Zeics Stefans

Nezāļu valstība. Miglas fejai pa pēdām

Stefans Zeics

Nezāļu valstība. Miglas fejai pa pēdām

SATURS

Prologs 7

Brokastis ap pusnakti 11

Raganu medības Tumšajā mežā 30

Mīklainā rotaļlietu bodīte 50

Bēdīgas izredzes 78

Mīklu saknītes stāsti 100

Vecā bibliotēka 119

Dīvainais atradums 138

Krūkas, rieksti un kāda fotogrāfija 159

Miglas fejas tēls 181

Čuksti tumsā 216

Grota 235

Dīvainais sūtījums 258

,

PROLOGS

Tā stavēja rakstīts — mazas sadzeltējušas gramatas pēdējās lap

Sen, sen pagājušais laiks Aizmirstībā ieslīdzis. Pagājušas tumšās naktis, Brīnumaina, slēpta vara.

Reiz iespīdēja mēness jauns Nakts tumšākajās dzīlēs. Kā sudrabsirpis, ass un šaurs, Tas apspīdēja plašo leju. Dus klusu tumšais mežs Tik cieši, dziļi un gaida ritu.

Bet pēkšņi pārsteigti Aiztur elpu dzīvnieki un zeme. Lēnām no meža augšup ceļas Viegla, plāna migla; Tā maigi apskauj zāli Un plīvuru tur maigi klāj.

Un klusu tumsas aizsegā

Plīv' balta kleita miglas mugurā.

Tā iegūst vaibstus, seju,

Tici zvaigžņu gaismā muti, matus,

Par feju brīnumskaistu top,

Ko vēl nav skatījis neviens.

Bet maigās, skaistās fejas acis Mirdz asaras, tā raugās mēnesī. So mēnesi tik ļoti mīlējusi viņa, Kaut viņa gaisma sāpināja to. Kā tūkstoš sveces karsti dedzināja, Un pārmērīgas sāpes radīja.

Un tāpēc var uz viņu paraudzīties Tik tad, kad šaurs kā sirpis tas. Tad gaišie stari bij' tik mazi, Ka sāpes bija ciešamas. Un feja laimē staros dejoja, Jo varēja ar mīļo būt.

Bet bija tur vēl kāds,

Ar asu skatu, viņai neredzams,

Kaļ sātaniskus plānus

Un slēpjas tumsas aizsegā.

Tik maigais dienvidvējš to klusi brīdina

Par būtni, kurai galvā ledus kronis.

Te pēkšņi gaisma krāsojas, Kad nakts ar ritu satiekas Un miglas plīvurs lēnām krīt, Un maiga rasa zemi klāj. Tad klusu, klusu, vēl vienreiz

Pār tāli aizskan dziļas elsas.

īpaša solās būt nākamā nakts, Jo debesīs ausušais mēness būs jauns; Bet pašlaik vēl pāri tumšajam mežam Līst auksta gaisma no sudraba sirpja. Un priecājas feja par plūstošo gaismu, Tās saltums vairs nesāp un nededzina.

Vējš kliedza viņai no dienvidu puses: "Ak, piesargies! Bēdz no nelaimes tālāk!" Par vēlu! Pērkons nogranda pār zemi — Jau satvēra viņu ledusaukstā roka. Tas sagrāba feju un aiznesa tālē, Neganti dārdinot ļaundara smieklus.

Bet pēkšņi ar milzu troksni No debesīm zemē nokrita mēness. Tas sašķīda, sadrupa zibot un mirdzot, Un atvērās zeme, un nolūza koki. Augstie kalni nodrebēja, Un iebruka dziļi zeme.

Savērpās putenis, sniegs sniga biezs, Pārklāja sāpju mocīto zemi. Kronis bij' kritis, tumsa klāj zemi, Un iestājās mūžīgais ledainais aukstums. Tik pēc ilgiem moku gadiem Kļuva silts un kusa sniegs.

Ir jāpaiet vēl tūkstoš gadiem, Līdz zeme atkal atjaunosies. Bet nedzird stāstām vairs nevienu Par Miglas feju mēnessgaismā.

Pat vējš mums nespēj pastāstīt, Kas vēl ir noslēpumā tīts.

BROKASTIS AP PUSNAKTI

JPadžiem apaugusī taciņa bija teju neizbrienama. Nezāļu ieskauta, akmeņiem aizbērta un vietumis pilnīgi nesaskatāma, tā vijās cauri audzei. Iet pa šo taciņu bija ļoti grūti, turklāt tumšajā meža biežņā gandrīz nekas nebija redzams. Daudzviet vecie koki bija tik cieši saauguši, ka caur zaru un lapu blīvo vijumu nespēja izlauzties pat vissīkākais saules stariņš. Tumšais mežs pilnīgi atbilda nosaukumam. Soli pa solim vajadzēja lauzties cauri kokiem, pastāvīgi aizķeroties aiz zariem. Kājas ķērās aiz saknēm, klupa nodevīgās gravās, galva atsitās pret ķeburainajiem zariem. Tā nebija izklaidējoša pastaiga pa mežu. Tomēr, par spīti visiem šķēršļiem, šai šaurajai taciņai bija viena nenoliedzama priekšrocība.

Šis grambainais kalnu ceļš bija vienīgais, kas izvijās cauri visam Tumšajam mežam no ziemeļiem uz dienvidiem. īsāka ceļa no vienas meža malas līdz otrai nebija. Tiem, kuri iespējami ātri gribēja nonākt no mazās pilsētiņas ziemeļos līdz Miglas laukiem dienvidos vai vēl tālāk uz Svina kalniem, nebija citas izejas, kā vien lauzties pa šo taciņu. Tomēr to uzdrošinājās tikai nedaudzi.

Klīda valodas, ka mežs esot raganu noburts, nolādēts un briesmu pārpilns. Tika stāstīti neskaitāmi stāsti ar spokiem, rēgiem un šaušalīgām vietām. No šīm vietām daudzi ceļotāji neesot atgriezušies. Māņticīgie zemnieki tāpēc meta lielu līkumu mežam. Pat žagarus viņi uzdrošinājās lasīt tikai mežmalā. Tāpēc tikai retais aizkļuva līdz Miglas laukiem un varēja pastāstīt par greizo torni, kas stāvēja kādā augstā pakalnā. Turklāt tieši šai pakalnā, pie vecā torņa, arī beidzās dadžu taciņa.

Tā bija grīļīga ķieģeļu būve, kas savērpusies un šķība slējās pret debesīm. Šķita, ka gadu simteņiem vējš to grozījis uz visām pusēm. Pie torņa austrumu sienas bija piekļāvusies maza darbnīciņa ar tukšiem logiem. Kā apburts tas stāvēja dārziņa vidū, kur čūkslājs bija iepleties tāpat kā meža biežņa kalnos. Kad šie spocīgie veidojumi pakalnā virs Miglas laukiem tapuši, bet, galvenais, kas tos uzbūvējis, neviens nezināja. Pat Hoenveisas pilsētas arhīvos, kas tika uzskatīta par Nezāļu valstības galvaspilsētu, nebija pieminēts to būvētājs vai īpašnieks. Bet Hoenveisā jau sen nevienam vairs nerūpēja šīs sadrupušās būves, kas turklāt atradās aiz pilsētiņas augstajiem mūriem. Nevienu neinteresēja vecais tornis mežā, kura ieejas durvis bija aizsistas ar dēļiem un greizie logu rāmji sašķiebušies karājās eņģēs. Pilsētiņas tēvi uzskatīja to par pamestu un jau daudzus gadu simtus neapdzīvotu.

Tomēr ne visi bija vienisprātis ar šādu viedokli. Tuvākās apkaimes ciematiņos par to daudzi bija citās domās!

Ceļotāji tumšajās naktīs esot redzējuši vienā logā mirdzam gaismiņu. Citi vēstīja par griezīgiem smiekliem un pat izmisīgiem kliedzieniem. Katrā ciematiņā stāstīja savus stāstus, citus par citu šaušalīgākus.

Torni esot kāds redzēts, ļaudis čukstēja… Smalka, ēnai līdzīga būtne, kas aizslīdējusi gar logu. Mugurā tai esot tērps kraukļa melnumā, melna veste, melna fraka un galvā melns saburzīts cilindrs. Citviet mēļoja par vampīru apmetnī un mirdzošiem zobiem. Citur — par pelēku vārnu garā uzsvārcī. Valodām nebija gala. Kletenheimā, mazā, miegainā ciematiņā Tumšā meža ziemeļpusē, šo būtni iztēlojās kā plīvojošu ēnu ar cepuri un sikspārņa spārniem. Bet ar to vēl nebija gana. Pārbiedētie Kletenheimas iedzīvotāji apgalvoja, ka šis nejaucenis ne tikai mitinās tornī, bet arī vairākus gadsimtus apciemo viņu ciematiņu. Tas esot negants, asinskārs vampīrs, kurš naktīs laidelējas ap baznīcas torni, zog ēdienu un vieš visos iedzīvotājos šausmas un bailes.

To varētu dēvēt par māņticību. Auklīšu pasakas un muļķīgi šausmu stāstiņi. Tomēr kāds patiesības grauds šais nostāstos bija. Jo ari šajā pavasara naktī, kad mēness spoži apspīdēja Miglas laukus, aiz kāda jumta loga dega gaisma un tornī skanēja skaļa kāju dipoņa.

—   …es nevaru to pacelt… — atskanēja kāda balss. — Man ļoti žēl, bet tas ir ieķēries.

—   Tas taču nevar būt tik smags, — otra balss novaidējās. — Tev ir kāds instruments?

Tad iestājās klusums. Bet jau nākamajā mirklī atskanēja šaušalīgs troksnis, it kā grabinātu kāds ķēdes, atslēgu saišķus un katlu vākus. Tas vēlās pāri pakalniem, un vēlīnie ceļotāji šausmās bēga pa galvu, pa kaklu. Bet tā kā ari šonakt šai apkaimē nebija nevienas dzīvas dvēseles, neviens nevarēja redzēt melno būtni, kura stāvēja apgaismotajā logā.

Vecajos mūros iekšā nemaz nevaldīja tāda postaža, kā varētu šķist no ārpuses. Šeit bija tikai ļoti putekļains un valdīja liela nekārtība. Visās istabās mētājās grāmatas, pergamenti un rakstu ruļļi, stikla ampulas, leņķmēri, cirkuļi un vēl dažādas zinātniskas ierīces. Pa telpām šaudījās zirnekļi, putekļi garās, resnās virtenēs karājās lejup no griestiem. Mazāka nekārtība valdīja nelielajā jumtistabiņā, kuru gandrīz pilnīgi aizņēma milzīga ozolkoka gulta ar sarkanbalti rūtotu pārklāju. Šī istabiņa bija mājīga. Grīdā bija lūka, no kuras pa kāpnēm varēja nokļūt virtuvē. Jumtistabiņa nebija tikpat liela kā apakšstāvs, bet tikai puse no tā. Otra puse bija norobežota ar margām — tur bija plaša telpa ar karalisku kamīnu.

Mēness iespīdēja pa logu, un telpa iemirdzējās pienaini zilgā gaismā. Tieši blakus gultai līpinājās svece. Tā apspīdēja dīvainu, melnu stāvu, kas stāvēja ar bezpalīdzīgi paceltām rokām. Būtne bija vidēja auguma un plāna jo plāna. Mugurā vecmodīga fraka, baltas gamašas uz kurpēm — uz mata, kā stāstīja ciematiņa ļaudis, galvā augsts, saburzīts cilindrs.

Viņš šķita kā melna ēna, kaut gan bija no miesas un asinīm. Viņš samulsis skatījās uz senlaicīgu pulksteni ar svārstu un pētīja tā ciparnīcu. Šķita, ka viņš sarunājas ar pulksteni, jo teica uzstājīgi un skaļi:

—   Nē, man nav instrumenta, — un paraustīja plecus.

—   Nevar būt, — atskanēja dobja balss kaut kur pulksteņa kastē. — Tu kastē skatījies? Tur noteikti ir knaibles, vai ne?

Ēna paraudzījās sānis, un kļuva redzams ass deguns. Viņa skatiens krita uz lielu lādi, kas stāvēja kaktā pie gultas. Tad atkal pievērsās pulkstenim.

—   Tur noteikti nav knaibļu, es to zinu droši, man pat nav tur jāieskatās. — Viņš atmeta ar roku un domīgi pavērās uz savām kājām.

—   Paklau, Prīmus, — pulkstenis atkal ierunājās. — Es jau kavējos 9 minūtes un 27 sekundes. Tas pilnīgi izjauc visus manus dienas plānus. Tā ir blamāža. Ar mani tā nav noticis pēdējo simt gadu laikā.

Ēna, kuru patiesībā sauca Prīmuss, pagriezās un sakārtoja cilindru. Kļuva redzami asi sejas vaibsti, plati vaigu kauli un dziļas acis. Melnie mati bija gludi pieglausti un aizlikti aiz ausīm. Viņš pakasīja pieri un vēlreiz sakārtoja cilindru. Pacēlās uz pirkstgaliem. Tad piespiedās pulksteņa kastei un ielūkojās iekšā pa vāka šķirbiņu.

—   Ūūūū!

—   Bam! — no kastes atskanēja dobja skaņa.

—   Klausies, Zobratiņ, — Prīmuss teica. — Es zinu, ko darīt. Turies cieši. Es tevi nedaudz sašūpošu.

Viņš satvēra pulksteni un mēģināja to apgāzt. Nodārdēja pulksteņa atsvari, pulkstenim sasveroties uz priekšu.

—   To tu dēvē par nelielu sašūpošanu??!!! — balss pulkstenī noelsās. — Man gribētos dzirdēt, ko tu teiktu, kad tā darītu kāds ar tavu māju.

Prīmuss, kurš nopūlējās noturēt smago pulksteni, pārgrieza acis. Tad viņš iebāza pirkstu plānajā šķirbiņā, lai paceltu vāciņu.

—   Klausies uzmanīgi! — viņš iesaucās. — Tagad tu no visa spēka piespiedīsi durtiņas, bet es… — Teikumu viņš nepabeidza. Vārdi iestrēga kaklā, jo vāciņš atsprāga ar lielu troksni.

Viņš tvēra gaisu, ievilka galvu plecos un nokrita uz ceļiem.

Daudz netrūka, ka viņš bailēs būtu nometis pulksteni uz grīdas. Jau nākamajā mirklī no kastes izsprāga metāla režģis un palika karājoties viņam virs galvas. Tā galā bija stienītis, uz kura tupēja milzīgs putna skelets ar lielu gaiļa seksti. Viņa knābis pārbīlī bija atvērts. Viņš ķērca un vēcinājās ar spārnu kauliņiem, bet režģis šņākdams trauca tieši gultas gala virzienā. Prīmuss sakoda zobus. Viņš atspērās un no visa spēka atkal pieslēja pulksteni pie sienas. Krekstēdams un stenēdams tas nostājās vietā, un uz grīdas novirmoja putekļu mākonītis.

Tai pašā acumirklī režģis grabēdams savilkās un kā zibens šņākdams iebrāzās atpakaļ pulksteņa kastē. Nabaga putns nesaprata, kas notiek. Režģis viņu atmuguriski kaut kur vilka. Viņš būtu varējis atlaist kociņu, uz kura tupēja, bet uztraukumā tikai vēl stingrāk tajā iekrampējās, vēcināja spārnu kauliņus, skaļi kliedza un pazuda savā namiņā. Acumirklī iestājās klusums.

Pēc tam atskanēja garš un žēlīgs vaids no durtiņām, kuras laimīgā kārtā bija palikušas atvērtas. Prīmuss pieplaka pie pulksteņa, izmisis nolaida rokas un gari nopūtās.

Tad viņš pacēla galvu un paraudzījās uz pulksteni.

— Ei! — viņš iesaucās. — Tu vēl esi dzīvs?

Pagāja krietns bridis, līdz atskanēja kluss krekšķis, kas vairāk līdzinājās izmisuma smiekliem. Prīmuss noņēma cepuri, uzmeta uz gultas gala un nokrita uz matrača.

Viens bija puslīdz skaidrs: tornis nebija neapdzīvots.

Prīmuss šai tornī dzīvoja tik sen, cik vien sevi spēja atcerēties. Viņš slīdēja pa visām telpām, ieskatījās visos kaktos un iebāza degunu ikvienā grāmatā, kura tika viņam rokās. Cik ilgi tas turpinājās, viņš nespēja atcerēties. Patiesībā — viņš par to pat nekad nebija iedomājies. Primuss jau sen darīja un atļāvās visu, ko vien vēlējās, un neviens viņu nekad nebija traucējis. Kāpēc tagad viņam būtu par to jālauza galva?

Cik Prīmusam bija gadu, neviens pateikt nevarētu. Viņa vaibsti šķita jauni, pat jauneklīgi. Tomēr bālā āda un dziļi iegrimušās acis lika domāt par pieklājīgu vecumu. Bija vēl viena liecība tam, ka Prīmuss bija daudz, daudz vecāks nekā izskatījās: pirmās ziņas par noslēpumaino ēnu parādījās jau pirms vairāk nekā 200 gadiem.

Viņš nožāvājās un omulīgi izstaipījās gultā.

—   Zobratiņ, — Prīmuss izsmējīgi uzsauca. — Kā tev ar atpalikšanu?

—   Ak, tu mans labiņais, — atskanēja no pulksteņa. — Par to es jau gandrīz biju aizmirsis.

Atskanēja kluss klakšķis, un no pulksteņa atkal izbrāzās režģis. Tā galā miera stājā lepni stāvēja Zobrata kungs. Varētu teikt, ka mazais skeletiņš slējās virs tā. Zobratiņa kungs bija intelektuāls, punktuāls un katrā ziņā korekts modinātājputniņš… pārbaudīts un atzīts par labu esam. Ar to viņš ļoti lepojās.

Ar paceltu knābīti, stalts kā svece un degošu skatienu viņš ievilka elpu pienācīgam pusnakts sveicienam un iesaucās:

—  Kikerikīīīīīīī!!!!

Vēl un vēlreiz noskanēja perfekts gaiļa sauciens, tad vēl viens. Zobratiņš vienmēr bija pārliecināts, ka viņš ir pārlieku talantīgs, lai tuppttrlprmju izspruktajā pulkstenī, un pastāvīgi apgalvoja, ka šai^rcizl'ji'e^ņļ p^iācis kļūmīgas piegādes dēļ.

Dienu pēc dienas precīzi sadalītos treniņa laikos pie spoguļgludā loga stikla viņš izmēģināja savas modinātāja kustības, lai nezaudētu formu. Tā kā spalvu vairs nebija, viņam vajadzēja trenēt katru kauliņu atsevišķi. Viņš tos dēvēja par lidošanas vingrinājumiem un necieta, ja viņu šai nodarbē iztraucēja.

Pēc divpadsmitā gaiļa kliedziena viņš lepni iebrauca atpakaļ

savā kastē. Durtiņas aizvērās.

Prīmuss nogaidoši raudzījās uz pulksteni. Pēc īsa brītiņa durtiņas atkal atvērās, un Zobratiņš pārmetoši pabāza galvu.

—   Es jau atpalieku teju ceturtdaļstundu, — viņš sūrojās.

—   Nekas nav labojams. Svētdiena iesākusies ļoti nelāgi. — Viņš patrina knābīti un nolieca galvu. — Es tikai vēlētos aizrādīt, ka visu savu laiku esmu bijis valsts pārbaudīts precīzais modinātājputniņš…

Prīmuss ieklausījās.

—  Mirkli, — viņš smaidīja. — Tātad šodien atkal ir svētdiena?

Kāds nejēga! Zobratiņš bija satriekts par šādu nezināšanu.

—   Precīzāk — jau 15 minūtes un 52 sekundes, — viņš noteica.

—   Tas ir brīnišķīgi, — Prīmuss pielēca kājās. Viņš aiztraucās pie jumta loga un izbāza ārā savu degunu. Tad noklikšķināja pirkstus. — Ķiršu torte! — viņš uzgavilēja. — Par to esmu gandrīz drošs. — Lai nezaudētu laiku, viņš paķēra cilindru un steidzās cauri istabām. — Ko tev atnest? — viņš uzsauca Zobratiņam.

Skeletiņš izbrauca no kastes un nemierīgi dīdījās uz kociņa:

—   Katrā ziņā saulespuķu sēkliņas, tas ir ļoti svarīgi. Ja tai konditorejā ir arī jāņogas, paņem dažas, lūdzu!

— Viss skaidrs, — Primuss atbildēja. — Saulespuķu sēkliņas un jāņogas. Es drīz atgriezīšos.

Pēc šiem vārdiem Primuss pagaisa. Nokūpēja balti dūmi, un pēc mirkļa no mākonīša aizlidoja sikspārnis. Lielais vecums nebija vienīgā Prīmusa neparastā īpašība: viņš prata pārvērsties — gan dienā, gan naktī, par ko vien vēlējās. Tā kā viņa otrā iedaba bija sikspārnis, viņš prata arī lidot.

Galvā viņam joprojām bija cilindrs, kurš tagad, protams, bija daudzkārt mazāks. Tagad viņam bija bieza, samtaina ādiņa, lielas acis un divi gari ilkņi, kas mirdzēja mēnessgaismā. Viņš izskatījās kā īsts sikspārnis-vampīrs… sikspārnis-vampīrs ar cilindru, jā gan. Lielas šausmas Primuss gan neiedvesa, bet bailīgajiem Kletenheimas iedzīvotājiem pietika ar to pašu. Viņi vai nu kliegdami bēga no viņa, vai gaiņāja ar lāpstām un mēslu dakšām. Prīmusam bija vienalga, ko viņi darīja, jo šīs nodarbes viņu vienmēr pamatīgi uzjautrināja.

Vampīrs jau nu gan viņš nebija, gluži otrādi. Prīmusam nekad pat prātā nebūtu ienācis dzert asinis, jo viņš vispār nekad neko neēda. Viņam nebija nepieciešams ne ēdiens, ne dzēriens — viņš vispār nekad nejutās izsalcis. Tomēr šķita, ka viņš pats par to nekad neaizdomājās, jo notiesāja visu, ko iekāroja — lielākoties saldumus, plācenīšus un gaisīgas tortes.

Visgardākās tortes bija Kletenheimas konditorejā. Brīnišķīgs veikaliņš, kur viņš jau sen bija pastāvīgais apmeklētājs — tiesa gan, neaicināts.

Viņš pārlidoja pāri istabai un priecīgs noslīdēja pa margām kamīnzālē. Šai telpā Primuss, izņemot, protams, viņa gultu, uzturējās visbiežāk. Šeit stāvēja varens, bet jau pamatīgi izsēdēts ozolkoka krēsls ar izdilušiem polsteriem. iMazais Zobratiņš gaidīja, ka reiz cauri krēsla pārvalkam izdursies atsperes un viņš, iespējams, varēs kādu no tām pievākt un salabot savu pulksteni. Blakus krēslam stāvēja galds, uz kura bija sakrautas apputējušas grāmatas. Patiesībā visa istaba bija pieblīvēta ar grāmatām — tās mētājās gan uz grīdas, gan bija saliktas kaudzītēs pie sienas. Istabai bija tikai vienas durvis, kuras veda uz virtuvi. No turienes varēja nokļūt uz torņa vītņu kāpnēm un tālāk uz ieeju.

Tomēr Primuss jau diezgan sen izvēlējās citu ceļu, lai izkļūtu no torņa. Viņš ievilka galvu plecos un laidās tieši uz caurumu loga rūtī. Viņš izšāvās ārā, tad strauji nolaidās dārzā.

— Heijā! — no tumsas atskanēja balss. — Vai es varētu uzzināt, kāpēc jūs abi tur augšā sarīkojāt grautiņu? Tādā troksnī nevar ne aci aizvērt.

Primuss paraudzījās lejup. Komposta kaudzē pie dārza žoga sēdēja oranžs, apaļš ķirbis, vārdā Snigs.

Snigs bija tik liels kā basketbola bumba, viņam bija mirdzošas acis un milzīga mute. Viņa amats bija dārznieks vai kaut kas tamlīdzīgs. Viņš lāga nezināja to. Šo komposta kaudzi viņš bija sanesis pats, ar ko ļoti lepojās. Šī kaudze bija vienlaikus viņa gulta un krājumu glabātava. Viņš pastāvīgi tajā rakņājās cerībā atrast kaut ko ēdamu. Šo rosību viņš dēvēja par brokastīm gultā, kas bija viņa vismīļākā nodarbe.

Rokas stiepiena attālumā no komposta kaudzes debesīs slējās milzu ozols, kura zari liecās teju līdz zemei. Ja vien šis ozols kādreiz sazaļotu, Snigs klusībā cerēja, viņa sapņu mājoklim būtu savs jumts. Tostarp viņš bija aizmirsis, ka komposta kaudze patiesībā sastāvēja no šā ozola nobirušajām lapām, pirms tās bija nokaltušas.

Viņš bija piebāzis pilnu muti ar ābolu, bet sēkliņas spļāva zālē. Tad ar ierastu kustību veikli uzlēca uz žoga. Par spīti savam tuklumam, nenoliedzami izveicīgs.

—  Diemžēl man nav laika, — Prīmuss uzsauca jau lidojumā. — Man jāsteidzas uz konditoreju. Vai tev ir kādas īpašas vēlmes?

Snigs acis vien ieplēta. Neko patīkamāku viņam neviens vēl nekad nebija vaicājis.

—   Gluži vienalga, — viņš līksmi attrauca. — Paņem visu, ko vien spēj panest. Līdz šim viss bija ļoti gards.

Ķirbis labprāt būtu vēl ko piebildis, bet Prīmuss jau bija izgaisis tumsā. Noraizējies Snigs tomēr pilnā balsī nosauca:

—   Esi uzmanīgs! Dzirdēju, ka ziemeļos ir migla. — Tad piebilda: — Nebūtu lāga, ja ar kūku kaut kas notiktu!

Prīmuss kā vējš trauca cauri naktij, garām bišu stropiem un taisnā stiepienā lejup pa nogāzi. Lejā viņš šķērsoja koka tiltiņu, tad devās tieši uz Tumšo mežu. Gliemežu strauts, kas sākās tālajos Svina kalnos, urdza tikai dažus soļus atstatu no Dadžu takas. Prīmuss paraudzījās uz priekšu. Melni kā kraukļa spārns varenie koki slējās debesīs un stājās viņam ceļā. Tikai tur, kur Dadžu taka ievijās mežā, koki bija izliekušies tumšā arkā, kura veda meža aklajā biezoknī. Prīmuss bez vilcināšanās devās iekšā.

Tur valdīja tāda tumsa, melnāku par kuru būtu grūti iztēloties. Tomēr pa šiem gadiem Prīmuss ceļu uz Kletenheimu spēja atrast ar aizvērtām acīm. Garām ozolam, tad nelielā līkumiņā pa kreisi, ievilkt galvu, tālāk tikai uz priekšu. Meža vidū bija krustojums. Tas šeit bija vienīgais, turklāt šeit stāvēja ceļa rādītājs. Pa labi ceļš veda uz Hoenveisu, taisni — uz Kletenheimu un pa kreisi — uz Rietumu purvu. Pēdējais ceļš nebija īpaši tāls, jo pēc dažiem soļiem stāvēja nožogojums. Uz tā bija rakstīts "Nāves briesmas". Rietumu purvs nebija izpētīts, tāpēc bija bīstams. Tomēr klīda valodas, ka brīdinājums nebūt neattiecās uz baiso purvu, bet gan uz kaut ko pilnīgi citu. Kaut kur šai apvidū esot drūma būdiņa. Un šai būdiņā mītot pats Nelabais!

Prīmuss bija pilnīgi pārliecināts, ka ļaudis mēļo par viņu un veco torni, tāpēc ikreiz pagrieza ceļa rādītāju uz citu pusi. Galu galā bija pilnīgi vienalga, kurp doties — visur uzglūnēja briesmas.

Naktī bieži starp kokiem vīdēja mazas liesmiņas. Tās līdzinājās mazu namiņu apgaismotajiem lodziņiem. Daudzi noguruši ceļinieki bija sekojuši šīm liesmiņām, noklīduši no ceļa un pazuduši meža biežņā. Tur liesmiņas pēkšņi pagaisa. Turklāt visur urdza maģiski avotiņi, līpinājās miglas šķidrauti un auga noslēpumaini augi. Dzelkšņaini krūmi savijās biezos un baisos tīklos, kuri aptinās ap saviem upuriem un vairs neatlaida tos. Šeit auga arī mazi zāles kamoliņi, kuri pastāvīgi pārvietojās un trauca pa mežu, kā nelaba gara dzīti. Tomēr visbriesmīgākās bija smirdošās putekļsēnes! Tās rindās auga gar takas malu un pārsprāga no niecīgākā pieskāriena. Dūres lieluma pūpēžos bija pulveris, kas smirdēja pēc govju kūts un sapuvušām olām un kas laupīja gan redzi, gan ožu. Prīmusu tas nesatrauca. Viņš vēlreiz sagrozīja ceļa rādītāju un aiztraucās tālāk.

Kad viņš bija sasniedzis meža ziemeļu malu, prātā iešāvās Sniga vārdi. Ziemeļos sola miglu, ķirbītis brīdināja, un viņam bija taisnība. Jo kļuva arvien tumšāks un drūmāks. Migla mežā pārspēja Prīmusa iztēles ainas, kad viņš bija sasniedzis pļavu. Priekšā slējās balta siena! Šādu miglas putru viņš nebija gaidījis — turklāt šai gadalaikā. No Kletcnheimas nebija ne miņas. Tur, protams, ielas nebija apgaismotas, tikai dega laterna tirgus laukumā.

Prīmuss smagi nopūtās. Tumšie plankumi lejā varētu būt namu jumti. Bet kur ir konditoreja? Šķiet, šodienas ceļojums izvērtīsies garāks nekā parasti. Viņš lidinājās pāri lubiņu jumtiem un nolēma orientēties pēc baznīcas torņa. Tomēr nekādi nespēja to saskatīt.

"Tam tepat kaut kur jābūt," viņš pukstēja. "Es noteikti jau simt reižu esmu palidojis tam garām."

Pēkšņi viņš kaut ko ieraudzīja. Ēnu miglā, daudz lielāku nekā viņš. Turklāt likās, ka tā gāžas viņam virsū. Prīmuss nobijās, bet jau nākamajā mirklī saprata, ka pats pielidojis pie tās. Tas bija resns dīvainis, kurš arī nesaprata, kur atrodas. Atskanēja pūces vaids, un Prīmuss sarāvās. Par mata tiesu viņi izvairījās viens no otra.

— Nolāpīts! — viņš iesaucās, izvairoties no sadursmes. — Vai tiešām šonakt manus nervus maitās vēl ari dīvaini, spalvaini radījumi ?

Viņš paraudzījās apkārt, tad pa galvu, pa kaklu trauca pakaļ spalvainajam dīvainim. Pēc tam saviebās, izbāza mēli un paraudzījās uz priekšu. Par vēlu! Pēc baisa trieciena Prīmusam acīs satumsa. Viņš tomēr bija atradis baznīcas torni.

Viņš tajā bija ietriecies lielā ātrumā. Dažus mirkļus viņš palika kā pielipis pie torņa, tad nošļūca līdz ciparnīcai. Prīmuss augšpēdus nokrita uz baznīcas loga palodzes. Pagāja krietns brīdis, līdz viņš atguvās.

"Ak, kāda naksniņa," viņš pūta un elsa. "Visupirms mani gandrīz saplacina Zobratiņa pulkstenis, un tagad vēl šis." Viņš pataustīja savu galvu. "Varbūt manā horoskopā rakstīts, ka man jāmirst zem pulksteņa?" Viņš paraudzījās debesīs un pilnā kaklā iekliedzās:

— Vai tā rakstīts zvaigznēs? Ja tā ir, es diemžēl tās nespēju saskatīt aiz biezās miglas!!!

Saīdzis Prīmuss sita no spārniem ārā netīrumus. "Būtu labāk palicis gultā." Viņš apsēdās uz palodzes un nokāra spārnus. "Ko nu vairs," viņš murmināja. "Es atgriezīšos rīt. Cerams, ka šo izgāšanos neredzēja neviens kletenheimietis. Citādi viņi ikreiz, kad mani ieraudzīs, skaļi aplaudēs, nevis bailēs bēgs no manis."

Prīmuss dziļi ieelpoja un izkustināja locekļus. Viņš pacēla galvu, lai to kārtīgi izgrozītu, te pēkšņi iepleta acis un aizturēja elpu.

"Ko tas nozīmē?" viņš novaidējās. "Kaut ko tādu es vēl nekad neesmu redzējis!"

Tieši pie loga mūrī bija iedzīts āķis, pie kura bija piesieta aukla. Prīmuss mēmi aplūkoja auklu, kura bija stingri nostiepta gar baznīcas sienu. Šī dīvainā konstrukcija šķita ļoti nelietīga. Viņš saspringa un kritiski aplūkoja āķi.

"Neviena rūsas gabaliņa," viņš konstatēja. "Āķis ir pilnīgi jauns. Vai tiešām kletenheimieši…? Nu, to mēs vēl paskatīsimies."

Viņš strauji nolēca no palodzes, tad ar velnišķīgu smīnu rāpās augšup pa auklu.

Jo augstāk Prīmuss rāpās, jo platāks tapa viņa smīns. Arī aukla smaržoja kā jauna, tāpat kā mirdzošais āķis. Mazu gabaliņu virs torņa pulksteņa viņš atklāja nelielu metāla ritentiņu, kas bija piestiprināts pie mūra. Aukla bija pārstiepta pāri šim ritentiņam un horizontāli piestiprināta pie torņa sienas. Prīmuss nespēja noticēt savām acīm, kad saprata, ko iecerējuši kletenheimieši. Augšā, kur viņš parasti meta savus plašos lokus, karājās milzīga sniega lāpsta. Tās kāts bija piestiprināts pie torņa sienas un kopā ar auklu veidoja milzu katapultu. Prīmuss tūlīt saprata, pret kuru bija vērsti šie aizsardzības pasākumi.

"Tu tikai paskaties," viņš čukstēja. "Nebiju domājis, ka šie nolādētie kletenheimieši spējīgi kaut ko tādu izdomāt. Tagad viņi vērš pret mani ieročus."

Nebijis šonakt miglas, Prīmuss noteikti atkal būtu lidinājies ap baznīcas torni. Tāpat kā vienmēr. Kādam tikai īstajā brīdī vajadzēja atsiet virvi, un viņš ar sniega lāpstu būtu saņēmis baisu triecienu, kurš nekādi nebūtu salīdzināms ar šodienas kritienu.

"Ar šito bliezēju keletenheimieši no manis vaļā netiks," Prīmuss ķiķināja. "Iespējams, šī lāpsta šeit karājas jau gadu un neviens par to vairs nedomā. Es nemaz nebrīnīšos, ja ziemā viss ciems sāks to meklēt."

Viņš paraudzījās apkārt. Migla mazliet bija izklīdusi. Viņš pat spēja saskatīt konditorejas jumtu. Brīnišķīgi! Viņš laidās lejup gar baznīcas sienu, tad pa šaurajām ieliņām. Visām mājiņām logu slēģi bija aizvērti. Tikai tirgus laukumā dega vientuļā laterna, un aiz viesnīcas durvīm skanēja iereibušu vīru balsis.

Prīmuss lidinājās starp veļas auklām, kurās bija iekārti apakšsvārki, un tuvojās konditorejai. Jau iztālēm bija jūtams saldais svaigi ceptu maizīšu aromāts. Durvis bija aizslēgtas. Tas nebija šķērslis, jo kaķim paredzētā lūciņa kā vienmēr bija vaļā. Viņš izspraucās pa to, palidinājās pa veikaliņu un pārtapa atkal par cilvēku.

Veikaliņā valdīja piķa melna tumsa, tajā iespīdēja vien šaurs mēnessgaismas stariņš. Prīmuss ātri orientējās. Viņš zināja, kur atrodas lete un kases aparāts, kā arī plaukts ar tortēm. Viņš zagās pa telpu uz pirkstgaliem, līdz acis aprada ar tumsu. Beidzot viņš ieraudzīja plauktus. Prīmusam siekalas saskrēja mutē. Tik daudzas tortes viņš nebija cerējis ieraudzīt. Plaukti bija pilni līdz griestiem.

Viņš aizkustinājumā aizvēra acis un ieelpoja saldo smaržu. "Zemeņu torte," viņš čukstēja. "Tā man garšo pat labāk nekā ķiršu torte."

Nakti varēja uzskatīt par izdevušos. Prīmuss paraudzījās nākamajā plauktā, uzlēca uz letes un sāka ar baudu ēst. Kā vienmēr tā bija svētku maltīte.

"Cik maiga," viņš murmināja ar pilnu muti, "šī ir labākā, kādu vien man gadījies nogaršot." Viņš nokoda vēl gabalu un pārgrieza acis. "Nē, tomēr šī ir nepārspējama. Nekādu šaubu."

Tā notika vienmēr, kad Prīmuss zaga tortes — viņam šķita, ka tieši šoreiz paveicis sava mūža varenāko darbu.

Pēc brīža likās, ka nu ir gana. Tagad vajadzēja parūpēties par draugu vēlmēm. Viņš atvēra kādu atvilktni, izņēma saulespuķu sēkliņas un piebāza ar tām pilnas kabatas. Jāņogas gan neizdevās sameklēt, tāpēc viņš paņēma vēl arī sezama sēkliņas. Viņš atcerējās, ka Zobratiņam tās it labi garšo.

Visbeidzot Prīmuss paņēma lielu papīra loksni, kurā ietina divus zemeņu tortes gabalus. Tie tiks Snigam. Resnais ķirbis varētu apēst ari veselu torti, tomēr Prīmuss sikspārņa veidolā tik daudz nespētu aiznest. Pabeidzis saiņošanu, viņš nolika saini uz grīdas un izbīdīja to pa kaķa lūciņu.

Prīmuss jau gribēja pa to izslīdēt, bet viņa skatiens krita uz dažām pudelītēm plauktā pie ieejas durvīm.

—   Ķiršu sula, — viņš lasīja etiķeti. — Svaigi spiesta.

Prīmuss pasmējās, tad ar saviem smalkajiem pirkstiem satvēra

vienu pudelīti, izvilka korķi un iedzēra lielu malku.

"Nav slikti," skanēja spriedums. "Neko citu es arī negaidīju." Viņš izlēmīgi pamāja ar galvu. "Nu ko, mīļie kletenheimieši! Jūsuprāt, es esmu vampīrs ? Es nelikšu jums vilties."

Viņš vēlreiz pielika pudeli pie lūpām, bet nedzēra. Ja šai brīdī viņu būtu ieraudzījusi konditorejas saimniece, viņa noteikti būtu noģībusi. Ar velnišķīgu mirdzumu acīs un viegli pieliektu galvu Prīmuss stāvēja pie loga, mēnessgaismas apspīdēts, bet sarkanā sula lēnām pilēja no mutes pāri zodam.

"Hihihi!!!" atskanēja griezīgi smiekli, un Prīmuss — nu jau sikspārņa veidolā — izlaidās ārā. Viņš paķēra tortes saini, lai noslēptu to kādā drošā vietā tirgus laukumā.

"Tagad sāksies nakts jautrākā daļa. Laiks izrādei!"

Skaļi kliegdams, viņš laidās pāri tirgus laukumam, un jau pēc brīža logos sāka iedegties gaismiņa. Pirms ļaudis klupdami krizdami izskrēja no mājām, viņš skaļi sasita spārnus un mierīgi apgūlās zem laternas — ar izplestiem spārniem, it kā nosities.

—   Kur? Kur ir rēgs? — ļaudis klaigāja. — Vai viņš beidzot ir noķerts? — Pūlis raudzījās apkārt. — Tur, tur tas guļ! — kāds iekliedzās. — Vai redzat? Lāpsta baznīcas tornī nostrādājusi!

Pa ciematiņu aizvēlās gaviļu vilnis.

Cilvēki naktskreklos un čībās skrēja pa ielu. Atvērās kroga durvis, un pa tām izklunkuroja bars iereibušu vīru. Dažas sievietes naktsmicēs stingri palūkojās uz tiem. Tad visi pievērsās Prīmusam, kurš joprojām gulēja uz ietves.

—   Viņš ir beigts? — ievaicājās kāds vīrs. — Ko mēs tagad darīsim ?

—   Pilnīgi vienalga, — kāds ieteicās. — Vismaz esam atbrīvojušies no šā nešķīsteņa.

Pūlis apklusa, visi palūkojās uz sikspārni.

Kāda tukla kundze ar ugunssarkanu ērkuli uz galvas noliecās un drebošā balsī nočukstēja:

—   Es neticu, ka viņš ir pagalam. Viņš noteikti ir tikai apdullis.

—  Vajadzētu viņu apskatīt, — atskanēja balss. — Lai mēs zinātu droši.

Bija dzirdama nervoza murdoņa. Kāds vīrs satvēra zaru, ar ko grasījās pabikstīt sikspārni. Visi aizturēja elpu. Iestājās nāves klusums, kad zars pieskārās sikspārnim.

Prīmuss tikai to vien bija gaidījis.

Skaļi iekliedzies un ietinies dūmu mākonī, viņš atkal pārvērtās un pielēca kājās. Viņš izvalbīja acis, un no sarkanās, ar ķiršu sulu notrieptās mutes atskanēja spalgs rēciens.

Tas iedarbojās.

Ļaudis atkāpās, it kā būtu ieraudzījuši pašu Nelabo. Visi tvērās cits pie cita, plātīja mutes, bet neviens nespēja izdvest pat pušplēsta vārda. Panikā cilvēki grūstījās, mētājās ar rokām, bet Prīmuss šaudījās starp viņiem.

*

—   Rēgs ir dzīvs! — ļaudis klaigāja. — Viņš ir dzīvs! Nešķīstenis ir dzīvs un dzēris asinis!!!

Kliedzieni kļuva arvien skaļāki.

Bija pienācis laiks izrādes brīdim, kas Prīmusam bija vismīļākais. Tikko daži bija atguvuši sajēgu, viņi kā vienmēr uzmeklēja savus ieročus un devās uzbrukumā. Prīmuss atkal ātri pārvērtās un pāri satrakotajam pūlim lidoja pakaļ noslēptajam sainim. Viņš paķēra to ar nagiem, tad atgriezās pie laternas. Plašā lokā viņš aplidoja tai apkārt, noraugoties, kā cilvēki ar lāpstām, mēslu dakšām un lāpām skraida pa laukumu. Vēl viens loks… vēl viens loks…

Tad Prīmusam apnika. Viņš pagriezās un smiedamies aizlaidās meža virzienā. Mājupceļš bija mazliet ilgāks, jo nesamais palēnināja lidojumu. Turklāt vajadzēja uzmanīties, lai sainītis neatsistos pret kādu zaru. Snigs bija lūdzis viņu uzmanīties. Kad Prīmuss beidzot nonāca mājās, Snigs joprojām tupēja uz dārza žoga un raudzījās uz viņu.

—   Sveiks, mans apaļais draugs, — Prīmuss sauca. — Es nesu tavas brokastis.

Sniga acis mirdzēja priekā, kad Prīmuss izsaiņoja cienastu. Pirmo gabalu Snigs norija veselu.

—   Lieliski, — atskanēja no piebāztās mutes. — Zemeņu torte, svaigi cepta.

Prīmuss smējās un apsēdās uz žoga. Viņš noņēma cilindru un atglauda matus no sejas.

—  Tev bija taisnība, — viņš teica ķirbim. — Tur bija migla. Bet arī kā vienmēr — liela jautrība.

RAGANU MEDĪBAS TUMŠAJĀ MEŽĀ

-E»ēc dažām nedēļām iestājās vasara un kļuva karsts. Beidzot! Pēc pārlieku ilgā un bēdīgā pavasara nu bija patīkamas pārmaiņas. Vismaz sākumā. Jo maigais siltums drīz beidzās, un kļuva arvien karstāks. Dienu pēc dienas karstums pieņēmās spēkā. Kā smags vāks karstais gaiss gūlās pār laukiem, un pie horizonta nebija ne mākonīša. Tumšais mežs bija pārvērties smacīgā cepeškrāsnī, kur nebija iespējams elpot. Koki vaidēja sausuma dēļ, pat kamolzāle vēlās lēni jo lēni. Līdztekus karstumam bija vēl viena nelaime: smirdīgās putekļsēnes sprāga pašas no sevis, un to smirdīgie sporu mākoņi aizpildīja teju visu mežu. Protams, tās arī vairojās mežonīgā ātrumā, tāpēc mežu pameta visi, kuru deguns vēl spēja kaut ko saost.

