuva. Mēness gaisma šķita kļūstam aizvien nespodrāka ar katru nokāpto pakāpienu, un drīz vienīgā gaisma naca no viņu lukturiem. Ērla nebija melojusi, teikdama, ka tie ir ūdens izturigi — abi lukturi spideja kā spīdējuši, mezdami savu dzelteno gaismu uz baltajiem, līdzenajiem pakāpieniem. Vienubrīd, kamēr ūdens bija pagaisis, Monika palūkojās augšup.

Baltais tunelis, kurā viņi abi ar Ralfu atradās, sniedzās tālu augšup un likās savienojamies ar pašām debesim. Debesis bija kļuvušas blāvi zilas — acīmredzot pamazām ausa saule.

Pec tam Monika paraudzījās lejā. Tunelis, kļūdams aizvien tumšāks, likās turpināmies bezgalīgi dziļi pazemē, un, atceroties Mežsarga stāstīto, Monika nosprieda, ka droši vien tā arī ir. Ralfs bija ticis krietni tālu lejā un izskatījās kā melns klunkurējošs kukurznis, kurš luktura mestās gaismas iespaidā šķita dīvaini raustāmies.

Tad Moniku atkal apņēma ūdens, un viņa, aizturējusi elpu, gaidīja, kad tas pazudīs. Kopš došanās lejup viņa allaž skaitīja līdzi bezūdens periodam un jau kopš septītās sekundes aizturēja elpu, lai nesarītos ūdeni. Tomēr bija reizes, kad ūdens parādījās ātrāk, un Monika paspēja to nedaudz ieraut plaušās. Ne jau daudz — bet pietiekami, lai viņai tagad krūtīs visu laiku kaut kas kņudētu un vilktu uz klepu.

Nākamreiz, kad Monika paskatījās lejup, viņa redzēja, ka melnais kukurznis, kas bija Ralfs, ir apstājies. Arī viņa lukturis vairs nelēkāja, bet meta nekustīgu dzeltenas gaismas apli uz baltās tuneļa sienas.

Pēc diviem bezūdens periodiem ar vienu ūdens periodu starp tiem Monika nostājās blakus Ralfam un jautājoši uz viņu paraudzījās.

Viņš tikpat izteiksmīgi palūkojās uz Moniku un ar roku norādīja lejup.

Kāpnes bija beigušās.

Lejā aizstiepās parasts tunelis kailam sienām. Monikai tas atgādināja milzīgu akas caurumu. Viņi stāvēja uz tādas kā nelielas platformas, kas Monikai atkal atgādināja dimantu Ciltstēvu nolaupītāju mītni. Viņa gribēja par to ieminēties Ralfam, bet tad atcerējās, ka nedrīkst runāt.

Ralfs atraisīja no jostas savu lukturi un pacēla to augstāk, uzmanīgi aplūkodams sienu. Bet tur viņš neko neieraudzīja. Siena bija balta, pilnīgi gluda un nedaudz mitra no ūdens. Nebija nekādu durvju, itin nekā. Ta bija gluži parasta siena.

Ralfs apmulsis nolaida lukturi un tad paspidināja to lejā. Tunelis turpinājās taisni uz leju, un luktura gaisma, iestiepusies tik tikko pāris metru dziļuma, kļuva aizvien blāvāka un nespodrāka, līdz izdzisa pavisam. Vēl zemāk bija tikai melna tumsa.

Ralfs domīgi lūkojās lejup, tad norādīja turp ar roku un, atdarinājis peldēšanas kustības, jautajoši paskatījās uz Moniku. Viņa sāka enerģiski kratīt galvu. Lai nu ko, bet viņa nekad nelaidīsies peldus bezdibenigā dziļumā ar vienu mazu gaisa baloniņu uz muguras! Ralfs, sapratis, ka Monikai tā nešķiet laba doma, atkal pievērsās sienai.

Viņš iztaustīja sienu pa centimetram vien, laikam cerodams, ka kaut kur varētu būt kāds slepens kloķis, bet nekā tada tur nebija.

Tad Monikai kaut kas iešāvās prāta. Viņa iedomājās, ka vajadzētu palūkoties ar Aci. Meitenei nebija īsti skaidrs, ko vajag skatīties, bet viņa nojauta, ka tas varētu viņiem palidzēt.

Viņa piebikstīja Ralfam, tad norādīja uz savām acīm un tās aiztaisīja. Ralfs taisīja izbrīnītu ģīmi — acīmredzot viņš nojauta, ka Monika gatavojas skatīties ar Aci, bet nesaprata, ko īsti viņa grib ieraudzīt.

Tad Monikai iešāvās prātā, ka varētu domāt par to teļu, par ko bija pārvērtušās melnās ēnas. To, kas atgādināja melnās skulptūras jūras krastā. Vismaz tas būtu mēģinājums kaut ko darīt…

Viņa aizvēra acis un mēģināja atcerēties dūmakaino, nedaudz izplūdušo tēlu, kura formu bija ieguvušas melnas ēnas. Bet, līdzko viņai likās, ka Acs ir iedarbojusies, un viņa jau gatavojas atvērt acis, kāds sāka viņu neganti purināt, un Monika atvēra acis pa īstam.

Tas, kas viņu kratīja, bija Ralfs, un tagad viņš, satraukti žestikulēdams, norādīja uz sienu.

Siena bija pilnīgi pagaisusi, un tās vieta turpinājās koridors. Atšķirībā no tuneļa, pa kuru viņi nupat bija kāpuši, šis koridors bija celts no kada melna materiāla.

Ralfs sagrāba Moniku aiz rokas, un viņi skriešus iemetās tunelī.

DEVĪTĀ NODAĻA

KRINGI

Tiklīdz abi bija iekšā, viņiem aiz muguras kaut kas klusi  noklakšķēja, un viņi apcirtās riņķī. Siena bija pilnīgi atjaunojusies, un nevarēja pat iedomāties, kur šeit pirms mirkļa varējis būt caurums.

Ralfs skaļi izpūta aizturēto elpu.

—    Es domāju, mēs varam atkal runāt, — viņš sacīja, vēl aizvien pārsteigumā ieplestām acīm blenzdams uz sienu.

—   Kas notika? — vaicāja Monika. — Kad tā siena pazuda?

—    Tiklīdz tu biji aizvērusi acis. Gandrīz tajā pašā brīdī — pāris sekunžu vēlāk. Ko tu paspēji ieraudzīt?

—   Neko, — attrauca Monika. — Kur mēs esam?

—   Nu, vai zini, — iesaucās Ralfs. — Ko tu man prasi? Tu taču esi tā, kas bijusi visādās šausmoņu mītnēs. Tu ari pasaki, kur mēs esam.

Monika paraudzījās visapkārt.

Viņi stāvēja melnā koridorā, kas pāris metru tālāk beidzās ar tādām pašām melnām durvīm. Monika aptaustīja sienas un saprata, ka tās celtas no akmens. Tāda paša akmens, no kura veidotas statujas jūras krasta.

—    Paklau, — Monika pusčukstus teica Ralfam. — Dimantu Ciltstēvs taču ir pie kringiem, vai ne?

—   Nūjā, — samulsis atsaucās Ralfs. — Bet kāpēc tu tā prasi?

—    Nezinu, man ir sajūta, ka ši vieta ir saistīta ar tām melnajām statujām jūras krastā, — teica Monika. — Esmu pārliecinātā, ka šis ir tāds pats akmens.

—   Un kāpēc tu domā, ka melnās statujas ir saistītas ar kringiem? — prasīja Ralfs.

Tagad samulsa Monika. — Nu, kā, — viņa murmināja. — Aluķēmu Vecais tā sacīja…

—   Tur jau tā lieta — aluķēmu Vecais! — iesaucās Ralfs. — Viņš pats ir blēdis un krāpnieks, sazin ko viņš ir izfantazējis un kādēļ. Viņam mēs varam ticēt vismazāk.

—   Var jau būt… — noteica Monika. — Bet vienalga… Katrā ziņā es nedomāju, ka mēs esam pie dimantu Ciltstēva nolaupītājiem — tiem, kas dzīvo baltajos tuneļos. Tie bija gluži citādi. Starp citu, tie izskatījās tieši kā tas tunelis, pa kuru mēs šurp nokāpām.

—   Ko? — iekliedzās Ralfs. — Un to tu man saki tikai tagad?

—   Kad tad vēl es tev to būtu varējusi pateikt? — dzēlīgi atjautāja Monika.

—   Nu labi… Bet ko mēs lai darām? Ja nu mēs patiešam esam pie tiem briesmekļiem?

—   Tad jau nu mēs tik viegli no šejienes ārā netiksim, — teica Monika. Arī viņa bija izbijusies. Tas, ka siena viņus bija ielaidusi un pēc tam atkal aizvērusies, nelikās diez cik viesmīlīgi. Viņi tagad bija iesprostoti gluži kā cietumā.

Ralfs bridi drūmi stāvēja, aplūkodams telpu, kurā viņi bija nonākuši. Melnas, gludas vienlaidu sienas un tādas pašas durvis, kas veda uz nezin kurieni. Vienīgo gaismu deva Monikas un Ralfa lukturi, kurus viņi abi tagad turēja rokā.

—   Neko darīt, — beidzot nopūtās Ralfs. — Mēģināsim paskatīties, kas ir aiz tām durvīm.

Viņi piegāja pie durvīm, bet Ralfs pat nepaspēja pieskarties melnajam, apaļajam rokturim, kad durvis pašas lēnām atvērās.

—  Nu, kas tur ir? — bažīgi vaicāja Monika.

Viņu priekša pletās diezgan plaša apaļa telpa ar augstiem griestiem. Tā bija pilnīgi tukša, melna, un tai visriņķī bija izvietotas durvis ar augšā noapaļotām ailēm.

—   Izskatas pēc aluķēmu klinšu alām, — domīgi teica Ralfs, pētīdams dīvaino telpu.

—   Nu, nē, — Monika iebilda. — Aluķēmu klinšu alas ir veidotas no parastas klints. Tik gludu akmeni ka šis es esmu redzējusi vienīgi tajās statujās.

Durvju bija vairāki desmiti. Tieši pretī vietai, kur stāvēja Monika ar Ralfu, telpas sienā bija tāds ka padziļinājums, kurā ari bija durvis.

—   Ejam tālāk? — aicināja Ralfs. — Ar kurām durvīm sāksim?

—   Es domāju, ar tam tur, — teica Monika, norādīdama uz padziļinājumu sienā.

—   Kā teiksi, — attrauca Ralfs, un viņi devās uz priekšu.

Monikai bija tāda sajūta, it kā viņa atkal skatītos ar Aci. Tādos

savados, svešādos mitekļos viņa nebija radusi būt pa īstam, kaut ar Aci tajos nācās nokļūt visai bieži. It īpaši pēdējā laikā…

Līdzko viņi bija nostājušies durvju priekšā, tās sāka lēnām vērties vaļā.

—   Kas tad… — paspruka Ralfam, bet Monika spēja tikai sastingusi blenzt.

Durvju spraugā parādījas žilbinoši balta gaisma. Vismaz tāda tā šķita Monikai un Ralfam, kas tik ilgu laiku bija pavadījuši pustumsā.

Durvis turpināja bez skaņas vērties vaļā un drīz bija pilnība atvērušās.

Gaisma, kas nāca no priekšā esošās telpas, uz mirkli padarīja Moniku un Ralfu aklus, un tikai pēc tam, kad viņu acis bija pieradušas pie spējās gaismas maiņas, viņi sāka kaut ko saskatīt.

—  Ak, je… — novaidējās Ralfs. Monika vel aizvien tikai blenza un izmisīgi domāja, vai palikt stāvam vai mesties bēgt… Un, ja bēgt, tad uz kurieni…?

Gaiši izgaismotā telpa aiz durvīm arī bija apaļas formas, un taja gar sienām bija izvietoti krēsli, kuros sēdēja… milzīgas, melnas būtnes, tērptas tādos kā melnos halātos, kas sniedzās līdz zemei… šis dīvainās būtnes nezin kāpēc likās šaušalīgas… kaut arī to izskats nemaz tik briesmīgs nebija — tie izskatījās pēc milzīgiem cilvēkiem ar iegarenām galvām un neparasti slaidām rokām un pirkstiem… Uz galvas viņiem nebija matu, un viņu vaibsti, kaut arī smalki, likās diezgan drūmi, bet plānās lupas bija cieši sakniebtas. Viņu varēja būt aptuveni divdesmit.

Monika tos jau bija redzejusi. Tie bija kā tā būtne, par kuru bija pārtapušas melnās ēnas, lai brīdinātu Moniku par dimantu Ciltstēva zagļiem un briesmām, kas no tiem draudēja.

Melnie radījumi sēdēja un klusēdami raudzījās uz Moniku un Ralfu, tad viens no viņiem piecēlās un klusēdams palocījās. Kad viņš apsēdās, piecēlās arī pārējie un tāpat klusēdami palocījās.

Monika un Ralfs apjukuši saskatījās un nosprieda, ka arī viņiem jādara tas pats. Viņi neveikli paklanījās.

Monika domāja, ka palocīšanās varētu arī nebūt tas, kā viņi sasveicinās savā starpā, bet, sastopot kādu pilnīgi nepazīstamu būtni, tas tomēr ir vislabākais veids, kā apliecinat savus labos nodomus. Vismaz viņa uzreiz jutās drošāk. Uzmetusi skatienu Ralfam, viņa saprata, ka ari uz viņu tas ir iedarbojies. Zēns bija izslēdzis savu lukturi un nu diezgan ziņkārīgi nopētīja melnas būtnes, kas bija atkal apsēdušās.

Arī Monika izslēdza lukturi, pec kura nudien vairs nebija nekādās vajadzības, un uzmarugak nopētīja telpu, kurā viņi stāvēja.

Tā bija celta no melna akmens, tāpat kā iepriekšējā, un arī vienkāršie krēsli, kuros sēdēja lielās būtnes, bija no tāda paša akmens. Pa labi no Monikas un Ralfa uz neliela paaugstinājuma stāvēja garš akmens galds un aiz tā — viens vienīgs krēsls. Monika nosprieda, ka šī droši vien ir konferenču zāle.

Tad viena no melnajām būtnēm — tā, kas bija paklanījusies pirmā — atkal piecelās un svešā valodā kaut ko sacīja, cieši raugoties uz Moniku un Ralfu. Un atkal viegli palocīja galvu.

Monika apjukusi uz viņu blenza un tad nokrekšķinājās. — Varbūt jūs… ēēē… saprotat mūsu valodu? — viņa nedroši vaicāja.

Melnā būtne kaut ko atbildēja tajā pašā svešaja valodā, bet tad piepeši Monikai likās, ka viņa saprot, ko tā saka.

—  Mēs nerunājam jūsu valodā, bet vienalga spēsim sazināties, — teica melnā būtne.

Monika ārkārtīgi izbrīnīta paraudzījās uz Ralfu.

—  Redz, kā, — viņa sacīja. — Viņi nerunā mūsu valodā, bet mēs viņu valodu saprotam… Dīvaini gan!

—   Kā tu to domā? — jautāja Ralfs. — Ko mēs saprotam? Es neko nesapratu. Tu saprati, ko viņš teica? Kādā valodā tad viņš runāja — japaņu vai spāņu, vai kadā? Es nemaz nezināju, ka tu runā vēl kādā valodā. — Viņš bija patiesi izbrīnījies.

Bet vel vairāk izbrīnījusies bija Monika.

—   Kada japāņu? Kādā spāņu? Ko tu te runā? — viņa apjuka. — Viņš taču runāja tāpat kā mēs! Vai tad tu nedzirdeji?

—   Nu, vai zini, — iesaucās Ralfs. — Atradusi īsto laiku, kad dzīt jokus!

—   Es nedzenu jokus, — Monika nopietni teica. — Es tiešām sapratu, ko viņš saka.

Ralfs iepleta acis. — Ej nu ej! — viņš iesaucās. — Bet tad jau tam jābūt… Patiešām, tā noteikti ari ir!

—   Kas? Kas? — nepacietīgi taujāja Monika.

—   Telepātija, — paskaidroja Ralfs. — Viņi ir telepati. Viņi sarunājas ar domu palīdzību! Esmu daudz par to lasījis, nav nekāds brīnums, ka citplanētieši ir telepāti. Būtu daudz neparastāk, ja viņi tādi nebūtu. Ja jau pat tev ir tāda lieta kā Acs, padomā tik, kas viss nevarētu piemist viņiem!

Monika ieplestām acīm viņā klausījās. Par to, ka Ralfs ir daudz lasījis par telepātiem, viņai nebija nekādu šaubu… Ralfs to vien darīja kā lasīja par vampīriem, telepātiem, zvaigžņu kariem un tamlīdzīgi… Bet izskatījās, ka šoreiz viņam tiešām ir taisnība. Lai to pārbaudītu, Monika paraudzījās uz melno būtni un nodomāja: "Vai jus esat telepāti?"

Uz to melnā būtne kaut ko atbildēja, un Monika dzirdēja, ka tā saka: — Tavas domas ir neskaidras, tās grūti saprast. Labāk runa savā valodā, tas palīdz domas sakopot, un mums būs vieglāk sazināties.

Monika stavēja pavērtu muti un tad neticīgi palūkojās uz Ralfu. — Vai zini, — viņa tam sacīja, — tev taisnība. Viņi tiešam ir telepāti!

Ralfs apmierināts pamāja ar galvu. Tas viņam bija bijis skaidrs uzreiz…

Monika paskatījās uz melno būtni un vaicāja: — Kas jūs esat?

—  Mēs esam tie, ko Mežā pazīst ar vārdu "kringi", — Monika dzirdēja skanam savā galvā, bet melnā būtne pat vairs necentās runāt. Tā tikai stāvēja un cieši skatījās uz Moniku.

Monika pārbijās un pačukstēja Ralfam, ko bija dzirdējusi. Ralfs viņai atčukstēja, lai viņa cenšas neko konkrētu nedomāt un klausās, ko viņi vēl pastāstīs.

—   Mēs esam šeit, un jūs esat šeit, — Monika dzirdēja savā galvā, — lai palīdzētu apaļajam akmenim atgriezties savā vietā.

—  Apaļajam akmenim? — pārvaicāja Monika. — Vai jūs domājat dimantu Ciltstēvu?

—  Dimantu Ciltstēvu? — tagad nesaprata krings. — Paskaidro!

Monika brīdi domāja, kā to labak paskaidrot, un viņai ienāca

prātā kāda doma. Viņa nolēma domāt par dimantu Ciltstēvu, kā to bija aprakstījis aluķems — apaļu, bezkrāsainu akmeni, kas spēj pieņemt jebkuru krāsu — atkarība no tā, kāda gaisma to apspīd. Viņa to iztēlojās, un viņai pašai šķita, ka iztēlojusies ļoti labi.

Bet krings nesaprata.

—  Apaļš akmens — jā, — viņš piekrita. — Bet vai tu izproti pareizi…? Tas ir akmens, kas spēj pārvērst melnos oļus, padarot tos līdzīgus sev. Akmens, ko tagad nolaupījuši un izmanto ļauniem nolūkiem.

—  Jā, jā. — Monika māja ar galvu. — Bet mēs domājām, ka akmens ir pie jums… tas ir, ne jau pie jums, bet pie kringiem…

Nu, ne jau pie jums — kringiem —, bet pie citiem kringiem… — Viņa galīgi sapinās savos paskaidrojumos.

Lielais, melnais krings stāvēja sarauktu pieri. — Nesaprotu, — viņš atzinās. — Uzklausi mani! Apaļais akmens ir pie doforiem. Viņi tūkstošiem gadu centušies tikt pie apaļā akmens, un nu tie to ir dabūjuši. Viņi nedoma par to, ka akmens ir izsmēlis savus spēkus un ka tagad tam jāatgriežas, no kurienes tas cēlies. Viņi grib akmeni sev, lai tas palīdzētu realizēt viņu negantos plānus. Es to centos tev paradīt, kad tu skatījies ar savu domu spēku. Tikai tajos brīžos es spēju tev ko pavēstīt.

—   Ak tā, — teica Monika. — Un es sapratu, ka akmeni gatavojas nolaupīt aluķēmi… tas ir, troglodīti, — viņa izlaboja, iedomājusies, ka kringi varētu nesaprast, kas tie par aluķemiem…

—   Troglodīti? — Monika saklausīja izbrīnu kringa balsī, kas skanēja viņai galvā. — Ak, nē… Apaļais akmens taču ir nācis no turienes, kur mita arī troglodītu senči. Vai tad tu to nezināji? Troglodīti cenšas nogādāt akmeni ta īstajā vietā, bet mēs nespējām viņiem palīdzēt, jo viņiem nemaz nav domu speķa. Mēs nevarējām ar viņiem sazināties.

Monika apjukusi klausījās. Tatad viņa visu bija sapratusi ačgārni.

—   Redzi, — krings turpināja. — Kopš mēs pēdējo reizi bijām uz šis planētas, ir pagājuši tūkstošiem gadu. Pa to laiku mūsu saule ir kļuvusi vēsāka, un mēs vairs nespējam uzturēties šis planētas saules gaismā. Mēs kļūtu akli, un mūsu āda apdegtu. Tāpēc mēs esam spiesti visu laiku palikt šeit — mūsu senču celtajās mītnēs. Mes gaidījām, kad beidzot parādīsies kāds, kuram būtu pietiekams domu spēks, lai nodibinātu kontaktus. Vieni paši mes neko nespējam iesākt.

Monika piepeši kaut ko atcerējās. — Un kas notika toreiz, kad Rufo un citi kringi meklēja akmeni? Viss Mežs esot ticis izpostīts…

Viņa sajuta dusmas un kaunu, kas nokļuva viņas galva no priekšā stāvošā kringa.

—   Tas bija sen, un ar tādiem ka viņš mēs esam tikuši gala. Tagad mums jātiek galā vēl ar doforiem. Citādi sāksies juceklis…

—   Nāciet man līdzi, — piepeši sacīja krings un pagriezies devās uz apaļās zāles aizmuguri. Tikai tad Monika pamanīja, ka ari tur ir durvis.

Viņa īsumā pārstāstīja Ralfam, ko bija tikko uzzinājusi, un, sagrabusi viņu aiz rokas, steigšus metās pakaļ kringam, kas jau gaidīja pie durvīm. Ralfs bija tikpat pārsteigts, cik Monika.

—   Tātad aluķēmi patiešām ir bez vainas! — viņš iesaucās. — Bet ir vēl kaut kādi trešie, pie kuriem ir dimantu Ciltstēvs…

—   Nu, un ko tad es visu laiku stāstīju par tiem baltajiem tuneļiem? — nepacietīgi atgādināja Monika. — Aluķēmam bija taisnība, kringi patiešām atbilst viņa aprakstam, un tie, kas nospēruši dimantu Ciltstēvu, ir kaut kādi dofori, par kuriem neviens vispār neko nezināja. Neviens, izņemot kringus.

—  Padomā tikai! — apbrīnā sauca Ralfs. — Šis Mežs taču ir citplanētiešu apsēsts'.

—  Tev par lieliem priekiem, — noburkšķēja Monika, uzmezdama Ralfam dusmīgu skatienu. Viņš ar savām mūžīgajām citplanētiešu būšanām reizem krita uz nerviem… Monikai bija aizdomas, ja te ierastos vēl kādi briesmoņi, pilni apņēmības iegūt dimantu Ciltstēvu, Ralfs būtu stāvā sajūsmā.

—  Bet paklau, — Ralfs pavīpsnāja. — Kur palikušas viņu zvīņas?1 .

Tikmēr krings bija izvilcis no halātam līdzīgā apģērba gabala kabatas kādu plāksnīti un iebāza to spraugā virs durvju roktura. Kaut kas noklikšķēja, un durvis atvērās.

Krings pārkāpa slieksni un iegāja iekša, bet Monika ar Ralfu viņam sekoja.

Likās, ka piepeši viņi nokļuvuši pavisam cita Meža malā.

Šajā telpa vairs nebija ne miņas no melnā akmens. Viņi stāvēja šaurā alā, kuras griesti bija tik zemi, ka kringam pat vajadzēja pieliekties. Gaisma iespīdēja tikai pa vaļējo durvju spraugu no konferenču zāles, citādi alā bija pilnīgi tumšs.

Oda pēc pelējuma, un gaisā jautās drēgns mitrums.

Krings aizvēra durvis, un viņus apņēma melna tumsa, bet jau nākamajā mirklī atskanēja pāris klikšķu, un uz alas grīdas gar sienām iedegās elektriskās spuldzes, ievietotas melna akmens statīvos.

—   Pat lampu vietā viņiem ir akmens, — nočukstēja Ralfs, ziņkārīgi lūkodamies uz visām pusēm.

Ala, kurā viņi stāvēja, likās veidota no dabiskas klints, kas vietām mijās ar drupaniem, brūnganiem akmeņiem. Arī zem kājām bija tas pats brūnganais akmens, vietumis jau sairis līdz parupjam smiltīm.

Bet krings ar rokas mājienu jau aicināja viņus tālāk.

Izgājuši cauri šai alai, viņi nonāca plašākā telpā, un krings ar acīm redzamu atvieglojumu atliecās taisni. Viņš atkal noklikšķināja kādu viņam vien redzamu slēdzi, un visur iedegās spuldzes, izgaismodamas alu ar tādu pašu mākslīgu baltu gaismu kā konferenču zālē. Ari šeit bija vēss, un Monika ar Ralfu, stāvēdami vēl aizvien slapjajās drēbēs, drebinājās.

Alas griesti sniedzās vismaz trīsstāvu mājas augstumā, un alai bija ieapaļa forma. Sienās šur tur rēgojās atsevišķas klinšu radzes. Grīdu klāja smiltis, bet dažviet zem smiltīm varēja just cietu klinti.

Krings iegāja telpas vidu un pagriezās pret Moniku un Ralfu.

—  Mēs stavam ļoti senā vietā, — viņš paziņoja. — Pirms kringiem, pirms cilvēkiem, mežaļaudīm un troglodītiem, pirms vēl uz šīs planētas bija radušies pirmās zivis un pūpēžveidigie, šaja vieta pabija kādi, kas jau toreiz pazina rakstību.

Monika pavērtu muti klausījās, bet Ralfs nepacietīgi raustīja viņu aiz piedurknes. — Nu, pastāsti kaut ko! Pastasti, ko viņš saka, — viņš čukstēja.

—  Pag, vēlāk, — izklaidīgi attrauca Monika un turpināja klausīties kringa stāstītajā.

—    Tie, kas šeit pabija, bija viedas būtnes, — teica krings. — Viņi ne tikai bija vissenākie, tatad — pazina pagātni; viņi izprata ari nākotni. Un savas zināšanas viņi atstājuši rakstveidā tiem, kas naks — mums, jums, mežaļaudīm un citiem.

Un krings paņēma vienu no akmenī iestiprinātajam spuldzēm un pavērsa to pret sienu. Monika un Ralfs panācās tuvāk.

Patiešām, visa siena no augšas līdz apakšai bija aprakstīta ar dīvainām zīmēm, kas kopā veidoja tādus kā pantus. Katrā panta bija trīs rindiņas, un Monika saskaitīja pavisam četrpadsmit pantus.

Krings domīgi vērās uz svešādajām rakstu zīmēm.

—   Šajā sienā ir ierakstīts stāsts par apaļo akmeni, kuru jus saucat par dimantu Ciltstēvu, — viņš sacija. — Ļaujiet man jums to nolasīt…

—   Bet es taču nesaprotu to valodu! — iesaucās Monika.

Krings palūkojās uz meiteni, un likās, ka viņš tikko manāmi

smaida.

—   Protams, ka tu nesaproti, — viņš sacija. — Pagāja tūkstoš gadu, iekams mēs atšifrējām viņu rakstību, un ari tikai pateicoties tam, ka šādus tekstus viņi atstājuši uz daudzām jo daudzām planētām. Mūsu valodnieki ilgi pie tiem strādaja, jo viņu valoda izrādījās daudz sarežģitaka par jebkuru no mūsdienās pastāvošajām… Bet galu galā tā tika atšifrēta.

—   Bet citur, — Monika nenocietās nepajautājusi, — tur, uz citām planētām, vai arī tur ir vēstījumi, kas skar nākotni?

—  Jā, — teica krings. — Viņu nākotni. Un, tā kā mes esam vienīgie, kas šos vēstījumus spej izlasīt, mēs savā ziņā esam atbildīgi par notiekošo. Lai tādi radījumi kā dofori nekad neizkāptu no sev paredzētās nišas Visuma radību saimē. — Vismaz tā Monika to saprata. Uz beigām kringa teiktais bija kļuvis nedaudz juceklīgs, un Monikai bija aizdomas, ka ari viņa telepātijas spējas vēl nav pilnīgas.

Tagad krings pavērsa savu lampu ta, ka tā apspīdēja tikai augšējos trīs pantus.

—    Tur, — viņš teica, — ir aprakstīta akmens rašanās un tas, kas notika vēlāk. Tā ir mūsu pagātne. Ja tev vajag atstāstīt viņam, — krings pamaja uz Ralfa pusi, — ko es tikko pavēstīju, tad dari to tagad.

—   Kāpēc, — Ralfs nervozi ierunājās — kāpēc viņš uz mani baksta ar saviem garajiem pirkstiem? Ko viņš tikko teica?

—   Tūlīt izstāstīšu, — Monika attrauca un pārstāstīja Ralfam visu, ko bija dzirdējusi.

Ralfs aiz satraukuma nezināja, kur likties. — O, — viņš noel- sās. — Tātad šīs zīmes ir no kādas sensenas civilizācijas, ja? Nē, tas ir fantastiski! Kaut kas neticams!

Krings atkal pakratīja pirkstu uz Ralfa pusi. Zēns acumirklī apklusa, un krings turpināja.

—   Es jau kādu laiku apdomāju šo vēstījumu un mēģināju to pārtulkot ta, lai tas visvairak atbilstu rakstītajam. Tas ir apraksts, kas beigās pārvēršas mīkla. Bet mīklu tas atgādina tikai tadeļ, lai ieviestu vairāk skaidrības…

To nu gan Monika nesaprata. Kā var rakstīt mīklas veidā, lai ieviestu lielāku skaidrību? Viņa nosprieda, ka kaut ko nav pareizi sapratusi, un klausījās tālāk.

—  Tūlīt nolasīšu tev pirmos tris pantus, — teica krings. — Tie skan šādi:

Apaļš akmens dzima no tumsas un klintīm, lai atzītu gaismu.

Melnie oļi pārvērtās, sastopot gaismu, un radīja krāsas.

lAika grieži vijās ap akmeni un slīdēja garām oļiem.

Viņš apklusa un vērās uz Moniku. Tad, laikam juzdams viņas apmulsumu, nolēma paskaidrot sīkāk.

—  Tātad pirmais pants: Apaļš akmens dzima no tumsas un klintīm, lai atzītu gaismu. Tas ir skaidrs, vai ne? — krings jautāja.

Monika pamāja. Acīmredzot tā bija domāta dimantu Ciltstēva rašanās. — Tikai kas tā par gaismas atzīšanu? — viņa vaicāja.

Krings raudzījās uz viņu sarauktu pieri. — Tev to izprast būtu vieglāk neka man, — viņš beidzot sacīja.

—   Kā tā? — Monika nesaprata.

—  Mēs neatšķiram krāsas, — teica krings. — Vienīgās krāsas, ko mēs pazīstam, ir melna un balta — un dažādas to pakāpes. Par pārējām krasam esam uzzinājuši tikai no citām būtnēm. Mēs zinām, ka krāsas pastāv, bet nespējam tās atšķirt. Tieši tādēļ mums vajadzīga jūsu palīdzība…

—   Kādēļ? — jautāja Monika.

—   Vēlāk uzzināsi. Tālāk otrais pants: Melnie oļi pārvērtās, sastopot gaismu, un radīja krāsas. Arī skaidrs.

Monika pamāja. Tas patiešām bija skaidrs. Melnie oļi, protams, bija ogles, kuras dimantu Ciltstēvs pārvērta dimantos, kuri tad atstaroja gaismu, zaigodami visdažādākajās krāsās. Tie sastapa gaismu un radīja krāsas — skaidrs.

—  Tagad paskaidrošu trešo pantu, — teica krings. — Tu varbūt esi dzirdējusi, ka apaļais akmens mēdz laiku pa laikam — aptuveni reizi tūkstoš gados — pazust, lai pēc tam atkal parādītos?

—  Jā, — teica Monika.

—  Tieši to pasaka trešais pants: Laika grieži vijās ap akmeni un slīdēja garām oļiem. Ievēro, ka tieši ap akmeni, bet garām oļiem. Tātad laiks kaut kādā veidā apiet akmeni, un tādēļ tas šad un tad pazūd. Neprasi man, kur tas pazūd, mēs paši to nezinām. Bet oļi visu laiku paliek tepat.

—  Vai es varu atri pastastit to visu Ralfam? — lūdza Monika. — Citādi man viss sajuks.

—   Stāsti, tikai ātri, — atļāva krings.

Monika pārstāstīja Ralfam tikko dzirdēto, un Ralfs jutās vilies.

—   Tā vissenākā civilizācija runāja tādos pantos? — viņš nicīgi vaicāja.

—   Nu, nav jau teikts, ka tieši tādos, — paskaidroja Monika.

—   Tie panti istenibā ir kringa izdomāti. Viņš mēģināja tos pārtulkot tā, lai man būtu saprotams. Protams, pēc iespējas pieturoties pie oriģinālā teksta — tā viņš teica. Ļoti iespējams, ka senajā valodā tas izklausās pavisam citādi.

—   Vienalga, tie ir panti. Debestiņ… — noņurdēja Ralfs.

—   Kuš, — uzšņāca Monika, jo krings bija atsācis runāt.

—  Tagad klausies uzmanīgi, — viņš sacija. — Esam tikuši līdz pašreizējam brīdim — par to vēsta nākamie trīs panti:

Desmittūkstošā saule uzlēca, nerazdama akmeni savu atspulgu.

Akmens spēks augšāmcēlās no mirušās gaismas mainījies.

Pārvērta visu pelnu putekļos uz mūžiem senatnais gars.

Krings zīmīgi lūkojās uz Moniku, un viņa sajutās ļoti muļķīgi. Viņai sāka likties, ka Ralfam ir taisnība un ka tie patiešām ir tikai bezjēdzīgi panti. Laikam šoreiz viņas domas bija pietiekami skaidras, jo krings pašūpoja galvu un sacīja: — Mēģināšu izskaidrot. Desmittūkstošā saule uzlēca, nerazdama akmenī savu atspulgu — vai tas tev neko neizsaka?

Monika samulsusi papurināja galvu. Krings nopūtās. — Tas, ka saule nerod akmenī savu atspulgu — tas taču nozīmē tikai to,

ka akmens vairs nepārvērš melnos oļus uz mūžīgiem laikiem. Saule nevar spoguļoties melnajos oļos, vai ne?

—   Oglēs, — izlaboja Monika. — Bet uz bridi taču tas pārvērš ogles dimantos.

—   Jā, bet tam nevajadzētu to darit. Viņa laiks ir beidzies. Un tādēļ pēc brīža melnie oļi — ogles — pārvēršas pelnos. Bet desmittūkstošā saule — tā ir tā, kas spīd pāri Mežam ari šobrīd. Jo ir pagājuši tieši desmit tūkstoši gadu, kopš troglodīti atklāja apaļo akmeni. Tāpēc jau mēs esam šeit — lai novērstu to, kas varētu sekot.

—   Kas? — vaicāja Monika.

—    Nākamais pants arī to skaidri pasaka, — teica krings. — Akmens spēks augšāmcēlās no mirušās gaismas mainījies. Kad dimanti sairst atpakaļ pelnos, tie atbrīvo spēku, kas agrāk saturēja kopā tā atomus, tā vissīkākās daļiņas — un šis spēks pāriet pie tā, kas izmantojis apaļo akmeni šo viltus dimantu radīšanā. Spēks ir mainījies, jo vairs nerada skaisto — krāsas, bet gan tiek izmantots citu mērķu labā. Un tici man — šie mērķi nav no cēlakajiem.

Monika atcerējās, ka tieši to pašu bija stāstījis aluķēmu Vecais.

—    Un nākamais pants pavēsta, ko šis spēks spēj izdarīt: Pārvērta visu pelnu putekļos uz mūžiem senatnais gars. Tas ir tieši tas, uz ko gatavojas dofori. Vismaz mēs domājam, ka tas ir tas.

Ralfs jau kādu laiku raustīja Moniku aiz rokas. — Nu, pastāsti taču kaut ko, — viņš diedelēja, un Monika pastāstīja.

—   Bet klausies tālāk, — teica krings. — Jo tālākais vēstījums stāsta mums, kā izvairīties no visa briesmīgā, kas varētu notikt. Tas saka:

Tikai sākotnē atgūtu senais gars mieru un atdzimtu.

Saproti — apaļajam akmenim ir jānokļūst turpat, no kurienes tas nācis. Un, kā visiem zināms, tas nācis no troglodītu alām. Bet varbūt ari ne… Šā vai tā, tas nemaz nav svarīgi. Apaļais akmens pats nokļūtu, kur tam jānokļūst, bet tikai noteiktos apstākļos. Klausies, ko par to saka astotais pants:

Trīs gaismas veidoli vienīgie iespētu aizsūtīt akmeni sākotnē.

Krings apklusa. Ari Monika klusēja, bet Ralfs nepacietīgi skatījās te uz vienu, te otru, gaidīdams paskaidrojumus.

—   Ko tas nozīmē? — beidzot prasīja Monika.

—   Nezinu, — atzinās krings. — Šķiet, ka nakamie panti to paskaidro sīkāk, un tas visādā ziņā ir saistīts ar kaut kādām gaismas niansēm — vismaz gaismas veidoli to varētu nozīmēt… Jādomā, tās ir trīs krāsas, bet baidos, ka nav manos spēkos to izprast.

Monika pāris vārdos pastāstīja Ralfam, ko krings tikko pavēstījis, un arī Ralfs piekrita, ka tās tiešām varētu būt kaut kadas krāsas.

—   Bet kas ar tām krāsām jādara? — viņš jautāja.

—   Nezinu, — teica Monika. — Gan jau tas atklāsies nākamajos pantos.

Tā arī bija. Krings bija ticis līdz pantiem sienas vidū un tagad vilka ar pirkstu tiem līdzi, lai Monika redzētu, ko viņš tagad tulko.

Pūka acis,

mirstoša saule un zudusi dzīvība ziedotos pirmie.

Vienā šīszemes

stundā sekotu kalnu virsotnes un negaisa švīkas.

Vispēdīgi nāktu

dzīvā saule, darga metāla dzīsla un pavasaris pļavā.

Viņš apklusa un jautājoši vērās uz Moniku.

—   Vai es varētu tos noklausīties vēlreiz? — viņa lūdza. — Kas tur bija par tām pūķa acīm…?

Krings paklausīgi nolasīja pantus vēlreiz, un Monika tos noskaitīja Ralfam.

—   Tās droši vien ir krāsas… — domīgi sacīja Ralfs. — Bet ko nozīme mirstoša saule? Un kādā krāsā varētu but acis pūķim? Debestiņ…

—   Un ko nozīmē tā zudusī dzīvība un ziedošanās? — brīnījās Monika. — Vai mums būtu janokauj kāds dzīvnieks? — viņa šausminājās.

—   Labi, ja dzīvnieks… — drūmi novilka Ralfs.

Krings laikam bija nolasījis Monikas tobrīd patiešām juceklīgās domas, jo sāka strauji runāt: — Nē, nē — jūs nedomājat pareizajā virzienā! Vienīgais, kas jums jāizdomā — kas tā par krāsu, kurā ir gan pūķa acis, gan mirstoša saule, gan zudusi dzīvība! Monika to pateica Ralfam, un viņi ņēmās spriest.

—    Ko mēs zinām par pūķiem…?! — Monika murmināja.

—   Mirstoša saule… zudusi dzīvība… Cik šaušalīgs pants!

—   Pag, pag, — ieteicās Ralfs. — Man kaut kas sāk nākt prātā… Mirstoša saule… Diez vai tie senie ļaudis būtu domājuši kādas saules bojāeju, tas būtu pārāk neticami… Kaut gan, ja viņi runā par pūķiem… Bet varbūt viņu laikos pūķi bija tikpat parasti kā šodien jenoti…

—   Paklausies, — Monika pārtrauca viņa skaļo spriedelēšanu.

—   Ko tu tur sāki runāt par to sauli?

—   Es domāju, — teica Ralfs, — vai tikai tā nevarētu būt rietoša saule… Kad saule riet, ta zināmā mērā mirst — līdz rītam, kad tā piedzimst no jauna, vai ne?

Monika iesmejas. — Zini, Ralf, tevi ir kaut kas poētisks…

Ralfs nosarka un sāka kaut ko purpināt, bet Monika runāja tālāk. — Bet man liekas, ka tā patiesi varētu būt. Rietoša saule ir sarkana, vai ne? Ja mēs vel saprastu, kas ta par zudušo dzīvību… Ak, un tad vēl tās pūķa acis…

—   Nedomāsim vairs par pūķa acīm, — teica Ralfs. — Saki man — kādā veidā var zaudēt dzīvību?

—   Nu, — Monika nedroši iesaka, — visādā. Var nosisties, var noslīkt, kāds maniaks var tevi nošaut vai nodurt… Pag, pag… Vai tikai tas nav tas?

—   Kas? — jautāja Ralfs.

—  Cilvēks var noasiņot, vai ne? — jautāja Monika.

—  Ka tad, — Ralfs lietišķi piekrita.

—   Un tad ir daudz asiņu — un tas ir sarkanas.

—  Jā, jā! — sauca Ralfs. — Domāju, ka viņi tiešām varēja saistīt dzīvības pastāvēšanu ar asinīm — tās daudzām senām tautām ir bijušas dzīvības simbols. Tā noteikti ir! Un tas saskan.

—  Bet tās pūķa acis… — Monika nelikās mierā.

—   Ak, aizmirsti tās, — attrauca Ralfs. — Starp citu, atceries, kad, pirmo reizi ejot cauri biezoknim Tuļu salā, Ruta nobijās no tā milzu sikspārņa?

Monika pamāja. Ari viņa toreiz bija pamatīgi nobijusies.

—   Un ko viņa toreiz sauca? Viņa sauca: — Pūķis! — Un kāpēc? Tapec, ka tam bija sarkanas acis.

Krings bija uztvēris Monikas teikto, bet viņš nebija sapratis, ko saka Ralfs. Tagad viņš lūdza Monikai izstāstīt, ko viņi ir izdomājuši, un Monika viņam to pavēstīja.

—   Mēs virzāmies uz priekšu, — krings nopriecājās. — Labi, un ko tu domā par nākamo pantu: Vienā šīszemes stundā sekotu kalnu virsotnes un negaisa švīkas…?

Monika noskaitīja ari šo pantu Ralfam.

—   Negaisa švīkas un kalnu virsotnes… — domīgi atkārtoja Ralfs. — Kādas ir kalnu virsotnes? Un negaisa švīkas… Vai ar to būtu domātās lietus šaltis… vai zibens…?

—   Kā tad! — iesaucās Monika. — Tas noteikti ir zibens! Un kalnu virsotnes bieži mēdz but klātas ar sniegu, vai ne? Gan zibens, gan sniegs ir balti — acīmredzot otrā krāsa ir balta!

Viņa pastāstīja to kringam, un tas jutās ļoti apmierināts, ka viņi tik ātri risina šo mīklu. Savukārt Monika sāka saprast, kāpēc krings sākumā bija teicis, ka apraksts atgādina mīklu tikai tādēļ, lai ieviestu vairāk skaidrības. Tie senie ļaudis bija sapratuši, ka nedrīkst attiecīgās krāsas tikai nosaukt, bet jācenšas tās attēlot aprakstoši. Citādi kringi, kas krāsas neatšķīra, nekad nebūtu varējuši šo tekstu līdz galam iztulkot, un neviens nekad neuzzinātu, par kādām krāsām ir bijusi runa. Bet tādas lietas kā rietoša saule, sniegotas kalnu virsotnes un zibens pastāvēja, kamēr vien pasta- vēja dzīvība uz planētas — uz šīm lietam varēja droši paļauties, atstājot vēstījumu nākotnes civilizācijām.

—  Mums palikusi vēl pēdējā krāsa, — teica krings. — Vispēdīgi nāktu dzīvā saule, dārga metāla dzīsla un pavasaris pļavā. Ko jūs teiksiet par to?