Arī vecais tornis augu diennakti krakšķināja un brīkšķināja savus vecos baļķus. Dienā saule tik ilgi karsēja vecos mūrus, ka tie sakarsa arvien vairāk. Kad vakarā gaiss mazliet atdzisa, no akmeņiem karstums izplatījās pa visām telpām. Tornī 24 stundas valdīja pusdienas tveice, bet vislielākais karstums bija augšstāvā. Zobratiņš savā pulksteņa kastē nespēja izturēt. Viņš visu laiku tupēja režģīša galā un te ievilka gaisu, te izpūta, lai sajustu vismaz kādu vēsmiņu.

Savukārt Prīmuss nemitīgi plivinājās pa māju, nezinādams, ko lai sadara visu garo dienu. Dienasgaisma viņam gan nedarīja raizes, kā varētu domāt par tādu radījumu kā Prīmuss, tomēr visam ir savas robežas. Tik spilgta saules gaisma, turklāt apvienojumā ar mežonīgo karstumu nebija izturama. Sakrustojis rokas uz krūtīm, stundām viņš staigāja šurpu turpu pa kamīnzāli, ik pa laikam paraudzīdamies pa logu. Viņš lūkojās debesīs, it kā pārbaudīdams, vai nav parādījies kāds mākonītis vai dūmakas gabaliņš. Nekā tamlīdzīga. Tikai karsts vējš iepūta sejā, tikko viņš pabāza pa logu ārā degunu. Ar skaļu nopūtu Prīmuss ierāva galvu plecos, apgriezās uz papēža un devās atkal staigāt pa māju. Karstums beidza nost.

Vienīgā telpa, kuru neskāra nežēlīgā temperatūra, bija mazais pagrabiņš tieši zem torņa. Prīmuss, protams, labprātāk izvēlētos citu telpu, bet pagrabā vismaz bija vēss. Turklāt nežēlīgi kaitināja Zobratiņa režģa čīkstēšana, tāpēc nereti viņš aizbēga jau pirms pusdienlaika. Veikli kā čūska viņš, nikni purpinādams, izslīdēja no kamīnzāles, aizlavījās cauri putekļainajai virtuvei līdz vītņu kāpnēm un kāpa lejup. Soli pa solim viņš kāpa pa šaurajiem pakāpieniem lejup, jo lidot viņam nebija spēka. Viņš izgāja cauri lielajai ieejas hallei, pagāja garām aiznaglotajām namdurvīm un beidzot nonāca pagrabā. Ar milzu atvieglojuma sajūtu viņš atvēra dzelzs režģus un izbaudīja pretim plūstošo vēso gaisu.

Primuss apsēdās uz grīdas starp milzīgajām vīna mucām un truli lūkojās grīdā. Pie griestiem Šūpojās vientuļa laterna, tā apgaismoja varenās ozolkoka tvertnes, kuras klāja pirksta biezuma putekļi. "Vēlīnā tumšā lāse" — grūti salasāmā rakstā bija rakstīts uz mucām, kuras divās rindās gulēja gar pagraba sienām. "Tumšā lāse", iespējams, bija vecākais, dārgākais un labākais vīns, kādu vien būtu iespējams nobaudīt šai pusē. Primusam tas bija gluži vienalga. Viņam galīgi negaršoja vīns, lai ari cik lepns tas būtu. Tas garšo kā sarūgusi zupa vai tas skābais šķidrums no gurķu burkas, viņš reiz bija teicis. Turklāt pati telpa viņam jau sen šķita neizsakāmi garlaicīga un galīgi neinteresanta.

Neinteresanta — citas domas nevarēja būt! Jo tieši šeit, vientuļās laternas gaismā, kļuva redzams vēl kaut kas, izņemot vīna mucas un putekļus.

Pirmajā piespiedu uzturēšanās dienā šai pagrabā Prīmuss sēdēja uz grīdas un atbalstījās pret lielo ozolkoka mucu. Garlaicības mākts, viņš lēnām pētīja velvju griestus, aplūkoja zirnekļu tīklu vijumus no vienas mucas pie citas, tad sienas līdz pašai grīdai. Te viņa skatiens apstājās. Kvadrātveida telpas vidū laternas gaismā viņš ieraudzīja milzīgu zīmi, kas bija precīzi un dziļi ieskrāpēta akmens plāksnēs. Prīmuss pacēla galvu un domīgi aplūkoja zīmi. Protams, šo zīmi viņš bija redzējis jau pirms daudziem gadiem, viņš taču jau sen dzīvo šai tornī. Tomēr tā arī nebija sapratis tās nozīmi. Laiku pa laikam viņš par šo zīmi aizmirsa.

Tagad Prīmuss lēnām rāpoja uz ceļiem un tīrīja putekļus no zīmes rievām. Tad piecēlās un dziļās pārdomās apgāja tai apkārt. Sanāca liels aplis aptuveni divu soļu diametrā. Vidū bija sarežģīts raksts, kas izskatījās kā ūdenszāļu vai vīteņaugu vijums. Apkārt mazliet atstatu bija izgrebts vēl viens, plašāks pusloks, kura gali bija nosmailināti kā bultas. Šķita, ka dīvaino konstrukciju apkļauj sirpis, kas balstās uz smalki savītiem stieņiem. Kad Prīmuss bija pietiekami ilgi aplūkojis zīmi no augšas, viņš atkal notupās un domīgi vilka ar pirkstu pa līnijām. Tā aizritēja vairākas stundas.

Turpmākajās dienās Prīmuss rāpās uz mucas, lai varētu apskatīt zīmi no augšas. Kad bija noguris, apgūlās uz vēdera virs mucas un reizumis pat aizmiga.

Kad pienāca vakars, viņš ātri uzskrēja augšup pa kāpnēm kamīnzālē, ar skaļu JUHŪŪŪ izlidoja dārzā, kur alkatīgi elpoja svaigo gaisu. Ari Snigam karstumā klājās grūti — viņš izskatījās pagalam sašļucis. Prīmuss viņam izteica komplimentu:

— Tu esi kļuvis skaisti brūns… — un aiztrauca tālāk.

Šais saulainajās dienās zāle pakalnos pie Miglas laukiem bija lekni sazaļojusi un ap Gliemežu strautu bija saaugusi kupla audze. Uz ziemeļaustrumiem atradās lielais Mēnessgaismas ezers, kas cieši piekļāvās pie Tumšā meža. Šais dienās tur valdīja liela rosība, jo daudzi meža iemītnieki pulcējās pie ezera, lai veldzētos vēsajos ūdeņos. Jau iztālēm bija dzirdama varžu kurkstēšana, kad Prīmuss lidinājās virs dārza. Viņš lidinājās virs ezera krustām šķērsām, aizlidoja līdz Tumšā meža dienvidu malai, tad gar Gliemežu strautu lidoja atpakaļ uz torni. Viņš bija pārāk noguris pēc pagrabā pavadītā laika, lai dotos tālākos lidojumos. Viņš pat neaizdomājās par

Kletenheimas apmeklēšanu. Ari šodien viņš ātri pabeidza savu lidojumu un atgriezās mājā pa jumta logu.

Nakts bija zvaigžņota. Spīdēja jauns mēness, un bija gaišs teju kā dienā. Visi logi bija atvērti, Prīmuss gulēja gultā un lasīja biezu grāmatu. Šonakt to varēja darīt īpaši labi, jo viņš bija uzlicis uz gultas gala balto, mirdzošo akmeni, kurš maigi apgaismoja visu telpu. Šāds apgaismojums bija daudz patīkamāks nekā parastā sveču gaisma, bet diemžēl akmens mirdzēja tikai reizi mēnesī. Pārējā laikā tas bija pilnīgi bezjēdzīgs un gulēja kopā ar citiem krāmiem uz naktsgaldiņa.

Prīmuss šo dīvaino akmeni pirms veselas mūžības bija atradis mežā un atnesis mājās. Akmens bija ass un trīsstūrains, līdzīgs šauram un augstam tortes gabalam. Tikai rūpīgi apskatot, varēja saprast, ka šis ķīļveidīgais gabaliņš ir mazliet sašķiebies. Savā mūžā Prīmuss nekad nebija redzējis līdzīgu akmeni. Mirdzošais materiāls šķita dīvaini blāvs, kā sastindzis pienains šķidrums vai šķidrs vasks pie pašas sveces liesmas. Tā augšējā un apakšējā virsma bija pilnīgi gluda, it kā to būtu pulējusi meistara roka. Uz tām nebija neviena izcilnīša. Tādas pašas bija arī abas sānu malas, kuras rotāja smalks vijīgu līniju raksts. Citāda bija tikai mala pretī virsotnei. Tā bija atsista un nelīdzena, it kā atlauzta no kāda lielāka gabala.

Šī dīvainā naktslampiņa apgaismoja grāmatas sadzeltējušās lapas, kuras Prīmuss lasīja, atbalstījis zodu uz rokas. Viņam nesagādāja grūtības šis vecmodīgais raksts ar smalkajiem vijumiem, viņš ar lielu interesi aplūkoja daudzos zīmējumus. Būtībā tie bija būvniecības plāni, jo grāmata bija par mīklainiem namiem, drūmām spoku pilīm un raganu pilnām cietokšņu drupām.

Prīmuss bija mazliet vīlies, ka viņa vecais tornis nebija pieminēts ne ar pušplēstu vārdiņu. Toties bija vesela virkne citu lietu, kuras bija ne mazāk aizraujošas. Piemēram, raksts par namiem ar tik nešpetnām durvīm, pa kurām ienācējs nokļuva pilnīgi citā telpā, nekā bija paredzēts. Teiksim, jūs vēlaties nokļūt guļamistabā, bet attopaties ogļu pagrabā vai pieliekamajā kambarī. Pa dažām durvīm varēja ienākt un tūlīt iziet. Tikpat maldinoši bija arī logi, kuri pat saulainā laikā rādīja lietainu laiku. Punktīgajiem cilvēkiem lielas raizes sagādāja neganti guļamistabas logi, kuri arī vēlā pēcpusdienas stundā rādīja mēnessgaismu.

Daudzas lappuses bija veltītas valdonīgām pilīm, raganiskām grīdām un dārzu žogiem. Tumšā meža ziemeļaustrumu daļā esot dzīvojis kāds zemnieks, vārdā Ēvalds Sindelbloks, kurš esot novārdojis sava kaimiņa Gillija Unterbaha žogu tā, ka viņa zemesgabals ar katru dienu tapis arvien mazāks un mazāks. Beigu beigās viņš tik tikko varēja no mājas iznākt. Graušteinu ģimenes dārza žogs atkarībā no diennakts laika kļuva te augstāks, te zemāks, un māja pastāvīgi stāvēja ēnā. Tas bija patiess brīnums! Grāmatā bija daudz noderīgas informācijas, kura būtu ņemama vērā mājas celtniecības laikā.

Prīmuss domīgi pakasīja zodu un apsvēra, ko viņš varētu izbūvēt tornī. Tomēr viņš neatrada neko pret iznīcinošo svelmi jumtistabā.

Krakšķēdamas atvērās pulksteņa durtiņas, Zobratiņš lēnām izlīda no kastes. Prīmuss tikai pamāja ar roku, pat nepalūkojies uz viņu.

— Pirmkārt, esmu nomodā, otrkārt, vēl nav pusnakts. Ja vēlies paklaigāt, dari to, lūdzu, savā kastē.

—   Šādā karstumā to vairs nevar dēvēt par kasti, — attrauca Zobratiņš un nokāra galvu. — Tā drīzāk ir cepeškrāsns vai pat olu vārītājs. Temperatūra tur, iekšā, pilnīgi liegusi man spējas spriest par laika ritumu.

—  Tu tikai paklausies, ko raksta, — Prīmuss uzsita pa grāmatas lapu. — Vai zināji, ka zemestrīču drošu ēku var uzcelt purvā?

—   Protams, ka es to zināju, — Zobratiņš aizvērtām acīm novilka pilnīgi bez emocijām. — Ja tā ir nogrimusi, tad, protams, apgāzties vairs nevar.

Prīmuss apmetās uz muguras un smīnēdams sakrustoja rokas aiz galvas.

—   Tieši tā, turklāt nav nepieciešams ieplānot pagrabu, jo agri vai vēlu ikviena telpa pārtop pagrabā. — Viņš parādīja uz grīdu. — Tā mums veidojas viens lifts, vienīgi žēl, ka tikai vienā virzienā.

Jumtistabiņā atskanēja traki smiekli.

Zobratiņš izkārās no durtiņām un, skaļi krākādams, klabināja savus spārnu kauliņus.

—   No rītiem tikai nedrīkst atvērt logus, — viņš nosmēja. — Citādi var sanākt pārsteigums. Gluži kā teicienā: rīta stundai purvs mutē.

Smiedamies un ķiķinādami viņi trieca tālāk.

Tad Prīmuss atkal pievērsās grāmatai, meklējot pēdējās rindiņas.

—   Āre! — viņš iesaucās. — Te rakstīts, ka purvs jānoklāj ar salmu kūļiem, kurus pārber ar biezu zemes slāni. Tā veidojas spilvens, tā te rakstīts, kas noslāpē zemestrīces svārstības. — Prīmuss pāri plecam paraudzījās uz Zobratiņu. — Nu, kā tev tas patīk? Mēs jau sen pošamies remontam. Noplēsīsim šito būdu un uzcelsim kaut kur citur zemestrīču drošu. Vai vari ieteikt ko labāku?

Zobratiņš izšāvās uz sava režģīša, sastinga virs gultas un pētoši paraudzījās grāmatā.

—  Domā, ka varētu izdoties? Jā, tā būtu laba pārmaiņa. Kā tev šķiet, cik laika tas aizņems ?

Tagad abi lūkojās grāmatā.

—   Domāju, aptuveni simt gadu, — Prīmuss prātoja. — Varbūt visus divsimt. Lai gan mums jau nav kur steigties. Tikai iztēlojies, kādas jaukas lietiņas mēs atradīsim zem grīdas dēļiem vai sienu mūros.

Parasti šādas dīvaina satura sarunas bija vislabākais naksnīgo diskusiju variants. Tomēr šoreiz Prīmuss pēkšņi apklusa un strauji pacēla galvu.

Zobratiņš jau atvēra knābīti, bet Prīmuss satraukts pielika pirkstu pie lūpām:

—  Cssst!

Zobratiņš aizcirta knābīti, pielieca galviņu un saīdzis uzlūkoja Prīmusu. Kaut kur tālu Prīmuss piepeši bija sadzirdējis mūziku. Viņš aizmiedza acis, pacēla gaisā rādītājpirkstu un ieklausījās.

—  Vai tu arī dzirdi ? — viņš čukstus vaicāja Zobratiņam.

Pēdējais klusēja, drūmi lūkojās griestos un šūpoja savu sek-

stīti.

—   Nē, — viņš beidzot ierunājās. — Kas man būtu jādzird?

Prīmuss aizturēja elpu. Vienā lēcienā viņš bija ārā no gultas, pārtapa un noplivinājās pa margām kamīnzālē, kur notupās uz palodzes. Pa caurumiņu loga rūtī viņš lūkojās naktī. Tad piesedza acis ar spārniņu un lēnām un pētoši raudzījās uz visām pusēm. Pēkšņi viņš sarāvās pie visām miesām.

—   Ha! — viņš iesaucās. — Tā jau es domāju.

—   Kas tur ir? — Zobratiņš sauca no jumtistabiņas. — Tu kādu saskatīji?

Tālu, tālu tumsā Prīmuss redzēja daudz mazu gaismiņu, kas pārvietojās pa pakalnu braša marša pavadījumā. Viņš uzreiz saprata, kas notiek.

—   Tie ir mūsu apakšīrnieki, — skanēja atbilde. — Turklāt pamatīgs pūlītis.

Dziļi zem Miglas laukiem bezgalīgos sazarotos labirintos pletās pakalna koboldu valstība. Šie mazie ļautiņi bija draudzīgi, bet visnotaļ neuzticīgi un gandrīz nemaz nekontaktējās ar cilvēkiem — tikai tad, ja varēja tirgoties. Tad koboldi bija klāt kā saukti. Viņi bija lieliski kalnrači un tikpat izcili tirgotāji. Viņu izbūvētie tuneļi sniedzās līdz pašai Hoenveisai, lai pēc iespējas agrāk varētu ieņemt labākās tirdzniecības vietas tirgus laukumā. Viss, ko viņi pārdeva, bija pašu ražots, un par savu preci viņi prasīja nekaunīgi augstas cenas. Viņi prata izgrebt koku, aust, tamborēt, bet vislabāk prata gatavot ēdienu. Koboldi gatavoja vislabāko sviestu, vislabāko pilngraudu maizi un — tas Prīmusu interesēja visvairāk — vislabākās tortes.

Bet tikai viņi zināja, kur un, galvenais, kā iekļūt tuneļu sistēmā. Viņi bija noslēpuši visas pieejas vai noslēguši tās ar kādu burvestību. Te, pakalnā, vecā kokā vai lielā akmenī, jebkur varēja pēkšņi parādīties durvis un tūlīt pazust. Prīmuss jau ilgus gadus alka atrast kādu no šīm maģiskajām pieejām un izpētīt neskaitāmās apakšzemes ejas ar visiem to dārgumiem. Diemžēl tas viņam tā arī nebija izdevies.

Tomēr viņam šķita, ka šodien varētu paveikties. Viņš nešaubījās, ka tālās gaismiņas nozīmē koboldu grupiņu, kuri dziedādami un muzicēdami devās cauri naktij. Šim svinīgajam gājienam agrāk vai vēlāk neapšaubāmi bija jāieiet pa kādām no slepenajām durtiņām. Tagad vajadzēja tikai uzmanīgi novērot šo pulciņu, un to varēja izdarīt no pašas augšas: no torņa istabas.

Prīmuss ielaidās virtuvē, tad tālāk kāpnēs. Vītņu kāpņu pakāpieni naksnīgajā gaismā mirdzēja dīvaini zili. Prīmuss bija ļoti satraukts un no vītņu kāpnēm burtiski iešāvās torņa istabā.

Tā bija kvadrātveida telpa ar trim smailiem logiem. Divi bija vērsti uz dienvidrietumiem, kur atradās Gliemežu strauts, trešais — uz ziemeļaustrumiem. Istabai bija arī durvis, pa kurām varēja izkļūt uz balkona. Mazā istabiņa bija pārbāzta ar dažādām zinātniskām ierīcēm, tāpēc pirmajā acu uzmetienā atgādināja pieliekamo, nevis darba istabu. Visur stāvēja mikroskopi vai mērierīces. Uz grīdas bija salikti debesu ķermeņu modeļi, tie karājās arī stieplēs no griestiem. Šeit bija Saules pulksteņi, kalkulatori, dīvains kalendārs, ar siksnām darbināmas mašīnas, kā arī neskaitāmas citas ierīces, kuras nebija saskatāmas, jo bija aizkrautas ar plānu un karšu ruļļiem. Zem grāmatu, metāla atsperu un citu lietu kalna atradās liels koka galds, virs kura karājās vairākas zvaigžņu kartes. Vienīgā iekārta, kura nebija iekrauta dažādos krāmos, bija milzīgs teleskops ar daudziem zobratiņiem un sviriņām. Tas stāvēja pie loga blakus durvīm — un Prīmuss trauca pie tā.

Viņš pārtapa cilvēkā un paraudzījās teleskopā. Patiesībā vecais instruments ne tikai nebija pareizi noregulēts, tas vēl nelūkojās turp, kur varētu būt koboldi. Prīmuss vairākas reizes pagrozīja objektīvu, līdz kaut kas tapa saskatāms. Viņš nepacietīgi grozīja teleskopu, un pēkšņi objektīvā iemirdzējās blāva gaismiņa. Tie ir viņi! Prīmuss atkal sāka grozīt objektīvu, līdz attēls kļuva skaidrs.

Bet kas tad tas? Prīmuss samirkšķināja acis. Gaismas stariņš nebūt nebija brašo koboldu lukturītis, jo steigā teleskops bija pagriezts pārāk tālu pa labi. Teleskops rādīja tieši uz drūmo Mēnessgaismas ezeru, kurā peldēja maziņa airu laiviņa. Laivas priekšgalā karājās eļļas lampiņa. Zvaigznes atspoguļojās piķa melnajā, spokaini gludajā ūdens virsmā. Tomēr ne jau laiva patlaban nodarbināja Prīmusa prātu, bet gan lielā būtne melnajā apmetnī, kura bija noliekusies mazajā laiviņā.

Kā apburta būtne skatījās dziļajā ūdenī. Prīmuss sarauca pieri. Tas šķita vairāk nekā dīvaini.

— Kas tas ir? — viņš čukstēja. — …ko viņš tur dara, turklāt nakts vidū?

Izskatījās, ka šī būtne intensīvi koncentrējusies ūdens pētīšanai, vai precīzāk būtu jāsaka: "Viņš kaut ko meklē," Prīmuss attapās.

Tomēr, lai arī kā viņš nopūlējās, seju saskatīt neizdevās, jo to aizklāja liela kapuce. Vienīgais, ko izdevās ieraudzīt, bija smalka roka ar platu gredzenu vidējā pirkstā. Prīmuss lēnām grozīja objektīvu, lai to apskatītu tuvāk, kad viņam aiz muguras atskanēja dobja balss:

—    Ko tu meklē, mans mazais?

Primuss sarāvās. Pārbīli viņš atgrūda teleskopu.

—    Neko īpašu, — viņš izdvesa, — nolāpīts, nebaidi mani vairs!

Viņš atkal pievērsās teleskopam un pēkšņi atkal ieraudzīja koboldu gaismiņas.

—   Vai esi ko dīvainu saskatījis tur ārā? — balss turpināja. — Vai tiešām joprojām mēģini atrast durvis koboldu valstībā?

Prīmuss pagrieza galvu, pacēla zodu un paraudzījās uz pretējo sienu. Mūra sienas vidū karājās milzīgs spogulis piķa melnā melnkoka rāmī. Spogulim bija skaisti slīpēts stikls, kam apakšmala bija platāka nekā augšmala. Tomēr tieši rāmja kokgriezumi padarīja to īpašu. Tie bija tik smalki, ka šķita — spoguli ietver prasmīgu roku austas mežģīnes. Smagā koka lielie viļņi plūda gar mirdzošo stiklu un norima tikai uz grīdas. Uz spoguļa augšmalas sēdēja dīvaina būtne ar smailu ķīļbārdiņu un diviem radziņiem un spožām acīm lūkojās uz Prīmusu.

Kāda burvestība savulaik bija atdzīvinājusi spoguli — to Prīmuss nezināja. Spogulis runāja kā labi izglītots cilvēks un pieprata smalku uzvedību. Tā gan nebija vienmēr, jo reizumis tas bija ērcīgs un nesavaldīgs. Pateikt, ka tas bija uzpūtīgs, nozīmētu ne' pateikt nenieka, jo tas dzēlīgi izsmēja un apcēla Prīmusu tā, ka sienas drebēja. Tomēr nevarēja noliegt, ka spogulis bieži vien deva Prīmusam ļoti vērtīgus padomus — tostarp savus norādījumus tas labprāt pauda mīklas formā.

—   Esmu pilnīgi pārliecināts, ka šonakt atradīšu tās durvis, — Prīmuss cieši noteica, lūkodamies teleskopā. — Pagaidi tik, tas notiks pavisam drīz. — Viņš iestatīja asumu, lai kārtīgi apskatītu koboldus.

Tur bija aptuveni četrdesmit sīkas radībiņas, kas jautri soļoja zosu gājienā pāri pakalnam. Gājiena sākumā ejošie koboldi spēlēja dažādus mūzikas instrumentus, bet pārējie mazo lukturīšu gaismā raitā solī tecēja viņiem pakaļ. Muzicēšana viņiem nepārprotami sagādāja prieku — viņi spēlēja flautu, vijoli, dūdas un pūta taurīti. Dažiem rokā bija trompete un milzīgas bungas. Kalnu koboldi bija sīki, atsperīgi, viņiem bija tievas kājiņas, bet salīdzinoši lielas galvas. Viņiem kājās bija smailas auduma kurpes, ap vidu platas siksnas, galvā cepures vai kapuces. Grupiņā bija ne tikai vīrieši vien, tur bija daudz sieviešu, kurām galvā bija lielas aubes, mugurā — plati brunči, viņas arī jautri dejoja.

Prīmuss saīga.

—    Bēdu ieleja, — viņš nomurmināja zem deguna. — Es taču nevienu no viņiem nepazīstu. Tas situāciju padara krietni sarežģītāku.

—    Ak tā? — spogulis ievaicājās. — Tu gribi teikt — ja tu kādu no šiem pazītu, spētu atvērt slepenās durtiņas? Vai tu varētu it kā nejauši laisties garām un it kā starp citu uzsaukt: "Hei, labie ļautiņi! Kāda sagadīšanās, es tieši gribēju doties jums līdzi." Vai: "Atvainojiet, lūdzu, varbūt jūs palaidīsiet mani pa priekšu? Es šodien ļoti steidzos." — Spogulis sāka dārdoši smieties.

Prīmuss neļāvās aizkaitinājumam.

—   Es to paveikšu, — viņš noņurdēja. — Nesatraucies nu!

Tad viņš sadrūvējās. Koboldi jau bija sasnieguši nelielo pakalniņu pie pašas Tumšā meža malas. Prīmuss saspringa un gaidīja, kas tagad notiks. Paskat, pēkšņi pakalna nogāzē izmirdzējās gaišs laukumiņš. Tieši tā, kā bija sagaidāms. Lēnām vērās apaļi vārti, koboldi iesoļoja pa tiem iekšā, un Prīmusam izlauzās gaviļu sauciens.

—    Tur ir durvis! — viņš līksmi sauca. — Es to zināju! — Viņš izlaidās ārā pa logu, bet tūlīt pat atgriezās. — Mirkli, — viņš noteica un vēlreiz palūkojās teleskopā. — Labi, es zinu, kur tas ir. Trešais pakalns no meža puses un ceturtais no Mēnessgaismas ezera. Smieklīgi…

Pēc šiem vārdiem viņš izpleta spārnus, izlaidās ārā un kā vējš aiztrauca tumsā.

Snigs tobrīd sēdēja savā komposta kaudzē un lēnīgi gremoja. Viņš izbrīnījies pavērās augšup, izdzirdējis spārnu švīkstēšanu. Ķirbim mute iepletās tā, ka viņš pat aizmirsa gremot, jo tieši virsū laidās sikspārnis. Ķirbis ierāva galvu, un Prīmuss pārlaidās viņam tieši pāri.

—    Nu vai zini! — Snigs iesaucās. —Varbūt nevajadzētu mani nogāzt no manas kaudzes! Es pašlaik ēdu! — Pēc īsas pauzītes viņš veikli uzlēca uz dārza mūrīša un kopā ar Prīmusu ziņkāri lūkojās uz meža malu. — Tur jābūt kaut kam ļoti īpašam, ja jau tu tā steidzies. Paskatīsimies, paskatīsimies.

Viņš nolēca no žoga un, palēkdamies kā bumba, devās nopakaļ sikspārnim.

Tostarp Prīmuss jau bija nonācis pie pakalna, kurā bija redzējis atveramies vārtus. Viņš satraucies aplidoja tam vairākkārt apkārt. Tomēr no lielajām, apaļajām durvīm nebija ne vēsts.

—    Tas vienkārši nevar būt! — viņš izmisis iesaucās. — Esmu pārliecināts, ka tieši šeit tās bija. — Pacēlis galvu, viņš skaitīja: — Viens, divi, trīs — trešais no meža malas un viens, divi, trīs, četri — ceturtais pa kreisi no Mēnessgaismas ezera. Komiski. Varbūt es maldos ?

Viņš pacēlās augstāk virs pakalna, lai varētu saskatīt tālāk. Tad viņš vēlreiz lidoja no vienas puses uz otru, lai ieraudzītu kādu durvju aiļu, slieksni vai vismaz durvju rokturi.

"Nekā," viņš nošņāca. "Kaut kam tomēr jābūt, esmu pārliecināts."

Tad viņš pārmeklēja blakusesošos pakalnus, un pēkšņi no zāles izlēca Snigs.

—    Kas šeit ir tik interesants? — ķirbis ievaicājās, alkaini elsodams.

—    Es zinu droši, ka šeit ir paslēptas durvis, — sikspārnis ņurdēja un grozīja galvu uz visām pusēm.

—    Durvis? Šeit?

—    PROTAMS, KA ŠEIT! — Prīmuss tikko valdījās.

Viņš nolaidās zālē blakus Snigam un ar spārnu sakārtoja cilindru.

—    Kādas tādas durvis? — Ķirbim nebija ne jausmas, par ko Prīmuss runā.

—    Ak, tādas lielas un apaļas KOKA DURVIS. — Viņš pavēcināja spārnus. — Tur bija vesels bariņš koboldu, kuri iesoļoja iekšā pa tām durvīm. Tās taču nevarēja vienkārši izgaist.

Pēc šiem vārdiem viņš aizturēja elpu.

Snigs gribēja kaut ko pateikt, bet sikspārnis aizspieda viņam muti ar spārnu. Prīmuss strauji piespieda galvu pie pakalna un ieklausījās. Tur iekšā skanēja mūzika! Bet tad viņš izdzirdēja arī citu skaņu — šņākšanu!

Prīmuss sarauca degunu un aizdomājās. "Kas tas varētu būt?" — viņš prātoja. Šādu skaņu viņš agrāk nebija dzirdējis.

Snigs sēdēja kā pamiris un neelpoja. Turklāt ne tāpēc, ka viņam bija aizspiesta mute, bet galvenokārt tāpēc, ka viņš bija ievērojis kaut ko ļoti satraucošu. Kamēr sikspārnis joprojām ausījās, Snigs lielām acīm lūkojās naksnīgajās debesīs. Kaut kas, viņš to juta, lidoja uz viņu pusi no tumsas.

—    Mmmmmmmhhh, — ķirbis ņurdēja.

—    Paliec klusu. Es neko nedzirdu, — Prīmuss norūca un turpināja klausīties.

—    Mmmmmmmmmhhhhhh, mmmmmmmmmhhhhhhh, — Snigs ņurdēja arvien skaļāk, kad parādījās lidojošā Kautkā aprises.

—    Kas tev lēcies? — Prīmuss pikti iesaucās un noņēma spārnu no Sniga mutes. — Kāpēc tu nevari mierīgi nosēdēt?

Ķirbis platām acīm skatījās Prīmusā. Elsdams viņš mēģināja rast pareizos vārdus, tad iekliedza tieši sejā:

—    UZBRUKUMS NO GAISA! RAGANA NO LABĀS!!!

Tai pašā mirklī Prīmusam trāpīja mušu pletne, no kuras viņš būtu varējis izvairīties. Ar skaļu plakšķi tā ietriecās Snigam tieši sejā.

Prīmuss neko nesaprata. Viņš pavērsās debesīs un ieraudzīja raganu garā, zilā kleitā. Viņa sēdēja uz rūcošas slotas ar velosipēda stūri un gatavojās atkārtotam uzbrukumam. Pirms šie abi spēja attapties, ragana atvēzējās nākamajam bliezienam ar pletni. Viņa izšmauca starp ķirbi un sikspārni, kuri tā kā grasījās bēgt, tomēr palika un mīdījās uz vietas. Snigs panikā metās uz Mēnessgaismas ezera pusi, cenšoties paslēpties zālē. Galu galā, ragana bija šurp attriekusies sikspārņa dēļ! Mušu pletne šķēla gaisu, taču atkal garām. Primuss smagi noelsās.

Cilindrs drebēja, kad viņš meta īsus lokus. Ragana laidelējās te pa labi, te pa kreisi, augšup un lejup trakā ātrumā pāri naksnīgajiem pakalniem. Ragana neatstājās. Tās tarkšķošā slota arvien tuvojās. Ragana bija ierāvusi galvu plecos, un acis uzvaroši mirdzēja aiz vecajām motociklista brillēm. Galvā viņai bija lidotāja cepure, rokas ar garajiem dāmu cimdiem bija cieši iekrampējušās velosipēda stūrē. Prīmuss bēga pāri Gliemežu strautam. Viņš brāzās cauri biezajai meldru audzei — ragana viņam nopakaļ tā, ka meldru galvas šķīda pa gaisu.

Pamazām šī pakaļdzīšanās Prīmusu sāka uzjautrināt. Viņš apmeta gaisā kūleni un pārlaidās raganai pāri galvai. Tā iespiedzās, apgrieza slotu un panāca viņu. Prīmuss lidinājās krustu šķērsu pāri Gliemežu strautam, kad kļuva redzams koka tiltiņš. Ragana arvien tuvojās. Kad Gliemežu avota tiltiņš jau bija deguna galā, Prīmuss veica prasmīgu manevru un palidoja zem tiltiņa. Ragana šķendēdamās iestrēga tilta margās.

Tomēr viņa tik viegli nepadevās. Prīmuss zināja, ka agrāk vai vēlāk viņam kļūs grūti elpot. Vienīgais glābiņš, kas iešāvās prātā, bija Tumšais mežs ar dažādiem šķēršļiem. Viņš pagriezās lidojumam turp, pārlidoja pāri Dadžu takai un kā vējš ietrauca starp kokiem. Ragana, vicinādama mušu pletni, steidzās pakaļ. Jau pavisam drīz Prīmuss attapās, ka nav vienīgais, kurš aizvērtām acīm varēja lidināties Tumšajā mežā. Pakaļdzīšanās kļuva arvien ātrāka. Pāri saknēm, cauri krūmājiem, pa kreisi, pa labi, apkārt kokiem, zem ceļa rādītāja, aizvien tālāk uz ziemeļiem. Lapas nodrebēja, kad tām garām aiztraucās slota, plīsa neskaitāmas putekļsēnes, un abiem nopakaļ vilkās smirdīga dūmu aste.

Vienā stiepienā Prīmuss izspruka no meža. Zvaigžņu gaismā iemirdzējās Kletenheima, un viņš tai tuvojās pāri svaigi uzartam laukam. Lūza zari, un no meža izlauzās arī ragana. Viņa izspļāva zaru gabaliņus un lidojumā slaucīja lapas no brillēm. Prīmuss vairs nesaprata, kā lai atbrīvojas no šā nervu zāģa. Viņš izmisis laidelējās virs kārniņu jumtiem un meklēja kādu risinājumu. Pēkšņi viņš to zināja. Viņš ieraudzīja baznīcas torni, un glābjošā ideja bija rokā. Tam vajadzēja nostrādāt, viņam vajadzēja paveikties.

Tomēr pirms plāna īstenošanas vajadzēja nedaudz uzmanības. Kā vējš viņš brāzās pa ciematiņa ieliņām, ar ierasto kliedzienu pārbiedēdams vietējos iedzīvotājus. Tagad, kad viņam pa pēdām sekoja ragana, viņš sacēla vēl lielāku troksni nekā parasti, jo ragana sikspārņa saceltā trokšņa dēļ sajutās iznerrota. Tāpēc viņa centās šo pārspēt ar savu velosipēda dzelzs tauri.

Viņi traucās trakos līkumos ap māju stūriem, pāri siena vezumiem, pāri veļas auklām ar palagiem, zeķēm un apakšbiksēm. Pēc neilga laika logos iedegās gaismiņas, un ļaudis, kā vienmēr, izbira ielās — pidžamās un naktskreklos. Vaļējām mutēm tie vēroja trako skrējienu pa ciematiņa ieliņām.

— Paskatieties, — kāds iesaucās. — Viņi jau ir divi\ Ēna atvedusi papildspēkus!

Tagad vajadzēja rīkoties ātri. Prīmuss stūrēja uz baznīcas torni, un daudzi kletenheimieši viņam sekoja. Lidojums turpinājās pāri tirgus laukumam, apkārt laternai, tad riņķu riņķiem ap baznīcas torni augšup, vēl pārīti loku ap torni. Viņš cerēja, ka ciema iedzīvotāji nebūs noņēmuši sniega lāpstu. Tad viņš ieraudzīja auklu un lāpstas kātu. Pamazām situācija kļuva kritiska, jo Prīmusam zuda spēki, bet ragana traucās arvien tuvāk. Vēl mazliet augstāk un vēlreiz apkārt tornim — un šī jau bija blakus.

Pēdējiem spēkiem Prīmuss izmisis palūkojās uz raganu, kad viņa gatavojās pēdējam uzbrukumam. Un tad tas notika: kletenheimieši lika lietā savu slepeno ieroci. Kāds vīrs atraisīja virvi, ar ko lāpsta bija piesieta pie torņa. Tā izšāvās no tumsas kā katapulta, aizšņāca Prīmusam pāri galvai, kuru viņš paguva ieraut plecos. Raganai gan acīs satumsa.

Atskanēja apdullinošs troksnis, kad lāpsta triecās pret raganu. Plašā lokā šī tika aizmesta pāri jumtiem mežā. Raganas kliedzieni noklusa, un kletenheimieši uzgavilēja. Ieliņās atskanēja aplausi, svinīgi dunēja baznīcas zvans. Viņu aizsardzības ierocis bija nostrādājis, un nekas, ka netrāpīja Prīmusam, kurš bija tā īstenais mērķis.

Prīmuss tostarp ķiķinādams tupēja uz kāda jumta baznīcas torņa ēnā. Dažas minūtes viņš gulēja uz muguras, smagi pūzdams un izpletis spārnus.

"Kas, sakiet, lūdzu," viņš uzrunāja debesis, "bija šī vājprātīgā? Es tādu vēl nebiju redzējis. Lai gan, jāatzīstas, lidot šī gan prot."

Viņš pagulēja vēl kādu bridi, tad apsēdās. Ar vienu spārnu pacēla cilindru, ar otru noslaucīja sviedrus no pieres.

"Ja šis piedzīvojums nebūtu mani tā nogurdinājis, es noteikti paņemtu līdzi dažus tortes gabaliņus. Būs vien šis pasākums jāatliek līdz nākamajai reizei."

Viņš pārlaida skatienu pāri jumtiem. Līdz tornim vēl pamatīgs gabals lidojams. Tomēr šonakt nekas sliktāks vairs nevar notikt, par to viņš bija drošs. No dienvidiem pretī pūta patīkami vēss dienvidu vējiņš, un Prīmuss ar prieku saskatīja dažus nelielus mākonīšus.

"Tā, tā," viņš murmināja. "Par vienu problēmu mazāk, šķiet."

Viņš laidās uz mājām.

Viegli grīļodamies un acīmredzami novārdzis, viņš lidoja cauri Tumšajam mežam, līdz ieraudzīja tālumā savu torni. Snigs sēdēja uz dārza mūrīša un saspringti gaidīja sikspārņa atgriešanos.

—Tikai neuzdod man jautājumus, — norūca Prīmuss, lidodams garām Snigam. — Esmu sveiks un vesels. Visu izstāstīšu rīt. — Kad viņš ielaidās pa logu savā guļamistabā, pulksteņa kastes vāciņš joprojām bija vaļā. Mazais Zobratiņš gulēja, nolicis galviņu uz lodziņa malas, un pusmiegā uzlūkoja Prīmusu.

—  Vai lidojums bija jautrs? — viņš nomurmināja. — Kad pārvāksimies?

—   Šonakt noteikti vēl ne, — Prīmuss attrauca. Tad viņš ielika lādē mirdzošo akmeni un smagi iezvēlās gultā.

ākamajā rītā visa valsts atviegloti uztvēra svaigo brīzi, kas uzvēdīja no Svina kalniem. Beidzot! Saule uzlēca spilgta un krāšņa, un Miglas laukos mirdzēja rasas pilieni. Lai gan tas neliecināja, ka tuvākajās dienās varētu uzlīt, tomēr šķita, ka vismaz šaušalīgais karstums ir atkāpies. Visur skanēja atvieglotas nopūtas, gaisā skanēja putnu dziesmas, jautri lidinājās spāres, un bišu stropos valdīja jestra rosība.

Snigs no visas šās jezgas nemanīja pilnīgi neko. Viņš gulēja dziļā miegā uz savas komposta kaudzes, un no viņa dziļās elpošanas apkārt plīvoja zāle un lapas. Pēdējā nakts viņam bija ļoti grūta. Vispirms lēkāšana pa zāli, tad blieziens ar mušu pletni un visbeidzot bēgšana uz Mēnessgaismas ezeru. Visvairāk viņu bija nogurdinājis atpakaļceļš. Elsdams pūzdams viņš bija pievārējis kāpienu pakalnā, līdz beidzot pa galvu, pa kaklu un vairāk nekā pārguris iekritis gultā. Tomēr šī izkustēšanās nebija viņam kaitējusi, gluži otrādi. Snigs atkal bija atguvis normālu krāsu, un tagad jau iztālēm bija saskatāmi viņa mirdzošie oranžie sāni. Tagad viņš sapņoja par kaut ko maigi gardu. Viņš miegā murmināja, tad sāka apmierināti ķiķināt. No vecā koka zariem uz sāniem pilēja rasas lāses un lēnām ritēja uz sejas. Tomēr pat tas nespēja viņam traucēt. Viņš tikai samiegojies noskurinājās un gulēja tālāk. Kas gan bija dažas rasas lāses salīdzinājumā ar aizvadītās nakts satraukumiem?

Katrā ziņā tas nebija salīdzināms ar triecienu, kad cieši satīta bieza avīze atsitās pret viņa apaļo vēderu un noripoja uz galvas. Snigs iepleta acis, nopurinājās un paraudzījās apkārt. Viņu bija pamodinājušas "Burvju Ziņas".

"Burvju Ziņas" bija slavenais izdevums raganām, burvjiem un druīdiem. Tis iznāca reizi mēnesī, un to izdeva Hoenveisas izdevniecība. Ķirbis sapīka. Laimīgā kārtā tornim tikai retu reizi pienāca pasts, tomēr ikreiz, kad tas notika, Snigs to pamanīja pirmais. Tur neko nevarēja padarīt, jo vecais ozols bija torņa pastkastīte.

Nezāļu valstībā pastāvēja ļoti asprātīga un šķietami dīvaina cauruļu pasta sistēma. Protams, pilsētās un ciemos šāda sistēma nebija nepieciešama, jo tur pastu piegādāja gaužām normāli — ar pasta ratiem vai kājām. Tomēr nevienu pastnieku nevarēja piespiest doties cauri Tumšajam mežam, iegriezties pamestajā purvājā vai rāpties pa kalnu nogāzēm. Daudzi ceļi bija neizbrienami un pārāk bīstami. Tāpēc valdība Hoenveisā jau pirms vairākiem gadsimtiem bija iekārtojusi šo cauruļu pastu pa koku sakņu vijumiem līdz visnomaļākajam namiņam un sētai. Protams, šādu pastu nebūtu iespējams izbūvēt bez kalnu koboldu palīdzības, jo viņiem bija milzu pieredze tuneļu būvēšanā. Iespējams, koboldi par šādu sakņu cauruļu pastu bija pieprasījuši atlīdzību, turklāt no šā cauruļpasta turpmākās apkopes arī patlaban gūst diezgan labu peļņu. Jo, ja kaut viens sūtījums iestrēgtu kaut kur pazemē, nav zināms, cik koboldi pieprasītu par tā atrašanu. Darbs nebija no grūtajiem — viņi ielaida cauruļpastā bariņu ķirzaku un sagaidīja tās otrā galā. So pasākumu viņi dēvēja par "pasta tīrīšanu".

Tomēr reizumis gadījās nopietnāki starpgadījumi, kuru novēršana bija daudz grūtāka, un diemžēl ķirzaku bariņš bija bezspēcīgs. Svina kalnu austrumu piekalnē kāds zemnieks bija iecerējis sava pagalma paplašināšanu un pasūtīja svaiga cementa kravu. Tā kā piegāde bija krietni dārga, bet cementa maisi negāja cauri cauruļpastam, viņš tajā iebēra cementu. Pavasaris bija mitrs, un koboldiem vajadzēja kalt ārā sacietējušo masu no caurulēm.

Tornī šādu problēmu nekad nebija, tāpēc Prīmuss katru mēnesi varēja priecāties par mīļotā žurnāla jaunu numuru. Labākais bija tas, ka viņš šo žurnālu nekad nebija pasūtījis un maksājis arī ne. Tomēr katra mēneša sākumā žurnāls bija klāt.

"Burvju Ziņās" rakstīja par garu piedzīvojumiem, dabas fenomeniem vai maģiskiem instrumentiem. Primusu ļoti interesēja burvestību lietošanas instrukcijas. Viņš, protams, nepārzināja burvju mākslu, tomēr pastāvīgi priecājās par dažādiem jaunumiem maģijas jomā.

Turpretī Snigs nevarēja ciest šo lasāmvielu. Viņš to dēvēja par "tukšiem salmiem" un sarāvās, tikai izdzirdot nosaukumu vien. īpaši sāpīgi bija biezie numuri, kas pienāca pēc burvju gadatirgus.

Viņš jau sāka apsvērt komposta kaudzes pārvietošanu, bet ikreiz slinkums ņēma virsroku. Viņš plati nožāvājās, palūkojās debesis un prātoja, cik varētu būt pulkstenis. No torņa skanēja Prīmusa šņākuļošana. Snigam nebija ne mazākās vēlēšanās pamest savu guļvietu, ja vien uzstājīgi nerūktu vēders.

"Esmu izsalcis," viņš novilka.

Samiegojies viņš pavalstījās pa komposta kaudzi un parakņājās zem lapām cerībā atrast kādu ābolu. Bet viņam gadījās tikai trekni kāpuri un vesels bars vaboļu. Sniga seja sarūgtinājumā izstiepās, cik vien tas iespējams tik apaļīgam radījumam, un viņš nolēma doties kārtīga ēdiena meklējumos. Lēciens no komposta kaudzes sagādāja nepatīkamu pārsteigumu.

— Āāāā! Mana mugura! — viņš ierēcās. — Tas nevar būt!

Pēc vakardienas bēgšanas mugurā bija iemeties pamatīgs krampis. Ciešanu pilnu seju viņš sēdēja zemē un prātoja. Varbūt rāpties atpakaļ gultā? Rūcošais vēders atkal atgādināja par sevi: tātad jāsameklē ēdiens. Turklāt ātri.

Ķirbis klunkuroja uz priekšu. Katrā solī viņš novaidējās, un jau pēc īsa brīža mugura sāpēja tā, ka viņš mēģināja virzīties uz priekšu sāniski. No malas tas noteikti neizskatījās īpaši eleganti, tomēr vismaz sagādāja mazākas sāpes. Tā viņš izzvalstījās ārā pa dārza vārtiņiem un devās pa Dadžu taku.

Bišu stropos smaržoja medus, un Snigam saskrēja mutē siekalas. Tomēr viņš centās pat nedomāt par tā nobaudīšanu. Bēgšana no bišu spieta viņa pašreizējā stāvoklī neizbēgami beigtos ar katastrofu. Saskumis viņš turpināja ceļu. Dīvainā pārvietošanās veida dēļ viņam vajadzēja daudz vairāk laika nekā parasti, lai nokļūtu līdz Gliemežu strauta tiltam vai, pareizāk sakot, līdz tam, kas bija no tilta palicis.

"Kā gan te izskatās?" viņš brīnījās. "Vakar es to pat nepamanīju."

Zeme bija kā nosēta ar koka drupačām un skaidām. Tilta margas līdz pusei bija ūdenī, pats tilts tagad līdzinājās sadragātai malkas kaudzei. Ķirbis rokas vien noplātīja.

"Pamatīgi gan šie abi te ir ārdījušies," viņš norūca. "Interesanti, ko Prīmuss un ragana vakar vēl ir nopostījuši." Snigs uzmanīgi pārlēca pāri tiltiņam un devās tālāk meklēt pārtiku.

Vislabāk ķirbim garšoja augļi. Pareizāk — nokrituši augļi. Turklāt viņam bija gauži vienalga, vai auglis nokritis no koka, vai ticis izmests pa kādu virtuves logu. Galvenais, lai tas gulētu zemē. Jo kā gan viņš varētu pats noplūkt kādu augli? Viņš varētu tikai palīdzēt tam nokrist.

Tagad viņš cilpoja pa Dadžu taku un apstājās pie katra krūmiņa pameklēt kādu kazeni vai citu odziņu. Pagaidām nekas neatradās, un ķirbis devās arvien tālāk uz ziemeļiem. Šeit beidzot viņam paveicās. Zem kāda ozola netālu no Gliemežu strauta auga ražens aveņu krūms. Snigs izlauzās cauri zariem, ietusnīja krūmos un ar asajiem zobiem iekodās resnajā stublājā. Tad purināja to, līdz ogas sāka birt zemē. Tagad tās varēja uzlasīt. Tās bija gana saldas, tomēr izsalkumu neremdēja. Čāpstinādams viņš vēlreiz pārlūkoja zemi zem krūmiem, lai pārliecinātos, ka nav atstājis nevienu ogu. Tad izstaipījās, paskatījās uz visām pusēm un devās tālāk.

Šur un tur atradās pa kādam sīkumiņam, tomēr par ražīgu šo pārgājienu dēvēt nevarēja. Pēc kāda laika viņam zuda patika to turpināt, un viņš garlaikots griezās mājupceļam. Varbūt vajadzēja tomēr panašķoties pie bišu stropiem? Viens bija skaidrs: viņa mugurai no tā lielāks kaitējums neceltos. Pēkšņi viņš apstājās un lūkojās apkārt. Par spīti muguras sāpēm, viņš bija nogājis krietnu gabalu. Viņš bija nonācis pie Miglas laukiem un tagad stāvēja pie pašas Tumšā meža malas, kas slējās debesīs kā melna klints. Kaut kur šeit Gliemežu strauts starp kokiem ielocījās mežā. Tas vairs neurdzēja gar Dadžu takas maliņu, bet gan krasi pagriezās uz ziemeļaustrumiem.

Snigs stāvēja un apsvēra. Palikt uz Dadžu takas un doties Tumšajā mežā pameklēt kaut ko ēdamu? Varbūt tomēr doties mājās, uz torni? No pirmās domas viņš atteicās uzreiz. Pēc briesmīgā karstuma mežmalā noteikti bija palikušas tikai pretīgās putekļsēnes. Bet mājās iet ari īsti negribējās. Viņš vēl bija pārāk izsalcis. Piepeši viņš nodomāja: varbūt iet līdzi strautam? Viņš nekad nebija bijis šai apkaimē. Varbūt pie urdzošā strauta varētu augt ogu krūmi ? Atkal labā omā viņš turpināja ceļu.

Sākumā ceļš veda gar strautu, bet jau pēc dažiem lēcieniem Snigam kļuva skaidrs, ka šo pastaigu viņš bija iztēlojies pārāk vienkāršu. Gliemežu strauts locījās gar klintīm asos līkumos arvien dziļāk meža biezoknī. Kļuva tumšāks. Turklāt saules gaismu aizēnoja ne tikai augstie koki. Resnas saknes rēgojās uz katra soļa un stiepās pāri Gliemežu strautam milzu vijumos. Snigs pat aizmirsa savas muguras sāpes, viņš domāja tikai par ēdienu. Izsalkums mudināja ķirbi uz sportiskiem varoņdarbiem. Pustumsā viņš lēkāja no akmens uz akmeni, līda cauri sakņu vijumiem vai nokritušajiem kokiem, kā karogu stiepdams līdzi lipīgos zirnekļu tīklus. Viņam mutē pastāvīgi līda sīku mušiņu bari, teju ik uz soļa viņš slīdēja uz gliemežu gļotām. Starp akmeņiem auga sēnes, kādas viņš nekur nebija redzējis. To cepures bija lielākas nekā zupas šķīvji, bet garšoja pretīgi. Pēc kāda laika mežs beidzot pašķīrās, un viņš iegāja biezā, zaļā zālē.

Snigs skaļi nošņaukājās, nopurināja no galvas zirnekļu tīklus un izspļāva mušiņas. Šādu draudzīgu noriņu mežā viņš nebija gaidījis ieraudzīt. Saule mirdzēja cauri lapiņām, un pļaviņa staroja gaišās strēlēs. Bet pag, kas tad tas? Snigs iepleta acis. Pļavas vidū stāvēja persiku koks, pilns nobriedušiem augļiem. Snigs nekavējās ne mirkli. Viņš lēkāja ap koku un jau sāka meklēt nokritušos persikus. Velti. Zemē nebija nekā. Toties tur, augšā, pašā koka galotnē karājās neskaitāmi ļoti gardi augļi.

Ķirbis sagatavojās lēcienam. Kā liela, resna bumba viņš triecās pret koku, kurš viegli notrīsēja. Snigs lēca vēlreiz, un kociņš drebēja arvien stiprāk. Pēc brīža no tā nokrita pirmie augļi, un ķirbis badīgi aprija tos. Oma jūtami uzlabojās, lai gan viņš joprojām bija izbadējies. Viņš vēlreiz sakratīja koku, šoreiz bez panākumiem.

—   Un tas ir viss? — viņš noburkšķēja. — Nu, to mēs vēl paskatīsimies.

Viņš mazliet atkāpās un paskatījās uz koku. Tiešām! Pašā galotnē saules gaismā laistījās vislielākie persiki.

—   Nu, pagaidiet, — viņš noteica. — Es jūs dabūšu. — Tad sagatavojās lēcienam.

Viņš triecās pret koka stumbru tik ilgi, līdz tas šūpojās kā spēcīgā vējā. Galotnē persiki svilpdami šķēla gaisu. Snigs muti vien atpleta, kad brīnišķīgie augļi aizlidoja pār galvu un plaukšķēdami sakrita strautā.

—   Nē! — viņš kliedza. — Nē! Stāt!

Viņš traucās uz krastu, kur noskatījās, kā persikus aiznes straujais ūdens.

—   Tas vienkārši nav iespējams, — viņš vaimanāja. — Tur aizpeld mans sūri, grūti pelnītais ēdiens!

Izmisis viņš mēģināja panākt prom aizpeldošos augļus, bet strauts nezin kāpēc kļuva arvien šaurāks un straujāks. Tas šņākdams aizplūda pa biezo krūmāju.

—   Es tūlīt jūs panākšu, — viņš sauca. — Tūlīt būšu klāt.

Tā vien šķita, ka tūlīt, tūlīt tas notiks. Snigs jau bija panācis peldošos persikus, viņš redzēja tos cauri krasta krūmiņiem. Tomēr tūliņ arī viņš saprata, kāpēc šaurais strautiņš šeit traucās tādā ātrumā. Nedaudz tālāk zemē bija izveidojusies melna graviņa, kur ūdens ieplūda ar šņācošu troksni. Snigs lēkāja pa labi, pa kreisi, apsteidza persikus, tad ar skaļu plunkšķi iemetās ūdenī. Desmitniekā! Divi auglīši bija rokā. Diemžēl apēst tos laika neatlika. Viņu sagrāba straume un rāva līdzi.

Izmisušais Snigs lielā ātrumā tuvojās graviņai. Viņš grozījās uz visām pusēm, līdz vairs nesaprata, kur atrodas, kur augša, kur apakša. Viņa kliedzienus apslāpēja auksta ūdens šalts, pārvēršot tos burbuļojošā skaņā. Pēkšņi viņš atsitās pret klints izcilni, tas bija glābiņš. "Tagad jālec," viņš nodomāja. Turklāt vienalga, uz kuru pusi — tāpat viņš nesaprata, kur atrodas. Jāizkļūst no strauta!

Snigs lēca augšup, apgriezās ap savu asi un krckstēdams nokrita uz kāda akmens. Viņam līdzās dziļumā aiztrauca strauts.

Tagad viņš gulēja uz galvas un elsoja. Kad viņš mēģināja ievilkt elpu, stipri iekodies persikā, tas izklausījās kā Zobratiņa režģīša čīkstoņa. Viņš lēnām sāka košļāt persiku, tad izspļāva kauliņu.

"Ņamm, ņamm, ņamm, ak, ņamm, tas bija, ņamm, tiešām garšīgi," viņš tusnīja.

Pēc kāda laika viņš apgriezās, pierāpās pie klints malas un paraudzījās graviņā. Ūdens krita teju trīsdesmit pēdas lejup, tad atsitās pret klintsradzi. Tur peldēja persiki, kuri vairs nebija aizsniedzami. Bet tas vēl nebija viss! Pārsteigts viņš atklāja neskaitāmus sarūsējušus dzelzs pakāpienus, kuri rēgojās akmens sienā. Tie veda lejup pa klinti. Klints izvirzījums bija kā mazs podestiņš, no kura ūdens tālāk krita tumšajā dzīlē.

Snigs paliecās tālāk uz priekšu. Vai tur, lejā, tiešām kaut kas bija, vai viņam tikai izlikās? Tieši tur, kur beidzās kāpnes, šķiet, bija neliela aliņa. Varbūt tur bija eja, kas ved klints iekšienē? Skaidri saskatāma gan tā nebija.

Snigs skumji noraudzījās, kā ūdens vērpete satver persikus un aizrauj līdzi gravā. Tie kļuva arvien mazāki, līdz izzuda tumsā. Snigs nevarēja saskatīt, cik dziļi tie iekrita un kas īsti tur — tumšajā dzīlē — bija.

Tostarp Primuss joprojām gulēja dziļā un ciešā miegā. No visiem aizvadītās nakts jandāliņa dalībniekiem viņam bija klājies vissmagāk. Saule ielūkojās telpā un apgaismoja jumtistabiņu u gultu. Prīmuss, savilcies kamoliņā, gulēja zem rūtainās sedziņas, kura cilājās ar katru elpas vilcienu. Pēkšņi viņa ķermenis nodrebēja, un atskanēja dziļa nopūta. Prīmuss sapņoja.

Tas bija dīvains sapnis, it kā svešāds un tomēr ļoti pazīstams. Tas bija sapnis, kas šķiet jau redzēts un iepazīts, tomēr iespaidi ir kā pirmajā reizē. Prīmuss pagriezās uz sāniem un paslēpa galvu zem spilvena.

Sapnī viņš lūkojās pāri Miglas laukiem, pār kuriem klājās gaiša vasaras nakts. Pakalnus apspīdēja jauns Mēness, tālumā bija redzams sniegiem klātais Svina kalns. Viegliem soļiem Prīmuss brida pa miklo zāli. Gaisā lidinājās ziedu sēkliņas, ādu glāstīja maigs dienvidu vējiņš. Tad viņš atskatījās. Miegainajā sejā parādījās smaids, kad viņš sapnī ieraudzīja savu torni. Mēnessgaismā tas lepni slējās pret debesīm, it kā būtu uzcelts vien pirms dažiem gadiem. Mūrējums bija svaigs un balts, jumts vesels un uz sienām — ne vēsts no sūnām.

Prīmuss pavērsās uz sevi — kurpes bija svaigi nospodrinātas, drānas — tīras un izgludinātas. Viņš priecīgs devās pakalnu virzienā, tad atkal paraudzījās uz torni. Kas tad tas? Viņš nebija viens! Augšā viņu kāds gaidīja. Ēnā pie ieejas durvīm stāvēja vecs vīrs. Viņš salīcis balstījās uz spieķa un vedināja Prīmusu ienākt. Prīmuss sajuta dziļu uzticēšanos, viņš pacēla roku un pamāja pretī. Tad sāka skriet. Viņš gandrīz bija sasniedzis pakalnu, kad saklausīja klusas zvaniņa skaņas. Viņš pārsteigts apstājās. Tad atskatījās.

Mēness bija noslīdējis mazliet zemāk un šķita lielāks nekā līdz šim. Prīmuss ieskatījās ciešāk. Tur kāds kustējās — pāri pakalnam kāds lēca. Tim bija tieviņas kājiņas un galvā āksta cepure, bet pats izskatījās pēc kalnu kazas. Augšā, lejā, šurpu turpu, tas nāca arvien tuvāk. Kas tas varētu būt ? Primuss pāri plecam paraudzījās uz torni. Vecais vīrs bija pazudis, kā zemē iegrimis. Prīmuss atkal paraudzījās uz dienvidiem — lēkājošais āksts jau bija pavisam tuvu. Viens pēkšņi bija skaidrs: lai arī kas tas būtu, nekas labs no tā nebija sagaidāms!

Tievās kājiņas spokaini drebēja, kad sīkais ķēms augstu palēcās. Viņš bija netīrs un nošņurcis. Tam bija brūnas zeķes, smailas audekla tupeles un vecs, noskrandis krekls. Pie vamža karājās cepure. Tajā šūpojās divi gari, stīvi pušķi ar misiņa zvārgulīšiem. Tādi paši zvārgulīši karājās pie auklas, kuru puisietis bija apjozis ap vidukli. Prīmuss sarāvās, kad ieraudzīja sīkā vīreļa kvēlošās acis un dzeltenos zobus. Prīmuss gribēja bēgt, bet kājas bija kļuvušas tik smagas, ka viņš nespēja izkustēties no vietas. Nerrs arvien tuvojās, viņa seja kļuva arvien negantāka. Panikā Primuss lūkojās apkārt, bet āksts jau bija viņam aiz muguras. Viņš izmisis raudzījās balti smiņķētajā sejā, kas bija pārtapusi ņirdzošā ģīmī. Āksta tievie pirksti grābājās gar Primusu, satvēra viņa plecus. Primuss šausmās iekliedzās un atvēra acis.

Bet labāk nekļuva! Jo pirmais, ko viņš pamodies ieraudzīja, bija Zobratiņa ieplestais knābītis:

— Augššššāāāā!!! — tas iebļāva Prīmusam tieši sejā.

Primusam šausmās aizrāvās elpa. Viņš vispār vairs nesaprata, kas notiek. Bailīgi paraudzījies apkārt, viņš atvieglots konstatēja, ka tas bija tikai sapnis.

Elpošana lēnām atjaunojās. Prīmuss atglauda sasvīdušos matus no sejas un neizpratnē skatījās uz spilvenu. Kas tās bija par šausmām? Vai tiešām tas ir Zobratiņš? Jā, neapšaubāmi! Tas viņam plati uzsmaidīja.

—   Es gribētu zināt, ko tu dari manā gultā! — Prīmuss iesaucās. — Ārā, uz karstām pēdām!

Viņš paķēra spilvenu un draudīgi pavicināja to. Zobratiņš ieķērcās un laidās prom.

—   Cik vispār ir pulkstenis? — Prīmuss murmināja.

Zobratiņš apsēdās uz sava kociņa.

—   Pusdienlaiks! Ja šonakt atkal grasies laidelēties virs mājām, tad tev vajadzētu slieties kājās un vēlāk atkal iet pagulēt. Tad tu noteikti jutīsies labāk. — Pēc šiem vārdiem Zobratiņš pazuda savā pulksteņa kastē.

Prīmuss izberzēja acis. "Tikai tā man pietrūka," viņš norūca. "Tagad viņš sāks mani uzraudzīt."

Pulksteņa vāciņš atkal atsprāga vaļā. Zobratiņš pabāza ārā galvu un piemiedza aci.

—   Es kaut ko esmu uzzinājis, — viņš sazvērnieciski novilka.

—   Necik ilgi, un es arī to zināšu, — Prīmuss nomurmināja.

—   Pienākušas "Burvju Ziņas" — putnēns izspēra. — Žurnāls ir lejā uz komposta kaudzes.

—   Tiešām? — Prīmuss izlēca no gultas, pārvērtās un ielidoja kamīnzālē. — Tiešām! — viņš iesaucās, palūkojies ārā pa logu. — Arī laiciņš šodien jauks.

Viņš laidās uz komposta kaudzi, lidojumā paķēra žurnālu un atgriezās tornī. Kad telpās bija atvērti visi logi, viņš dziļi ieelpoja, tad vēlreiz paraudzījās dārzā.

—   Kur palicis Snigs? — viņš uzsauca Zobratiņam.

—   Laikam devies ēdiena meklējumos, — no augšas atskanēja balss.

Prīmuss pamāja un devās uz krēslu pie kamīna. Viņš apmierināts ieslīdēja tajā, uzlika kājas uz galda un atvēra žurnālu.

Titullapā bija ievietots raksts "Veiksmīgās vampīru lamatas".

"Ja jūs par vampīru dēvējat mani, tad šīs lamatas nav bijušas īpaši veiksmīgas."

Acīmredzami gandarīts viņš izlasīja rakstu. Tajā viņš bija attēlots kā šausminošs, milzīgs un spārnots asinssūcējs, kuru kletenheimieši aizbiedējuši ar ļoti slepenu ierīkojumu.

"Ļoti slepens ierīkojums, nu gan jāsmejas! Tā tak bija tikai smieklīga sniega lāpsta un nekas vairāk."

Prīmuss lasīja tālāk. Šoreiz žurnāls bija īpaši biezs un bāztin piebāzts ar dažādiem interesantiem jaunumiem. Tur bija raksts par diviem alķīmiķiem, kuri bija izgudrojuši jaunu šaujampulveri un patlaban ārstējās Hoenveisas hospitālī. Vēl bija traki spoku stāstiņi. Tumšā meža austrumu malā dzīvojoša ģimene sūdzējās par uzmācīgu poltergeistu, kurš ne tikai bija ieņēmis vienu istabu viņu namiņā, bet arī aicināja savus draugus un rīkoja trakas ballītes. Prīmuss nosmīkņāja.

Pēkšņi no žurnāla izkrita maza, krāsaina reklāmas lapiņa ar raibiem klucīšiem, bumbām un lellēm.

"PLIMAS ROTAĻLIETU BODĪTE," viņš lasīja. "Kas, pie joda, ir šī Plima?" Viņš apgrieza lapiņu un izbrīnījies lasīja reklāmu.

"Kā tas te nonācis?" Primuss bija neizpratnē. "Es neesmu par to neko dzirdējis."

Viņš saburzīja reklāmas lapiņu un iemeta kamīnā. Tad atkal pievērsās žurnālam. Jau nākamajā lapā viņš aizrāvās ar rakstu par dīvainām klejojošām gaismiņu virtenēm mežā. Primuss sarauca degunu. Tad apsēdās taisni un turpināja ļoti uzmanīgi lasīt. Interesantākais bija tas, ka gaismiņas izgaist pie kāda milzu akmens austrumos no krustcelēm pirms Tumšā meža. Atceroties savus pagājušās nakts novērojumus, viņam uzreiz bija skaidrs, ka runa ir par pakalna koboldiem. Tātad, ja koboldi redzēti pie šiem akmeņiem, tad tieši tur varētu atrasties kādas no slepenajām durvīm.

Primuss lieliski zināja, par kādu akmeni ir runa, un to nu nekādi nebija iespējams sajaukt kā pakalnus pagājušonakt.

— Es drīz būšu, — viņš iesaucās un izmetās ārā pa logu.

Gaiss bija brīnišķīgi svaigs. Primuss bija lieliskā omā, viņš lidoja gar Gliemežu strautu tieši uz ziemeļiem. Pirms mežmalas viņš pacēlās augstāk, tad ielidoja mežā. Jau pēc brīža viņš bija pie

krustcelēm ar ceļa rādītāju. Kā ierasts, viņš pamatīgi iebelza pa to, sagrozīja plāksnītes un krasi nogriezās uz austrumiem. Tagad viņš lidoja virs Zāļu ceļa, kas veda uz galvaspilsētu. Tomēr viņam tik tālu nevajadzēja lidot, jo meklētais akmens bija netālu. Palidojis garām virknei varenu egļu, viņš sasniedza nelielu pakalniņu ceļa malā. Pakalniņa piekājē slējās milzu akmens, kuru ieskāva augsti, ērkšķaini krūmi.

"Tā," Prīmuss noteica, "tik tālu nu būtu. Tagad vajag tikai sameklēt durvis."

Viņš pārtapa cilvēka veidolā un ar pētošu skatienu aplūkoja lielo akmeni. Diemžēl nekur nebija ne miņas no durvīm. Akmens bluķis bija divtik augsts kā Prīmuss, tam bija taisnas, gandrīz gludas malas. Prīmuss piegāja tam cieši klāt un ziņkāri aptaustīja to. Viņš rūpīgi apskatīja katru rieviņu, gandrīz pieskardamies ar degunu. Tomēr neko neatrada. Viņš pat piespieda tam ausis, cieši jo cieši, un ieklausījās. Tomēr vienīgais, ko viņš dzirdēja, bija strazds un dzeguze kokā. Viņš nožēlā sakrustoja rokas un ar muguru piespiedās pie akmens.

"Ļoti gribētos uzzināt, kā šie puiši to dabū gatavu. Tur noteikti ir kāds triks."

Viņš atkal nomainīja veidolu un pacēlās līdz akmens virsotnei. Tomēr ari šeit neko neatrada. Vīlies viņš apsēdās uz akmens malas un nokāra spārnus.

Tad aizturēja elpu. Viņš saklausīja skaņas. Tās plūda no krustcelēm. Akmenim tuvojās soļi, bija dzirdamas vismaz trīs cilvēku balsis. Varbūt tie ir koboldi ? Prīmuss sakoda zobus. Ja tā, tad viņi atvērs akmeni. Viņš izpleta spārnus un apgūlās uz akmens, lai no apakšas viņu neviens neredzētu, un vēroja ceļu.

Soļi tuvojās.

Pēc mirkļa viss sāka notikt. No savas slēptuves viņš saskatīja trīs sīkus stāvus. Primuss triumfēja. Tomēr prieki bija īsi, jo tie diemžēl nebija koboldi. Tie bija tikai trīs mazi bērni, kuri pastaigājās pa Zāļu ceļu un skaļi sarunājās.

Prīmusam tas šķita ļoti dīvaini. Lai gan viņam patika biedēt cilvēkus, mazu bērnu biedēšana nebija viņa stilā. Viņam daudz jocīgāk šķita tas, ka mazi bērni tā vienkārši staigā pa Tumšo mežu. Pat pieaugušajiem bija bail doties mežā, viņi tā arī palika mežmalā. Trim mazajiem noteikti bija kaut kas īpašs padomā, ja viņi devās cauri mežam. Viņi aizrautīgi čaloja un neievēroja ne spokainos kokus, ne meža dīvainās skaņas.

—   Man ļoti patīk šaut ar loku un bultām, — meitenīte teica lielākajam zēnam.

—   Kā tad, — tas attrauca. — Šaut varbūt proti, bet trāpīt gan ne. — Tad smiedamies piebilda: — Meitenes pie Plimas kundzes tāpat neko nevar nopirkt. Pie viņas rotaļlietas ir tikai puikām.

—   Tas nevar būt! — maziņā iesaucās.

Mazais zēns uzsita viņai uz pleca. Viņš bija meitenītei ļoti līdzīgs, laikam bija viņas brālis.

—   Nedusmojies, Tīnīt, — viņš mierinoši teica. — Kaut ko piemeklēsim arī tev.

—   Es par to tik drošs nebūtu, — otrs smējās.

—   Tu esi nejauks! — mazā burkšķēja. — Ja tu tūlīt nerimsies, tev klāsies plāni!

Bērni tipināja tālāk, līdz pazuda aiz ccļa līkuma. Prīmuss joprojām gulēja uz akmens un neuzdrošinājās pakustēties. Viņš pat bija zaudējis interesi par slepenajām durvīm. Tagad satraucošāka bija cita lieta: šī noslēpumainā Plimas kundzes rotaļlietu bodīte!

Viņš nolēca no akmens un trauca pakaļ bērniem, klausīdamies viņu čalošanu. Tā viņš pavadīja mazo grupiņu visa Zāļu ceļa garumā.

Zāļu ceļš bija tikai mazliet platāks nekā Dadžu taka un vijās cauri biezam skujkoku mežam. Zemi līdz potītēm klāja egļu un priežu skujas, visur mētājās čiekuri. Saules stari iespīdēja starp kokiem, un Tumšais mežs jau šķita mazliet draudzīgāks. Pēc krietna gājuma Prīmuss beidzot bija nonācis ceļa atzarojumā, kur stāvēja koka rādītājs:

UZ ROTAĻLIETU BODĪTI — lūgums nogriezties pa labi

Prīmuss apmeta līkumu un lidoja taisni — starp tumšajām eglēm. Beidzot mežs pašķīrās, un acu priekšā pletās ar zāli apaugusi noriņa, kurā, saules apmirdzēts, stāvēja mazītiņš namiņš. Zemesgabals bija apjozts ar koka žogu, un no vārtiņiem līdz namiņa durvīm veda taisns celiņš.

"Un tā būtu smalkā rotaļlietu bodīte?" Prīmuss ņurdēja. "Tā drīzāk līdzinās raganu mājai ar sakņu dārzu."

Namiņš bija apaļīgs, ar pudeļu stikla lodziņiem un izspūrušu dzeltenu salmu jumtu. Tieva dūmu strūkliņa cēlās no kamīna, uz kura bija pamesta stārķa ligzda. Pirmajā acu uzmetienā šis namiņš šķita aicinošs un viesmīlīgs. Namiņa sānos bija piebūve ar milzīgu, apaļu logu. Pie durvīm karājās misiņa zvaniņš, virs tām plāksne ar uzrakstu:

PLIMAS ROTAĻLIETU BODĪTE

Primuss pārlidoja pāri latiņu žogam un ziņkāri palūkojās apkārt. Visur stāvēja dārza rīki, puķupodi vai grozi ar visdažādākajiem augiem. Salātu dobē līdzās pupu mietiņiem viņš ieraudzīja smaidīgu putnubiedēkli, kurš sapņaini lūkojās debesīs. Tuvumā šis putnubiedēklis izrādījās gaužām dzīvs, tas klusiņām dungoja dziesmiņu un šūpoja galvu. Mugurā tam bija linu krekls un galvā ādas cepure. Tam bija lielas, brūnas pogu acis, un varbūt tieši tāpēc tas nemaz nešķita biedējošs.

"No tāda nenobītos pat sīks strazdulēns," viņš nosmējās un lidoja uz mājiņas pusi.

Pie namdurvīm Prīmuss atklāja aku ar griežamu vinču, mazliet tālāk krūmos tukšu, gandrīz satrupējušu koka stumbru. Tas, protams, bija cauruļpasta daļa. Būtībā šeit nebija nekā neparasta.

Prīmuss jau grasījās lidot atpakaļ uz mežu, kad pēkšņi durvis atvērās. Viņam gandrīz apstājās sirds! Kā skorpiona sadzelts, viņš aplaidās ap stūri un nolaidās garšaugu dobē. Viņš piespieda spārnus pie sienas un pašķielēja ap stūri. Cauri dārzam uz sakņu dobi, jautri dungodama, viegliem, dejojošiem soļiem trauca jauna sieviete ar sudrabbaltiem, gariem matiem. Viņai kājās bija pārāk lielas filca čabatas un mugurā gara vasaras kleita bez piedurknēm. Prīmusam atkārās žoklis.

"Tā taču ir pagājušās nakts vājprātīgā," viņš nočukstēja. "Tātad blieziens ar sniega lāpstu neko lielu viņai nav nodarījis, ja jau viņa tik jestri cilpo pa dārzu."

Plimas kundze noliecās un ar grieznēm nošņāpa nedaudz lociņu. Tad aizsteidzās atpakaļ uz mājiņu. Primuss aplūkoja garšvielu dobi. Kas viņam tagad būtu darāms? Viņš saīdzis un neko neredzošām acīm lūkojās uz plāksnīti, kas bija iesprausta zemē. Tikai pēc brīža viņš izlasīja — 'Velna pipars'.

Viņš uzmanīgi apskatīja dobi, kurā bija noslēpies. Tā bija kā nosēta ar plāksnītēm, uz kurām bija burvju zālīšu nosaukumi, dobe zēla un zaļoja. Šeit bija Pūķa lupstājs, Gariņu saknīte vai Raganu slotas krūms. Elles ērkšķis, Dadžu ziepes, Milža zobs un vēl daudz kā cita. Primuss pacēla galvu. Viņš saskaitīja septiņas šādas dobes ar burvju zālītēm, kuras Plimas kundze bija aizslēpusi aiz mājas. Primuss lidinājās virs dobēm un lasīja nosaukumus:

"Tumšlape, Raganu paparde, Nakts spalva. Kaut kas neticams! Kādas gan rotaļlietas šeit tiek piedāvātas — to es gribētu zināt."

Primuss laidās uz ieejas durvīm, kurās bija iegriezts maziņš, restots lodziņš. Viņš mēģināja pa to ielūkoties mājiņā. Diemžēl cauri dzeltenajam pudeļu stiklam bija saskatāmas vien izplūdušas aprises. Viņš ieraudzīja nelielu priekštelpu, kurā pie sienām, šķiet, stāvēja plaukti. Primuss cieši piespieda degunu pie stikla. Pie pretējās sienas viņš saskatīja kaut ko līdzīgu durvīm vai priekškaram. Skaidras aprises nebija saskatāmas, bet tur noteikti bija ieeja vēl kādā telpā. Primuss aplidoja apkārt mājiņai. Viņš atcerējās, ka piebūvei bija liels, apaļš logs. Tur noteikti būs iespējams pamanīt vairāk.

Viņš pārlidoja pāri dārzam un nopriecājās par lielisko pozīciju uz palodzes. Šeit tiešām bija lieliski pārredzama bodītes iekštelpa. Viņš lēnām un rūpīgi visu apskatīja. Namiņā bija viena liela istaba, kas sniedzās līdz pašam jumtam. Tikai pretī ieejas durvīm bija šķērssiena, aiz kuras noteikti bija neliela priekštelpa. Jā, un šai šķērssienā tiešām bija durvju aila, kas bija aizsegta ar biezu, tumšsarkanu priekškaru. Varbūt šī mazā istabiņa bija tirdzniecības telpa, bet lielākā — darbistaba. Viens gan bija nenoliedzams — darbistabā valdīja neticama, priekšzīmīga kārtība!

Ikviens pircējs, tuvojoties rotaļlietu bodītei pa taciņu un ielūkojoties pa lielo logu šajā izcili sakārtotajā darbistabā, saprata, ka šeit tiek piedāvāta tikai teicamas kvalitātes prece. Šeit katrai lietiņai bija sava vieta, telpa bija spodra un tīra. Uz mēbelēm nebija ne puteklīša, grīda bija tīra kā spogulis. Pie sienas glītā rindiņā karājās āmurīši, sakārtoti pēc lieluma, mazas vīlītes vai kaitini no spoža metāla. Uz galda līdzās skaistai šujmašīnai bija salikti glīti mirdzoši zīda audumi. Blakus krēslam, kurā sēdēja pati Plimas kundze un smaidot lasīja grāmatu, cita uz citas bija sakrautas kārbiņas ar krāsainām lentēm. Viņa lasīja "Līksmās bērnu sirsniņas".

"Aizkustinoša aina," Prīmuss nīgri novilka, "un viss jauki uzkopts, ak, brīnišķīgā Plimas kundze. Vakar viņa mani trenkā pa mežu ar savu smirdošo motorslotu, bet šodien izskatās kā eņģelis."

Turklāt Prīmuss aptvēra, ka šī Plimas kundze pratusi pārģērbties burtiski pāris mirkļos. Tikai pirms brīža viņa zilā kleitā staigāja pa dārzu, bet nupat sēdēja krēslā rožsārtā vakara kostīmā. Prīmuss neticīgi skatījās pa logu, tomēr viņa centieni atklāt kaut ko neparastu bija velti. Pēkšņi iekšā atskanēja troksnis un skaļš strīds.

—   Pilos un zēvele! — darbnīcā nodārdēja. — Tu, stulbais radījums, kad tu beidzot norimsies?

Prīmuss samulsis sarāvās. Kas tā par kliegšanu? Izņemot Plimas kundzi, viņš namiņā nevienu nebija pamanījis. Viņš samiedza acis, tad atkal ieskatījās pa logu. V\i kaut kas bija mainījies? Nē, viņš nodomāja, tur neviena nebija. Tomēr kāds taču tur iekšā trokšņoja. Plimas kundze to nedarīja, jo vēl arvien sēdēja krēslā un lasīja grāmatu. Arī šķindoņa šķita dīvaina. Ja namiņā kaut kas būtu apgāzies, viņš to būtu redzējis no savas vietas uz palodzes.

Istabā atkal bija dzirdams troksnis, un lamāšanās turpinājās.

—   Pie velna, nu reiz man ir diezgan! — iekšā atskanēja pikta balss.

Prīmuss veicīgi laidās pie ieejas durvīm un atkal paraudzījās pa mazo lodziņu priekštelpā. Nekā. Šeit nebija nevienas dzīvas dvēseles.

Atkal atskanēja šķindoņa.

Tagad Prīmuss bija pilnīgi pārliecināts: darbnīcā kāds ārdījās. Viņš zibenīgi aizlaidās pie lielā loga un burtiski pielipa pie rūts — viss velti. Pamazām viņā modās aizdomas. Vai tiešām namiņam ir vēl kāds logs? Var jau būt…

Viņš metās meklēt to.

Tiešām! Bodītes aizmugurē viņš atklāja paslēptu logu, kuru no ceļa nevarēja saskatīt. Prīmuss pieplaka pie stikla un smīnēdams ielūkojās iekšā. Tieši to viņš bija gaidījis. Pa šo logu namiņš

izskatījās pilnīgi citāds— tā vairs nebija ideāli uzpostā darbnīca.

Tas bija satriecoši — izrādījās, ka šai namiņā nav ne vēsts no piemīlīgās bērnu rotaļlietu darbnīciņas, bet gan versmojošs, verdošs raganas ķēķis! Telpas vidū stāvēja milzu katls, kurā burbuļoja zaļgans virums. Virs tā darbojās tvaika nosūcējs, no kura nokarājās kaltētas saknes. Plauktos stāvgrūdām bija salikti stikla trauki ar pulveri, ziedēm vai mirdzošu pastu. Tumšā un spožā grīda, kuru Prīmuss sākumā uzskatīja par milzu logu, laikam bija lielākais joks, kāds šeit ticis pieļauts. Patiesībā šai telpā ik uz soļa mētājās veci katli, pannas vai sarūsējušas bļodas. Pie loga, pa kuru lūkojās Prīmuss, atradās koka plaukts ar stikla burkām, kuru uzrakstus viņš varēja izlasīt. Kādā burkā bija kožu putekļi, otrā — gliemežu gļotas, citā — gliemeņu mīkstums. Saspiestas mušmires, sarūsējušas naglas, drupinātas zivju zvīņas, kaltēta beladonna un vēl daudz, daudz kā cita. Kāda trauka saturs lūkojās uz Prīmusu. Tajā sēdēja divi resni krupji un, iespējams, tieši tobrīd viņu aprunāja. Telpa bija piebāzta līdz pašiem griestiem, un tikai virs priekšnamiņa bija kaut kas līdzīgs maziem bēniņiem. Tajos varēja nokļūt pa koka kāpnītēm, kuras vijās ap kamīnu un kuru galā Prīmuss saskatīja gaišzilu, puķainu, debešķīgu gultu. Pie griestiem bija novilktas dažas veļas auklas, uz kurām līdzās daudzām krāsainām vilnas zeķēm bija sakārti indīgo augu saišķi. Beidzot Prīmuss pamanīja arī to lielo logu, pa kuru bija saskatāma priekšzīmīgi sakārtotā darbnīca. Plima noteikti lietoja kādu burvju viltību, turklāt loti izsmalcinātu.

Pirms daudziem gadiem Prīmuss burvju žurnālā bija lasījis par šādu maģiju, bet tolaik viņam nebija pat jausmas, ka ar to tik lieliski iespējams mānīties. No ārpuses bija redzamas pilnīgi citas ainas nekā tās, kas patiesībā bija. Tādējādi Plimas kundze nebūt smaidot nesēdēja krēslā, bet gan salīkusi pie pavarda mīcīja dzelzs bundžu, ko bija iespiedusi starp kājām. Pārskaitusies viņa mēģināja to atvērt ar vecu konservu nazi.

Plimas kundze bija pārsteidzoši piemīlīga un daudz jaunāka, nekā Prīmusam sākumā šķita. Viņa bija stalta un labi veidota. Nokrāsojusies viņa bija tā, kā pienācās jaunai raganai — tumši sarkana, gandrīz melna lūpu krāsa un tumšas līnijas ap acīm. Viņas gludajos, sidrabainajos matos bija divas baltas šķipsnas, kuras nokarājās pāri pleciem.

Viņas lēkāšana ap katlu ar konservu nazi rokā izskatījās ērmīgi, turklāt viņas izteicieni galīgi nepiedienēja dāmai. Likās, ka Plimai tas ir gauži vienalga. Patlaban viņai bija pilnīgi citas rūpes. Viņa saliecās, pārgrieza acis un sasprindzinājumā sakoda zobus. Viņa krekstēja, seja piesarka. Pēkšņi konservu naža rokturis nolūza. Bundža šņākdama ripoja pa telpu, saplēsa kādu trauku ar sliekām un visbeidzot ievēlās verdošajā katlā. Plima iekviecās.

—   Es tevi izlaidīšu pa logu, draudziņ!

Negantās dusmās viņa trieca konservu nazi pret tvaiku nosūcēju tā, ka tas dimdoši nodārdēja.

Abi krupji stikla burkā kratījās smieklos.

—   Tādeli un Mils! — viņa iekliedzās. — Vecās klabertašas, apldustiet. Tā vien šķiet, ka tūlīt atcerēšos recepti, kurā varētu it labi jūs izmantot.

Tomēr tas izraisīja tikai arvien vētrainākus krupju smieklus.

Pēkšņi pie durvīm atskanēja zvans. Plima tūlīt pieklusa. Viņa apsviedās, augums iztaisnojās. Tad aiztrauca pie spoguļa, saglauda matus, pārbaudīja kosmētiku un pazuda aiz priekškara. Prīmuss pārlidoja pāri jumtam un nolaidās mājas priekšā. Tur viņš iekrampējās pie jumta sijas un palika karājamies ar galvu uz leju pie ieejas durvīm.

Zem viņa stāvēja trīs mazie bērni. Viņi mīņājās no vienas kājas uz otru, līdz Plimas kundze smaidot atvēra durvis.

—   Sveiki, sveiki, mani mīļie bērniņi! — viņas balss bija gatavais cukura sīrups. — Man liels prieks par tik jaukiem apmeklētājiem. Kādas vēlmes jās atvedušas pie manis?

—   Eēē… — mazākais puisēns iesāka. — Mūsu vecāki atļāva… mums… ēēē… — Tad viņš apklusa.

—   Ko vecāki jums atļāva? — Plima pārjautāja un noliecās pie bērniem.

—   Mēs… tā kā esam nopelnījuši labas atzīmes… drīkstam nopirkt Hoenveisā kādu rotaļlietiņu… — puisēns samulsis noteica.

—   Un jūs atnācāt pie manis? — Plima neslēpa sajūsmu. — Tas ir lieliski. Maziņā, vai tu jau ej skolā?

—   Vēl ne, bet es palīdzu dārzā un mājās, — meitenīte lepni paziņoja. — Tāpēc arī es drīkstu sev kaut ko izvēlēties. Vai jums ir šaujamloks arī man, Plimas kundze?

—   Tu taču tāpat neproti trāpīt mērķī, — vecākais ieteicās.

—   Protu gan! — mazā sauca.

—   Nāciet vien iekšā un izvēlieties paši, — Plimas kundze drošināja. — Noteikti sameklēsim katram kaut ko piemērotu.

Viņa atvēra durvis un pakāpās sāņus. Mazie cilvēciņi cits pēc cita iegāja namiņā.

Tostarp arī Prīmusam radās iespēja ielūkoties priekštelpā. Tā izskatījās tieši tā, kā viņš bija iztēlojies. Telpa nebija liela, abās pusēs stāvēja koka plaukti ar košām spēļmantiņām. Tur bija maģiski mirdzoši klucīši, mazas kristāla lodītes ar kustīgām bildītēm, dažādi meža dzīvnieki no auduma vai salmiem. Tur bija arī lādītes, no kurām izlēca velniņi, jautras raganiņas un pat dažas plīša ķirzaciņas samīļošanai. Pie pretējās sienas karājās sarkanais samta priekškars, kas atdalīja rotaļlietu paradīzi no versmainā raganas kēka. Durvis ar troksni aizcirtās.