Monika atstāstīja tikko dzirdēto Ralfam, un viņi tūlīt vienojās, ka šeit viss ir pavisam skaidrs. Dzīvā saule bija saule pie debesim — un tā bija dzeltena. Dārga metāla dzīsla — ar to noteikti bija domāta zelta dzīsla. Bet pavasaris pļavā — tas tikai apstiprināja iepriekšējo — daudzas pavasara puķes bija dzeltenas. Viņi bija noskaidrojuši arī pēdējo krāsu, un Monika par to lepni ziņoja kringam.

Tas bija sajūsmā.

—  Brīnišķīgi! — viņš iesaucās, un viņa planas lupas savilkās vieglā smaidā. — Vienkārši brīnišķīgi! Tā, un tagad noklausies vēl pēdējos trīs pantus.

Divi veidoli

būtu no dabas, viens — cilvēka rokas radīts.

Un, tikai

stundas laikā sapulcēti, tie iespētu neiespējamo.

Tad atgūtu

pasaule pati sevi, un sākotnē atgrieztos senais gars.

Lai kā Monika bija centusies tos iegaumēt uzreiz, viņai tas nebija izdevies. Viņa palūdza kringam tos atkārtot, lai varētu precīzi atstāstīt Ralfam.

—   Redz, kā, — teica Ralfs. — Tātad mums tās trīs krāsas ir jāsadabū kopa vienas stundas laikā. Un divas būtu no dabas, bet viena — cilvēka radīta, tā laikam tur bija, ja?

Monika pamāja.

—  Bet kas tad īsti mums ar tām krāsām jādara? — Ralfs apmulsis jautāja. — Skaidrs, ka jādabū trīs krāsas — sarkanā, baltā un dzeltenā —> turklāt tieši šādā secībā. Tas tā kā būtu skaidrs. Bet ko tālāk? Kā tās krāsas ir domātas un ko ar tām iesākt?

Monika pastāstīja kringam, ko Ralfs nupat bija teicis, bet krings nebūt nebija samulsis.

—   Es gan neesmu īstais krāsu pazinējs, — viņš sacīja. — Bet saki man — vai tad nav tā, ka arī gaisma var būt dažādās krāsās? Vai arī es maldos?

Monika apstiprinaja, ka gaisma patiešām var būt dažādās krāsās.

—   Nu, tādā gadījumā, — krings turpināja, — domāju, ka ir skaidrs, kas mums jādara. Mums jāpanāk, lai šis trīs gaismas apspīdētu apaļo akmeni tieši vienas stundas laikā. Un tad tas nonāks atpakaļ sākotnē.

Monika apdomāja kringa teikto un nosprieda, ka droši vien viņam taisnība. Arī Ralfs, kad viņa tam visu pārstāstīja, piekrita.

—  Bet ka tad mēs to lai izdaram? — vaicāja Monika. — Dimantu Ciltstēvs taču ir pie tiem… kā viņus sauca… doforiem. Vai tad mums butu viss jāizdara taja viņu mitnē? Viņi taču to labi apsargā!

—  Zinu, — drūmi noteica krings. — Nedomāju, ka mes varētu tā brīvi rikoties viņu mitnē… Mums jaizdabū akmens no turienes ārā.

Monika iepleta acis. Interesanti, kā krings to bija iedomājies?! Ka viņa varētu iet un sadabūt viņiem dimantu Ciltstēvu? Vienkārši ieiet pie doforiem, viņu sargu deguna priekšā nocelt to no platformas un cēli doties projām…?!

—   Nē, nē, — krings sacīja. — Tā es nebūt nedomāju.

Monika apmulsa un nokaunējās. Viņa bija pilnīgi aizmirsusi,

ka krings saprot, ko viņa domā…

—  Tas, protams, būs ļoti sarežģīti — iekļūt pie doforiem un nozagt viņiem akmeni, — teica krings. — Bet tieši tas mums būs jādara. Vēl jo sarežģītāk tas būs tādēļ, ka viņi šobrīd noteikti ir paspējuši radīt daudzus jo daudzus viltus dimantus un iegūt to spēku, to enerģiju…

—  Un kā tas spēks izpaužas? — vaicāja Monika. — Līdz šim Mežā nekas savāds nav manīts…

—  Tas tāpēc, ka viņi grib palikt slepenībā, iekams nebūs izspieduši no akmens visu, ko tas spēj dot. Un tad jau būs par vēlu iejaukties, jo tad viņi būs neuzvarami… Ļauj man tev nedaudz pastāstīt par doforiem!

Krings nolika melnā akmens lampu zemē un apsēdās uz kāda klints izciļņa. Ari Monika sameklēja turpat blakus tādu pašu klints veidojumu un apsēdās, ieteikusi to pašu darīt arī Ralfam.

Krings sāka stāstīt.

—  Tu laikam jau zini, — viņš teica Monikai, — ka jusu planēta un šī, ko vietējie sauc par Mežu, ir paralēlas pasaules. Tādu paralēlu pasauļu Visuma ir ļoti daudz. Jusu pašu galaktika tādu ir vairāki miljoni. Dažas paralēlās pasaules ir pa divām — kā jūsējās, bet citas ir pa desmit, simt un pat vairāk. Tā ka jusu Saules sistēma īstenībā ir ļoti primitīva, — krings mulsi iesmējās.

Monika nodomāja, ka Ralfs daudz zaudē, nedzirdēdams šo stāstu. Tas būtu tieši viņa garā…

—   Dažas paralēlās pasaules ietver atsevišķas planētas, bet citas aptver pat veselas galaktikas… Ak, bet tā ir tīrā fizika, nesākšu tajā iedziļināties… Es tikai gribēju pateikt, ka ne dofori, ne mēs nenākam no paralēlās pasaules. Mēs nākam no planētām, kas pastāv tajā paša laika un telpas plaknē, kurā jūsu Zeme, bet mēs, protams, spējam nokļūt ari uz Meža. Dofori un mēs, kringi, nākam no blakusesošām zvaigžņu sistēmām, un mums ir daudz kopēja. Piemēram, tas, ka mēs spējam izmantot savu domu spēku.

Ir arī citas būtnes, kas to spēj — vienas lielākā, citas mazākā mērā —, bet ir tādi radījumi, kas to nespēj vispār. Piemēram, šie mežaļaudis — tiem nav ne mazākā talanta! Troglodīti — tie ir diezgan īpatnēji. Viņi spēj ietekmēt otru būtni, sava veidā pakļaujot viņu, bet tā ir vienpusēja iedarbība. Viņi nespēj otru būtni saprast, ka ari nevar izdarīt tā, lai saprastu viņus — jo tā jau ir daudz smalkaka māksla.

—   Un ka ar cilvēkiem? — ziņkāri vaicaja Monika.

—   Ļoti dažādi, — atbildēja krings. — Cilvēki vispār ir dīvainas būtnes, kas vienlaikus var būt gan ļoti augstu attīstītas, gan ļoti primitīvas. Cilvēkiem ir ārkārtīgi lielas individuālās atšķirības. Viņiem it kā būtu visas iespejas izmantot domu spēku, bet viņi šo savu spēju neprot attīstīt. Un atkal — ir daži indivīdi, kas ir ļoti talantīgi vienā vai otrā domu spēka jomā. Ka, piemēram, tu — tev ir tas, ko jūs esat nodēvējuši par Aci.

—   Bet vai ir cilvēki, kas spēj sarunāties tā kā jūs — ar domam? — jautāja Monika.

—   Ak, protams, — attrauca krings. — Bet — to ir daudz mazāk, nekā varētu gaidīt. Cilvēki ir tik dīvaini…

Ralfs, kas kringa garās un viņam nesaprotamās runas laika bija izskatījies gaužām garlaikots, dzirdot Monikas jautājumus, atdzīvojās. Viņš nolēca no klintsbluķa un pieskrēja pie Monikas.

—   Par ko jūs tur runājat? — Ralfs ziņkārīgi prašņāja, un Monika saprata, ka viņš nerimsies, kamēr viņa nebūs visu izstāstījusi.

Kā jau viņa bija paredzējusi, Ralfs bija ārkārtīgi sajūsmināts. Viņš piekodināja Monikai, ka viņai jāpārstāsta viņam pilnīgi viss, ko teiks krings, un precīzi tā, kā teiks krings, un nelikās mierā, iekams Monika nebija viņam to apsolījusi.

—   Aizvien ir bijis tā, — stāstīja krings, — ka mēs, kringi, domu speķa ziņā esam bijuši spējīgāki par doforiem. Viņi nekad ar to nespēja samierināties un centās mūs pārspēt citāda ziņā. Viņi ieguldīja milzum daudz laika tehnikas un zinātnes attīstība un šajā jomā patiesi pavirzījās daudz tālāk par mums. Taču ari tas neļāva viņiem aizmirst, ka vēl aizvien ir viena joma, kurā viņi nav paši labākie…

Kad viņi uzzināja par apaļo akmeni, viņi bija sajūsmā. Viņiem likās, ka nupat panāks to, pēc ka ir tiekušies visus šos gadu tuk- stošus. Viss jau būtu labi, ja viņi kārotu tikai attīstīt savu domu spēku. Nelaime ir tā, ka pēc dabas viņi ir ļoti neganti, šie dofori. Iemācīdamies pilnībā pārvaldīt domu speķu, viņi var pastrādāt nezin ko. Tāpēc mums jādara viss, lai atņemtu viņiem akmeni.

Monika steigšus pārstāstīja Ralfam kringa stāstu, un viņš klausīdamies drūmi māja ar galvu.

—   Bet ka lai mēs atņemam viņiem akmeni? — jautāja Monika. — Mēs pat nezinām, kur viņi mīt! Es ar Aci esmu pabijusi tajos viņu koridoros, bet man nav ne jausmas, kur tie atrodas!

—   Ak, par to neraizējies, — teica krings. — Mums ir ļoti labi zināms, kur viņi mīt un glabā akmeni. Tieši tāpēc arī mēs esam tur, kur pašreiz — lai būtu viņu tuvumā un spētu viņus pieskatīt…

—    Un kur tad tas ir? Kur ir tās doforu mītnes? — Monika, manāmi satraukusies, jautāja.

—   Zem ezera, — atteica krings.

Monika skaļi izsaucās.

—   Kas ir? Kas ir? — prašņāja Ralfs, raustīdams viņu aiz rokas.

Monika pastāstīja, un Ralfs nosvilpās. Krings stastija tālāk.

—     Jūs zināt par to, ka ezera nedrīkst peldēties, vai ne? — viņš jautāja. Kad Monika pamāja, viņš turpināja. — Tā ir doforu aizsardzība. Jebkura dzīva būtne, kas ir lielāka par zivīm, momenta tiek ierauta iekšā un iznīcināta. Viņi ir ievietojuši ezerā kaut kādus sensorus… nezinu, es neko daudz nesaprotu no tām viņu metodēm… Bet ideja ir — nepieļaut, ka viņu mītnēm kāds vispār tuvotos.

—    Bet kāpēc tā aizsardzība nereaģē, kad pa ezeru brauc laiva? — brīnījās Monika.

—   Nav ne jausmas, — atteica krings. — Gan jau viņiem ir savi apsvērumi.

—   Un kāpēc viņi tur to akmeni šeit? — nesaprata Monika. — Kāpēc viņi nemūk atpakaļ pie sevis, ja reiz viņi pie tā ir tikuši?

—  Tādēļ, — atbildēja krings, — ka akmens darbojas tikai šeit. Uz doforu planētas nav vajadzīgo apstākļu — man šķiet, tas ir saistīts ar gravitācijas atšķirībām, bet neesmu īsti drošs… Bet skaidrs ir viens — lai izmantotu akmeni, viņiem jāpaliek šeit.

Monika vēl pavēstīja viņam, ka sākot no šodienas viņi ezeram nevarēs piekļūt, jo tas tiks apsargāts. Krings uz bridi apklusa un izskatījās aizdomājies. Ari Monika klusēja un domāja par doforiem un dimantu Ciltstēvu… Ralfs sagumis sēdēja uz akmens, iespiedis zodu plaukstās, un fantazēja par paralēlajām pasaulēm… Piepeši viņš atjēdzās, ka viņi sēž šeit jau diezin cik ilgi, un iztrūcies paraudzījās pulkstenī.

Bija septiņi.

Ralfs pieskrēja pie Monikas un, pagrūdis viņai pulksteni zem deguna, satraukti teica, ka jāpasteidzas. Arī Monika izbijās, ieraudzījusi, ka ir jau tik vēls, un tūlīt pavēstīja kringam, ka viņiem pēc iespējas ātrāk jātiek projām.

—  Ak tā, — teica krings. — Nu, labi. Būtība mēs jau visu esam izsprieduši, palicis tikai vienoties par tālāko. Tu saki, ka ezers turpmāk būšot apsargāts?

—   Jā, — sacīja Monika. — Un es mežaļaudīm neko neesmu stāstījusi.

—   Pareizi darīji. Nevajag ari tagad viņiem neko stāstīt, viņiem tas būs par sarežģītu, turklāt, pazīstot mežaļaudis, viņi tūdaļ sacels tādu traci, ka jūs vienalga netiksiet ezeram klāt.

—   Bet kā tad mēs nokļūsim pie doforiem, ja ezers būs nepieejams? — nesaprata Monika.

—   Ir vēl cits ceļš, — atteica krings. — Ceļš, par kuru dofori nekā nezina. Par šo mūsu mītni viņi zina ļoti labi, tādēļ ir piesardzīgi. Starp citu, varbūt jūs, šurp nākot, ievērojat, no kā bija būvēts tunelis lejup?

—   Kā tad, — iesaucās Monika. — Tas bija tāds pats baltais akmens, kāds doforu koridoros.

—   Tieši tā, — piekrītoši pamāja krings. — Viņi agrāk bija sākuši būvēties šeit, bet tad nosprieda, ka telpa zem ezera viņiem būs vairāk piemērota. Tā nu mums atlika tikai nedaudz pārveidot viņu iesākto būvi. Turklāt ta atrodas tieši pie senajiem uzrakstiem — ideāla vieta!

—   Vai tad dofori neko nezināja par tiem senajiem rakstiem? — brīnījās Monika.

—   Protams, zināja. Tas ir, viņi zināja, ka šeit ir tāda ala ar kaut kādiem uzrakstiem, bet viņi nekad nav centušies tos atšifrēt. Viņi ir no tiem, kas neuzskata, ka pagātnē varētu slēpties kaut kas noderīgs. Acīmredzot arī šoreiz viņi nodomāja, ka uzraksti ir tīrās muļķības.

—   Es vēl gribēju pajautāt, — ieteicās Monika. — Par to dīķi…

-Jā?

—   Ta ūdens pazuda pie kaut kadam noteiktām skaņām — kāpēc tā?

—    Ā, — lepni noteica krings. — Kaut ari dofori mūs daudzējādā ziņā pārspēj, tomēr arī mēs šo to protam. Ta ir tāda kā skaņas parole — jo, varbūt tāpēc, ka mes neizšķiram krāsas, mums ir ļoti laba skaņu uztvere. Mēs spējam sadzirdēt tādas skaņu nianses, kā reti kura radība. Turklāt šī skaņu kombinācija, kas liek izgaist ūdenim, ir pavisam īpaša… mēs domājām, ka Mežā tādas skaņas nav iespējams panākt… tur bija tas ļoti ipašais augstais tonis kombinācijā ar zemajiem…

—   Dažiem ir ļoti labas balsis, — sacīja Monika, domādama Keju.

—   Un labi vien ir, — pasmaidīja krings. — Jūs taču nekad nebūtu iedrošinājušies ienirt dīķī, vai ne?

—  Nē, diez vai, — piekrita Monika.

—    Bet tas bija vienīgais veids, kā jums visu paskaidrot — dabūjot jūs šurp. Es varēju nodibināt ar tevi kontaktus tikai tad, kad tu gulēji vai skatījies ar Aci. Un arī tad, kā tu zini, tie nebija diez cik izcili…

—   Bet kāpēc, — Monika vēl nerimās, kaut gan Ralfs jau labu brīdi grūda viņai dunkas sānos un kratīja pulksteni deguna priekšā, — kāpēc dīķa ūdens reaģē uz skanam, mainot krāsas? Visiem mežaļaudīm tā ir vesela izrāde.

Pirmo reizi Monika ieraudzīja, ka arī krings var izskatīties pavisam apstulbis.

—   Ko tu teici? — viņš prasīja. — Tas ūdens mainīja krāsas?

—    Kā tad, — attrauca Monika. — Mežaļaudis no visām maļam brauc uz to skatīties.

—   Ak, vai, — novaidējās krings. — Tā tas nebija domāts… Man nebija ne jausmas par to, ka tas darītu ko tādu… Lieka uzmanība ir pēdējais, kas mums šī ezera un salas apvidū butu vajadzīgs… Bet, tā kā mēs paši krāsas neredzam, saprotams, mēs to nevarējām zināt. Acīmredzot tā ir kāda blakusparadība mūsu sistēmai… Būs jāparunā ar pārējiem…

Ralfs beidzot neizturēja un skaļi un dusmīgi teica Monikai:

—   Nu gan pietiks! Ir piecpadsmit pāri septiņiem. Ja gribi, paliec šeit, es eju projām! — Un viņš pagriezās kā uz promiešanu.

Monika atjēdzās. — Tagad mums patiešām jāiet, — viņa sacīja kringam.

—   Labi, tūlīt ātri sarunāsim, ko darit tālāk, — teica krings.

—   Tu zini par statujām pie juras, vai ne?

Monika pamāja.

—   Vajadzētu, lai jūs atbraucat uz turieni, — teica krings. — Un būtu labi, ja jums lidzi būtu kāds troglodīts — viņiem ar apaļo akmeni ir vistiešākais sakars. Tur tad ari tiksimies. Un padomājiet par tam gaismām, — viņš vēl piekodinaja, jau dodamies uz izejas pusi.

Ralfs atvieglots aizmetās viņam pakaļ, un Monika ari devās viņiem līdzi.

Krings pagriezās un cieši paskatījās uz Moniku. — Un atceries — mēs varam sarunāties caur tavu Aci. Tas gan nav pats labākais veids, bet labāk tā, nekā vispār nekā.

Viņš atvēra durvis uz konferenču zāli un, noklikšķinājis slēdzi, izdzēsa lampas. Seno ļaužu alas atkal ietinās tumsā.

Monika un Ralfs vēlreiz apžilba, ieejot zālē — tik spilgts bija tās apgaismojums. Zāle tagad bija tukša. Krings ātri devās tai cauri, un viņi iegāja apaļajā telpa ar daudzajām durvīm.

—  šeit mēs dzīvojam, — krings sacīja, norādīdams uz durvīm. — Zālē, no kuras mēs tikko iznācām, mēs strādājam un noturam apspriedes, bet te ir mūsu dzīvojamās telpas — laikā, kad uzturamies Mežā.

Tad viņš izgāja tunelī, kas savienoja kringu mītnes ar dīķa tuneli, un pieskārās kādai klints radzei, kas rēgojās sienā aptuveni viņa acu augstumā. Atskanēja klusinātās skaņas, līdzīgas tām, ko bija dziedājuši Tinu, Juso un Ērla. Tikai šīs skaņas skanēja visu laiku, bez pārtraukuma.

—  Tagad jūs viegli tiksiet augšā, — teica krings. — Ūdens būs prom.

Krings atkal pieskārās kādam viņam vien zināmām slēdzim, un siena lēnam atvērās.

—  Ejiet nu. — Krings pamāja, pakāpdamies malā un palaizdams garam Moniku un Ralfu. — Tiksimies pēc desmit dienam pie jūras. Un neaizmirstiet par tām trim gaismām!

Monika ar Ralfu izgāja uz baltās platformas, un siena viņiem aiz muguras atkal sakļavas.

—   Tas nu gan bija, — šūpodams galvu, sacīja Ralfs. — Neviens nemūžam nenoticētu!

—   Labi, labi, taisāmies ātrāk prom no šejienes, citādi pārējie aizbrauks bez mums, — nervozi teica Monika un sāka kāpt, vispirms palūkojusies augšup.

Augšā, tuneļa galā, debesis bija jau gaišas un blāvi zilas. Dziļi

lejā, kur atradās Ralfs ar Moniku, bija diezgan vēss, bet vienalga

varēja manīt, ka diena būs silta. Jo augstāk viņi kāpa, jo siltāks

kļuva gaiss, un drīz viņi sadzirdēja arī putnus, kuru dziesmas

tuneļa akmens sienās atbalsojas ar dīvainu dobju pieskaņu, it ka vini dziedātu tukšā istaba.

Beidzot Monika bija tikusi līdz augšai un izkāpa no dīķa. Viņai pa pēdām sekoja Ralfs.

Juso, Tinu un Keja bija nometušies uz zemē paklāta brezenta pārklāja un, cieši saspiedušies kopā, gulēja. Mazā Keja, ielīdusi dziļi savā milzīgajā vilnas jakā, bija iespiesta starp abiem lielākajiem zēniem un izskatījās nevis pēc meitenes, bet dīvaina, uzkum- puša jēra.

Monika ar Ralfu metās pie gulētājiem un ņēmās viņus bez žēlastības kratīt.

—   Kas noticis? — vēl aizvien aizvērtām acīm murmināja Tinu. — Kas te ārdās?

Bet Juso acumirklī bija augšā un pielēca kājās, tā ka Keja, zaudējusi atbalstu, nogāzās pavisam garšļaukus, bet vienalga nepamodās.

—   Nu, ko redzējāt? — Juso nepacietīgi vaicāja, drebinādamies un lēkādams pārmaiņus te uz vienas, te otras kājas.

—   Pa ceļam pastāstīsim, — Monika atsaucās.

—   Hā! — Juso iebrēcās. — Kāpēc jau tik gaišs? Cik ir pulkstenis? *

—   Pusastoņi, — drūmi paziņoja Ralfs, lūkodamies apkārt pēc sava džempera, ko piepeši nekur nemanīja. Viņa drēbes, tāpat kā Monikai, vēl aizvien bija mitras, jo lejā, drēgnajās alas, tās nebija varējušas izžūt.

—   Kur ir mana jaka? — jautāja arī Monika.

—  Ko — pusastoņi?! — brēca Juso, tā ka Tinu un Keja beidzot pamodās. — Tad ko mēs vēl darām šeit?'. — viņš kliedza. — Ātrāk, ātrāk, lasāmies projām! — Un viņš metās uz biezokņa pusi.

—   Kur mana jaka? — atkārtoja Monika, un Tinu sāka samiegojies rakņāties pa kaudzi, kas atklājās starp viņu un Keju. Tur bija gan Monikas jaka, gan Ralfa džemperis — acīmredzot gulētāji bija tos izmantojuši kā spilvenus.

Juso, kurš jau bija ticis līdz biezoknim, pameta atpakaļ neiecietīgu skatienu.

—   Nu kur jūs, pie visiem velliem, paliekat? — viņš auroja. — Gribat sēdēt aiz restēm un gaidīt, kad jūsu vecāki ieradīsies jus izpestīt, vai? — Un viņš ar vienu lēcienu pazuda biezoknī.

Tinu ar Keju, miegaini berzēdami acis, tenterēja pakaļ Ralfam ar Moniku.

Mežonīgā ātrumā, Juso kliedzienu uzmundrināti, viņi izlēk- šoja cauri biezoknim un iemetās laivā. Juso pārgrieza auklu, negribēdams zaudēt laiku, piņķējot to vaļā, un viņi atīrās no krasta. Abi ar Tinu viņi sparīgi iegūla airos, un laiva apņēmīgi devās pāri bīstamajam ezeram.

Ja nebūtu bijuši tik satraukti, viņi ievērotu, ka rits bija patiesi brīnišķīgs. Saulei ceļoties augstāk, debesis kļuva aizvien spilgtāk zilas, bet ezers, gluds kā spoguļa virsma, viegli nomirguļoja ikreiz, kad taja ielēca kāds saules zaķis.

Airi sparīgi kūla ūdeni, un drīz vien laiva iebrauca krasta meldros. Zeni izvilka laivu no ūdens un iestutēja ratos. Zirgs, kas bija izskatījies gaužām aizvainots, ka tik ilgi atstāts viens pats, tagad nepacietīgi dīžājās, gaidīdams, kad varēs doties ceļā.

Tagad, ratos un drošībā, Monika beidzot izstāstīja, ko Viņi ar Ralfu bija piedzīvojuši. Juso un Tinu izskatījās visai neticīgi, un vienīgi Keja bija sajūsmā. Monikai bija aizdomas, ka arī viņa brī- vaja laika, līdzīgi Ralfam, aizraujas ar vampīru grāmatām…

—   Bet jums jāapsola, ka nevienam neko nestāstīsiet, — teica

Monika. — Citādi patiešām sāksies šausmīgs ļembasts. Un galu galā — neviens, izņemot pašus kringus, tik un tā nevar neko lietas laba darīt…

—   Tātad tagad jūs brauksiet pie tām statujām? — vaicāja Tinu. — Un kā jūs tur tiksiet? Tas ir diezgan tālu.

Monika sadrūma. Acīmredzot tomēr nāksies visu izstāstīt Mežsargam un Meža Vecai. Pat ja izdotos sarunāt ratus ar kādu mežabērnu, viņi taču nevareja tā vienkārši pazust uz nezināmu laiku… Viņa parunāja ar Ralfu, un ari viņš piekrita, ka šoreiz viņiem nekas cits neatliek.

Kad bija izbraukuši no krumaja (šoreiz zirgs paklausīgi rikšoja pa taku) un jau brauca cauri mežam uz maju pusi, garām paša- vās kariete, kas devās uz ezeru. Tajā sēdēja divi mežavlri brūnā apģērbā un zaļām cepurēm ar nagu.

—   Kārtības sargi, — klusām noteica Juso, kad kariete brauca viņiem garām. — Esam paspējuši pēdēja bridi…

Kārtības sargi izbrīnīti nolūkojās uz bērnu pilnajiem ratiem, bet Juso bija apklājis laivu ar brezentu, tā ka viņiem nekādas aizdomas neradās. Turklāt viņi pašāvās garām pārāk lielā ātrumā, lai vispār kaut ko pamanītu.

Un tomēr visi atviegloti uzelpoja, kad kārtības sargi bija nozuduši krūmājā. Juso vēl paskubinaja zirdziņu, un viņi turpināja ceļu.

Priežu pakalnu pakājē, turpat, kur Monika ar Ralfu bija iekāpuši, Juso apturēja ratus un viņus izlaida.

—   Milzīgs paldies, — teica Monika.

—   Nav par ko, — attrauca Juso. — Ja varam vēl kā līdzēt — sakiet. Tas viss taču tomēr ir tik šaušalīgi, — viņš nodrebinājās.

Viņš pamāja, un arī Tinu un Keja, ratiem jau ripojot projām, māja atvadas.

Monika ar Ralfu devās pāri priežu pakalniem uz Mežsarga majas pusi, pa ceļam domādami, ko teiks Mežsargam ar Meža Veču, gadījuma ja viņi jau būs piecēlušies. Kaut arī viņiem bus jāizstasta viss par kringiem un doforiem, tomēr negribēja atzīties, ka vieni paši naktī devušies uz ezeru…

DESMITA NODAĻA Sarunas

Visu nākamo dienu pēc notikumiem bagātās nakts Monika un Ralfs nogulēja. Meža Veča jau sāka raizēties, vai bērni nav saslimuši, bet, kad viņa piespieda viņus izmērīt temperatūru un tā izrādījās pilnīgi normāla, Meža Veču sāka mākt aizdomas.

—  Vai tikai viņi pagājušajā naktī nav kaut ko sastrādājuši? — viņa ieminējās Mežsargam.

—   Ko niekus! — tas attrauca. — Ja viņi dara blēņas, viņi tas dara visi kopā. Bet neizskatās, ka vēl kādam nāktu miegs.

Patiešām, Ruta ar Ērlu visu dienu pavadīja slidotavā un, mājās pārnākušas, sajūsmā stāstīja par saviem jaunajiem programmas elementiem, par kādiem — Riai nav pat ko sapņot — … Arvils, ignorēdams Meža Večas aizrādījumus, "atceries, kā izgāja Ralfam", mājas priekšā zvilnēja šūpuļtīklā un sauļojās, bet, kad atnāca Tinu, aizgāja viņam līdzi izskraidīties ar Benu.

Ap pieciem pēcpusdienā Monika samiegojusies uzvilkās augšā un palūdza kaut ko ēdamu. Drīz pec tam pamodās ari Ralfs un palīdzēja viņai notiesāt kotletes, kas bija palikušas pāri no pusdienām.

Meža Veča nosprieda, "ja jau viņi ēd, tad ar viņiem viss bus kārtībā" un noteica abiem diagnozi: "vasaras savārgums"…

Savukārt Monika ar Ralfu nolēma pagaidam vēl neko nestāstīt, citādi Meža Veča tūlīt sasaistīs to ar viņu šodienas miegainību un izdarīs secinājumus par pagājušo nakti. Viņa cerēja, ka aluķēmu Vecais neatnāks tieši Šovakar, citādi viņai tomēr viss būs jāatklāj.

Aluķēmu Vecais patiešām neatnāca, un vēlu vakarā Ralfs, Ruta, Arvils un Monika satikās meiteņu istabā, lai apspriestos. Monika bija pastāstījusi Rutai un Arvilam par notikumu jauno pavērsienu, un nu viņi visi kopā sāka risināt jautājumu par trīskrāsu gaismām.

-Žēl, ka mums nav krasaini prožektori, — teica Arvils,

—    tad nebūtu nekādu problēmu. Žviks — uzspīdini vienu gaismiņu, žviks — otru, žviks — trešo…

—   Nekāds — žviks — tur nevar būt, — Ralfs viņu pārtrauca.

—   Tu laikam aizmirsi, ka tikai viena no tam drīkst būt mākslīga — pārējām divām jānāk no dabas.

—   Nu, tam jau nevajadzētu būt pārlieku sarežģiti, — domīgi ierunājās Ruta. — Tā dzeltenā gaisma — tā būtu parastā saule, sarkano mēs dabūsim, kad saule rietēs, un tad mums vēl vajadzēs tikai balto. Nu, uzspīdināsim kādu spuldzīti, un viss kārtībā…

—   Nē, nē, — iebilda Monika. — Mēs nevaram sākt ar dzelteno gaismu. Mums jāsāk ar sarkano. Un tad mazāk nekā stundas laikā jādabū baltā. Un pēc tam tās pašas stundas laika — dzeltenā. Pat ja mēs ņemtu rietošo sauli, nekāda dzīvā saule tur vairs stundas laikā nesanāktu.

—   Pagaidiet, — teica Arvils. — Man šķiet, ka ar to — dzīvo sauli — ir tikai parādīta krāsa. Es nedomāju, ka mēs to varam izmantot, jo tās gaisma taču nav īsti dzeltena.

—   Hmm, — novilka Ralfs. — Kas zina, varbūt tev taisniba. Katrā ziņā mums vajadzētu izmantot lietas, kas ir pilnīgi drošas. Saulriets taču pavisam noteikti ir sarkans, vai ne?

—   Vairāk vai mazāk, — sacīja Monika. — Nu, es domāju, ka saulriets ir gana droša lieta. Kā ar balto gaismu?

—   Zibens, tas noteikti, — ieminējās Ruta. — Un ko jūs teiksiet par mēnesi? Tas taču arī spīd balts?

—  Jā, droši vien der ari meness, — piekrita Ralfs. — Un kur lai ņem dzelteno?

Visi iegrima domās, bet tā ari neko neizdomāja. Beigu beigas viņi nolēma, ka rit pastāstīs visu Mežsargam un Meža Večai — varbūt Mežsargam, kurš visu dzīvi pavadījis Mežā, ienāks prātā, kur var atrast dzelteno gaismu…

Aluķēmu Vecais ieradās nākamās dienas pēcpusdienā un, izskatīdamies varen kreņķīgs, iezvēlās dīvānā, un pat pieņēma Mežsarga piedāvāto tēju.

Kamēr aluķēms drūmi strēba tēju, Monika aizskrēja uzmek- let pārējos, kas bija izklīduši kur kurais. Kad visi bija savākti, viņi pievienojās aluķēmam, Meža Večai un Mežsargam.

—  Nu, tad tā, — teica aluķēmu Vecais, uzsliedamies kājās un aiznesdams līdz galdam tukšo tējas tasīti. — Laiks skrien uz priekšu, bet mes tā arī neesam tikuši tuvāk dimantu Ciltstēvam. Vajadzēs šodien atkal palūkoties ar Aci…

—  Nē, — teica Monika. — Pēc tā nav nekādas vajadzības. Man jums kas jāizstāsta — Ralfs, Ruta un Arvils jau visu zina…

Un viņa sāka stāstit — sākot ar to, kā bija mainījušās melnās ēnas, un beidzot ar Atskaņu dīķi un kringiem. Viņa noklusēja vienīgi, ka kādu laiku turējusi aizdomās pašus aluķēmus. Viņai bija aizdomas, ka Vecajam tas varētu nepatikt…

—  Un tatad — dimantu Ciltstēvs ir pie doforiem, — Monika pabeidza garo stāstu. — Šķiet, kringi zina, kā pie viņiem iekļūt, un mums pēc desmit dienām jāsatiekas pie melnajām statujām. Un, kad dimantu Ciltstēvs mums būs rokā, vēl nāksies tikt galā ar tam trim gaismām. Nu, tas arī tā kā butu viss…

Gan Mežsargs, gan Meža Veča un arī aluķēmu Vecais izskatījās tik apstulbuši, ka Monikai pat sanāca smiekli. Meža Veča neti- cigi šūpoja galvu, kaut ko purpinādama zem deguna; Mežsargs bija atsācis plucināt bārdu, kas tik tikko bija paspējusi ataugt kopš pagajušās plucināšanas reizes, bet aluķēmu Vecais bija tā sastindzis, ka vairak atgādināja akmeni nekā dzīvu radību.

—   Nu? — Monika beidzot neizturēja. — Ko jūs par to visu teiksiet?

—    Es teikšu, — sacīja aluķēms, — ka šis gadījums vēlreiz apliecina: kaut ari mūsu senajās teiksmās ir daudz patiesības, tā bieži vien ir sagrozīta, un ir jāprot saskatīt atšķirības starp patiesības druskām un pārspīlējumiem…

—   Bet es teikšu, — iesaucās Meža Veča, — ka jūs atkal esat uzprasījušies uz nepatikšanām! Man jau bija aizdomas, ka jums kaut kas ir aiz ādas! Bet līst iekšā tajā dīķī — kāds neprāts!

—   Ja mēs tajā dīķī nebūtu līduši, — iebilda Ralfs, — mēs vēl šobrīd neko nezinātu.

—   Un varbūt tā arī būtu labāk, — atcirta Meža Veča.

—   Tā nebutu vis labāk, — teica aluķēms, pamodies no sava sastinguma. — Ja vien jūs nevēlaties visu atlikušo mužu mazgāt doforu mētelīšus…

—   Nu, labi, labi, — nopūtās Meža Veča. — Saki, ko mums iesākt.

Aluķēmu Vecais brīdi domāja. — Vispirms, — viņš teica,

—   vajadzētu izlemt, kuri no mums dosies uz Šalkojošo juru. Monikai, protams, jābrauc — par to nav runas…

—  Ja jūs cerat uz manu karieti, — pūcīgi teica Meža Veča, — tad jābrauc arī man. Un jebkurā gadījumā es Moniku vienu nelaistu.

—   Skaidrs, ka es arī braukšu, — steidzīgi sacīja Mežsargs.

—   Monika un Meža Veča — viņas taču vienas netiks galā ar tiem doforiem!

Aluķems klausījās, sarauktu pieri. — Nedomāju, ka mums vajadzētu braukt tada barā, — viņš sacīja. — Tas tikai radīs lielu jucekli…

—   Pag, pag! — iesaucās Ralfs. — Es arī netaisos palikt mājas. Es jau esmu bijis pie kringiem, zinu, kas un kā, un…

Monika pavīpsnaja.

—  Mēs ar Arvilu ari noteikti brauksim, — iejaucās Ruta, kaut Arvils neizskatījās par to īsti pārliecināts…

—  Kas tad sanāk? — izmisis jautāja aluķēms. — Ka mes būsim septiņi, vai?

—  Mans suns! — iesaucās Monika. — Viņš nevar palikt viens pats mājās!

—   Ak, nu atstāj viņu pie Ērlas, — teica Arvils.

—  Vai pie Tinu, — nosmīkņāja Ralfs. — Tu zini — viņš tikai priecāsies…

Piepeši no krāsns atskanēja tāda kā čaboņa. Sākumā neviens nelikās zinis, jo nodomāja, ka tur grabinās kāda pele, bet tad čaukstoņa kļuva skaļāka, un tai sekoja šķaudiens.

Mežsargs pielēca kājās un pieskrēja pie krāsns.

Krāsns durtiņas, kas bija nevis iestiprinātas eņģēs, bet gan viegli uzliekamas un noņemamas, nograbēja un sāka zvāroties. Mežsargs sagraba tās un, pasviedis mala, ielūkojās krāsnī. Bet no tās tūdaļ pacēlās tāds pelnu mākonis, ka Mežsargs neviļus atsprāga nost un nošķaudījās.

Kad pelni izklīda, kļuva skaidrs, ka krāsni kāds sēž. Kāds, kurš ir daudz par lielu, lai būtu pele… Mežsargs, saraucis uzacis, pieliecās uz krāsns pusi un mēģināja saskatīt labak. Krāsnī tupošais bija sastindzis un centās izskatīties pēc iespejas nepamanā- māks — savā ziņā tā ari bija, jo viņš bija tikpat pelēks ka pelni visapkārt, un Mežsargam nebija ne jausmas, kas tas ir par zvēru.

Piepeši no pelēkā kunkuļa puses atskanēja tāds kā pīkstiens, un aluķēmu Vecais, izbrīnā iepletis acis, pielēca no divana un teciņiem pieskrēja pie krāsns. Tad viņš iešāva tajā vienu roku un, nogrābis tagad jau skaļi pīkstošo radību, izrāva to laukā.

—  Hā! — viņš iebrēcās. — Tā jau es domāju!

Viņš nikni purināja pelēko radījumu, ta ka pelni putēja uz visām pusēm, un Mežsargs pagājās malā, lai nebutu atkal jāšķauda. Pēc lieluma un formas no krāsns izvilktais atgādināja pūpēžveidīgo, un, kad lielākā daļa pelnu bija nokratīti, atklājās, ka tā arī ir.

Aluķēmu Vecais, nevērīgi šūpodams pūpežveidlgo aiz vienas pseidopodijas, devās atpakaļ pie pārējiem un tad nosvieda to istabas vidu. Dīvaini, tas pat nemetās bēgt, tikai uz vietas želi pīkstēja.

—   Ko tas nozīmē? — bargi jautāja aluķēms, un Mežsargs jau satrūkās, domādams, ka aluķēms pārmet viņam — kāpēc viņš krāsnī tur pūpēžveidīgos. Bet nē, izskatijas, ka aluķēms runā ar pašu pūpēžveidīgo.

—   Kas tie par pekstiņiem? — aluķēms dusmīgi turpināja praš- ņat. — Vai tu neesi vēl gana izpelnījies? Ko tu dari Mežsarga māja?

—   Nezināju, ka ar pūpēžveidigajiem var sarunāties, — Ralfs izbrinits čukstēja Monikai.

—   Nevar jau ari, — attrauca aluķēms, sadzirdējis Ralfa teikto. — Tikai šis nav nekāds pūpēžveidīgais… Vai ne, Krindon?

Monika un pārējie pārsteigti noelsās.

Tātad tas bija Krindons — aluķēms, kurš bija nogrēkojies un kuram tagad par sodu bija jāpavada pieci gadi pūpēžveidīgā izskatā. Krindons bija negants aluķēms, kurš bija ne tikai traucējis Monikai un pārējiem bērniem atdabūt savas vecmāmiņas, bet arī ignorējis aluķēmu Vecā pavēles un pārkāpis dažu labu likumu.

Monika prātoja, nez kas viņam bijis padomā šoreiz un kāpēc viņš tupējis Mežsarga krāsnī.

—   Tas noteikti ir viņš, kas mūs visu laiku izspiegoja, — čukstēja Arvils, ieplestām acīm raudzīdamies uz joprojām nošmulēto pūpēžveidīgo.

—   Skaidrs, ka tas ir tas pats, — piekrita Ralfs. — Bet ko viņš grib?

Tieši to aluķēmu Vecais vēl aizvien centās noskaidrot.

—   Ak, tad tu te domā gulēt un pīkstēt, — viņš dusmīgi teica pūpēžveidīgajam. — Neka nebija, draudziņ, tūlīt tu man par visu atbildēsi…

Viņš kaut ko nomurmināja sev zem deguna un tad uzsita pūpēžveidīgajam pa muguru. Atkal gaisā pacēlās pelnu mākonītis, bet tad notika vēl kas. Pūpēžveidīgais sāka augt lielāks, tā pseidopodijas pārvērtās par rokām un kājām, bet galva kļuva aizvien līdzīgāka aluķēma galvai — ar lielajam, smailajām ausīm un iešķībajām acīm. Un tad jau visu priekšā stāvēja īsts aluķēms.

Aluķēmu Vecais norāva no galda galdautu un pasvieda to gluži kailajam Krindonam. Mežsargs saviebās, bet neko neteica.

—  Un tagad runā, — pavēlēja aluķēmu Vecais. — Ko tu šeit darīji, un ko tas viss nozīme?

Krindons sarāvies stāvēja un bailīgi blenza uz aluķēmu Veco. Monika nosprieda, ka šī pusgada laikā, ko viņš pavadījis ka pūpēžveidīgais, viņš patiesi zaudējis lielu daļu savas bravūras un negantības.

—   Es… ēēē… — stomījās Krindons, bet Vecais viņam uzbrēca.

—   Neīdi, bet runā!

Likās, ka Krindonam runāšana sagādā pūles — kā neka veselu pusgadu viņš bija tikai spiedzis un smējies…

—  Es… khmm… khmm…

Aluķēmu Vecais sāka zaudēt pacietību. Viņš piegāja pie Krin- dona un sapurināja to. — Tūlīt pat runā! — viņš tam uzšņaca. — Mums ir svarīgākas lietas, par ko domāt, nav laika ar tevi noņemties stundām ilgi.

—   Es… ēēē… Es zināju, ka tā meitene, — teica Krindons, norādīdams ar pirkstu uz Moniku, — kaut ko dara sakarā ar dimantu Ciltstēvu… ka viņa spēj darīt vairāk nekā ikviens no mums… Un tad es domāju — ja jau dimantu Ciltstēvs ir pie kringiem, tad agrāk vai vēlāk viņa turp dosies… Un es biju dzirdējis… ēēē… khmm… — viņš atkal sāka stomīties.

—   Runā! — uzbrēca Vecais.

—   …biju dzirdējis, ka kringi spēj šo to darīt ar domām… Un es nospriedu, ka varbūt viņiem piemīt līdzīga spēja ka mums, ka viņi varētu pārvērst mani atpakaļ par troglodītu…

—   Hā! — ieaurojās Vecais. — Domā, ka viņi tāpat no laba prāta pārvērstu tevi atpakaļ? Vai arī tu biji iecerējis viņiem kaut ko dot pretī, ko? Runā, neģēli!

Krindons sāka tricēt, un Monikai pat sametās viņa žēl.

—   Neko es nebiju iecerejis, itin neko, — viņš vaimanāja. — Es tikai vairs nevarēju izturēt skraidīt apkārt šādā izskatā, kad vienīgās skaņas, ko tu spēj izdvest, plēš tev pašam ausis pušu un kad jāuzmanās no katra klabiķa, lapsas un pat jenota… Ja jūs zinātu, cik tāda dzīve ir šausmīga…

—   Savu iepriekšējo dzīvi tu neprāti novērtēt, — bargi sacīja aluķēmu Vecais. — Tu nespēji apjēgt, ka tā ir liela priekšrocība — būt par troglodītu un darināt lietas, ko visi apbrīno — visi, izņemot tevi. Nē, tu, gluži otrādi, noniecināji savu tautu, radīdams pats savus likumus, un uzkurināji ari citus darīt līdzīgas negantības.

—   Es zinu, zinu… un nožēloju… — elsoja Krindons, bet Vecais uzlūkoja viņu, pilns nicinājuma un neuzticības.

—   To, vai tu nožēloji vai ne, mēs noskaidrosim pēc pieciem gadiem, — viņš sacīja. — Bet tagad saki man — vai tu dzirdēji, ko Monika tikko stāstīja?

Krindons pamāja.

—   Tagad tev būs brīnišķīga iespēja, — sacīja Vecais, — ne tikai satikt kringus, kas diezin vai spētu tevi pārvērst atpakaļ par troglodītu, lai ko tu viņiem sasolītu, — nē, tev būs iespēja ieraudzīt pašus doforus!

—   Ak, nē, — vaidēja Krindons. — Es jūs lūdzu, tikai nelieciet man vienam pašam turp doties!