Prīmuss nolaidās zemāk un pieķērās pie ieejas durvju lodziņa. Tad ziņkāri palūkojās iekšā. Nebija grūti saskatīt četrus izplūdušus siluetus. Garais, staltais stāvs neapšaubāmi bija Plimas kundze, kura nupat cēla no plaukta kādu lādīti un rādīja to bērniem. Arī abiem zēniem bija atšķirīgs augums, un meitenīte bija nešaubīgi atpazīstama. Bērni bodītē uzkavējās vismaz pusstundu, turklāt viņi tur labi izklaidējās. Aiz durvīm skanēja draiski smiekli, bērni gavilēja un aplaudēja. Tad durvis atkal atvērās. Prīmuss tūlīt atgriezās uz baļķa.

—   Liels paldies, — bērni sauca.

—   Esiet uzmanīgi ceļā uz Hoenheimu, — Plima piekodināja.

—  Ak, mēs vairs nevēlamies turp doties, — mazais zēns atmeta ar roku. — Mēs labāk iesim mājās. Mums nekas nenotiks. Mēs būsim piesardzīgi, apsolu.

—   Tieši tā! — mazā meitenīte piebalsoja. — Turklāt tagad esmu līdz zobiem bruņota. — Viņa lepni pacēla savu jauno, mirdzošo šaujamloku.

Plima pamāja.

—  Tiesa gan, — viņa teica. — Esmu pārliecināta, ka ar šo tu noteikti trāpīsi visos mērķos. Tu būsi vislabākā, tici man. — Viņa piemiedza aci un pamāja meitenei.

Tad viņa uzrunāja vecāko zēnu, kurš visu laiku apcēla mazākos:

—   Man tev ir kas īpašs. Acumirkli pagaidi, es tūlīt atgriezīšos. — Viņa iegāja un gandrīz tūlīt atgriezās ar nelielu svilpīti.

—   Lūdzu, — viņa teica. — Ar šo mežā var jauki sēņot. Tu iepūt svilpītē, un sēnes pie tevis skries pašas. Pamēģini, tas ir ļoti vienkārši.

—   Arī par to liels paldies, Plimas kundze. — Viņš ielika svilpīti kabatā.

Bērni aizsoļoja cauri dārzam, Plimas kundze māja viņiem atvadas, noskatoties, kā bērni garām augstajām eglēm devās uz Zāļu ceļa pusi. Viņa nogaidoši sakrustoja rokas uz krūtīm. Pie stūra ar norādes plāksnīti bērni apstājās. Zēns izņēma svilpīti un paraudzījās apkārt. Plima saspringti saausījās, pacēla zodu un viltīgi nosmīnēja. Zēns pētoši aplūkoja svilpīti no visām pusēm, tad pielika pie lūpām un spēcīgi iepūta tajā. Šķita, ka mežā sācis šaut sēņu lielgabals — resnas putekļsēnes triecās tieši svilpotājam sejā. Mazākie bērni locījās smieklos un skrēja pa taciņu mājās.

Plima apgriezās uz papēža, uzsita knipi un lepni iesoļoja namiņā.

—   Nav slikti, raganas kundze, — Prīmuss cienīgi paklanījās. — Tagad palūkosim, kā es varu tevi mazliet iekvēlināt.

Viņš aši aizlaidās namiņa otrā pusē, paraudzījās iekšā pa logu un ļoti uzmanīgi visu aplūkoja. Viņš jau bija atklājis šo to, ar ko iedvest sievietei pamatīgas bailes. Abi krupji Tādelis un Milss tupēja savā burkā un garlaikoti žāvājās.

Plima atbīdīja aizkaru, ienāca istabiņā un paskatījās spogulī. Mazliet vīlusies, viņa apgriezās, tad devās pie katla. Paņēma karoti, izvilka konservu bundžu un sāka maisīt burbuļojošo virumu.

"Šausmīgi gribētos uzzināt, ko viņa tur brūvē," Prīmuss norūca, pakasīdams pakausi ar spārnu.

Pēkšņi aiz muguras it kā no nekurienes atskanēja skaļš izsauciens, likdams Primusam izbailēs sarauties:

—   Sveiks, draugs! — Balss bija ļoti spalga.

Prīmuss apmetās apkārt. Viņam aiz muguras stāvēja dārza putnubiedēklis. Acis viņam mirdzēja.

—  Jau krietnu brīdi vēroju Jūsu lidināšanos, tāpēc labprāt iepazītos. — Viņš dziļi ievilka elpu. — Tātad! Esmu Čaks un dzīvoju salātu dobē. Tā ir tur, tas ir, aiz, ja pie akas pa kreisi…

—  Jā, brīnišķīgi, — Prīmuss čukstēja un spēcīgi vēcināja spārnus. — Es tevi noteikti apciemošu, bet pašlaik esmu… — tālāk viņš netika.

—   Hahaha, es ļoti priecāšos, ja jūs mani apciemosiet, — putnubiedēklis viņu pārtrauca. — Vai varat pateikt, kad aptuveni tas varētu notikt ? Man tomēr vajag tam sagatavoties. Tas, protams, nenozīmē, ka man būtu daudz darāmā, tomēr negribas atstāt sliktu iespaidu, vai ne?

Čaks vairs nebija apturams. Viņš pārgrieza savas pogu acis un turpināja tarkšķēt.

—   Zināt, es jums visu laiku gribēju kaut ko pateikt… redzat… jūsu cilindrs ir trakoti šiks. Tiešām izcila galvassega, tā man arī it labi izskatītos. Satriecoši, es jums teikšu. Kur tādu var dabūt?

Prīmuss enerģiski savēcināja spārnus.

—   Paklausies tagad mani, — viņš čukstēja. — Man patlaban galīgi nav laika, lai…

—   Žēl gan, — Čaks iekliedzās un apgriezās ap savu asi. — Ko jūs īsti darāt? Es… ne jau tā, ka es būtu ziņkārīgs, bet varbūt es varu jums kaut kā palīdzēt. Patiesībā es…

—   Nē, liels paldies, — Prīmuss jau šņāca. — Es pats kaut kā tikšu galā. Tikai parasta pārbaude. Man vajadzēja pārbaudīt, vai… — Prīmuss aizdomājās. — Patiesībā es gribēju pārbaudīt, vai katlā ir visas nepieciešamās piedevas.

—   Nē, vēl nav, — kāda cita balss teica.

Prīmuss apgriezās un ieraudzīja Plimas kundzi. Viņa uzvaroši skatījās uz Prīmusu un jau atvēzējās sitienam ar mušu pletni.

—   Tieši vienas man pietrūkst, — viņa noteica.

Prīmuss tikai paguva saskatīt, kā nošvīkstēja mušu pletne — tad viņam acīs kļuva tumšs.

BĒDĪGAS IZREDZES

Gaisā vēdīja dīvainas skaņas, it kā pa gumijas cauruli kāds murminātu nesakarīgus vārdus. Visapkārt valdīja dārdoņa, kad Prīmuss lēnām mēģināja atgūties. Viņam nebija ne mazākās apjausmas, kur viņš atrodas un kas ar viņu notika. Galvā jaucās dažādas skaņas, gluži kā lapseņu spiets. Prīmuss mēģināja sakopot domas. Vai viņš izkrita no gultas? Vismaz tā viņš jutās, jo gulēšana bija cieta un neērta. Kad viņš mēģināja pakustēties, tad pārsteigts konstatēja, ka nevis guļ, bet gan ir kaut kur iestūķēts.

Vaidēdams viņš atvēra acis un nekavējoties tās atkal aizvēra. Pēc brīža viņš zaglīgi pavēra plakstus un mēģināja aptvert ainu ap sevi. Saprata, ka tik tikko spēj pakustēties. Pagrozīja galvu un sajutās tā, it kā viņam uz galvas būtu uzlikts vāks. Bet tas vēl nebija viss. Sienas un mēbeles šķita kā miglā. Viņš norija siekalas un pēkšņi apjauta, ka nevis viņam uz galvas ir vāks, bet gan viņš pats stāv uz tā, turklāt uz galvas. Apkārtne šķita miglaina tikai tāpēc, ka viņš bija iestampāts stikla burkā un skatījās caur tās izliekto stiklu. Tagad bija skaidrs, kur viņš atrodas: pie tās pašas Plimas kundzes!

Lēnām, piesardzīgām kustībām Prīmuss sāka grozīties šaurajā burkā. Vēders un vaigi čīkstēdami trinās gar burkas sienām, lūpas vilkās līdzi. Kad jau bija pa pusei apgriezies, viņš izelpoja un paskatījās ārā. Tieši viņam blakus stāvēja burka ar abiem krupjiem Tādeli un Milsu, kuri fascinēti vēroja viņa grozīšanos. Prīmuss gribēja kaut ko teikt, bet pašlaik spēja vien izdvest nesakarīgas skaņas. Krupji gandrīz pārsprāga no smiekliem un kviekdami elsoja.

—   Klau, kaimiņa kungs, — resnākais krupis iesaucās. — Tev ir absolūti ekskluzīvs miteklis. Varbūt mēs varam palīdzēt kaut ko pārkārtot?

—  Viņam nav laika, Tādeli, — otrais atbildēja. — Redzi taču — viņš mazgā logus!

Tādelis un Milss sprausloja un plaukšķināja pa vēderu.

Abi krupji jau mūžību dzīvoja plauktā pie Plimas kundzes un nemaz nevēlējās būt citur. Plimai nebija ne jausmas, ko ar šiem abiem lai iesāk, jo nevienā receptē nebija vecu krupju piedevas. Toties raganu likumu grāmatā gan bija skaidri noteikts, ka ikvienai sevi cienošai raganai īpašumā jābūt krupju pārītim. Tāpēc šie abi šeit arī dzīvoja, lai gan reizumis pamatīgi krita uz nerviem.

Prīmuss saprata, ka šodien ir nelāga diena. Būtu labāk palicis mājās un klausījies Zobratiņa pļāpas. Ar spēcīgu rāvienu viņš pagriezās pareizā pozīcijā un ar skaļu krakšķi iegrozīja sprandu vietā. Tad paraudzījās augšup. Viņa burkas vākā bija caurumiņi, lai traukā ieplūstu gaiss un būtu arī dzirdamība. Plima stāvēja pie sava katla un šķita pilnīgi sajūsmināta. Uz galda pie loga gulēja atvērta grāmata, kurā viņa ik pa laikam ielūkojās. Laikam viņa izmēģināja kādu jaunu recepti vai kādu velnišķību. Plima pagrāba kādu zālīti, saberza to saujā, iekaisīja katlā un čakli maisīja verdošo virumu. Pēc tam aizgāja pie milzīga skapja, kas atradās pie pretējās sienas. Tā durvis stāvēja pusvirus, jo skapis bija pārbāzts ar kurpēm, cepurēm un kleitām. Plima strauji atvēra durvis, un pa tām izgāzās teju puse skapja satura. Tas viņu nemaz nesatrauca. Viņa purpinādama pārraka kleitu kalnu, izvilka košu priekšautu un sastūķēja visu atpakaļ skapī. Apsējusi priekšautu, viņa noliecās pār grāmatu un skaļi lasīja:

— Divas šķipsnas varžu putraimu. Hm, jācer, ka tur kaut kas vēl ir palicis. — Viņa palūkojās plauktā pie loga un pārskatīja dažas papīra turziņas. — Lūk, kur tie ir, — viņa nomurmināja, izceļot pagalam saburzītu turziņu. — Vai tie vēl ir lietojami? — Viņa atvēra turzu un paostīja to. — Fūūū! — viņa iesaucās. — Tie ož sliktāk nekā veco kurpju noliktava.

Saviebusies viņa piebēra krietnu žūksnīti virumam, tad iemeta turzu atpakaļ plauktā. Pēc tam devās pie spoguļa. Palūkojās tajā, savieba nopietnu seju un izlēmīgi pamāja ar galvu. Prīmuss nezināja, ko tas varētu nozīmēt, jo kāpēc gan…

Plimas kundzei bija problēma! Lai gan viņa izskatījās brīnumjauka un ļoti atraktīva, viņas spogulis bija melīgs krāpnieks. Tas bija ļauns un zemisks. Diemžēl viņa to nezināja. Šo spoguli viņa pirms kāda laika bija nopirkusi no Hoenveisas spoguļmeistara Plunderzaka — tā bija reklāmas dāvana. Tādā veidā viņš vēlējās pateikties par jaukajiem karnevāla deguniem, kurus pēc vairāku stundu tirgošanās bija no viņas nopircis un no kuriem tagad vairs nespēja atbrīvoties.

Parasti meistara Plunderzaka spoguļi bija ļoti laipni pret tiem, kas tajos lūkojās, un bārstīja tiem komplimentus. Bet šis spogulis, kas tika izgatavots īpaši Plimas kundzei, bija pilnīgi citāds.

Sākumā spogulis slavēja viņas lielās acis un garās skropstas. Bet nu tas jau bija aizmirsts. Pēc neilga laika spogulis mainīja viņas atspulgu un uzsvēra nelielos ādas negludumus, līdz beidzot kādu dienu pateica: — Plima, tev ir pumpas! — un parādīja tās. Ar katru reizi viss kļuva tikai ļaunāk. Plima sarūgtināta ieraudzīja, ka viņas jaunajā sejā jau ir krunkas. Tālāk sekoja taukaini mati un dzelteni zobi. Gurni bija plati, parādījās dubultzods, viņas nevainojami baltā āda šai spogulī izskatījās taukaina un uzburbusi. Tostarp Plima bija pilnīgi pārliecināta par to, ka bija šausmīgi neglīta, un ikviens, kurš apgalvoja pretējo, viņasprāt, bija vecs melis.

Tāpēc viņa darīja visu iespējamo, lai izskatītos kaut nedaudz pieticīgāk. Katru dienu Plima vārīja arvien jaunu un jaunu skaistuma virumu. Arī šodien katlā burbuļoja jauns dzēriens, kuru viņa jau sen vēlējās izmēģināt un kuram ar veselīga sikspārņa piedevu vajadzētu būt divtik iedarbīgam.

Prīmuss ievilka elpu.

—   Hallo! — viņš iekliedzās cauri sacaurumotajam vāciņam. — Hallo! Es vēlētos izkļūt ārā!

Plima pagriezās un aplaida skatienu telpai.

—   Eu, Plima! — Prīmuss sauca vēlreiz.

Viņa gan paraudzījās Prīmusa virzienā, tomēr pievērsās Tādelim un Milsam.

—   Kas atkal notiek? — viņa vaicāja abiem krupjiem.

Tādelis un Miiss ar nevainīgām sejām purināja galvas. Viņi ar saviem mazajiem, resnajiem pirksteļiem rādīja uz Prīmusu, kurš kā pleksre bija pielipis pie burkas stikla. Plimas kundze pienāca un paraudzījās burkā. Viņas seja izskatījās trīskārt platāka.

—   Kas ir, maziņais? — viņa smaidot nočukstēja.

—   Tūlīt atskrūvēsi burku un izlaidīsi mani ārā, — Prīmuss kliedza.

—   Pat neceri, — Plima bija sašutusi. — Tu rātni paliksi iekšā. Garlaicīgi tev noteikti nebūs. Šķiet, ka draugus arī esi atradis.

Tādelis un Milss priecīgi vēcināja roķeles. Purinādama galvu, Plima atgriezās pie katla.

—   Es pat varētu slēgt savu rotaļlietu bodīti, — viņa noteica. — Ja es ar šitiem ērmiem sarīkotu ceļojošo cirku, noteikti nopelnītu vairāk.

Viņa turpināja maisīt.

Prīmuss pašķielēja uz burkas vāku un ar visu spēku atspiedās pret to. Velti. Vāks pat nepakustējās. Viņa galvā rosījās dažādi bēgšanas plāni, bet neviens nešķita pietiekami labs. Arī domu pārvērsties cilvēkā viņš ātri vien atmeta. Burka bija šaura un bieza, un viņš drīzāk lauztu sprandu, nekā saplēstu šo burku.

—   Plima! — Prīmuss kliedza un nikni sita pa vāku. — Pagaidi tikai, kad izkļūšu no šejienes. Tad tev būs zili brīnumi. Tad blieziens ar sniega lāpstu vakarnakt šķitīs bērnu spēlīte.

—   Ak tas biji tu, — Plima iespiedzās un pārskaitusies spēra kāju pie zemes. — Vai redzi šo? — Viņa pacēla labo roku un izstiepa uz augšu mazo pirkstiņu. — Tevis dēļ es vakar nolauzu nagu! Ja kāds šeit ari piedzīvos zilus brīnumus, tad tu droši vari tiem gatavoties, draudziņ. Dzirdi?!

Rokas sānos iespiedusi un saviebusi drūmu seju, viņa lūkojās uz Prīmusu.

—   Ak tu, lielā briesmone, — viņš miermīlīgi novilka. — Tas tiešām ir šaušalīgs ievainojums, kādu esat guvusi, Plimas kundze. Varbūt jums vajadzētu mazliet pamācīties lidot. Zināt, man mājās pulkstenī mīt kāds paziņa, kurš varētu sniegt jums dažu labu padomu…

Plima pārskaitās. Viņa sagrāba burku un ar blīkšķi nolika to plauktā ar vāku uz leju. Kājām gaisā Prīmuss noskatījās, kā Plima atgriežas pie katla. Pēc tam viņš vēlreiz ar lielām pūlēm apgriezās ar galvu uz augšu.

"Labprātīgi viņa mani no šejienes neizlaidīs, tas ir skaidrs kā diena," viņš norūca.

Viņš steigšus sāka apsvērt bēgšanas plānu.

Tostarp Plima bija mazliet nomierinājusies un notupās pie pavarda ar nelielām plēšām rokā. Tad piecēlās, steidza pie gaida un ielūkojās burvestību grāmatā. Prīmuss dzirdēja, kā Plima sāka lasīt:

—   Tātad ņemam 5 krūmrozes, 19 rīvētas sieviešu kārtas gliemenes, 8 ēdamkarotes īpaši asā sātana pipara, ēdamkaroti ērču sulas, sauju indīgās naktenes, 4 čūsku mēles un īpaši skaistai ādai vēl 2 kaltētas tauksaknes. — Viņa ievilka elpu un paraudzījās griestos. — Tauksakne, tauksakne… šodien es to kaut kur tiku redzējusi.

Pēkšņi viņai kaut kas iešāvās prātā. Plima uzsita knipi un traucās pa krakšķošajām trepītēm uz jumtistabiņu, kur stāvēja gaišzilā gulta. Tur viņa pasniedzās pie veļas auklas, kur sameklēja divas bālas saknītes. Nokāpusi atpakaļ ķēķī, Plima drošības dēļ vēlreiz ielūkojās grāmatā, ar lupatiņu noslaucīja saknītes un iemeta tās katlā.

—  Vai kaut ko esmu aizmirsusi? — viņa ievaicājās, pārskatot recepti. Tad paraudzījās uz Prīmusu un sarauca uzacis. — Lieliskai iedarbībai… vēl svaigu sikspārni!

Plima paņēma burku un pacēla pret gaismu:

—  Tā, manu mazulīt. Paskatīsimies, vai tu vispār esi baudāms.

Prīmuss iepleta lielas acis, kad Plima ar viņa burku devās katla virzienā. Šausmās viņš skatījās uz baiso virumu, no kura cēlās indīgi zaļi burbuļi.

—   Klau, Plima, — viņš sauca. — Tu taču nemetīsi mani tur iekšā? Tas ir neprāts. Es vispār neesmu sikspārnis. Es tikai tāds izskatos, jo patiesībā es…

—  Ja domā, ka varēsi aizbēgt no manis, — Plima viņu pārtrauca, — līdzko atvēršu burku, tu dziļi maldies. Es tevi uzmanīšu.

Tad viņa nostājās pie katla, noliecās uz priekšu un kritiski aplūkoja verdošo burvju virumu. Vēlreiz to apmaisīja un jau cēla burku ar drebošo Prīmusu virs katla. No tā plūda tāds karstums, ka Prīmusam nosvīda spārni. Plimas kundze apgāza burku, atskrūvēja vāku un zibenīgi to noņēma. Prīmuss spēcīgi atspiedās ar spārniem pret burkas sieniņām, lai neizslīdētu. Plima jau cēla otru roku pamatīgam belzienam pa burkas dibenu. Bet virums pēkšņi sabiezēja un vairs nebūrbuļoja.

Plima reaģēja zibenīgi un nekavējoties aizskrūvēja burku.

—  Sasmakusi rāva un slienu pods! — viņa nolamājās. — Es taču nevaru viena rūpēties par visu vienlaikus.

Pie kāpnēm stāvēja augsts ķeblītis, un uz tā Plima nolika burku, tad paņēma plēšas.

Prīmuss burtiski pielipa pie sacaurumotā vāka un kāri elpoja. Tagad dārgs bija katrs mirklis. Viņam noteikti bija jāizkļūst no burkas. Nākamreiz vairs tā nepalaimēsies. Toties tagad viņam bija neliela priekšrocība: viņš precīzi zināja, kur un kad Plima atvērs burku. Viņam tikai pietiekami ilgi bija jāpaliek burkā un jānogaida īstais acumirklis, lai pēdējā brīdī aizlaistos. Protams, ar noteikumu, ka nekas viņam neiztraucēs.

Varbūt vajadzētu Plimu nedaudz pakaitināt? Tad viņa, iespējams, kļūtu mazliet neuzmanīgāka. Plima sabozusies pūta plēšas.

—   Hei, Plima!

—  Jā, jā, — viņa īsi attrauca. — Tūlīt es ķeršos tev klāt. Tas notiks ātrāk, nekā tev patiktos, un neviens un nekas mani neiztraucēs.

Plimas dusmas bija tiktāl nokaitētas, ka šķita — viņa tūlīt eksplodēs. Tātad viņa izredzes nebija nemaz tik peļamas. Tagad viņam bija jāpasaka tikai kaut kas muļķīgs, un Plima pilnīgi zaudētu savaldīšanos. Iespējams, viņa triektu burku ar Prīmusu pret sienu tāpat kā pirmīt konservu nazi? Prīmuss apsvēra, kā varētu izprovocēt Plimu. Tomēr liesmojošais pavards acu priekšā laupīja iztēles spējas. Viņš saņēmās un palūkojās apkārt. Bija jāatrod iemesls, kas liktu viņai uzsprāgt. Prīmuss izmisis palūkojās pāri plecam uz sienu, pie kuras bija nolikta viņa burka. Pēkšņi viņš sarāvās un pārsteigumā pat aizvēra acis. Aiz viņa karājās sens pergaments.

Tas bija saburzīts un izdilis. Malas bija ieplīsušas, tinte vietām bija pilnīgi izdzisusi. Likās, ka tas ilgu laiku nogulējis ūdenī. Prīmuss ar spēku pagrieza galvu, lai pamēģinātu apskatīt dīvainos zīmējumus, tomēr burkas stikla dēļ tas bija grūti. Šķiet, tas bija kāds ļoti sens plāns — turklāt tas bija kādas ēkas plāns! Tas bija kāds smalks saliekts objekts, kas bija attēlots no vairākām pusēm. Prīmuss saskatīja rakstu zīmes un skaitļus. Diemžēl tie bija pārāk izplūduši, lai būtu salasāmi no Primusa burkas. Tomēr viss nebija tik slikti. Daudz skaidrāk bija saskatāms kāds raksts, kas rotāja sirpjveida objekta malas. Tas nešaubīgi bija tas pats raksts, kāds bija saskatāms mirdzošajā akmenī, kuru Prīmuss reizi mēnesī izmantoja kā gaismekli lasīšanai. Viņa akmens varētu būt atlūzis gabals no šā sirpja.

Izlemts — šis temats bija lieliski piemērots Plimas kaitināšanai. Tikai jāsāk bija nekavējoties.

—   Klau, Plima, ja vakar tavai slotai būtu bijusi klāt kāda lietiņa, tu noteikti nebūtu nolauzusi nagu.

—   Par ko tur runā?— Plimas kundze nošņāca, enerģiski darbinot plēšas.

—  Ak, tu taču zini. Tas akmens, kas attēlots tavā plānā, — Prīmuss neļāva viņai attapties. — Tā sagadījās, ka vakar bija nakts, kad tas mirdzēja. Varbūt tev vajadzētu pie stūres pielikt šādu miglas lukturi. Tā tev būs vieglāk nokļūt mājās, kad nākamreiz tevi kāds sadomās katapultēt no meža. — Ar viltīgi gādīgu smaidu Prīmuss vēl piebilda: — Tas tikai tavai drošībai.

Plimas skatiens bija kā piekalts pergamentam. Plēšas cilājās arvien lēnāk un lēnāk. Viņa skatījās te uz katlu, te uz pergamentu, līdz beidzot nolika plēšas.

Tad viņa piecēlās un kritiski uzlūkoja Prīmusu.

—   Kā tu zini, ka akmens spēj mirdzēt? — viņa smīnot vaicāja.

—   Ļoti vienkārši — man tāds ir guļamistabā, es vakaros lasu tā gaismā.

Plimas acis iepletās. Viņa pagrāba burku.

—  Tu uzskati mani par galīgu muļķi ? — viņa kliedza. — Kāds akmens ir tavā guļamistabā?

Prīmuss bija sajūsmā. Vēl mazliet, un Plima uzvārīsies.

—   Tieši tāds, — viņš rāmi noteica un parādīja uz plānu.

—   Nemels niekus, — viņa iesaucās. — Tas taču ir milzīgs!

—  Tikai ne mans, — Prīmuss trallināja. — Parocīgs un maziņš.

Plima pašķielēja uz viņu. Iespējams, tagad ir īstais brīdis. Iespējams, tieši tagad viņa metīs burku pret sienu, un tad viņš pagūtu pārvērsties. Tomēr Plima reaģēja pilnīgi negaidīti.

Viņa piegāja pie galda, aizcirta grāmatu un uzlika uz tās burku. Tad paķēra ķebli, apsēdās uz tā, sakrustoja kājas un dziļi ieelpoja. Pēc tam sakārtoja matus, atbalstījās ar elkoņiem uz galda un viltīgi paraudzījās Prīmusam acīs.

—   Sāksim vēlreiz, — viņa teica, pavedinoši pieverot acis. — Tu man gribi iestāstīt… ka gabaliņš šā smalkā sirpja… kas attēlots šai plānā… atrodas tavā guļamistabā?

Prīmuss piespieda degunu pie burkas sienas un ieskatījās viņai dziļi acīs. Tad noteica:

-Jā!

—   Aha, — Plima novilka, pēc tam maigā balsī turpināja:

—   Un kāda tieši tā daļa?

Prīmuss izlikās, ka saspringti domā, tad noteica:

—   Tā… — viņš iepauzēja un pabeidza: — galotnes. Plimas seja satumsa. Viņa strauji piecēlās:

—   Šim sirpim ir divas virsotnes, ja vien tu to pats neesi ievērojis, — viņa teju kliedza.

—  Jā, es to zinu, — Prīmuss saglabāja mieru, bet pārmetoši nošūpoja galvu. — Vai tad ir atšķirība?

—   Milzīga! — Plima jau kliedza vāciņa caurumos. Tad atkal apsēdās un pētoši paraudzījās uz sikspārni.

—   Un kur šī tava guļamistaba ir? Kaut kur mežā, kādā kokā?

—   Ko tas nozīmē? — Prīmuss centās izklausīties aizvainots.

—  Tu domā, ka es grasos tevi ielūgt ciemos?

—   Es tev izsaku piedāvājumu, — viņa asi attrauca. — Tu man iedod akmeni, bet es tevi atbrīvoju.

Prīmuss smējās.

—   Neticu nevienam tavam vārdam. Ko tu ar to iesāksi? Plima pabolīja acis.

—   Gaismas reklāma. Virs mana nama durvīm.

—   Nekā diža nebūs, jo tas mirdz tikai reizi mēnesī, — viņš atmeta ar roku.

—   Tas būs īpašajām akcijām. Man jau apnicis ar tevi diskutēt. Akmeni vai lidosi katlā.

Plima daudznozīmīgi paskatījās uz katlu.

Protams, Prīmuss nespēja uzticēties Plimai. Bet, ja būtu iespējams viņu izvilināt ārā no mājas, viņam būtu pietiekami daudz laika apsvērt kādu citu bēgšanas plānu. Tostarp viņš varētu pat atdod viņai šo akmeni, jo lasīt var arī kamīna gaismā.

—  Jumtistabiņā vecajā, līkajā tornī, Dadžu takas galā, — viņš teica un piebilda: — Lielajā lādē zem loga.

—   Tā ir tā šķute pakalnā, kura, tā vien šķiet, kuru katru mirkli sabruks? Tad nezaudēsim laiku! A, tu, protams, arī nāksi. Tikai drošībai, lai šai laikā tu man nesastrādātu šeit kādas nejaucības.

Viņa pagrāba tumši zaļu iepirkumu somu, iemeta tajā burku ar Prīmusu un no stūra blakus skapim izcēla savu motorslotu. Uz stūres zvārojās viņas pilota cepure un lidošanas aprīkojuma atliekas. Viņa pārmeta iepirkumu somu pāri plecam, uzstīvēja garos dāmu cimdus pāri elkoņiem, uzlika cepuri, tad izgāja cauri priekškaram no raganas ķēķa.

Tomēr, pirms atvērt namdurvis, viņa piesardzīgi palūkojās pa durvju šķirbu. Priekšzīmīgās bodītes reputācija sabruktu vienā acumirklī, ja kāds klients viņu ieraudzītu šādā veidolā. Tā kā bija dziļa nakts, nekur nebija ne dvēseles. Prīmuss bija pārsteigts par to, ka ir jau tik tumšs, bet tad aptvēra, ka pēc blieziena ar mušu pletni krietnu laiku bija pavadījis bez samaņas, turklāt ieslodzīts burkā.

Kad viņi izgāja no namiņa, Prīmuss ar prieku ieklausījās circenīša dziesmā un ieelpoja svaigo meža gaisu. Tomēr prieks ātri pagaisa, jo Plima jau bija iedarbinājusi savu klabošo motorslotu.

—   Tā, — viņa iesaucās un uzlika motociklista brilles. — Paskatīsimies uz tavu akmentiņu!

Atstājot smirdīgu dūmu mākoni, motorslota trauca debesīs.

Plima laidās taisni pāri Tumšajam mežam uz dienvidiem. Kā melns paklājs zem viņiem uz visām pusēm pletās mežs. Orientēties nebija grūti, jo Svina kalns dienvidos bija labi saskatāms. Viņi lidoja milzu ātrumā šķērsām pāri mežam. Iepirkumu soma tā plivinājās, ka Prīmusam sāka mesties nelabi. Visbeidzot viņi bija sasnieguši Mēnessgaismas ezeru un pagriezās uz rietumiem. Tornis bija saskatāms jau iztālēm. Plima nolieca motorslotu uz leju un apmeta pāris loku ap pakalnu. Ieraudzījusi darbnīcas vaļējo logu, viņa sāka nolaišanos. Viņa prasmīgi stūrēja tieši logā, ievilka galvu plecos un nobremzēja kamīnzālē. Motorslota nosprauslojās un izpūta biezu dūmu mākoni.

Plima klepoja un gaiņāja dūmus. Tad uzbīdīja uz pieres brilles un nokāpa no slotas. Plimai ap degunu bija melns aplītis, ko bija iespiedušas brilles. Viņa ziņkāri lūkojās apkārt.

—  Nav slikti, — viņa atzinīgi novērtēja lielo krēslu. — Manai gaumei mazliet parupji, bet nav slikti. Paskat, arī jaunais žurnāls tev ir, jauki!

Plima paķēra jauno žurnālu, sarullēja to un iestūķēja iepirkumu somā. Primuss zaudēja runas spējas no šādas nekaunības.

—   Kur, tu teici, stāv tava lāde? — Taču Plima pat negaidīja atbildi uz jautājumu. — Zem loga jumtistabiņā? — Viņa paskatījās augšup. — Kur gan šeit varētu būt kāpnes ?

Viņa strauji atvēra durvis, kas veda uz putekļaino virtuvi.

—   Gandrīz kā manās mājās, — viņa noteica, kad ieraudzīja sarūsējušās pannas un katlus.

Pēkšņi Plima pamanīja saliekamās kāpnes, kas bija pieslietas pie lūkas. Viņa veicīgi izskrēja cauri virtuvei un kāpa augšup pa klakšķošajām kāpnēm, uzmanīgi pacēla lūku un ielūkojās jumtistabiņā. Divu jumta logu dēļ šeit bija daudz gaišāks nekā virtuvē. Plima tūlīt ieraudzīja meklēto lādi, kas stāvēja tieši blakus sienas pulkstenim.

—   Esmu satraukta, — viņa noteica un ieslīdēja jumtistabiņā.

Lādes vāks atvērās ļoti viegli. Plimas acis iemirdzējās, kad

viņa ieraudzīja pienbalto akmeni. Lai gan tas nemirdzēja kā pagājušonakt, raganai aizrāvās elpa.

—   Klau, Plima, — Prīmuss sauca. — Ņem to nejēdzīgo akmeni un atver burku!

—   Nesteidzies tik ļoti, — viņa attrauca, izceļot akmeni no lādes. — Es vēlos to izmēģināt.

Ragana piegāja pie jumta loga un paraudzījās naksnīgajās debesīs. Zvaigznes iespīdēja jumtistabiņā. Plima pakāpās sāņus, nostājās blakus logam un izstiepa rokas ar akmeni zvaigžņu gaismā. Tad svinīgi ieelpoja.

Pēkšņi vina atlaida akmeni un atvilka rokas nost. Prīmuss ne-

j >

ticēja savām acīm. Akmens nenokrita uz grīdas, bet gan brīvi lidinājās gaisā, it kā to turētu kāda neredzama roka. To viņš nebija gaidījis. Bet tas vēl nebija viss. Akmens lēnam sakustējās. Tas griezās ap savu asi, līdz smailā virsotne pavērsās pret grīdu. Plima pārtrauca saspringto klusumu.

—   Tas nav pareizais gals, — viņa ērcīgi noteica un nostājās pie loga. Akmens tūlīt nokrita uz grīdas.

—   Ko tas viss nozīmē?! — Prīmuss sašutis kliedza. — Vai tu neredzēji, ko tas dara? Tas ne tikai mirdz, tas pat lido!

Plima sagrāba burku un paklauvēja pa to ar nagu:

—   Es to nekādi nevaru izmantot. — Tul piebilda: — Un tas nozīmē tikai to, ka nonāksi manā katlā.

Tieši šai acumirklī pulkstenis nozvanīja pusnakti. Plima izbailēs sarāvās un apcirtās. Viņai acīs raudzījās Zobratiņš. Tas tupēja uz sava režģīŠa un jautājoši lūkojās uz raganu. Plimai atkārās žoklis. Mirkli telpā valdīja nāves klusums. Tad Zobratiņš viņai demonstrēja savu skaļāko un, iespējams, rekorda cienīgo modinātāja kliedzienu, kāds viņam bija pa spēkam.

Plimai mati sacēlās stāvus. Viņa kļuva bāla kā krīts. Zobratiņš kliedza pilnā kaklā, cik skaļi spēdams. Kā zibens ķerta viņa trieca burku pret grīdu, lai ar abām rokām aizspiestu ausis. Burka tinkšķēdama sabirza sīkās lauskās. >

Plima apcirtās. Panikas lēkmē viņa grasījās bēgt, bet aiz viņas pilnā augumā izslējās Prīmuss. Plimai, viņu ieraugot, pamira sirds.

Ar sātanisku smīnu viņš īsi noteica:

—   Bahhhh!

Plima spiedza tā, ka drebēja logu rūtis.

Prīmuss satvēra viņu pie pleciem, pagrieza un pastūma pie sienas.

—  Tā, jauko kundzīt, — viņš šņāca, — tagad mēs brītiņu aprunāsimies.

Vajadzēja krietni nopūlēties, lai iestūķētu trakojošo Plimu lādē, tomēr Prīmuss to paveica. Viņš ātri aizvēra vāku un pats uzsēdās uz tā. Kamēr Plima spiedza, Zobratiņš jau bija atgriezies savā pulkstenī, bet nevēlējās palaist garām jautro pasākumu. Viņa ziņkārīgais knābītis parādījās zem pulksteņa vāciņa.

Triumfējošais Prīmuss tupēja uz lādes vāka, no kuras skanēja dobji kliedzieni un visnegantākie lāsti. Pamazām ārdīšanās lādē norima, un Plimas spiedzienus nomainīja sirdi plosošas raudas.

—   Plima, — Prīmuss ierunājās, — vai tev klājas labi ? Vai kundze beidzot ir nomierinājusies?

Atbildes nebija.

Atskanēja tikai vēl skaļāka dunoņa un kliedzieni:

—   Tūlīt laid mani ārrrrrāāā!

Prīmuss saprotoši pamāja.

—   Redzi, mīļā Plima, tev nevajadzētu būt tik nepateicīgai. Tu pat nespēj novērtēt, cik ērti jūties šai lādē. Tur ir komfortabli. Iztēlojies, ka tev tajā būtu jāstāv uz galvas kaimiņos ar diviem resniem krupjiem, kuri visu laiku par tevi ņirgājas.

—   Es domāju, ka tu esi parasts sikspārnis! — viņa kliedza. — Es taču tev neko nenodarīju.

—   Vai zini, — Prīmuss domīgi teica, — visupirms tu gribēji mani izvārīt — pagaidām es nerunāju par belzienu ar mušu pletni. Ar to vēl nepietika. Tu dragā ar savu smirdīgo motorslotu pa manu istabu, nozodz manu žurnālu un liec manai lampai lidināties. Manuprāt, tu apdraudi apkārtējo vidi, un tev jābūt pateicīgai, ka es tevi esmu utilizējis.

Atkal atskanēja lamas un visbaisākie lāsti. Tomēr jau pēc brīža atsākās čīkstēšana.

—   Es tev izteikšu priekšlikumu, — Prīmuss iesaucās. — Es

tevi izlaidīšu no lādes, bet tu man atbildēsi uz dažiem jautājumiem. Ja tu uzvedīsies nepiedienīgi, piemēram, kodīsi vai skrāpēsies, tad zibenīgi — spudūc — atgriezīsies lādē. Ko teiksi ? Nekādas reakcijas. Viņš paklauvēja pa vāku.

—   Plima? Hallo?! Tu mani dzirdi?

—   Labi, jau labi, — Plima norūca.

Prīmuss nolēca no lādes un atvēra vāku. Plima sēdēja, sakrustojusi rokas uz krūtīm, un uz Prīmusu pat nepaskatījās.

—  Ja vēlies palikt lādē, es tev atnesīšu spilvenu. Nu, kā tad būs ? Plima nicīgi sarauca degunu un izkāpa no lādes, tad apsēdās

uz gultas malas. Prīmuss aizvēra lādi un atkal apsēdās uz vāka.

—  Tagad pastāsti, kas tā bija par burvestību. — Viņš pamāja akmens virzienā. — Varbūt tā manta spēj ne tikai lidot un mirdzēt?

Zobratinš no sava būrīša ieteicās:

—  Tiešām, varbūt tas vēl arī spēlē mūziku ? Es par to nebrīnītos. Plima klusēja, kā ūdeni mutē ieņēmusi un nicīgi vērās

griestos.

Prīmuss kļuva nepacietīgs:

—   Kas ir? Kas notiek ar šo akmeni? Un kas tas par plānu tavās mājās pie sienas?

—   Plāns nav mans, — Plima beidzot ierunājās.

—   Protams, es saprotu, ka šo plānu tu neesi zīmējusi, — Prīmuss atbildēja, — tam tu esi pārāk veca. Bet kur tu to dabūji?

—   Atradu.

—   Kur? — Prīmuss vaicāja un samiedza acis. — Vai tiešām katrs vārds no tevis jāizvelk ar varu?

—  Tas mētājās zem lapu kaudzes. Rietumos, purvājos.

Primuss paraudzījās uz Zobratiņu un pašūpoja galvu.

—   Prātam neaptverami, kur tas sievišķis blandās. Rietumu purvāji nav labākā vieta pastaigām.

Zobratiņš izlīda no pulksteņa kastes:

—  Toties no zemestrīcēm labi pasargāta. Iespējams, viņa gribēja pārcelties turp uz dzīvi.

—   Kādas blēņas jūs tur melšat! — Plima kliedza un mētājās ar rokām. — Mana motorslota reiz saniķojās un lidinājās krustām šķērsām pāri visam mežam, līdz beidzot nogāzās rietumos. Man vajadzēja krietni nopūlēties, lai izkļūtu no tiem smirdīgajiem purvājiem. Es ļoti nopriecājos, ka iekritu šajā lapu kaudzē, citādi būtu lauzusi sprandu. Kad es vandījos pa lapām, atradu šo plānu.

—   Un tu to piesavinājies, — Primuss pamāja. — Kas tas par sirpi, ko redzam tajā?

Plimas kundze paskatījās uz akmeni.

—   Es īsti nezinu, — viņa nopietni noteica. — Šis akmens, visticamāk, ir nolūzis no Mēness sirpja, kurš tika radīts pirms daudziem tūkstošiem gadu un bija karājies virs Tumšā meža.

Primuss viņu pārtrauca.

—   Radīts? Kurš to varēja izdarīt?

—  To es nezinu. — Plima paraustīja plecus. — Man nav ne mazākās jausmas, kam tas varēja būt paredzēts. Saskaņā ar plānu tas veidots no īpatnēja materiāla. Laikam pareizāk būtu teikt: no dažādiem kārdinošiem materiāliem.

—  Kā lai to saprot — kārdinošiem materiāliem? — Primuss izslējās.

—   Šis sirpis ir salikts no vairākiem, proti, pieciem segmentiem. Katrs segments bija apveltīts ar noteiktu īpašību. Tur bija bagātība un laime, nemirstība un skaistums, un visbeidzot — varai Sirpis lidinājās virs meža, to turēja zvaigžņu gaisma, bet kopā saturēja tumsa. Vismaz tā ir attēlots plānā.

—   Aha, — viņš noteica, — tā tu uzzināji, ka akmens spēj lidināties gaisā, tikai tas jātur zvaigžņu gaismā.

Plima lepni pacēla zodu.

—  Ja tas atbilst patiesībai, tad šis sirpis diez ko ilgi gan nevarētu lidināties virs meža, — Prīmuss sāka prātot. — Jau rītausmā vai mākoņos tas noteikti nokristu tāpat kā šis akmens.

Plima piepūta vaigus. Prīmuss nolēca no lādes, pacēla akmeni un aplūkoja tā noskaldīto malu.

—   Tā vien šķiet, ka tā arī notika. — Tad pielika pirkstu pie deguna. — Ja pieņemsim, ka tavs stāsts par elementiem ir patiess, ko gan visu varētu pasākt ar šādu mantu?

—   Nav ne jausmas, — Plima atbildēja. — Varbūt akmens īpašības var kaut kā izmantot? Tikai jānoskaidro, kurš no pieciem elementiem tam piemīt.

Prīmuss nolika akmeni uz lādes un pacēla pirkstu gaisā.

—  Varbūt tu zini, kāda īpašība piemīt šim gabalam?

Plima papurināja galvu.

—   Kad akmens lidinājās, tas pagriezās uz leju. Tādējādi tas varētu būt sirpja lejasdaļa. Diemžēl tieši šī plāna daļa ir pilnīgi nesalasāma. Tur varētu būt laime vai nemirstība.

—  Vai vari pateikt, ko tu tajā meklēji? — Prīmuss sarauca uzacis.

Plima klusēja un lūkojās grīdā.

Tad Prīmuss pamāja ar roku.

—   Man, galu galā, vienalga. Tātad mēs runājam par vienu veselu šā noslēpumainā sirpja elementu.

—   Par veselu elementu? Ak, nu gan jāsmejas. Tā ir tikai niecīga lauskiņa. Sirpis bija milzīgs.

—  Jo labāk, — Prīmuss noteica un atkal uzrāpās uz lādes.

—   Tātad pastāv vēl daudzas šādas daļiņas. Žēl tikai, ka tavs stāsts ir gaužām caurumains. Ja reiz šis sirpis lidinājās virs meža, gribētos zināt, kāpēc tas notika. — Pēc nelielas pauzītes viņš turpināja:

—  Tomēr vēl vairāk mani interesē, kurš to tur uzkarināja.