—   Prātā nenāk, — atcirta Vecais. — No tevis viena paša tik un ta nebutu nekādas jēgas. Nē, tu turp dosies kopā ar mums visiem — tikai kā pūpēžveidīgais.

—   Un nemaz nedīc, — viņš piebilda, redzēdams, ka Krindons gatavojas protestēt. — Ja palīdzēsi atgūt dimantu Ciltstēvu, tas ir, ja visu laiku nesēdēsi malā un nevaidēsi, pēc atgriešanās tapsi atkal par troglodītu, un pieci gadi būs aizmirsti.

Krindons sašķobījies stavēja un domāja.

Aluķēmu Vecais nolēma pasteidzināt viņa izvēli.

—  Turpretī, ja tu atteiksies, — viņš sacīja, — es pielikšu tev vēl divus gadus klāt par to, ka nepakļaujies sodam un meklē aplinku ceļus, kā no tā izvairīties.

Krindons satrūkās un tūlīt pat metās apgalvot, ka viņš nekādā ziņā nav domājis atteikties.

—  Nu, tad jau viss kārtībā, — smīnēdams sacija Vecais. — Vai esi gatavs atgriezties pūpēžveidīgā ādā? — Un, atbildi negaidīdams, viņš atkal kaut ko nomurmināja un viegli uzsita ar plaukstu Krindonam pa pakausi.

Krindons tūlīt sāka rukt un saplaka līdz pat zemei, ta ka galdauts nosedza viņu pilnībā. Aluķēmu Vecais norāva no viņa nedaudz sodrējaino galdautu un izklaidīgi uzsvieda to atpakaļ uz galda.

Krindons, kas nu atkal bija tapis par pūpēžveidīgo, joprojām tupēja kur tupējis un acīm redzami nesaprata, ko aluķēmu Vecais no viņa sagaida. Savukart Vecais blenza uz Krindonu, tieši tāpat nezinadams, ko ar viņu iesākt.

—  Ak, nu labi, — viņš beidzot sacīja. — Sēdi tepat un klausies, lai man nebūtu tev viss jāparstāsta. — Tad viņš pievērsās Meža Večai. — Cik ilgā laikā tava kariete spēj tikt līdz Šalkojošai jūrai?

Meža Veča domīgi sarauca pieri.

—  Grūti pateikt, — viņa noņurdēja. — Nekad neesmu turp braukusi… Bet varbūt Mežsargam varētu būt kāda nojausma…

Mežsargs pieskrēja pie plaukta un sadabūja Meža atlantu — to pašu, ko viņdien bija skatījies Arvils. Atlants bija liels un smags — Mežsargs uzlika to uz galda, un visi, izņemot Krindonu, kurš bija pārāk mazs augumā, sastājās tam apkart.

Atlants aptvēra visu planētu, un kadu brīdi Mežsargs šķirstīja lielo grāmatu, līdz atrada mazāka mēroga karti, kas ietvēra gan viņa mājas apkārtni, gan Šalkojošo jūru.

—  Aptuveni šeit esam mēs, — viņš iebakstīja pirkstu kāda brūngani zaļa pleķa vidū, — bet šeit, — viņš sacīja, iebadīdams pirkstu kartes otrā galā, — ir Šalkojošā jūra.

—  Tik tālu? — iesaucās Arvils.

—   Nu, tas nemaz nav tik ļoti tālu, — teica Mežsargs. — Ja brauc pa taisno, iespējams, ka desmit dienās mēs tur patiešām varam nokļūt.

—   Un kā tas ir — pa taisno? — aizdomigi jautāja Meža Veča.

—   Nu… hmm… — mulsi krekšķināja Mežsargs, — tas no- zime, ka mums būtu jāšķērso Klabiķu aiza.

—  Vai tā ir šķērsojama? — lietišķi jautāja Meža Veča.

—  Teorētiski — jā, — norūca Mežsargs. — Jo tai pāri ved pontonu tilts. Diemžēl tā nav vienkārši aiza — tā ir aiza, kur mīt klabiķi.

—   Nu un tad? — nesaprata Meža Veča. — Paklausies, klabiķi taču ir visur! Tu runā ta, it kā tas būtu kaut kas neparasts.

—   Viņi tur ligzdo, — drūmi teica Mežsargs. — Un tieši šobrīd ir laiks, kad viņi perē savus mazuļus, bet tas nozīmē, ka viņi ir ārkārtīgi bīstami un metas virsū katram, kas mēģina pietuvoties viņu ligzdām…

—   Debestiņ, — novaidējās Arvils.

—   Es vienalga nesaprotu, — purpināja Meža Veča. — Kāds mums ar to sakars? Lai viņi tup tajā savā aizā un perē kaut līdz apnikumam… Mēs taču nelīdīsim viņu ligzdās, mēs tikai iesim pāri tiltam.

—   Reizēm viņi pārprot, — teica Mežsargs. — Viņi šajā laikā ir ļoti viegli uzbudināmi, un pat iešana pār tiltu var radīt viņos sajūtu, ka tuvojas briesmas…

—   Ak, dieniņ, — pukstēja Meža Veča. — Ir nu gan tie klabiķi nervozi putni… Nu, un ko tad tu iesaki? Vai mēs varam iet pār to tiltu vai nevaram?

Mežsargs saviebies domāja un blenza karte.

—   Ja mēs neejam pāri aizai, — viņš pie sevis sprieda, — tad mums jāiet tai apkārt, bet tālāk sākas purvs… Tam arī būs jāiet riņķī… Pec tam jāšķērso Krāčupe…

—  Tā ir upe, ja? — iejaucās Ralfs.

—   Ko? — izklaidīgi atsaucās Mežsargs. — Krāčupe? Jā, jā, upe… Un to var šķērsot vai nu pa Klabiķu aizas tiltu, vai nu pa otru tiltu, bet tas ir pāris simtu kilometru tālāk…

—  Cik? — iebrēcās Meža Veča. — Pāris simtu lieku kilometru, tikai lai šķērsotu upi? Tas taču prasīs nedēļas!

—   Nu, tā varētu būt, — piekrita Mežsargs.

—   Mēs brauksim pari aizai, — sacīja Meža Veča. — Tas ir izlemts.

—   Vai tai upei nevar tāpat kaut kā tikt pāri? — jautāja Ralfs.

—   Ak, nē, — teica Mežsargs. — Tā ir viena no lielākajām upēm visā Mežā — plata un neganta, no vienas vietas ar atvariem un ūdenskritumiem.

Viņš atkal pievērsās kartei. — Jā, un nedaudz tālāk aiz Klabiķu aizas ir Uguns kalns… — viņš runāja, ar pirkstu vilkdams līdzi pa karti.

—   Kas tas ir par kalnu? — jautāja Monika. — Vai augsts?

—   Tas ir izdzisis vulkāns, — paskaidroja Mežsargs. — Tas ir gana augsts, jā — bet tas nekas, jo mums nav jābrauc tam pāri. Vienīgais, tam visapkārt plešas milzīgs lavas lauks. Tas nozīmē tikai akmeņus un nekāda braucama ceļa…

—   Tas nav labi, — raizējās Meža Veča. — Diez vai mana kariete var braukt pa akmeņiem…

Bet Arvilu uztrauca kas cits. — Vai tas vulkāns patiesi ir izdzisis? — viņš jautaja. — Vai tas nevar piepeši sākt atkal darboties?

—  Tas gan ir maz ticams, — Mežsargs viņu mierināja. — Uguns kalns ir darbojies tikai pāris reižu. Nē, nē, šoreiz mums vairak jāraizējas par klabiķiem nekā par to, ka varētu atdzīvoties sen miris vulkāns.

Ralfs stāvēja, pārkāries pār galdu, un, ar degunu ieurbies kartē, kaut ko cītīgi pētīja.

—   Mežsarg, ko nozīmē šie melnie punktiņi? — viņš pēc brīža jautāja.

Mežsargs palūkojās zēnam pār plecu. — Kādi punktiņi? Ak, tie… Tie ir mežaļaužu ciemi. Redz, kur Klabiķu ciems, — viņš sacīja, pabakstīdams vienu no punktiņiem. — Tie ir dažāda lieluma — atkarība no iedzīvotāju skaita: jo vairāk iedzīvotāju, jo resnāks punktiņš. Kaut gan šis atlants jau ir vecs, un pa šo laiku daudz kas mainījies. Protams, ciemi vēl aizvien atrodas savās vietās. Izņemot Uplejas ciemu…

—   Uplejas ciemu? — pārjautāja Ralfs. — Kas tad ar to notika?

—   Tie ļaudis bija sabuvējušies pārāk tuvu Krāčupei — ciems stāvēja pašā upes krastā. Protams, no vienas puses, tas ir ērti — vienmēr svaigs ūdens, zivis… Bet ar tādu upi kā Kračupe jābūt piesardzīgiem. Kādu dienu kalnos virs ciema sākās nogruvums, un upe, kas plūda cauri šiem kalniem, mainīja tecējumu. Tā pār- brāzās pāri ciemam, visu aizskalodama sev līdzi.

—   Jā, tas droši vien bija baisi… — domīgi ieteicās Meža Veča. — Lai vai kā, tas bija pirms kādiem simt gadiem, un kopš tā laika neviens tādas muļķības nav atkārtojis un ciemus blakus kalnu upēm nebūvē.

Aluķēmu Vecais visas sarunas laikā bija pacietīgi stāvējis, bet nupat viņš sāka nervozēt. — Tātad brauciena maršruts mums ir skaidrs, — viņš teica, — un es ceru, ka ar transportu arī viss būs kārtibā.

Meža Veča skaļi ievilka elpu, un bērni pārmija saprotošus skatienus. Aluķēmu Vecais bija aizskāris Meža Večas neaizska- ramāko tēmu — viņas karieti! Tas ir, tēma bija gaužām laba, ja par karieti runāja cildinoši, toties, ja kads atļāvās izteikt šaubas par karietes lietderīgumu… Tomēr šoreiz, šķiet, Meža Veča nolēma nesacīt neko. Acīmredzot viņa nosprieda, ka tāds aluķēms no karietēm neko nesaprot un nav vērts sākt viņu izglītot…

—   Pieņemu, ka transports ir kārtībā, — atkārtoja Vecais, negaidītā klusuma apmulsināts. — Kad mēs varam doties ceļā?

—  Mums vajag vienu dienu, lai sagatavotos, — atbildēja Meža Veča. — Tā ka, manuprāt, varam izbraukt parīt agri no rīta.

—   Labi. Būsim klāt pulksten sešos, — teica Vecais un, nogrābis aiz pseidopodijas pūpēžveidīgo Krindonu, devas projām.

VIENPADSMITA nodaĻa

KLABIĶU AIZA

Nākamajā dienā sākās drudžaina gatavošanās gaidāma- jam braucienam. Meža Veča bija sākusi ķimerēties ap karieti, vēl pirms visi pārējie bija piecēlušies, un, kad Monika pulksten astoņos, berzēdama miegu no acīm, izgāja paraudzīties, kads arā laiks, viņa gandrīz ieskrēja karietē, kas bija novietota pie pašām ārdurvīm.

—   Skaties, kur ej! — viņai uzkliedza Meža Veča, nevaļīgi šaudīdamās apkārt notraipītā priekšauta ar eļļainu lupatu rokās. Gaiss oda pēc kaut kādiem šķīdinātājiem, bet zeme stāvēja kannas ar sulu, kas karietei bija benzīna vietā.

—   Ko tu dari? — jautāja Monika un nožāvājās.

—   Ko es daru? — sašutusi atsaucās Meža Veča. — Ko tu dari un kāpēc nesaiņo somas?

Monika izbolīja acis. — Ko — jau tagad? Debestiņ, vēl taču ir tik agrs!

—   Diena paskries nemanot! — attrauca Meža Veča, nomezdamās zemē uz muguras un pazuzdama zem karietes. No turienes atskanēja klaudzināšana, un piepeši no karietes apakšas izlidoja plakanknaibles, gandrīz trāpīdamas Monikai pa kaju. Viņa izbijusies palēca malā un iemuka atpakaļ mājā.

Mežsargs atšķirībā no Meža Večas nepavisam nesteidzās ar gatavošanos braucienam un vienā mierā stāvēja pie plīts, cepdams pankūkas.

—  Atnes no pagraba zemeņu džemu, — viņš teica Monikai, — un modini pārējos. Pankūkas jāēd, kamēr tās ir karstas.

Monika devās uz pagrabu, pie viena atnesdama ari brukleņu ievārījumu. Mežsarga zemeņu džems viņai negaršoja, tas nez kāpēc oda pēc suņa…

* * *

Pēc brokastīm Ruta aizgāja uz Klabiķu ciemu pateikt Ērlai, ka viņi dodas projām, un trenerim Merlam — ka viņa kadu laiku nebūs treniņos. Mājās palikušie beidzot sāka saiņot mantas — vairāk par prieku Meža Večai, nekā reālas vajadzības spiesti. Bērni salika somās vairākus pārus zeķu, siltās jakas, otras garās bikses un lukturus, un ar to arī saiņošana bija beigusies. Arvils pieskatīja Meža Veču, kad tā saiņoja līdzi ņemamo ēdienu.

—  Tikai ne brētliņas, — viņš izmisīgi lūdza. — Es vairs nespēju uz tām skatīties.

Kad viņi bija devušies līdzīgā braucienā pirms pusgada — uz Klinšu krāvumiem pie aluķēmiem —, viņi visu ceļu bija pārtikuši galvenokārt no brētliņu konserviem. Diemžēl izskatījās, ka ari šoreiz paredzams tāds pats liktenis.

Meža Veča lika lielajā brezenta somā jau kādu divdesmito kārbu, kad Arvils atkal ievaimanājās. Meža Veča īgni uz viņu paskatījās un tad paraudzījās apkārt pēc Mežsarga. Viņš mazgāja traukus.

—   Mežsarg, te daži negrib ēst brētliņas, — Meža Veča, izbolījusi acis, teica. — Vai tev gadījumā nav kas cits?

—  Nedomāju vis, — attrauca Mežsargs. — Kaut gan… Pag, pag, man kaut kur bija tā žāvētā briežgaļa… — Viņš ar troksni iesvieda slapjo šķīvi, ko bija turējis rokā, atpakaļ bļodā un nogāja lejā uz pagrabu.

Pēc brīža viņš atkal parādījās, stiepdams kaut ko lielu un sarkanīgi melnu.

—   Briežgaļa, — Mežsargs paziņoja, nosviezdams savādo kluci

Meža Večai uz somas. — Nezinu, kā tu to iesaiņosi, bet, ja jūs negribat zivis, tas ir viss, kas man vēl atlicis.

Viņš devās atpakaļ pie netīrajiem traukiem, bet Meža Veča ar netīksmi lūkojās uz melnīgsnējo briežgaļas gabalu. Tas izskatījās pēc tāda, kas diezgan ilgi, visu aizmirsts, ir nogulējis pagrabā… Bet laikam tā tomēr nebija vis, jo, kad Meža Veča paņēma nazi un nogrieza šķēlīti nomēģināšanai, viņa atzina, ka gaļa ir "laba un gluži ēdama, ja vien kāds ir pietiekami izsalcis"…

Ap pusdienlaiku, kad lielākā daļa somu bija sasaiņotas, Meža Veča ar Mežsargu sāka tās nest uz karieti. Monika ar Arvilu slaistījās turpat apkārt, drūmi vērodami, kā kariete kļūst aizvien pilnāka un ka aizvien mazāk vietas paliek viņiem pašiem.

—  Ak, debestiņ, — vaidēja Arvils. — Atkal būs tas pats, kas toreiz. Tikai šoreiz mums kājas spiedīs nevis konservu bundžas, bet milzīgs un ciets briežgaļas gabals…

—  Tu pats to briežgaļu gribēji, tad nu tagad neņaudi, — aizrādīja Meža Veča, pašaudamās garām ar guļammaisu rokās.

—  Kāpēc šajā Mežā viss vajadzīgais atrodas tik tālu? — Arvils gaudās. — Kāpēc vienmēr ir tik šausmīgi tālu jābrauc?

—   Nu, es nemaz nevēlētos, lai tās melnās statujas stāvētu man mājas priekšā, — nosmējās Mežsargs, kas bija nejauši dzirdējis viņa žēlabas. — Tad jau labāk es pabraucu kādu gabaliņu ar karieti.

Bens, līksmi kulstīdams asti, lēkāja visiem apkart. Kad viņš vienu brīdi pat ielēca karietē, uzvaroši palūkodamies uz Moniku un ieriedamies, meitene piepeši iepleta acis.

—   Es taču pavisam aizmirsu! — viņa iesaucās.

—   Ko tu aizmirsi? — izklaidīgi vaicāja Arvils.

—  Par Benu! Man tūlīt pat jāaizved viņš uz ciemu pie Ērlas vai Tinu! — Un viņa pasvilpa Benam, kurš tūlīt izlēca no karietes un piedrāzās pie Monikas, gaidīdams, ka nu tik būs skriešanās.

—  Nekur tev nebūs jāiet, — ieteicās Arvils, raudzīdamies uz priežu pakalnu pusi. — Redz kur Tinu nāk. Kopa ar Rutu.

Patiešam, tur viņi abi naca, un Bens, pamanījis Tinu, aizbrā- zās viņu sagaidīt. Monika stāvēja un skatījās, ka Tinu pabužina Benu aiz auss, un tad viņi, viens otru trenkādami, aizmetas pāri pakalniem. Ruta pēc isa brīža bija klāt un nosmīkņāja.

—   Līdzko Tinu padzirdēja, ka tev nav kur atstāt Benu, viņš tūlīt nolēma nakt šurp, lai tev neienāktu prātā atstāt suni Ērlai. Es gan domāju, ka viņai nebūs nekādu iebildumu, ka Bens paliek pie Tinu.

—  Es ari tā domāju, — Monika nosmējās.

—   Ērla sarunāja vienu ciema sievu, kas nāks pabarot un pieskatīt Meža Večas vistas, — teica Ruta. — Par to viņa prasīs no Meža Večas trīs olas diena.

No mājas iznāca Ralfs un, apgajis apkārt karietei, apsēdās zemē sūnās.

—   Atkal ļembasts, — viņš sacīja. — Līdzko sākas kaut kas nopietnāks par jenotu tvarstīšanu, Meža Veča uzreiz kļūst tik nervoza… — viņš sūdzējās.

—   Nu, nesaki vis, — iebilda Arvils. — Man gan liekas, ka par jenotiem viņa ceļ daudz lielāku traci nekā par doforiem ar visiem kringiem un dimantu Ciltstēvu kopā ņemtiem, — viņš teica, un Monika klusibā viņam pilnīgi piekrita.

Mežsargs bija piegājis pie somām piebāztās karietes un nu kritiski to aplūkoja.

Kariete izskatījās visai pārpildīta. Somas rēgojās ka priekšā, tā aizmugurē, un starp priekšējiem un mugurējiem sedekļiem atkal bija somas, vesela somu grēda… Monikai likās, ka karietes riteņu asis ir pat nedaudz ieliekušās, bet tad viņa nosprieda, ka tā tikai rādās. Viņa nespēja iedomāties, ka Meža Veča varētu pieļaut kaut ko tādu…

—   Tā, tā… — murmināja Mežsargs, braucīdams bārdu un mulsi uzlūkodams karieti. — Jādomā, ka bērni varētu sēdēt aizmugurē un mēs ar Meža Veču priekšā… Bet kur tad sēdēs aluķēms. ..? Ak, un tad taču paliek vēl tas pūpēžveidīgais… Tas droši vien kādam no berniem būs jāņem klēpī… Varbūt Ralfs…

—    Nekādā gadījumā, — kategoriski noteica Ralfs. — Es neņemšu klēpī pūpēžveidīgo, ir jāizdomā kaut kas cits. Pupežvei- digais ir glums!

—   Muļķības, — attrauca Arvils, — mēs taču viņus ķērām — viņi nav glumi!

Ralfs uz viņu bargi paskatījās. — Es tieši šo te pūpēžveidīgo vēl nesen izvilku no Meža Večas karietes — un viņš bija glums. Glumāks par gliemezi…

—  Varbūt viņš vienkārši ilgu laiku nebija mazgājies, — sprieda Arvils.

Monika un Ruta iespurdzās, bet Ralfs uzmeta Arvilam nicinājuma pilnu skatienu. — Es nekādā gadījumā neņemšu klēpī pūpēžveidīgo, — Ralfs atkārtoja, lai visiem būtu pilnīgi skaidrs. — Ja vēlies, — viņš teica Arvilam, — vari viņu ņemt klēpī pats!

—  Nesaprotu, — teica Arvils, nemaz neklausīdamies, ko saka Ralfs, — kāpēc mums visos garajos braucienos jākrāmējas ar pārvērstiem aluķēmiem. Pagājušo reizi tas bija peļu lācītis, tagad pūpēžveidīgais… Dievs vien zina, kas bus nakamreiz…

—   Peļu lācītis bija jauks, — teica Monika. — Un viņš bija lādzīgs, bet Krindons ir negants. Es arī viņu klēpī neņemšu, — meitene paziņoja.

Mežsargs samulsis klausījās viņu strīdā. — Bet kur tad lai mēs viņu liekam? — viņš beidzot jautāja.

—   Piesiesim striķī, lai jož karietei pakaļ, — ierosināja Ralfs.

—  Nē, tas nu gan nekur neder! — Mežsargs iesaucās, jau zaudēdams pacietību. — Beidziet klīrēties, galu galā, šis nav nekāds izpriecu brauciens!

Visi sadruma, bet tā ari neviens nepieteicās ņemt klēpi Krindonu.

Kad no priežu pakalniem atskrēja Tinu ar Benu, Monika pateicās Tinu, ka viņš ar uz mieru parūpēties par suni, kamēr viņi būs projām. Tinu gan par to izskatījās vēl pateicīgāks nekā pati Monika.

Vēlāk, kad Tinu ar Benu jau bija prom, visi sēdēja Mežsarga mājas lielajā istabā un sprieda, ko viņi vēl ir aizmirsuši.

—  Es domāju, man vajadzētu paņemt līdzi bisi, — ieteicās Mežsargs.

—   Kāpēc? — aizdomīgi vaicāja Meža Veča.

—   Nu, tur tomēr būs tie dofori… kas zina…

—   Vai tu taisies uz viņiem šaut? — šausmās iesaucās Meža Veča. — Ko tu viens pats vari iesākt pret visiem doforiem, sazin, cik viņu tur ir — simts, vairāki simti, tūkstotis…? Tu viņus tikai satracinātu, un viņi piebeigtu mūs visus! Nē, nekādu bisi!

—  Pag, pag, — ieteicās Ralfs. — Nav jau tā bise uzreiz jāliek lieta! Bet, manuprāt, Mežsargam taisnība — mums jāpaņem līdzi viss, par ko ir kaut mazākās aizdomas, ka tas var noderēt.

—  Kur mēs nakšņosim? — gribēja zināt Arvils. — Tajā pašā teltī, kur pagājušo reizi?

—  Jā, — attrauca Meža Veča. — Neesmu pa šo laiku iegādājusies jaunu.

—   Es negulēšu kopā ar diviem aluķēmiem! — iesaucās Arvils.

Ralfs pavīpsnāja. — It kā tev būtu izvēle, — viņš noteica, un

Arvils sabožas un vairs neteica ne vārda.

—  Sava ziņā, — pēc ieilguša klusuma brīža teica Mežsargs, — tā jums būs laba ekskursija. Mežs tajā pusē, kur mēs brauksim, ļoti atšķiras no tā, ko jūs līdz šim esat redzējuši. Mēģiniet uztvert to kā piedzīvojumu, un gan jau viss būs kārtībā!

Tā viņš teica, mēģinādams visus uzmundrināt, bet Monikai bija aizdomas, ka arī viņam pašam vajadzigs uzmundrinājums. Jaunumi par doforiem Mežsargam un Meža Večai bija nākuši kā zibens spēriens no skaidrām debesīm, un bija jāpaiet laikam, kamēr viņi pie tiem pieradīs. Patiesību sakot, arī Monika pati jutās diezgan nelāgi.

Pēc agrām vakariņām bērni devās lejā uz savām istabām, bet Mežsargs piepeši atcerējās, ka nav iesaiņojis lampiņas, ar ko apgaismot ceļu, ja gadījumā iznāktu braukt naktī. Meža Večas puko- šanās pavadīts, viņš uzrīkoja veselu grautiņu, izvandīdams visas atvilktnes un izgāzdams to saturu uz grīdas. Visbeidzot pašas apakšējas atvilktnes dziļumā violetās lampiņas tomēr atradās, un Mežsargs ar uzvarošu "hā!" izvilka grabošo virteni ārā.

—   Un vai laternas tu ieliki? — klusi vaicāja Meža Veča.

Mežsargs uzmeta viņai apjukušu skatienu un tad, ne vārda neteikdams, atkal metās uzbrukuma atvilktnēm.

*  *

Monika pamodās no kaut kāda trokšņa un sākumā nespēja apjēgt, kur īsti atrodas. Likās, ka vēl ir dziļa nakts, un Monika nespēja pat īsti atvērt acis, lai noskaidrotu, kas tas par troksni.

Kāds skrēja augšā un lejā pa kāpnēm, noklaudzēja blakusistabas durvis, un tad kaut kas smags nogāzās uz grīdas.

Ar mokām Monika piespieda sevi atvērt acis un piecelties no gultas. Ruta, klusām šņākdama, joprojām mierīgi gulēja. Monika ieslēdza vitrāžas gaismu un palūkojās pulksteni. I3ija pieci. Acīmredzot Meža Veča bija piecēlusies, lai pabeigtu iekravāšanos un sešos vini varētu izbraukt.

Monika jau sprieda, vai nelīst atpakaļ gulta un nenosnausties vēl kādu pusstundiņu, kad durvis atspraga vaļā un uz sliekšņa parādījās Meža Veča. Vienā rokā viņa turēja termosu, bet otrā nez kāpēc — sienas pulksteni, kas visu laiku bija karājies virs dīvāna Mežsarga lielajā istabā.

Pulksteni viņa tagad pagrūda Monikai zem deguna un satraukti sauca: — Re! Jau pieci! Aši ģērbies un cel visus augšā!

Monika saviebās. Viņa nevarēja ciest, kad viņu pamodināja šādā veidā ar tik lielu traci. Kad Meža Veča bija izgājusi, Monika piegāja pie Rutas un viegli sapurināja viņu.

—  Ei, — viņa pusbalsī čukstēja. — Celies! Ļembasts, kā mēdz teikt Ralfs, jau iet vaļā!

Par atbildi Ruta tikai pagriezās uz otriem sāniem.

Monika atmeta ar roku. Viņa patiesi domāja, ka no tā, ka Ruta pagulēs vēl kādu brītiņu, nekāds ļaunums necelsies.

Pati viņa samiegojusies apģērbās un, gandrīz ieskriedama ar pieri stenderē, nolēma iet paskatīties, vai Ralfs ar Arvilu arī jau ir augšā. Ar Ralfu viņa saskrējās, ejot ārā pa durvīm. Ari viņš izska- tijas gaužām samiegojies.

—  Kur Arvils? — nožāvādamās jautāja Monika.

—   Nav pamodināms, — attrauca Ralfs un pabāza galvu istabā. — A, Ruta arī vēl guļ… Nesaprotu, ko Meža Večai vajag! Izbraukšana taču tikai pēc stundas, un vismaz es nekādas brokastis negribu. Būtu labāk ļāvusi vel pagulēt…

Tieši tobrīd augšā nogāzās vēl kaut kas, Meža Veča sāka aurot uz Mežsargu, un Monika saprata, ka nekādas gulēšanas vairs nebūs šā vai tā.

—   Kas te notiek? — atskanēja miegaina balss Monikai un Ralfam aiz muguras.

Ruta, saviebusies un berzedama acis, sēdēja uz gultas malas un nesaprata, kas tas par ļembastu.

—   Viss kārtība, — pavīpsnāja Ralfs. — Tā ir tikai Meža Veča, kas gatavojas aizbraukšanai.

—   Man likās, ka viņa sagatavojās jau vakar, — teica Ruta, rausdamās ārā no gultas. Izskatījās, ka segas nekādi negrib laist viņu vaļā. Tās tinās viņai apkārt, un, jo sparīgāk Ruta centās no tām atbrīvoties, jo niknāk segas mēģināja iegrūst viņu atpakaļ gultā.

—   Vakar bija ģenerālmēģinājums, — paskaidroja Ralfs.

Visbeidzot tomēr Ruta tika laukā no gultas, un viņi nolēma

uziet augšā parādīties Meža Večai — lai viņa redzētu, ka visi ir piecēlušies, un vairs nenāktu lejā viņus tramdīt.

Augšstāvā nez kāpēc likās diezgan tumšs. Izspūrusī Meža Veča drudžaini skraidīja pa istabu, bet Mežsargs patlaban uzlēja tēju un savā nodaba paklusām svilpoja. Monika ļoti nobrīnījās, redzot pa visu istabu izsvaidītus saiņus, — ari viņai bija licies, ka visa kravāšanās pabeigta jau vakar. Ralfs, par spīti apgalvojumam, ka viņš brokastis negribot, aizmetās pie tējas un maizītēm, bet Monika izgāja laukā.

Rīts bija viscaur pelčks, un smidzināja viegls lietutiņš. Laikam bija lijis visu nakti, jo zeme un sūnas bija izmirkušas, bet šur un tur tecēja sīkas urdziņas.

Meža Večas karieti klāja caurspīdīgas plēves jumts, uzstiepts uz tievu koka līstīšu karkasa, — acīmredzot Meža Veča bija veikusi šādus tādus uzlabojumus. Lietus čabinājās krūmos, grabi- najas pa mājas jumtu un plīkšķēja pa karietei pārvilkto plēvi. Monika bridi stāvēja uz sliekšņa un tad nodrebinājusies devās atpakaļ iekšā.

—   Es taču teicu, ka nezinu! — sauca Mežsargs, stāvēdams istabas vidū un blenzdams uz Meža Veču. — Neesmu to ņēmis! Acīmredzot tu pati esi to kaut kur nobāzusi.

Meža Veča stāvēja, iespiedusi rokas sānos, un izskatījās ļoti uzbudināta.

—  Es nevarēju to nekur nobāzt! Tā vienmēr stāv savā vieta, un vēl vakar tā tur bija. Bet šorīt tās tur vairs nav, tātad kāds to ir paņēmis!

—   Kas pazudis? — Monika vaicāja Rutai, apsēzdamās viņai blakus pie galda un pasniegdamās pēc maizīšu šķīvja.

—   Karietes atslēga, — paskaidroja Ruta. — Nu, zini, tā, kura iedarbina motoru. Meža Veča apgalvo, ka atstājusi to karietē — viņa nemēdzot ņemt to arā — bet tagad atslēga pazudusi.

—  Varbūt ta izkrita, kad mēs krāmējām iekšā somas, — ieminējās Mežsargs. — Vai tu pameklēji karietē uz grīdas?

—   Pameklēju, pameklēju. Visur izmeklējos. Tas nav ne karietē, ne blakus karietei. — Es pilnīgi nezinu, ko lai iesāk! — Meža Veča noplatīja rokas.

—   Vai bez atslēgas karieti nevar iedarbinat? — vaicāja Ralfs.

—    Nu, pēc idejas jau var, — negribīgi atzina Meža Veča. — Bet tad ir jaņemas ar vadiem, un vispār tas diez kas nav… Es tomēr dotu priekšroku atslēgai. Protams, ja ta neatradīsies, mums nekas cits neatliks kā ķimerēties ar tiem vadiem.

—   Arā līst, — teica Monika, ieliedama sev tēju.

—   Ha, — attrauca Meža Veča. — Un kas mums par to daļas? Vai redzēji manu jauno jumtiņu?

Monika pamāja, un Meža Veča lepni piepūtās.

—   Manas pašas ideja un manis pašas darināts, — viņa paziņoja. — Tagad, vasarā, mes nevaram izmantot polārkrukļa mizas pārsegu — vasarai tas ir par siltu, un, ja mēs zem tā sēdētu katru reizi, kad līst lietus, mēs pagalam pārkarstu.

Polārkrūkļa mizas pārsegs bija īpaša sega, kas nelaida cauri aukstumu. Pat visbargākajā salā zem tās bija silti kā istabā, un šo segu Meža Veča bija izmantojusi, kad viņi bija devušies uz aluķēmu Klinšu krāvumiem.

Pie durvīm klauvēja, un istabā ienāca aluķēmu Vecais, ģērbies brūnganā jakā, kas bija izmirkuši cauri slapja. Galvā viņam bija noņurcīta bruņa platmale, no kuras tievā strūkliņā uz grīdas tecēja ūdens. Vecajam pa pēdām sekoja pūpežveidīgais Krindons.

Aluķēmu Vecais aizgāja līdz dīvānam un iezvēlās tajā. Pūpēž- veidigais palika turpat pie durvīm, bez skaņas plātīdams savu mutes spraugu un tirinādams pseidopodijas.

—   Ir nu gan laiciņš, — sacīja aluķēms, noņemdams slapjo cepuri un izgriezdams to. Uz grīdas palika pamatīga peļķe, un Mežsargs ar lupatu to saviebies metās uzslaucit. — Un līst aizvien stiprāk, — Vecais vēl piebilda.

—   Interesanti, kur viņi pavadīja nakti? — Ralfs čukstēja Monikai. — Viņi izskatās tā, it kā būtu gulējuši zem klajas debess.

—    Kur gan citur? — atčukstēja Monika. — Nedomāju, ka kāds no mežaļaudīm būtu laidis viņus iekšā pārnakšņot…

Kamēr bērni beidza brokastot, aluķems palika sēžam dīvānā ar aizvērtam acīm. Varēja domāt, ka viņš ir aizsnaudies, bet, līdzko Monika un Ralfs piecēlās no galda, viņa acis bija vaļā, un viņš vaicāja: — Nu kā? Vai esat gatavi ceļam?

—   Gandrīz, — atteica Meža Veča un izstāstīja par ķibeli ar atslēgu.

—   Nu tad būs karieti jaiedarbina citādi, — noteica aluķēmu Vecais balsī, kas nepieļāva iebildumus.

Meža Veča uzmeta plecos tumši zaļu lietusmēteli, uzrāva pāri izspūrušajai galvai kapuci un, paķērusi no plaukta knaibles un skrūvgriezi, izskrēja ārā lietū. Pēc brītiņa ierūcas karietes motors, un durvīs parādījās slapja Meža Večas galva.

— Kārtībā! — viņa iesaucās. — Varam braukt!

Mežsargs ātri novāca traukus, un visi devās laukā.

Patiešām, nu jau lija spēcīgāk. Debesis bija kļuvušas vēl tumšākas un virs tālākajiem priežu pakalniem pieņemušas tādu kā melnīgsnēju nokrāsu. Lietus plīkšķēdams gāzās lejup un radīja aizvien jaunas peļķes, no kurām lielākās jau bija saplūdušas kopā mazos ezeriņos.

Monika, Ruta, Ralfs un Arvils pusskriešus metās uz karieti, un Meža Veča uz mirkli pacēla jumtu, lai viņi varētu iekāpt. Viņi ieklupa karietes aizmugurējā sēdekli, mežģīdami kājas ap somu grēdām, un kaut kā nebūt saspiedās, lai varētu apsēsties.

Drīz Meža Veča, Mežsargs, aluķēmu Vecais un pūpēžveidīgais aizņēma priekšējo sēdekli, un Meža Veča atkal nolaida jumtu. Galu galā pūpēžveidīgais nebija jāņem klēpī nevienam, jo viņš saritinājās kamolā uz grīdas pie aluķēmu Vecā kājām.

Meža Veča pagrieza stūri, un viņi sāka braucienu cauri Mežam un lietum uz Šalkojošo jūru.

Motors, reiz iesilis, turpināja vienmuļi rukt, un lietus dobji plīkšķēja pa karietes plēves jumtu, radīdams braucējos visai miegainu sajūtu. Monika pacēla galvu un palūkojās uz caurspīdīgo karietes jumtu — lietus lāses no augšas triecās pret to, sašķīda un notecēja lejup pa sāniem, atstādamas aiz sevis slapjus celiņus. Cauri lietum debesis vairs pat nevarēja saskatīt — tās likās izšķīdušas un pārvērtušās ūdenī, kas, nespēdams vairs notureties gaisa, gāzās lejup.

Monika palūkojās uz Rutu. Viņa, atspiedusi galvu pret kādu somu sev aiz muguras, gulēja. Arī Arvils, kurš nez ka bija pamanījies dabūt uz sēdekļa ari kājas, miegā šņāca. Pat Ralfam krita acis ciet, un Monika, nolēmusi aizvērt acis, "lai paskatītos, kā tas būtu", tūlīt aizmiga.

Viņi pamodās tikai ap pulksten vienpadsmitiem, kad Meža Veča rava nost karietes jumtu. Tas neparko negribēja salocīties, ka tam pienāktos, un Meža Veča skaļi šķendējās.

Monika nožāvājās un izberzēja acis. Bija kļuvis nedaudz gaišāks, un cauri gaiši pelēcīgajām debesīm varēja saskatīt baltu saules ripu, kas likās neparasti maza. Vairs nelija tik stipri, kā pirmīt, kaut arī vēl arvien sijājās tada kā sīka migliņa.

—   Kur mēs esam? — Monika jautāja.

Meža Veča uz bridi atravās no spītīgā karietes jumta. — Ak, nezinu, — viņa attrauca. — Kaut kur Mežā… Prasi Mežsargam, viņš ir navigators.

Mežsargs sēdēja blakus Meža Večai, un viņam klēpī bija izklāta Meža karte. Rokā viņš turēja kompasu, un tagad, kaut ko pie sevis murminādams, cītīgi ar to darbojās.

—  Mums jacenšas turēties vairāk pa kreisi, — viņš sacīja, glaudīdams bardu. — Tad pēc pāris dienām mums vajadzētu nonākt pie Klabiķu aizas.

Pa to laiku Meža Večas pulēs bija vainagojušās panākumiem — koka latiņas ar vieglu klikšķi sastiprinājuma vietās saliecās, un jumts salocījās.

Visi izkāpa arā un palūkojās apkārt.

Viņi bija šķērsojuši priežu paugurus, izbraukuši cauri vēl daudziem kilometriem meža, un tagad viņu priekšā pletās līdzenums. Vietumis apaudzis ar koku puduriem, vietām pavisam kails, tas sniedzās līdz pat kalniem, kas pacēlās virs horizonta. Līdzenumu šķērsoja upe — vietām platāka, vietām šaurāka, bet, kā izskatījās, pavisam sekla. Akmeņainā gultne lika straumei skaļi gausties par to, ka tai jāskrien apkārt katram akmenim, un upe bija pārpilna sīku ūdenskritumiņu un baltu, niknu ūdens virpu- līšu.

—    Balta upe, — teica Mežsargs, pamādams uz upes pusi. — Mums droši vien nāksies nakšņot tās krastā ne reizi vien, un, ja paveiksies, mēs tiksim ari pie forelēm.

—  Vai tas nav bīstami? — vaicāja Arvils, sarauktu pieri lūkodamies uz upi.

—   Kas — bīstami? Foreles, vai? — brīnījās Mežsargs.

—   Nē, taču. Nakšņot upes krastā. Es domāju, ja nu kalnos sākas kāds nogruvums, un upe noslīcina mūs, kamēr mes mierīgi guļam? Vai ja tajā upē dzīvo kāds dofors, kurš ņems un ieraus mus ūdenī, kamēr mēs sēdēsim krastā un makšķerēsim?

Ralfs sašķobītu seju bija lūkojies uz Arvilu, kamēr tas runaja, un tagad ieķiķinājās. — Un ja nu krastā izkāpj milzu forele un nokož mums galvas? Ko tad? — viņš smējās.

Arvils sabozās. — Tu nekad neko neuztver nopietni, — viņš apvainojies teica.

—  Kā nu ne? — atsaucās Ralfs. — Kas gan var būt nopietnāks par milzu forelēm? Tikai baidos, — viņš sērīgi palūkojās uz seklo upīti, — ka šaja upē milzu forelei būtu lemts nelāgs liktenis — viņas galva visu laiku rēgotos virs ūdens, un viņa vienkārši noslāptu…

Kad Meža Veča bija izlocījusi kājas un arī savas notirpušās rokas, visi sēdās atpakaļ karietē un devās pa līdzenumu uz priekšu. Visa atlikusi dienas daļa tā arī pagāja, braucot gar Balto upi kalnu virzienā.

Ap pusdesmitiem vakarā Meža Veča apturēja karieti un paziņoja, ka ir laiks sliet telti naktij. Mežsargs ar Meža Veču un Ralfu ķērās pie darba, un telts viens divi bija gatava. Kamēr Meža Veča aizgāja sacirst malku ugunskuram no tuvumā augošajiem kārnajiem kociņiem, Mežsargs ar bērniem devās pamakšķerēt. Vienīgi aluķēmu Vecais ar pūpēžveidīgo Krindonu palika sēžam karietē.

Pelēcīgās, viscaur apmakušās debesis radīja iespaidu, ka ir vēlaka stunda, neka bija patiesībā. Sēžot upes krastā blakus Mežsargam, kurš bija izmetis makšķeri, Monika klusēdama vērās strauji plūstošajā straumē, no kuras Mežsargs laiku pa laikam izvilka pa zivtelei.

Strauji satumsa, un, kad Mežsargam likās, ka nu viņiem zivju ir gana, bija kļuvis jau pavisam tumšs. Pametuši čalojošo straumi, viņi devas atpakaļ uz telti, kuras priekšā nu dega liels un spilgti oranžs ugunskurs. Uguns radīja mājīguma sajūtu, un visi sapulcējas tam apkārt, skatīdamies, kā Meža Veča rosās, sagatavodama restes, uz kurām vēlāk izcept zivtiņas.

Nevienam negribējās runāt, un viņi klusēdami noskatījās, kā malka sadeg, pārvērzdamās koši kvēlojošās oglēs, un kā Meža Veča novieto restes virs ugunskura un saliek uz tām zivtiņas. Kad zivis bija gatavas, Arvils jau bija paguvis iesnausties, un, ātri notiesājuši vakariņas, visi devās teltī pie miera.

Nākamajā dienā viņi turpināja braucienu, un kalni pie horizonta auga aizvien lielāki. Vakarā, kad debesis noskaidrojās, viņi noskatījās, kā kalnos pazūd saule, uz bridi ar savu rožaino gaismu apmirdzēdama melnās klinšu smailes.

Ari trešā diena pagāja, braucot pa līdzenumu, bet trešās dienas vakarā viņi uzslēja telti jau kalnu pakājē. Kalni slējās virs viņiem kā neparejama melna klints siena, un Arvils jau meta nervozus skatienus augšup, meklēdams ceļu, pa kuru augšā varētu tikt kariete. Tāda ceļa nekur gan nemanīja. Diezgan bieži pāri kalniem pārlaidās kāds klabiķis — lielais, melnais putns, kas bez skaņas planēja virs melnajām klintīm, izskatijās visai baisi. Dažreiz, kad putns nosēdās kalnā virs ceļinieku telts, viņa nagi izkustināja nelielus oļus, un tie ripoja lejup, atsizdamies pret telts sienām, par lielām šausmām Arvilam. Zēns tādās reizēs domāja, ka nupat sācies nogruvums.

Nākamajā rītā, iznācis no telts, Mežsargs palūkojās uz kalniem un paziņoja: — Šodien mēs šķērsosim Klabiķu aizu.

Meža Veča palūkojās uz kalniem, paskatījās uz Mežsargu un pakratīja galvu. — Es nezinu, kur šeit var izbraukt, — viņa sacīja. — Robežkalnus es pazīstu un varu tos šķērsot ka vasarā, tā ziemā, bet šeit es nezinu itin neko.

— Viņai nevajadzēja to teikt tā, ka Arvils var dzirdēt, — Ralfs pačukstēja Monikai.

Un viņam bija taisnība. Arvils pēc Meža Večas paziņojuma izskatījās tā, it kā viņam tikko būtu pavēlēts lēkt dīķi, kas pilns ar izbadējušamies krokodiliem. Atgāzis galvu, viņš ar neslēptām šausmām blenza uz klinšaino kalnu nogāzi.

Tieši tajā brīdī milzīgs, melns klabiķis parādījās virs kalna virsotnes un piķēja lejup pa nogāzi tieši uz vietu, kur stāvēja ceļinieki. Viņš šāvās lejup kā dzīva torpēda, tā knābis svilpdams šķēla gaisu, un putns gandrīz ietriecās teltī. Pēdējā brīdī viņš pašāvās sāņus un ieķērcies aizlidoja pāri līdzenumam.

—   Debestiņ, — ievaidējās Arvils, kļuvis bāls kā pūpēžveidi- gais.

Arī Monika juta, ka no izbiļa sirds dauzās kā traka, un likās, ka arī pārējie bija ne pa jokam iztrūkušies.

—   Kas tas bija? — jautāja Ruta.

—   Klabiķis, — sacīja Mežsargs un trīsreiz nospļāvās par kreiso plecu.

—    Es zinu, ka tas bija klabiķis, — Ruta pavīpsnāja. — Bet kāpēc tas tā brāzās mums virsū?

—    Nezinu. — Mežsargs paraustīja plecus. — Varbūt tas ir viņa parastais maršruts, lidojot no kalniem, un mēs vienkārši pa- gadījāmies ceļā… Bet varbūt viņš pamanīja tuvumā kādu pūpēžveidīgo… — Piepeši viņš aptvēra, ko nupat pateicis un iztrūcies paraudzījās apkārt. — Kur Krindons? — viņš izsaucas.

—   Tepat jau ir, — pilnīgi bezkaislīgā balsī sacīja aluķēmu Vecais, norādīdams uz telti. Tur zem telts ieejas rēgojas kaut kas, kas atgādināja baltu trauku lupatu. Taču tā izrādijās pūpēžveidīgā Krindona viena pseidopodija, ko tas bija aizmirsis ievilkt teltī, bēgdams no klabiķa.

—   Acīmredzot klabiķis bija viņu pamanijis, — secināja Mežsargs, paceldams ieeju telti un paluredams iekšā. Ar Krindonu viss bija kārtība. Viņš sēdēja un trīcēja kā apšu lapa, tā ka viņa pseidopodijas nesakarīgi tirinājās.

—     Tas nozīmē tikai vienu, — teica Mežsargs. — Krindons nedrīkst palikt pūpēžveidīgā izskatā, kad mes brauksim pāri Klabiķu aizai. Mums jau tā jārēķinās, ka klabiķi varētu but nikni. Bet, ja mums vēl būs jaatvaira klabiķu uzbrukumi Krindonam, mēs vispār nekad tur netiksim pāri.

Neizskatījās, ka aluķēmu Vecajam tas patiktu. Viņš, saraucis pieri vienās krunkās, sparīgi domāja, un viņa smailās ausis vieglītēm raustījās, kā kustēdamās līdzi domām. Visbeidzot viņš piekāpās. — Nu, labi. Uz to bridi viņš atkal atgūs savu parasto izskatu. Bet tikai uz to brīdi un ne mirkli ilgāk, — viņš bargi piebilda, kad pūpēžveidīgais Krindons sāka izgrūst sajūsmas pilnus spiedzienus. — Un par kalniem neraizējieties, ceļu es jums parādīšu.

Kad telts bija novākta un visi sasēdušies karietē, Meža Veča salika kopā divus vadiņus, motors ierūcās, un kariete izkustējās. Viņi devās kalnos, aluķēmu Vecajam stāstot, kur jābrauc, un pamazām patiešām virzījās kalnā aizvien augstak. Tagad kalni vairs nemaz nelikās tik klinšaini, augsti un nepārvarami. Šur un tur akmeņainajā nogāzē bija pamanījušies iesakņoties sīki krūmeļi, un arī liela daļa klintsakmeņu bija apsūnojuši vai pārklājušies ar pelēcīgi baltiem, spurainiem ķērpjiem. Starp akmeņiem ziedēja violetas puķītes, bet dažviet Monika pamanīja pat paris mēness suņusēnes.

Viņi brauca ar nolaistu jumtu, un pēc kāda laika kļuva dzirdamas savādas skaņas. Tāda kā dunoņa un šalkoņa.

Arvils tūlīt saausījās. — Kas tas ir? — viņš jautāja, pārliekdamies pāri karietes malai un mēģinādams kaut ko saskatīt.

— Krāčupe, — teica Mežsargs. — Bet tu neko neieraudzīsi, tā vel ir diezgan talu.

Arvils iepleta acis. — Vēl tālu? Bet kāpēc jau tagad tads troksnis? Debestiņ, — viņš novaidējas un sagumis atsēdas atpakaļ savā vieta.

Acīmredzot Kračupe tiešām bija varena. Jo tuvāk viņi tai naca, jo spēcīgāks kļuva dārdošais troksnis. Arī gaiss kļuva tāds kā vēsāks un mitrāks.

—    Mēs tuvojamies Klabiķu aizai, — paziņoja Mežsargs. — Vajadzētu kaut ko darīt ar Krindonu…

Aluķēmu Vecais saviebās un pieliecies sagrābstīja pūpēžvei- digā Krindona pseidopodiju. Tad viņš uzrāva to uz sēdekļa sev blakus un, nopurpinājis savu sakāmo, uzsita Krindonam pa galvu. Tas atkal sāka stiepties garumā un mainīties, līdz pēc īsa mirkļa uz sēdekļa starp Mežsargu un aluķēmu Veco sēdēja vēl viens aluķēms.

Tostarp dunoņa bija kļuvusi pavisam skaļa, un gaiss nu bija tik mitrs, ka likās, it kā smidzinātu sīks lietutiņš. Klintis, pa kurām viņi brauca, bija spīdīgas no slapjuma, un Meža Veča saspringti stūrēja, uzmanīdamās, lai viņi nepaslidetu un neiegāztos kādā aizā.

Pagaidām viņiem abās pusēs vēl aizvien slējās klintis, bet tad tās piepeši beidzās.

Viņi bija izbraukuši līdzenā laukumiņā, kam aiz muguras slējās melna klinšu siena, bet priekšā pletās dziļš, dārdošs tukšums, no kura pacēlas balts miglas mākonis. Visi noelsās, un Meža Veča izkāpa no karietes. Pārejie viņai sekoja.

Piegājuši tuvāk tukšuma malai, visi apstājās. Viņi stāvēja pie milzīgi platas un dziļas aizas, kur lejā brāzās zaļgani balta, putās sakulta upe.

—  Paskatieties tur, — cenzdamies pārkliegt drausmīgo troksni, bļāva Mežsargs un noradīja pa kreisi.

Visi paraudzījās turp un ieraudzīja milzīgu ūdenskritumu, kas dārdēdams gāzās iekšā aizā. Izrādās, tā arī bija skaņa, ko visi bija izdzirdējuši jau labu laiku iepriekš.

—   Un kur tad klabiķi? — kliedza Ralfs, noslaucīdams slapjumu no sejas.

Mežsargs pamaja pa labi.

Tur klintis pakapeniski pārgāja aizā, izveidojot it ka terases. Uz tām savas ligzdas bija savijuši, šķiet, tūkstošiem putnu. Ligzdas bija it visur, un likās dīvaini, ka tās spēj noturēties uz akmeņiem, neiegāžoties trakojošajā upē. Klabiķi tupēja ligzdas, un laiku pa laikam kāds pacēlās spārnos un, parlaidies pāri upei, pazuda starp klintīm.

—   Vai tas ir tas tilts? — kliedza Arvils, norādīdams uz trauslu, šauru tiltiņu, kas, iekārts trosēs, šūpojas pari aizai. Šķita, ka pat ūdenskrituma radītais troksnis spētu to saplosīt driskās.

Ari Meža Veča ar neuzticību aplūkoja tiltu un kaut ko neapmierināti pie sevis purpinaja.

—   Tas tilts izskatās pēc tāda, kas pats sevi nevar noturēt, — cauri ūdenskrituma dārdoņai auroja Ralfs.

—   Hmm, — ņurdēja Mežsargs. Acīmredzot viņam likās, ka šoreiz Ralfam varētu būt taisnība. Viņš pagājās tuvāk tiltam un uzmanīgi to pakustināja.

Tilts sašūpojās trosēs un iekaucas tā, it ka tiktu raustīts gabalos. To kaucienu varēja sadzirdēt pat cauri vispārējam troksnim. Klabiķi ligzdās pagrieza galvas šurp, bet daži pacēlās spārnos un apmeta riņķi pāri tiltam.

—   Ko gan Mežsargs domāja, vezdams mūs šurp? — purpināja Meža Veča, bet to varēja sadzirdēt tikai viņa pati. — Tas taču nav nekāds tilts, tā ir gatavā pašnāvībai

Tikmēr Mežsargs bija uzkāpis uz tilta un paspēris pāris nedrošu soļu. Tilts neganti zvārojās, un Mežsargs gāja, ieķēries apmalēs. Pēc mirkļa viņš atgriezās diezgan bālā ģīmī un nepārliecinoši paziņoja, ka tilts esot absolūti drošs.

Ralfs un Monika nosprauslājās, bet Meža Veča iesmēja viņam taisni ģīmī. — Drošs? Absolūti drošs, tu saki? — viņa auroja. — Absolūti drošs kādam, kurš prot lidot! Tas varbūt ir tilts kla- biķiem, ja viņiem kādreiz iegribas šķērsot upi kājām. Un, kad tilts pusceļā sabrūk, viņi var lepni pacelties spārnos un aizlaisties…

—   Vai mums tiešām būs jāiet pa šo te? — Ruta kliedza Monikai ausī.

—   Nevis jāiet, bet jābrauc, — atkliedza Monika. — Neaizmirsti par karieti!

Meža Veča apsviedās riņķi un, aizgājusi līdz karietei, apsēdās savā vietā. Arī Mežsargs un bērni devās atpakaļ.

Kad Monika bija apsēdusies, viņa redzēja, ka Meža Veča kaut ko drūmi domā, iespiedusi galvu plaukstās. Mežsargs dīdījās viņai blakus, bet abi aluķēmi stingi blenza uz priekšu pāri aizai. Visbeidzot Meža Veča pakratīja galvu.

—   Nē, — viņa aizkapa balsi noteica. — Es nevaru tur braukt. Tas nozīmētu riskēt ar mūsu visu dzīvību un ar karieti. To es nevaru pieļaut.

Monikai bija aizdomas, ka pēdējo teikumu viņa bija attiecinājusi tieši uz karieti.

Mežsargs izskatījās pagalam sašļucis un pat necentās Meža Veču pierunāt. Likās, arī viņam nebija nekādu ilūziju par tilta drošību. Bet te ierunājās aluķēmu Vecais. — Kāpēc mēs stāvam? — viņš vaicāja. — Būtu laiks turpināt ceļu.

—   Mēs nevaram turpināt ceļu, — sacīja Meža Veča. — Vai, pareizāk sakot, mēs nevaram turpināt ceļu pa šo tiltu.

—   Kāpēc ne? — jautaja Vecais, pievērsdams viņai savu zaļo

aci.

—   Kāpēc ne? — izsmējīgi atsaucās Meža Veča. — Tāpēc, ka tilts ir nedrošs! Tāpēc, ka tas ir pa pusei izjucis un šūpojas pie mazākās vēja pūsmiņas! Tāpēc, ka vienīgais, kas pa to varētu pariet, būtu tāds klabiķa mazulis, kurš jau ir iemācījies lidot, bet vēl aizvien ir pietiekami viegls, lai tilts zem tā neielūztu! Lūk, kāpēc!

Viņa aizelsusies apklusa.

Aluķēmu Vecais izbrīnīts uz viņu blenza un tad sacija: — Kāpēc tev tā šķiet? Tā nav taisnība, tilts ir pilnīgi stabils. Tāda kariete kā šī pār to pārbrauktu vienā mirkli.

Meža Veča uzmeta viņam skatienu, bet tad, laikam nospriedusi, ka tā izpaužas aluķēmu humora izjūta, kaut ko pikti nopurpināja un ņēmās griezt karieti apkārt.

—   Ko tu dari? — vaicāja aluķēmu Vecais. — Tilts ir šeit.

—   Tieši tāpēc es mēģinu apgriezties, — paskaidroja Meža Veča tādā balsī, it kā aluķēms būtu kāds neapjēdzīgs radījums, kuram ir jāizskaidro pat pašsaprotamas lietas. — Ja tilts ir šeit, tas tikai norāda, ka mums jābrauc pretējā virzienā — tur, kur tilta nav!

—  Bet kādēļ? — jautāja Vecais. — Es taču teicu, ka tilts ir drošs.

—   Jā, tas patiesi bija varens joks, — pavīpsnāja Meža Veča.

—  Tas nebija nekāds joks, — teica Vecais. — Vēl pirms dažiem mēnešiem tiku šķērsojis šo pašu tiltu vēl smagākā braucamajā nekā šī kariete un ar vēl vairāk pasažieru. Tiltam nav nekādas vainas. Tas tikai izskatās bīstams!

Meža Veča nolaida rokas no stūres un kādu bridi uz viņu blenza. Izskatījās, ka aluķēmu Vecais patiešām bija runājis nopietni. Mežsargs nokremšļojās un sakustējās.

—  Nu, ja jau aluķēms… hmm… khmm… atvainojiet… Ja jau troglodīts tā apgalvo, tad jau tā varētu būt. Vajadzētu pamēģināt. .. Mums nav arī pārāk daudz laika.

—  Kā tad! — iesaucās Vecais. — Mums nepavisam nav laika! Un mums pavisam noteikti nav laika ignorēt pilnīgi drošus tiltus un doties nedēļām ilgā apkārtceļā. Pa to laiku dofori var but izspieduši no apaļā akmens pārāk daudz enerģijas! — un sazin kādas spējas viņi tad iemantotu!

Viņš likās visai uzbudināts un nedaudz saniknots, ka Meža Veča negrib darit to, kas, viņaprāt, būtu gluži parasta lieta. Kaut gan ari Monika drīzāk pievienojās Meža Večas viedoklim. Tilts patiesi izskatījās gaužām nelāgs…

—  Nu, labi. — Meža Veča bezspēcīgi noplātīja rokas. — Ja jau jūs visi esat tik ļoti pārliecināti… Tikai man ir viens noteikums. Ja jau jāriskē, tad es riskēšu, labi. Bet tas nav jādara bērniem. Tilts droši vien spētu izturēt viņus, bet par karieti es neesmu tik pārliecināta. Tāpēc mēs darīsim tā — lai bērni iet pa priekšu. Kad viņi būs pāri, lai seko abi aluķēmi… hmmm… troglodīti… Jā, un Mežsargs. Un tikai, kad jūs visi būsiet pāri, tad braukšu es ar karieti.

Tādā gadījumā, pat ja tilts zem karietes ielūzīs, jūs jau būsiet pāri un varēsiet turpināt ceļu.

Iestājās klusums.

Monika domāja, ka tas ir visai nelāgs priekšlikums. No vienas puses, likās pareizi, ka viņi negāja tiltam pāri visi reizē. No otras puses, ja nu ar Meža Veču kaut kas notiek… Viņai pārskrēja drebulis, un viņa palūkojās uz Rutu, Ralfu un Arvilu. Ruta izska- tijas noraizējusies, Arvils bija saviebies tā, it kā Meža Veča patiešām tikko būtu iegāzusies aizā, bet Ralfs skumji šūpoja galvu.

—  Meža Večai taisnība, — viņš klusām sacīja. — Tā būs vispareizāk. Un galu galā Vecais saka, ka kariete tiltam ir tīrais nieks… — Tas gan izklausījās ta, it kā viņš censtos pats sevi mierināt.

Mežsargs labu bridi drūmi klusēja, bet visbeidzot piekrita. Bija skaidrs, ka viņi nevar iztikt bez karietes, tāpēc nevarēja but ne runas par karietes atstāšanu šaja puse.

Visi izkāpa no karietes un vēlreiz piegāja pie aizas malas.

Upe likās vēl negantāka kā pirmīt. Krākdama tā šāvās uz priekšu cauri aizai un likās sastāvēja no vieniem vienīgiem akmeņiem, atvariem un ūdenskritumiem.

—  Nu, labi, — cauri dārdoņai kliedza Meža Veča, kad visi bija brīdi stāvējuši un ikviens bija iedomājies, ka butu, ja tilts zem viņiem salūztu un viņi lidotu pretim visu iznīcinošajai straumei. — Monika, Ralf, Ruta un Arvil — izņemiet no savām mugursomām visu lieko un atstajiet tikai to, bez kā nevarētu iztikt, ja paliktu vieni paši.

—   Mums tur nekā lieka nav, — atkliedza Monika, atbildēdama par visiem. — Tās somas ir pavisam vieglas.

—  Tad labi. Nu, tad tā — pa vienam vien saciet iet. Bet kārtīgi turieties pie apmalēm! — viņa sauca nopakaļus, jo bērni jau bija devušies uz tilta pusi.

Ralfs nolēma iet pirmais, drīz aiz viņa ietu Monika, tad Arvils un visbeidzot Ruta. Kad Ralfs spēra pirmos soļus uz tilta, Monika ar Rutu un Arvilu stāvēja un skatījās. Turoties ar abām rokām pie labās apmales, Ralfs paspēra pāris piesardzīgu soļu uz priekšu. Tilts viegli sašūpojās, un tā troses čīkstēja, bet zēns nelikās to manām un turpināja virzīties uz priekšu.

Monika saspringti viņu vēroja un ar izbailēm domāja, ka tūlīt būs jāiet viņai. Ralfs uz tilta pagriezās un, palaidis vaļā labo roku, pamāja Monikai, lai viņa sāk iet. Vēl viņš kaut ko mēģināja saukt, bet troksnis tieši virs pašas aizas bija tāds, ka neko nevareja sadzirdēt.

Līdzko Monika uzkāpa uz tilta, viņai noreiba galva. Tilts šūpojās un gāzelējās, nosvērdamies te uz labo, te kreiso pusi. Monika ieķērās apmalēs, bet tās nelikās daudz drošākas par visu pārējo. Likās, ka kuru katru mirkli tās nokritīs un Monika ielidos krācošās upes dzīlēs.

Viņa pavērās lejup. Aiza tagad likās vel dziļāka, un tālu, tālu lejā krākdama plosījās zaļā straume.

Monika paspēra vēl pāris soļu. Apmale bija slapja, un viņai slīdēja plaukstas. Ari pats tilts bija izmircis, un bija jāuzmanās, lai nepaslīdētu kāja.

Ralfs bija atsācis kustēties, un Monika piespieda sevi neskatīties, ko dara viņš, bet koncentrēties tikai uz to, kur spert soli. Tilts bija būvēts no šauriem dēļiem, starp kuriem vietām bija diezgan platas spraugas. Ja tādā spraugā piepeši iespruktu kāja, viņa varētu zaudēt līdzsvaru un pārlidot pāri malai. Monika iedomājās par Meža Veču un viņas karieti — nez kā viņa te izbrauks…

Bet domas par Meža Veču acumirklī izgaisa, kad tilts piepeši strauji sašūpojās. Monika ciešāk iekrampējās apmalēs, meklēdama papildu atbalstu. Tilts neganti zvārojās šurpu turpu, un Monika sakostiem zobiem gaidīja, kad tas atkal atgūs līdzsvaru. Kad viņa jutās daudzmaz droša, ka stāv stingri un nenokritīs, viņa pacēla galvu, lai palūkotos, kā klājas Ralfam.

Viņam labi neklājās, un Monika, zēnu ieraugot, tik tikko neiekliedzās. Ralfs, ar abām rokām ieķēries apmalēs, šUpojās pari aizas malai. Acīmredzot tilta pēkšņās sašūpošanas brīdī viņam bija paslīdējusi kāja, un viņš bija pāršļūcis pāri malai. Monika ar šausmām noskatījās, kā viņš bezpalīdzīgi šūpojas gaisā. Tad viņa lēnam mēģināja virzīties uz viņa pusi, bet likās, ka viņas pārvietošanās atkal iešūpo tiltu, un tas tikai padara Ralfa situāciju vēl grūtāku.

Viņa apstājās.

Ralfs tikmēr mēģināja tikt atpakaļ uz tilta. Viņš uzsvieda uz tilta vienu kāju, ieķīlēja to kādā spraugā un tad uzdabūja uz tilta arī otru kāju. Kādu brīdi viņš palika šādā pozā un atpūtās. Tad viņš saspringa un ielocījās uz tilta arī pats.

Monika atviegloti uzelpoja.

Piepeši pāri krācošajai upei un dārdošajam ūdenskritumam atskanēja kādas griezīgas skaņas. Monika palūkojās augšup un ieraudzīja, ka virs tilta riņķo klabiķis. Met lokus un laiku pa laikam ieķērcās. Un tad viņa pamanīja, ka aptuveni tilta vidū uz apmales sēž vēl viens melnais putns. Droši vien tieši viņš nosēžoties bija sašūpojis tiltu.

No Klabiķu aizas pacēlās vēl viens putns un pievienojās tam, kurš lidoja virs aizas. Tagad Monikai un Ralfam virs galvām riņķoja jau divi klabiķi.

Monikai tas nebūt nepatika. Putni izskatījās visai draudīgi. Likās, ka pagaidām tie vēl nav izšķīrušies, vai Monika un Ralfs ir vai nav viņu ienaidnieki, un bija devušies tādā kā izlūklidojuma.

Monika nosprieda nepievērst putniem uzmanību un uzmanīgi devās pa tiltu tālāk. Bet, līdzko viņa bija atsākusi kustēties, viens no lidojošajiem putniem, strauji metās lejā un piķēja Monikai gar pašu degunu, ar savu melno spārnu galu aizskardams viņas pieri. Monika izbīlī parāvās atpakaļ, tik tikko nepārlido- dama pār tilta malu, kā pirmīt Ralfs.

Putns bija atkal uzšāvies gaisā, bet tajā pašā mirklī atkal metās lejup. Šoreiz tas, pašaudamies garām Monikai sprīža attālumā, spalgi ieķērcās meitenei pie pašas auss, un viņa šausmās sastinga. Tikmēr otrs putns bija meties uzbrukumā Ralfam. Pagaidām gan putni tikai lidoja un ķērca, bet Monikai bija nelāgas aizdomas, ka pēc brīža viņi varētu sākt izmantot arī savus knābjus… Viņa sāka drudžaini pārlikt, vai negriezties atpakaļ.

Tieši tobrīd notika kaut kas savāds. Diviem lidojošajiem putniem bija pievienojušies vel divi — ārkārtīgi milzīgi klabiķi, un tagad tie nolaidās tuvāk Monikai un Ralfam. Taču tie nepikēja un neķērca, bet tikai klusām riņķoja — viens virs Monikas, otrs virs Ralfa. Tas Monikai likās vēl aizdomīgāk, un viņa jau sāka domāt, ko darīt, ja kāds no milzeņiem metisies viņai virsū… Bet putni tikmēr turpināja mest klusus lokus bērniem virs galvām.

Tad viens no pirmītējiem piķētājiem atkal bija nolēmis mesties brīdinājuma uzbrukumā Monikai. Bet šoreiz viņš nepaspēja nolaisties necik zemu, kad virs Monikas riņķojošais klabiķis metās viņam virsū. Gaisa atskanēja ķērcieni un spārnu plīkšķēšana, un pāri Monikai aizplivinājās dažas melnas spalvas. Un tad iestājās klusums, un vienīga skaņa bija nemainīgā ūdenskrituma dārdoņa. Monika paraudzījās augšup. Pirmītējais uzklupējs bija pazudis, bet milzu klabiķis turpināja riņķot, kā bija riņķojis pirms brīža.

Monika izbrīnīta nosprieda, ka jāizmanto izdeviba, un devās tālāk pāri aizai. Arī Ralfs bija atsācis iet. Šoreiz Monika paguva tikt gandrīz līdz tilta vidum, kad no Klabiķu aizas pacēlās vēl četri putni. Pusceļā viņi sadalījās pa pāriem — viens pāris devās uz Ralfa pusi, otrs — uz Monikas.

Monika atkal apstājās un ciešāk satvēra apmales. Bet klabiķi nebija tikuši pat līdz tiltam, kad abi milzeņi klupa tiem virsū, un spalvas atkal putēja. Pēc mirkļa visi četri klabiķi izpluinīti laidās atpakaļ uz ligzdām, un Monika saprata, ka ceļš atkal ir brīvs. Viņas milzu putns turpināja riņķot viņai virs galvas kā sardzē.

Nu viņa sasniedza tilta otru galu bez neviena uzbrukuma no klabiķu puses. Acīmredzot tie bija nosprieduši, ka nav vērts ielaisties ar abiem niknajiem milzeņiem…

Sajutusi zem kājām stingru pamatu, Monika sajuta tādu atslābumu, ka apsēdās turpat zemē uz slapjās klints un kādu brīdi vienkārši sēdēja aizvērtām acīm. Arī Ralfs sēdēja turpat.

Beidzot Monika piecēlās un palūkojās uz lielajiem, melnajiem putniem, kas vēl arvien riņķoja virs tilta, neļaudami nevienam citam putnam tam tuvoties.

—  Tu redzēji tos? — viņa sauca Ralfam, norādīdama uz putniem. — Kaut kas dīvains, vai ne?

—   Vai tad tu nesaprati, kas tie ir? — atsaucās Ralfs.

Monika pakratija galvu. — Nē. Kā tu to domā?

—  Tic taču nav nekādi klabiķi! — auroja Ralfs. — Paskaties tur! — Un viņš pamāja uz aizas otru malu.

Monika palūkojās turp. Tur stāvēja tukša Meža Večas kariete, bet tuvāk aizai viena bariņā — Meža Veča, Mežsargs, Ruta un Arvils. Kaut kā pietrūka…

—  Bet kur tad abi aluķēmi?! — iesaucās Monika. — Vai viņi ievēlušies aizā?

Ralfs uz viņu izteiksmīgi paskatījās, un beidzot viņa saprata. Protams! Kā gan viņa bija varējusi aizmirst, ka aluķēmi taču spēj pārvērsties! Acīmredzot tagad viņi bija kļuvuši par milzīgajiem klabiķiem, lai bērni un Mežsargs ar Meža Veču varētu mierīgi tikt pāri tiltam.

Monika iesmējās. Tas taču bija fantastiski! Piepeši viņai likās, ka ar tādām spējām kā aluķēmiem viņi pavisam vienkārši tiks pie dimantu Ciltstēva. Gan jau aluķēmi kaut ko izdomās…

Tikmēr pāri tiltam bija sākuši doties Ruta ar Arvilu. Cieši viņiem pa pēdām sekoja Mežsargs. Klabiķu aiza no ligzdām pacēlās vairāki putni, bet, izmetuši riņķi turpat virs ligzdām, atgriezās atpakaļ. Monikai bija aizdomas, ka viņi jau ne reizi vien ir izbaudījuši par klabiķiem pārvērsto aluķēmu knābju cirtienus.

Tikai kad Mežsargs ar Rutu un Arvilu bija tikuši līdz tilta vidum, vairāki klabiķi uzdrošinājās atkal mesties uzbrukumā. Bet viņi netika līdz tiltam, kad abi melnie sargi metās viņiem virsū un pēc pāris mirkļu ilgas plūkšanās, kad knābji klikstēja un melnas spalvas šķīda uz visām pusēm, uzvarētie klabiķi laidās atpakaļ uz ligzdām.

Mežsargs ar bērniem laimīgi sasniedza aizas šo galu, un Mežsargs metās apkampt Ralfu un Moniku, aiz lielas sajūsmas gandrīz viņus nožņaugdams.

—  Vai, vai! — viņš skaļi vaimanāja. — Man sirds gandrīz apstājās, kad redzēju, ka Ralfs tūlīt ielidos aizā!

—  Man pašam sirds gandrīz apstājās, — Ralfs nomurmināja.

Monika vēroja aizas otru pusi un redzēja, ka Meža Veča gatavojas ceļam. Viņa bija piegājusi pie riteņiem un patlaban mauca tiem kaut ko virsū. Tad viņa pastūma karieti nedaudz uz priekšu, atkal noliecās pie riteņiem un tā vēl vairākas reizes. Visbeidzot, šķiet, kariete bija sagatavota. Meža Veča iesēdās iekšā un pamāja.

Mežsargs un bērni uzmundrinoši pamāja pretī.

Meža Veča sāka lēnām braukt. Viņa uzbrauca uz tilta un pavisam lēnitēm virzījās uz priekšu.

Klabiķi savās ligzdās kļuva manāmi nervozi. Šķiet, šāds dīvains agregāts, kas tagad aizdomīgi līda pāri tiltam, viņus satrauca vēl vairāk nekā cilvēki. Vairāki putni pacēlās spārnos un ķērkdami riņķoja pār ligzdām, bet karietei pagaidām netuvojās. Tikai kad kariete bija tikusi jau labu gabalu pāri aizai, kādi pieci klabiķi metās uz tās pusi. Abi par klabiķiem pārvērtušies aluķēmi sagatavojās atvairīt uzlidojumu, un, līdzko putnu bars bija pietiekami tuvu, viņi metās tajā iekšā. Spalvas putēja, un drīz visi pieci putni griezās atpakaļ. Kā par nelaimi, kamēr viņi bija plūkušies, no ligzdām bija izlidojuši vēl četri putni, kas tagad piķēja Meža Večai gar galvu. Meža Veča bija apturējusi karieti un noliekusi galvu zemāk, lai klabiķi ar spārniem nesapliķētu viņai seju.

Tad aluķēmi klabiķi metās viņu atbrīvot, un drīz uz kādu bridi iestājās miers. Meža Veča izmantoja šo atelpas mirkli, lai uzvilktu karietei jumtu, un tālāk devās, jau paslēpusies zem plēves.

Monika brīnījās, kā kariete neslīd uz sāniem, jo putnu plēšanās laikā tilts bija diezgan stipri šūpojies. Tomēr kariete turējās uz tilta ka uz lielceļa un turpināja neatlaidīgi virzīties uz priekšu.

Un tad no Klabiķu aizas pacēlās vesels bars putnu un metās karietei virsū. Monika iepleta acis, viņai likās, ka tur ir vismaz desmit putnu…

Aluķēmi klabiķi apņēmīgi stājās baram pretim, bet šoreiz viņu spēki bija par vājiem. Kamēr daļa bara palika plēsties ar karietes sargiem, otra daļa uzklupa karietei. Meža Veča bija darījusi prātīgi, izvilkdama jumtu, tomēr ari tas dabūja ciest, kad to apstrādāja klabiķi ar saviem asajiem knābjiem un nagiem. Beidzot aluķēmi bija tikuši galā ar vienu putnu baru un nu metās virsū tiem, kas plosīja karieti.

Tā tas turpinājās visu laiku, kamēr Meža Veča mēroja ceļu pāri tiltam. Kad viņa beidzot nobrauca no tilta aizas šajā puse, karietes jumts izskatījās tā, it kā būtu apstrādāts ar nažiem. Vienas skrandas nokarājās no skalu konstrukcijas, starp kuru pirmīt bija bijusi nostiepta plēve.

Visi metās apsveikt Meža Veču ar laimīgu nokļūšanu šajā pusē, bet Meža Veča vēl labu laiku nespēja atgūties. Viņa palika sēžam savā vietā un neticīgi šūpojam galvu. Kad uz sēdekļa viņai blakus piezemējās divi milzīgi, melni klabiķi, viņa trauksmaini iekliedzās un metās vēcināties ar rokām. Bet klabiķi tūlīt pārvērtās par aluķēmiem, un Meža Veča viņiem nikni uzbrēca: — Dulli esat, vai? Vai tiešām tā jābaida ļaudis?

Tad viņa nokaunējās un klusām nomurmināja: — Paldies par palīdzību…

Diez vai aluķēmi cauri ūdenskrituma un upes troksnim to sadzirdēja, bet nelikās arī, ka viņi īpaši gaidītu pateicības vārdus.

Meža Veča gurdi pamāja, lai visi kāptu iekšā, un, kad visi bija apsēdušies, kariete devās lejup no kalna, atstādama Klabiķu aizu aiz muguras.

— Ka tev izdevās noturēt karieti uz tilta? — brīnījās Ralfs, kad upes troksnis vairs netraucēja sarunāties. — Tas bija tik šausmīgi slapjš un slidens! Man kājas slīdēja vienā laidā.

Meža Veča pasmīkņāja. — Ā, man bija īpašie riteņu uzlikteņi. Tādos braucienos kā šis — kad nav īsti skaidrs, uz kurieni un pa kurieni mēs dodamies, — vienmēr der paķert tos līdzi. Tie ir kaut kas līdzīgs radzēm — tās ieķeras dēļos, un kariete kļūst daudzmaz stabila. Protams, tilts tika nedaudz sabakstīts… Bet kaut kas taču ir jāupurē… Un tieši šobrīd es nebiju gatava upurēt savu karieti.

—   Vai sevi, — pēc brīža viņa domīgi piebilda.

Aluķēmu Vecais atkal bija pārvērtis Krindonu par pūpēžveidīgo, un tas, šodien īsā bridi izbaudījis vairāk pārvērtību nekā jebkad agrāk, tagad saguris tupēja zem sēdekļa. Vecais rādīja Meža Večai ceļu, un viņi bez starpgadījumiem nobrauca no kalna pa pavisam lezenām nogāzēm. Braucot Monika ziņkārīgi lūkojās lejup, mēģinādama saskatīt lavas lauku, par kuru bija runājis Mežsargs. Bet bija redzams vienīgi plašs līdzenums, ko klāja, kā Monikai šķita, tumši zaļa zale. Tālāk rēgojās kaut kas konusveidīgs, un Monika nosprieda, ka tas droši vien ir Uguns kalns.

Taču, kad viņi nobrauca lejā, no lidzenuma nebija ne vēsts. Tas, kas Monikai bija izskatījies kā līdzenums, patiesībā bija grumbuļains akmeņu klājums. Savukārt tā, ko viņa bija noturējusi par zaļi, bija sūna, kas klāja katru akmeni. Vietās, kur sūnu nebija, akmeņi bija izbāzuši ārā savas asās, melnās smailes, un bija skaidrs, ka tie šeit nosedz zemi vairākās kārtās.

Izskatījās, ka te nav iespējams pat paiet, neizmežģījot kājas, par braukšanu ar karieti nemaz nerunājot. Karietes riteņi tūdaļ iesprūstu starp akmeņiem, un viņi nenobrauktu ne pāris metru.

Meža Veča apstulbusi blenza uz akmeņu lauku un tad neveikli izkapa no karietes. Bet to viņa izdarīja tik neveiksmīgi, ka pasli- dēja un nogāzās. Kad viņa mēģināja piecelties, kļuva skaidrs, ka šeit nemaz nevar piecelties — jo nebija divu līdzenu akmeņu, uz kuriem nostāties…

Ar pulem ierāpusies atpakaļ karietē, viņa berzēja sadauzītos ceļgalus un šķendējās. — Un ko lai mēs tagad iesākam? Atliek tikai griezties atpakaļ un vēlreiz braukt pāri Klabiķu aizai…

—   Kāpēc? — prasīja aluķēmu Vecais. — Vai jūs nezināt ceļu?

—   Vai tad šeit ir ceļš? — atjautāja Meža Veča. — Kāds ceļš, kuru es nebūtu pamanījusi? Mežsarg, vai tu kaut kur redzi ceļu?

Mežsargs papurināja galvu. Arī Monika un pārējie sarauktām pierēm blenza uz lavas lauku, mēģinādami saskatīt ceļu, par kuru bija runājis Vecais. Bet nebija nekāda ceļa, tikai nebeidzami apsūnojuši akmeņi…

—   Ceļa te nav, — paziņoja Meža Veča, atgāzdamās sēdeklī un atspiezdama galvu pret iesaiņoto briežgaļas gabalu.

—   Ceļš ir, tikai jāprot to saskatīt, — teica aluķēmu Vecais.

—   Nu tad acīmredzot mēs to neprotam, — nedaudz aizkaitināta atcirta Meža Veča.

—     Vispirms mums būtu jāpabrauc gar kalna pakaji uz priekšu, — sacīja Vecais. — Vai redzi tur to spuraino, brūngano krūmu? — viņš vaicāja, norādīdams uz kaut ko sīku un izplui- nītu, kas kā dīvains dzīvnieks bija sakņupis gabaliņu talak un piespiedies pie kalna.

Meža Veča pamāja.

—   Vispirms aizbrauc līdz tam, — nokomandēja aluķēmu Vecais. — Tad pateikšu, kur jābrauc talak.

Meža Veča, kaut ko neticīgi purpinādama, pabrauca gabaliņu atpakaļgaitā un, pagriezusi karieti, devās pretim bēdīgā izskata krūmam. Piebraukusi pie paša krūma, viņa apstādināja karieti un prasīja: — Nu, un ko tālāk?

Aluķēmu Vecais atrāva durtiņas un, izlēcis ārā, izvilka laukā arī pūpēžveidīgo Krindonu. Krindons uzlīda uz kāda lielāka akmens un, pavilcis zem sevis visas pseidopodijas, palika tā tupam.

—   Ceļš sākas šeit, — teica Vecais. — Troglodīti to ir izveidojuši jau pirms vairākiem gadu simtiem, un tas ved pāri lavas laukam dažādos virzienos. Tas nav nekādi iezīmēts, jo mēs to apgūstam tik labi, ka nekādas zīmes vairs nav vajadzīgas. Taču, ja jūs ceļu nezināt, es jums to nevarēšu izstāstīt — tas ir jāparāda. Un tāpēc mums ir Krindons.

Krindons uz sava akmens sakustējās.

—   Viņam kā pūpēžveidīgajam būs daudz vieglāk pārvietoties pa šiem akmeņiem, — teica Vecais. — Turklāt viņš ir jaunāks… — Un aluķēms apmierināti nokrekstējās, ierāpdamies atpakaļ karietē.

Krindons noslīdēja no akmens un gribēja līst viņam pakaļ, bet Vecais aizcirta karietes durtiņas viņam deguna priekšā.

—   Nē, nē, nē, — viņš nokliedzās. — Es taču teicu, ka tev būs jārāda ceļš. Vai tu nedzirdēji, vai?

Krindons noplātija mutes spraugu savā baltaja pūpēdim līdzīgajā galvā, kas vienlaikus bija arī ķermenis. Atskanēja tāds kā protestam līdzīgs pīkstiens.

—   Nemaz nepiksti, — aizrādīja aluķēmu Vecais. — Ja negribi pavadīt vēl septiņus gadus šāda izskatā, tad dari, kas jadara.

Atgādinājums bija vieta. Krindons tūlīt uzlēca uz akmens un, sakustinājis pseidopodijas, izskatijās gatavs doties ceļā.

—   Brīnišķīgi, — noteica aluķēmu Vecais. — Tikai neskrien pārāk ātri, — viņš teica Krindonam. — Karietei būs jābrauc ļoti leni, — viņš paskaidroja Meža Večai. — Kaut arī tas ir ceļš, tas tomēr sastāv no akmeņiem, un jābūt piesardzīgam.

Turpmāko braucienu, kas turpinājās desmit stundas un beidzās dziļā naktī, Monika aizvien atcerēsies kā gatavo murgu. Kā aluķēmu Vecais bija pareizi teicis — tas bija ceļš, ko veidoja akmeņi. Tā patiešām arī bija. Nevienu mirkli visu desmit stundu laikā kariete nestāvēja taisni, jo tās četri riteņi atradās katrs uz sava akmens. Viņi virzījās uz priekšu gliemeža ātruma — vienu brīdi kariete rāpās gandrīz vertikāli augšup pa kādu akmeņu veidotu pakāpienu, citreiz tā sagāzās uz sāniem, tā ka visi braucēji iekrampējās savos sēdekļos, ar šausmām jūtot, ka tūlīt apgāzīsies. Visu laiku viņus nežēlīgi kratīja, un pēc pāris stundu tādas braukšanas ne tikai Meža Večai, bet arī visiem pārējiem, izņemot aluķēmu Veco, sāka sāpēt galva.

Pūpēžveidīgais Krindons tikmēr paklausīgi šļūca no akmens uz akmens visiem pa priekšu, rādīdams ceļu. šad un tad viņa pseidopodijas paslīdēja, un viņš nozuda starp akmeņiem. Bet pēc brīža viņš atkal parādījās un kā neveikla, daudzkājaina ceļazvaig- zne aizklumburēja tālāk.

Kad satumsa, Mežsargs ieslēdza lampiņu virteni, ko bija uzkāris karietes priekšpusē, un sūnainos akmeņus izraibināja violetas gaismas apļi. Pūpēžveidīgais Krindons tumsā sāka bali spīdēt, un kariete grabēdama kratījās viņam pakaļ pār tumšo akmeņu lauku.

Tikai ap pusnakti viņi sasniedza lavas lauka malu. Krindons bija tā nomocījies, ka sabruka zemē un palika guļam kā nosists. Pārējie stīvām un notirpušām kājām izrāpās no karietes un uz- slēja telti nakšņošanai. Visi bija tā pārguruši no brauciena, ka par vakariņām pat nedomāja, bet, līdzko telts bija gatava, ielīda tajā un, nokrituši kur kurais, aizmiga.

DIVPADSMITĀ NODAĻA

ORLE UN TITO

Brauciena piektā diena sākās astoņos no rīta, kad visus no miega uztrieca Mežsarga bijušais sienas pulkstenis, sākdams neganti zvanīt. Arvils pielēca kājās, neapjēgdams, kas notiek, un panikā izbrazās no telts. Vēlāk viņš stāstīja, ka sapņojis — Uguns kalns atkal atdzīvojies, un viņiem pāri drāžas verdošas lavas straume, bet tie, kas zvana, ir debesu zvani, brīdinot par pasaules bojāeju…

—   Kaut ko tādu tikai tu vari nosapņot, — pavīpsnāja Ralfs, kad viņi jau bija sasēdušies karietē. — Kas tie par debesu zvaniem? — viņš ķircināja Arvilu.

Arvils piesarcis kaut ko norūca un uzgrieza viņam muguru.

Visu dienu viņi brauca cauri gluži parastam mežam, un pūpēžveidīgais Krindons visu ceļu nogulēja. Monikai jau sāka likties aizdomīgi, ka viņš tā nekustīgi guļ, nekustinādams ne pseido- podiju, un viņa sāka domāt, vai tikai viņš pēc vakardienas gājiena nav nobeidzies, liet pret vakaru Krindons tomēr pamodās un sāka pīkstēt. Aluķēmu Vecais nosprieda, ka viņš droši vien ir izbadējies un nogrieza viņam pamatīgu briežgaļas gabalu, ko Krindons aši vien nolocīja.

—    Es biju domājis, ka pūpēžveidīgie pārtiek no koku un krūmu saknēm, ogām un tamlīdzīgām lietam, — izbrīnīti sacīja Arvils, ieplestam acīm raudzīdamies, kā pūpēžveidīgais Krindons badīgi notiesā gaļas gabalu.

—  Jā, bet ne jau nu šis, — nosmīkņāja aluķēmu Vecais.

Ap saulrietu viņi bija iebraukuši platlapju mežā, kur auga ozoli un kļavas un zemi klāja gara, lekna zale. Kariete bez skaņas ripoja pa mīksto segumu, un Mežsargs ne uz mirkli nenolaida acis no kartes un kompasa, jo šo Meža daļu nepārzināja pat aluķēmi. /

Ap desmitiem bērni cits pec cita iekrita snaudā un pamodās tikai, kad Meža Veča strauji nobremzēja un saka klaigāt, lai visi ceļoties augšā un kāpjot ārā.

—  Kāpēc, — samiegojies vaicāja Ralfs, — kāpēc mums kaut kur jāiet, ja mēs jau guļam? Ir taču nakts.

Patiešām, bija jau gaužām vēls. Mežā bija iestājusies pilnīga tumsa, un cauri biezajām koku lapotnēm tik tikko varēja saskatīt melnās debesis, kas bija ka nosētas zvaigznēm.

Mežsargs bija iededzis trīs lielos lukturus un sakāris tos koku zemākajos zaros. Lukturi meta nekustīgus violetas gaismas apļus uz karieti un nelielu zemes pleķīti tai blakus. Šajā zemes pleķīti tad nu ari tika uzslieta telts.

Monika nostiepa savu guļammaisu telts dziļākajā stūri un gribēja likties uz auss, taču Meža Veča iesaucās: — Nē, nē! Es zinu, ka ir vels un jūs gribat gulēt, bet vēl mazliet pacietieties!

—   Kādēļ? — atkal nesaprata Ralfs, ar grūtībām noturēdams acis vaļā. — Mēs ciešamies jau kādas pāris stundas…

—  Nekas, nekas, — attrauca Meža Veča. — Vēl pavisam mazdrusciņ.

Kad visi, ieskaitot pūpēžveidīgo Krindonu, bija salīduši telti un par visām varītēm centās neaizmigt, Meža Veča teica, ka vajadzētu paskatīties ar Aci, ko dara kringi.

Mežsargs un aluķēmu Vecais piekrita, ka tā butu laba doma, un Monika, skaļi un gari nožāvājusies, uzslējās sēdus. Viņa nesaprata, kāpēc Meža Veča nebija par to ieminējusies agrak. Viņa taču butu varējusi paskatīties ar Aci ari brauciena laika. Bet nezin kāpēc gan Meža Večai, gan arī aluķēmu Vecajam likās, ka Acs laikā visiem ir jāsēž apkart un jāskatās uz tevi kā uz cirka eksponātu…

Viņa vēlreiz pārmetoši nožāvājās un prasīja: — Ko man skatīties? Pašus kringus?