—   Par ko tu runā?

—   Kārdinošie elementi tāpat vien debesīs nekarājas, — viņš domīgi noteica. — Tur ir kāds iegansts. Kāds šo sirpi kaut kādam nolūkam izmantoja — un šis Kāds lieliski pieprata savu burvju darbiņu. Es neesmu dzirdējis, ka laimi vai varu var izcept kūkas formā. — Prīmuss paklauvēja pa akmeni. — Saki, lūdzu, vai ir vēl kādi apraksti par sirpi ?

Plima samulsa.

—   Kā lai es to zinu?

—  Tu nekad neesi mēģinājusi uzzināt par to vairāk? — Prīmuss bija patiesi izbrīnījies.

—   Nē, — viņa noteica, — līdz šodienai es pat nezināju, ka šāda sirpja daļiņa tiešām pastāv. Kur tu atradi šo gabaliņu?

Prīmuss piecēlās. Viņš aptvēra, ka nekad nebija par to pat aizdomājies. Viņš domīgi aplūkoja akmeni.

Atmiņā zibēja ainas: silta vasaras diena — augsta, zaļa zāle — un… divi puisēni, kas skraida pa Miglas laukiem.

—   Es nespēju skaidri atcerēties, — viņš atbildēja. — Manuprāt, es to atradu kaut kur mežā. Bet tas bija ļoti sen. Man ir sajūta, ka tas mūžīgi atradies šai lādē. — Viņš pašķielēja uz logu. — Varbūt Hoenveisā varētu atrast kādas norādes.

—   Ko tu gribi teikt?

—   Lielā bibliotēka! — viņš iesaucās. — Tu nekad neesi tur bijusi ? Tur noteikti ir kādas hronikas, kur varētu būt ziņas par sirpi.

Plima piekrītoši māja ar galvu. Tagad Prīmuss bija savā elementā. Viņš pat zināja, kurās grāmatās kādas ziņas jāmeklē. Pēc biežajiem bibliotēkas apmeklējumiem viņš tur lieliski orientējās.

—   Plima, — viņš priecīgi teica. — Es novēlu tev patīkamu vakaru. Tu taču pratīsi pati nokļūt mājās. Es, protams, mīļuprāt ar tevi vēl patērzētu, bet diemžēl man rīt agri jāceļas.

Viņš sakārtoja savu fraku, sasita plaukstas un atvēra lūku grīdā. Plima sapīkusi paskatījās uz viņu.

—   Ko tas nozīmē? — viņa brīnījās. — Ko tu esi iecerējis?

—  Nu, es grasos rīt doties sirpja meklējumos. Vai tu tiešām nesaproti ?

—   Tu meklēsi sirpi? — Plima satraucās ne pa jokam. — Bez manis tu šo mantiņu joprojām lietotu kā naktslampiņu. Tev jābūt man pateicīgam, ka parādīju plānu.

Prīmuss pamirkšķināja Zobratiņam.

—   Es ari tev novēlu šo plānu apskatīt tā, kā to darīju es.

—   Tas nav godīgi! — Plima sauca. — Es jau sen vēlos atklāt šo noslēpumu.

—   Tā vien izklausās, it kā tu vēlētos nākt man līdzi.

Prīmuss jautājoši pavērās uz Plimu.

Viņa sakrustoja rokas uz krūtīm un vīzdegunīgi lūkojās griestos.

—  Es tikai gribēju zināt tavas domas par to, neko vairāk.

—   Zini, Plima, — Prīmuss kļuva pielaidīgāks. — Ja tu labi uzvedīsies un nesagādāsi man problēmas, es paņemšu tevi rīt līdzi uz Hoenveisu.

Bez kavēšanās Plima piekrita. Viņa paķēra somu un uzmeta uz pleca.

—   Man tāpat vajag šo to nopirkt tirgū. Tiekamies rīt agri pie bodītes.

—   Nu, labi, — viņš noteica. — Tikai ar vienu norunu: nekādas mušu pletnes vai citu dumju triku, sarunāts? Daudz laika mums nevajadzēs. Mēs visu paveiksim pusstundā.

—   Nedomāju vis, — Plima iebilda. — Mēs jauki aiziesim kājām.

—   Es lai ietu kājām? Nemūžam! Vai tu maz zini, cik tālu tas ir?

—   Man vienalga, — Plima attrauca. — Ko cilvēki nodomās, ja es ieradīšos uz savas motorslotas? Man būtu jāslēdz veikaliņš.

Prīmusam vajadzēja piekrist. Viņi ierāpās pa lūku virtuvē un devās uz kamīnzāli. Tur Plima uzkāpa uz savas slotas un uzlika brilles.

—   Līdz rītiņam.

Prīmuss pacēla pirkstu un izstiepa roku.

—   Tu neko neesi aizmirsusi?

—   Ko? — Plima tēloja neizpratni.

—   Manu žurnālu! Dod šurp!

Plima izmocīja smaidiņu un izvilka žurnālu no iepirkumu somas. Tad ar skaļu parkšķi aizlaidās naktī.

MĪKLU SAKNĪTES STĀSTI

Primuss bija lieliski izgulējies un pamodās diezgan vēlu. Salīdzinājumā ar Plimas šauro burku viņa vecā gulta bija īstena gulētāju paradīze. Viņš paraudzījās pulkstenī: bija jau pusdesmit! Ārprāts! Šai laikā viņam jau sen bija jāsoļo pa ceļu uz Hoenveisu. Viņš izlēca no gultas, piegāja pie loga, nožāvājās un izstaipījās. Gaiss bija smagi karsts. Prīmuss izliecās pa logu un paskatījās debesīs. Virs Svina kalniem drūzmējās tumši mākoņi. Rīt varētu gaidīt negaisu. Viņš paņēma cilindru no gultas gala, pārtapa sikspārnī un ierasti aizlaidās pa logu. No Sniga joprojām nebija ne vēsts. Prīmusu pamazām pārņēma nemiers. Tas neizskatījās pēc Sniga, viņš nemēdza tik ilgi būt prom. Tomēr pašlaik Prīmuss steidzās. Viņš taču bija apsolījis Plimai agri no rīta būt pie viņas. Viņš paātrināja tempu.

Viņš devās pa to pašu ceļu, pa kuru pagājušonakt Plima laidās uz savas motorslotas, tas ir, pāri Miglas laukiem uz Mēnessgaismas ezeru. Pēc īsa lidojuma gar ezera krastu viņš jau bija pie Tumšā meža malas. Tagad tieši virs kokiem bija jālido uz ziemeļiem. No gaisa un dienasgaismā šī meža daļa izskatījās vēl aizaugušāka nekā pierastā Dadžu taka. Ne tuvu, ne tālu neredzēja nevienu meža noriņu. Prīmuss raudzījās uz kokiem. To lapotne bija tik bieza, ka zem tām pat dienā noteikti bija jāstaigā ar lampu. Viņš traucās tālāk.

Necik ilgi, un tālumā jau bija saredzamas egļu galotnes. Kaut kur tur bija jābūt Plimas bodītei. Mazo meža noriņu atrast nebūs grūti. Tomēr pēkšņi Prīmuss saprata, ka mežs zem viņa ir mainījies. Koki kļuva arvien zemāki, kailāki un kroplāki, līdz to vairs nebija vispār. Lejā līdz egļu audzei auga tikai nožēlojami dzelkšņaini krūmiņi un samudžināti vīteņaugi. Šur tur rēgojās veci koki, kurus āmuļi, efejas un citi žņaudzēji sen jau bija nobeiguši.

Negaidīti Prīmuss sadzirdēja izmisušu kliedzienu. Viņš pasitās sāņus un palidoja gabaliņu atpakaļ. Šķita, ka viņš bija pārklausījies. Šai vīteņaugu mudžeklī neviens nebija saskatāms. Viņš jau grasījās lidot tālāk, kad kliedzieni atskanēja atkal. Prīmuss nolaidās zemāk un mežonīgajā efeju vijumā saskatīja oranžu bumbu. Nē, tā nebija bumba! Prīmuss neticēja savām acīm. Tas taču bija Snigs, kurš kājām gaisā bija sapinies ložņājošajos augos. Prīmuss nolaidās uz kāda zara un pētoši raudzījās ņudzeklī, kurā ķirbis bija iestrēdzis.

—   Vai drīkstu pavaicāt, ko tu šeit dari ? Tu nekad vēl neesi bijis tik tālu no savas komposta kaudzes.

—   Es biju izsalcis, — Snigs vaimanāja un atgaiņājās no mazajām mušiņām, kas līda sejā.

—   Un tāpēc tu nāci tieši šurp? — Prīmuss nebeidza brīnīties.

—   Ak, vai, — Snigs murmināja. — Es biju mežā. Tur es jau biju atradis šo to ēdamu. Tu nespēj iztēloties, kas man bija jāpārdzīvo. — Snigs pārgrieza acis. — Es sasitos, slīku un tagad vēl esmu gandrīz nožņaugts. Tomēr visu es tev izstāstīšu vēlāk. Es jau grasījos doties mājup, kad sajutu smaržojam gailenītes. Gailenītes! — viņš ilgu pilnā balsī iesaucās. — Es lauzos cauri krūmiem… — Tad viņš apklusa un pilnā kaklā iebļāvās: — Izvelc taču mani beidzot ārā!!!

Prīmuss tikai pārmetoši pašūpoja galvu. Tad norādīja uz sakārņiem.

—  Tā vien šķiet, ka šeit viss ir samudžinājies.

—   Samudžinājies te viss tiešām ir labi, — Snigs bēdīgi piekrita. — Viss te savijas kā pats no sevis. Patiesībā pašam nav pat laika attapties, kad esi jau samudžināts.

Prīmuss noslaucīja pieri. Kā lai atsvabina nabaga Snigu? Ja viņš pārtaptu normālā veidolā, resno ķirbi, visticamāk, atsvabināt varētu, bet tas nekā daudz nedotu. Jau pēc dažiem lēcieniem viņš atkal ieķertos šajā mudžeklī. Viņš pat nespētu ķirbi panest, jo tad abi iegrimtu šai saaugumā. Sikspārņa veidolā viņš smago draugu nespētu pacelt. Pēkšņi viņam iešāvās prātā kāda ideja.

—   Pagaidi mani, — viņš teica. — Es aizlidošu pakaļ palīdzībai.

—   Tu mani šeit pametīsi vienu? — Snigs iekliedzās. — Tu to nedrīksti darīt! Izvelc mani no šejienes! — Snigs savilka seju, drūmu kā negaisa mākonis, un jau taisījās uz raudāšanu.

Bet Prīmuss jau traucās pāri krūmiem.

—  Tikai bez panikas! — viņš sauca. — Es drīz atgriezīšos. —

Tā viņš noteica un pazuda aiz eglēm.

Pēc brīža viņš jau bija atradis noriņu ar Plimas rotaļlietu veikaliņu. Saimniece ar lielu lejkannu laistīja tomātus. Putnubiedēklis Čaks jau bija ieraudzījis Prīmusu. Smaidīdams viņš stāvēja salātu dobē un māja ar roku.

—   Skatieties, mis Plima! — Čaks sauca. — Trakoti šiki tērptais sikspārnis ir atgriezies. Manuprāt, šāds cilindrs arī man labi piestāvētu. Melnā krāsa ir noslēpumaina. Vai jums nešķiet, ka…

Plima apcirtās un uzlūkoja Prīmusu.

—   Vai tu maz zini, cik vēls jau ir? — viņa kliedza. — Gandrīz desmit! Mums paies divas stundas, līdz aizkļūsim līdz Hoenveisai, bet man šodien vēl jāiepērkas.

Prīmuss nolaidās uz Čaka izstieptās rokas.

—   Diemžēl es aizgulējos. Tomēr vispirms mums jānokārto kāds ļoti steidzams darbiņš. Vai tev ir liela soma un gara aukla? Mans draugs iestrēdzis brikšņos un netiek ārā. Otrpus kokiem.

Plima uzmeta lūpu.

Prīmuss nelikās zinis par to un turpināja:

—   Es ielikšu viņu somā, un tu to lidojumā izcelsi ārā. — Pēc tam piebilda: — Tas būs vienkārši. Zem kokiem neviens neredzēs, kā tu lidosi uz slotas.

—   Ko tu mels? Kas tas par draugu, kuru var ielikt somā? Vai tas kaulainais ķēms no pulksteņa?

Prīmuss papurināja galvu.

—   Nē, tas ir ķirbis. Viņš dzīvo pie manis komposta kaudzē. Nāc taču, mums nav daudz laika.

Plima nolika lejkannu un ar uzspraustiem brunčiem lumpačoja pāri dobēm.

—   Padomā tik, mums nav daudz laika…

Viņa iesoļoja mājā un jau pavisam drīz iznāca ar lielu tirgus somu. Prīmuss lidoja viņai pretī.

—   Iestūķē savu draugu šajā, — viņa teica un pasniedza somu. — Es drīz būšu klāt un izvilkšu viņu. — Pēc tam viņa atkal pazuda naminā.

Prīmuss, cik ātri vien spēja, laidās pāri koku galotnēm uz brikšņu lauku. Viņš skaidri saskatīja ērkšķaino krūmiņu, kurš locījās Sniga atbrīvošanās alkās. Prīmuss sagatavojās nolaisties un pārtapa cilvēka veidolā. Vajadzēja krietni nopūlēties, līdz ķirbis tika brīvs no žņaudzošajiem vīteņaugiem. Brikšņi bija pamatīgi saķērušies un ļoti dzelkšņaini. Turklāt tie visu laiku mēģināja sagrābt arī Prīmusu.

Beidzot pūliņi vainagojās ar panākumiem. Snigs bija atbrīvots no mežonīgajiem vijumiem. Prīmuss aizspēra malā pēdējos zarus un iestūķēja ķirbi somā. Snigs bija zaudējis pēdējos spēkus.

—   Šeit nav ko elpot, — no somas atskanēja dobjas vaimanas.

—   Tagad gan nestīvējies, — Prīmuss uzsauca. — Nekas tev vairs nenotiks.

Pēc tam viņš sāka drudžaini lūkoties pēc Plimas.

—   Kur viņa palikusi ? — Viņam visu laiku vajadzēja atgaiņāties no uzmācīgajiem ložņaugiem.

Beidzot viņš saklausīja motorslotas tarkšķēšanu. Tā bija pirmā reize, kad šī skaņa sagādāja viņam prieku. Te virs kokiem parādījās Plima. Viņa pagrieza savu motorslotu, pārliecās pār

stūri un pārlaidu skatienu apkaimei. Pagaidām viņa neredzēja

nekā ārkārtēja. Pamāja Prīmusam un divreiz piespieda gāzes pedāli. Iespējams, tas nozīmēja — aizieti Plima sāka laisties arvien zemāk. Viņa riņķoja ap Prīmusu, tad nometa virves galu, kuru bija cieši piesējusi pie slotas stieņa. Prīmuss ātri piesēja virvi pie somas rokturiem, pēc tam pacēla īkšķi augšup. Plima strauji stūrēja slotu virs kokiem.

Vienīgais, ar ko viņa nebija rēķinājusies, bija Sniga svars. Kad virve nostiepās, slota tik krasi salēcās, ka Plima gandrīz pārlidoja pāri stūrei. Slota izgāza melnu dūmu mākoni, Plima uzgāzēja un mēģināja pacelties, tikai smago somu ar Snigu nekādi nevarēja dabūt virs koku galotnēm. Tā triecās pret visiem kokiem viņu ceļā. Prīmuss lidoja nopakaļ un patiesi juta līdzi nabaga ķirbim, saraujoties pie katra trieciena. Kad Plima beidzot sasniedza noriņu, soma vilkās viņai nopakaļ teju pa pusdārzu, līdz ar blīkšķi atsitās pret mājas sienu un palika nekustīgi guļam.

Plima nolēca no slotas un steidzās pie somas, no kuras skanēja briesmīgas vaimanas.

— Augstā debess! — viņa sauca. — Vai tev kaut kas ir noticis ?

Pēc šā jautājuma vaimanas pārgāja izmisušos smieklos.

Prīmuss jutās bezgala vainīgs, kad nolaidās blakus Plimai pie mājas sienas. Viņš pārtapa cilvēka veidolā un atvēra apdauzīto somu. Pāri salātu dobēm atlēca arī Čaks, kuru ļoti interesēja notiekošais. Plima jau bija paguvusi aizskriet līdz akai. Viņa drudžaini grieza vindu, pēc tam izcēla spaini ūdens. Prīmuss izvēla ķirbi no somas, tad sāka plaukšķināt ar delnu pa vaigiem.

—   Hei, manu resnulīti, — viņš noraizējies teica. — Tagad viss būs labi.

Tieši šai mirklī Plima uzgāza Snigam auksto akas ūdeni. Ķirbis sprauslodams atvēra acis. Pirmais, ko viņš ieraudzīja, bija Plimas kundze, kura lūkojās uz viņu caur motociklista brillēm, un uztraukts putnubiedēklis, kurš mīņājās viņam apkārt. Snigs atkal aizmiedza acis. "Tas noteikti ir murgs," viņš nodomāja, "turklāt gaužām baiss." Vēderā atskanēja skaļš burkšķis.

—   Viņš ir izsalcis? — Plima paraudzījās uz Prīmusu. Viņš samulsis paraustīja plecus. Plima pieliecās un paskatījās Snigam tieši sejā. Tad māja ar galvu un skaļi vaicāja, it kā Snigs būtu vājdzirdīgs: — Tu taču esi izsalcis, vai ne?

Snigs atvēra acis. Viņš aplūkoja dīvaino sabiedrību un meklēja palīdzību pie Prīmusa.

—   Vini tev neko nenodarīs, — Prīmuss mierinoši noteica. — Raugi, šis ir Čaks. — Viņš piebikstīja putnubiedēklim. — Čaks dzīvo salātu dobē un ar prieku uzaicinātu tevi uzēst.

—   Ak, jā! — Čaks iesaucās. — Tā ir gaužām laba doma. Nāciet man līdzi, un es paraudzīšu, ar ko varu jūs pacienāt. Es pats esmu liels ēdājs, tāpēc varēšu piedāvāt jums kaut ko izsmalcinātu. Jums noteikti jāpagaršo lauku salāti, tie burvīgi smaržo, vienkārši pasakaini! Man nesen kāds kāpuriņš stāstīja, haha! — viņš iesmējās.

Tad viņš palūkojās uz Prīmusu un turpināja čalot:

—   Es gribēju jums jau sen pateikt, ka vispirms mani sajūsmināja jūsu cilindrs, bet šī fraka — tā ir pasakaina. Kāds piegriezums! Viens no putnubiedēkļiem valkāja līdzīgu. Es vēl nodomāju — augstā debess, kur viņš tādu ņēmis? Bet jūs jau zināt, ka cilvēkiem par tādām lietām sevišķi netīk stāstīt. Man ļoti patīk pogas. Vai zinājāt, ka es kolekcionēju pogas?

Putnubiedēklis tvēra pie Prīmusa frakas un norāva augšējo pogu. Prīmuss bezpalīdzīgi noskatījās putnubiedēkļa izdarībā. Viņš jau vēra muti rājienam, kad Čaks no kabatas izvilka nelielu metāla kārbiņu un atvēra to.

—   Lūk, varat izvēlēties jums tīkamo, — viņš teica. — Es labprāt mainīšu pret jūsējo.

Prīmusam nebija ne mazākās vēlēšanās to darīt. Bet, tā kā Čaks bija tik mīļš un pieteicās parūpēties par Snigu, viņš nolēma piedalīties šai spēlē. Viņš ieskatījās kārbiņā, un starp daudzajām koka un kaula podziņām ieraudzīja spožu misiņa pogu. Prīmuss to izņēma un aplūkoja saules gaismā. Uz tās bija saskatāms iespiests zīmodziņš — sakrustots kaplis un lāpstiņa. Prīmuss pieļāva, ka, visticamāk, tas bija kalnraču ģildes ģerbonis.

—   Es ņemšu šo, — viņš teica.

—  Jauki, — Čaks atbildēja. — Tā jums noteikti labi piestāvēs.

Prīmuss ielika podziņu jakas kabatā un noraudzījās, kā Čaks ar Snigu aizlēca uz salātu dobi.

Plima iegāja namiņā sakārtot mantas. Kad Prīmuss ienāca raganas ķēķī, viņš vispirms paraudzījās uz plauktu, kur vakar stāvēja viņa burka. Viņš pat negribēja atcerēties, cik tajā bija neērti, un paskatījās jumtistabiņas virzienā. Plima pašlaik ņēma no auklas garas zeķes.

—   Es tūlīt būšu gatava, — viņa teica. — Vai tu varētu pagaidām pastāvēt kaut kur citur?

Prīmuss ātri novērsās. Tad aizgāja līdz sienai, pie kuras karājās plāns ar Mēness sirpi. Beidzot viņš varēja rūpīgi aplūkot pergamentu, kuru pirms tam redzēja tikai cauri burkas stiklam. Noplukušais pergaments Prīmusam nesagādāja nekādas problēmas. Ikvakara lasāmviela viņu bija pamatīgi uztrenējusi šādu senu tekstu lasīšanā. Tur, kur tekstu bija sabojājis ūdens, bija norādes, par kurām Primuss tieši vakar bija prātojis:

—  Šī lieta šķiet mūžsena, — viņš saprata. — Tomēr es nekādi nespēju saprast, kurš to būtu varējis izveidot.

Kā savaldzināts viņš pieliecās plānam vēl tuvāk. Vai šie cipariņi varētu būt izmēri? Neticami! Ja ticēt šiem skaitļiem, sirpja diametrs pārsniedza divdesmit soļus. Prīmuss nosvilpās. Tik milzīgu objektu bija grūti iztēloties. Plima nebija melojusi — viņa akmens tiešām bija tikai niecīgs tā gabaliņš.

Plānā bija saskatāms vēl kaut kas: smalkas līnijas sadalīja sirpi piecos segmentos, kuros bija ierakstīts attiecīgā elementa nosaukums. Vidusdaļai piederējās vara. Šis uzraksts bija skaidri salasāms.

Toties uzraksti divos apakšējos segmentos vispār nebija salasāmi. Tinte bija pilnīgi izplūdusi un izbalējusi. Savukārt segmentā virs varas daļas bija skaidrs uzraksts: bagātība. Sirpja augšējā virsotnē atradās skaistums. Prīmuss sarāvās. Kāpēc Plimai bija nepieciešams tieši šis elements? Protams, viņa bija kaitinoša un lecīga, viņa čiepa un lādējās, bet neglīta viņa noteikti nebija. Gluži pretēji.

—   Tagad vari atkal skatīties, — aiz muguras atskanēja balss, un Plima kāpa lejup pa kāpnītēm.

Viņai bija spoži melna kleita un īsa jaciņa ar spalvainu kažokādas apkaklīti. Viņas sudrabotie mati bija savīti divās biezās pīnēs, kas gūlās pāri pleciem. Rokā viņai bija senlaicīgs ārsta koferītis.

—   Tā ir mana rokassomiņa — iepirkumiem, — viņa noteica un pacēla koferīti. — Nekur nav tik lieliskas burvju zālītes kā Hoenveisas tirgū. Šie nekaunīgie koboldi pieprasa šaušalīgas cenas, tomēr zālītes viņiem ir vislabākās visā apkaimē. — Viņa samiedza acis. — Tas tādēļ, ka viņi augu dienu tikai to vien dara, kā rakņājas pazemē.

Prīmuss un Plima devās ārā no namiņa. Snigs sēdēja salātu dobē un ar gardu muti tiesāja mārrutku.

—   Šķiet, ka viņš jau ir gandrīz atkopies, — Prīmuss gandarīts noteica. Viņš pacēla roku un pamāja ar roku.

Tomēr ķirbis bija pārlieku aizņemts, lai liktos traucēts tādu nieku dēļ. Labā omā viņi devās ceļā un cauri eglītēm virzījās uz

Zāļu ceļu.

Meža austrumu malu viņi sasniedza tikai pēc stundas. Prīmusam šāda pastaiga zem skuju kokiem nesagādāja ne mazāko prieku. Šis Zāļu ceļš bija tikpat nepatīkams un draudīgs kā Dadžu taka. Viņiem uz galvas pastāvīgi krita čiekuri vīna pudeles lielumā, pilēja sveķi un spaiņiem bira egļu skujas. Prīmuss galvu bija ierāvis tik dziļi apkaklē, ka no cilindra rēgojās tikai viņa deguns. Plima arī centās izvairīties no šiem nejaukumiem. Viņa turēja koferīti virs galvas un pieturēja kleitu, līdz potītēm brizdama pa egļu skujām.

Beidzot viņi sasniedza Tumšā meža austrumu malu, no kurienes bija saskatāmi pilsētas torņi, tomēr viņiem bija vēl ļoti tāls ceļš ejams. Pa labi auga augstas niedres, jo Mēnessgaismas ezers pletās līdz pašam Tumšajam mežam. Ūdens virsma ņirbēja saules gaismā, niedres čabēdamas locījās vējā. Otrpus ceļa līdz pašam horizontam pletās labības lauki. Tikai šur un tur bija redzama kāda veca mājiņa vai miegains ciematiņš. Prīmuss stāstīja Plimai, ko bija izlasījis "Burvju Ziņās". Arī to, ka viņš joprojām meklē koboldu valstības vārtus un jau priecājas par nākamo žurnāla numuru. Protams, viņš nespēja pastāstīt Plimai par vissvarīgāko rakstu. Kletenheimieši bija gaužām lepni par savas sniega lāpstas darbību. Plima tikai noteica "Pē!" un savukārt pastāstīja par piedzīvoto visnejaukāko pakaļdzīšanos. Sarunas laikā Prīmuss vēroja mirdzošo ezeru.

Pēkšņi viņš ievēroja nelielu koka tiltiņu, kas niedrēs bija gandrīz nesaskatāms. Prīmuss apstājās.

—   Pagaidi mirkli, — viņš noteica un pagāja atpakaļ.

—   Kas notiek? Mums jādodas tālāk!

Prīmuss nolieca niedres un uzkāpa uz tiltiņa, no kura virs ūdens bija redzams vien mazs gabaliņš.

—   Šeit ir laiva, — viņš noteica.

—  Jautri, — Plima smīkņāja. — Tieši tas, kas mūsu ceļā pa laukiem ir visnepieciešamākais.

Prīmuss atmeta ar roku. Laipiņa krakšķēja un brīkšķēja zem kājām, kad viņi pa to gāja uz niedrēs cieši piesieto laiviņu. Laivā bija pat airi.

Pēc brīža Prīmuss atgriezās krastā.

—   Kas ir ar laivu? — Plima prašņāja. — Esi kaut ko atradis?

—   Lāga nezinu. — Viņš atskatījās. — Aizvakar es no torņa ar tālskati vēroju koboldu svētku gājienu. Tu taču zini — mani interesē slepenās durtiņas. Tad arī es nejauši ieraudzīju ezerā laiviņu.

—   Nu un tad? Varbūt tā bija atraisījusies, — Plima prātoja.

Prīmuss noliedzoši purināja galvu.

—   Nē, tas ir, laikam jā. Tajā kāds sēdēja. Tajā tumši melnajā naktī kāds bija izbraucis ezerā. Tas stāvēja laiviņā taisns kā svece. Likās, ka viņš kaut ko meklēja ūdenī, tikai es diemžēl nesaskatīju viņa seju. Viņam bija kapuce un apmetnis. Tas taču ir dīvaini, vai ne ?

Tad viņš sarauca pieri.

—   Mirkli! — viņš iesaucās. — Tur bija vēl kaut kas! Es redzēju roku, ar kuru viņš turēja apmetni. Tā es sapratu, kas viņš ir vīrietis. Uz pirksta bija plats gredzens — manuprāt, zīmoggredzens.

Plima likās pārsteigta.

—   Un ko šis vīrs darīja?

—   Nav ne jausmas, — Prīmuss atbildēja. — Es centos saskatīt slepenās durvis. Turklāt man vajadzēja ar tevi pa laukiem spēlēt "sunīšus". Dosimies labāk tālāk. Tā jau ir trešā persona, par kuru man jālauza galva.

Plima piecēlās un pavērās uz Prīmusu.

—   Ko nozīmē trešā persona? Par ko tu pastāvīgi domā?

Prīmuss neapstājoties turpināja:

—   Visupirms par to, kurš varētu būt izveidojis šo sirpi. Tik prasmīgi meistari ir liels retums pat šai apkaimē. Vēl mani interesē tas, kurš uzzīmējis šo plānu. Tur rakstīts, ka šis sirpis izgatavots jau pirms divpadsmit tūkstošiem gadu. Savukārt pats plāns neizskatās vecāks par divsimt vai trīssimt gadiem. Tas nozīmē, ka pirms neilga laika vēl kāds ir interesējies par to. Un es ļoti labprāt gribētu uzzināt, kurš tas ir.

Pēc kāda laika parādījās nošķiebušās mājiņas, kas stāvēja, cieši piespiedušās cita pie citas. Tā bija Hoenveisas pievārte ar līkumainām ieliņām, kas vijās gar biezajiem pilsētas mūriem. Prīmuss ar Plimu cilpoja pa mālainajām ieliņām, līdz beidzot izspraucās starp divu māju sienām un nokļuva uz platas, bruģētas ielas. Gar tās malām slējās gāzes laternas, kuru taisnās rindas veda tieši līdz lielajiem pilsētas vārtiem. Šeit valdīja kņada, skanēja čalas, pa vidu jaucās riteņu grabēšana, pātagu švīksti un pakavu klaboņa. Zemnieki pa bruģi dzina lopus vai veda ar sienu piekrautus ratus cauri koboldu, jātnieku un tirgussievu pūlim. Šeit rindā stāvēja neskaitāmi vezumi un rati, kurus pie vārtiem pārbaudīja pilsētas sardze. Šai ņudzeklī pārvietoties nebija iespējams. Plima un Prīmuss uz priekšu tika gliemeža ātrumā, bet pāri namu jumtiem spoži spīdēja pusdienu saule.

— Nākamreiz mēs tomēr lidosim, — Primuss nervozi teica Plimai, kuru pūlis bija viņam cieši piespiedis.

Viņi pamazām tuvojās pilsētas vārtiem. No muguras viņus stūma dārzeņu ratiņi un zirgu pajūgi, līdz beidzot viņi aizkļuva līdz sargiem. Beidzot viņi bija atnākuši.

Hoenveisa bija mirdzoša pilsētiņa. Tās senās un cienīgās ēkas, varenie torņi un neskaitāmie tiltu loki, kuri starp namiem izliecās augstu virs ielām, pārsteidza arvien no jauna. Aiz lielajiem vārtiem ar akmenī izcirstām sejām slējās kāpnes vai arkādes, no kurām uz pagalmiņiem stiepās tumšas ūdensnotekcaurules. Šīs akmens figūras bija veidojuši īsti sava amata meistari, jo neviens pūķis, velniņš vai trollis nelīdzinājās citiem. Tomēr līdztekus šai skulptūru mākslai Nezāļu valstības galvaspilsēta bija slavena ar tās universitātēm un akadēmijām. No visām valsts pusēm šurp brauca studenti, lai papildinātu savas zināšanas. Augstskolu auditorijās viņi apguva visdažādākās noslēpumu zinības, turklāt ne tikai astroloģiju vai parapsiholoģiju, šeit tika pasniegta arī alķīmija. Dziļajos akadēmijas pagrabos karsējās un burbuļoja stikla kolbas, tvaikoja mikstūras vai nogatavojās smalki pulverīši. Ik pa laikam nodrebēja grīdas, kad uzsprāga kārtējā laboratorija.

Ja ir tik daudz dažādu akadēmiju, nav brīnums, ka ap tirgus placi bija sarindojušās daudzas mazas bodītes, kur bija iespējams atrast pilnīgi visas zinātnieka darbā nepieciešamās lietiņas. Tur bija stikla spirāles, tālskati un mikroskopi, un vēl daudz, daudz kā cita. Plima ziņkārīgi lūkojās skatlogos un pēkšņi ieraudzīja ar gāzi darbināmu vara katlu, kurā bija iebūvēts termometrs.

Viņa staroja:

—  Tas man noteikti jādabū! — viņa iesaucās. — Tu man vēlāk atgādināsi? Šis katls man noteikti ir vajadzīgs. Bet pirms tam man jāiegādājas dažas zālītes. Mēs tāpat dodamies tirgus virzienā.

Tagad viņi gandrīz skrēja pa ielu uz tirgus laukumu, kur uzstājās žonglieri un klaigāja tirgotāji. Visrosīgākie bija koboldi, kuri bija ieņēmuši teju trešdaļu tirdzniecības stendu. Viņi prasmīgi darbojās pie saviem kases aparātiem.

Prīmuss ložņāja gar grāmatu plauktiem un šķirstīja noputējušus sējumus, bet Plima čakli iepirka burvju līdzekļus. Viņa bija pārņemta ar iepirkšanos un nikni lādējās uz nabagiem. Prīmuss jau iztālēm dzirdēja, kā viņa lamājās ar koboldiem.

—   Kā, lūdzu? — viņa uzklupa kādam tuklam pakalna koboldam. — Divdesmit piecas sudraba naudiņas par divām sērgas saknītēm!? Tu tiešām nopietni domā, ka es tās pirkšu no tevis? Veterbahā tādas man meta pakaļ!

Koboldam aizsitās elpa. Viņš drudžaini cilāja svarus, vandījās pagaldē cerībā atrast kaut ko citu, kas būtu piedāvājams niknajai kundzei.

Tostarp Prīmuss jau bija apskatījis visus grāmatu plauktus un devās pie stenda ar dažādiem jokainiem nieciņiem. Viņš šaudījās starp nobružātām mēbelēm un ložņāja zem bilžu rāmjiem, kuri nokarājās no griestiem. Reizumis šķita, ka viņš ir savā torņa istabiņā. Šeit bija zvaigžņu kartes, pulksteņi un vēl vesela kaudze dažādu jauku lietu. Galdi bija nokrauti ar svečturiem, figūriņām un petrolejas lampām. Plauktos stāvēja atvērtas koka kārbiņas ar spēļu kārtīm, flautas vai krāsainas lēcas. Viņš pārsteigts aplūkoja šīs mantas. Zem kādas vecas lupatas viņš atklāja garenu melnkoka lādīti. Viņš saudzīgi paņēma to. Kas gan tajā varētu būt? Viņš lūkojās pēc pārdevēja, tomēr neviena šeit nebija. Kad viņš noglāstīja lādītes vāku, atskanēja balss: "Droši ver vaļā, manu puisēn."

Prīmuss apcirtās. Neviena nebija. Palūkojies lejup, viņš ieraudzīja mazu šūpuļkrēsliņu, kurā sēdēja veca koboldu sieviņa. Viņai bija punktains lakatiņš, klēpī rūtaina vilnas sega. Viņa tamborēja sedziņu. Sieviņa ar pirksta biezuma brillēm uzsmaidīja Prīmusam.

—   Ups! — Prīmuss iesaucās. — Es jūs neievēroju, labo sieviņ. Pie jums ir daudz jauku mantiņu.

—   Mīklu saknīte, — vecā sieviņa nokrekšķējās.

—   Atvainojiet, ko jūs teicāt? — Prīmus noliecās pie sieviņas.

—  Tā ir mīklu saknīte, manu zēn, — viņa atbildēja. — Mīklu saknīte.

Viņš nesaprata, par ko runā šī vecā sieviņa, bet ļoti vēlējās atvērt melno lādīti. Viņš attaisīja vāku un neticēja savām acīm. Uz spilventiņa gulēja veca, sažuvusi cukurbiete.

Viņš sapīcis paraudzījās uz sieviņu, kura joprojām šūpojās šūpuļkrēslā.

—   Pavaicā kaut ko, — viņa noteica, nozibinot briļļu stiklus.

—   Man jāpavaicā jums? — Prīmuss samulsa.

—   Nē, ne jau man, — sieviņa atbildēja. — Tev jāpavaicā bietei.

Prīmuss ielūkojās lādītē un apskatīja brūno cukurbieti.

—   Nu, labi,— viņš pašūpoja galvu, — ja jūs tā sakāt. — Tad viņš noliecās pie cukurbietes un sagatavojās uzdot jautājumu.

—   Lūk, kur tu esi, — aiz muguras atskanēja balss. — Es tevi jau esmu pārmeklējusies.

Prīmuss apgriezās un veikaliņa durvīs ieraudzīja Plimu. Viņa ar abām rokām turēja savu koferīti, kurš bija pārbāzts ar dažādām zālītēm.

—   Tagad man ir viss, ko kāroju, — viņa trallināja un ienāca veikaliņā. — Man vajadzēja veselu mūžību strīdēties ar to mazo indes rūķi. Tomēr man izdevās nokaulēt viņa sērgas saknes no 25 uz 15 sudraba naudiņām, lai gan ari tā ir laupīšana. Tomēr es tās dabūju par puscenu, tas nu jāatzīst. Galu galā, viņš man iedeva vēl saišķi raganu zālītes.

—   Droši vien viņš būtu iedevis vēl kaut ko, lai tikai tiktu no tevis vaļā, — Prīmuss noteica.

Plima tikai pasmaidīja, tad paskatījās uz bieti, kas gulēja lādītē uz spilventiņa.

—   Cik jauki iepakota saknīte, — viņa iesaucās. — Būtu es zinājusi, nāktu uzreiz šurp. Kas tas par augu? Garu saknīte vai ziepju zāle?

—   Tā ir biete, mans bērns, — noteica vecā sieviņa, kuru Plima arī nebija ievērojusi. — Mīklu saknīte. Tev jāuzdod viņai jautājums.

Plima paskatījās uz Prīmusu.

—   Kā, lūdzu, kas man jādara?

—   Bietei jāuzdod jautājums, — Prīmuss skaidroja. — Es jau grasījos izmēģināt, kad tu te iebrāzies. Ko lai pavaicā?

Plima saviebās.

—   Pavaicā par sirpi. Tieši tā! Pavaicā, vai ir vēl kādi tā gabaliņi un kur tie atrodas.

Viņš pamāja ar galvu. Tad noliecās pie pašas bietes un, skaidri izrunājot katru vārdu, jautāja:

—   Kur atrodas Mēness sirpja gabaliņi ?

Nekas nenotika. Plima un Prīmuss pavērās uz veco sieviņu. Viņa tikai sarauca uzacis.

—  Varbūt vajadzēja pavaicāt pieklājīgāk? — Prīmuss ieteicās. — Hallo, mīļā mīklu saknīte, ja tevi tas neapgrūtina, varbūt tu būsi tik laipna un pateiksi, kur atrodas gabaliņi no Mēness…

Tālāk viņš netika. Pēkšņi no lādītes atskanēja dīvainas skaņas. Tās līdzinājās žāvām vai aizsmakušai krekšķināšanai. Biete sarāvās čokurā, un atskanēja atsevišķi teikumi. Sākumā Prīmuss un Plima neko nesaprata, bet tad vārdi kļuva saprotamāki:

—   …otrpus, apgrieztā vietā, gabaliņi jau sen tur ir, otrpus, apgrieztā vietā, gabaliņi jau sen tur ir… koki tur aug no augšas uz leju un pieskaras debesīm uz zemes. Tie pieskaras debesīm uz zemes un aug lejup no tālas, tālas augšas…

Biete pļurināja ilgi, bet koboldu sieviņa šūpojās šurpu turpu savā šūpuļkrēslā.

—   Klau, — Plima čukstēja viņam ausī, — manuprāt, šīm abām nav visi mājās. Ne šai vecajai sieviņai, ne arī tam sažuvušajam kartupelim. Labāk taisāmies, ka tiekam.

—   Acumirkli, — Prīmuss iesaucās un aizcirta vāciņu. Tad uzrunāja veco sieviņu, kura knibināja savu rokdarbu. — Ko jūs lūdzat par bieti ?

Vecenīte pakustināja degunu, aizbīdot brilles uz acīm, un atbildēja mierīgā balsī, bet neskatoties uz Prīmusu.

—   Tu taču tāpat nevari neko samaksāt, vai ne, manu zēn?! Vai tu maz par viņu labi rūpēsies?

—   Protams, — viņš apgalvoja. — Par to varat būt droša, cienījamā kundze.

—   Tad ņem to līdzi. Bet labi rūpējies par to, vai dzirdi!? Kādu dienu tev tā būs vajadzīga, manu zēn.

Prīmuss pārsteigts turēja lādīti.

—  Jūs sakāt, ka mēs to varam ņemt līdzi ?

Bet vecenīte vairs nebilda ne vārda. Viņa tamborēja savas mežģīnes, māja ar galvu un dungoja dziesmiņu.

—  Vēlu jums visu labu, — Prīmuss iesaucās. — Es jums apsolu, ka mēs par to labi rūpēsimies.

—  Jums par to ļoti jauki jārūpējas, manu zēn, — viņa dungoja, kad Prīmuss un Plima gāja ārā no telts.

Abiem jau bija apnikusi jezga tirgus laukumā. Tāpēc viņi devās pa īsāko ceļu starp stendiem un gāja bibliotēkas virzienā. Prīmuss lādīti bija iespiedis cieši padusē.

—   Mīklu saknīte, — Plima noteica. — Ja vien es būtu zinājusi, ka mēs runāsimies ar vecu dārzeni, mierīgi būtu lidojusi šurp uz slotas.

—  Ak, ko nu, man ir vienalga, — Prīmuss domīgi noteica. — Ko šī biete teica par akmeņiem? Kur otrpus tie atrodas? Otrpus, kur koki aug no augšas uz leju un pieskaras debesīm uz zemes ?

Viņi turpināja ceļu pa bruģēto ielu.

Abās pusēs ielai slējās akadēmiju ēkas, kuras savstarpēji bija savienotas ar vairākiem tiltiem augstu virs ielas. Ielas galā pacēlās varena būve. Līdz durvīm veda platas kāpnes. Divas akmens figūras ar kapucēm sargāja portālu, uz kura lieliem burtiem bija rakstīts:

HOENVEISAS AKADĒMIJU BIBLIOTĒKA

—   Esam klāt, — Prīmuss teica. — Izklaidēsimies!

VECĀ bibliotĒka

Lielās ieejas durvis aizkrita ar lielu blīkšķi. Noklusa visi ielas trokšņi. Zem lielās halles velvēm dimdēja tikai viņu abu soļi. Plima atgāza galvu, viņas skatiens lēnām slīdēja pa varenajām kolonnām augšup. Tās bija no melna bazalta un savērptas kā gigantiskas auklas. No griestiem, kur iespiedās kolonnu gali, noraudzījās akmens sejas ar līkiem deguniem vai spurainām bārdām. Plima uzreiz saprata, kas bija šie tēli. Tie bija izcilie skolmeistari, kuri bija padarījuši slavenu šo akadēmiju. Tagad viņi drūmi noraudzījās lejup, it kā vērtējot ikvienu apmeklētāju no galvas līdz kājām. Raugoties šais akmeņainajos vaibstos, Plima labi spēja iztēloties, kā varēja justies šo mācībspēku audzēkņi.

Prīmuss nošņaukājās. Gaiss smaržoja pēc seniem papīriem, pergamentiem un iespiedkrāsas. Tas nebija nekas neparasts, un bija pat patīkami, jo bibliotēkā atradās arī "Burvju Ziņu" izdevniecība. Gaiss bija ne tikai saožams, bet pat sadzirdams. Abās halles malās divas līkumainas kāpnes veda uz augšstāvu, no kurienes skanēja klusa iespiedmašīnu klaboņa. Zem kāpnēm bija pāreja uz blakusesošajām akadēmijas ēkām. Pa tām šurpu turpu šaudījās studenti plandošos apmetņos. Visvieglāk atpazīstami bija alķīmiķi. Viņiem bija apdegušas sejas vai sacaurumoti apmetņi. Līdztekus studentiem šeit bija daudz koboldu, vairākums no tiem strādāja žurnāla izdevniecībā. Viņi veikli tekalēja pa platajām kāpnēm, nesot pamatīgu žurnālu ķīpu, ko nogādāja tirgotājiem. Citi stūma cauri hallei nelielus ratiņus ar milzu grāmatu kalniem tieši uz lielajām durvīm. Jau iztālēm bija redzams, kas bija aiz tām: tur bija bibliotēka — lielākā visā valstī.

Prīmusam bibliotēkas galvenajā telpā jau sen nebija neviena noslēpuma. Pēdējo divsimt gadu laikā viņš šeit bija pabijis neskaitāmas reizes, turpretī Plima nebeidza brīnīties. Viņa pat nebija spējusi iztēloties tik milzīgu telpu. Ar atvērtu muti viņa stāvēja telpas vidū un raudzījās apkārt. Šī telpa bija divdesmit stāvu mājas augstumā! Tā līdzinājās bezdibenim ar grāmatām vismaz trīssimt pēdu garumā. Telpas garumā gar sienām un līdz pašiem griestiem stāvēja grāmatplaukti. To augšējie plaukti no lejas gandrīz nebija saredzami. Lai nokļūtu šai galvu reibinošajā augstumā, plauktiem bija ierīkoti nelieli balkoniņi, kas bija savienoti ar sarežģītu veltnīšu un virvju sistēmu. Tā darbojās kā trošu dzelzceļš, un ar tās palīdzību bez pūlēm varēja nokļūt no vienas grāmatu rindas citā rindā. Pietika viegli pavilkt virvi, un balkoniņš jau traucās augšup vai sāņus. Plima neko tamlīdzīgu nekad nebija redzējusi. Balkoniņi bez skaņas vadāja lasītājus, kuri varēja izvēlēties grāmatas līdz pašiem augstākajiem plauktiem. Telpai bija velvēti stikla griesti. Tie mirdzēja saulē. Pa mazu jumta lodziņu lidinājās baloži, kuri zem dzelzs sijām bija ierīkojuši sev ligzdas.

Plima kā savaldzināta vēroja lidojošos balkoniņus. Viens no tiem bija līdz augšai piekrauts ar grāmatām un, par spīti milzu svaram, viegli slīdēja šurp un turp, augšup un lejup. Starp grāmatām stāvēja slaids vīrs ar plāniem, blondiem matiem un kārtoja grāmatas tām paredzētajās vietās. Tas acīmredzot bija bibliotekārs. Viņš ne vien izskatījās kā bibliotekārs, bet arī bija vienīgais, kurš orientējās šai grāmatu okeānā.

Šai bibliotēkā grāmatas ne tikai glabājās, bet arī tika izgatavotas. Telpas vidū kā skolas klasē rindojās grāmatu ilustrētāju zeļļu rakstāmpultis. Ar otiņām un spalvām viņi veidoja brīnumjaukas ilustrācijas, rotāja grāmatu lapas vai pergamentus, bet meistari pastāvīgi soļoja starp rindām, uzraugot viņu darbu.

—  Vai vari man pateikt, kā mēs šeit kaut ko atradīsim? — Plima vaicāja un norādīja uz plauktiem. — Te taču ir vairāk nekā simttūkstoš grāmatu!

Primuss tikai atmeta ar roku.

—   Tas nav nemaz tik grūti, — viņš noteica. — Es jau esmu šeit bijis diezgan bieži un ikreiz atradis sev vajadzīgo. Nāc, kāpsim balkoniņā!

Plima skeptiski soļoja nopakaļ Prīmusam, kurš sparīgi devās uz kādu no brīvajiem balkoniņiem. Tas bija neliela dīvāniņa lielumā ar koka margām. Uz labās un kreisās puses margas bija piestiprināts plats dēlis, uz kura varēja novietot grāmatas un rakstāmpiederumus. Tomēr dēļiem bija vēl viens pielietojums: uz katra bija piestiprināta misiņa plāksnīte, kur bija iegravētas grāmatplauktu tēmas. Šāds pārskats ļāva viegli orientēties, kur meklējamas konkrētu zinību grāmatas. Arī auklas balkoniņa stūrēšanai bija izvietotas balkoniņa malās, bet balkoniņā varēja iekļūt pa nelielām durtiņām starp margām.

Prīmuss pavilka aizbīdni.

—   Nāc taču! — viņš jau atvēra durtiņas. — Netielējies!

Plima neizskatījās īpaši laimīga. Viņa stāvēja kā iemieta un

rauca pieri.

—   Es nudien nezinu, — viņa murmināja. — Vai tu droši zini, kā šī lieta darbojas? Manuprāt, tā tūlīt uzšausies līdz pašai augšai. Bet ja nu mēs nogāzīsimies ? Atšķirībā no tevis es bez palīglīdzekļiem lidot neprotu.

—   Nekas tev nenotiks, — Prīmuss attrauca. — Tas nav tik slikti, kā izskatās. — Viņš pievilka balkoniņu un aizvēra durtiņas.

—   Paskaties, — viņš stāstīja. — Orientēties šeit ir ļoti viegli pēc šīm abām norādēm. Būtībā šeit ir tikai divi plaukti, pat ja tie šķiet bezgalgari. Kreisajā pusē ir mums vajadzīgā plauktu siena, un vēl arī pa labi, pašā augšā. Es ieteiktu vispirms sameklēt dažas hronikas par Nezāļu valstību. Iespējams, uzzināsim, kas noticis pirms divpadsmit tūkstošiem gadu.

Viņš satvēra vienu auklu pie kreisās margas un vienu pie labās. Tad paraudzījās uz Plimu un sarauca uzacis.

—  Turies stingri! Hronikas ir pašā augšā — pa kreisi.

Prīmuss spēcīgi pavilka auklu labajā pusē, un balkons strauji

trauca augšup. Plimas kundzei izlauzās spiedzīgs kliedziens, bet Prīmuss tikai jautri uzsauca "Heisā!". Kamēr balkoniņš lidoja augšup, Prīmuss pavilka otru auklu, un viņi jau trauca pa kreisi. Plima iekrampējās margās. Viņa paraudzījās lejup uz rakstāmpultīm, kuras tapa arvien mazākas un mazākas. Tikai pašā augšā Primuss nobremzēja.

—   Esam klāt, — viņš noteica. — Nebija nemaz tik traki, vai ne?

Plima iepleta acis:

—   Nebija traki? Tu mani gandrīz nogalināji. Šādas lietas pirmajā reizē varbūt vajadzētu darīt mazliet lēnāk? Tu esi vēl trakāks nekā mans vecais raganu slotu lidošanas skolotājs. Pirmā nodarbība naktī un miglā — un ar pilnu gāzi! — Viņa plātījās ar rokām, bet tad iejautājās: — Vai es arī drīkstu pamēģināt?

Prīmuss iesmējās:

—   Protams. Mēs tikai paņemsim dažas grāmatas un brauksim tālāk.

Viņš sāka pētīt plauktus. Šeit bija piestiprināta plāksnīte Senā vēsture. Prīmuss ātri pārskatīja grāmatu nosaukumus un izņēma trīs smagus sējumus ādas vākos. Nolicis grāmatas, viņš paskaidroja Plimai auklu nozīmi un kā stūrējams balkoniņš.

—   Vislabāk stāvēt vidū. Tā būs vieglāk stūrēt.

Viņš palīdzēja Plimai nostāties pareizā pozīcijā un pats nostājās blakus.

—   Katrā pusē ir divas auklu grupas. Aizmugurē auklas ir apmestas ap stūres veltņiem, bet par tām tev nav jāraizējas. Tās paredzētas tikai balkona smaguma samazināšanai. Tās darbojas kā trīsis. Vissvarīgākās ir priekšējās auklas. Tieši ar tām tu stūrēsi. Divas auklas labajā pusē ļauj celties augšup un laisties lejup, pārējās balkoniņu vada sānis. Bremzēšana notiek ar sarkanajām auklām, vienalga, kurā pusē.

Plima pamāja.

—   Tātad bremzējam ar šīm, augšup, lejup — ar tām. Sānis laižam ar tām.

Viņa satvēra divas auklas, saknieba lūpas un uzmanīgi pavilka auklu, ko bija satvērusi kreisajā rokā. Balkons klusu paslīdēja sānis. Tas tiešām nenācās grūti. Lejup tas kustējās tikpat viegli. Plimai tas sāka iepatikties. Jau pēc maza brīža viņa stūrēja pavisam droši.

—   Klau, — viņa noteica. — Mums taču vajag vēl daudz grāmatu? Kurp dodamies tālāk?

Primuss plati pasmaidīja:

—  Uz plauktu Mitoloģija. Apakšējā trešdaļa pa kreisi, ceturtajā plauktā no augšas.

Ar skaļu gaviļu saucienu viņi trauca lejup, iztramdot lidojošos baložus.

Plima stūrēja balkonu tikpat prasmīgi kā savu motorslotu. Viņi ātri aizkļuva līdz mitoloģijas grāmatu plauktam. Prīmuss paņēma vairākus sējumus, tad viņi devās uz alķīmijas sadaļu. Tālāk viņi devās uz Astronomiju, uz sadaļu Maģiskie simboli un vēl uz citām zinātnes sadaļām.

—   Kā mēs nokļūsim pie pretējās sienas plauktiem? — viņa vaicāja.

—  Vajadzēs pārsēsties, — Prīmuss skaidroja. — Tomēr bez tā arī var iztikt. Augšā ir galvenokārt medicīnas vai parapsiholoģijas grāmatas. Tur nav nekā svarīga tieši mūsu pētījumiem.

Plima pieliecās pie misiņa plāksnītes. Viņa uzmanīgi lasīja sadaļu nosaukumus:

—   Šeit ir arī raganu buršana un maģiskās receptes! — Viņa pacēla mirdzošās acis. — Man tur jānokļūst!

—   Lai notiek. Tāpat mums jādodas lejup. Šeit mēs esam paņēmuši visu patlaban nepieciešamo. Izkrāmēsim to visu un paņemsim vienu lasāmpulti.

Divreiz atkārtot nevajadzēja. Plima tūlīt stūrēja lejup, tur viņi salika grāmatas uz pults telpas vidū. Plima nepacietīgi dīdījās, pastāvīgi raudzīdamās uz raganu burvestību grāmatu plauktiem.

—   Ej taču beidzot, — Prīmuss teica. — Pārējās es aiznesīšu pats.

Viņš vēl nebija pabeidzis teikumu, kad Plima jau bija aiztraukusies ar kādu balkoniņu. Pēc pusstundas viņa atgriezās ar milzīgu grāmatu kravu. Ari Prīmuss nespēja rimties un visu laiku nesa grāmatas. Sējumiem vairs nebija vietas uz pults, tāpēc viņi lika grāmatas uz grīdas un blakus pultīm. Pēc stundas šeit izskatījās tieši tāpat kā pie viņiem mājās. Plima ik uz soļa aizķērās aiz grāmatām un līkņāja pie pults tāpat kā savā virtuvē pie katla. Prīmuss bija ērti iekārtojies uz grāmatām ādas vākos, gluži kā savā krēslā tornī. Pēkšņi viņš pacēla acis.

—   Psst, Plima, — viņš nošņāca, — man šķiet, esmu kaut ko atradis.

—   Ko tieši? — Plima nočukstēja.

Viņš pacēla grāmatu un parādīja nosaukumu. Plima samiedza acis:

—   "Pēdas akmenī". Par ko tā ir?

—   Tā ir hronika, kas vēsta par Nezāļu valstības senajiem laikiem, — paskaidroja Prīmuss. — Šeit gan nav nekā par Mēness sirpi, toties ir raksts par varenu dabas katastrofu. Sensenos laikos varēja būt briesmīga zemestrīce, kas iznīcinājusi pilnīgi visu. Tomēr ar to vēl nekas nebeidzās. Pēc tam sekoja ilgstošs ledus laikmets — vairākus tūkstošus gadu. Tad arī sašķēlušies Svina kalni un dienvidu nogāzēs tapušas milzīgās plaisas.

—   Ļoti interesanti. Un kā tas mums palīdz? — Plima paraustīja plecus.

—   Kad, tavuprāt, šī zemestrīce bija? — Prīmuss ievaicājas, bet turpināja, atbildi pat nesagaidījis. — Tieši pirms divpadsmit tūkstošiem gadu! Tas ir zinātniski pierādīts akmeņu noslāņojumu pētījumos. Vai šis cipars tev nešķiet pazīstams?

Plima sakrustoja rokas.

—   Manuprāt, pirms 12 tūkstošiem gadu tika izveidots sirpis. Kāda nozīme šeit ir zemestrīcei ?

—   Padomā labi, — Prīmuss čukstēja. — Sirpis tika izveidots pirms divpadsmit tūkstošiem gadu, un saskaņā ar tavu plānu tas karājies virs tagadējā Tumšā meža. Bet varbūt tieši pirms divpadsmit tūkstošiem gadu šis sirpis nokrita? Akmens manā guļamistabā tomēr ir tā gabaliņš. Tātad sirpis savulaik ir salūzis, un es pieļauju tikai vienu iespēju — tas noticis pēc kritiena no debesīm.

—   Tavuprāt, sirpis nokritis zemestrīces dēļ?

Prīmuss piekrītoši pamāja:

—   Iespējams. Tomēr notikumi varēja norisināties arī citādi: zemestrīce tieši tāpēc arī izcēlās, ka sirpis nokrita. — Tad viņš pakratīja pirkstu. — Nē, tur noteikti bija vēl kaut kas. Tas nebija

vienkārši sitiens. Sirpis līdz malām bija piebāzts ar maģiju un kopā turējās, pateicoties ari šai maģijai, pareizāk būtu teikt — pateicoties tumsībai. — Prīmuss ievilka elpu. — Tā, — viņš noteica. — Tagad iztēlojies, kas notiek, kad tāds sirpis nogāžas no debesīm un sašķīst uz zemes.

Plima klusējot viņu uzlūkoja.

Prīmuss turpināja:

—   Es esmu atklājis vēl kaut ko. — Viņš sameklēja kādu grāmatu un šķirstīja tās sadzeltējušās lapas. — Acumirkli, nu kur tas palicis? Tā, atradu. Pirmie ieceļotāji no ziemeļiem šeit ieradās aptuveni pirms astoņsimt gadiem. Tie bija zemnieki un amatnieki, kuri Tumšā meža ziemeļrietumu malā uzbūvēja pirmo ciematiņu.

—   Tas nozīmē vien to, ka mūsu zeme pirms astoņsimt gadiem nebija apdzīvota, — Plima piebilda.

Prīmuss pacēla pirkstu.

—   Pilnīgi pareizi, — viņš apstiprināja. — Par to liecina visi mūsu atrastie norādījumi. Bet man tev ir jautājums: ja līdz tam šeit neviens nedzīvoja, kurš, saki man lūdzama, uzbūvēja sirpi?

Viņš mirdzošām acīm uzlūkoja Plimu.

—   Tātad ir tikai divas iespējas: vai nu tavs plāns ir viltojums un sirpis nebūt nav divpadsmit tūkstošus gadu vecs, vai arī vēstures hronisti kaut ko nav pamanījuši. Piemēram, ka jau ilgi pirms pirmajiem ieceļotājiem šeit kāds ir dzīvojis. Ja tā ir, tad šis kāds noteikti nebija viens, tas ir nepārprotami. Jo šādam milzīgam darinājumam nepieciešams vairāk nekā viens burvju meistars.

Abi atkal nolīka pār grāmatām.

Prīmuss samiedza acis saules staros, kas apmirdzēja viņu cauri stikla jumtam. Viņš nogrozīja galvu un saldi nožāvājās, izraisot pārējo rakstītāju neapmierinātus skatienus. Plimas kundze ierunājās:

—  Vai tu esi kaut ko dzirdējis par nocietinājumu kalnos?

Prīmuss jautājoši paraudzījās uz viņu.

—  Nocietinājums, tu saki? Kur gan tas ir? Tas taču nevarētu būt mans tornis?

—   Kur nu, — Plima attrauca un pašūpoja galvu. — Tas taču nav kalnos. Turklāt runa ir par nocietinājumu, turklāt par pamatīgu. Es atradu kādu grāmatu par māņticību un nolādētām vietām. Nosaukums ir… — Plima aizcirta grāmatu un notrauca putekļus no iesējuma… — "Pazudušo ceļotāju fantāzijas". Šeit vēstīts par milzīgām akmens drupām, kuras esot redzētas uz Sēra kalnu kores. Vai tas tev kaut ko izsaka?

Prīmuss bija acīmredzami samulsis.

—   Protams, ka es zinu, kur atrodas Sēra kalni, — viņš pamāja. — Tas ir Svina kalnu Augstkalnes apledojušajā un izdrupušajā apgabalā. Kā tas cilvēks tur nokļuvis?

—   Kāpēc tāds jautājums?

—   Tāpēc, ka pastaigājoties nokļūt tur nevar. Es pat nevaru aizlidot līdz šīm virsotnēm. Ledusaukstais vējš ikvienu un visu nopūš bezdibenī. Vēl neticamāks ir apgalvojums, ka turp kāds spējis nokļūt kājām.

Plima pielieca galvu.

—   Nūja, — viņa novilka. — Vairākums šās grāmatas stāstu šķiet pilnīgi neprātīgi. Tos stāsta sajukuši ceļotāji, kuri pēc ilgiem klejojumiem atkal nonākuši pie purviem vai mežiem. Tomēr šai stāstā mani mazāk interesē iespēja, ka tiešām kāds varētu būt aizkļuvis līdz virsotnei. Daudz nozīmlgāk ir tas, ka tur, augšā, varētu būt palicis kaut kas no drūmajiem senlaikiem. Varbūt tu domā, ka pirms astoņsimt gadiem zemnieki rāpās kalnos būvēt nocietinājumu ledū un sniegā? Kad vējš bija aizpūtis visas viņu govis, tad viņi nokāpuši ielejā un uzbūvējuši dažas koka šķutes Tumšā meža malā. Nē, nē, — viņa noteica, — kaut kas te nav pareizi.

Prīmuss bija vienisprātis.

—   Pagaidām šķiet, ka vēstures hronistiem pazuduši pāris gadu tūkstoši. Žēl tikai, ka nevaram pārbaudīt stāstu par nocietinājumu. Es tiešām nezinu, kā varētu nokļūt tik augstu. Vai kaut kur ir šā nocietinājuma apraksts?

Plima domīgi nopūtās:

"Diezgan īpatnējs, manuprāt. Līdzinās jocīgām caurulēm — gandrīz kā milzīgi sabrukuši skursteņi. Tie rēgojas no apledojušajiem kalniem un iestiepjas dziļi zemes iekšienē. Iespējams, šīs šahtas ir tik dziļas, ka dzīle nav pat saskatāma. Dīvainākais ir tas, ka šīs caurules nav mūrētas. Tās ir ar spoguļgludu virsmu, it kā būtu lietas no metāla."

Viņa paraustīja plecus.

—   Diemžēl tas arī viss, vairs nekā nav.

—   Žēl gan, — Prīmuss noteica. Viņš aizlika rokas aiz galvas un izstaipījās. — Lai gan — arī tas ir daudz. Vai šai grāmatā ir vēl kaut kas interesants ?

Plima pāršķīra lapu, ātri pārskatīja nākamo stāstu. Tajā bija aprakstīts sīks, kalsns radījums nerra tērpā, kurš bijis redzēts lidināmies virs Miglas laukiem.

—   Nē, vairs nekā mums noderīga, — viņa noteica un aizcirta grāmatu.

Primuss paņēma kaudzīti vecu "Burvju Ziņu" un iekārtojās starp grāmatu kaudzēm. Viņš smīnēdams lasīja virsrakstus uz vākiem un ik pa laikam nožāvājās. Pēc brīža viņi ieraudzīja nākam kādu sašutušu vīru melnos svārkos un ar apaļu pensneju uz deguna. Viņa nedaudzie mati bija gludi saķemmēti un pielipuši pie galvas. Primuss viņu tūlīt pazina. Tas bija kalsnais bibliotekārs, kuru viņi bija redzējuši, ienākot bibliotēkā. Taisns kā svece viņš nostājās blakus Prīmusam un izstiepa gaisā rādītājpirkstu.

—  Jaunais cilvēk, vai es drīkstētu jūs lūgt, ja tas iespējams, žāvāties nedaudz klusāk? Tas traucē mūsu rakstītājiem.

Viņš runāja tā, it kā viņam kāds būtu aizspiedis degunu, lad viņš pavērās apkārt. Šķita, ka viņš pat nebija pamanījis nekārtību, kādu Plima ar Prīmusu šeit bija ieviesuši. Viņš klusuciešot un satraukumā drebošām lūpām vēroja uz grīdas izmētātās grāmatas.

—   Ko jūs te esat sadarījuši? — viņš niknojās. — Drīkst ņemt divas trīs grāmatas, bet ne visu plauktu. Mans kungs, es jūs lūdzu! Šeit nav konfekšu bodīte, bet gan bibliotēka. Ja man tas viss būtu jāsakārto, ar vienu vakaru nepietiktu.

Lūpas drebēja arvien stiprāk. Prīmusam šis bibliotekārs atgādināja Caku, kurš ari runāja bez apstājas.

—   Turklāt grāmatas ir no dažādiem plauktiem, — viņš piebilda. — Tas nu tiešām ir par traku. — Bibliotekārs sagrāba tik daudz grāmatu, cik vien spēja panest, un, svārkiem plandot, aizsoļoja.

Primuss piecēlās.

—   Manuprāt, mēs šeit vairs neko neatradīsim, — viņš teica Plimai. — Nevienā grāmatā nav ne pušplēsta vārda par sirpi. Šā noslēpuma atminējums būs jāmeklē kaut kur citur. Pašķirsti atlikušos sējumus, bet es palīdzēšu sakārtot atlikušās grāmatas.

Viņš paņēma pamatīgu grāmatu kaudzi un nesa uz balkoniņu, kur bibliotekārs jau bija novietojis pirmo nastu. Viņu patiesi aizkustināja Prīmusa vēlme palīdzēt. Abi kopā viņi piekrāva balkoniņu, un bibliotekārs devās ceļā pa grāmatu plauktiem. Protams, darbs noritēja raitāk, nekā bibliotekārs bija attēlojis. Jau pēc dažiem braucieniem visas grāmatas atradās tām paredzētajās vietās.

Bibliotekārs pavadīja Prīmusu līdz rakstāmpultij. Būdams ļoti akurāts, viņš vēlreiz vēlējās pārliecināties, ka nekas nav aizmirsies.

—   Liels paldies par palīdzību, — viņš pateicās Prīmusam, izmocīdams smaidu. Tad noslaucīja pieri un izpurināja putekļus no svārkiem. — Eēē, vai atradāt, ko meklējāt?

Prīmuss sastinga. Kā viņam tas uzreiz nebija ienācis prātā? Nebija neviena cita, kurš labāk par šo piekasīgo burtu skaitītāju pārzinātu šo bibliotēku. Iespējams, ka tieši viņš zina, kurā grāmatā aprakstīts Mēness sirpis. Tomēr, ņemot vērā viņa un Plimas radīto nekārtību, bija grūti iztēloties, ka bibliotekārs varētu viņiem iedot kaut jel vienu grāmatu. Visdrīzāk viņš liktu abiem uz karstām pēdām pamest bibliotēku. Pēkšņi Prīmusam iešāvās prātā kāda ideja.

Viņš pašūpoja galvu.

—   Mēs nepaguvām neko paveikt, — viņš atbildēja. — Profesori uzdeva mums ļoti sarežģītu uzdevumu, un mums būs jānāk šurp vēl vismaz četras nedēļas. Bet tas ir jauki. Mums šeit šķiet mājīgi un jauki.

Bibliotekārs bija šausmās.

—   Šodien esam jums sagādājuši pietiekamas neērtības, — Prīmuss turpināja. — Tāpēc mēs atnāksim rīt tā agrāk un turpināsim meklējumus. Vai jūs rīt būsiet šeit un palīdzēsiet mums pēc tam sakārtot grāmatas?

Šāda perspektīva galīgi neiepriecēja bibliotekāru, un viņš to nespēja noslēpt. Piere viņam saraucās un lūpas drebēja. Prīmuss gaidīja, vai viņa plāns nostrādās.

—   Vai es rīt šeit būšu? — viņš stostījās. —Jā, jauki, bet ēēē… vai tas ir nepieciešams? Varbūt es jums šodien kaut kā varu palīdzēt? Kas tas ir par sarežģītu uzdevumu, kuru jūs tik centīgi vēlaties izpildīt?

Tieši to Prīmuss cerēja izdzirdēt. Viņš prasmīgi notēloja nevainīgu studentiņu un pārlaida skatienu pār grāmatu plauktiem. Varbūt viņi ar Plimu kaut ko nebija ievērojuši.

—   Uzdevums ir gaužām garlaicīgs, — Prīmuss novilka. — Tas ir par Mēness sirpi vai kaut ko tamlīdzīgu. Neiedomājami sarežģīta lietiņa no mitoloģijas jomas. Mēs pagaidām neko neesam atraduši.

Bibliotekārs noņēma pensneju, uzpūta elpu stikliem un nospodrināja ar svārku malu. Ar samiegtām acīm viņš nopētīja Prīmusu, cik vien labi spēja to izdarīt bez brillēm. Tad atkal uzlika pensneju un īsi nošņaukājās.

—   Par kādu Mēness sirpi jūs runājat? — viņš neizlēmīgi iejautājās. — Tas taču nevar būt tas īpatnējais, maģiskais priekšmets ?

Prīmuss iepleta acis, paraudzījās uz Plimu, kura pārsteigta lūkojās pāri grāmatas malai.

—   Tieši tā, — viņš nočukstēja. — Tas ir maģiskais sirpis, kurš kādreiz karājās virs Tumšā meža. — Viņš paraudzījās uz augšējiem plauktiem. — Viri kāda grāmata palikusi nepamanīta?

Bibliotekārs pakasīja zodu.

—   Nē, šeit, augšā, manuprāt, nekā noderīga nav. Darbistabā gan ir kāda grāmata. Tur kaut ko varētu atrast. Es gan nezinu precīzu saturu, jo ieskatījos tajā tikai sakārtošanas laikā. Es jums to atnesīšu.

Prīmuss staroja. Bibliotekārs zibenīgi pacēla rādītājpirkstu.

—   Bet saņemt šo grāmatu jūs, jaunskungs, nevarat! Tikai paskatīties. — Viņa augšlūpa spēcīgi noraustījās, tad bibliotekārs sparīgi aizsoļoja.

Prīmuss noraudzījās, kā viņš devās vārtu virzienā un atvēra kādas durtiņas starp grāmatplauktiem. Aiz tām bija vītņu kāpnes — tās veda lejup. '

Satraukts viņš nostājās blakus Plimai pie pults.

—   Tu dzirdēji? — viņš čukstēja starp zobiem.

—   Tas bija labi nostrādāts, — Plima atbildēja, izliekoties, ka lasa.

Drīz vien durtiņas atkal atvērās un pa tām iznāca bibliotekārs ar mazu grāmatiņu ādas iesējumā. Lepni kā pāvs viņš nāca starp pultīm, tad apstājās pie Plimas un Prīmusa.

—   Godātie, — viņš svinīgi uzrunāja abus, — manuprāt, šī

ir vienīgā grāmata, kur aprakstītas šādas zinības. Nevienas citas grāmatas par šo tematu diemžēl nav. — Viņš nolika grāmatu uz pults un atkal pacēla pirkstu. — Kā jau teicu: citu grāmatu nav. Tāpēc jums rīt vairs nav jānāk šurp un viss atkal jāsavanda!

Viņš cauri pensnejam paraudzījās uz Prīmusu, paklanījās un devās prom.

Prīmuss klusējot lūkojās uz grāmatu. Viņš teju nespēja ticēt savām acīm, kad skatījās uz tās vāku. Grāmatai nebija nosaukuma, tā vietā titullapā bija iestrādāta ādas zīme, kura viņam šķita ļoti pazīstama. Tas bija tievs sirpis, kurš piekļāvās aplim ar savītām līnijām. Tāda pati zīme bija izgrebta torņa pagrabā uz grīdas, kur Prīmuss mēdza uzturēties karstajās dienās. Viņš noglāstīja grāmatas vāku, tad bijīgi atvēra grāmatu un lasīja vijīgos burtus pirmajā lapā:

Prīmuss ievēroja, ka grāmatā nav nevienas norādes par izdevniecību, bet ir tikai atzīme par privāto kolekciju. Neko vairāk izlasīt viņš nepaguva, jo grāmata pēkšņi tika aizcirsta ar skaļu plaukšķi. Tur, kur uz vāka bija zīme, balstījās kāda vīrieša roka ar platu zīmoggredzenu vidējā pirkstā.

Prīmusam šermuļi pārskrēja pār muguru. Viņš pacēla galvu un ieraudzīja lielu stāvu melnā apmetnī. Vīrs tumšām acīm lūkojās uz Prīmusu. Šaubu nebija — tas bija tas pats vīrs, kuru viņš naktī redzēja ezerā!

Vīram bija izteiksmīga seja ar dziļām, dzeļoši zilām acīm.

Viņa melnie mati bija gandrīz pilnīgi sirmi, zem iekritušajiem vaigiem uz zoda rotājās maza bārdiņa.

—  Ko tieši jūs meklējat? — Svešinieks runāja lēni un laipni. — Kurš jums iedeva šo grāmatu?

Pāri lielajai telpai šurp gandrīz rikšiem steidzās bibliotekārs. Viņš elsodams nostājās blakus vīrietim un stomījās:

—   Godā… godātais Rābenšteina kungs, ma… man ļoti žēl, bet es nezināju, ka tā ir jūsu grāmata. Es domāju, ka… ēēē… ka es varbūt…

—   Pazūdi, Milbenvang, — Rābenšteins uzrūca drebošajam bibliotekāram, nenovēršot skatienu no Prīmusa, — bet ar jums mēs parunāsim vēlāk. — Tad uzmeta īsu mirkli Plimai, pēc tam atkal pievērsās Primusam. — Nu? Kāpēc jums nepieciešama šī grāmata?

Prīmuss nepaguva atbildēt, jo atkal iejaucās Plima:

—   Kas tev par daļu? — viņa kliedza. — Varbūt tev labāk patiktu — kas jums par daļu. Kāpēc tev neaiziet tāpat kā Milbenvangam un ļaut mums darīt savu darbu?

Rābenšteins nikni uzlūkoja Plimu.

—   Darbu? Cik interesanti. Pie kā tad jūs strādājat, jaunkundze? — Viņš brīdi paklusēja. — Lai arī kā būtu, šīs nenovērtējamās piezīmes es labāk ņemšu līdzi. Grūti iztēloties, kas notiktu, ja tās tiktu sabojātas. — Viņš satvēra grāmatu.

Plima mēģināja protestēt, bet Prīmuss satvēra viņas piedurkni.

—   Nāc, ejam, — viņš noteica un vedināja viņu uz izeju.

—   Ko tas cilvēks atļaujas? — viņa pukstēja. — Izskatās kā veca vārna ceļā uz bērēm un…

Prīmuss viņai iečukstēja ausī:

—   Turi, lūdzu, muti. Tas ir no laivas.

—   Ko? — viņa iesaucās.

—  Vīrs, par kuru es tev stāstīju, — Prīmuss nodūca caur zobiem. — Man ir sliktas priekšnojautas.

—   Acumirkli, — no augšas atskanēja balss.

Prīmuss sastinga, tad apcirtās.

Cauri telpai aizdomīgi lēnām tuvojās Rābenšteins. Viņš pacēla zodu un nicīgi nopētīja Prīmusu no galvas līdz kājām.

—   Saki man, vai mēs šodien jau esam tikušies ? — viņš ievaicājās.

—   Nē, jo es šādu tikšanos gan atcerētos, — atskanēja atbilde. — Es nebūtu liedzis sev šādu prieku.

—   Toties man viņš šķiet pazīstams, — Rābenšteins apgalvoja. Tad noglaudīja sev vaigu, samiedza acis. — Kā viņu sauc?

—  Vārdu noteikti var uzzināt lasītāja kartītē, kad mēs paņemsim šo grāmatu, — Prīmuss noteica un bīdīja Plimu uz izeju.

Viņi ātri devās prom no bibliotēkas. Kad abi jau bija ārā, Plima apstājās un iespieda rokas sānos.

—  Tātad mēs veselu dienu esam pavadījuši meklējumos, lai atnāktu šitāds vīrišķis un atņemtu mums vienīgo grāmatu, kura mums tiešām būtu palīdzējusi.

Viņa iedunkāja Prīmusam sānos.

—  Tu, paklau! Mēs abi tagad atkal iesim iekšā, un tad es…

Prīmuss šūpoja galvu.

—   Tas neko nedos, — viņš teica. — Labprātīgi viņš grāmatu neatdos, to es zinu droši. — Viņš apcerīgi palūkojās apkārt. — Toties mēs zinām, kur šī grāmata glabājas, un tas jau nav maz. Tā atrodas kaut kur pagrabā, vismaz Milbenvangs to no turienes atnesa.

Prīmuss noņēma cilindru un saglauda matus. Tad pasmaidīja.

— Klau, Plima, mēs noteikti tur atgriezīsimies. Tikai tā, ka neviens mūs nepamanīs. Man ir plāns.

Viņi lēnām izgāja pa pilsētas vārtiem. Bija jau vēla pēcpusdiena, no pusdienlaika rosības vairs nebija ne miņas. Garas ēnas no torņiem klājās uz ielas, bibliotēkas sienas mirdzēja rēnā saulrieta staros.

Ja viņi būtu palūkojušies apkārt, iespējams, būtu ievērojuši kādā logā Rābenšteina siluetu, kurš samiegtām acīm viņus vēroja.

"Tu tikai paskaties," viņš čukstēja. "Kāds pārsteigums. Mans mīļais Prīmuss. Tātad tu esi pārdzīvojis toreizējo triecienu."

Viņš paraudzījās uz mazo amuletiņu, kas viņam karājās kaklā ādas siksniņā. Smaidīdams viņš aplūkoja tajā iekārto mazo, pienbalto akmens šķembiņu, tad atkal paskatījās uz Prīmusu.

"Neesi nemaz novecojis, mans vecais draugs. Izskaties tieši tāpat kā pirms divsimt gadiem."

DĪVAINAIS ATRADUMS

PIE horizonta parādījās draudīgi mākoņi. Mēnessgaismas ezera ūdeņos atspoguļojās rietošā saule, bet tā dienvidu pusē debesis jau kļuva arvien tumšākas. Negaiss nāca kā siena no Svina kalniem un aizsedza vakara debesis. Primuss un Plima pielika soli. Līdz Tumšajam mežam bija vēl pamatīgs ceļa gabals, un viņiem nemaz negribējās sastapt negaisu atklātā laukā. Gaiss bija kā elektrizēts, un apkārt valdīja spokains klusums. Nekur nebija dzirdama neviena skaņa. Pat sienāži vairs nesisināja, nečivināja neviens putniņš. Kad viņi pagāja garām taciņai, kas veda līdz ūdenim, Prīmuss sajuta vēja pūsmu. īsi un ātri, kā vētras priekšvēstnesis, vējiņš pūta pāri laukam. Prīmuss apstājās, paskatījās uz ezeru, pār kura virsmu klājās tikai sīki vilnīši, bet nebija neviena saulrieta atspulga. Debesis bija piķa melnas. Nupat gan vajadzēja skriet.

Bēgot no negaisa, viņi traucās pāri laukam sargājošajā Tumšajā mežā. Un tad atskanēja grāviens! No mākoņu biezā klājiena atskanēja dārdoņa, kādu varētu radīt pa bruģi ripojošas dzelzs mucas. Dārdoņa pieņēmās spēkā. Tā vēlās, pārtapa rībēšanā, līdz beidzot viss apkārt eksplodēja ar apdullinošu troksni. Zeme nodrebēja, debesis pāršķēla zibens, un no mākoņiem šalkdams gāzās lietus.

Plima ar plīvojošu kleitu skrēja pakaļ Prīmusam, kuram skriešanas prieks bija pilnīgi pagaisis. Viņš lidoja, cik ātri vien spēdams, uz vienas kājas nesdams sainīti ar Mīklu saknīti un uz otras — Plimas koferīti. Visapkārt krakšķēja un brakšķēja, it kā pasaule būtu uzsprāgusi. Zibeņi sprakšķēdami šķēla gaisu, triecās laukā, un tumsa pārtapa dienā. Prīmusam arvien grūtāk bija noturēties gaisā. Samirkušais cilindrs bija noslīdējis uz acīm, arī Plimas soma ar katru pilienu kļuva smagāka. Viņš lidoja kā akls, turklāt pakāpeniski zaudēja augstumu. Viņa deguns jau sajuta slapjo zāli, kad tikai plaukstas atstatumā no zemes sasniedza meža malu un bez spēka palika guļam lapu un skuju kaudzē.

Pagāja krietns laiks, līdz viņš spēja saņemties un piecelties. Tad nopurināja ūdeni no spārniem un noņēma cepuri. Beidzot viņš atkal spēja redzēt. Acumirkli! Kur palikusi Plima? Viņš samiedza acis un paraudzījās pāri laukam. Tikai tā viņam vēl trūka! Viņa taču visu laiku bija viņam aiz muguras! Prīmuss nostājās uz kājām un ieraudzīja Plimu guļam tepat blakus peļķē. Viņa arī izskatījās pilnīgi sabrukusi. Lamādamās un uz visām četrām viņa rausās ārā no zaņķa. Tad sāka lēkāt uz vienas kājas, cenšoties noaut kurpes.

No galvas līdz kājām nosmulējusies ar dubļiem, basām kājām viņa skrēja šurp, turot katrā rokā pa kurpei. Šo skatu Prīmuss tik drīz neaizmirsīs. Plimas seja iekvēlojās dusmās, kad viņa izdzirdēja Prīmusa skaļos smieklus. Tikko viņa gribēja kaut ko uzsaukt, tā atkal nostiepās guļus. Kājas pašāvās uz augšu, Plima klusu iekliedzās un jau atkal sēdēja dubļos. Viņa sašutusi apskatīja sevi un tikai pašūpoja galvu. Šķita, ka viņa ir izmirkuši līdz kauliem. Kad Plima paskatījās uz Prīmusu, kurš smējās līdz asarām, viņa ari sāka smieties. Pašlaik tas bija labākais, ko viņa varēja darīt. Sliktāk tāpat vairs nevarēja būt. Tad viņa pielēca kājās, zem viņas kājām šķīda dubļi, kad viņa kā nebēdnīga skolniece lēca pa peļķēm. Bez elpas viņa sasniedza meža malu, nokrita blakus Prīmusam un mēģināja atelpoties. Tā viņi abi sēdēja zem kokiem un noraudzījās lietū.

Bija dziļa nakts, kad Prīmuss ar Plimu sasniedza raganas namiņu. Tostarp lietus jau bija norimis un negaiss devies uz ziemeļiem. Iztālēm retumis atskanēja pērkona dārdi. Plima uzkāpa augšstāvā pārģērbties. No pavarda plūda omulīgs siltums, uz tā līdzās katlam burbuļoja tējkanna.

Snigs un Čaks bija palikuši dārzā. Viņi patvērās namiņa aizmugurē, kur zeme bija krietni sausāka. Čakam ļoti nepatika mitrs apģērbs, tāpēc viņš izvairījās pat miglā palikt ārā. Pārlieks mitrums saburza apģērbu, tā viņš apgalvoja. Turklāt viņš nevarēja ciest mitra apģērba aromātu, tāpēc bēga pat no miglas. Viņš sūrojās par alerģiju, kad Plima viņu izmantoja kā veļas auklas balstu. Vismīļāk viņš dzīvotu istabā, bet to nepieļāva Plima. Viņasprāt, putnubiedēkļa vieta ir dārzā, nevis viesistabā. Punkts, ārā!

Čaks ziņkāri ielūkojās iekšā pa logu. Pa šo pašu logu viņš vēroja Prīmusu, pie kura stāvēja burka ar krupjiem. Šie abi bija lieliskā noskaņojumā. Tādelis un Milss piederējās pie tiem radījumiem, kuriem pat bēru maršs šķiet uzjautrinošs un kuriem nekad nav garlaicīgi. īpaši viņus izklaidēja putnubiedēklis pie loga. Čaks krupjiem bija izcils rotaļu biedrs, lai ari tas notika pret viņa gribu.

Ikreiz, kad viņš ielūkojās pa logu, krupji visādi centās piesaistīt viņa uzmanību. Tikko tas izdevās, viņi veikli izbāza savas garās mēles un tieši viņa acu priekšā pielipināja tās pie loga. Tā tas turpinājās jau gandrīz ceturtdaļstundu, jo Čaks pastāvīgi uz to uzķērās. Sabijies viņš kliegdams atsprāga no loga. Tādelis un Milss jau bija pārsmējušies.

Ar dvieli ap galvu pa kāpnēm lejup nāca Plima. Viņa neapmierināti vēroja jezgu uz palodzes un aiz loga, tad novērsās un devās pie pavarda, apsēdās uz ķeblīša un izstiepa kājas pie plīts durtiņām. Pēc tam saberzēja rokas.

—  Šovakar nekas un neviens mani neizvilinās ārā. — Viņa dziļi ieelpoja un uzpūta dvašu uz rokām. — Vismaz mūsu šā vakara mocības nebija veltas. Pirmkārt, mēs uzzinājām, ka esam uz pareizā ceļa Mēness sirpja meklējumos, otrkārt, esmu lieliski iepirkusies. Tagad mums vēl tikai jāatrod tā grāmata. Vai tu zini, kā to vislabāk izdarīt ?

Prīmuss karājās ar galvu uz leju no veļas auklas un šūpoja spārnus.

—  Jānogaida līdz rītam, — viņš noteica. — Tad mēs aizlidosim uz bibliotēku, nolaidīsimies uz jumta un iekāpsim pa logu. Es ievēroju, ka viens jumta logs bija vaļā. Tevi mēs piesiesim virvē, lai tava slota neuzmodinātu visu māju, tad paraudzīsimies pagrabā. Viss ir ļoti vienkārši.

Plima aizdomājās.

—   Bet ja nu kāds šo logu būs aizvēris? Lietus laikā parasti tā notiek.

—   Nespēju iztēloties, ka pēdējā laikā kāds par šo logu būtu aizdomājies, — Prīmuss iebilda. — Pa to pastāvīgi iekšā un ārā lido baloži. Logs jau nebija vaļā līdz galam, tikai šķirbiņā. Protams, mums var nepaveikties un eņģes var būt ierūsējušas. Tad mums laikam vajadzētu…

—   Tukšas pļāpas, — Plima viņu pārtrauca. — Tā nu gan nav nekāda problēma. Man ir mikstūra, kas šķīdina jebkuru rūsu. Ar to mēs atvērsim visas durvis un visas slēdzenes, lai arī cik sarūsējušas tās būtu. — Viņa piemiedza ar aci un šķelmīgi paskatījās uz Primusu. — Cik, čik, un logs vaļā! — Prīmuss pamāja. Protams, Plimai šai jomā bija liela pieredze.

—  Jo labāk, — viņš noteica, — tad jau nekas vairs nespēs iztraucēt mūsu mazo izklaides lidojumu. Rīt ap pusnakti lidosim. Tomēr mums jāuzmanās, lai nesastaptu Rābenšteinu. Es nebrīnītos, ka šis puisietis naktīs klīst pa hallēm.

—   Nu, un tad? — Plima vaicāja. — Mēs taču varam aizlaisties. Slotu es drošības dēļ ņemšu līdzi. Ja mēs ar tevi lidosim tāpat kā līdz šim, tad viņš mūs noteikti nepanāks. Pirms tam es vēl viņam pateikšu visu, ko par viņu domāju.

Uz pavarda skaļi iesvilpās tējkanna. Plima noņēma to no uguns, ielēja ūdeni tasē un nolika tēju ievilkties. Zāļu tējas aromāts piepildīja telpu. Prīmusam tēja bija pilnīgi vienaldzīga. Viņš nolaidās no veļas auklas, pārtapa cilvēkā un nostājās pie kamīna.

—   Ir vēl kāda lieta, kas man labu laiku nedod miera.

—   Proti ? — Plima pūta tēju.

—   Pacieties. Visupirms apkoposim, ko esam uzzinājuši šodien. — Prīmuss pacēla īkšķi un sāka skaitīt: — Pirmais: kaut kur

Svina kalnos, pašā virsotnē Sēra korēs, esot nocietinājumu drupas. Ja tā ir tiesa, tad nocietinājums, visticamāk, celts tai pašā laikā, kad radīts Mēness sirpis. Iespējams, pastāv kaut kāda saikne. Kas mums ir vēl?