Visi piekrita, ka acīmredzot tā būtu tā labaka doma. Monika aizvēra acis un mēģināja iztēloties lielās, melnās būtnes, bet viņa bija tik nogurusi, ka uzreiz aizmiga, līdzko acis bija ciet.

Viņa pamodās, kad kads viņu kratīja. Šis kāds izrādījās Meža Veča, un viņa bakstīja un purināja Moniku, līdz meitenei miegs vairāk vai mazāk bija pārgājis.

—   Labi, mēģināšu vēlreiz, — teica Monika un atkal aizvēra acis.

Šoreiz viņa uzreiz nokļuva melnā akmens mitnēs. Taču šī telpa atšķīrās no tām, kurās viņa bija bijusi kopā ar Ralfu. Tagad viņa stāvēja ne pārāk lielā, apaļā istabā, kurā atradās tikai pāris mēbeles — vienkārša, melna gulta, pārklāta ar tādu pašu melnu audumu, melns akmens galds ar vairākām atvilktnēm un krēsls. Un vairāk itin nekā.

Iedomājoties kringus, Monika bija domājusi par to vienu kringu, ar kuru viņa toreiz bija sarunājusies. Un tagad krings stāvēja viņas priekšā.

Likās, ka viņš bija kaut ko gribējis aiznest līdz galdam, jo atradās pusceļā no durvīm un rokā nesa biezu grāmatu. Bet tagad viņš bija apstajies un saspringti raudzījas uz priekšu.

Monikai atkal uzmācās dīvaina sajūta. Viņai jau tā bija grūti pierast, ka, kamēr viņa skatās ar Aci, viņu neviens ne redz, ne jūt. Bet vēl grūtāk bija tagad — nonākt visneparastākajās vietās un zināt, ka esi pamanīta.

Protams, ka krings viņu neredzēja. Bet, tā kā spēja sajust domas, viņš zināja, kurā bridi Monika lieto Aci un ko viņa ar to redz. Tagad krings zinaja, ka Monika skatās uz viņu.

Viņš viegli palocīja galvu, un Monika darīja to pašu.

—  Mēs esam ceļā uz Šalkojošo jūru, — teica Monika, cerēdama, ka krings dzird, ko viņa tam saka. — Mēs esam daudzi — Ralfu jūs jau pazīstat. Tad vēl ir Ruta un Arvils — mani draugi,

Meža Veča un Mežsargs. Un divi aluķēmi… tas ir — troglodīti, — viņa izlaboja, atcerēdamās, ka krings bija lietojis vārdu "troglo- dīts".

Monika bridi pamlņājās, un, kad krings neko neatbildēja, vaicāja: — Es gribēju zināt, vai mums doties pie statujām, kā mēs sarunājām?

—  Jā, jā, noteikti, — atteica krings. — Tikai viena lieta — kad tiksiet līdz jūrai, negaidiet uz klints pie pašām statujām. Palieciet turpat mežiņā.

Monika pabrīnījās, bet piekrita.

Tad krings novērsa skatienu, kas visu laiku bija koncentrēts aptuveni uz to vietu, kur stāvēja Monika, un devās uz galda pusi. Itin kā kopš ienākšanas telpā viņš nemaz nebūtu pārtraucis iet. Krings atvēra vienu no atvilktnēm un noglabāja tur biezo grāmatu, ko bija turējis rokā. Tad viņš no citas atvilktnes izņēma kaut kādu papīru kaudzi un, apsēdies pie galda, sāka to šķirot un lasīt. Moniku viņš tagad pilnībā ignorēja, un meitene saprata, ka viņš ir partraucis viņu domu kontaktu.

—   Nu? — prasīja Meža Veča. — Ko uzzināji?

—  Viss pa vecam, — attrauca Monika. — Tikai krings grib, lai mēs viņu gaidām nevis pie pašām statujām, bet mežā aiz tām.

—  Hmm, — norūca Mežsargs. — Nez kāpēc tā… Kāpēc tā? — viņš noprasīja.

Monika paraustīja plecus. — Viņš neko nepaskaidroja.

—   Āāā, — atkal noņurdēja Mežsargs.

—  Vai beidzot drīkst iet gulēt? — acim krītot ciet, jautāja Monika.

—  Ko? Ak, jā, jā, protams, — atsaucās Meža Veča, un visi ar skubu metās pie saviem guļammaisiem, kamēr viņa nebija pārdomājusi…

Ari sestā diena pagāja, braucot cauri parkam līdzīgajam mežam. Milzīgi ozoli auga vietām juceklīgi, vietām taisnās rindās, it kā kāds ar nodomu būtu izveidojis šis tumšzaļas alejas šeit, Meža vidū. Sulīgie zaļie zāles stiebri, ko karietes riteņi pielieca pie zemes, atkal uzšāvās gaisā, līdzko kariete bija pārbraukusi tiem pari, un aiz viņiem nepalika tikpat ka nekādu pedu. Šur tur garaja zale draiskojās jenoti, tik apaļīgi un tik spīdīgu kažoku, it ka katru dienu nolocītu pa vistiņai. Meža Veča, viņus ieraugot, ikreiz kļuva nervoza un sāka raustīt stūri, bet Mežsargs viņai stingri piekodināja nenovirzīties no kursa.

Dažviet ziedēja lielas, magonēm lidzigas puķes, bet citur zaļajā zālē rēgojās zili pleķi, it kā tur butu izlieta tinte, — šeit no vienas vietas bija izsēti debeszili ziediņi ar ziedlapiņām ka puķainas putekļu slotiņas. Meness suņusēnes auga čemuros ēnaināko koku pakājēs un likās, ka ozoliem uz stumbru pamatnēm uzmaukti koši zaļi, sarkani un bāli zili gredzeni.

Dažreiz karietei gar degunu spiegdams aizšāvās kāds pūpēžveidīgais — tad Krindonam noraustījās pseidopodijas, un viņš klusi iepīkstējās.

Aluķēmu Vecais, to redzot, saviebās.

—   Ir nu gan, — viņš nicīgi teica. — Nav vēl pagājis gads, kopš viņš iemantojis pūpēžveidigā ķermeni, bet jau sāk apgūt viņu paradumus… Nē, nudien! Labi vien būs, ja viņam nevajadzēs pavadīt šādi visus piecus gadus. Citādi pēc tam mums nāksies uzņemt savā vidū troglodītu, kurš spiegdams un smiedamies joņo apkārt pa Klinšu krāvumiem…

Kad rietošās saules stari iespīdēja starp lapotnēm un gan koki, gan zāle ieguva neparastu zeltaini rožainu nokrāsu, Meža Veča apturēja karieti. Mežsargs atvieglots pacēla acis no kartes un pamasēja notirpušo sprandu.

—   Esam atbraukuši, — paziņoja Meža Veča un stīvām kājām izkāpa no karietes.

—   Ko — jau klāt? — brīnījās Monika. — Tik ātri?

Meža Veča pacēla uz viņu acis. — Mēs esam klāt musu nakšņošanas vietā, — viņa paskaidroja. — Līdz jūrai, saprotams, vēl ir pāris dienu brauciens.

—   Ak, tā… — Monika vīlusies novilka. Visa šī bezgalīgā braukšana bija gaužām nogurdinoša. Katru rītu agri, agri viņi sasēdās karietē, iespiesti starp saiņiem un somam, un brauca visu cauru dienu ar īsiem pārtraukumiem uz ēdienreizēm. Ik vakaru, kad viņa aizvēra acis, viņa redzēja krūmu un koku stumbrus, kas šāvās viņai garām, itin kā viņi vēl aizvien turpinātu braukt…

—  Kāpēc mēs apstājāmies? — brinījās Ralfs. — Vēl taču pat saule nav norietējusi!

Meža Veča sastinga un, savaikstījusi seju grimasē, ilgi uz viņu skatījās.

—  Man ir tāda sajūta, — viņa teica, — ka manas rokas paliks uz mūžu horizontālā stāvoklī no stūres turēšanas un ka man kājās kuru katru brīdi iemetisies krampji. Bet tu saki, ka vēl pat saule nav norietējusi…

Ralfs nomurminaja kaut ko, kas izklausījās kā atvainošanās, un arī izrausās no karietes. Kaut ari viņš nebija ilgas stundas vadījis karieti, tomēr bija labi izkāpt un izlocīt kajas.

Pēc mirkļa visi bija ārā, telts bija uzslieta, un Mežsargs ar Meža Veču devās pameklēt kādus krumus, kuriem varētu nocirpt zarus ugunskuram. Arī Arvils paķēra nazi un iemetās Mežā, tikai citā virzienā. Aluķēmu Vecais sēdēja telts priekšā un, blenzdams kaut kur uz priekšu, nerunāja ne vārda, bet pūpēžveidīgais Krindons slaistījās turpat tuvuma.

Monika, Ralfs un Ruta uzmeklēja kādu ar mīkstu āboliņu apaugušu pauguru un apgūlās zemē. Debesis, saulei norietot, pamazām kļuva intensīvi zilas, un tikai vietām starp resnajiem, tumšajiem koku stumbriem atklājās rožainā debesu mala.

—  Ko mēs iesāksim, kad nonāksim pie šalkojošās juras? — jautaja Ralfs, piemiegtām acīm lūkodamies debesis un mēģinādams saskatīt kādu zvaigzni. Bet tās vēl bija paslēpušās.

—  Satiksim kringus, — bezrūpīgi attrauca Monika. Bija tik labi gulēt šeit mīkstajā zālē un raudzīties debesīs. Ta, it kā pasaulē nebūtu nekādu kringu, doforu, aluķēmu un dimantu Ciltstēvu…

Meža Veča un Mežsargs bija iznākuši no Meža, un katrs stiepa veselu klēpi žagaru. Viņi nosvieda savas nešjavas zemē, un Mežsargs ņēmās sakārtot žagarus tā, lai varētu tos labāk iekurināt. Tad viņš aizšķlla šķiltavas, un drīz vien uzliesmoja ugunskurs.

Monika, Ruta un Ralfs piecēlās un jau sāka iet uz telts pusi, kad piepeši no meža izbrāzās Arvils.

Viņa baltais, puķainais matu ērkulis bija izspūris uz visām pusēm, it kā zēns būtu līdis cauri krūmiem, un viņa seja bija piesarkusi koši sarkana. Šausmās ieplestām acīm Arvils pieskrēja pie Mežsarga un iekliedzies: — Spoki! Mežā spoki! — sāka izbīli šaudīties šurpu turpu.

Mežsargs satvēra zēnu aiz pleciem un, notupies viņam līdzās, cieši paraudzījās viņam sejā. Arvils drebēja un visu laiku atskatījās uz satumstošo Mežu, no kurienes pats bija izskrējis, kā baidīdamies, ka viņam kāds varētu sekot.

—   Nomierinies, — stingri teica Mežsargs, un Arvils pamazām pārstaja trīcēt, kaut vēl aizvien meta bailīgus skatienus atpakaļ. — Nomierinies un izstāsti, ko tu tur redzēji.

Arvilam raustījās lūpa, un kādu brīdi viņš nespēja izrunāt ne vārda. Beidzot viņš izdabūja: — Spoki mežā… Tikko uzskrēju tiem virsū… Debestiņ… — Un viņš atkal sāka trīcēt pie visām miesām.

Pienāca Meža Veča un notupās līdzās. Viņa satvēra Arvila roku un mierinoši kaut ko čukstēja zēnam, līdz viņš nomierinājās tiktāl, ka spēja kaut ko pastāstīt.

—   Kādi tie spoki izskatījās, un ko viņi darīja? — jautāja Mežsargs.

Monika, Ralfs, Ruta un aluķēmu Vecais bija sastājušies visap- kart un ziņkārīgi gaidīja, ko Arvils teiks.

—   Mežaļaudis… — murmināja Arvils.

—   Tu redzēji mežaļaudis? Vai tomēr spokus? — nesaprata Mežsargs.

—   Mežaļaudis spokus, — tramīgi teica Arvils. — Tie mežaļaužu puiši, kas svētkos noslīka…

—   Tu redzēji tos divus? — pārsteigts iesaucās Ralfs. — Ko nu mels! Tu droši vien redzēji kaut kādus citus mežaļaudis un pustumsa noturēji viņus par tiem diviem.

—   Nē, taču! — iekliedzās Arvils. — Es jums saku, ka tie bija tie! Un viņi izskatījās tik dīvaini… kā atdzīvojušies slīkoņi…

Ralfs pavīpsnāja. Viņam Arvila stāsts vairs nešķita interesants. Skaidrs, ka viņš redzējis divus parastus mežaļaudis, kas vienkārši atnākuši pamedīt… Arī Monika un Ruta domāja tieši tāpat. Viņas jau zināja, kads ir Arvils un ka viņš ir spējīgs sacelt lielu traci par neko.

—   Pastāsti, ko viņi darīja, — mudināja Mežsargs.

—   Viņi… ēēē… viņi apdzēsa ugunskuru, — klusi teica Arvils, joprojām bailīgi lūrēdams uz melnajiem kokiem krēslā. — Un otrs rakņājās pa tādu dīvainu baltu maisu…

Ralfs zīmīgi paskatījās uz Moniku. Nu, protams, tie bija tādi paši ceļinieki kā viņi paši, kas tikko pavakariņojuši. Ja tā padomā, patiešām, gaisā visu laiku bija jaušama tāda kā dūmu smarža, vēl pirms viņi iekūra savu ugunskuru…

—   Nu, nu, — teica Mežsargs, acīmredzot izdarījis līdzīgus secinājumus kā Ralfs.

—   Jūs man neticat! — iesaucās Arvils. — Bet es jums zvēru, ka tie patiešām bija tie divi — Orle un … neatceros, kā sauca to otro… — bet Arvilam nebija ilgi jāpārliecina parejie, jo piepeši no tumsas iznira divi stāvi un ienāca ugunskura raustigajā atblāzmā.

Ralfs, Monika un Ruta uz viņiem paskatījās un palika stāvam kā sastinguši. Bet Arvils atkal sāka drebēt un sagrāba Mežsargu aiz jakas stērbeles.

Monika sākuma nodomāja, ka viņai rādās. !su mirkli viņa mēģināja sev iestāstīt, ka tas droši vien ir uguns mestās gaismas iespaida… Pēc tam viņai pa galvu saka šaudīties daudz un dažādu juceklīgu domu… Vai abi ezerā ierautie mežaļaudis butu izglābušies? Bet ja tā, kur tad viņi visu šo laiku ir bijuši? Bet varbūt patiešām viņi bija noslīkuši un pēc tam atdzīvojušies? šajā Mežā notika tik daudz kas dīvains, ka viņa bija gatava pieļaut pat ko tādu.

Bet viņi pretēji Arvila teiktajam nebūt neizskatijas pēc dzīviem miroņiem. Viņi izskatījās gaužām veselīgi. Bet par to, kas tie bija, nebija nekādu šaubu. Tie patiešām bija Orle un Tito — otrs puisis, kura vārdu Arvils nebija varējis atceroties. Monika pameta acis uz Ralfu un Rutu un saprata, ka ari viņi abus ir atpazinuši.

Vienīgi Meža Veča, Mežsargs un aluķēmu Vecais stavēja bez jebkādas sejas izteiksmes, jo viņi svētkos nebija bijuši. Protams, ari pūpēžveidīgais Krindons nesaprata, kas notiek, un, pseidopodijas staipīdams, slaistījās turpat apkart kā apjucis balts astoņkājis.

Tikmēr abi puiši iznāca pie uguns un apsēdās. Pirmais sāka runāt Orle. Viegli pasmaidījis un noglaudis savus īsi apcirptos melnos matus, kas slējās uz pakauša tādā kā ezīti, viņš sacija: — Labvakar. Un nevajag baidīties, — viņš piebilda, uzmezdams skatienu Arvilam, — mēs neesam ne slīkoņi, nedz arī kas cits pārdabisks. Bet piedzīvojuši kopš svētkiem mēs esam daudz, un mums vajag ar jums parunāt.

—   Tad jūs patiešām esat tie… ?! — izsaucās Mežsargs, neticīgi aplūkodams abus puišus. — Bet ka tad…?!

—    Tūlīt visu izstāstīsim, — sacīja Orle. — Un stāstāmā ir daudz. Bet vispirms… Vai jums nebūtu kas ēdams? Mēs esam gājuši vairākas dienas un tik vien ēduši kā pelnos ceptas mēness suņusēnes… Ari ar dzeramo tā bija, kā bija… Nav nemaz tik viegli uziet kādu strautu…

Meža Veča aizsteidzās pēc maizes, brētliņām un briežgaļas, bet Mežsargs starp diviem zemē iedurtiem kokiem iestiprināja metāla stieni un iekāra virs uguns katliņu ar ūdeni, lai viņiem vēlāk būtu tēja.

Ralfs bija pienācis pie Monikas un čukstēja viņai ausī: — Viņi taču ir mežaļaudis, vai ne?

Monika pamāja.

—  Tad kāpēc viņi nebaidās no aluķēma?

Monika izbrinīti paraudzījās uz abiem puišiem un aluķēmu. Aluķēmu Vecais bija atkal apsēdies telts priekšā, un puiši bija uzmetuši viņam ziņkāru skatienu, bet ne vairāk.

Ralfam bija taisnība. Visi mežaļaudis ārkārtīgi baidījās no aluķēmiem, jo vēl nesen aluķēmi bija izklaidējušies, muļķojot mežaļaudis un pēc tam uzsūtot tiem paniskas bailes, kā dēļ dažs labs mežaļautiņš pat bija gājis bojā. Līdzko kaut kur parādījās aluķēms, mežaļaudis laida ļekas vaļā. Katrā ziņā nebija parasts ar viņiem kopā sēdēt pie ugunskura.

Monika pačukstēja savas pārdomas Rutai, un tā viņai piekrita. Tas patiesi bija dīvaini.

—   Domā, tie tomēr ir slīkoņi? — čukstēja Ruta.

—  Protams, nē, — pavīpsnāja Monika. — Diez vai slīkoņi ēstu briežgaļu…

Patiešām, patlaban abi puiši sukāja iekšā briežgaļu ar tādu apetīti, it kā nedēlam ilgi nebūtu ēduši. Laikam ar mēness suņu- sēnēm izsalkumu īpaši remdēt nevarēja…

—  Kas tad tie tādi ir? — nerimās Ruta, turēdamās no puišiem tālāk. — Varbūt pārvērtušies dofori?

—   Ilmm… Nedomāju, ka dofori spētu pārvērsties, — iebilda Monika. — Nē, tie noteikti ir tikai mežaļaudis.

Ruta pašūpoja galvu, un bija skaidrs, ka viņa tam diez kā negrib ticēt.

Monika savukārt ziņkārīgi nopētīja abus puišus, kamēr tie ēda. Orle bija vecākais, viņam patiešām varēja būt jau gadu tris- desmit. Viņš bija īsāka auguma nekā otrs, nedaudz druknāks, un viņa ezītī stāvošie melnie mati likās pavelkam uz augšu arī uzacis, kuru biezie, melnie loki tūlīt piesaistija skatienu. Monika pie sevis pasmējās, nodomājusi, ka tas bija tādas, ko Arvils sauktu par — blēža uzacīm —… Skatiens viņam bija šaudīgs, un kopumā Orle patiesi neradīja patīkamu iespaidu. Ari no pagājušās tikšanās reizes Monikai par viņu nebija palikušas nekādas labas atmiņas.

Tito bija jaunāks, gadus divdesmit vecs, garāka auguma un kalsnāks par Orli. Viņš šķita diezgan nervozs un, košļādams briežgaļas sviestmaizi, nevareja mierīgi nosēdēt uz vietas, bet vienā laidā dīdijās. Ar kalsnajiem pirkstiem viņš plucināja briežgaļas šķēli, bāzdams mutē sikus gaļas krikslšus, un ik pa brīdim atskatījās uz mežu gluži kā pirmīt Arvils. Monikai viņš atgādinaja vāveri, kas notiesā nočieptu gardumu. Ari viņa acis bija lielas un tadas ka pārsteigtas, kā izbiedētas. Ik pa brīdim Tito žigli pakasija galvu, un viņa mati, kas bija melni un viegli viļņaini, uz bridi sa- vēlās, pēc tam paši atkal nostādamies vietā.

Viņiem abiem mugurā bija savādas melnas drēbes, kadas Monika netika redzējusi nevienam no mežaļaudīm. Tas bija tāds kā kombinezons ar šķērsām pārsietu melnas drānas gabalu, kas līdzinājās lakatam. Acīmredzot šis drebes bija patapinātas no doforiem.

Kad abi mežapuiši bija paēduši un noslaucijuši mutes un rokas Meža Večas pasniegtajās salvetēs, viņi bridi sēdēja, vērdamies liesmās. Orle sēdēja pavisam mierīgs, bet Tito aizvien grozījās un kasīja galvu, it kā viņu būtu apsēdušas visas Meža un Zemes blusas, kopā ņemot. Monika cerēja, ka tā vis nav, tomēr drošības pēc pavirzijas no viņa tālāk.

Beidzot Orle palūkojās uz Mežsargu un ierunājās. — Jūs droši vien zināt, kas notika svētku laikā, — viņš sacīja.

Mežsargs pamāja.

—   Todien mēs ar draugiem bijām nolēmuši sarīkot makšķerēšanas sacensības ar smailītēm. Mēs zinājām, ka tas ir aizliegts, un tomēr tas šķita tik vilinoši… Turklāt līcīti, kur bijām nolēmuši sacensties, parasti nav neviena mežaļautiņa — it sevišķi svētku laikā, kad visi drūzmējas centrālajā laukumā. Tā nu mes iepriekšēja dienā aizvedām turp smailītes un paslēpām tās krasta niedrēs.

Orle uz bridi apklusa un likās nogrimis tās dienas atmiņās.

—   Sākumā viss gāja labi. Mes zinājām, ka protam apieties ar smailītēm un ka gandrīz ne ar ko neriskējam. Taču tad es aizrāvos… Man brīnum labi ķērās, tādēļ aizmirsu visu un vairs neuzmanīju, kur atrodos… Tad izrādījās, ka visu laiku esmu tuvojies

Tito laivai, un atjēdzos tikai tad, kad mana laiva ieskrēja viņējā un mēs abi apgāzāmies.

Tito skaļi nopūtās. Visi saspringti gaidīja, kas būs tālāk.

—   Un tad jūs nonācāt pie doforiem, vai ne? — klusumu pārtrauca Arvils. Likās, ka visas viņa pirmītējās bailes ir pagaisušas, kopš viņš saprata, ka tie patiešām nav nekādi atdzīvojušies slīkoņi. Neverigi viņš iesvieda ugunskurā kādu pusapdegušu žagaru.

Orle un Tito ārkārtīgi pārsteigti uz viņu palūkojās, un Orles skatienā jautās kaut kas nepatīkams. Itin kā viņš nebūtu gribējis, lai kāds to zinātu — lai viņš tagad varētu to pavēstīt kā lielu jaunumu. Monika nojauta, ka viņš ir no cilvēkiem, kas vienmēr grib būt tie gudrākie un necieš, ka kads zina tikpat daudz vai vēl vairāk nekā viņi paši. Toties Tito ieplestajās acis varēja manīt tādu kā priecīgu pārsteigumu, un viņš uz mirkli pat pārtrauca dīdīties.

—   Nūjā, — negribīgi atzina Orle. — Bet klausieties tālāk. Un nepārtrauc mani, — viņš uzrūca Arvilam. Tas tikai pavīpsnāja un, palūkojies uz Ralfu, savaikstījās.

—    Nezinu, kā jūs esat uzzinājuši par doforiem… — Orle sacija.

Arvils jau gribēja paskaidrot, bet Monika sāpīgi ieknieba viņam delmā, tā ka zēns iepīkstējās un tūlīt pat apklusa.

—    …bet jums ir taisnība, — Orle turpināja. — Tie patiešām bija dofori — kaut mēs par viņiem uzzinājām tikai todien. Vārdu sakot, mēs peldējām blakus mūsu otrādi apgāztajām smailītēm un mēģinājām tikt tajās atpakaļ. Un tad sacēlās tas virpulis, un es jutu, ka mani rauj iekša dzelmē. Mēģināju tureties pretim, bet tas būtu tikpat kā turēties pretī tornado… Mani sāka trakā ātrumā griezt uz riņķi, it ka es būtu nieka puteklis, iekļuvis atvarā, un es aiz bailēm aizvēru acis. Tikai uz vienu mirkli es tas atvēru un ieraudzīju, ka atrodos iekšā virpuli — pašā vidū bija tukšums, bet tam apkārt griezās ūdens un es līdz ar to. Tad laikam zaudēju samanu…

Kad atjēdzos, atrados kaut kadā telpā. Tā bija viscaur balta, neliela istaba, un es gulēju tādā kā gultā. Tito nekur nebija. Kā vēlāk uzzināju, viņš bijis ieslegts blakustelpā. Piecēlies piegāju pie durvīm, bet tām nekur nebija roktura, un, kad mēģināju tās atgrūst vaļā, tās pat nepakustējās.

Visi ziņkāri klausījās, bet Tito ar kurpes purngalu stūma kaudzītē pelnus, kas bija izlidojuši no ugunskura. Klausoties Orles stāstu, Mežsargs par uguni bija pilnīgi aizmirsis, un nu liesmas bija nodzisušās, bet pagales lēni gruzdēja. Pēdējās ogles slinki gailēja, ietidamas sēdošos aizvien lielākā tumsā. Bet likās, ka to neviens pat nemana.

—   Un tad pēc kāda laika parādījās viņi, — teica Orle.

—   Dofori? — Arvils drošības pēc pajautāja.

—   Nu, tu taču zināji — ko tad prasi? — atcirta Orle. — Viņi ienāca pie manis un, sagrābuši aiz padusēm, it kā es būtu pretojies, izvilka mani ārā. Tur sākās tāds garš, balts koridors, un viņi aizstiepa mani pa to prom. Pēc tam kad kādu laiku bijām gājuši, koridora galā no nekurienes piepeši atvērās durvis, un viņi iegrūda mani pa tām iekšā.

Tito saka klepot, un Orle līdzcietigi uz viņu palūkojās.

—   Nabags galīgi apaukstejies. Mēs klīstam jau daudzas dienas, un pirms kāda laika bija tāds lietus…

Meža Veča saprotoši pamāja un uzmeta raižpilnu skatienu savai karietei. Tās klabiķu saplosītais jumts bija novākts un iegrūsts starp somam. Ja turpmākā viņu brauciena laikā uznāktu lietus, ari viņi izmirktu līdz ādai.

Orle paķēra no zemes pāris zarus un iesvieda tos dziestošajā ugunskurā. Pēc pāris mirkļiem kāda dzirkstele tos atrada, un žagari gaiši uzliesmoja. Orle turpināja savu stāstu.

—   Viņi bija iegruduši mani lielā telpā, kas izrādījās pilna ar doforiem. Viņi vispār izskatās tādi dīvaini — tadi kā sīki, kupraini večukiņi, un viņu sejas ir diezgan neizteiksmīgas. Visi viņi valka garus, melnus, nošņurkušus mēteļus un līdz ar to ir tūlīt pamanāmi, jo visas viņu telpas ir baltas.

Monika pamaja. Viņa to visu jau ļoti labi zināja.

—  Taja lielajā zālē, kas sastāvēja no daudziem vaļējiem stāviem, Tito jau bija priekšā. Gan viņam, gan man abās pusēs stāvēja pa doforam tā, it kā viņi būtu cietumsargi, bet mēs — gūstekņi. Un tad manejie sāka bakstīt mani no mugurpuses, skubinādami iet uz priekšu. Viņi, protams, sarunājās savā starpa, bet es nesapratu ne vārda. Ari Tito tika dzīts uz priekšu, un tā mēs gājām cauri doforu pilnajai telpai, līdz nonācām pie kāda balta galda, kur sēdēja trīs dofori.

—   Kādi viņi izskatījās? — painteresējās Monika. Pēc Orles stāstītā varēja nojaust, ka tie ir vieni no galvenajiem, varbūt tāda kā doforu padome.

Orle paraustīja plecus. — Nekā. Tāpat ka visi pārējie. Ziniet, man viņi visi likās vienādi — tādi kā bruņrupuči ar sapratīgu skatienu… Grūti viņus atpazīt.

Un tad viens no tiem trim kaut ko mums sacīja, bet mēs, protams, neko nesapratām. Tad ierunājās otrs, bet tas bija tikpat bezjēdzīgi. Beigās viņi pamāja kādam no zālē stāvošajiem — mums apkārt bija sapulcējies vesels bars, gluži kā uz izrādi — un tas pieskrēja pie galda. Tad tas, kurš pirmais bija sācis runāt, kaut ko viņam pačukstēja, un pienākušais devās atkal prom. Tagad viņi visi klusēja — gan tie, kas sēdēja pie galda, gan viss pārējais milzu bars. Tas bija visai baisi.

Un tad parādījās pirmītējais dofors, nesdams mazu, baltu akmens lādīti un kaut kādas sloksnes, kas izskatijas pec papīra. To visu viņš nolika uz galda un tad atkāpās atpakaļ līdz pūlim. Pie galda sēdošie paņēma sloksnes, bridi savā starpā apspriedās un sāka zīmēt.

Jāsaka, viņi zīmēja patiešām labi. Vismaz mums uzreiz viss kļuva skaidrs. Ar savām bildēm viņi mums pastāstīja, ka ir tikuši pie kaut kāda akmens, kam piemīt īpaša enerģija un kas spēj radīt dimantus. Bet akmens pie viņiem nevarot palikt mūžīgi, un arī tā enerģija neesot mūžīga. Vārdu sakot, viņi gribēja, lai mēs izdarām kaut ko, kas ļautu viņiem paturēt akmeni uz visiem laikiem.

Visi nepacietīgi gaidīja, kas nu būs.

—   Un tad es vairāk neko nesapratu, jo bildes kļuva pārāk sarežģītas, — sacīja Orle, un visi vīlušies nopūtās.

Izskatījās, ka ari doforiem ir problēmas ar dimantu Ciltstēvu. Monika sprieda, ka viņi droši vien ir gribējuši no Orles un Tito kaut ko līdzīgu, kā kringi no viņiem — iespējams, tas atkal ir saistīts ar gaismām… Tikai šoreiz dimantu Ciltstēva apgaismošanai būtu pretējs efekts — tas nevis nonāktu savā vietā, bet paliktu mūžīgi pieejams doforiem. Monika tikai brīnījās, kā viņi varēja zināt, kas ar to jādara, ja reiz neprata izlasīt senos uzrakstus. Acīmredzot viņi to ir noskaidrojuši citādā veidā…

—  Nopratuši, ka mēs neko nesaprotam, tas, kurš laikam bija pats galvenais dofors, atvēra lādīti. Tur iekšā gulēja tas pats apaļais akmens, par kuru viņi bija stāstījuši. Zaļi visu laiku bija apgaismojusi blāva gaisma, bet tagad no akmens izšāvās baltu staru kūlis. Tad dofors pagrāba sloksnes un atkal metās mums kaut ko skaidrot, bet nekas skaidrāks nekļuva.

Pec kāda laika viņi nosprieda, ka mēs tikai izliekamies, ka nesaprotam, par ko ir runa, un sāka mums draudēt. Viņi sazīmēju slokšņu sloksnes ar bildēm, kas notiks, ja mēs viņiem nepalīdzēsim. Lai atriebtos, viņi iznicinās visu Mežu, jo esot ieguvuši pietiekami daudz enerģijas no apaļā akmens…

Tito atkal bija sācis nemierīgi trīņāties un pie pēdējiem Orles vārdiem metās staigāt šurpu turpu. Arī Monika nejutās diez cik omulīgi, tāpat arī visi pārejie. Iespējams, tas par to Meža iznicināšanu bija tirā lielība, bet tikpat labi iespējams, ka ne…

Orle turpināja runāt.

—  Un, kad ari uz to mēs nekādi nereaģējām, viņi nolēma mūs piekukuļot. Viņi aizveda mus uz telpu, kas bija pilna ar dimantiem, un solīja pasakainas bagātības, ja mēs viņiem palīdzēsim. Bet dofori likās neganti. Biju un vel aizvien esmu pārliecināts, ka, pat ja mēs izdarītu to, ko no mums prasīja, viņi vienalga Mežu iznīcinātu. Viņi izskatījās pēc tādiem, kas deg nepacietībā izmēģināt savu jauniegūto spēku. Tādēļ vienīgais, ko mēs varējām darit, bija — nedarīt neko, pat ja mēs saprastu, ko viņi no mums grib.

—   Un kā jūs tikāt projām? — piepeši vaicāja Ralfs, piemēzdams vel kādu zaru atkal izdziestošajam ugunskuram.

—  Tūlīt pastāstīšu, — atteica Orle. — Kādu dienu, kad atkal tikām vesti uz lielo zāli — mūs vienmēr veda abus kopa —, kaut kas atgadījās. Piepeši pa allaž kluso koridoru sāka šurpu turpu skraidelēt dofori, satraukti sasaukdamies savā dīvainajā valodā. Aizvien lielāki bari brāzās uz lielās zāles pusi, un ari mūsu sargi kļuva nervozi. Visbeidzot viņi ar žestiem nepārprotami lika mums gaidīt turpat, un paši aizmetās līdzi pārējiem. Brīdi mēs ar Tito stāvējām, nezinadami, ko iesākt, bet pa to laiku juceklis kļuva aizvien lielāks. Tad nospriedām — vai nu tagad, vai nekad — un devāmies pa koridoru atpakaļ. Dofori brāzās mums garām pretējā virzienā un ik pa brīdim mums kaut ko pikti uzkliedza — laikam maisījāmies viņiem pa kājām. Bet neviens pat nedomāja mūs aizturēt.

Mēs gājām labu laiku un, kad koridors bija kļuvis tukšs, metamies skriešus. Mums neticami paveicās. Bijām skrējuši, tikai paļaujoties uz intuīciju, un tā mūs nepievīla. Pēc kāda laika sajūtām tādu kā vēja pūsmu, un gaiss sāka svaigi smaržot — kā rnedz smaržot gaiss pie jūras. Un tad baltā akmens tunelis beidzās un turpinājās kā parasta smilšu ala. Pēc pāris mirkļiem mēs nonācām juras krastā.

Visi noelsās. Tagad kļuva skaidrs, kāpēc kringi lika viņiem doties uz Šalkojošās juras pusi. Acīmredzot tur bija vēl viena ieeja doforu mītnēs.

—  Ala, no kuras mes iznācām, bija veikli paslēpta zem kapas un aizaugusi ar piekrastes vitoliem. Nevienam nemūžam neienāktu prātā līst tajā koku mudžekli, — Orle teica. — Un kopš tā laika mēs klīstam pa Mežu. Mums palaimējās, jo vienā no koridoriem, pa kuriem skrējām, bija nosviesta balta soma, kurā bija kaut kas līdzīgs šķiltavām un pāris to viņu skrandaino metellšu — tā mums vismaz bija ar ko naktīs apsegties.

—   Vai jums neviens pakaļ nedzinās? — jautāja Ralfs.

Orle ar Tito saskatījās, un Orle paraustīja plecus.

—   Šķiet, ka ne. Mēs jau arī centāmies nepievērst lieku uzmanību — ugunskuru kurinājām tikai tad, kad vajadzēja izžāvēt lietū samirkušās drēbes. Diez vai viņi būtu mus atraduši, pat ja būtu mēģinājuši sekot. Baltajos koridoros saimnieki ir viņi, taču šis ir mūsu Mežs, un mēs prastu no viņiem paslēpties.

Tito visu laiku bija klusējis un ļāvis Orlem runāt vienam pašam, bet likās, ka tagad viņš grib bilst kādu vārdu. Viņa platās acis iepletās vēl platākas, un viņš jau atvēra muti, bet tad pārdomāja un atkal to aizvēra.

—  Tāpēc, — Orle teica, — mums steidzami jānokļūst mūsu ciemā, lai brīdinātu ļaudis. Mums ir kaut kas jādara, citādi tie jukušie dofori kaut ko nodarīs Mežam!

Mežsargs ar Meža Veču saskatījās.

Monika pieliecās pie Ralfa un nočukstēja: — Ko lai mēs darām? Vajadzētu viņiem kaut ko pastāstīt, citādi viņi aizies pie mežaļaudīm un sacels pamatīgu traci…

Ralfs sēdēja domīgs. Viņš saprata, ka, no vienas puses, Monikai ir taisnība. Un iespējams, ka šie abi varētu viņiem palīdzēt, kad viņi bus nokļuvuši pie doforiem.

Ari Mežsargs ar Meža Veču klusām sačukstējās, un tad Mežsargs sacīja Orlem un Tito: — Atvainojiet mūs uz mirkli, mums šis tas jāapspriež.

Pamājis aluķēmu Vecajam un bērniem, viņš devās uz telts pusi un, kad visi bija sanakuši, vaicaja: — Nu, ko mēs darīsim?

—  Es domāju, vajadzētu viņiem visu izstāstīt, — sacīja Meža Veča.

—  Katrā ziņā mēs nedrīkstam pieļaut, ka viņi visu izstāsta mežaļaudīm un tie brāžas šurp. Baidos, ka tad dofori viņus visus piebeigs.

—  Tā varētu būt, — sacīja aluķēmu Vecais, un visi uz viņu paskatījās. — Piekrītu, ka vajadzētu viņiem šo to izstāstīt, lai aizkavētu no došanās pie mežaļaudīm. Tomēr nevajadzētu viņiem stāstit pilnīgi visu. Mēs taču nezinām, kas viņi ir par ļaudīm…

Monika nodomāja, ka to nu gan viņi zina ļoti labi — nekādi lāga ļaudis jau nu viņi nebija…

—  Tādēļ ierosinu darīt tā, — teica Vecais. — Pastāstīsim viņiem, ka mēs ejam atgūt dimantu Ciltstēvu, bet pagaidām neteiksim neko par Monikas Aci un to, ko grasāmies darīt ar dimantu Ciltstēvu, kad būsim pie tā tikuši.

—   Un kā ar kringiem? — vaicāja Arvils. — Vai par viņiem teiksim?

—  Nu, ja jau mēs šā vai tā grasāmies viņus drīz satikt — un ja šie abi nāks mums līdzi —, tad jau jāstāsta vien ir.

Tā norunājuši, visi devās atpakaļ pie Orles un Tito, kuri viņus gaidīja pie ugunskura. Mežsargs uzņēmās runātāja lomu un izstāstīja gandrīz visu, veikli noslēpdams faktus par Monikas Aci un senajiem uzrakstiem, kas vēstīja, kā nogādāt dimantu Ciltstēvu atpakaļ sākotnē.

Kad viņš bija beidzis, Orle ar Tito izskatījās visai apjukuši. Viņi blenza gruzdošajās oglēs, un Orle neticīgi šūpoja galvu. Tito kasīja galvu tik bieži, ka viņa melnais matu ērkulis izspūra uz visām pusēm.

—  Nu, tad jau viss ir skaidrs, — Orle beidzot sacija. — Mums jādodas pie doforiem un jānočiepj viņiem tas dimantu Ciltstēvs, lai viņi nepaspētu sadarīt nezin ko.

—  Bet ja nu viņi aiz dusmām patiešām iznīcina Mežu? — baiļojās Meža Veča.

—    To viņi varētu izdarīt jebkurā gadījumā, — atgādināja Mežsargs. — Un tomēr labāk, ja dimantu Ciltstēva viņiem vairs nebutu, vai ne tā?

Meža Veča piekrita, ka tā gan.

Piepeši ierunājās Tito: — Bet kā tad sanāk? Mes tagad dosimies atpakaļ pie doforiem? — Viņa balss bija klusa un drebelīga.

Orle apstiprināja, ka tieši to viņi tagad darīs.

—  Bet man mājās ir vecāki… un brālis… — vārgi ieteicās Tito. — Viņi domā, ka esmu miris… Man vajadzētu viņiem paziņot, ka ar mani viss kārtībā…

Bet Orle tā paskatījās uz Tito, ka viņš nodūra galvu un sāka kodīt lūpu.

—  Nebūs nekādas iešanas mājās, — bargi noteica Orle. — Vai tu nesaproti — ja mēs neatdabūsim dimantu Ciltstēvu, ari taviem vecākiem un brālim var pienākt pēdējā stundiņa?! Kad dofori sāks demonstrēt savu spēku, viņi nesaudzēs nevienu!

Meža Veča un Mežsargs pārmija skatienus.

—   Varbūt… khmm… — krekšķināja Meža Veča, — varbūt mēs patiešām varētu ļaut Tito iet uz mājām… Gan jau paši kaut kā tiksim galā…

—  Nekādā gadījumā! — iesaucās Orle. — Viņš nāks mums līdzi. Atceries, — viņš draudīgi palūkojās uz Tito, — kas notiks tad, ja nedarīsim to, kas mums jādara!

Tito sarāvās pavisam maziņš un palocīja galvu. Monika nojauta, ka viņš patlaban domā, kāds izskatītos Mežs, ja dofori mestos to postīt…

Tā nu viss bija izlemts. Nakamajā ritā viņi turpinās ceļu, un Orle ar Tito dosies viņiem līdzi.

* *

Divas dienas viņi tikai brauca. Ozolu un kļavu mežu nomainīja priežu sils, un kariete šāvās pāri līganajiem pakalniem, kas atgādināja tos, pie kuriem atradās Mežsarga māja. Par laimi, laiks pieturējās silts un skaidrs, tā ka pēc karietes jumta nebija nekādas vajadzības. Ralfs bija ierosinājis to sadedzinat, lai tas neaizņemtu tik daudz vietas, bet Meža Veča viņam uzbrēca, ka saplosīta taču ir tikai plēve — pašai koka konstrukcijai neesot ne vainas. Ralfs gan zīmīgi paskatījās uz nepārprotamām knābju cirtienu pēdām, kas bija palikušas kokā kā dziļas skrambas, bet Meža Veča izlikās, ka neko nesaprot…

Tagad, kad viņiem bija pievienojušies Orle ar Tito, kariete atgādināja vienu no tām daudzajām brētliņu bundžām, kas viņiem bija līdzi. Ar to atšķirību, ka brētliņas nebija saspiestas tik cieši… Orle sēdēja priekšā starp Mežsargu un aluķēmu Veco, joprojām neizrādīdams pret viņu nekādu īpašo netīksmi. Tito bija apsēdies aizmugure blakus Arvilam. Laiku pa laikam Arvils mēģināja uzsākt ar viņu sarunu, bet Tito tikai kaut ko nopurpināja un sāka acīm redzami nervozēt, dididamies un kasīdams galvu. Tad Arvils saprata, ka jāliek viņš mierā, un turpmāk runāja tikai ar Rutu, Moniku un Ralfu.

—   Vai jūs atceraties ceļu līdz tai lielajai zālei? — reiz Orlem vaicāja Mežsargs. — Acīmredzot viņi glabā dimantu Ciltstēvu tieši tur.

—   Daļēji, protams, atceramies, — Orle atbildēja. — Protams, toreiz bēgot, mēs īpaši necentāmies iegaumēt ceļu, bet esmu pārliecināts, ka, atkal nokļūdams tur, es varētu aiziet līdz lielajai zālei.

Vēlāk telti, kad Orles un Tito nebija tuvumā, Mežsargs bija parunājis ar Moniku, un viņi bija nolēmuši, ka ceļš līdz lielajai zālei būs vispirms jaatrod ar Acs palīdzību, un tikai tad jādodas iekšā pašiem.

—   Tāpat kā toreiz aluķēmu alās! — iesaucās Monika un tad aprāvās, atcerēdamās, ka aluķēmu Vecais sēž tepat blakus. Viņa nekādi nevarēja pierast saukt viņus par troglodītiem. Pat kad Vecais bija tuvumā, vārds — aluķēmi — vienmēr paspruka, pirms vēl viņa paspēja pie ta piedomāt…

Astotās dienas vakarā Mežsargs sāka dīdīties ta, it kā Tito neredzamas blusas būtu pārceļojušas pie viņa, un, pavicinājis gaisā karti, sacīja: — Ja acis mani neviļ, mums driz vajadzētu sasniegt juru. Tagad apstājoties uz nakšņošanu, vēlakais, rīt ap pusdienlaiku mēs nonāksim pie melnajām statujam.

—   Brīnišķīgi, — nogurušā balsi sacīja Meža Veča. Viņa gan izklausījās tā, it kāds būtu paziņojis, ka viņi tuvojas soda izpildes vietai — nekādu sajūsmu viņas balsī pie labakās gribas saklausīt nevarēja. — Manas rokas ir beigtas, kājas tāpat, bet sprandu es vispār vairs nejūtu, — Meža Veča sūrojas. — Vai mana galva vēl ir uz pleciem?

Aizmugurē sēdošā Monika teica, ka esot gan. — Kaut gan pilnīgi droši es to apgalvot nevaru, — viņa smīkņādama piebilda.

—   Tā zināmā mērā atgādina iesaiņotu briežgaļas gabalu…

—   Pilnīgi iespējams, — melanholiski atsaucās Meža Veča.

—   Pilnīgi iespējams… Tieši tā es jūtos — it kā mana galva būtu pārvērtusies par milzīgu žāvētas briežgaļas gabalu…

—   Ko jūs tur pļāpājat?! — sauca Mežsargs. — Vai kāds vispār dzirdēja, ko es teicu?

—   Kā tad! — Bez šaubām! — atskanēja no blakus sēdošajiem un no aizmugures.

Bet Ralfs piebilda: — Tu teici, ka, ja acis tevi neviļ, mēs drīz būšot pie jūras. Un tas nozīmē, ka, ja acis tevi tomēr viļ, mēs varbūt esam pavisam citā Meža malā.

Arvils sāka ķiķināt, bet Mežsargs noskaities nosvieda karti un kompasu zemē.

—   Nu, tagad mēs pavisam noteikti pusdienlaikā jūru neierau- dzīsim, — secināja Ralfs, un Mežsargs nošņākdamies atkal sagrāba karti.

—   Mieru, mieru! — sauca Meža Veča. — Tūlīt mēs apstāsimies, un visi varēs atpūsties un izgulēties. Šādā noskaņojumā mēs nekādā ziņā nevaram doties tālāk, — viņa pie sevis noteica.

Kad viņi bija uzslējuši telti un iekārtojušies uz gulēšanu, aluķēmu Vecais no sava kakta klusām pasauca Moniku. Viņa izlīda no sava guļammaisa un piegāja pie Vecā.

—  Tev japaskatās ar Aci, — viņš sacīja. — Ja rīt mēs būsim pie statujām, tev jābrīdina kringi.

Tā kā Orle, Tito, kā arī pūpēžveidīgais gulēja ārā, jo teltī visiem nepietika vietas, Monika droši varēja skatīties ar Aci turpat. Viņa aizvēra acis, iedomādamās sev pazīstamo kringu, un pēc pāris sekundēm, sajuzdama ap sevi vēsāku gaisu, atkal tās atvēra.

No telts vairs nebija ne vēsts. Viņa atkal atradās kringu mītnēs, tikai šoreiz stāvēja apaļajā telpā, kurai visapkārt bija durvis. Viss likās tukšs un kluss, un Monika bridi mīņājās, domādama, uz kurieni lai iet. Taču, tā kā viņa nezināja, kura no daudzajām istabām piederēja viņai zināmajam kringam, atlika tikai doties uz sapulču telpu un cerēt, ka tur kāds būs.

Viņa devās uz sienā iegremdētajām durvīm un atvēra tās.

Balti apgaismota sapulču zāle bija pilna ar kringiem, tā ka nebija nevienas brīvas vietas. Zāles priekšā stāvēja kāds krings un teica runu, bet pie melnā galda sēdēja vēl piecas melnās būtnes. Monika nosprieda, ka tas daudz neatšķiras no doforu padomes, par kuru bija stāstījis Orle.

Kādu mirkli viņa stavēja nepamanīta, un neviens viņai uzmanību nepievērsa. Tad piepeši runātājs aprāvās un, piegājis pie galda, kaut ko sacīja tur sēdošajiem. Tie pamāja ar galvu, un krings devās pie durvīm — tur, kur stāvēja Monika. Ieskatījusies uzmanīgāk, meitene pazina kringu, ar kuru bija tikusies nu jau divas reizes. Uz Moniku viņš neskatījās, jo nevarēja zināt, kur tieši viņa atrodas, bet Monika sadzirdēja, ka viņš saka: — Iziesim ārā, šeit mēs nevaram runāt.

Tad krings devās ārā pa durvīm, un Monika viņam sekoja, līdz viņi iegāja kādā telpā, kas bija mazāka par sapulču zāli, bet citādi tai visai līdzīga. Arī šeit gar sienu stāvēja krēsli, bet priekšā — galds, uz kura bija sakrautas kaut kādas melnas plāksnes.

Krings apsēdās uz viena no krēsliem un vaicaja: — Vai tu esi

šeit?

—  Jā, — Monika atteica. — Gribēju pateikt, ka mēs rit būsim

klāt.

—  Tas ir labi, — sacīja krings. Viņš bija saraucis pieri un likās noraizējies. — Ļoti labi. Ir arī pēdējais laiks.

Monika juta, ka kaut kas nav īsti tā, kā vajag, jo parasti mierīgais krings šoreiz šķita stipri satraukts.

—   Vai kaut kas noticis? — Monika vaicāja.

Krings satrūkās. — Vai tu ko teici? Biju aizdomājies un īsti nekoncentrējos uz tavām domām. Vai tu nevarētu atkārtot vēlreiz?

—   Es jautāju, vai kaut kas ir noticis, — atkārtoja Monika.

Krings pamāja ar galvu, apstiprinadams, ka šoreiz viņš ir

sapratis.

—   Baidos, ka kuru katru mirkli var notikt. — Viņa atbilde izskanēja visai drūma toni. — Ir pēdējais laiks atņemt doforiem dimantu Ciltstēvu, citādi viņus vairs nebūs iespējams kontrolēt. Mums ir aizdomas, ka viņi kaut ko jau uzsākuši… Bet nevaru par to runāt, pirms mēs neesam pilnīgi pārliecināti.

Monika gribēja izdibināt, ko tad īsti dofori ir izdarījuši, bet krings neko nestāstīja.

—  Nevēlos novirzīt tev uzmanību, — viņš sacīja. — Gribu, lai tu spēj koncentrēties uz Aci tāpat kā līdz šim un lai tev nekas nejauktu prātu.

Brīdi viņi klusēja, un tad krings atkal ierunājās.

—   Apaļais akmens ir tāda savāda lieta… — viņš domīgi sacīja. — Iespējams, ka tam, kas ar to tagad notiek, ir kaut kāda jēga…

—   Kam? — nesaprata Monika.

—  Tam, ka tagad tas ir spējigs atdot uz ārpusi enerģiju, kas agrāk tika izmantota, lai saturētu kopā tos, ko jūs saucat par dimantiem, — paskaidroja krings.

—   Kā tā?

—  Tā enerģija ir spēks, — sacīja krings. — Un spēks var tikt izmantots dažādi. Ari jūs, cilvēki uz Zemes, nespējat iztikt bez tā spēka, ko jums dod saule, ūdens un vējš. Jūs to izmantojat, lai tiktu pie elektrības, un elektrību — lai apsildītu mājas, lai tiktu pie gaismas un visa kā cita tikpat svarīga. Ar to es gribēju teikt, ka spēku var izmantot arī derīgiem mērķiem, un, iespējams, tieši tam apaļais akmens bija paredzēts.

—  Ko tad mums vajadzētu darīt? — jautāja Monika. — Dabūt akmeni un likt to lietā pašiem?

—   Ak, nē, — satraucās krings. — Nekādā gadijumā! Mums tas jādabū atpakaļ troglodītu alās — tā kā teikts senajos uzrakstos. Mes nedrīkstam paši ķerties akmenim klāt — mēs taču neko par to īsti nezinām. Mēs nezinām, kas tā par enerģiju un kā to var izmantot. To zināja tikai tie senie ļaudis. Un varbūt pat viņi nezināja… Tiksimies rīt mežā pie statujām, — viņš piepeši pārtrauca sarunu un izgāja ārā, atstādams Moniku vienu pašu.

Monika jutās neomulīgi, stāvēdama šajā melnajā, padrūmajā telpā, un tūlīt aizvēra acis, lai atgrieztos pie savējiem.

Vienā mirklī viņa bija atpakaļ teltī un izstāstīja par sarunu ar kringu. Meža Veča stipri satraucās.

—   Kā tad tā?! Dofori dara kaut kādas negantības, un viņi mūs pat nepabrīdināja! Tas nu gan nav diez cik tālredzīgi.

—  Viņš negribēja, lai man būtu grūti koncentrēties, — paskaidroja Monika.

—   Tatad tas, ko dara dofori, varētu novirzit tavu uzmanību, ja tu par to uzzinātu, — drūmi secināja Meža Veča. — Tas nav labi, un man tas nepavisam nepatīk. Tev vajadzēja viņu piespiest izstāstīt kaut ko vairāk.

—   Es nevaru viņu piespiest, — sacīja Monika. — Tas būtu tāpat kā mēģināt pierunāt pūpēžveidīgo pastāstīt, kur viņš slēpj savas olas.

Bet aluķēmu Vecais bija par kaut ko aizdomājies. Viņš sēdēja, gluži sastindzis, un kopš Monikas stāstītā nebija bildis ne vārda. Tagad viņš, joprojām stingu skatienu blenzdams kaut kur tukšumā, lēnām sacīja: — Tātad visa tā būšana ar dimantu Ciltstēvu nemaz nav tik vienkārša. Mēs sākumā domājām, ka tas, kurš tagad to izmantos, tiks pie liela spēka. Liela, iznīcinoša spēka. Bet mēs nebijām centušies izprast, ko tas īsti nozīmē… Jo spēks pats par sevi nav nekas… Viss ir atkarīgs no tā, kā to liek lietā…

—   Ko viņš tur runā? — Arvils pačukstēja Ralfam.

—   Nezinu. — Ralfs paraustīja plecus. — Man liekas, neviens no viņiem īsti nesaprot, ne kas tas dimantu Ciltstēvs īsti ir, ne ko ar to iesākt — tur tā nelaime.

Mežsargs visu laiku kopš Monikas sarunas ar kringu bija klusējis un ari tagad sēdēja, kaut ko drūmi domādams. Viņš nejutās diez cik omulīgi, kad sarunas grozījās ap kaut ko tik ārkārtīgi dīvainu kā dimantu Ciltstēvs, kurš turklāt vēl bija radies tepat, viņa paša dzimtajā Mežā.

Monika nožāvājās, un Mežsargs izmantoja to kā ieganstu, lai pieliktu punktu visām sarunām. — Tagad gan jāliekas gulēt, — viņš sacīja. — Rīt mums būs grūta diena — līdz pusdienlaikam jātiek līdz statujām, un ej nu sazini, kas vēl notiks pēc tam… — To pateicis, viņš ielīda savā guļammaisa un pagriezās pret telts sienu.

Arī pārējie sekoja viņa piemēram, un drīz vien visi gulēja.

* * *

Rīts vēl nebija paspējis kārtīgi uzaust, kad Meža Veča jau trieca visus augšā. Viņa pati izskatījās pavisam neizgulējusies, itin kā visu nakti nebūtu ne acu aizvērusi, un Monikai bija aizdomas, ka tā arī bija. Izspūrušiem matiem un aizpampušām acīm Meža Veča klupdama krizdama tenterēja apkārt pa telti, visus modinādama.

Monika izlīda no sava guļammaisa un sarāvusies izgāja ārā.

Rīts bija gaužām vēss un pavisam pelēks.

Zāle bija mitra no rasas, un Monikas kājas acumirkli izmirka cauri slapjas. Toties putni dziedāja pilnā balsi, itin kā viņus netraucētu ne tas, ka bija tik auksts, ne tas, ka tik slapjš. Debesis aizsedza pelēka dūmaka, un tā bija viena no tām dūmakam, kas vēlāk var vai nu izklīst, vai arī pārvērsties tikpat pelēkā vienlaidu mākoņu blīvā. Monika stāvēja drebinādamās un cerēja, ka šoreiz tas izrādīsies pirmais variants…

Viņa ierapoja atpakaļ teltī. Tur bija tik omulīgi silts, ka Monika ilgojās ielīst savā iesildītajā guļammaisā un pagulēt vēl pāris stundiņu.

Diemžēl tas bija pilnīgi neiespējami, jo Meža Veča šaudījās apkārt pa telti kā nikns seržants starp jauniesauktajiem, grūzdama dunkas sānos tiem, kas bija atļavušies iemigt otrreiz.

Arvils samiegojies sēdēja, pa pusei izlīdis no guļammaisa, un Monikai likās, ka viņš leni, bet neatlaidīgi šļūc tajā atpakaļ… Acīmredzot tā likās arī Meža Večai, jo viņa iebrekdamās: —Augša, augšā, miegapūžņi! — piebrāzās pie Arvila un iegrūda tam sānos neizbēgamo dunku.

— Diez vai cilvēku var saukt par miegapūžņi, ja viņam puspiecos no rīta vēl nāk miegs, — aizsmakušā balsī protestēja Ralfs, jau kādu pusminuti neticīgi blenzdams Mežsarga pulksteni.

Tas patiesi rādīja tikai puspieci.

Kad Meža Veča, šaudamās garām Monikai, netīšām, bet ļoti sāpīgi ieblieza viņai pa potīti, Monika steigšus paķēra savu jaku un devās atkal ārā, kur Mežsargs jau bija iekūris uguni rīta tējai.

Pēc brokastīm, kas pagāja miegainā klusumā, visi savāca savas mantas un iekrāmējās atpakaļ karietē, no visas sirds cerēdami, ka šodien viņu brauciena pirmais posms patiesi noslēgsies. Karietes motorā šķiet bija salīdis visuresošais mitrums, un tas nekādi negribēja sākt darboties, līdz beidzot, izgrūdis mulsus — puk, puk — , izkustināja karieti no vietas. Joprojām klusēdami, viņi brauca cauri slapjajām pļavām un pelēkajai dūmakai, un vienīgās skaņas, kas šad tad pārtrauca klusumu, bija gara un sirsnīga žā- vāšanās…

Dūmakai izklīstot, diemžēl izrādījās, ka zem tas nav vis zila debess, kā Monika bija cerējusi. Gluži otrādi, mākoņi, kas atklājās zem dūmakas, bija vel pelēkāki nekā pati dūmaka un nepārprotami solīja lietu tuvāko stundu laikā. Vēsais rīts itin nemaz ne- grasljās kļūt siltāks, un visi sēdēja, sarāvušies un savilkuši sev apkārt segas. Pūpēžveidīgais Krindons gulēja Mežsargam pie kājām, un mitrums bija nosēdies uz viņa ādas, padarot to spīdīgu, it kā tā būtu no gumijas. Laiku pa laikam viņš noraustīja pseidopodijas un izgrūda pa smalkam spiedzienam, likdams visiem satrūkties.

Orle visu laiku bija skatījies uz pūpēžveidīgo ar daudz lielāku izbrīnu nekā uz aluķēmu un visbeidzot vaicāja Mežsargam: — Kāpēc jūs esat paņēmuši līdzi pūpēžveidīgo? Viņš šķiet pieradināts — vai viņš jums ir tads kā mājdzīvnieks?

Meža Veča nosprauslājās. — Nu, nebutu jau nekāds brīnums, ja Mežsargam būtu tāds mājdzīvnieks, — viņa pavīpsnāja. — Kaķa vietā, tā sakot…

—  Man nav kaķa, — vēsi atteica Mežsargs. — Man vispār nav mājdzīvnieku.

—  Nūja, — nosmīkņāja Meža Veča, — tev pietiek ar tiem Meža zvēriem, kas vienkārši nāk uz tavu māju, kad vien tiem iegribas…

—    .. .un pat ja būtu, — pilnīgi ignorēdams Meža Večas teikto, turpināja Mežsargs, — tas noteikti nebūtu pūpēžveidīgais.

—  Tas nav nekāds pūpēžveidīgais, — piepeši sacīja aluķēmu Vecais. — Tas ir tāds pats troglodits kā es. Tikai ne sevišķi izdevies eksemplārs… — viņš vēl norūca.

Orle aiz brīnumiem iepleta acis. — Ka?! — viņš izsaucās, neticīgi blenzdams uz pūpēžveidīgo. — Vai tad troglodīti sākumā izskatās kā pūpēžveidīgie?

—  Nē, taču, — cienīgi atteica Vecais. — Viņš agrāk izskatījās tāpat kā visi citi, bet tad pārkāpa likumu un tagad skraida apkārt šāds. Tas, protams, nav uz mūžīgiem laikiem… — viņš ar nožēlu piebilda.

Orle apstulba vēl vairāk.

—  Tātad jūs gribat teikt, — viņš mulsi sacīja, — ka jūs varat mainīt formu? Vai jūs izmantojat kādas burvestības? Maģiskos rīkus? Rituālu dejas?

—  Protams, nē, — pavisam auksti atteica aluķēmu Vecais. Viņš likās ārkārtīgi apvainojies par šādu pieņēmumu. Troglodīti un rituālu dejas… Nē, kaut kas tāds varēja ienākt prātā tikai meža- ļautiņam…

Monika un Arvils klusām iespurdzās.

—   Vai tu esi kaut ko dzirdējis par ģenētisko kodu? — viņš vaicāja Orlem. Kad Orle noliedzoši papurināja galvu, aluķēmu Vecais nicīgi novilka: — Nu, protams, ka ne… Nu tad tā — ģenētiskais kods ir tā informācija, kas nosaka to, kas mes esam. Vai mēs būtu puķe, koks, pūpēžveidīgais, mežaļautiņš vai troglodits.

Tā informācija ir ierakstīta tādā kā ķēdītē… — viņš brīdi min- stinājās. — Nu, kā lai to paskaidro tādam, kas neko vispār nav dzirdējis, — viņš pukojas. — Un katrā no mums ir milzum daudz šo svarīgo ķēdīšu. Tās ir ārkārtīgi maziņas un atrodas ik sīkākajā mūsu ķermeņa dalina.

—   Pat mazmazītiņā ādas kripucītī? — jautāja Arvils, grauzdams nagus.

—   Pat mazmazītiņā ādas kripucitī, — apstiprināja aluķēms.

—   Jums visiem — cilvēkiem un mežaļautiņiem — šī ķēdīte ir ļoti stabila. Visu mūžu tā paliek tāda, kāda bijusi no paša sākuma. Bet mums, trogloditiem, ir citādi. Tā parasti atrodas savā sākotnējā formā — un tad mēs esam troglodīti. Bet to var arī mainīt. Un tad mēs varam pārtapt gandrīz par jebko. Protams, mēs nevaram kļūt par krēslu, — viņš piebilda. — Vai par karieti. Tam patiesi būtu vajadzīgi maģiskie rīki… — viņš pavīpsnāja.

—   Tikai par kaut ko dzīvu? — pārjautāja Arvils.

—  Tieši tā.

—  Ooo, — teica Arvils.

Orle izskatijas pilnīgi šokēts. — Un kā jūs panākat, ka tā ķēdīte mainās? — viņš jautāja.

—   Ak, vienkārši ir vajadzīgs kāds ķēdītes paraugs, kas nāk no tās būtnes, par kuru grib pārtapt. Piemēram, lai kļūtu par tiem klabiķiem, — viņš sacija, atgādinādams par notikumu Klabiķu aizā, — mums pietika ar vienu klabiķa dunu. Mūsu ķēdīte vienkārši pielāgojas tai ķēdītei, un mēs pārtopam.

—   Un ko jūs ar to dūnu darījāt? — interesējās Orle.

—   Iespraudām ādā, — bezkaislīgi paziņoja Vecais.

Arvils šausmas noelsās. — Iespraudāt ādā? Vai tad tas nesāpēja?

—  Vispirms āda mazliet jāiešķeļ, — paskaidroja Vecais tādā balsi, it kā viņš stāstītu, kā pagatavojams Lieldienu pudiņš,

—   pavisam mazlietiņ, vajadzīga tikai tāda skrambiņa… Un tad jāiesprauž tur dūna. Un tad jāpasaka sakāmais.

—  Ahā! — uzvaroši iesaucās Orle. — Tātad tomēr ir kaut kādi buramvārdi!

—   Tie nav nekādi buramvārdi, — netīksmē saviebies, teica Vecais. — Tās vienkārši ir skaņas, kuras varam izrunāt tikai mēs, troglodīti, un pie kuram zud musu ķēdītes stabilitāte, un tā kļūst gatava pieņemt mums vēlamo formu. Protams, ķēdīti var arī nobloķēt, — viņš piebilda. — Piemēram, viņam, — aluķēmu Vecais pamāja uz Krindonu, — ķēdite ir bloķēta, lai viņš nevarētu pats pārtapt atpakaļ par troglodītu. Tā, lūk! Vai skaidrs?

Monikai bija skaidrs, ka viņai ne tuvu nav skaidrs, bet viņa noprata, ka troglodits saprotamāk izstāstīt nespes. Viņa nosprieda, ka vismaz viņam pašam viss ir skaidrs, un neko nejautāja.

Kamēr troglodits skaidroja savu pārvēršanās mākslu, kariete bija izbraukusi cauri priežu pakalniem un nonākusi ieleja. Visur citur dūmaka jau bija izklīdusi, bet šeit tā bija pat sabiezējusi un klājās pari ielejai kā bieza, pūkaina, pelēka sega. Tiklīdz viņi pabrauca segai apakšā, viss izzuda…

Piepeši viņi neredzēja vairs itin neko, pat paši savas rokas ne.

Bija tāda sajuta, it kā viņi peldētu bezgalīgā tukšumā, un Monika instinktīvi ieķērās savā sēdeklī.

—  Kas notiek? — jautāja pūkaina balss, un Monika pazina Mežsargu.

—  Nekas, — pelēkajā nekurienē atskanēja Meža Večas balss. — Es braucu tur, kur tu liki man braukt.

Likās, it kā viņi turpinātu braukt lejup, bet šaja migla pat virzienu bija grūti precīzi noteikt. Monikai šķita, ka viņi varētu pat stāvēt uz vietas — tik un tā liktos, ka viņi kaut kur pārvietojas. Taču šoreiz laikam Monika bija uzminējusi pareizi, jo atkal atskanēja Mežsarga balss: — Kāpēc mēs visu laiku braucam lejup? Cik ilgi mes ta brauksim?

—  Nav ne jausmas, — attrauca Meža Veča. — Karte taču ir pie tevis!

Bija dzirdama tāda kā klusināta čaukstoņa — laikam Mežsargs mēģināja ielūkoties kartē.

—   Tas neko nelīdz, — sūrojās Mežsargs. — Šajā nolāpītajā miglā neko nevar redzēt. Es pat nezinu, vai tā, kas man rokā, ir karte vai kāda no vecajām avīzēm iekuram…

—   Vai mēs nevaram noskriet no ceļa? — vaicāja norūpējusies balss, kas nepārprotami piederēja Arvilam. — Vai tur lejā nevar but upe?

—    Tur var būt jebkas, — attrauca Ralfs, un viņa balss nez kāpēc likās skanam kaut kur no augšas. — Bezdibenis, parasta pļava, purvs vai upe. Bet, cik zinu, tādās ielejās parasti mēdz būt tieši upes.

—   Debestiņ! — iesaucās Arvils. — Apturi taču karieti!.— viņš kliedza Meža Večai.

—   Vai tur ir upe? — jautāja Meža Veča. — Vai kāds nezina, kas ši par ieleju?

—   Es nekādu upi neatceros, — sacīja Mežsargs. — Man šķiet, ka kartē upes nebija. Šī varētu būt gluži parasta ieleja, un, ja brauksim lēnām un uzmanīgi, gan jau ar mums nekas ļauns nenotiks.

—   Es nevaru braukt uzmanīgi, — iebilda Meža Veča, — jo itin neko neredzu. Neviens nevar braukt uzmanīgi, ja viņš neko neredz. Un es nevaru braukt lēni, jo neredzu spidometru. Šajā elles miglā zūd jebkura ātruma izjūta.

—   Nu, tad brauc, kā māki, — nopūtās Mežsargs.

—    Nē! — kliedza Arvils. — Mums jāgriežas atpakaļ, mēs noteikti iegāzīsimies aizā!

Bet. līdzko viņš to bija izteicis, visus pārņēma sajuta, ka viņi atkal brauc augšup, un Arvils atviegloti uzelpoja. Pec brītiņa migla šķita kļūstam plānāka, līdz izplēnēja pavisam, un viņi izbrauca no ielejas, atstādami pelēko miglu aiz muguras.

Kariete bija izbraukusi priedem apaugušā klajumā, kur zemi klāja bāli zaļa, samtaina sūna un balti ķērpji. Arī sūna bija piesūkusies ar mitrumu, un karietes riteņi grima taja žļerkstēdami. Mežsargs nosvieda zeme veco "Meža Vēstnesi", ko bija pagrābis, braucot cauri miglai, un, sadabūjis karti, mēģināja noteikt viņu atrašanās vietu.

—  O! — viņš pēc īsa mirkļa izsaucās. — Mēs tikpat kā esam klāt! Spriežot pēc kartes, šis mežiņš izved tieši pie jūras. Tas varētu būt kādu četru stundu brauciens, ne vairāk.

Visi likās ārkārtīgi iepriecināti. Kaut arī nevarēja zināt, kas viņus sagaidīs pēc tam, kad viņi būs sasnieguši statujas, ziņa par garā brauciena beigām vienalga bija uzmundrinoša. Monika iedomājās, vai nevajadzētu paskatīties ar Aci uz doforiem, bet tad atcerējās, ka tepat sēž Orle ar Tito, un nolēma pagaidīt, ko teiks kringi. Turpmākās stundas visi brauca klusēdami, un vienīgi Tito laiku pa laikam skaļi nopūtās vai dīdīdamies nejauši izgrūda no karietes kādu brētliņu bundžu, kas tad ar plakšķi iekrita slapjajās sūnās.

Statujas viņi pamanīja visi vienlaikus. Tās vienkārši nebija iespējams nepamanīt. Pagriezušas braucējiem muguras, tās kā allaž stāvēja uz melnās klints un vērās pāri jūrai — milzīgas, melnas un svešādas.

Ralfs, Ruta un Arvils, tās ieraugot, nodrebinājās, un ari Monika, pirmo reizi redzot tās pa īstam, sajuta vieglas tirpas. Tās izskatījās nelāgi — kaut vai tāpēc, ka vienkārši šeit neiederejas.

"Iespējams, ka uz kringu planētas tās izskatītos brīnumjauki," pie sevis sprieda Monika. Kaut gan arī par to viņu māca lielas šaubas…

Meža Veča jau grasījās sparīgi uzstūrēt karieti uz klints, kad Monika iesaucās: — Pag, pag! Kringi taču lika mums gaidīt me- žiņā!

—  Ak, pareizi, — attrauca Meža Veča un tik strauji apsvieda karieti riņķī, ka Tito skaļi ievaidējās un būtu izlidojis no karietes, ja viņi nesēdētu tādā saspiestībā.

Iebraukusi atpakaļ mežiņā, Meža Veča nobremzēja pie kādas nelielas, bet ārkārtīgi žuburainas priedes, un kariete apstājās.

TRĪSPADSMita NODAĻA

DIMANTU CILTSTĒVS

lāt esam, — Meža Veča paziņoja gadījumam, ja tas

- -Jt-\ kādam vēl nebūtu skaidrs.

Visi izklupa no karietes un skriešus metās aplūkot statujas.

Klints bija melna un spīdīga, un tādas bija arī statujas. Mitrais akmens bija tik slidens, ka Monika pat paslīdēja un krītot apdauzīja ceļgalu. Tālāk viņa gāja uzmanīgāk, jo pavisam viegli bija paslīdot pārkrist pāri klints malai.

Visi stāvēja un lūkojās jūrā, kas bija tikpat pelēka kā debesis. Sastingusi kā nespodrs, netirs spogulis, jūra gulēja tālu, tālu lejā, un pret melnajiem krasta akmeņiem neskalojās neviens vienīgs vilnitis. Viss bija gluži kā miris. Horizontu nemaz nevarēja saskatīt, jo pelēkums tālāk pie apvāršņa izplūda ka izsmērēts un nevarēja saprast, kur beidzas jura un kur sākas debesis.

Monika pagriezās un devās atpakaļ uz karieti, un arī pārējie pēc brīža viņai pievienojās. Karietē joprojām sēdēja aluķēmu Vecais, kurš nebija izkustējies ne no vietas.

—   Kādi mums ir plāni? — jautāja Orle. — Manuprāt, mums vajadzētu sakt iet. Mēs ar Tito parādīsim jums ieeju doforu midzenī. Tā ir pavisam netālu — tur, tālāk pa krastu, kur tās prie- dites. — Viņš norādīja minētajā virziena, un Monika atpazina vietu, kur kādu reizi bija nokļuvusi ar Aci, lūkojoties pēc dimantu Ciltstēva.

—    Mēs nevaram nekur iet, nesagaidījuši kringus, — sacīja aluķēmu Vecais. — Ja viņi… — Viņš aprāvās pusvārdā, jo piepeši atskanēja savāds troksnis.

Sākumā tas atgādināja pērkona dārdoņu, bet, kaut ari debesis bija apmākušās, tās nekādi neizskatījās pēc debesim negaisa laikā. Troksnis turpināja pieaugt, tagad atgādinādams traktora rūkoņu, un visi saspringti stāvēja, mēģinādami saprast, no kurienes tas nak.

Un tad tas kļuva skaidrs.

Viena no sešām melnajam statujām — trešā, skaitot no kreisās puses, — bija sakustējusies. Līdzko Monika pamanīja šo kustību, viņa saprata, ka troksnis nāk tieši no turienes. Sākumā likās, ka statuja ir nolūzusi — tā bija sašķiebusies pie pašas pamatnes un lēnām liecās uz juras pusi. Taču pat tad, kad tā bija jau pārkārusi savu melno pakausi pāri kraujai, statuja vēl aizvien kustējās tikpat lēni — un Monika saprata, ka tas vienkārši ir kaut kāds mehānisms, līdzīgi durvīm.

Kad statuja bija nogūlusies pilnīgi horizontāli, zem tās atklājās melna eja, un no tās parādījās krings. Dienas gaisma viņš izskatījās vel garaks un tumšāks nekā savās mītnēs, kur Monika viņu līdz šim bija redzējusi. Viņam mugurā bija tas pats melnais apģērbs, kas allaž, bet galvā bija kaut kas līdzīgs ķiverei ar sejas aizsegu. Saviebis seju drūmi bargā grimasē, krings lūrēja cauri ķiverei uz pārsteigto kompāniju.

Visi, izņemot Moniku un Ralfu, sastinguši blenza uz viņu, nezinadami, kā izturēties. Neba jau nu katru dienu jātiekas ar cit- planētiešiem, bet šodien tādas tikšanās bija paredzētas pat veselas divas… Mežsargs braucīja bārdu, laiku pa laikam nosviezdams zemē pa brūnam kušķim, bet Meža Veča murmināja kaut ko līdzīgu "apžēliņ, apželiņ…". Ruta un Arvils nekaunīgi blenza vaļējām mutēm, it kā būtu ieraudzījuši runājošu sargcūku, bet Orle ar Tito neticīgi šūpoja galvu. Vienīgi aluķēms izskatījās tā, it kā katru dienu ar kringiem ieturētu kopēju launagu un, pagājis uz priekšu, pacēla roku sveicienam.

— Esiet sveicināti Mežā! — viņš sacīja. — Mūsu tauta par

. 32o «

jums stāsta teiksmas… Taču, kā izrādās, pilnīgi aplamas… — viņš, mulsi krekšķinādams, piebilda.

Tā ka krings nevarēja saprast, ko aluķēms saka, Monika viņa teikto "pārtulkoja", un krings tikko manami pasmaidīja.

—  Tā jau teiksmas medz darīt, — viņš atteica. — Priecājos, ka satieku pašu troglodītu Veco. Jūsu tautai jāsaņem atpakaļ dimantu Ciltstēvs, jo tikai jūsu klinšu alās tam ir jānonāk. Nekur citur.

Monika tulkoja.

Krings panācās tuvāk apmulsušajam baram un sakrustotām kājām apsēdas uz klints. Visi stāvēja kur stāvējuši, jo diez kā nevēlējās sēsties zemē uz slapjajiem, aukstajiem akmeņiem.

—  Mēs esam apspriedušies, — sacīja krings, — un nolēmuši, ka mums jāparāda jums ceļš pie doforiem. Bet vispirms jums jānāk man lidzi, jo es nevaru uzturēties šajā šausmīgajā saulē ilgāk par piecām minūtēm. — Un krings noraizējies pavērās uz drūmajām, pelēkajām debesīm. — Tā saule nudien mani piebeigs, tā spīd par traku!

Kad Monika pavēstīja viņa teikto pārejiem, arī Arvils palūkojās uz debesīm, laikam domādams, ka tās varbūt piepeši noskaidrojušās, bet, kad tās izrādījās tikpat apmākušās kā pirms mirkļa, viņš uzmeta Monikai izbrīnītu skatienu.

—   Būs vētra, — bezkaislīgi paziņoja aluķēmu Vecais.

—   Neizskatās, — neticīgi novilka Ralfs.

Aluķēmu Vecais tikai neizteiksmīgi uz viņu paraudzījas.

Tad krings piecēlās un devas atpakaļ uz caurumu zem statujas, aicinādams visus nākt viņam lidzi. Monika un Ralfs nelika sevi lūgties, un pārējie, bridi vilcinājušies, viņiem sekoja. Zem cauruma atklajas durvis uz apaļu, melna akmens telpu, kur nebija nekā, izņemot piecas balti spīdošas spuldzes pie griestiem. Kad visi bija ienākuši, durvis aiz viņiem aizvērās, un krings, atviegloti uzelpodams, noņēma ķiveri.

—   Nu, un ko mes tagad iesāksim? — čukstēja Arvils, bailīgi raudzīdamies uz visām pusēm. Viņš acīmredzot nejutās diez cik omulīgi, atrodoties šajā slēgtajā telpā kopā ar lielo, melno un neizprotamo kringu. Toties krings nejutās omulīgi, atrodoties šeit kopā ar pūpēžveidīgo. Viņš raudzījās uz balto radījumu ar tādu izteiksmi, ar kadu Monika raudzītos uz žurku savā guļamistabā.

—   Vai viņš te iespruka nejauši? — jautāja krings, nenovērsdams skatienu no pūpēžveidīgā, it kā tas piepeši varētu mesties viņam virsū un iekost. — Vai ari kāds vinu te ienesa?

—   Nē, nē, — teica Monika. — Viņš pats ienāca — bet tīšām.

Kad krings galīgi apmulsa, Monika paskaidroja, tāpat kā agrāk bija nācies skaidrot Orlem ar Tito: — Tas nav nekāds pūpēžveidīgais, bet gan troglodits, kas pārvērsts par pūpēžveidigo.

Krings visu laiku bija mulsi mājis ar galvu, bet pie šī paskaidrojuma viņš apstulba un izbijās. — Kas? Troglodits — par pūpēžveidigo? Kā tā? Vai tad tiešām dofori būtu tikuši jau tik tālu, ka iespētu pārvērst dzīvas būtnes par citām dzīvam butnem?

—   Nē, — pavīpsnāja Monika. — Tik tālu ir tikuši vien paši troglodīti.

Krings izskatījās vēl muļķīgāk nekā pirmīt, un Monika paskaidroja, kas par lietu un kāpēc Krindons skraida apkārt kā pūpēžveidīgais.

Krings bija stāvā sajūsmā. Monika sākumā nesaprata, vai viņš tā priecājas par Krindonam uzlikto sodu vai par ko citu, bet tad krings ierunājās: — Tas ir ļoti labi. Labak, nekā es biju cerējis. Man jau bija nojauta, ka troglodīti varētu mums palīdzēt, bet nebija skaidrs, kā īsti. Toties tagad ir.

—   Nu? — Arvils atkal prašņāja. — Kas mums tagad būs jādara?

Bet krings jau bija sācis skaidrot: — Tāpat kā zem šis melnās statujas ir ieeja mūsu mītnē, tā zem vienas no atlikušajām piecām — izeja pie doforiem. Tas ir tas ceļš, par kuru dofori nenojauš, ka mēs to zinām, — tāpēc tieši tas mums ir jāizmanto. Kad būsim tikuši iekšā, atliks tikai sadabūt apaļo akmeni, un šeit, es ceru, troglodīti mums laipni izpalīdzēs…

Tas zināmā merā bija izskanējis ka jautajums, taču, kad Monika atstāstīja kringa teikto, aluķēmu Vecais izlikās, ka neko nav dzirdējis.

—   Es tā sapratu, — sacija krings, veltigi izgaidījies no aluķēma kadu vardu, — ka troglodīti var pārtapt par jebkuru dzīvu būtni, jā?

—   Ir vajadzīgs šīs dzīvās būtnes paraugs, — aluķēmu Vecais beidzot atbildēja, kad Monika bija pārtulkojusi.

—   Mazmazītiņš ādas kripucītis, — paskaidroja Arvils.

—  Vai kas cits, — teica Vecais. — Kaut vai mats.

—   Doforiem nav matu, — sacija Orle. — Es taču teicu, ka viņi ir ka bruņrupuči — viņiem vispār nav nekādu spalvu.

—   Tādā gadījumā vajadzīgs kaut kas, kas viņiem ir, — secināja aluķēmu Vecais. — Mazdrusciņ asiņu vai kāds gabaliņš kaula…

—   Vai viņš grib, lai mēs noķeram kādu doforu un nolaižam viņam asinis? — šausmās ieplestām acīm Arvils čukstēja Ralfam ausī. — Un kā lai mes tiekam pie kauliem?!

Meža Veča piepeši sarosījās. — Klausieties, jūs abi, — viņa teica Orlem un Tito. — Jums ir tie doforu mētelīši. Velciet tos laukā no savām tarbām, un palūkosim, vai tajos nevar ko atrast.

Aluķēmu Vecais pilnībā piekrita Meža Večai, teikdams, ka apģērba gabalos vienmēr varot atrast kaut ko no būtnes, kas to valkājusi, — vai tā būtu sausas ādas plēksnīte vai kāds tikko manams matiņš, vai varbūt asiņu pleķītis no kāda nobrāzuma.

Orle sākumā nez kādēļ ļoti pretojās, apgalvodams, ka mētelīši bijuši pilnīgi tīri kā tikko mazgāti un vispār viņam esot aizdomas, ka tie ne reizi neesot bijuši doforiem mugurā.

—   Ar tiem sedzāmies tikai mēs ar Tito, — viņš sacīja. — Un ja nu troglodits piepeši pārtop par kādu no mums?! Tas būtu diezgan šaušalīgi…

—   Velciet ārā tos mētelīšus un netielējieties! — stingri noteica Meža Veča.

Orle, kaut ko pie sevis murkšķedams, negribīgi attaisīja tarbu un izvilka vienu no melnajiem, noplukušajiem apģērba gabaliem.

—   Man nu gan neizskatās, ka tas būtu kaut kas nesen šūts, — Ruta pačukstēja Monikai, un viņas abas iespurdzās. Patiesi, mētelītis izskatījās mūžvecs, it kā būtu pabijis mugura neskaitāmām doforu paaudzēm.

Arī Monikai ta šķita, jo viņa pačukstēja Rutai: —Atliek tikai cerēt, ka viņu senči bijuši spalvaini — tad mēs ātri vien tiksim pie pāris kilogramiem matu…

Aluķēmu Vecais tikmēr milimetru pa milimetram izpētīja vienu no mētelīšiem, bet pēc kādām desmit minūtēm vīlies pasvieda to malā.

—   Es taču teicu, ka tur nekā nebūs, — teica Orle, bet aluķēmu Vecais jau bija ķēries pie otra mētelīša. Pēc nepilnas minūtes viņš uzvaroši iesaucās, paceldams gaisā mētelīša piedurkni un noradīdams uz kaut ko piedurknes pašā galā.

—   Kas tur ir? — tuvredzīgi miegdama acis, vaicāja Meža Veča un ziņkārīgi panācās tuvāk.

—   Esmu pārliecināts, ka tas ir asiņu traips, — sacīja Vecais.

—   Redziet, šeit — tāda maza, tumša svitriņa.

Visi pienāca klāt un pablenza uz to, kas, pēc Vecā domām, bija asinis.

—   Debestiņ, tas taču var būt pilnīgi jebkas! — iesaucās Arvils.

—   Tā varētu būt upeņu sula!

—   Diez vai dofori dzer upeņu sulu, — saviebās troglodits.

—   To nedzeru pat es… Bet to, vai tās ir asinis vai nav, mēs tūlīt pārbaudīsim.

—   Bet ja tā izrādīsies upeņu sula, — ziņkārīgi ieteicās Arvils,

—   vai tad tu pārvērtīsies par upeņu krūmu?

—   Tieši tā, — piekrita aluķēms. — Tu esi apķērīgs zēns. Kad nejaucies pa vidu citiem un nedaudz piepūli pats savas smadzenes. .. — viņš vēl klusām piemetināja.

Tad Vecais sāka rīkoties. Vispirms viņš aplaizīja pirkstu un mazliet paberzēja pleķīti, tā ka tas nedaudz izplūda. Tad viņš sadabūja mazītiņu, bet asu nazīti un pavisam viegli iešķēla sev ādu apakšdelmā. Pa nelielo brūcīti izsūcās asiņu pilīte. Tad aluķēms velreiz saberzēja pleķīti dofora mēteļa piedurknē un ar to pašu pirkstu parīvēja sev brūci. Kad tas bija izdarīts, viņš nomurmināja kaut kādas dīvainas skaņas, kas pēc valodas īpaši neizklausījās, un jau pēc pāris mirkļiem sāka pārvērsties.

Viņa augums tikpat kā nemainījās, jo kā troglodīti, tā ari dofori bija maza auguma un uzkumpuši, toties pilnībā izmainījās viņa āda un seja. Ada kļuva tumši brūna un tāda kā saplaisājusi, gluži kā mālaina zeme pēc ilgstoša sausuma perioda. Bet galva sarāvās mazāka, un aluķēma sirmais matu ērkulis itin kā ierāvās atpakaļ galvā. Ari smailās ausis pazuda, un to vietā izauga mazas, brūnas, apaļas austiņas. Orle bija diezgan precīzi aprakstījis do- forus — viņu priekšā stāvošais dofors ļoti līdzinājās bruņrupucim gan pēc sejas, kas bija kā vienlaidus uz priekšu izvirzīts purns, gan arī citādi. Vienīgais, kā tam pietrūka, bija bruņas uz muguras… Protams, ari seja doforam nebija tieši kā bruņrupucim — tā bija daudz cilvēciskāka un ne tik trula, bet, ja būtu jāmin, no kā sensenos laikos dofori radušies, prātā, bez šaubām, ienāktu tieši bruņrupuči…

Visi stāvēja un ieplestām acīm uz viņu blenza, bet Orle nespēja noturēties, skaļi neiesaucies.

Kad jaunizceptais dofors bija pakustinājis rokas un kajas, iemēģinājis balsi un konstatējis, ka viss darbojas, viņš uzsita sev pa galvu un, izdvesis dažas skaņas, pēc brīža atkal partapa par aluķēmu Veco.

Pūpēžveidīgais Krindons satraukti spiegdams lēkāja apkārt, un Vecais vainīgi uz viņu palūkojās. — Jā, jā, — viņš nogurušā balsī teica. — Tev pilnīga taisnība. Tas bija ļoti bezatbildīgi no manas puses.

—   Kas tad? — nesaprata Mežsargs.

—    Tas, ka es pārvērtos, atstādams viņu kā pūpēžveidigo.

Man patiešām paveicās, ka arī dofori spēj izrunāt tādas pašas skaņas kā mēs, troglodīti. Citādi man būtu bijis jāpaliek par doforu, kamēr mes atgrieztos Klinšu krāvumos, kur kāds no mūsējiem pārvērstu mani atpakaļ. Protams, ja es būtu kļuvis par upeņu krūmu, būtu vēl ļaunāk…

—   Kāpēc tu neko neierīvēji ādā? — jautāja Ralfs.

—   Kad — tagad? — pārvaicāja Vecais. — Ā, tāpēc, ka atpa- kaļpārtapšana vienmēr ir daudz vienkāršāka. Lai cik tā ir nestabila, mūsu ķēdītei tomēr ir savs pamatstāvoklis — un, lai to iegutu, pietiek pateikt šīs skaņas.

—   Man nav skaidra tikai viena lieta, — sacīja krings, domīgi lūkodamies uz aluķēmu Veco. — Ja tu pilnīgi kļūsti par viņu, kāpēc tavas domas paliek tādas pašas? Kāpēc tu nedomā un nejūties kā dofors?

Monika iztulkoja.

—  Tāpēc, ka mēs esam nobloķējuši vienu mūsu ķēdītes daļu, — paskaidroja Vecais. — To, kura nosaka smadzenes. To mēs izdarām visiem musu mazuļiem kopš dzimšanas. Drošs paliek drošs… ka viņi spēlējoties sev ko nenodara…

—   Bet ja tu būtu tapis par upeņu krumu? — nerimās Arvils. — Kur tad būtu tavas smadzenes?