—   Pirms divpdasmit tūkstošiem gadu notika dabas katastrofa, — Plima piebilda.

Prīmuss uzsita knipi.

—  Tiešām! Laika posms ir viens un tas pats. Sakrīt divas lietas: zemestrīces laiks un gadaskaitlis plānā.

Viņš nostājās pie pergamenta un pieliecās tam pavisam tuvu. Tad noņēma to no sienas un pagrieza pret gaismu.

—   Diemžēl tu neko tur neatradīsi, — Plima noteica. — Es šo plānu esmu izpētījusi ar visiem iespējamiem paņēmieniem. Nekāda slepenraksta, nekādu ūdenszīmju un nekādu apslēptu atzīmju.

Prīmuss neslēpa savu vilšanos. Viņš uzkāra plānu atpakaļ pie sienas un atgriezās pie pavarda.

—   Ar kādu mērķi šis sirpis vispār tika izveidots ? — viņš murmināja. — Jābūt taču kaut kādam ieganstam.

Pēkšņi viņam kaut kas iešāvās prātā.

—   Ak, gandrīz aizmirsu. Mēs taču esam vēl kaut ko uzzinājuši. Patiesībā tā saknīte mums taču pateica, kur meklējamas sirpja atliekas: kādā vietā, kur koki aug no augšas uz leju un debesis ir uz zemes vai kaut kā tamlīdzīgi.

Plima pašūpoja galvu.

—   Man šī melšana izklausījās pēc lēta trika. Kaltēta sakne stāsta visādas blēņas, lai tikai nenonāktu zupas katlā — turklāt nepārprotami sekmīgi.

—   Par to es nebūtu tik drošs, — Prīmuss iebilda. — Man tomēr šķiet, ka tā ir norāde. Tā taču ir Mīklu saknīte. Nāc, uzdosim tai vēl kādu jautājumu.

Viņš piegāja pie palodzes, kur stāvēja melnā lādīte, uzmanīgi to pacēla un nolika blakus Plimai uz grīdas. Atvēra lādītes vāciņu. Saknīte nekustīgi gulēja uz spilventiņa.

—   Nu, labi, — Prīmuss noteica, — ko mēs vaicāsim? — Tad paraudzījās uz Plimu. Viņa ilgi nedomāja: — Pavaicā, kā mēs varam atrast noslēpumaino vietu. Pavaicā, kur koki aug no augšas uz leju.

—   Labi, — Prīmuss piekrita. Viņš pietupās un pieliecās pie lādītes: — Klau, saknīte! Saki, lūdzu, kā mēs varam atrast Mēness sirpja daļiņas? Kurā vietā koki aug no augšas uz leju?

Klusums. Tikai pagales knakšķēja pavardā. Prīmuss mēģināja vēlreiz:

—   Klau, saknīte, vai tu mani saproti ?

Saknīte neizdvesa ne skaņas. Plima iemalkoja tēju.

—   Labi, ka tev par to nebija jāmaksā naudiņa.

Prīmuss vīlies aizvēra lādīti.

—  Varbūt tā runā tikai dienā, bet pašlaik guļ?

—   Vai tu pats tam tici? — Plima smējās. — Aizmigusi saknīte. Beigās atklāsies, ka viņai ir pieņemšanas stundas, piemēram, darba dienās no vienpadsmitiem līdz divpadsmitiem — turklāt tikai pēc iepriekšēja pieteikuma. — Viņa piemiedza ar aci. — Aizmirsti pašlaik par saknīti un pastāsti, par ko tu esi norūpējies. Par ko tu visu laiku domā?

Prīmuss apsēdās uz grīdas un atbalstījās pret sienu.

—  Tā, — viņš iesāka. — Vai vari atcerēties, kā izskatījās grāmata, kuru Rābešteins mums atņēma?

Plima paraustīja plecus.

—   Tā bija maza grāmatiņa ādas iesējumā. Ko tu vēl gribi zināt?

Prīmuss pamāja.

—   Tas bija ādas iesējums ar iespiestu zīmogu uz vāka.

—   Un kas tur tik īpašs ?

—   Šai zīmogā bija loks, kas piekļāvies ripai. Ripas iekšienē attēlotas daudzas savijušās līnijas. Gluži kā saspiests dzijas kamols.

Plima bija pārsteigta.

—   To visu tu pamanīji tik īsā mirklī? Es atceros, ka tur bija kaut kas apaļš, bet neko vairāk nesaskatīju.

—   Nē, nē, — viņš iebilda, — es šo zīmi atceros cita iemesla dēļ. Nevaicā, kāpēc un kādēļ, bet tāds pats simbols ir manā miteklī — pagrabā uz grīdas.

—   Kā, lūdzu? Tavā vecajā tornī? Ko vēl tu slēp savā pagrabā?

—  Vairs neko, — Prīmuss attrauca. — Bet tas gan ir. Vēl tur ir daži zirnekļtīkli un papilnam vecu vīna podu.

—   Bet tas ir dīvaini. Tu esi pārliecināts, ka zīme uz grāmatas vāka un tavā pagrabā ir viena un tā pati ?

Prīmuss pamāja ar galvu.

—   Ne mazāko šaubu. Pavisam nesen biju spiests pavadīt pagrabā teju visu dienu. Tur, lejā, ir nāvīgi garlaicīgi. Iespējams, es par to tā arī nekad vairs nebūtu atcerējies, ja nejauši nebūtu to ieraudzījis uz šās grāmatas vāka.

—   Dīvaini, — Plima prātoja. — Ko šī zīme pazaudējusi tavā vīna pagrabā ?

—   Šis jautājums ari mani nodarbina, — Prīmuss atbildēja. Vienīgais, kas man nāk prātā, ka šis pagrabs kādreiz ticis izmantots citiem mērķiem un vīna podi tur nolikti vēlāk.

—  Jā, tas ir iespējams. — Tad viņa piemiedza acis un skarbi paraudzījās uz Prīmusu. — Vai ar to zīmi var kaut ko paveikt? Piemēram, kaut ko atvērt?

—   Atvērt?

—  Jā, atvērt, — Plima apstiprināja. — Varbūt zem tā ir vēl viena grāmata. Vai vēl kaut kas labāks… — Viņas acis iemirdzējās. — Varbūt zem tās ir Mēness sirpja gabaliņš!

Prīmuss neticīgi paraudzījās uz Plimu.

—   Zini, es nu gan nezinu, — viņš murmināja. — Neviens taču nenoraks grāmatu un neliks uz tās smagu akmens plāksni, uz kuras izkalts grāmatas vāks. Vēl grūtāk iztēloties šādi noslēptus sirpja gabaliņus. — Viņš pašūpoja galvu. — Tad tur būtu vismaz kāda norādes plāksnīte.

—   Tas ir pilnīgi iespējams, — viņa enerģiski iesaucās. — Mēs to varam jau rīt apskatīt. Iespējams, zem šīs zīmes ir kāda slepenā eja, pa kuru var aizkļūt līdz Mēness sirpim.

Prīmusam tas viss izklausījās pārāk vienkārši. Viņš paraudzījās griestos un apsvēra. Patiesībā pastāvēja tikai divas iespējas: vai nu pagrabā tiešām atradās kaut kas, par ko viņš vēl nezināja, vai arī kādreiz kaut kas ir atradies, no kā palikusi tikai šī zīme. Viņš neticēja, ka zem zīmes varētu atrasties sirpja gabaliņi vai kāda cita lietiņa. Tomēr Plimas priekšlikums apskatīt no rīta pagrabu viņam šķita gana labs.

"Kas zina," viņš nodomāja, "varbūt viņai izrādīsies taisnība…"

—  Manis dēļ, — viņš noteica. — Rīt agri atnāc pie manis un mēs dosimies apsekot pagrabu.

Viņš atvadījās, novēlēja viņai labu nakti un devās mājup.

Kad Prīmuss pameta Plimas namiņu, lietus bija mitējies. Cauri saplosītajai mākoņu segai debesīs bija saskatāmas zvaigznes, un meža stigā no miklajām pļavām klājās plāna migliņa. Prīmuss pacēla degunu un dziļi ieelpoja naksnīgo meža gaisu. Domās viņš jau gulēja savā gultā. Viņš sen nebija lidojis tik ilgi un tālu. Viņš jau grasījās laisties prom, bet vēl paskatījās uz sakņu dobi. Starp bietēm, pupām un tomātiem gulēja Snigs. Šķita, ka viņš bija jau atguvies pēc mokošajiem piedzīvojumiem. Tagad viņš apmierināts sēdēja dobē un ar baudu ieturēja naksnīgu maltīti. Prīmuss pielidoja viņam klāt.

—  Tagad man par tevi vairs nav jāraizējas, — viņš teica. — Vai ilgojies pēc savas komposta kaudzes?

Ķirbis sarāvās. Viņš nebija pamanījis sikspārni.

—   Tu nu gan esi nejauks, — ķirbis noelsās. — Piezodzies un pārbiedē mani līdz nāvei.

—   Es atvainojos. Nezināju, ka esi tik aizņemts. Nāksi mājās vai pirms tam vēlies izēst tukšu visu sakņu dārzu?

Ķirbis pašūpojās no vieniem sāniem uz otriem un šķita pārdomājam.

—   Vai zini, — viņš ieteicās. — Manuprāt, es vēl kādu brīdi paciemošos pie Caka. Tu nespēj iztēloties, cik šeit daudz gardumu. — Viņš paraudzījās apkārt un sāka jūsmot: — Te ir vesels lērums tomātu. Es nekad nebiju redzējis tik daudz… vēl arī salāti.

Vēl šeit ir zemenes, ērkšķogas un burkāni. Nu, jā, viss vēl nav nogatavojies, tomēr arī pārējais ir labu labais. Pēc tās šausmu nakts ērkšķu krūmā šeit ir īsts kūrorts.

Prīmuss smējās.

—   Tikai uzmanies, lai neuzbarotos. Plimas kundzei nebija viegli stiept tevi. Ja turpināsi negausīgi ēst visu pēc kārtas, mēs tevi nespēsim izvilkt no ērkšķiem.

—   Tik traki nemaz nebija, — Snigs atcirta. — Čaks man pastāstīja par taku pāri Zāļu ceļam. Tas ir mazliet garāks, bet tur vismaz nav trakojošu strautu vai gravu, kur varētu ievelties.

Prīmuss aplūkoja resno ķirbi un pasmīnēja.

—  Tam bija jābūt krietni platam grāvim, lai tu tajā varētu iekrist. Turklāt tu lieliski proti lēkāt. Pamatīgs lēciens — un tu atkal esi ārā no grāvja.

Ķirbis protestēja.

—   Nē, nē! Tas bija neiespējami. Tur bija bedres, tās bija nāvīgas. Teju bezdibenīgas.

—   Par ko tu runā? Tu taču nebiji kalnos?

Ķirbis apjuka.

—   Kalnos? Kas man būtu darāms kalnos? Nē, tas bija mežā. Tur vienā vietā ir stāva krauja dziļi zemē. Tur ir ļoti bīstami, kā es šeit sēžu. Es taču tev joprojām neesmu izstāstījis par saviem pēdējā laika piedzīvojumiem. Ar ko lai sāku? Tātad vispirms tur bija koks… — Ķirbis ievilka elpu.

—   Kāds koks? Tu teici, tur bija bedre.

—  Jā, tā arī bija, — Snigs atbildēja.

Viņš nokoda kāpostgalvu un sāka stāstīt par saviem piedzīvojumiem mežā. Prīmusu šis stāsts uzjautrināja. Vislabāk viņam patika notikums ar persikiem. Bet, kad Snigs aprakstīja gravu un krauju, pieminot metāla pakāpienus tās dziļumā, Prlmuss saausījās.

—   Uz leju ved pakāpieni? — viņš pārtrauca Snigu. — Kas tie par pakāpieniem?

Ķirbis aizdomājās.

—   Tādi izliekti dzelzs spraišļi.

Prlmuss samulsis uzlūkoja draugu.

—  Vai tie bija metāla kāpšļi? Tādi kā kāpnēm?

Snigs pamāja. Tad turpināja stāstu.

Prlmuss vairs neklausījās. Sniga pieminētā grava šķita ļoti dīvaina. Viņš prātoja, kurš būtu saspraudis kraujā šos dzelzs pakāpienus? Apkaimē mītošie ļautiņi neuzdrošinātos pat kāju spert Tumšajā mežā. Vēl neiespējamāk būtu iztēloties, ka tumšajā gravā kāds nokāptu. Kurš tad iekārtojis šos pakāpienus? Varbūt koboldi? Tieši tā! Varbūt tieši tur arī ir ieeja raktuvēs. Tomēr ne, pēc ciešākas apdomāšanas viņš atmeta šo domu. Koboli nebūtu pieļāvuši šādu kļūmi. Tur slēpjas kaut kas cits.

Viņam tas bija jāredz. Ceļojums nevarētu būt pārāk ilgs — tāds mazs līkumiņš pirms gulētiešanas. Prīmuss pacēlās gaisā.

—  Ja es tevi pareizi esmu sapratis, — viņš uzsauca, — šis Gliemežu strauts ieplūst tieši tai bedrē, vai ne?

—  Tieši tā, — Snigs apstiprināja un nolūkojās pakaļ sikspārnim, kurš jau devās ceļā. Iztālēm viņš dzirdēja Prīmusu saucam: — Tad jau es to noteikti atradīšu!

Zem viņa Tumšais mežs pletās drūms un draudīgs. Mēnessgaismā Prīmuss lidinājās virs kokiem un saspringti pētīja mežu. Velti. No augšas viņš nespēja saskatīt ne gravu, ne Gliemežu strautu. Kur gan tas varētu būt? Jau rīta lidojumā pāri mežam viņš bija pamanījis blīvo koku lapotni. Tātad nekas cits neatliks — viņam būs jāveic tas pats ceļš, kuru gāja Snigs, un jāsāk no meža malas pie strauta iztekas. Primuss laidās uz Miglas laukiem un jau iztālēm ieraudzīja Gliemežu strautu, kurš pēc dāsnajām lietavām bija pamatīgi izpleties. Šņākdams tas plūda starp pakalniem, tad meža malā pazuda starp kokiem. Prīmuss devās iekšā mežā, palidoja garām mežmalas kokiem, pagriezās pa kreisi un platā lokā laidās meža dziļumā. Šī vieta viņam bija sveša.

Tie, kam jau dienā Dadžu taka šķita spokaina, nespētu rast vārdus, lai aprakstītu šo meža daļu naktī. Virs Prīmusa galvas saknes sakļāvās kā kārni pirksti, veidojot ērmīgus tuneļus, no kuriem pilēja ūdens. Lietus bija saplosījis zirnekļu tīklu, un tie nokarājās no zariem kā slapji ērkuļi. Visapkārt bija dzirdamas dīvainas skaņas. Te knikstēja un šļurkstēja, klabēja un grabēja. Gar strauta krastu šļūca milzīgi gliemeži un pirksta resnuma tārpi, un tumsā šķita, ka kustas pats krasts. Prīmusu tas neinteresēja. Viņš zināja, ka pēc negaisa mežs atdzīvojas un šeit sastopami visneiedomājamākie radījumi.

Prīmuss zigzagā laidās cauri biežņai. Viņš šāvās cauri tukšiem dobumiem, traucās gar klinšu atlūzām un izvairījās no visa, kas krita no augšas. Prīmusam šāds lidojums nesagādāja lielas grūtības. Viņš taču bija sikspārnis un tumsā orientējās tikpat labi kā dienā cilvēka veidolā. Noteikti bija jāpaslavē Snigs, jo šķita teju neticami, ka resnais ķirbis bija pieveicis šo ceļu.

Pēc brīža Prīmuss bija sasniedzis noriņu, kur auga mazais persiku kociņš. Tagad vairs nav tālu, nosprieda Prīmuss un aplieca loku ap koku, tad atgriezās pie strauta un turpināja ceļu. Viņš trauca garām klintīm, līdz juta tuvojamies ceļojuma mērķi. Burbuļojošais ūdens apzīmēja vietu, kur Gliemežu strauts iegāzās gravā. Prīmuss laidās lejup. Viņš apsēdās uz klints, kur bija gulējis ķirbis pēc izglābšanās no trakojošā strauta. Šeit viņš pārtapa cilvēkā.

Šeit bija dīvaini gaišs! Prīmuss atlieca galvu un paraudzījās augšup. Cauri koku lapotnei izlauzās blāva mēnessgaisma. Prīmusu pārņēma dīvains satraukums. Viņš aizturēja elpu un paraudzījās apkārt. Šī vieta šķita pazīstama. Vai viņš šeit kādreiz jau ir bijis? Prīmuss pietuvojās gravas malai, paraudzījās lejup un saskatīja klintsradzi, ko apskaloja ūdens. Zem tās atkal bija dzīle. Bet kur tad metāla pakāpieni? Prīmuss noliecās pāri malai un — ieraudzīja tos. Snigam bija taisnība. Tieši klints sienā viņam zem kājām bija iedzīti metāla loki. Tie sniedzās tieši līdz klints izvirzījumam. Tie noteikti šeit bija jau ļoti sen, jo bija pārklājušies ar biezu sūnu kārtu. Apbrīnojami, ka šādā mitrumā tie tik labi saglabājušies. Bet kas tad tas? Vai tur bija ieeja? Par to Snigs neko nestāstīja. Skaidras aprises gan nebija saskatāmas, iespējams, tā bija tikai niša klintī. Viņš izpleta spārnus un laidās lejup.

Ūdens šalkoņa dārdēja ausīs, kad Prīmuss nolaidās uz klints izvirzījuma. Uz tā bija sakrituši negaisa nolauzti zari un lapas, un tos aizskaloja pāri plūstošais ūdens. No šā klints izvirzījuma vēl bija saredzamas debesis, bet zemāk šķita rēgojamies bezdibenis. Ūdens tajā plūda un plūda. Cik zemu tas aizplūda — no augšas saprast nevarēja. Klints sienā tālāk nebija arī pakāpienu. Prīmuss atskatījās.

Tiešām! Acis viņu nebija pievīlušas. Viņam aiz muguras bija eja. Tā bija taisna un apaļa. Prīmuss skeptiski to apskatīja. Koboldu raktuves viņš bija iztēlojies citādi — daudz zemākas, jo šie ļautiņi sniedzās viņam labi ja līdz gurniem. Šai ejā mierīgi varētu pastaigāties vīrs vismaz metru astoņdesmit augumā! Viņš ievēroja vēl kaut ko: eja bija izcirsta ar kaltiem, turklāt virzienā uz āru. Tas bija aizdomīgi. Lai ari kurš šo eju bija izveidojis, strādājis viņš bija nevis no šīs vietas, bet gan no klints iekšienes. Katrā ziņā šeit viņš bija nokļuvis no citurienes!

Primuss pavērās augšup un aizdomājās. No kurienes šis kāds varēja virzīties? Meža mala un Miglas lauki bija dienvidos — tātad tunelis veda uz dienvidiem. Dīvaini, kāpēc tieši turp? Dienvidos nebija ne pilsētas, ne ciemata. Kletenheima bija uz ziemeļiem, bet Hoenveisa — uz austrumiem. Tikai Pakalnu leja pletās dienvidos un sniedzās līdz pašiem Svina kalniem.

Prīmusam apnika lauzīt galvu. Tomēr viņš jau bija šeit, un piedzīvojumam jāturpinās. Viņš saņēmās un laidās iekšā ejā.

Tapa arvien tumšāks, līdz kļuva pilnīgi tumšs. Prīmuss bija gatavs tam, ka jebkurā brīdī var parādīties kāds līkums vai atzarojums, tomēr tas nenotika. Tunelis bija taisns, bez mazākā izliekuma. Tas šķita bezgalīgs, un jau drīz Prīmusam zuda laika izjūta — viņš nesaprata, cik ilgi un cik tālu ir lidojis. Tostarp viņam jau sen būtu vajadzējis būt zem Miglas laukiem. Varbūt vēl tālāk? Viņš nesaprata. Šeit nebija neviena pakāpiena, neviena negluduma, nevienas grambiņas. Prīmuss apstājās, nolaidās zemē un atelpojās. Šī lieta tapa arvien dīvaināka. Šis tunelis nebija koboldu darinājums, tas bija nepārprotami skaidrs.

Viņš pacēla spārnu pie mutes un iesaucās:

—   Haaaaalllooooo! — tad saspringa un ieklausījās. Atbildes nebija.

Viņš sauca otrreiz, bet jau daudz skaļāk:

—   Haaaaaaallllloooooo!!!

"…lloo …lloo …lloo…"

Atbalss. Prīmuss sēdēja pilnīgā tumsā. Pēkšņi viņš kaut ko pamanīja. Tas bija tīrais sīkums, bet tomēr tā bija atšķirība. Lidojumā viņš to nebija pamanījis, bet tagad, nekustīgi sēžot, viņš sajuta, ka šeit bija ievērojami aukstāks nekā pie ieejas. Vai viņš jau bija zem kalniem? Palēnām kļuva neomulīgi. Kādā tunelī viņš ir iekļuvis? Tomēr ziņkāre lika turpināt pētījumu. Tunelis joprojām veda taisni. Jūdzi pēc jūdzes. Beidzot, pēc šķietami bezgalīga lidojuma, šķita, ka tunelim tomēr ir gals.

Sākumā Prīmusam šķita, ka tālumā redzamas durvis. Vēlāk tās līdzinājās kāpnēm. Tomēr beigās izrādījās, ka visi pūliņi bijuši veltīgi, jo eja bija aizgruvusi. Kāda vilšanās! Kāpnes izrādījās tikai akmeņu krāvums.

Prīmuss pārgrieza acis un nolaidās uz akmens.

"Strupceļš," viņš norūca. "Tā nevar būt patiesība."

Viņš saīdzis aplūkoja akmeņus, kuri aizsprostoja tālāko ceļu. Nekādu izredžu. Pat kopā ar Plimu viņi nespētu atbrīvot šo eju no akmeņiem. Izvēles nebija, vajadzēja atgriezties. Atpakaļceļš ilga teju mūžību, līdz viņš atkal sasniedza gravu un sadzirdēja

ūdens šalkoņu.

Viņš burtiski sabruka uz klints izvirzījuma malas un palika nekustīgi guļam. Tas tik bija piedzīvojums! Prīmusa spēki bija galā. Pārguris viņš vēroja, kā viņa elpa mazos mākonīšos trauc augšup. Viņam līdzās ūdens šalkdams gāzās lejup. Tas apskaloja klintsradzi un tad pazuda bezdibenī. Prīmuss iegremdēja vienu spārnu ūdenī un ļāva straumei tam plūst pāri. Bezdibeni šonakt viņš noteikti nepētīs. Samiegojies viņš skaloja ūdeni ar spārnu un iemeta dažus zariņus straumē, tad vēroja, kā tie lēnām pārslīd pāri klintsradzes malai un pazūd tumsā. Viņš garlaikoti nosvilpās. Visbeidzot viņš paņēma akmeni un iemeta bedrē. Lai arī cik dziļi akmens iekristu, šai ūdens šalkoņā viņš tāpat nesadzirdētu tā atsišanos pret dibenu. Iespējams, Prīmuss vēl ilgi būtu tā gulējis un metis akmentiņus dzelmē, ja vien šai laikā nebūtu kaut kas noticis.

Taustīdamies ar spārnu pa ūdeni, viņš sajuta kaut ko, kas nebija ne zars, ne arī akmens. Viņš uzmanīgi izcēla to no ūdens.

Kas tas varētu būt? Prīmuss apsēdās. Tas līdzinājās ķēdei — pārrautai ķēdītei ar īpatnēju piekariņu. Viņš pārtapa un ar rokām noslaucīja netīrumus no tā. Piekariņš bija no tīra zelta, tāpat kā ķēdīte. Prīmuss turēja rokā atradumu un centās to apskatīt trūcīgajā apgaismojumā. Tā bija taisnstūra zelta plāksnīte ar četriem apaļiem caurumiņiem. Tā nebija lielāka par viņa plaukstu un puspirksta biezumā. Nekas vairāk nebija saskatāms. Prīmuss noslēpa to un rāpās pa metāla kāpšļiem augšup. Spožajā mēnessgaismā viņš savu atradumu aplūkoja daudz rūpīgāk.

Plāksnītē nebija ne zīmoga, ne gravējuma. Tā bija pilnīgi gluda. Četri apaļie caurumiņi bija izkārtoti neregulāri. Divi caurumiņi bija augšā tālu viens no otra, otri divi — lejā viens otram tuvāk. Prīmuss turēja plāksnīti rokā un cieši skatījās uz to. Prātā jaucās dažādas domas. Viņš atcerējās kādu vasaras dienu, augsto zāli un divus zēnus, kuri skrien pāri pļavai. Tad atcerējās vēl kaut ko: viņiem mugurā bija melna fraka!

—  Tas ir teju neticami! — Zobratiņš sauca no jumtistabiņas, kad tur ielaidās Prīmuss. — Vai tu mēdz būt ari mājās? Kas noticis? Pastāstīsi! Esi piemānīts? Biji iztvaikojis? Apmaldījies? Varbūt tevi saspēra zibens?

Prīmuss steidzās. Viņš nolaidās kamīnzālē un mērķtiecīgi devās uz virtuvi.

—   Zibens iespēra? — viņš smējās. — Varbūt ne tik traki, citādi es izskatītos gluži kā tu. — Viņš izskrēja cauri priekšnamam un traucās uz vītņu kāpnēm.

Zobratiņš izbrāzās no savas kastes.

—   Vai esi kaut ko dzirdējis par Snigu? — viņš sauca nopakaļ

Primusam. — Arī no vina visu dienu nav ne vēsts.

>

—   Snigam klājas lieliski, — Prīmuss sauca no kāpņu telpas. — Viņš tup Plimas sakņu dārzā un ēd, cik jaudas. Neraizējies par viņu. — Tad iestājās klusums.

Tonakt kādā torņa logā mirdzēja blāva gaismiņa. Uz grīdas stāvēja petrolejas lampa un apgaismoja mazo jumtistabiņu, kur uz sienām zvārojās spokainas ēnas. Prīmuss sēdēja pie rakstāmgalda starp grāmatām un zvaigžņu kartēm un pētīja zelta amuletu. Tad paraudzījās spogulī.

Tas savieba savu koka ģīmi un augstprātīgi pasmīnēja.

—   Nu, ko tu tur pēti ? — spogulis vaicāja. — Kāds kaut ko pazaudējis?

Prīmuss pacēla piekariņu.

—   Tā šķiet, — viņš noteica. — Varbūt tu vari pateikt, kas tas ir?

—   Ha-ha-ha! — spogulis smējās. —Jaunais cilvēks bez aplinkiem ķeras pie lietas. Tas man patīk. Bet ko mēs būtu panākuši, ja es tev visu pateiktu priekšā, hm? — Tas nolieca galvu un pētoši paraudzījās acīs. — Tu taču vienmēr esi bijis gudrs zēns, vai ne? Izmanto savu attapību. Pēc kā tas izskatās?

Prīmuss zināja, ka saruna ar spoguli ievirzīsies tieši šādā gultnē. Spogulis gribēja paspēlēties?

"Labi," viņš nodomāja, "es nedrīkstu viņu sarūgtināt."

Viņš pagrozīja piekariņu un teica:

—   Tā ir zelta plāksnīte ar četriem caurumiņiem.

—   Tu tikai paskaties, — spogulis sauca. — Zelta plāksnīte ar četriem caurumiņiem. Kā tev šķiet — tā ir skaista?

Prīmuss saspringa.

—   Ko? Kā, lūdzu?

—   Tu mani lieliski esi sapratis, — spogulis noteica. — Vai plāksnīte ir skaista?

—   Tā ir zelta, — Prīmuss atbildēja. — Tomēr tā nav īpaši skaista.

Spogulis acis vien iepleta.

—   Lūk, atbilde tev jau gandrīz rokā. Bet tagad saki man, Prīmus, kādēļ kāds kaut ko izgatavoja no zelta, pat ja tas nav glīts?

Prīmuss nerada atbildi. Viņš tikai klusējot uzlūkoja spoguli.

—   Nezini? — tas smējās. — Labi jau labi, es tev atvieglošu uzdevumu, mans mazais draugs. Kur tu atradi šo plāksnīti?

—   Kādā gravā. Tur, aiz meža. Tā gulēja ūdenī zem akmeņiem.

Spogulis piekrītoši pamāja.

—  Tad jau atbilde ir vēl vienkāršāka. — Tas ar zodu norādīja uz piekariņu.

—   Kas šajā zelta plāksnē ir īpašs ? Esmu pārliecināts, ka tu to man pateiksi.

Primuss apsvēra. Savā mūžā viņš bija izlasījis neskaitāmas grāmatas par alķīmiju, metālapstrādi un amatniecību. Uz šo jautājumu viņš varēja atbildēt bez domāšanas…

—   Zelts… — Prīmuss iesāka, — zelts ir cēlmetāls. Tas ir salīdzinoši smags — pat smagāks nekā svins.

—   Nav slikti, — spogulis noteica. — Tālāk — ko vēl vari pateikt ?

—   Hmm, zelts ir ļoti mīksts metāls, — Prīmuss papildināja. — Tas jāsajauc ar sudrabu un niķeli, lai piešķirtu tam cietību, un… ēēē…

—   Tu jau esi tuvu patiesībai, — spogulis piekrita. — Trūkst

vēl mazlietiņ.

Prīmuss aizdomājās un aizvēra acis. Pareizi, viņš domāja, ir taču vēl kaut kas, bet kas īsti?

—   Zelts ir… — viņš stomījās. — Zelts ne… ēēē, zelts ne…

Pēkšņi viņam kā zvīņas nokrita no acīm:

—   Zelts nerūsē! — viņš burtiski iekliedzās.

Spoguļa smaids liecināja, ka viņam ir taisnība.

—   Redzi, Primus, — spogulis teica, — tas nemaz nebija tik grūti. Ko mēs varam secināt?

Prīmuss noskaitīja:

—   Nav skaists, paciets, nerūsē. Vai tu gribi teikt, ka šis piekariņš ir bijis vienkāršs sadzīves priekšmets?

—  Turklāt ļoti svarīgs, — spogulis apliecināja. — Citādi tas nebūtu iekarināts ķēdītē, ko liek ap kaklu, vai ne?

—  Jā, un kas man ar to būtu darāms? — Tagad Prīmusam bija jānodarbojas ar nākamo mīklu.

—   Nekas īpašs, — spogulis atteica, — vienkārši valkā to. Iespējams, kādu dienu tev tas noderēs, kas lai zina.

—   Paldies! — Prīmuss pateicās un nolēca no galda. — Liels paldies! Tu man ļoti palīdzēji. Ko es bez tevis iesāktu.

Prīmuss bija pārliecināts, ka vecais spogulis zina gan, kas tā ir par plāksnīti. Tas tikai negribēja teikt. Viņš vīlies paņēma lampu un devās lejup pa kāpnēm.

—   Prīmus! — torņa istabiņā atskanēja balss. — Vēl acumirkli!

—  Jā, kas vēl? — Nikns un vienlaikus vīlies viņš atskatījās.

—   Tev ir tiešām lieliskas zināšanas par zeltu. Visu cieņu. Tomēr vēl vienu īpašību tu esi aizmirsis.

Prīmuss iespieda rokas sānos.

—   Ak tā? Un — saki lūdzams — kas tā būtu?

—   Tā ir teju vissvarīgākā zelta īpašība, — spogulis steidzīgi skaidroja. — Kam pieder zelts, tam veicas dzīvē, vai tu mani saproti ? Zelts atver visus ceļus un durvis. Tas tev labi jāielāgo.

KRŪKAS, RIEKSTI UN KĀDA FOTOGRĀFIJA

JE»rimušam bija brīnumjauks sapnis. Viņš gulēja, saritinājies zem segas, un kāri čāpstināja. Viņš sapņoja par Kletenheimas konditoreju. Plati ieplestām acīm viņš stāvēja pie plauktiem, kas bija līdz griestiem piekrauti ar tortēm un saldumiem un smaržoja tā, ka siekalas sariesās mutē. Nevaldāmā sajūsmā viņš lēkāja pa veikaliņu un apošņāja katru kūciņu. Viņš nevarēja izšķirties, ar kuru kūku sākt mielošanos. Tur bija milzu ķiršu kūka, blakus — zemeņu krēma kūka, mazliet tālāk smaržoja citronu kūka. Prīmuss jutās kā paradīzē. Visupirms viņš sniedzās pēc šokolādes tortes, bet ar acs kaktiņu uztvēra kādu mirgojumu. Glazēti melleņu cepumi! Prīmuss klusu noelsās. Viņš lavījās starp tortēm pie cepumiem. Gaidāmajā baudījumā viņš jau aizvēra acis, dziļi ieelpoja un laimes priekšnojautās apgriezās ap savu asi. Pēkšņi viņš sastinga. Starp plauktiem bija durvis!

Līdz šim viņš tās nebija pamanījis. Durvis bija apaļas un

sniedzās gandrīz līdz griestiem. Pašas durvis bija no tīras šokolādes, rokturis — no cukura, durvju aplodu veidoja tortes. Pasakains skats! Pretoties bija neiespējami. Prīmuss satvēra cukura rokturi un atvēra durvis. Paga, paga, kas tad tas ?

Prīmuss miegā nemierīgi sagrozījās. Aiz durvīm bija eja, pa kuru viņš tikai pirms dažām stundām bija lidojis. Lai gan tagad tā izskatījās ļoti dīvaini. Cik vien tālu acis redzēja, visur stāvēja kūkas. Tās bija saliktas gar tuneļa sienām un aizstiepās bezgalībā. Prīmuss neatcerējās redzējis kaut ko skaistāku. Šmakstinādams viņš ielidoja tunelī, pastiepa spārnu un satvēra kādu torti. Tā mirdzēja un laistījās, un viņa sirds līksmoja. Prīmuss jau atvēra muti un sagatavojās iekosties kūkā, kad saklausīja soļus. Viņš apcirtās, tad satrūkās un ļāva kūkai izslīdēt no rokām. Tur stāvēja konditors!

Rokā viņam bija liela maizes lize, kuru viņš bija pacēlis sitienam. Iekliedzies Prīmuss metās bēgt. Cik ātri vien spēdams, viņš lidoja pa tuneli, kurā kļuva arvien karstāks. Pārbīlī atskatījies, viņš ieraudzīja konditoru traucamies viņam pakaļ milzu soļiem. Resnais vēders zem priekšauta kūļājās kā ļumīgs pudiņš, kad viņš nikni vēzēja lizi. Tā sitās pret plauktiem, gar sienām, un tortes šķīda uz visām pusēm. Prīmuss lidoja, cik spēka. Bet konditors arvien tuvojās. Bumm, bumm, bumm. Dunēja soļi, dārdēja lize, un Prīmuss šausmās drebēja. No visām pusēm šļācās krēms, tortes šņākdamas lidoja pāri galvai.

Konditors jau bija Prīmusu gandrīz panācis — pakausī bija jūtama viņa elpa. Prīmuss atskatījās un ieraudzīja maizes lizi, kura svilpdama tuvojās viņa galvai. Viņš ātri izvairījās no tās, aizkūleņodams sānis, izkrita no gultas un novēlās pie Zobratiņa pulksteņa kastes.

Pārbijies viņš atvēra acis, ierāva galvu plecos un noslēpās aiz gultas gala. Tad paraudzījās apkārt. Konditors bija prom. Prīmuss atviegloti uzelpoja.

"Kāds murgs," viņš nopūtās, kad beidzot bija sakārtojis domas. "Pasaules gardākās tortes bija tepat — deguna galā, bet nevienu tā arī nepaguvu nogaršot."

Viņš aizvēra acis un iztēlojās cepumiņus.

Pēkšņi viņš sarāvās. Vai tiešām viņš joprojām sapņo, un vai tiešām viņu joprojām vajā maizes lizes blīkstēšana? Tornis drebēja — bumm, bumm, bumm. Prīmuss izberzēja acis. Viņš bija pārliecināts, ka vairs neguļ un ka konditors vairs nedzenas viņam pakaļ.

—   Kas tas par troksni? — viņš norūca. — Visa ēka dreb un līgojas.

—   Tas ir lejā, — atskanēja Zobratiņa balss. — Kāds klauvē pie ieejas durvīm.

Prīmuss samiegojies skatījās uz pulksteņa kasti. Kaulainais putnelis ziņkārīgi lūkojās no savas aliņas.

—   Vai tu kādu gaidi ? — Zobratiņš vaicāja.

—   Es — gaidu? — Prīmuss pašķielēja griestos. Divsimt gadu laikā pie viņa neviens nekad nebija nācis. Kas gan tas varētu būt? Pēkšņi viņš kaut ko atcerējās. Viņš piecēlās stāvus un sakārtoja fraku.

—  Atver taču beidzot un paraugies, kas tur ir, — Zobratiņš nemierīgi dīdījās.

Prīmuss stalti izslējās.

—   Tikai mieru. Es nojaušu, kas tur ir.

Viņš pārtapa sikspārni un ielidoja kamīnzālē. Tur viņš apsēdās uz palodzes un pa caurumiņu loga stiklā paraudzījās dārzā. Uz kāpnēm pie ieejas durvīm stāvēja Plimas kundze.

Tostarp pulkstenis jau tuvojās pusdienai, jo saule bija augstu virs laukiem. Prīmuss apžilbis samiedza acis. Debesis bija dzidri zilas, Gliemežu strauta ūdens mirdzēja saules staros. Pēc pagājušās nakts lietus viss bija saplaucis. Miglas laukos ziedēja magones un rudzupuķes, pie dārza vārtiem pret sauli bija pagriezušās saulespuķes.

—   Hallo, Plima! — Prīmuss uzsauca. — Esmu šeit — augšā. — Viņš pamāja ar spārnu.

Plima paraudzījās augšup.

—   Nu, beidzot, — viņa atbildēja. — Kur tu biji pazudis? Es stāvu šeit jau veselu mūžību! Vai tiešām tu visu laiku gulēji?

Prīmuss neapmierināti noņurdēja. Viņai viegli runāt. Kundze noteikti sen jau dusēja gultā, kad viņš vēl tikai grasījās lidot pa tuneli. Tagad gan nebija laika gariem stāstiem. Viņš padevīgi nolieca galvu.

—   Man šodien pēc pamošanās bija dīvains garastāvoklis, — viņš noteica. — Bet nāc nu iekšā. Es jau krietnu laiku tevi gaidu.

Prīmuss pārtapa sikspārnī un lidoja pie kamīna. Tad pārtapa cilvēkā un apsēdās krēslā. Plima jau nu gan būtu varējusi tik ļoti nesteigties. Viņš mīļuprāt būtu vēl pagulējis. Prīmuss atlieca galvu

un gari nožāvājās. Pie durvīm atkal klauvēja.

—   Kas nu atkal ? — viņš rūca, tad smagi piecēlās no krēsla un atvēra logu. — Vai tu beidzot nāksi iekšā?

Plima iespieda rokas sānos.

—  Varbūt tu paskaidrosi, kā es to varu izdarīt? — Viņa parādīja uz durvīm. — Es neesmu specvienība.

Prīmuss izliecās pa logu un palūkojās lejup. Ieejas durvis no augšas līdz lejai bija aizsistas ar dēļiem. To gan viņš bija pilnīgi aizmirsis. Viņš pats laidās iekšā un ārā pa logu un ne reizi nebija pat iedomājies izmantot durvis. Viņš nolaidās dārzā un apsēdās līdzās Plimai uz kāpnēm.

Plima pārmetoši palūkojās uz viņu.

—   Kāpēc vajadzēja aizsist ar dēļiem? Būtu pieticis ar aizkariņu.

Prīmuss nostājās pie durvīm un sāka lauzt dēļus.

—   Labāk palīdzi, — viņš aicināja.

Kopīgiem spēkiem viņi beidzot atbrīvoja durvis. Tomēr, kad dēļi bija sakrauti kaudzē, izrādījās, ka durvis joprojām ir slēgtas. Prīmuss pakasīja pakausi. Viņam nebija ne mazākās nojausmas, kur varētu būt atslēga. Viņš raustīja rokturi, bet Plima bija pilnīgi mierīga. Slēgtas durvis viņai vispār nebija problēma. Viņa pavandījās savā rokassomā, izvilka matadatu un prasmīgi ķērās pie mūķēšanas. Pēc brīža durvis atvērās.

Plima uzsmaidīja Prīmusam un pamirkšķināja.

—   Ne vienmēr izdodas, — viņa noteica, — tomēr pietiekami bieži.

Durvis atvērās, un viņi devās iekšā.

Aiz sliekšņa atradās vītņu kāpnes. Pa tām cauri mūrētai velvei varēja nokļūt priekšnamā, virs kura atradās kamīnzāle un virtuve. Plima ziņkārīgi ielūkojās priekšnamā. Milzīgā telpa bija gandrīz tukša, tās vidū stāvēja liels, ar kartēm nokrauts galds. Pie sienas karājās daži lineāli un mērlentes, kuras apspīdēja pa slīpajiem logiem ieplūstošā dienas gaisma.

—   Šeit tev ir zīmēšanas telpa vai kaut kas tamlīdzīgs? — Plima ievaicājās. — Nav slikti. No ārpuses nešķiet, ka te ir tik daudz vietas. — Viņa nogaidoši pavērās uz Prīmusu. — Es degu nepacietībā apskatīt pagrabu. Vai mēs ejam lejā?

—   Seko man, — Prīmuss pamāja. — Ejam.

Abi kāpa lejup pa miklajiem pakāpieniem, līdz sasniedza aizrestotas dzelzs durvis. Tās čīkstēdamas atvērās. Plima notrauca no sejas lipīgos zirnekļtīklus, Prīmuss sameklēja laternu. Nočirkstēja sērkociņš, lampa iedegās, un uz grīdas kļuva redzams zīmējums.

—   Oho, tas ir milzīgs, — Plima iesaucās un paspēra soli atpakaļ. — Jā, tev taisnība. Tieši šāds zīmējums bija uz grāmatas vāka.

Prīmuss pietupās.

—   Labi, — viņš ierunājās. — Apskatīsim zīmējumu ar lupu. Mēs taču zinām, kam šeit jābūt. — Viņš parādīja uz smalko loku, kas apņēma apli. — Šis loks ir Mēness sirpis. Tam tavā plānā ir tāda pati forma. Šeit vienīgi nav redzams, kā izvietojas maģiskie elementi. Tomēr tas nekas. Toties šī daļa ir labāk redzama.

Viņš pievērsās tai apļa daļai, kur bija saskatāmas savijušās līnijas.

—  Visticamāk, šis līnijas attēlo tumsu, kas satur sirpi — vismaz es loti sliecos tā domāt.

Plima aizdomājās.

—   Varbūt tev taisnība. Es šo tumsu gan iztēlojos mazliet citādi, bet lai nu būtu tā, kā tu saki. Arī plānā nav teikts par citu elementu.

Prīmuss pakošļāja apakšlūpu.

—  Tomēr, manuprāt, tas ir mazliet dīvaini.

—   Kas tur tik dīvains?

—   Es prātoju, kāpēc Mēness sirpis iekļauts tieši tādā elementā kā tumsa.

Plima paraustīja plecus.

—  Varbūt tumsa ir īpaši stabila. Tā taču varētu būt? — Tomēr tieši šī versija Prīmusam šķita visnepieņemamākā.

—   Njā, — viņš murmināja. — Var jau būt, tomēr visa šī lieta man gaužām nepatīk. Ja Mēness sirpī bija tādi vareni elementi kā skaistums un nemirstība, kāpēc tā saturēšanai nav iestrādāts tāds elements, kā, piemēram, spēks vai kaut kas tamlīdzīgs?

Prīmuss aizvēra acis un sāka murmināt.

—   Man gan liekas, ka tumsai bija atvēlēta pilnīgi cita funkcija. — Pēc brīža viņš paraudzījās uz Plimu. — Es sliecos domāt, ka šo ietvaru kāds gribējis noslēpt.

—   Noslēpt? — Plima vaicāja. — Kā lai to saprot?

—   Ļoti vienkārši. Mēness sirpis līdz šim karājās virs meža, un visi to redzēja. Bet ietvars palika neredzams.