—   Labs jautājums, — paslavēja aluķēmu Vecais. — Un jāatzīstas, ka es pat neprotu uz to atbildēt. Droši vien tur būtu kaut kāds bumbulis… iespējams, pie saknēm… Bet tā ir interesanta doma un vajadzēs to kādreiz izmēģināt…

PUpēžveidigais Krindons atkal saka raustīdamies trokšņot, un aluķems uzmeta viņam neiecietīgu skatienu. — Protams, ka es to nedarišu tagad, — viņš sacīja. — Nomierinies!

—   Labs ir, — noteica krings, pielikdams punktu visām sarunām par pārtapšanu. — Tatad tas mums ir skaidrs. Jūs, abi troglodīti, pārtapsiet par doforiem, un es jūs ielaidīšu viņu mītnes. Bet sakiet — vai tad, kad būsiet kā dofori, jūs vel aizvien spēsiet viņus ietekmēt?

Monika pārtulkoja viņa jautājumu.

—   Tā kā Krindons ielīda smadzenēs tavai vecmāmiņai — atceries? — Arvils pačukstēja Monikai, un viņa netīksmē saviebās. Viņa to atcerējās pat pārāk labi…

Aluķēmu Vecais izbrīnīti palūkojās uz kringu.

—   Nezināju, ka jūs to zināt. Jaatzīst, ka ši lieta vispār nav diezko atļauta… Tas ir viens no iemesliem, kāpēc Krindons tagad ir balts un ar daudzām kājām… Bet, protams, ši ir ārkārtējā situācija, un ar doforu rīcības tiesībām nav ko rēķināties… Jā, labs ir, mēs to izmantosim.

—   Citādi mēs nemaz pie apaļā akmens netiksim, — drūmi noteica krings, kad Monika bija atstāstījusi Vecā atbildi. — Diez vai viņi to atdos svešiem doforiem, kaut tie būtu viņu ciltsbrāļi…

Piepeši ierunājās Tito. Viņš runāja tik reti, ka Monika ikreiz satrūkās, jo pēkšņi likās, ka viņiem pievienojies kāds no malas.

—  Tie nebūs nekādi sveši dofori, — viņš sacīja. — Jūs aizmirsāt, ka šis mētelītis ir piederējis kādam no viņiem. Tātad tas dofors, par kuru pārvērtās troglodits, ir viens no viņiem. Un jūs nemaz nevarat izmantot otram troglodītam šīs pašas asinis, jo tad radīsies divi pilnīgi vienādi dofori. Tas būtu tāpat, it kā piepeši mūsu vidu butu divi Mežsargi. Viņiem tas liksies ļoti aizdomīgi. Tātad — vai nu jūs atrodat otrā mētelītī kāda cita dofora pēdas, vai sūtiet pie viņiem tikai šo.

Tik garu runu no Tito puses visi dzirdēja pirmo reizi. Viņi klusēdami apdomāja viņa teikto, bet Orle tā dīvaini uz Tito palūkojās.

—   Mežaļautiņam taisnība, — sacīja aluķēmu Vecais. — Man būs jāiet vienam, jo taja otrā mētelīti nav itin nekā, tikai paris Orles matu. Protams, tas, ka es iešu viens, nāks par sliktu manam ietekmēšanas spējām, bet no diviem ļaunumiem jāizvēlas mazākais…

—  Tātad, — noteica krings, — tagad mums tikai jāuzzina ceļš līdz apaļajam akmenim. Monika, tas būs uzdevums tev. Tūlīt parādīšu tev ieeju pie doforiem, lai tu zinātu, par ko domāt, un tad tu varēsi sākt meklēt.

Monika pamāja un pastāstīja pārējiem, ko bija teicis krings, bet Orle piepeši sāka uztraukties. — Kas notiek? Par ko ir runa? Mēs taču sarunājām, ka ceļu parādīsim mēs ar Tito!

—  Tu pats teici, ka neesi pārliecināts, ka ceļu atceries, — at- gadinaja Mežsargs. — Mums padomā ir kāds drošāks paņēmiens!

Kad Orle nelikās mierā, Mežsargs ar aluķēmu Veco beidzot nolēma pastāstīt Orlem un Tito par Monikas Aci. Jo, kas tur daudz ko slēpt — viņiem visiem bija viens uzdevums — atgūt dimantu Ciltstēvu.

Kad Mežsargs bija visu izstāstījis, Orle likās stipri pārsteigts un nedaudz nobijies. — Nezināju, ka mūsdienās tā kādam patiešām piemīt, — viņš izsaucās. — Biju par to dzirdējis, bet uzskatīju par kārtējo mītu… Kaut kas traks…

—  Tā ja, — noteica Meža Veča. — Nu, ko, varbūt mēs varētu sākt?

Visi bija ļoti satraukti, un krings sarosījās, pamadams Monikai, lai tā viņam sekotu. Viņi piegāja pie aizvērtajam durvīm, un, kad tās atvērās, devās lauka.

Bija kļuvis gaišāks. Šķita, ka pelēkie mākoņi sākuši izklīst un pie horizonta jau rēgojās zila debesu maliņa, kas likās kļūstam aizvien plataka, it kā pelēkais aizkars, kas bija pārvilkts pār jūru, tagad tiktu atdarits. Monika nosprieda, ka aluķēmu Vecais būs kļūdījies, pareģodams vētru, jo laiks bija tikpat rāms un mierīgs kā pirmīt. Bija arī daudz siltāks.

Krings stavēja pie malējās melnās statujas un noliecies kaut ko knibinājās gar tās pamatni. Pēc brīža atskanēja iepriekš dzirdētais pērkonam lidzigais troksnis, statujai noliecoties. Krings pamuka malā, pamadams Monikai, lai viņa paliek sava vietā, un statuja turpināja liekties, līdz palika gareniski guļam uz klints kā milzīga izgāzta koka stumbrs.

—  Tagad vari nākt šurp, — sacīja krings, pieiedams pie ieejas, kas bija atklajusies, noliecoties statujai.

Monika piesardzīgi piegāja pie doforu mītnes un palūkojās iekšā. Tur bija redzams balts gaitenis, kas pēc nepilniem pāris metriem beidzās ar tādām pašām baltām durvīm.

—   Tālāk lejup ved kāpnes, līdz nonāk zem juras līmeņa, — skaidroja krings. — Tur mēs esam bijuši. Pēc tam eja iet ieslīpi zem jūras uz labā krasta pusi, bet daudz tālāk mēs nekad neesam iedrošinājušies iet. Negribējām, lai mūs atklaj.

Monika joprojām raudzījās uz balto koridoru. — Tātad man vajadzētu sākt šeit? — viņa vaicāja.

—  Jā, — krings atteica.

—   Bet kā lai es zinu, uz kuru pusi atrodas lielā zāle? — Monika nesaprata.

—   Nekā, — mierīgi teica krings. — To tu nekādi nevari zināt. Bet tev jāmeklē tikmēr, kamēr atrodi. Un jācenšas iegaumēt ceļš. Jādomā, ka, skatoties ar Aci, tu nevari paņemt līdzi zīmuli un papīru, lai uzzīmētu karti?

Monika noliedzoši pakratija galvu.

—   Nu, tad tev atliek tikai iegaumēšana, — noteica krings.

Monika saviebusies pamāja. Tas nesolījās but nekāds vieglais

uzdevums. Jau pirms pusgada, kad viņai līdzīgā veidā vajadzēja iegaumet ceļu aluķēmu Klinšu krāvumos, tas nebija nācies viegli. Bet šoreiz tas šķita vēl sarežģītāk — doforu mītnes taču bija milzīgas, ja reiz pletās no šejienes līdz pat ezeram.

Krings bija sācis nepacietīgi mīņāties un ar raizēm uzlūkoja zilās debesis pie horizonta, kas nāca aizvien tuvāk, stumjot pelēkos mākoņus prom pāri mežam.

—    Vai nu tu nebūsi gana skatījusies? — krings vaicāja, ar roku aizklādams ķiveres sejas aizsegu, it kā tas vēl par maz aizturētu saules gaismu. — Man jādodas atpakaļ, citādi man piemetīsies saules dūriens — labākajā gadījuma… — viņš drūmi piemetināja. — Ļaunākajā gadījumā manas smadzenes varēs izpūst pa ausim un izbarot vistām.

Tieši šobrīd Monika nepavisam nevēlejās palikt divatā ar kringu bez smadzenēm un steidzīgi devās viņam pakaļ uz melno telpu, kur viņus nepacietīgi gaidija pārējie. Aiz viņiem, čīkstēdama un dārdēdama kā milzīgas un gadsimtiem ilgi neieeļļotas durvis, pacēlās statuja, atkal aizsegdama ieeju doforu mītne.

—   Kā gāja? — sauca Meža Veča.

—  Tā nekas, — atteica Monika, paraustīdama plecus. — Doforu gaitenis kā jau doforu gaitenis. Paies milzum daudz laika, iekams atradīšu ceļu līdz dimantu Ciltstēvam. Ja vispār atradīšu…

—  Tur jau tā lieta! — iesaucās Orle. — Būtu daudz ātrāk, ja mēs ar Tito jūs aizvestu. Mēs tomēr tur esam jau bijuši un orientējamies labak.

—  Nekā nebūs, — stingri noteica Mežsargs. — Mēs neriskēsim ar jūsu dzīvību, liekot jums atkal doties pie doforiem. Ja viņi jūs pamanīs, otrreiz neizspruksiet.

Monika pa to laiku jau bija pagājusi malā un iekārtojusies uz kāda melna akmens ķebļa.

—   Pacenties iegaumēt visu precīzi! — viņa vēl izdzirdēja aluķēmu Vecā balsi, kad jau bija aizvērusi acis un sākusi domāt par balto koridoru, kas bija atklājies zem melnās statujas…

Nākamajā mirkli viņa stāvēja ārā. Melnā statuja, kas pirmīt pilnīgi nepārprotami bija pacēlusies, tagad atkal gulēja šķērsām pāri klintij. Monika piegaja pie baltā koridora un devās tajā iekšā. Baltā, slīpā grīda, kaut arī likās darināta no akmens, itin nemaz neslīdēja, Monikai pa to ejot. Meitene nodomāja, ka tas varētu būt saistībā ar Aci.

Viņa piegāja pie durvīm un mazliet tās pagrūda. Durvis, kā par brīnumu, atvērās, un Monika devās tālāk. Aiz durvīm patiešām lejup gāja kāpnes, tieši kā bija teicis krings. Kāpnes ļoti līdzinājās tām, kas Atskaņu dīķi bija aizvedušas viņus ar Ralfu pie kringiem, — tās bija tikpat baltas, šauras un ar tievām margām gar malām. Pirmajā brīdī Monika pabrīnījās, kāpēc tas tā, bet tad atcerējās, ko bija teicis krings, — ka kāpnes Atskaņu diķi ir atliekas no pamestām doforu mītnēm.

Diezgan ilgu laiku kāpusi, Monika beidzot nonāca galā. Baltais koridors, ko izgaismoja neredzamas, sienā iebūvētas spuldzes, pagriezās un devās uz labo pusi. Varēja redzēt, ka tas labu gabalu turpinās taisni uz priekšu bez jebkādiem pagriezieniem vai izejām uz citām telpām. Straujā soli Monika devās pa to prom.

Viņai likās, ka ir gājusi jau briesmīgi ilgi. Vismaz kājas sāka just nogurumu. Monika brinījās, kā tas var būt, ka kājas nogurst — viņa taču īstenībā nekur negāja, bet vēl aizvien sēdēja melnajā telpā pie kringa un visiem pārējiem un tikai domāja.

Bet kājas to laikam negribēja saprast, jo turpināja nogurt aizvien vairāk un vairāk. Visbeidzot, kad Monika jau bija nolēmusi bridi pasēdēt un atpūsties, koridors piepeši beidzās ar spēju pagriezienu un durvīm.

Ziņkārība pārvarēja nogurumu, un Monika, piegājusi pie durvīm, atgrūda tās vaļā.

Un satrūkusies palika stāvam.

Aiz durvīm sākās vēl viens baltais koridors, taču šoreiz tas bija pilns ar doforiem. Kā lielas, noplukušas, divkājainas skudras tie skraidīja šurpu turpu, ik pa brīdim pazuzdami kādā koridora atzarojumā vai durvis. Viņi nevaļīgi sarunājās savā valodā, un Monikai tas izklausījās kā avīžu lapu čaboņa, kam pa vidu jaucas naža skrapēšanas pa pannu. Brīdi viņa stāvēja, atgādinādama sev, ka tā ir tikai Acs, un tad apņēmīgi devās iekšā doforu ņudzeklī.

Tie, protams, nekādi nereaģēja uz Monikas šķietamo klātbūtni, un viņa mierīgi turpināja iet uz priekšu. Burzma bija tik liela, ka šad un tad nācās iziet kadam doforam cauri…

"Nez, uz kuru pusi lai iet," domāja Monika. Koridori šeit likās visai sarežģiti. Tie gāja uz priekšu, liecās riņķī, sazarojās un atkal gāja uz priekšu. Dažviet sienās bija durvis, bet Monikai nelikās, ka dimantu Ciltstēvs varētu būt aiz kādam no tām. Brīdi iedama, viņa ievēroja, ka koridori ir dažāda platuma. Monika nolēma iet pa pašu platāko koridoru, cerot, ka tas kā svarīgs koridors beigu beigās izvedis viņu pie svarīgās zāles.

Monikai nonākot dziļāk, doforu kļuva aizvien vairak. Nu jau tie bija sadalījušies divās plūsmās, lai iedami netraucētu cits citam — viena plūsma devās viena, otra — pretejā virzienā. Monika pievienojās uz priekšu ejošajai plūsmai, un meitenei bija tāda sajūta, it kā viņa piedalītos mistiskā gājienā.

Monikai sāka likties, ka drīz vien viņa tiks uz priekšu, vienīgi ejot doforiem cauri, bet tieši tad burzma sāka izplēnēt, līdz pēc kāda laika Monika palika platajā koridorā gandrīz viena pati.

Viņa uzmanīgi nopētīja visu apkārtni, bet ši koridora daļa ne ar ko neatšķīrās no iepriekš redzētā — tās pašas bezpersoniski kailas, baltās sienas un it nekā cita. Šeit nebija pat durvju un atzaru — tikai viens pats plats, taisns koridors.

Monika ar netīksmi domāja, ka nāksies griezties atpakaļ un meklēt citu ceļu, kad kaut kur priekšā atskanēja čaboņa. Monika pavērās turp un ieraudzīja, ka priekšā atveras durvis un koridorā parādās divi dofori. Viņu švīkstošās balsis skanēja satraukti, un iedami viņi sparīgi vicinājās ar rokām.

Monika tūlīt devās uz turieni, no kurienes viņi bija iznākuši, un ieraudzija durvis, kuras pirmīt nebija pamanījusi. Durvis tik ideāli piegūla sienai, ka bija gandrīz neieraugāmas. Taču, kad Monika durvīm pieskārās, tās atvērās, un viņas acu priekšā atklājās milzigā zāle, kuru viņa jau reiz bija redzējusi.

Ta bija tukša, bet Monika tūlīt pavērsa skatienu augšup.

Un tur jau tas bija. Dimantu Ciltstēvs gulēja uz sava balta akmens spilvena, un tam abās pusēs kā nošmulēti, nevīžīgi rēgi stāvēja doforu apsargi.

Monika bridi pārdomaja, vai doties zālē iekšā, bet tad nolēma, ka tur viņai vairs neka nav ko darīt. Viņas uzdevums bija atrast ceļu, un to viņa arī bija izdarījusi. Kā izrādījās, tas nemaz nebija bijis tik sarežģīti… Ja ari doforu mītnes bija tik plašas, kā viņa doma ja, viss viņiem vajadzīgais atradās tieši šajā galā.

Tā nu viņa aizvēra acis un, atdarijusi tās, ieraudzīja, ka uz viņu lūkojas astoņas saspringtas sejas.

—   Izdevās? — jautāja aluķēmu Vecais.

—  Jā, — attrauca Monika un izstāstīja, ko bija redzejusi un ka nokļūt līdz dimantu Ciltstēvam.

—   Nu, redziet, — apmierināts sacīja Mežsargs. — Nebūt nevajadzēja riskēt, lienot tur iekšā pašiem — viss izrādījās daudz vienkāršāk. — Un viņš zīmīgi paraudzījās uz Orli. Tas kaut ko noburkšķēja, laikam nespēdams samierināties, ka ceļa radišanas gods viņam ies secen…

Ari krings apmierināti berzēja plaukstas.

—  Brīnišķīgi! Brīnišķigi! — saklausīja Monika. — Tagad mēs varam ķerties pie lietas. Monika, saki trogloditam, lai viņš sagatavojas. Nekavēsim laiku velti!

Bet aluķēmu Vecais jau bija sapratis, ka pienākusi viņa kārta. Viņš atkal nedaudz iešņāpa sev ādu, jo pirmītējā sīkā brūcīte jau bija pamanījusies aizvilkties, un ieberzēja iešņāpumā dofora asinis.

Visi nolūkojās, kā aluķēms pārtop par doforu, un šoreiz tas vairs nelikās nedz briesmīgi, nedz neparasti. Tad dofors aluķēms uzvilka to pašu mētelīti, no kura bija ņemts "kripucītis asiņu", pamāja visiem un devās laukā, bet krings izgāja viņam līdzi, lai atvērtu ieeju doforu mītnēs. Pēc īsa mirkļa viņš bija atpakaļ, izskatīdamies ārkārtīgi satraukts.

—    Viņš ir iekšā, — krings paziņoja. — Un tagad, Monika, — atkal uzdevums tev!

—   Man? — brīnījās Monika. — Bet es taču tikko…

—  Jā, jā. Zinu, — pārtrauca krings. — Bet tev būs jādodas turp vēlreiz, lai redzētu, kā troglodītam sokas. Mēs nedrīkstam viņu pamest tur vienu bez uzraudzības.

Monika gan pie sevis nosprieda, ka no viņas uzraudzības tikpat labuma nebūs nekāda, bet, ja jau krings tik ļoti vēlējās, viņai jau nebija grūti paskatīties ar Aci vēlreiz.

—  Labs ir, — viņa noteica. — Vai jūs gribat, lai es jums kaut kā ziņoju, vai kā?

Krings samulsis pakasīja pakausi. — Vai tad tu to vari? — viņš izbrinīts vaicāja. — Ja vari, tad, protams…

Bet Monika jau apķērās. — Ak, nē… Skaidrs, ka nevaru… Ja tikai jūs mani laiku pa laikam uzmodināt, — viņa piebilda.

— Redzēsim, — strupi noteica krings. — Bet tagad — ej, ej, paskaties, kas tur notiek!

Monika paklausīgi aizvēra acis, šoreiz iedomādamās baltās kāpnes…

Un acumirkli viņa stāvēja uz baltajiem pakāpieniem, izbīlī tik tikko paspēdama sagrābt margas. Kaut kas viņai virs galvas puta un elsa. Monika palūkojās augšup un ieraudzīja doforu aluķēmu, kurš stenēdams trausās lejup, ieķēries margās tik izmisīgi, it kā viņš caur tām elpotu…

Monika nokapa lejā, un, kad viņa bija labu laiku sēdējusi un jau nospriedusi, ka dofors aluķēms ir devies atpakaļ, viņš beidzot elsdams norausās no pēdējā pakāpiena. Brīdi viņš sēdēja un atvilka elpu, it kā visu laiku būtu rāpies augšā, nevis lejā, un, kad beidzot bija atpūties, devās tālāk.

Monika viņam sekoja, juzdamās diezgan nelāgi. Viņa pat nespēja ar bijušo aluķēmu Veco sarunāties — jo viņam vispār nebija ne jausmas, ka viņa ir šeit… Tomēr Monika bezmaz mina viņam uz papēžiem, cieši apņēmusies neizlaist viņu no redzesloka. Viņa gan baiļojās, ka tad, kad sāksies briesmīga burzma, viņa varētu pazaudēt Veco itin viegli, un nožēloja, ka viņi nav iedomājušies iedot aluķēmam kādu pazīšanās zīmi — kādu sarkanu lentīti ap roku vai ko tamlīdzīgu…

Dofors aluķēms tikmēr salīcis un šņākdams klunkurēja uz priekšu, un tā viņi abi — viens trokšņains un redzams, otrs — kluss un neredzams gāja uz priekšu pa tukšo koridoru. Kad beidzot viņi sasniedza durvis, dofors aluķēms uz bridi apstājās, bet tad atgrūda durvis vaļā un devās iekšā nākamajā koridorā. Monika izspruka cauri atvērtajām durvīm vienlaikus ar viņu, — un viņi abi reizē iegāja apdzīvotajās doforu mītnēs.

Šķita, ka doforu palicis mazāk. Taču to vel aizvien bija pietiekami daudz, lai neviens nepievērstu uzmanību kādam klātpie- nācējam. Dofors aluķēms vēl uzmauca galvā kapuci, un tā noslīdēja uz leju, gandrīz pilnībā aizklādama seju. Monika brīnījās, ka viņš vispār redz, kur spert soli. Toties tagad viņai bija viegli viņam sekot, jo neviens cits dofors šeit kapuci nevalkaja. Laiku pa laikam kads no doforiem uzmeta dīvainu skatienu salīkušajam stāvam kapucē, bet aizkavēts viņš nekādi netika.

Kad viņi nokļuva biezajā burzmā, doforu aluķēmu vispār neviens vairs nelikās manām. Visi aizņemti skraidīja savās darīšanās, un nevienu neinteresēja, kur iet cits. Monika nedaudz raizējās, kas notiks tad, kad viņi tiks līdz lielajai zālei, bet viņa cerēja, ka aluķēma ietekmēšanas spējas būs pietiekamas, lai tiktu galā ar diviem lempīgiem sargiem.

Otrreiz ejot cauri koridoriem, laiks Monikai šķita ritam daudz ātrāk, un drīz vien viņi bija nonākuši tukšajā koridora daļa, kura viņā gala rēgojās durvis uz lielo zāli.

Dofors aluķēms apstājās un noņēma kapuci. Brīdi viņš stāvēja kā pārakmeņojies, un Monikai atkal sāka likties, ka viņš apsver iespēju griezties atpakaļ. Tomēr ne, pēc brīža viņš atkal atdzīvojās un devās uz durvīm.

Tajā brīdī durvis atveras, un tajās parādījās kāds dofors.

Monika sastinga un pukstošu sirdi gaidīja, kas tagad notiks. Viņai galvā sāka riņķot neskaitamas iespējas, — droši vien īstais dofors sacels trauksmi, un drīz vien dofors aluķēms tiks saņemts ciet… Vai varbūt viņš tiks piebeigts tepat uz vietas ar kādu bries- mīgu ieroci, kas viņu pārvērtis putekļos, tā ka nepaliks nekādu pedu… Vai varbūt dofori aluķēmu spīdzinās, līdz viņš atklās visu par kringiem, mežaļaudīm un Monikas Aci…

Bet to, kas notika pa īstam, Monika nekādi nebija spējusi paredzēt.

Ieraugot sev pretī doforu, īstais dofors uz mirkli sastinga. Bet tad tas piepeši godbijīgi palocījās, padevīgā balsī murmulēdams kaut ko, no kā Monika nesaprata ne vārda, un visbeidzot itin mierīgi devās prom pa gaiteni.

Monika bija pavisam apstulbusi, un, šķiet, tāds bija ari dofors aluķēms. Viņš pagriezās atpakaļ un uzlukoja aizejošo doforu ar tik muļķīgu izteiksmi savā bruņrupuča sejā, ka Monika nevarēja neiesmieties. Dofors aluķēms neticīgi nogrozīja galvu, kaut ko pie sevis nomurmināja, tad droši devās uz durvīm un atvēra tās.

Monika atkal iemetās pa durvīm iekšā reizē ar viņu, un nu viņi abi stāvēja lielajā zālē. Ari tagad te bija gandrīz pilnīgi tukšs. Tikai vienā zāles gala pie galda aiz balta, caurspīdīga aizslietņa sēdēja kaut kādi dofori un, šķiet, kaut ko rakstīja. Aizveroties durvīm, viņi paskatījās šurp un, ieraudzījuši ienācēju, palocīja galvas. Tad viņi vienā mierā turpināja strādāt.

Dimantu Ciltstēvs gulēja turpat kur agrāk, un arī sargi bija savās vietās.

Zāle likās vēl milzīgāka tagad, kad Monika atradās tajā iekšā. Tā bija ieapaļas formas, un gar sienām daudzu stāvu augstumā bija izvietotas platformas, bet tukšais zāles centrs vēl vairāk pastiprināja plašuma izjūtu. Dofors aluķēms stāvēja un lūkojās augšup uz dimantu Ciltstēvu, acīmredzot mēģinādams izprast, kā līdz tam tikt.

Tad viņš pamanīja viena zāles stūri augšup slīdošu lenti, kas savienoja apakšstāvu ar pirmo platformu. Dofors aluķēms devās turp, un Monika — viņam pakaļ. Uzbraukuši augšā, viņi ieraudzīja otru slīdošo lenti, kas veda uz otro platformu, līdz visbeidzot, uzbraukuši vēl piecus stāvus augstak, viņi nonāca tieši pie dimantu Ciltstēva.

Tas mirdzēja koši baltā gaismā kā visspožākā spuldzīte, un tam apkārt bija tik spilgtas gaismas oreols, ka nevarēja pat izšķirt tā kontūras. Abi sargi savos melnajos mētelīšos izskatījās vēl noskrandušāki nekā jebkurš no iepriekš sastaptajiem doforiem un drūmi stāvēja miera stājā. Vienīgo reizi tie bija izkustējušies, lai paklanītos doforam aluķēmam, bet pēc tam atkal sastinguši.

Monikai atkal uzmācās satraukums. Protams, lidz šim viss bija noritējis apbrīnojami labi. Acīmredzot aluķēms bija pārvērties par kādu svarīgu personu doforu vidu, kam bija tiesības pat atrasties šaja zalē. Bet kas notiks, kad aluķēms gribēs dabūt dimantu Ciltstēvu…? Droši vien ir jābūt kam vairāk par svarīgu personu, lai šie drūmie, noplukušie sargi viņam to atdotu.

Tomēr viņa maldījās…

Dofors aluķēms piegāja sargiem pavisam tuvu klat un, cieši uz viņiem paraudzījies, pamāja uz dimantu Ciltstēva pusi. Sargi apmulsuši saskatījās, un tad viens no viņiem kaut ko vaicāja. Skaidrs, ka dofors aluķēms neko neatbildēja, tikai kaut ko neapmierināti noņurdēja un pašūpoja galvu, gluži kā pārsteigts par sargu nepaklausību… Un tūlīt viens no sargiem satvēra dimantu Ciltstēvu un pasniedza to doforam aluķēmam.

Žilbinoši baltā gaismas lodīte pārceļoja no vienas brūnās rokas otrā.

Tad sargi atkal palocījās, bet dofors aluķēms pagriezās un mierīgi devas prom, paslēpis dimantu Ciltstēvu mēteļa piedurknē, lai spožā gaisma nepievērstu pārējo doforu uzmanību. Viņš devās ārā no zāles, vēl pamājis aiz aizslietņa strādājošajiem doforiem. Tie par atbildi nolieca galvas, un dofors aluķems devās ārā.

Ticis koridorā, kas bija pilnīgi tukšs, viņš metās iet ātrāk, līdz parādījās pirmie dofori. Tā kā dimantu Ciltstēvs bija labi noslēpts un dofors aluķēms atkal bija uzvilcis kapuci, neviens uz viņu pat nepaskatījās, un viņš bez kādiem kavēkļiem tika līdz durvīm, kas veda uz tukšo gaiteni ar kāpnēm galā. Tad viņš metās skriešus un rikšoja elsodams, pēdām plakšķot pa kailajām akmens plāksnēm. Kad aluķēms beidzot sasniedza kāpnes, viņš bija pagalam nomocījies. Tomēr viņš neuzdrīkstējās īpaši ilgi šeit uzkavēties un drīz sāka kāpt augšup. Tas viņam nācās ļoti grūti, un Monika, kāpjot nopakaļ, dzirdēja, kā viņš skaļi elpo un laiku pa laikam noslauka sviedrus.

Monika atviegloti uzelpoja, kad dofors aluķēms beidzot sasniedza kāpņu pēdējos pakāpienus. Viņa jau bija sākusi baidīties, ka aluķēmu Veco varētu ķert sirdstrieka vai kas tamlīdzīgs — tik ļoti nomocījies viņš likās. Tomēr viņš laimīgi sasniedza augšējo koridoru un neapstājies devās pa to uz izeju. Monika viņam sekoja, un mirkli vēlāk viņi stāvēja ārā.

Monika bija pārsteigta, ka ir jau vakars. Tā, vienā laidā blandoties pa doforu apakšzemes koridoriem, zuda jebkura laika izjūta… Tagad pelēkie lietus mākoņi bija aizstumti vēl tālāk un karājās tikai virs meža, it kā koki butu pasūtijuši sev vakara dušu… Bet virs jūras debesis bija pilnīgi zilas, un sarkani kvēlojošā saule laidās leja jūrā.

Monika bridi vēroja, ka jurā ņirb rožaini, saules iekrāsoti vilnīši, un tad palūkojās, ko dara dofors aluķēms. Kā izrādījās, viņš vel bija tepat. Pavisam samulsis viņš stāvēja pie melnas statujas, zem kuras sēdēja krings un pārējie, un apčamdīja statujas pamatni, mēģinādams kaut kā panākt, lai tā nolaistos.

Tikai tad Monika atjēdzās, ka vēl aizvien skatās ar Aci, un žigli aizmiedza acis.

—   Laidiet iekšā Veco! — viņa sauca, vēl īsti neatvērusi acis, bet, kad viņa tās atvēra, tūlīt parāvās atpakaļ. Krings bija piebāzis savu dīvaino tumšo seju Monikai cieši klat un tagad viņu sapurināja.

—   Kas? Kas noticis? Runā taču, runā! — Viņš nervozi raustīja Moniku aiz rokas.

Monika noskurinājās un pavirzījās nostāk. — Nekas nav noticis. Un nevajag mani kratīt, — viņa sapīkusi teica. — Labāk ejiet un nolaidiet to statuju, citādi Vecajam būs jānakšņo tur, ārā…

Krings acumirklī pieleca kājās un aizbrāzās pie durvīm, pat aizmirsis uzlikt galvā aizsargķiveri. Tiklīdz durvis bija vaļā, iekšā ienāca izmocītais dofors aluķēms un izvilka no piedurknes dimantu Ciltstēvu.

Tā kā vienīgā gaisma nāca no spuldzēm, tas atkal iezaigojās neaprakstāmā baltuma, un visi noelsās.

—   Brīnišķīgi! — iesaucās krings, un visi sajūsmināti aplūkoja brīnumaino akmeni. Tikai Orle nepienāca tuvāk paskatīties.

Tad Vecais sāka savu atpakaļpārtapšanas proceduru, un pēc mirkļa dofors bija pazudis un viņu priekšā atkal stāvēja aluķēmu Vecais. Visi, protams, gribēja zināt, kā viņam ir gājis, un viņš īsumā izstāstīja par savu gājienu pēc dimantu Ciltstēva.

—   Un viņi to tev atdeva paši?! — neticīgi iesaucās Ralfs.

—  Viņi šaubījās, — atteica aluķēmu Vecais. — Bija skaidrs, ka es viņiem esmu kaut kāda milzīga autoritāte, bet dimantu Ciltstēvs tomēr ir tik svarīga lieta… Un tad es viņus nedaudz pastimu- lēju…

—   Pastimulēji? — neizpratnē jautāja Meža Veča.

—  Nu, tu zini, — teica Monika, — pabakstīja viņu smadzenes, lai viņi pārāk ilgi nevilcinātos…

—  Es nu gan to tā neaprakstītu, — nedaudz aizvainots, iebilda aluķēmu Vecais. — Bet, lai jau, kāda tam nozīme… Galvenais, ka dimantu Ciltstēvs mums tagad ir rokā…

Piepeši atskanēja kaut kāds sprakšķis, un visi atskatījās.

Arvils bija nolīdis kaktā pie dimantu Ciltstēva un kaut ko tur čubinājās. Sprakšķis bija nācis tieši no turienes. Tagad viņš vainīgi paskatijas uz pārējiem, kas ļoti aizdomīgi blenza uz viņu.

—   Ko tu tur dari? — vaicāja Mežsargs.

—   Ēēē… Neko īpašu… — klusām atsaucās Arvils.

Bet Meža Veča neticīgi pakratīja galvu. — Panāc šurp! — viņa bargi tam uzsauca. — Kas tev .tajā plauksta?

Patiešām, Arvils bija vienu sauju aizžmiedzis ciešā dūritē. Meža Veča piegāja pie zēna un, draudēdama ar mūža ieslodzījumu kopā ar piectūkstoš jūrascūkām, piespieda viņu parādīt, ko viņš tur slēpj. Kad Arvils pavēra plaukstu, tajā gulēja dimants. Ne jau dimantu Ciltstēvs, jo tas vēl aizvien stāvēja savā vietā, bet parasts dimants.

Tomēr aluķēmu Vecais ārkārtīgi saniknojās. — Tu, muļķa sikaļa! — viņš kliedza. — Neapjēdzīgais citplanētiešu kverpli! Vai par maz vēl ļaunuma, ko sastrādājuši dofori?! Tagad ari tev jāpieliek sava roka, ko?! Atbildi!

Arvilam sāka trīcēt apakšlūpa, un viņš neveikli taisnojās:

—   Es tikai… Neticēju, ka ogle var pārvērsties par dimantu… Gribēju redzēt…

—   Nu, un vai tagad tu redzēji? — auroja Vecais kā pirms pusgada bija aurojis uz Krindonu. Monika sāka nopietni baiļoties, vai viņš negrasas ari Arvilu pārvērst par pūpēžveidīgo.

—  Redzēju… — nočukstēja Arvils, asarainām acīm blenzdams uz trakojošo aluķēmu.

—  Kas noticis? — krings jautāja Monikai. — Kas tas par traci?

—   Arvils gribēja paskatīties, ka tas ir, kad rodas dimants, un tagad troglodits ir pārskaities, — paskaidroja Monika.

—   Pasaki viņam, lai viņš tā neārdās, — teica krings, ar netīksmi paraudzidamies uz aluķēmu Veco, kurš, par spīti pirmītējam nogurumam, spēja tik enerģiski dusmoties. — No viena paša dimanta nekāds ļaunums necelsies. Ja nu varbūt zēns kļūs nedaudz spēcīgāks… — Un viņš paraudzījās uz mazo, kārno puisēnu.

—   Un galu galā — viņš taču nebija gribējis neko sliktu, tikai bija vēlējies uzzināt…

Monika atstāstīja aluķēmam, ko bija teicis krings, un viņš kaut negribīgi, tomēr nomierinājās, lai gan vēl aizvien meta uz Arvila pusi niknus skatienus.

—   Svied to draņķi zemē, — aluķēmu Vecais vēl uzrūca Arvilam, un zēns palaida dimantu vaļā. Džinkstēdams tas nokrita uz cietā klona un paripoja zem krēsla.

—   Aizmirstiet to, — sacīja krings. — Pēc kāda laika tas uzsprāgs un pārvērtīsies pelnos — vismaz būs kads iemesls uzkopt telpas, — viņš nosmējās.

—   Manuprāt, mums vajadzētu pasteigties, — nervozi teica Mežsargs, palūkodamies pulkstenī. — Kaut kad taču dofori aptvers savu kļūmi, un tad viņi brāzīsies meklēt savu pazudušo dārgumu.

—   Taisnība, — piekrita aluķēmu Vecais, beidzot likdams Arvilu mierā. — Kas mums tagad bija jādara?

Arī krings sarosījās. — Ceru, ka esat atšifrējuši, kas tur ir ar tām krāsām, — viņš teica, jautajoši lūkodamies uz Moniku.

Viņai piepeši sametās nelabi. Ar visu braukšanu un pārejiem notikumiem viņa taču bija par to pilnīgi aizmirsusi…! Viņa klusām pavēstīja kringa teikto draugiem, un ari Ruta un Ralfs vainīgi saskatijās.

Tad Ralfs nedrošā balsi iesāka: — Nu, mēs tā izdomājām… Pirmā krāsa patiešām ir sarkanā, un tas, pilnīgi iespējams, varētu būt saulriets. Pēc tam seko baltā krāsa — tas varētu būt zibens vai mēness, vai kaut kāda balta mākslīgā gaisma… Kā šīs spuldzes, piemēram…

—   Un kur tad mēs dabūsim dzelteno, ja mēs par baltās gaismas avotu paņemsim spuldzes? — iejaucās Ruta. — Nē, mēs taču jau agrak runājām, ka tas nekur neder…

Monika atcerējās, ka viņi bija par to runājuši. Un viņa atcerējās arī to, ka tālāk par dzelteno gaismu viņi nebija tikuši…

Arī Ruta un Ralfs to laikam bija atcerējušies, jo tagad izskatījās pavisam sašļukuši. Bet Arvils kopš bargās norāšanas sēdēja kā piekauts sunītis un vispār nebija pacēlis skatienu no zemes.

—   Saule šobrīd riet, — murmināja aluķēmu Vecais. — Bet mēness šonakt nebūs… Toties būs vētra…

—   Vētra? — saausijās Monika. — Nekādas vētras nebūs, debesis jau ir gandrīz pilnīgi noskaidrojušās.

—   Tam nav nekādas nozīmes, — teica Vecais. — Vētra būs. Un būs arī zibens.

—   Nu, cerēsim… — neticīgi noņurdēja Ralfs, bet krings jau bija savācis dimantu Ciltstēvu un, paslēpis to savā lielaja, melnajā plaukstā, devās uz izeju.

—   Mums jāsāk, — Monika sadzirdēja viņu sakām. — Mēs nedrīkstam ilgāk kavēties, dofori var mūs atklāt kuru katru bridi.

—   Bet, ja viņi nenojauš, ka mes zinām par šo ieeju, — ieteicās Ralfs, — tad taču viņi varbūt mūs tik viegli neatradīs?

—    Baidos, — sacīja aluķēmu Vecais, — ka viņi būs mani iegaumējuši… Tur nevienam citam galvā nebija kapuces. Ja viņus izvaicās, vai viņi nav manījuši ko dīvainu, viņi to noteikti atcerēsies.

—  Nāciet nu, — nepacietīgi skubināja krings, jau stāvēdams pie izejas ar ķiveri galvā. Rietošās saules sarkanie stari iespīdēja ari melna ja istabā, uz brīdi sajaukdamies ar spuldžu balto gaismu, un tas radīja dīvainu nereālu iespaidu, itin kā viss peldētu rožainos viļņos.

Krings izgāja ārā, un pārējie devās viņam pakaļ.

Koši sarkanā saule patlaban laidās iekšā jurā, un tās apakšējā maliņa jau saskārās ar ūdens virsmu. Debesis viņiem virs galvām bija tumši zilas, bet tuvāk saulei tās kļuva iesārtas, un arī jūra virmoja zeltaini sārta.

-Šis ir īstais laiks, — sacīja aluķēmu Vecais, lūkodamies uz sarkano bumbu. — Saki kringam, lai viņš velk laukā dimantu Ciltstēvu, — viņš teica Monikai.

—   Bet kas būs pēc tam? — vaicāja Monika. — Līdzko mēs parādīsim dimantu Ciltstēvam sarkano gaismu, mums būs tikai viena stunda laika. Tad mums steidzīgi jādabū baltā un dzeltenā gaisma.

—    Balto gaismu mēs dabūsim, — sacīja aluķēmu Vecais.

—   Es taču teicu, ka būs vētra. — Viņš pacēla acis pret skaidrajām, zilajām debesīm un tad palūkojās uz meža pusi. Tur mākoņi bija drūmi pelēki un, saulei rietot, šķita kļūstam aizvien tumšāki. Tomēr Monika nekādi nespēja noticēt, ka aluķēmam varētu būt taisnība. — Un, runājot par dzelteno gaismu, — ieteicās aluķēms,

—    es ļoti ceru, ka šīs stundas laikā mēs kaut ko izdomāsim… Mums vienkārši vairs nav laika gaidīt!

Ari krings vairs nekavējās. Viņš pastiepa roku, kura turēja dimantu Ciltstēvu, pretim rietošajai saulei, un atvēra plaukstu. Dimantu Ciltstēvs gulēja viņa plaukstā kā parasta paipalas oliņa, bet, lidzko pret to atdūrās saules sarkanie stari, tas atdzīvojās un iekvēlojās koši sarkans. Tagad tas atgādināja miniatūru rietošās saules kopiju, kas, šķiet, to vien gaidīja, kā pacelties debesīs un pievienoties savai lielajai māsai.

Visi raudzījās uz mazo, sarkano sauli kringa plaukstā, un gaidīja.

—  Cik ilgi mums te tā jāstāv? — jautāja Meža Veča, un Monika viņas teikto atkārtoja kringam.

Ari viņš likās apmulsis. — Senajos vārdos tas nebija teikts, — viņš sacīja. — Varbūt mums vajadzēja gaismas nomainit vienu pēc otras bez kādiem starplaikiem…

—  Bet kā tad mēs to varētu? — iesaucās Monika.

—   Mēs to nevaram, — piekrita krings un atkal piekala skatienu dimantu Ciltstēvam.

Bet tad kaut kas ar to notika. Tas sāka kļūt it kā blāvāks, koši sarkanā krāsa pazuda, un dimantu Ciltstēvs kļuva vispirms rožains, tad bāli iesārts, līdz pēkšņi krasa pazuda vispār. Tas atkal bija kļuvis pilnīgi bezkrāsains un lidz ar to — pavisam caurspīdīgs. To vienkārši vairs nevareja redzēt.

—   Kur tas palika? — satraukti iebļāvās Meža Veča.

Krings nojauta, kādēļ viņa kliedz, un atteica: — Tas vēl aizvien ir tepat, mana plaukstā. Es to jūtu. Bet tas ir zaudējis ikvienu krasu, tagad tas tās visas laiž sev cauri, acīmredzot gaidīdams, kad nāks baltā.

Monika pavēstīja to pārējiem, un visi nomierinājās.

—   Tu tikai pasaki kringam, lai viņš to nepazaudē, — Meža Veča vēl piekodināja Monikai. Bet kringam nekādi piekodinājumi nebija vajadzīgi. Viņš cieši sažņaudza plaukstu, neļaudams dimantu Ciltstēvam nokrist zemē un kaut kur aizripot — tad viņi nekad to vairs neatrastu.

—   Kur tad ir tas negaiss? — vaicāja Ralfs, raukdams degunu un lūkodamies debesīs.

—   Klausies, — teica aluķēmu Vecais.

Visi apklusa, un tieši tajā brīdī nogranda pērkons.

—   Kas to būtu domājis… — Ralfs pārsteigti iesaucās, un tad pērkons nogranda vēlreiz, bet nu jau daudz tuvāk. Bija kļuvis tumšāks, un tas nebija tikai tāpēc, ka norietēja saule. Līdz šim tikko samanāmais vējiņš bija pēkšņi pieņēmies spēka un mainījis virzienu — bet pelēki melnie mākoņi, kas līdz šim bija sastinguši virs kokiem, tagad strauji tuvojās. Kad pērkons nogranda trešo reizi, mākoņi bija jau ari virs jūras, un sāka krist pirmās lietus lāses. Milzīgas un retas tās plakšķēja pret melno klinti, izraibinādamas to ar tumšiem pleķiem.

—   Uz karieti! — iesaucās Meža Veča un aizmetās uz meža pusi. Pārējie drāzās viņai pakaļ, un tikai pie meža Monika atcere- jās, ka nav nekādas nozīmes steigties — karietei taču tik un tā vairs nebija jumta…

Arī Meža Veča to atcerējās, tikai lecot karietē, un pikti uzsita pa stūri: — Sasodīts! Nu mēs būsim pilnīgi slapji!

Pirmās lielās lāses bija bijis tāds kā brīdinājums. Un tagad sāka gāzt pa īstam. Bija kļuvis tumšs ka nakti, un Meža Veča pamanījās iedegt violetās karietes lampiņas.

—  Slēdz tās ārā! — pavēlēja Mežsargs. — Tās var traucēt baltajai gaismai.

Meža Veča paklausīja, un viņus apņēma tumsa un lietus švīkstoņas radītais troksnis. Visi saspringti gaidīja zibeni, un tur jau tas nāca. Žilbinoši balta švīka paradijas melnajās debesīs un sazarojās uz visām pusēm, it kā debesu kupols piepeši būtu iesprā- dzis. Arvils pat sarāvās, kā gaidīdams, ka sašķaidītās debesis tūlīt sagrūs pār viņa galvu, bet vienīgais, kas turpināja gāzties lejup, bija lietus.

Visi uzmeta skatienu kringam, gaidīdami, kas nu notiks ar dimantu Ciltstēvu, bet kringu tā bija pārsteidzis zibens, ka viņš vēl aizvien turēja dimantu Ciltstēvu cieši iežmiegtu saujā.

—  Ak mūžs! — iekliedzās Meža Veča. — Saki taču viņam, lai viņš taisa to plaukstu vaļā!

Bet krings pats atjēdzās un pastiepa dimantu Ciltstēvu pret debesīm. Taču zibens jau bija nozudis. Toties atskanēja tik negants pērkona grāviens, ka uz brīdi padarīja visus kurlus. Pūpēžveidīgais Krindons bija izplūdis zemē kā galerts un trīcēja, izstiepis pseidopodijas uz visām pusēm, un Monikai likās, ka daudz netrūka, lai viņa darītu to pašu…

Tad atkal visus apžilbināja zibens, un šoreiz dimantu Ciltstēvs to ieraudzīja. Acumirkli tas kļuva balts kā piens un vēl pēc mirkļa sāka mirdzēt kā kvēldiegs. Patiesi, gaisma bija tieši tikpat žilbinoša kā spuldzītes kvēldiegam, un, kad Monika pāris sekunžu bija uz to skatījusies, viņai acu priekšā sāka griezties balti apļi. Ari pārējie, šķiet, bija kļuvuši tikpat akli kā viņa, un vienīgā, kas nebija skatījusies uz dimantu Ciltstēvu, bija Ruta.

—   Tur kaut kas kustas… — viņa piepeši sacīja cauri lietus švīkstoņai, bet tad sāka dārdēt pērkons un noslāpēja turpmāko viņas teikto.

—  Ko tu teici? — miegdama acis, lai padzītu uzmācīgos baltos apļus, vaicāja Meža Veča. — Kur kas kustas?

—  Tur, uz klints, — sacīja Ruta. — Tur kaut kas notiek, kaut kāds mudžeklis…

—  Ak vai! — iekliedzās aluķēmu Vecais, jau trešo reizi, kopš Monika viņu pazina, zaudēdams pašsavaldīšanos. — Tie ir viņi! Dofori! Mums jāmūk!

Sākās ārprātīgs juceklis. Dimantu Ciltstēvs atkal bija nodzisis, un bija iestājusies akla tumsa. Cauri lietum neviens īsti labi nedzirdēja, ko saka otrs, bet tas ari nebija diez cik būtiski, jo visi bija panikā un neko jēdzīgu nepateica. Pa galvu, pa kaklu visi saklupa karietē, un Meža Veča gribēja iedarbināt motoru, bet lietus bija izmērcējis vadus, un kariete par viņas pūliņiem nelikās ne zinis. Tikmēr baltie apļi bija sākuši izzust, un nu ari pārējie ieraudzīja daudzus melnus stāvus, kas vienotā masā virzījās no statujām uz meža pusi — aizvien tuvāk un tuvāk…

Beidzot kariete par viņiem apžēlojās, un motors sparīgi ierūcās. Un tikai tad, kad kariete jau bija izkustējusies no vietas, un, violetajām lampiņām izgaismojot ceļu, aizšāvusies projām, visi atviegloti uzelpoja.

—   Vai dimantu Ciltstēvs ir pie kringa? — vaicāja Mežsargs.

Monika pārliecinājās, ka viņš nav to pazaudējis, un nomierināja arī pārējos. Viņi kratījās cauri mežam, laiku pa laikam gandrīz iestrēgdami kadā dubļu peļķē, bet tomēr bija atstājuši klintis un jūru labu gabalu aiz muguras. Pērkons dārdēja aizvien retāk un klusāk, un pēc kādas pusstundas kļuva gaišāks, itin kā tikko norietejusi saule būtu nolēmusi atkal uzaust.

Bērni, kas sēdēja aizmugurējā sēdeklī, ik pa laikam pavērās atpakaļ, pārbaudīdami, vai dofori viņiem neseko, bet viss šķita mierīgi. Ruta teica, ka nav redzējusi viņiem nekādus pārvietošanās līdzekļus — viņi, šķiet, nāca kājām.

Ralfs palūkojās pulksteni un secināja, ka viņiem palikusi vēl tikai pusstunda laika. Tas nevienu neiepriecināja, jo dzeltenas gaismas avotu tā ari neviens nebija izdomājis. Turklāt tagad viņiem pa pēdām sekoja dofori, un vairs nebija iespējams koncentrēties…

Pēc britiņa Meža Veča apstājās pie kādas krūmu biežņas.

—  Kāpiet visi ārā, — viņa nokomandēja. — Tā drāžoties uz priekšu, mēs neko neizdarīsim. Mums jāpaliek uz vietas un kārtīgi jāpadomā. No doforiem mēs esam izrāvušies, tā ka laiks mums ir. Es noslēpšu karieti šaja krūmājā, un arī mēs paši tur paslēpsimies. Es gan nedomāju, ka viņi pat tagad mūs vairs varētu atrast, bet tā tomēr būs drošāk…

To teikdama, viņa ierūcinājas ar karieti iekšā krūmos, un atskanēja pamatīga zaru brakšķēšana, viņai laužoties cauri brikšņiem. Krūmi aiz karietes tūlīt sakļavās un vēcinājās ar zariem, gluži kā sašutuši par to, ka kāds tik uzbāzīgā kārtā atļāvies traucēt viņu mieru.

—  Nāciet šurp! — pēc brīža atskanēja no biezokņa, un Mežsargs pirmais devās iekšā krūmos, kur jau gaidīja Meža Veča.

Krūmi šūpoja zarus un čaukstinādamies sarunajās, bet uz visām pusēm lidoja auksti ūdens pilieniņi. Monika mēģināja pašķirt zarus, bet tie izrāvās viņai no rokām un aplēja meiteni ar vesu dušu. Taču, tā kā viņa jau sen bija izmirkuši caur un cauri, tas neko daudz nemainīja…

Meža Veča sēdēja krūmos, un turpat bija arī kariete. Lietus lāsītes uz krumu zariem un lapām mirdzēja violetajā karietes lampiņu gaismā, un šī neparastā, bet savā ziņā pat omuligā paslēptuve radīja mānīgu drošības sajūtu, it kā neviens nekad viņus šeit nevarētu atrast…

Visi jau bija sapulcējušies, kad, brīkšķinādams zarus, šurp izlauzās krings un pievienojās pārējiem. Daži ielīda karietē, kur tomēr bija salīdzinoši sausāks, bet krings, aluķēmu Vecais un Mežsargs apsēdās turpat slapjajā zemē. Pūpēžveidīgais Krindons bija saritinājies zem kada krūma un likās iemidzis.

—   Vai visi esam sanākuši? — jautāja Meža Veča un palūkojās apkārt.

Viņai blakus karietē sēdēja Monika un Ruta, bet Ralfs, Arvils un Tito bija iekārtojušies aizmugurējā sēdeklī.

—   Kur ir Orle? — jautāja Meža Veča. — Vai viņš palika ārpus krūmiem? Kādam jāaiziet un jāpasaka, lai viņš nāk šurp.

Visi samulsuši saskatījās, un Monika vaicāja: — Vai viņš vispār ir atbraucis? Kur viņš, šurp braucot, sēdēja? Vai viņš bija priekšā pie jums?

Meža Veča, Mežsargs un aluķēmu Vecais pakratīja galvu.

—   Pie mums sēdēja krings, — teica Mežsargs. — Es domāju, ka jūs visi četri un abi mežaļaudis sēžat aizmugurē.

—   Pie mums bija tikai Tito, — sacija Monika.

—   Vai dieniņ, — ievaidējās Meža Veča. — Mēs būsim viņu aizmirsuši… — Un viņa šausmās saķēra galvu. Arī pārējie bija pārbijušies. Jo, ja Orle patiešām bija palicis pie jūras, dofori viņu noteikti ir uzgājuši, un tad vairs nebija ko cerēt viņu atkal ieraudzīt dzīvu…

Un tad ierunājās Tito. — Mēs neesam viņu aizmirsuši, — viņš teica tik drūmā balsi, ka nemaz vairs neizklausījās pēc sevis. Visi pārsteigti uz viņu palūkojās. — Orle pats izdarīja tā, lai paliktu tur. Kad mēs visi skrējām uz karieti, viņš paslēpās aiz vienas no statujām…

—   Bet kādēļ?! — iesaucās Ralfs, viņu pārtraukdams. — Kādēļ viņš tā darīja?

—    …un, kad nāca dofori, viņš tos sagaidīja, — pabeidza Tito, uz Ralfa jautājumu tā ari neatbildēdams.

Visi bija tik pārsteigti, ka nespēja pat neko izteikt. Monika apstulbusi domāja. Kāpēc Orle palicis sagaidīt doforus? Vai tiešām viņš iedomājās, ka viens pats spēs tikt ar viņiem galā?

Kamēr viņai pa galvu šaudijās juceklīgas domas, Tito atkal ierunājās: — Viņš jums meloja. Visu šo laiku sākot ar brīdi, kad mēs satikāmies.

—   Kā to saprast? — bargi jautāja aluķēmu Vecais.

—   Mēs neesam bijuši doforu gūstā, — paziņoja Tito, un visi pārsteigumā noelsās, izņemot kringu, kurš no runātā neko nesaprata.

—   Kur tad jūs bijāt? — prasīja Mežsargs.

—   Tas ir, pie doforiem mēs bijām, — teica Tito. — Bet ne kā viņu gūstekņi. Vismaz Orle tāds nebija… Katra ziņā viss stāsts, ko viņš jums pastāstīja, ir pilnīgi sadomāts, tie bija tiri meli.

—   Bet kā tad tā?! — apjukusi iesaucās Meža Veča.

—   Toreiz, kad mūs ierāva ezerā, — sacīja Tito, — mēs patiešām nonācām pie doforiem. Es tur biju pirmo reizi, tas tiesa. Taču to visu bija inscenējis Orle. Viņš mūs sakūdija rīkot sacensības, un viņš izdarīja tā, lai mēs abi ieveltos ūdenī un lai tas izskatītos pēc nelaimes gadījuma.

—   Bet kāpēc gan? — prasīja Ralfs.

—   Vai jūs atceraties, ka pirms daudziem gadiem ezerā tika ierauts kāds mežaļaužu virs? — vaicāja Tito. — Viņš toreiz bija trīsdesmit gadus vecs.

Visi klusēdami pamāja.

—   Tas vīrs bija Orle, — paskaidroja Tito. — Tikai toreiz viņu sauca par Hosi.

—   Bet kā tad tas var būt? — neticīgi vaicaja Arvils. — Kopš tā laika taču pagājuši cik — divdesmit, trīsdesmit gadu? Orlem taču nav sešdesmit gadu?

—   Ir, — sacīja Tito. — Viņš tikai izskatās kā trīsdesmitgadīgs.

Toreiz, kad Orle nokļuva pie doforiem, tie piedāvāja viņam darījumu. Viņi ar kaut kādu tehnoloģiju palīdzību neļaus viņam novecot, bet viņš par to paliks pie viņiem un rūpēsies, lai viņi tiktu pie dimantu Ciltstēva, un vēlāk palīdzēs visā, kas saistīts ar dimantu Ciltstēva noturēšanu. Tieši Orle atrada dimantu Ciltstēvu, kad tas atkal nonāca Mežā. Kad Orle iepazinās ar mums, dofori viņam bija likuši atvest šurp vēl kādu mežaļautiņu, kā Orle stāstīja — par to viņš nemeloja —, lai dimantu Ciltstēvs paliktu pie viņiem, bija jāizpilda kaut kāds uzdevums, ko paši dofori nespēja saprast. Tāpēc Orle iedabūja pie kringiem arī mani.

Viņš apklusa un iegrima drūmajās atmiņās par to dienu.

—  Viņi piedāvāja man to pašu, ko bija piedāvājuši Orlem, — stāstīja Tito. — Teica, ka es vienmēr palikšu jauns, ja tikai piekri- tišu ar viņiem sadarboties. Bet es nojautu, ka tur kaut kas nav kārtībā, un atteicos. Tad viņi man sāka draudēt. Tā Orles stāsta daļa daudzmaz atbilst patiesībai, ar to atšķirību, ka draudēts tika vienigi man. Savukārt Orle pats bija pilnīgi doforu pusē. Visbeidzot man nācās izlikties, ka esmu piekāpies, jo viņi piedraudēja izrēķināties ar manu ģimeni.

Viņš atkal apklusa. Arī visi pārējie klusēja, bet tad aluķēmu Vecais aizdomīgi uzlūkoja Tito. — Bet ka mēs varam zināt, ka tu runā patiesību? — viņš vaicāja. — Varbūt ari tu esi doforu pakalpiņš?

—  Neesmu, — nogurušā balsī teica Tito. — Jums man jātic. Vienīgais, ko es vēlos, ir, lai viss šis ārprāts beigtos un es varētu atgriezties mājās. Man ir tāda sajūta, it kā nebūtu redzejis savējos simtiem gadu…

Neviens nezināja, ko domāt. Monikai likās, ka viņš runā taisnību — visu šo laiku bija jūtams, ka Orle uzmana Tito, un viņu uzvedība bija bijusi diezgan atšķirīga.

Tito atsāka savu stāstu. — Dofori atsūtīja mūs, lai mēs jūs aizkavētu. Viņi nojauta, ka jūs grasāties kaut ko darīt ar dimantu Ciltstēvu, bet nezināja, isti ko. Viņi arī nezināja, ka jūs nojaušat par viņu mītnēm, esat pazīstami ar kringiem. Un tomēr viņi no jums baidījās, jo nebija skaidrībā par jūsu iespējām. Vispirms viņi gribēja jus tikai aizkavēt — tāpēc mēs nozagām karietes atslēgas…

—  Ahā! — iesaucās Meža Veča.

—   Un tad, — Tito turpināja, — mums būtu vajadzējis ievilināt jūs viņu mītnēs, izliekoties, ka rādām ceļu uz lielo zaļi. Un tad viņi jūs sagūstītu.

Viņš apklusa.

—   Klausieties, — piepeši ierunājās Ralfs. — Mums ir atlikušas piecpadsmit minūtes.

Visi satrūkās. Tito stāsts bija licis viņiem pilnīgi aizmirst dimantu Ciltstēvu… Monikai radās aizdomas, vai tikai Tito nav to sacerējis tieši šādam nolūkam, un laikam arī citiem tas ienāca prātā, jo Meža Veča sāka sačukstēties ar Mežsargu un aluķēmu Vecais aizdomīgi pablenza uz Tito. Bet tagad nebija laika to noskaidrot. Bija pienācis pēdējais laiks kaut ko darīt.

—    Dzeltenā gaisma… — murmināja Monika. — Dzeltenā gaisma… Ka lai mēs tiekam pie dzeltenās gaismas….?

Un tad viņi izdzirdēja troksni. Visu laiku apkārt bija valdījis pilnīgs klusums. Laiku pa laikam tikai krūmi pavēcina ja zarus vai kāds lietus piliens atraisījās no lapas un noplakšķēja zemē, bet citādi viss bija mierigi.

Tagad ārā bija dzirdamas tādas skaņas, it kā tuvotos vesels bars ļaužu.

—   Dofori, — šausmās nočukstēja Monika un Ralfs vienbalsīgi, un pārējie saprata, ka viņiem taisnība. Iespējams, ka viņi bija sekojuši karietes atstātajām sliedēm slapjajā zemē un tādējādi viņus atraduši, bet tā vai citādi — viņi bija klāt.

—  Ak vai, ak vai, — vaimanāja Meža Veča. — Ko lai mēs iesākam, ko lai iesākam…

Sāka brakšķēt krūmi, un tas varēja nozīmēt tikai vienu — dofori ir atraduši arī viņu paslēptuvi. Un tad no krūmiem atskanēja Orles balss: — Dofori ir klāt! Atdodiet dimantu Ciltstēvu labprātīgi, un nevienam nekas ļauns nenotiks!

—   Neticiet viņam, — čukstēja Tito. — Viņš dabūs dimantu Ciltstēvu un tad ar mums izrēķināsies!

—   Mēģināšu viņus aizkavēt, — sacija aluķēmu Vecais. — Bet vispirms… — Un viņš uzrāva augšā pūpēžveidīgo un nomurmināja jau vairākkart dzirdētās skaņas.

Pūpēžveidīgais Krindons acumirklī atguva savu aluķēma izskatu, bet šoreiz neviens pārvērtībai pat nepievērsa uzmanibu. Abi aluķēmi nostājās ar skatu pret krūmiem un sastinguši koncentrēja uzmanību uz tuvojošamies doforiem.

—   Dzeltenā gaisma… — murmināja Monika. — Varbūt lampiņas… Dzeltenas spuldzītes… Bet mums ir tikai violetās karietes gaismas! — viņa bezcerīgi iesaucās.

Tad Arvils piepeši pieleca kājās un metās vandīties pa somam. Pusi satura izgāzis zemē, viņš uzvaroši izvilka no Monikas somas apakšas Ērlas dotos lukturus, ko Ralfs ar Moniku bija ņēmuši līdzi nakts braucienā uz Atskaņu dīķi.

Arvils paķēra vienu lukturi un ieslēdza to. Acumirkli lukturis iemirdzējās rāmi dzeltenā gaismā, un visi novērsa acis no krūmiem, uz kuriem bija blenzuši, gaidot kuru katru mirkli parādāmies doforus, un paraudzījās uz lukturi.

—   Ir! — iesaucās Meža Veča. — Monika, saki taču kaut ko tam kringam! — Vēl viņa pasniedzās un izslēdza karietes violetās lampiņas, lai tās netraucētu dimantu Ciltstēvam satikt lukturu dzelteno blāzmu.

Monika steigšus pavēstīja kringam, ka viņi ir dabūjuši dzelteno gaismu, un krings pastiepa plaukstu pret lukturi. Vienā mirklī viņam saujā iemirdzējās zeltaina oliņa, kas staroja tā, ka visa tumsa šķita pagaistam, bet gan krūmi, gan dzīvās būtnes ietinās gaisīgā, dzintarainā plīvurā.

Bet tobrīd notika vēl kaut kas. Pašķirās krūmu zari, un parādījās dofori. Un ne jau divi vai trīs… Šķita, ka to ir vismaz simts un ka tie ir ielenkuši viņus no visām pusēm. Visriņķi apkart no krūmiem līda ārā tumsnēji, salikuši stāvi un ieslēdza viņus ciešā apli.

—  Ak, dariet taču kaut ko! — izmisīgi iesaucās Meža Veča, vērsdamās pie aluķēmiem, bet tieši taja bridi viņi nokrita zemē un palika sastinguši guļam.

"Tās ir beigas," nodomaja Monika, vērodama, kā dofori ielenc viņus aizvien ciešāk un ciešāk.

Un tad notika kaut kas savāds.

Dimantu Ciltstēvs piepeši izgaisa. Zeltaini mirdzošās oliņas kringa plaukstā gluži vienkārši vairs nebija. Šoreiz tas nebija tikai zaudējis krāsu kā pirmīt, jo krings likās pavisam apmulsis un noliecies sāka grābāties pa zemi.

Tieši tajā mirkli dofori, kas vēl tikko bija bijuši viņiem visapkārt, pārvērtās dūmos. Tomēr nē, tie nebija dūmi, tie bija pelnu mākoņi. Dzeltenās luktura gaismas apmirdzētas, sīkās pelnu drusciņas vēl sekundes daļu pavirmoja gaisā un tad sāka laisties lejup, parklādamas mitros krumu zarus un lapas ar plānu pelnu kartiņu. Kāds iekliedzās, bet visi bija tik pārsteigti, ka nesaprata, kas tur kliedz. Atskanēja brakšķošu zaru un dipošu kāju troksnis, kas pamazām attālinājās, un tad iestājās klusums.

Viņi bija palikuši vieni — Monika, Ruta, Arvils, Ralfs, Mežsargs, Meža Veča, Tito, krings un abi aluķēmi, kas vēl aizvien nekustīgi gulēja zemē. Viss bija mierīgi, un Ērlas dotais lukturis turpināja izstarot rāmo, dzelteno gaismu.

—  Kas notika? — Monika vaicāja, bet viņai atbildēja vienīgi krings.

—   Viss ir beidzies, — viņš sacīja. — Dimantu Ciltstēvs ir nokļuvis savā rašanās vietā Klinšu krāvumos vai kur citur. Droši vien Klinšu krāvumos. Mēs esam savu padarījuši.

Mežsargs un Meža Veča bija piesteigušies pie abiem aluķēmiem pārliecināties, vai ar viņiem viss kārtībā. Viss šķita labi. Aluķēmu Vecais sakustējās un tad uzrausās sēdus, bet pēc mirkļa pie samaņas nāca ari Krindons. Pagalam apjukuši, viņi lūkojās visapkārt, it kā nesaprastu, kur atrodas un kas šeit notiek.

—   Kur dofori? — beidzot jautāja Vecais.

—   Prom, — teica Mežsargs. — Šķiet, ka viņi mus vairs netraucēs. Arvils sadabūja dzelteno gaismu, pateicoties Ērlas lukturiem, un tad dimantu Ciltstēvs nozuda, bet dofori pārvērtās pelnos.

—   Bet tie, kas nepalika par pelniem, vienkārši aizlaidās, — piebilda Ralfs.

Aluķēmu Vecais, kaut arī izmocits, izskatījās tā, it kā būtu izcīnījis pilnīgi neiespējamu uzvaru. Viņš pat smaidīja un ar skatienu kādu meklēja. Tad viņš pamanīja Arvilu, kurš nez kāpēc sēdēja, sarāvies un auklēdams labo roku.

—   Labi pastrādāts, — aluķēmu Vecais uzslavēja zēnu. — Ja tu nebūtu iedomājies par lukturiem, mēs šobrīd šeit nesarunātos… Tiešām apsveicami!

Taču Arvils nelikās zinis par aluķēma Vecā komplimentiem un iebāza labās rokas pirkstus mutē. Viņš klusam pie sevis vaidēja un bija vairāk nekā skaidrs, ka kaut kas ir noticis.

—   Kas tev kaiš? — vaicāja Monika un paliecās uz zēna pusi. Viņa piespieda viņu izņemt roku no mutes un tad skaļi iekliedzās.

Arvila labās rokas mazā pirkstiņa nags bija pazudis. Tā vietā nebija nekā, un atlikušais pirksta gals likās ka sasmērēts ar pelniem. Arvils ievaimanājās un centās paslēpt pirkstu mutē, bet piesteidzās aluķēmu Vecais un to sagrāba.

—   Redziet! — viņš iesaucās. — Redziet, kāpēc nedrīkst uz savu galvu rīkoties ar speķu, par kuru nekas nav skaidri zināms… Arvils bija pārvērtis dimantā vienu ogli, izmantojot dimantu Ciltstēva enerģiju. Tagad, atgriezdamies atpakaļ sākotnē, dimantu Ciltstēvs paņēma līdzi arī visu savu izkaisīto enerģiju, tas vietā neatstādams neko. Ja Arvils viena dimanta dēļ dabūja samaksat ar nagu, tad varam tikai minēt, cik dimantus bija — saražojuši — dofori…

—   Vai stipri sāp? — vaicāja Monika, līdzjūtīgi raudzīdamās uz Arvilu, kurš nu bija palicis bez viena naga.

—   Nu jau vairs ne, — atteica Arvils un beidzot pasmaidīja.

—   Un tomēr mēs viņus pieveicām! Tādi bezgala viltīgi dofori bija, un tomēr mēs bijām viltīgāki… Hā!

Visi iesmējās. Tagad, kad viss bija beidzies laimīgi, iestājās tāds kā atslābums, un visi jutās neparasti līksmi un brīvi. Nebija vairs nekādu pienākumu, nekādu uzdevumu, un visi atkal varēja būt tikai viņi paši. Vairs nevajadzēja būt varoņiem, nevajadzēja uzupurēties un darīt lietas, kas, visticamak, varēja beigties nelāgi…

Viss bija beidzies.

—   Kas jums pirmīt notika? — Mežsargs vaicāja aluķemiem.

—   Jus tā nokritāt, ka mēs jau nodomājām, ka esat pagalam.

—   Dofori bija labi pastrādājuši ar dimantu Ciltstēvu, — pavīpsnāja aluķēmu Vecais. — Acīmredzot viņi visu saņemto enerģiju bija izmantojuši, lai pastiprinātu savu domu spēku. Un, kad mēs mēģinājām viņiem nedaudz pamainīt domu gaitu, viņi deva mums pamatīgu triecienu…

—   Bet kā tad ar tiem sargiem toreiz, kad tev vajadzēja dabūt no viņiem dimantu Ciltstēvu? — nesaprata Ralfs. — Tad taču tu spēji viņus ietekmēt.

—   Toreiz viņi bija tikai divi. Un tie bija sargi — nedomāju, ka viņi jebkad ir pielaisti pie dimantu radīšanas… Dimantu Ciltstēva enerģiju taču iegūst tikai tas, kurš pašrocīgi pārvērtis ogles dimantos.

—   Paklau, — Ralfs čukstēja Monikai. — Man šķiet, es zinu, kāpēc toreiz Mežsargs un Meža Veča aizmirsa mūs pabridināt par ezeru!

—   Par ko? — nesaprata Monika.

—  Atceries to reizi, kad Arvils gandrīz iegāja peldēties un kad ezers ierija kaiju? — atgādinaja Ralfs. — Man liekas, ka toreiz arī bija pastrādājuši dofori. Viņi izdarīja kaut ko tadu, lai Meža Veča un Mežsargs mums neko par to neteiktu. Dofori gribēja tikt mums klāt!

Monika pastāstīja Ralfa teikto kringam, un viņš pašūpoja galvu. — Iespējams, — viņš noteica. — Iespējams… Bet tadā gadījumā viņu spēki bijuši lielāki, nekā mēs domājām. Kā viņi uzzināja, ka jūs dodaties uz ezeru…? Un tādā attālumā ietekmēt parastus ļaudis kā Meža Veča un Mežsargs… Nudien, nezinu… Bet, protams, tas ir iespējams.

Piepeši ierunājas Ruta. — Bet kas bija tie dofori, kas tagad aizbēga? — viņa jautāja. —Jo ne visi no viņiem pārvērtās pelnos.

Monika pasteidzās atbildēt vēl pirms aluķēma. — Nu, tie droši vien arī bija tie, kas nebija izmantojuši dimantu Ciltstēvu, vai ne? — Viņa jautājoši uzlūkoja aluķēmu Veco. Tas piekrītoši pamaja.

—   Nez kas notika ar Orli? — domīgi ieteicās Ralfs.

—   Domāju, ka nekas, — rūgti noteica Tito. — Esmu pārliecināts, ka pēc aizbēgšanas no mums viņš devās taisnā ceļā pie doforu vadoņa un, viņam visu izstāstījis, tagad mierīgi sēž doforu mītnēs. Nedomāju, ka viņš kaut reizi būtu izmantojis dimantu Ciltstēvu, viņš bija pārāk piesardzīgs. Nekad neķērās klat kam tādam, par ko nejutās drošs. Starp citu, — Tito piebilda, viltīgi smīnēdams, — vai jūs zināt, kas bija tas dofors, par kuru pārvērtās troglodītu Vecais?

Visi papurinaja galvas.

—  Tas bija pats doforu vadonis, — nosmīkņāja Tito. — Viņš pats iedeva Orlem savu veco mēteli, kad mēs devāmies jūs aizkavēt. Tāpēc jau Orle bija tik šokēts, kad ieraudzīja troglodītu pārvēršamies, — viņš zināja, ja vien Vecais nejauši nesastaps savā ceļā īsto doforu vadoni, ceļš būs brīvs. Dofori bez ierunām pakļaujas savam vadonim.

—  Un tomēr viņi šaubijās, pirms atdeva man dimantu Ciltstēvu, — atgādinaja aluķēmu Vecais.

—  Jā, jo pats doforu vadonis bija devis rīkojumu nekad neatdot to vienam pašam doforam, pat ja tas būtu viņš pats. Bet viņa autoritāte ir tik liela, ka viņa klātbūtne iespaidoja sargus vairāk nekā kaut kada agrāk dota pavēle.

—  Jā, sevišķi, ja viņus vel nedaudz pabakstija… — piebilda Vecais.

—   Kas būs ar mani? — piepeši iejautājās klusa, bet spiedzīga balss.

Visi paraudzījās uz Krindonu, kurš vēl aizvien sēdēja zemē aluķēma izskatā. Monika vienu brīdi nobrīnījās, vai tiešām viņš grib atkal kļūt par pūpēžveidīgo, bet tad aptvēra, ka viņš noteikti vēlas gluži pretējo.

Aluķēmu Vecais piešķiebtu galvu uz viņu lūkojās un, šķiet, sparīgi domāja. — Nu, labi, — viņš beidzot teica. — Es solīju, ka atlaidīšu tev tos piecus gadus, ja nāksi mums līdzi un palīdzēsi visur, kur būsi nepieciešams. Tu tā ari esi darijis, un es savu solījumu izpildīšu. Tikai iegaumē, ka šos piecus gadus es tevi stingri uzmanīšu. Viena nelādzība no tavas puses, un tu atkal atcerēsies, kā tas ir — joņot pa mežu un slēpties no klabiķiem…

Bet Krindons šo brīdinājumu diez vai vairs dzirdēja. Aiz sajūsmas viņš bija pielēcis kājās un nepavisam vairs neatgādināja sevi, līksmi lēkādams apkart un griezdamies uz riņķi. Monikai bija aizdomas, ka viņš šo to tomēr aizguvis no savas pūpēžvei- dīgā dzīves…

—  Paldies visiem, — teica krings, un Monika iztulkoja. — Paldies ikvienam no jums, jo tikai mēs visi kopā varējām tikt galā.

—   Un kas notiks tagad? — jautāja Ralfs. — Kas būs ar dimantu Ciltstēvu? Un ko darīs dofori — vai viņi nemēģinās mums atriebties?

Monika pavēstīja Ralfa jautājumu kringam, un viņš atbildēja: — Par doforiem mums vairs nav jāuztraucas. Vienīgais, ko viņiem vajadzēja no dimantu Ciltstēva, bija tā enerģija, lai pavairotu savu domu spēku. Tagad, kad dimantu Ciltstēvs ir prom, viņiem šeit vairs nav ko meklēt, jo viņi zina, ka dimantu Ciltstēvs vairs nav sasniedzams. Tagad tas paliks Klinšu krāvumos pie troglodītiem un gulēs tur kā parasts akmens. Bet dofori dosies prom no Meža un turpinās meklēt kaut ko citu, kas varētu īstenot viņu ieceri. Turklāt tagad viņu ir palicis daudz mazāk — esmu pārliecināts, ka doforu, kas nebija strādājuši ar ogļu pārvēršanu, ir ārkārtīgi maz…

—   Vai dimantu Ciltstēvs kādreiz atkal varēs pārvērst ogles par dimantiem? — vaicāja Arvils.

—   Vismazāk jau nu tev vajadzētu par to interesēties, — pavīpsnāja Vecais, skatoties, kā Arvils sūkā savu cietušo pirkstu. — Bet to nezina neviens. Varbūt jā, varbūt ari ne.

—   Un jūs paši? — Monika vaicāja kringam. — Vai ari jūs dosieties prom?

—   Šonakt pat, — atteica krings un ar ilgām paraudzījās tumši zilajās debesis. Tās bija noskaidrojušās, un tajās mirdzēja zvaigžņu miljoni. — ja es varētu palūgt Meža Veču, — viņš kautrīgi nokrekšķinājās, — aizvest mani atpakaļ līdz statujām. Baidos, ka pats es neatradīšu ceļu…

—   Bet, protams, kāda runa! — iesaucās Meža Veča, kad Monika bija pavēstījusi viņai kringa lūgumu. — Bet pajauta viņam, — viņa piepeši mulsi pačukstēja, — vai mēs redzēsim, kā viņi aizlido?

Acīmredzot Meža Večas interese par mašīnām neaprobežojās ar viņas karieti vien…

Monika pārtulkoja kringam Meža Večas lūgumu, un viņš piemiedza Meža Večai ar aci. — Jūs mūs redzēsiet, kad brauksiet mājās, — viņš sacīja. — Tas izskatīsies tā, it kā kāds būtu izšāvis gaisā lielu, sarkanu svētku raķeti.

Monika to izstāstīja Meža Večai, un viņa vīlusies nopūtās. Laikam jau krings viņus neaicinās noskatīties pacelšanos…

Visbeidzot Mežsargs noteica, ka sarunāties viņi var arī braucot un ka pietiek tupēt šajos slapjajos krūmos, kur visapkārt izkaisīti doforu pelni. Visi viņam pilnībā piekrita un ieņēma vietas karietē. Violetajām gaismiņām mirgojot un Erlas dotajam lukturim metot dzeltenu gaismas strēli viņiem ceļā, viņi devās atpakaļ uz jūras pusi. Vienu brīdi likās, ka apkārtējos krūmos kaut kas no- čab — tie droši vien bija izdzīvojušie dofori, kas tagad vilkās atpakaļ paziņot savam vadonim par pilnīgu sakavi. Taču viņi pat nedomāja karietei uzbrukt, gluži otrādi, — likās, ka viņi pat negrib, lai tos pamana. Tā kariete mierigi sasniedza jūru, un visi atvadījās no kringa.

Pa to laiku bija pilnīgi satumsis, bet visi gribēja ātrāk tikt no šejienes prom. Tāpēc Meža Veča papildināja karietes tvertni ar kannā līdzi paņemto sulu, un viņi devās garajā mājupceļā. Bērni aizmugurējā sēdekli apsēdas otrādi un ne uz mirkli nenovērsa skatu no debesīm.

Tonakt kariete apstajās tikai divreiz — pirmo reizi, kad melnajās nakts debesīs kaukdams uzšāvās kaut kas sarkans, kas no šejienes patiešām izskatījās kā raķete ar liesmojošu asti. Un otro reizi — kad gaisā šņākdams uzgāja kaut kas spilgti zaļš.

—   Tur aizlido dofori, — teica Ralfs, domīgi lūkodamies uz zaļo punktiņu, kas ātri pazuda debesīs un izgaisa pavisam. — Interesanti, vai Orle ir kopā ar viņiem? Tad viņš dabūs redzēt svešas planētas…

—   Man tas ir pilnīgi vienalga, — līksmi attrauca Tito. — Es braucu mājās!

EPILOGS

Brauciens pagāja samērā veiksmīgi, ja neņēma vērā reizes, kad viņi pamatīgi izmirka lietusgāzēs, un bridi, kad viņi brauca pāri Klabiķu aizai, un Krindonam, kas atkal bija pārvērties par lielo putnu, piepeši uznāca panikas lēkme. Tajā bridi tiltam pāri gāja Monika un Ruta, kad klabiķis Krindons, kas bija sēdējis sardzē uz tilta malas, piepeši sagrīļojās un gandrīz ievēlas aizā. Kad vēlāk visi viņam prasīja, kas šim bija noticis, krindons atzinās, ka viņu pārņēmušas šausmīgas bailes no klabiķiem. Acīmredzot viņš vēl nespēja aprast ar domu, ka vairs nav pūpēžveidīgais… Tomēr šoreiz neviens klabiķis pat nepameta ligzdu un ļāva ceļiniekiem mierigi šķērsot aizu. Laikam jau pat ģibstošs lielais putns bija izskatījies pietiekami biedējošs…

Devītajā dienā ap pusdienlaiku viņi sasniedza mājas.

Bija brīnišķīga diena. Saule spīdēja tā, ka izvilināja no paslēptuvēm visus pūpēžveidīgos, un tie kā sajukuši skraidīja apkārt, līksmi spiegdami, bet jenoti veselām varzām šķietami bezmerķigi vazājās apkārt. Viņus ieraugot, Meža Veča ārkārtīgi satraucās.

—   Manas nabaga vistiņas! — viņa sauca. — Nez, vai no tām kas maz būs palicis pāri!

—   Pie vistām taču ir tā sieva no ciema, — Monika atgādināja.

—   Tā sieva! — sašutusi iesaucās Meža Veča. — Ko tā sieva saprot no vistām! Un vēl vairāk — ko viņa saprot no jenotiem?! Varu derēt, ka neko! Droši vien, kad mes ieradīsimies mājās, viņa mūs sagaidīs ar vakardienas olu kulteni un paziņos, ka tas ir viss, kas palicis pāri no maniem putniņiem!

—   Jau šovakar iešu uz slidotavu, — sapņaini teica Ruta, pat ar vienu ausi neklausīdamās, ko klaigā Meža Veča. — Un tad gan vairs neizlaidīšu nevienu pašu treniņu…

—   Bens vairs tevi nepazīs, — Ralfs sprauslādams sacīja Monikai, un viņa sašutusi metās to apstrīdēt.

Bet Arvils kopš — doforu nakts — , kā viņi to tagad sauca, staigāja, apsaitējis savainoto pirkstu ar auduma strēmeli no doforu mētelīša. To viņam bija noplēsis Tito. Arvils cerīgi bija vaicājis, vai tas nav doforu vadoņa mētelītis, bet Tito bija pasmējies un attraucis, ka diemžēl nav vis.

Visi kala plānus turpmākajai vasarai, kas solījās but brīva no kringiem, doforiem un dimantiem. Tomēr izrādījās, ka viņi, tā domājot, nedaudz kļūdījās…

Kad ceļinieki sasniedza Mežsarga māju, Monika piegāja pie aluķēma Vecā. — Par tiem četriem dimantiem, ko jūs man iedevāt… — viņa klusām ierunājās.

—  Jā? — attrauca sirmais aluķems.

—   Es gribu ar tiem dalīties, — teica Monika. — Man šķiet, Ruta, Ralfs, Arvils, Mežsargs un Meža Veča ir tos nopelnījuši tikpat daudz, cik es.

—   Par to tev nav jāuztraucas, — sacīja aluķēmu Vecais un izvilka no savas tarbas paprāvu maišeli. Tad viņš pagriezās pret pārējiem. — Ei, uz mirkli panāciet visi šurp!

Visi ziņkārīgi panāca tuvāk, un aluķēmu Vecais noklāja zeme lielu, baltu lakatu. Tad viņš atraisīja maišelim galu un izbēra tā saturu uz lakata. Acumirklī tur izauga paprāva dimantu kaudzīte, kas saulē zaigoja tā, ka acis žilba skatoties.

—   Tie nav neistie dimanti, nebaidieties, — iesmējies sacīja aluķēms, redzedams, ka visi veras uz dārgakmeņiem ar lielām aizdomām. — Tie ir visīstākie dimanti vēl no tiem laikiem, kad dimantu Ciltstēvs tos apveltīja ar neizsīkstošu enerģiju — tāpēc tie paliks par dimantiem mūžīgi un nekad nepārvērtīsies pelnos.

Visi uzmanīgi klausījās.

—   Mēs visi esam labi pastrādājuši un pelnījuši nelielu atalgojumu, — sacīja aluķēmu Vecais. — Katrs saņems četrus dimantus, un pa vienam lai tiek ari visiem, kas jums palīdzēja līdz šim — tiem mežabērniem… Kā viņus sauca…

—  Ērla, Tinu, Juso un Keja, — teica Monika un iesmējās. — Paldies, viņi ļoti priecāsies!

Tad katrs paņēma savus četrus mirdzošos akmeņus, un Monika apņēmās paglabāt mežabērnu tiesu. Meža Veča, bāzdama noplukušo svārku kabatā savus dārgumus, smaidīja tik plati, ka nebija grūti nojaust, par ko viņa domā… Monikai bija aizdomas, ka pēc neilga laika Meža Veča būs slavena ar lielāko un jenot- drošāko vistu fermu visā Mežā. Viņa ari nebutu pārsteigta, ja par atlikušo savas bagātibas daļu Meža Veča nodibinātu fondu jenotu pāraudzināšanai…

—   Vai nevajag jūs aizvest? — Mežsargs vaicāja aluķēmu Vecajam un Krindonam.

—   Paldies, gan jau mēs paši aiziesim, — sacīja Vecais. — Pirms ierodos Klinšu krāvumos, gribu, lai manas svaigākās atmiņas par Mežu butu tādas, kādas tās ir tagad — bezrūpigas un brīvas no doforiem.

Stāvēdami siltaja saulīte Mežsarga majas priekšā, Monika, Ralfs, Ruta un Arvils noskatījās, kā aiziet abi aluķēmi. Salikušām mugurām viņi sparīgi aizsoļoja tajā virzienā, kur dziļi Mežā atradās viņu Klinšu krāvumu alas. Arī Tito bija atvadījies un nu palēkdamies steidzās pāri priežu pakalniem iepriecināt savu ģimeni. Mežsargs bija iegājis mājā un, pēc šķindoņas spriežot, par- lika traukus, atjaunodams mājā sev pierasto kārtību. Meža Večas klaigas no mājas otras puses, kur atradās vistu kūts, varēja sadzirdēt pat šeit. Laikam jau viņas aizdomas bijušas pamatotas, un Klabiķu ciema sieva patiesi neko daudz no vistām nejēdza…

—   Tagad beidzot mums sāksies istā vasara, — teica Monika, tīksmlgi izstaipīdamās un palūkodamās zilajās debesīs, kurās nebija ne vēsts ne no sarkanām, ne zaļām raķetēm.

—  Un treniņi, — piebilda Ruta.

—  Un varbūt šeit tuvumā atradīsies kads ezers, kam nebūs uzlikts aizliegums, un tad varēsim braukt turp pamakšķerēt, — sacīja Ralfs.

—  Bet varbūt, — cerīgi ieteicās Arvils, — dofori tomēr iedomāsies atgriezties, un tad mēs atkal varēsim izglābt Mežu…

Monika, Ralfs un Ruta uzmeta viņam tik bargu skatienu, ka zēns aprāvās un, paslēpis apsaitēto pirkstu bikšu kabatā, pirmais devās mājup.

SATURS

Pirmā nodaļa. Vēstis no meža 5

Otrā nodaļa. Senā teiksma 20

Trešā nodaļa. Sapnis 41

Ceturtā nodaļa. Gadatirgus 61

Piektā nodaļa. Ezers un sala 80

Sestā nodaļa. Melno ēnu pārvērtības 115

Septītā nodaļa. Notikums Tuļu salā 131

Astotā nodaļa. Atskaņu dīķis 175

Devītā nodaļa. Kringi 216

Desmitā nodaļa. Sarunas 245

Vienpadsmitā nodaļa. Klabiķu aiza 257

Divpadsmitā nodaļa. Orle un Tito 288

Trīspadsmitā nodaļa. Dimantu Ciltstēvs 319

Epilogs 359

HARIJA POTERA FANU KLUBS LATVIJĀ!

Tā ir iespēja satikt domubiedrus, iegūt aktuālāko informāciju par Hariju Poteru, katru piektdienu no pīkst. 16.00 piedalīties iknedēļas saietos "jumavas grāmatnīcas" kafejnīcā "Amanda", Dzirnavu ielā 73, kā arī dažādās citās aktivitātes.

Kā kļūt par H. Potera fanu kluba biedru

*        Aizpildi pieteikuma anketu, kuru vari saņemt visās "Jumavas grāmatnīcās" vai www.jumava.lv

*       Saņem Harija Potera fanu kluba biedra karti.

Poteristu privilēģijas

Visi fanu kluba biedri saņem poterieša biedra karti, kas dod iespēju

*       piedalīties visos fanu kluba rīkotajos pasākumos bez maksas;

*       saņemt nākamās Harija Potera un citas kluba ieteiktās grāmatas lētāk un ātrāk;

*       saņemt fanu kluba avīzi.

Ar mums tuvāk brīnumam!

ivwiv.jumava.lv

Izdevējs - S1A "J.L.V.", Dzirnavu ielā 73, Rīgā LV 1011. Iespiests un iesiets a/s "Paraugtipogrāfija", I'uškina ielā 12, Rīgā LV 1050.

* *

Content

Kvaskova Signe Monika un Dimantu Ciltstēvs

PiRMA NODALA VĒSTiS NO MEŽA.

OTRĀ NODAĻA KTSTA T-A

TREŠA NODAĻA SAPNIS

CETURTA NODAĻA GADATIRGUS

PIEKTA NODALA EZERS UN sala

SESTA NODAĻA Melno ēnu pārvērtības

SEPTĪTA NODAĻA  Notikums Tuļu salā

ASTOTA nodaĻa ATSKAŅU DĪĶIS

DEVĪTĀ NODAĻA KRINGI

DESMITA NODAĻA Sarunas

VIENPADSMITA nodaĻa KLABIĶU AIZA

DIVPADSMITĀ NODAĻA ORLE UN TITO

TRĪSPADSMita NODAĻA DIMANTU CILTSTĒVS

EPILOGS

SATURS