Šāds minējums Plimai nešķita ticams.

—   Ietvars bija gan redzams, — viņa iebilda. — Ja tas bija veidots no tīras tumsas, dienā tam bija jāizskatās kā tumšam plankumam.

—   Dienā?! — Prīmuss saskaitās. — Kuru tas dienā interesē?! Tas taču ir Mēness sirpis, vai saproti? Mēness sirpis, kam paredzēts pie debesīm būt tikai naktī. Ietvars saplūst ar nakts melnumu, bet sirpis spoži mirdz. Turklāt tas ir arī laiks, kad sāk mirdzēt lauska manā mājā.

Prīmuss pieklusa un aizdomājās.

—   Nē, — viņš teica, paraugoties apkārt. — Šķiet, es varu tev precīzi pateikt, kad šī lieta tikusi izmantota. Mana lauska mirdz tikai reizi mēnesī, turklāt tikai jaunā mēnesī, kad tas ir tik ļoti izdilis, ka gandrīz nemaz nav redzams. Tas, kurš zīmēja tavu plānu, bija lieliski informēts par šiem elementiem un pārējām lietām, bet tāds nieks, ka sirpis radīts tikai jauna Mēness naktīm, viņam laikam zināms nebija.

Plati smaidīdams, viņš turpināja:

—   Kāds cits izgudroja šo īpašo spēju, esmu pilnīgi pārliecināts. Mani ļoti interesē, kādam nolūkam tas bija nepieciešams.

Plima lēnām pamāja ar galvu. Prīmusa stāsts tomēr šķita neloģisks, taču viņai nebija ne mazākās vēlēšanās par to prātot. Patlaban viņas kvēlākā vēlēšanās bija iegūt to mazo gabaliņu, kurā slēpās skaistuma elements.

Šorīt viņa bija paraudzījusies spogulī un nobijās līdz nāvei. Ar katru dienu viņa izskatījās arvien baisāk. Spogulis ik rītu rādīja jaunus neglītus vaibstus. Pie pūkainās bārdiņas viņa jau bija pieradusi, bet šorīt spogulis parādīja, ka viņai izkrīt mati. Plima bija izmisumā. Kas notiks tālāk?

Viņa noliecās pie zīmējuma un sāka to rūpīgi pētīt.

—   Mēs gribējām arī uzzināt, vai šo zīmi var atvērt. — Viņa aptaustīja visas rieviņas un gropītes. — Tu esi mēģinājis visur piespiest? Kaut kur šeit noteikti ir apslēpts kāds mehānisms.

Prīmuss metās viņai palīgā. Abi rāpoja pa akmens plāksni, ieskatījās katrā rieviņā, uzspieda ikvienā vietiņā. Tomēr nekas nenotika. Visbeidzot viņi izklauvēja visu grīdu. Nekā. Nekur nevienas dobjas skaņas. Grīda bija nepārprotami viengabalaina. Pēc pusstundas viņiem meklējumi jau šķita bezcerīgi. Sarūgtinātā Plima apsēdās blakus Prīmusam un atbalstījās pret kādu krūku. Viņas garastāvoklis bija pavisam sabojājies.

—   Ārā spīd saule, bet mēs rāpojam pa pagraba grīdu. — Viņa sakrustoja rokas uz krūtīm un aizpūta matu šķipsnu no sejas. — Vīna pagrabs! — viņa sauca. — Mēs esam kļūdījušies! Varbūt tas vispār nav Mēness sirpis, bet gan vietējo vīndaru ģerbonis. — Viņa apjukusi palūkojās uz Prīmusu. — Bet ko šī zīme pazaudējusi tieši šai pagrabā?

Prīmuss raudzījās kaut kur tukšumā. Viņš jau sākotnēji bažījās, ka šai zīmē neatradīsies nekāds mehānisms. Galvā jaucās dažādas domas. Kaut kāda jēga šai zīmei noteikti ir, tas bija nepārprotami skaidrs. Varbūt šis pagrabs kādreiz bija sapulču vieta un zīme bija to simbols? Varbūt šī zīme norāda uz konkrētu vietu, piemēram, uz kādu ieeju? Ikviens skaidrojums šķita ticams. Varētu pieļaut, ka akmens plāksne ar zīmi ir daudz vecāka nekā tornis un ka tas uzbūvēts jau virs pagraba. Lai arī viņš pūlējās, neviens risinājums nešķita pietiekami labs.

Plima dziļi ieelpoja. Viņa garlaikoti pētīja koka krūkas. Tās šeit bija sešas un bija novietotas uz neliela plauktiņa gar sienu — pa trim katrā pusē.

—   Mozeles vīns! Tas, šķiet, varētu būt ļoti labs.

Viņa noteikti nebija īpaša vīnu pazinēja, jo šis izteiciens nenozīmēja pilnīgi neko. Patiess vīnu cienītājs samaksātu veselu kapitālu, lai piekļūtu šo krūku saturam. Prīmuss vīnus pazina vēl mazāk nekā Plima.

—   Nav ne jausmas! — viņš norūca. — Manuprāt, vīns ir šausmīgi negaršīgs, un man ir vienalga, kāds tam nosaukums.

Plima nolika klēpī savu somu un sāka tajā vandīties.

—   Man arī labāk garšo tēja, — viņa trallināja, rakņādamās somā. — Tomēr vīns it labi noder vārīšanai. Vislabāk tas piemērots burvju dzirai ķermeņa kopšanai, un šeit vīns nāk tikai par labu. — Viņa izcēla no somas nelielu ampuliņu, atkorķēja to un iepūta tajā. — Tukša! Vai tu iebildīsi, ja es mazliet atliešu?

—   Nebūt ne, — Prīmuss pamāja ar roku. — Vari ņemt tik, cik spēj aiznest. Manis dēļ vari atnākt vēl un aiznest kaut visu.

Plima piecēlās un palūkojās uz kādu krūku.

—   Ko mēs darīsim ar bibliotēku? — Viņa grieza krūkas krānu. — Satiksimies pie manis un…

Viņa aprāvās teikuma vidū. Krāns nekustējās ne par matu. Plima sakoda zobus un ar visu spēku uzgūla krānam. Tad meta mieru un papurināja roku.

—   Tas muļķīgais krāns ir ieķēries, — viņa piktojās. — Šodien vispār neveiksmīga diena.

—   Ļauj, pamēģināšu. Varbūt tu griezi uz nepareizo pusi.

Prīmuss nostājās blakus, paspieda krānu pa labi un pavilka.

Nekas nenotika. Viņš pamēģināja no otras puses, bet viss velti. Tikai tad, kad viņš pavilka krānu uz leju, kaut kas noklikšķēja. Krāns padevās, noliecās uz leju, bet, tikko Prīmuss to pavilka uz priekšu, krūkas priekšējā daļa izgāzās ārā. Viņiem pavērās slepena eja.

Iestājās klusums. Prīmuss ar Plimu stāvēja pagalam samulsuši sava atraduma dēļ un skatījās caurumā. Neviens to nebija gaidījis. Plima attapās pirmā.

—   Cik ilgi tu šeit dzīvo? — viņa ievaicājās. — Manuprāt… — viņa vārstīja muti. — Es pirmo reizi esmu tavā pagrabā. Un ko es atrodu? Slepenas durvis! — Viņas skatiens bija pārmetošs. — Ja es šeit dzīvotu, es šīs durvis jau sen būtu uzgājusi. Kurp, tavuprāt, ved šī eja?

—   Kā lai es zinu? — Prīmuss novilka un pabāza galvu ejā. — To viegli uzzināt. Katrā ziņā šis ceļš nešķiet tik garš kā tunelis pagājušonakt.

—   Par kādu tuneli tu runā?

—   Vēlāk izstāstīšu. Man tev vēl šis tas jāparāda. Tomēr pagaidām šeit mums svarīgāks darbs darāms.

Prīmuss paņēma laternu un iekāpa krūkā.

—   Aiziet, — viņš nočukstēja. — Paraudzīsimies, ko šis pagrabs mums vēl pavēstīs. Esmu pārliecināts, ka atradīsim šeit daudz vairāk nekā dažas vīna krūkas.

Plima pacēla kleitas malu un arī iekāpa krūkā.

Krūka bija tik augsta, ka Prīmuss un Plima varēja izslieties gandrīz visā augumā. Abu soļi atbalsojās krūkas velvēs, līdz viņi nonāca ejas otrā galā. Eja veda tieši cauri pagraba sienai. Prīmuss izstiepa roku ar laternu — aiz sienas bija neliela telpa. Viņi uzmanīgi devās lejup pa nelielām kāpnītēm.

Šķita, ka šī telpa kādreiz bijusi darbistaba. Laterna apgaismoja milzīgu rakstāmgaldu pie telpas pretējās sienas. Uz tā bija sakrautas zīmītes, papīri un rakstu ruļļi, kurus klāja bieza putekļu kārta. Prīmuss piegāja pie galda, pacēla galvu un palūkojās griestos. Viņš bija pamanījis mazu gaismas stariņu, kas apgaismoja sīkus puteklīšus. Kā tas iespējams? Torņa pagrabā nebija nevienas lūkas. Vai tiešām šeit ir kāds slepens lodziņš? Prīmuss uzrāpās uz galda. Tiešām! Tieši virs galda augšup veda neliela eja.

—  Paskaties šeit, — viņš noteica un pasniedza Plimai laternu. — Es tūlīt nākšu.

—   Pag! — viņa protestēja. — Ko tas nozīmē — es tūlīt nākšu?

Tomēr, pirms viņa paguva attapties, Prīmuss jau lidoja augšup.

Šahta bija tieši tik plata, lai Prīmuss varētu izplest spārnus. Ātriem spārnu vēzieniem viņš cēlās augšup. Vispirms pēdas piecpadsmit eja stiepās taisni augšup, līdz atdūrās koka grīdā. Tur varēja būt augšstāvs. Ja vien viņš bija pareizi sapratis, virs viņa atradās virtuve. Prīmuss paraudzījās apkārt. Tagad šahta meta līkumu, kļuva šaurāka un izveda pie atveres, kas bija pārbāzta ar lapām. Dienas gaisma ielauzās tikai pa šauru šķirbiņu. Viņš pieķērās pie sienas un palūkojās ārā.

Jā, tieši to viņš bija gaidījis. Prīmuss atradās zem virtuves ēkas otrā pusē. Šī eja bija izveidota starp mūra akmeņiem un no ārpuses vispār nebija saskatāma. Viņš bija satriekts. Tik prasmīgi prata strādāt tikai lieliski meistari. Šo eju viņš nebūtu atradis ari pēc tūkstoš gadiem.

Tagad vajadzēja parūpēties par gaismu. Viņš pacēla kājas un pamatīgi iespēra pa lapu krāvumu. Tās izbira ārā. Šahtā ieplūda gaisma, un pagrabā kļuva gaišs. Tad Prīmuss laidās lejup.

Šeit viņš pārtapa cilvēkā un galanti paklanījās.

—   Ar tavu atļauju, — viņš teica Plimai, — šo atklājumu es atstāšu sev. — Pēc tam viņš nopūta laternu.

Abi uzmanīgi palūkojās apkārt. Telpa nebija lielāka par vīna pagrabu, un šeit bija daudz interesanta. Likās, ka šeit bijusi kāda zinātnieka darbistaba. Pie sienām karājās pergamenti ar maģiskām formulām un ķīmijas tabulām. Visur papīru un grāmatu grēdas. Telpā bija divi plaukti, kumode un koka kastes, kaktā nomesti metāla āķi un lāpstiņas, kas bija apsieti ar auklu un milzu pušķi no lentes.

—   No Kalnraču ģildes — par ilggadīgo draudzību, — Prīmuss izlasīja uzrakstu uz lentes. — Tā varētu būt dāvana no koboldiem.

Viņš sarauca pieri un uzmanīgi aplūkoja lenti. Zem uzraksta bija saskatāms ģerbonis, kurš šķita pazīstams. Tajā bija attēloti sakrustoti āķis un lāpstiņa. Prīmuss iebāza roku kabatā un izcēla no tās pogu, kuru viņam bija iedevis putnubiedēklis Čaks. Ne mazāko šaubu: ģerboņi bija pilnīgi vienādi. Kā putnubiedēklim bija izdevies noraut pogu no kalnrača kobolda jakas? Tik drosmīgu Čaka rīcību iztēloties bija grūti.

Tad Prīmuss ķērās pie grāmatām plauktos.

—   Aizmirstā maģija, Ledus laikmets, Apburtie kalni. Pilnīgi citi temati nekā grāmatām torņa istabiņā. Kaut kas neaptverams, šeit ir pat grāmata par Sēra kalniem! To es ņemšu līdzi.

Prīmuss izņēma grāmatu no kaudzes un nolika uz kāpnītēm pie izejas. Tad devās pie rakstāmgalda, lai apskatītu papīru krāvumu. "Raksti par vēju," viņš bija pārsteigts. "Vēja mācība un vēja valoda. Neko neesmu par to dzirdējis."

Viņš aplūkoja pergamentus, kas bija no vienas vietas aprakstīti ar ķīmijas formulām. Prīmusu šie papīri neinteresēja. Vienīgais, ko viņš saprata — visas formulas ir saistītas ar metālu kombinācijām.

—   Man ļoti gribētos zināt, kam tas viss ir piederējis, — viņš prātoja, veroties apkārt telpā.

—   To es varu tev pateikt, — aiz muguras iesmējās Plima. Viņa stāvēja pie sienas un aplūkoja daudzās apliecības un diplomus. — Es arī brīnījos par to, kad tik senā pilī atradu jaunākos "Burvju Ziņu" numurus. Un tagad es lasīšu, kas te rakstīts! — Viņa noliecās un lasīja: — Alternatīvās burvju mākslas pētnieku olimpiādes uzvarētājam, profesoram doktoram Magnusam Ulmem tiek piešķirts "Burvju Ziņu" mūža abonements. Žurnāls ik mēnesi tiks piegādāts Dadžu takā 13, Miglas lauku pasta apgabalā, Nezāļu valstībā. Patiesā cieņā Kesela izdevniecība.

Plima smīnēja.

—  Jā, to es saprotu — tā tik ir balva! Vienīgais, ko es kādreiz esmu laimējusi, bija gaisa baloniņu saišķis. Vai tu esi dzirdējis par šādu profesoru Ulmi?

Prīmuss papurināja galvu un aplūkoja apliecības. Profesors

Ulme? Vārds bija svešs. Viņš apskatīja diplomus un dziļā cieņā nosvilpās. Šie diplomi liecināja, ka profesors Ulme bija ne tikai senlaicīgu burvju zinību meistars, bet arī doktora grāda ieguvējs teju visās slepeno zinātņu jomās. Viņš bija alķīmijas profesors, astroloģijas profesors un pat mitoloģijas profesors.

Kamēr Prīmuss apbrīnoja neskaitāmos apbalvojumus, Plima devās apskatīt kumodi. Viņa atvēra atvilktnes un tajās rakņājās. Ielūkojusies apakšējā atvilktnē, Plima sāka starot.

—   Nespēju noticēt! — viņa sauca. — Tie ir īsti burvju rieksti! Vai zini, cik grūti tos sadabūt?

Prīmuss pašķielēja uz viņu, pēc tam uz brūnajām bumbiņām atvilktnē.

—  Man tādi nav bijuši vajadzīgi. Ko ar tiem dara?

—   Tie ir tūkstoškārt labāki nekā sveces, — Plima attrauca. — Tie nedūmo, nesmird un ar tiem nevar apdedzināt pirkstus.

Viņa nekautrējoties izvilka visu atvilktni un iebēra tās saturu savā somā. Prīmuss satvēra vienu riekstu un uzmanīgi aplūkoja to.

—   Koboldi noteikti tos dedzināja, rokot tuneli.

—   Iespējams, — Plima noteica. Tad atņēma Prīmusam riekstu un iemeta somā. — Tagad tie apgaismos manu ceļu.

Pēc tam viņi turpināja telpas apskati. Plima vispirms rūpīgi izpētīja mazās kastītes pie plauktiem. Ikreiz, atrodot kādu jaunu burvju piederumu, viņa sarūgtināta novaidējās. Viņas soma jau bija pārbāzta, un tajā vairs neko nevarēja ielikt. Ar smagu sirdi viņa prātoja, ko varētu no somas izņemt, lai ieliktu vēl kaut ko.

Prīmuss jau bija apsekojis plauktus un grasījās pievērsties rakstiem uz rakstāmgalda. Viņš notrauca putekļus no grāmatām, pārlapoja dokumentus, līdz beidzot zem papīru grēdas atrada ādas mapi. Tikko viņš to atvēra, uzreiz saprata, kam piederējusi šī darbistaba.

—   Plima! — viņš sauca. — Manuprāt, šis zīmējums tev varētu būt pazīstams.

Plima palūkojās pāri savai milzīgajai somai, tad piecēlās un nāca pie Prīmusa.

—   Tas ir ļoti līdzīgs manam plānam.

Prīmuss smaidīja. Mapē bija kaudze pergamentu ar skicēm un zīmējumiem, kuri nepārprotami bija viena meistara darināti, turklāt veltīti vienam tematam — Mēness sirpim!

Tas bija attēlots no visām pusēm un visos iespējamos izmēros. Tur bija pētījums par ornamentiem, kuri rotāja sirpi, zīmējumi ar tā izvietojumu debesīs un neskaitāmas skices ar tumsas režģi, ko zīmējumu autors bija izpētījis ļoti sistemātiski.

Plima bija satraukta.

—  Varbūt tur ir kāds plāns ar norādījumiem, kur sirpis nokrita vai kur tieši patlaban atrodas tā lauskas?

Prīmuss pētīja papīru kaudzi.

—   Nē, — viņš noteica. — Nekā tamlīdzīga. Iespējams, šo zīmējumu autors ir profesors Ulme, un tad viņš ir atradis citas pēdas. Formulas un skices drīzāk liecina, ka viņu mazāk interesē pašreizējā Mēness sirpja atrašanās vieta, bet vairāk — kā tas savulaik ticis izveidots.

—   Un kā gan tas ticis izveidots? — Plima saviebās. — Tas ir aprakstīts šais kricelīgajos zīmējumos?

—   Nezinu. — Prīmuss parādīja aprēķinus. — Es nespēju izprast šos penterējumums. Turklāt nemaz neesmu pārliecināts, vai profesors Ulme to ir uzzinājis. Iespējams, šais papīra kalnos aprakstīti tikai eksperimenti, kas lai zina?

Prīmuss pagrāba pergamentu un pavērsa pret gaismu. Tomēr, tāpat kā Plimas plānā, arī šeit nebija saskatāmas nekādas slepenās zīmes vai kaut kas tamlīdzīgs.

—   Klau, Plima, — viņš teica. — Šķiet, ka mums ir tikai viena iespēja. Mums šonakt jāiekļūst bibliotēkā un jānozog tā grāmata. Mēs joprojām zinām tikai to, kā šis Mēness sirpis izskatījās. — Prīmuss paņēma zīmējumu, kurā bija attēlota sirpja konstrukcija.

—  Ja uz to paraugās šādi, tādi…

Pēkšņi viņš apklusa un samiedza acis.

—   Acumirkli, — viņš sauca, turot pergamentu virs galvas.

—    Es kaut ko saskatīju zem šā zīmējuma. Bet tas nav slepenraksts. — Prīmuss nolika pergamentu uz gada un aplaizīja pirkstu. — Šeit salipušas divas lapas! — Viņš uzmanīgi novilka virsējo loksni. Zem tās parādījās karte.

Plima uzgavilēja. — Tā ir apvidus karte! — viņa priekpilni iesaucās. — Tajā noteikti ir norādes par lausku atrašanās vietu!

Abi lūkojās kartē. Tomēr jau pavisam drīz Prīmuss sarauca degunu.

—   Loti dīvaina karte, — viņš noteica. — Kas te varētu būt attēlots ?

Vispirms Prīmuss neticīgi papurināja galvu, bet pēkšņi sajūsmā uzgavilēja.

—   VAI TU MAZ ZINI, KAS TAS IR???!! — viņš sauca.

—   Protams, — atskanēja atbilde. — Karte.

—  Ak, jā, protams, karte, — Prīmuss attrauca. — Tikai tā ir kalnu koboldu eju karte.

—   Tiešām? — Plima vīlusies novilka. — Ak vai. Bet es domāju, ka tās ir upes.

—   Nē, paskaties pati. — Prīmuss pārvilka ar pirkstu pa pergamentu un norādīja uz dažādiem apvidiem. — Šeit ir Miglas lauki, tur ir ejas zem Tumšā meža un labajā pusē tuneļi līdz pašai Hoenveisai. Šeit apzīmētas ieejas.

Viņš noliecās tik zemu, ka deguns teju iedūrās kartē.

—   Šeit ir ieeja no Tumšā meža puses, kur mēs abi iepazināmies, šeit ir lielais akmens pie Zāļu ceļa. Viss ir iezīmēts. — Viņš gandrīz čukstēja. — Tagad tikai jāizpēta, kā nokļūt līdz šīm ieejām.

Plima nevēlējās sabojāt šo spēli. Viņa pietēloja, it kā šie atklājumi būtu ļoti interesanti.

—   Kas tas ir? — viņa pavaicāja un rādīja uz lielu, zilu plankumu.

Prīmuss tur paskrāpēja ar nagu.

—   Šeit profesoram noteikti apgāzusies tintnīca, — viņš atteica. — Tas nekas. Tāpat viss ir labi saskatāms. Es ņemšu karti līdzi. Ja kādreiz iekļūšu šajās ejās, vismaz zināšu, kurp tās ved.

Viņš salocīja pergamentu un ielika mapē. Tad ķērās atlasīt grāmatas, kuras grasījās ņemt līdzi tornī. Plima klīda pa telpu, raudzīdamās, ko vēl varētu pievākt.

—   Paskat, šis gan ir smieklīgs, — viņa ķiķināja.

—   Kas? — Prīmuss vaicāja, pat neatskatīdamies.

—   Šis profesors Ulme. Gribi redzēt, kā viņš izskatījās?

Prīmuss nolika grāmatas uz kāpnītēm un devās pie viņas.

Plima turēja rokā fotogrāfiju misiņa rāmītī.

—  Tā bija starp kastēm. Vidū noteikti ir viņš. Abi pārējie ir pārāk jauni, lai būtu profesori.

Prīmuss lūkojās fotogrāfijā. Tā bija ļoti sena, un tajā bija kāds vecs vīrs ar garu bārdu un labsirdīgu skatienu. Viņš smaidīdams balstījās uz spieķīša. Prīmuss klusēdams pētīja fotogrāfiju. Vai viņš jau ir redzējis šo vīru?! Galvā jaucās domas. Protams! Viņš atcerējās. Šo veco vīru viņš bija redzējis sapnī. Tai pašā sapnī, kur viņš bija sastapies ar mazo ākstiņu. Vai tiešām viņš savulaik ir pazinis Magnusu Ulmi? Prīmuss aizvēra acis un sāka lauzīt galvu. Tomēr Plima ātri vien atgrieza viņu realitātē.

—   Šis ir līdzīgs tevi — viņa iesaucās.

Prīmuss vēlreiz palūkojās fotogrāfijā un apskatīja abus pārējos cilvēkus, kas stāvēja blakus Magnusam Ulmem. Pa kreisi bija puisis ar platiem, iekritušiem vaigiem. Viņš stāvēja ļoti stalti, sejā rotājās viegls smaids, bet skatiens bija stingrs. Viņa acis bija tik gaišas, ka vecajā fotogrāfijā izskatījās teju baltas. Zēns otrā pusē bija aplicis roku ap vecā vīra pleciem. Viņš bija vājiņš un ar izteiksmīgu degunteli.

Plima iedunkāja Prīmusu.

—   Tas varētu būt tavs brālis, — viņa smējās un rādīja uz smailo degunu. — Turklāt viņam ir tāds pats tērps kā tev.

Viņai bija taisnība. Zēnam mugurā bija melna fraka ar uzliekamu apkaklīti, rokā — cilindrs. Tomēr arī otram bija tāda pati fraka.

Primuss apgrieza fotogrāfiju. Tagad viņam tiešām aizsitās elpa. Otrā pusē plašā rokrakstā bija rakstīts veltījums:

Plima klusēja. Prīmuss strauji pagrieza fotogrāfiju atpakaļ. Viņš stingi lūkojās sejās senajā attēlā.

—   Njā, — Plima beidzot ierunājās. — Šeit tu neesi vēl tik bāls, un deguns… lai gan tu joprojām esi tāds pats kā šai fotogrāfijā. — Viņa cienīgi pamāja ar galvu. — Tu nemaz neesi mainījies.

Prīmusa galvā valdīja pilnīgs haoss. Kā tas varēja būt, ka viņš nemaz neatcerējās Magnusu Ulmi? Kā tas varēja būt, ka viņš nespēja atcerēties pilnīgi neko, kas kādreiz ir noticis? Kas toreiz notika?

Viņš atkal atcerējās ainu, kā divi zēni skrien pa pļavu. Vai tiešām viņš bija viens no šiem zēniem? Viņš un tas otrais. Kā viņu sauca? Rūvens…?

Prīmuss atkal paraudzījās fotogrāfijā. Otrais puisis šķita pazīstams. Augstie vaigu kauli un gaišās acis. Kā Prīmuss viņu pazina?

—   Saki man, lūdzu, — klusumā atskanēja Plimas balss. — Vai tas nav noslēpumainais vīrs no bibliotēkas? — Viņa uzmanīgi paskatījās fotogrāfijā. — Protams! — viņa iesaucās. — Tas taču ir Rābenšteins! Vai tiešām tu kādreiz draudzējies ar šo rūgumpodu?

Prīmusam nekas cits neatlika, kā vien piekrist.

—   Prātam neaptverami, — viņš piktojās. — Tāpēc viņš vaicāja manu vārdu. Man jau toreiz šķita dīvaini, ka viņš tā izsmējīgi uz mani palūkojās.

—  Bet kāpēc viņš tagad ir daudz vecāks par tevi? Šai fotogrāfijā jūs esat viena vecuma.

Prīmuss sakrustoja rokas uz krūtīm un paraudzījās griestos.

—   Nezinu gan. Manas atmiņas ir kā saplosītas. Kaut ko es kopā ar šo puisieti pirms veselas mūžības esmu meklējis mežā, bet ko ?

Viņš cieši samiedza acis. Abiem zēniem mežā kaut kas noteikti bija līdzi! Jā! Viņiem bija lampas un virves. Prīmuss atcerējās, kā viņi stāvēja mežā pie gravas. Vai viņi ar Rābenšteinu tajā nolaidās? Ko viņi tur meklēja? Prīmusam nebija atbilžu uz šiem jautājumiem.

—   Labi, — viņš beidzot noteica. — Nedomāju, ka šī galvas lauzīšana mums kaut ko palīdzēs. Tomēr jau visai drīz mēs atradīsim šā noslēpuma pēdas. — Viņš sasita plaukstas. — Sāksim šonakt. Mēs dosimies uz bibliotēku un nokāpsim tās pagrabā. Mēs taču esam pagraba pārmeklēšanas speciālisti, vai ne? Sameklēsim grāmatu un uzzināsim, kas tajā apslēpts. — Prīmuss paķēra fotogrāfiju un ielika azotē.

—   Dosimies augšā! Es vakarnakt mežā atradu kaut ko, kas man tev noteikti jāparāda. Virbūt tu zināsi, ko ar to iesākt.

Viņi savāca savu mantību un cauri vīna krūkai atgriezās vīna pagrabā.

Plima uzkavējās pie Prīmusa, lai noklausītos aizraujošo stāstu par viņa piedzīvojumu. Viņa apbrīnoja zelta plāksnīti, kuru viņš bija atradis uz klintsradzes.

Kad norietēja saule un Prīmuss, domās iegrimis, sēdēja uz

rakstāmgalda, Plima sen jau bija devusies mājup. Viņam blakus uz galda stāvēja fotogrāfija. Spogulis lēnām atvēra acis.

—   Cik jauka draugu fotogrāfija, — viņš noteica un piemiedza ar aci. — Vai šodien atkal kaut ko meklēji ?

—   Kas man būtu meklējams? — Prīmuss attrauca. Spogulis iesmējās.

—   Tāds tu man patīc, mazais. Tev vienmēr bijusi gaiša galviņa. Es to ievēroju jau pirmajā dienā. — Viņa balss pieklusa.

—    Pirms dažām dienām tu meklēji kaut kādas apslēptas durvis. Vai esi atradis? Vai tagad tu meklē kaut ko pilnīgi citu?

Prīmuss aizdomājās. Spogulis turpināja:

—   Manuprāt, tu pats daudz labāk zini, ko īsti meklē. Bet, ja tu to nezini, kāpēc lai es to zinātu? Es varu tev pateikt tikai vienu: domā par visu, ko lasi un ko jau esi lasījis. Neaizmirsti neko, ko esmu tev teicis. Tomēr viena lieta ir daudz svarīgāka par visu, mīļais Prīmus. — Viņš pamāja ar galvu uz Rābenšteina attēlu.

—   Vienmēr paturi prātā, ka tu savas dzīves laikā esi kļuvis daudz gudrāks nekā visi pārējie tur.

MIGLAS FEJAS TĒLS

Jligļu ēnas lēnām slīdēja pāri noriņai, kad saule rietot aizslīdēja aiz Tumšā meža. Karstā vasaras diena, kas iestājās pēc negaisa, nebija gājusi secen arī Plimas mazajam dārziņam. Zāle kuploja leknā zaļumā, dobēs brieda dārzeņi, visos podiņos un kastēs mirdzēja puķes. Pie raganas mājiņas spirgtajā vakara gaisā, kam piejaucās vircotais kamīna aromāts, dejoja odu mākonis. Viss liecināja par to, ka Plima kaut ko vārīja. No skursteņa vēlās biezi dūmu mutuļi, virtuvē šķindēja pannas un skārda bundžas. Čaks stāvēja salātu dobē, sapņaini lūkodamies rietošajā saulē, kas apspīdēja mazo dārziņu. Viņam uz galvas sēdēja divi strazdi, kuru treļļiem putnubiedēklis piebalsoja.

Pēkšņi namiņa durvis atvērās. Augstu saspraustiem matiem, rūtainā priekšautā Plima izskrēja no mājiņas. Strazdi aizspurdza. Plima filca čībiņās teciņiem skrēja uz dārzeņu dobi. Viņai rokā bija grieznes un receptei līdzīga lapiņa. Pieskrējusi pie dobes, viņa murminādama sāka vandīties pa zālītēm. Tad nogrieza lociņu saišķīti, noplūca pētersīļus, sastūķēja tos priekšauta kabatā un tāpat teciņus trauca atpakaļ.

Čaks ziņkāri noraudzījās viņas darbībās.

—   Hei, Plima! Ko jūs tur darāt?

Bet Plimai nebija laika kafijas pauzītei ar putnubiedēkli. Viņa tikai novēcināja grieznes un aizcirta durvis. Čaks sarāvās: viņš tikai gribēja mazlietiņ papļāpāt. Vīlies viņš pagriezās un no jauna pievērsās saulrieta vērošanai. Tomēr pavisam drīz durvis atkal atvērās.

"Es zināju, ka kaut ko būšu aizmirsusi," Plima piktojās.

Viņa aizskrēja aiz mājas stūra, kur atradās slepenā dobe ar burvju zālītēm. Tur viņa saplūca velna piparus, izraka divas garu saknītes un veicīgi metās atpakaļ uz virtuvi. Pie namdurvīm stāvēja Čaks, kurš neslēpti garlaikojās.

—  Ak, Plima, — viņš teica. — Es te mazliet padomāju par salātu gliemežiem. Vai zināt, ka patiesībā tie ir gaužām jauki…

Plima papurināja galvu.

—   Man patlaban nav vajadzīgi gliemeži, — viņa noteica. — Sarīko ar viņiem skriešanās sacīksti un rīt pastāstīsi, kurš uzvarēja.

Viņa iegāja mājā, tomēr pirms durvju aizvēršanas vēlreiz pabāza galvu ārā. Paraudzījās garām Čakam ar meklējošu skatienu.

—   Klau, saki, kur palicis ķirbis? Priekšpusdienā taču bija vēl šeit, vai ne?

—  Jūs runājat par Snigu? — putnubiedēklis atvaicāja. —Jā, tiešām žēl. Vai zināt, viņš devās ceļā — bija šausmīgi noilgojies pēc savas komposta kaudzes…

Plima tālāk neklausījās, tikai pamāja ar galvu un aizvēra durvis.

Raganas ķēķī viss virda un burbuļoja, telpa bija pilna ar tvaikiem. Uz grīdas mētājās grāmatas, bļodas un visādi burvju krāmi.

Plima pārkāpa pāri podu kaudzei, paķēra misiņa bļodu un devās pie pavarda. Liesmas laizīja raganas podu, kurā burbuļoja dzeltenbrūna vira. Plima nostājās uz vienas kājas, ar otru atvēra plīts durtiņas un iemeta liesmās vēl vienu pagali. Tad piesteidzās pie galda, kur stāvēja atvērta grāmata ar nepārprotamu nosaukumu "Mazā ielaušanās ābece". Plima ļoti nopietni gatavojās gaidāmajam lidojumam uz bibliotēku. Ap grāmatu bija saliktas neskaitāmas ampuliņas, kuru uzlīmītes ar krecelīgiem uzrakstiem liecināja, ka Plima ir gatava jebkurai iespējamajai nejaušībai. Vienā ampulā bija "Bēgšanas ziede", blakus — "Garo pirkstu skābe" un "Trokšņu eļļa". Pudelīte ar uzrakstu "Laupītāju dūmi" pagaidām bija tukša, bet to varēja piepildīt arī vēlāk. Patlaban bija svarīgāki darbi darāmi.

Plima iemeta bļodā velna piparu un garu saknīti, nolika trauku uz galda un aiztipināja pa trepītēm uz jumtistabiņu. Pēc brīža viņa atgriezās ar smagu sējumu padusē. Kad biezā grāmata nobūkšķēja uz galda, gaisā pacēlās biezs putekļu mākonis.

Uz grāmatas vāka trekniem burtiem stāvēja rakstīts: "Raganu pašaizsardzība".

"Tā, mans mīļais Rābenštein," viņa bubināja. "Es tev parādīšu. Es tevi pamatīgi uzkarsēšu, vari būt drošs."

Ar graciozu rokas kustību Plima pielika pirkstu pie mēles, tad sāka šķirstīt grāmatu. Tajā bija lieliskas receptes raganu lāstiem un neganti burvju līdzekļi, kurus viņa mīļuprāt izmēģinātu ar Rābenšteinu.

"Tā, tā, ko gan es varētu piedāvāt mīļajam Rābenšteina kungam?" viņa dudināja. "Kā būtu ar dažām pūžņu bumbām, tikpat lielām kā basketbola bumbas?" Plima pāršķīra lapu. "Nav slikti," viņa noteica. "Varētu pieburt viņam slaucamās govs tesmeni. Ak nē, sagādāšu abus labumus!"

Izvēle bija grūta. Pagāja labs brīdis, līdz beidzot viņa izšķīrās par īpaši pikantu maisījumu. "Smieklu maiss" sastāvēja no trim dažādiem burvju dzērieniem. Vispirms dzērienu iebaudītāja kauli pārtapa mīkstā, gumijai līdzīgā masā, un tas sabruka kā mīklas klucis. Tad sākās nevaldāma smieklu lēkme, kas noslēdzās ar baisām žagām.

"Jā, maisījums bija varens," Plima nodomāja. "Līdzko tas iedarbosies, upuris spēs tikai ļumēt kā ķiķinošs pudiņš — turklāt vairāk nekā divas stundas."

Tādas lietas Plimai patika. Viņa pārlasīja recepti, pārliecinājās, ka sagatavojusi visas nepieciešamās piedevas un ķērās pie darba.

Tieši pusnaktī ieradās Prīmuss. Viņš piezvanīja pie durvīm.

— Vaļā! — Plima iesaucās.

Prīmuss pārkāpa pāri slieksnim. Jau priekštelpā viņš sajuta asu, kodīgu smaku. Gaisā tik nežēlīgi oda pēc pipariem un sēra, ka viņam aizkrita deguns. Viņš pagāja garām plauktiem un atvēra priekškaru. Raganas ķēķī izskatījās tā, it kā šeit būtu eksplodējusi bumba. Sienu pie pavarda no augšas līdz lejai klāja kvēpi, pie skapja gulēja katls ar dibenu uz augšu, konservu burkas mētājās uz grīdas ap apgāzto plauktu. Katrā solī kāja aiz kaut kā aizķērās. Uz grīdas mētājās raganu grāmatas, cepešpannas, katli bija sakrauti kaudzē, un no griestiem nokarājās veļas auklas.

Plima stāvēja kaktā pie skapja un drudžaini vandījās somu un apģērbu kaudzē. Beidzot ar pamatīgu rāvienu viņa no krāvuma izvilka savu motorslotu.

—   Sveika, mana labā. Kas noticis? — Primuss ievaicājās.

—  Jā, tiešām — kas? — Plima iekliedzās un apcirtās.

Viņas acis bija tumši iekrāsotas, mati cieši sasieti astē un lūpas — ugunīgi sarkanas.

—  Es strādāju! Vai tas nav redzams?! Jā, pa starpu notika šis un tas, bet vispār — vari, mīļais, man noticēt — viss ir lieliski.

Viņa aizkļuva līdz galdam, kur atradās ārsta koferītis, un lepni rādīja Prīmusam sarūpētās ampulas.

—   Tu pat iztēloties nevari, ko esmu sagatavojusi, — viņa iesāka. — Ar šiem brīnumlīdzekļiem mūsu ceļojums pārtaps patīkamā pastaigā. Vienalga — aizbīdņi, slēdzenes vai ķēdes — mēs visu uzlauzīsim. Tostarp neviens pat nepamanīs, ka esam tur bijuši. O! Kamēr neesmu aizmirsusi! Es tev neesmu parādījusi pašu labāko. — Viņa nolika ampulas un ar smalkajiem pirkstiem no somas izcēla maziņu aerosola flakoniņu. —Ja pēkšņi mums ceļā gadīsies Rābenšteins, man viņam ir īpašs pārsteigums. Tas ir trakoti eksplozīvs, smirdīgs kā elle, bet tāpēc tā iedarbība ir jo smieklīgāka. Rābenšteinam arī noteikti patiks.

Plima pamirkšķināja Prīmusam un aizcirta sarkano ādas somu.

—   Nu, ko mēs vēl gaidām? Iesim un paņemsim to grāmatu!

Dārzā Plima uzkāpa uz savas motorslotas, uzlika pilota cepuri un novietoja somu uz stūres. Prīmuss laidelējās apkārt.

—   Esmu izdomājis mums rīcības plānu, — viņš teica. — Mums iespējami nemanāmāk jāiestūrē tavs pļērcošais braucamais pilsētā, tāpēc lidosim pa apkārtceļu. Pilsētas mūris austrumu pusē netiek īpaši uzmanīts, tādēļ lidosim no tās puses un cerēsim, ka neviens mūs nepamanīs.

Plimai nekas nebija iebilstams.

—   Laidīsimies pāri mežam līdz Mēnessgaismas ezeram, tad mazu gabaliņu pāri laukiem uz austrumiem, — Prīmuss turpināja. — Tur metīsim līkumu un ielidosim pilsētā no pretējās puses. Pat ja naktssardze uz pilsētas mūriem izdzirdēs tavas slotas pļerkstēšanu, viņi ilgi nevarēs saprast, kur mēs atrodamies.

—   Viss skaidrs, — Plima īsi noteica un pielaida motoru.

Varens plarkšķis aizskanēja pāri mežam, un motorslota sāka

dūkt vienmērīgi. Plima uzlika brilles, nospieda gāzi. Abi pacēlās gaisā un pazuda nakts tumsā.

Jau drīz vien viņi ieraudzīja mirgojam Mēnessgaismas ezeru. Debesis bija skaidras un zvaigžņotas, un galvaspilsētas ugunis bija redzamas jau iztālēm. Plima lidoja netālu aiz Prīmusa, kurš cēlās arvien augstāk un augstāk. Viņi apmeta plašu loku ap pilsētu, līdz pamanīja tās austrumu nocietinājumu mūrus. Viņi nolidoja vēl gabaliņu taisni, tad Prīmuss krasi laidās lejup. Plima redzēja nozibam viņa papēžus. Viņa pārliecās pār stūri un ar visu spēku pagrieza slotu lidojumam lejup. Slota kaukdama traucās stāvus pretī zemei. Viņi izšāvās starp pilsētas mūru zelmiņiem un tagad laidās pāri māju jumtiem. Ielas bija tukšas. Abi zigzagā lidoja gar skursteņiem, ieraujot galvas plecos, tad zem jumtiņiem starp torņiem. Tādējādi, neviena nepamanīti, viņi sasniedza tirgus laukumu. Bibliotēka bija iespiesta starp akadēmijas ēkām, tās stiklotais jumts mirdzēja pat naktī.

Plima pagrozīja savu motorslotu. Tagad vajadzēja sameklēt piemērotu nolaišanās laukumiņu. Viņa paskatījās lejup un pamanīja līdzās stikla jumtam mūrīša izvirzījumu, kas šķita pietiekami plats un garš, lai uz tā varētu novietot slotu. Vēl labāku nolaišanās laukumu būtu grūti iztēloties. Plima trauca gar jumtu un nolaidās blakus Prīmusam uz mūrīša.

Tagad vajadzēja rīkoties ātri. Viņi noteikti jau bija pamodinājuši teju puspilsētas. Saliekušies abi kā kaķi aizslīdēja gar jumta kori, līdz sasniedza dzegas stūri. Šeit kādu laiku viņi palika nekustīgi stāvam.

—   Kas ir? Vai domā, ka mūs kāds ir sadzirdējis? — Plima čukstēja.

—   Kuš, — Prīmuss nošņācās un saspicēja ausis.

Tomēr bija dzirdama tikai baložu dūdošana. Viņš uzmauca cilindru dziļi uz acīm, pacēla apkakli, tad uzmanīgi palūkojās no paslēptuves.

—   Gaiss tīrs! — viņš noteica. — Visi cieši un dziļi guļ. Aiziet! Vispirms jāsameklē jumta lūka.

Viņi nostājās uz izliektā stikla jumta maliņas. Tad Prīmuss uzkāpa uz paša jumta. Viņš noliecās un piespieda degunu pie stikla. Bibliotēkā valdīja piķa melna tumsa.

—   Manuprāt, — viņš murmināja, — mēs esam virs halles aizmugures daļas. Šeit varētu būt parapsiholoģijas nodaļa. Mums vajadzīgais logs ir mazliet tālāk. — Viņš ar smaidu palūkojās uz Plimu. — Vismaz nav pretējā pusē. Citādi mums būtu jālido pāri visam jumtam. — Viņš piecēlās. — Nāc līdzi, — viņš čukstēja. — Lūkai jābūt kaut kur tepat.

Prīmuss un Plima klusēdami lidoja gar bibliotēkas sienu.

Abus melnos stāvus ievēroja tikai bariņš izbiedētu baložu. Viņi piesardzīgi devās tālāk, līdz sasniedza stikla jumta malu. Tur viņi ieraudzīja mazo pusatvērto jumta lodziņu.

Prīmuss triumfēja.

—  Tas taču ir tas pats logs, vai redzi ? Un patiesi, kā jau biju domājis, tas pastāvīgi ir atvērts.

Jau drīz viņi aizkļuva līdz logam. Tomēr viss nebūt nebija tik vienkārši, kā šķita sākumā. Lai gan jumta lodziņš vienmēr bija atvērts, tas atradās vairāk nekā trīs soļu attālumā no jumta malas. Šos trīs soļus būtu jāsper pa stiklu. Prīmuss piesardzīgi uzlika kāju uz malējās rūts. Atskanēja knikšķis, tikko viņš ar visu svaru nostājās uz abām kājām, un stikla sajūta pārņēma visu viņa ķermeņa svaru.

—  Tas neizskatās kā aicinājums ienākt, — Plima skeptiski novilka.

Prīmuss saviebās un pārliecināti pamāja ar galvu.

—   Nekas, tā nav problēma. Šiem logiem ir vismaz divi simti gadu. Mums jāsadala ķermeņa svars, un nekas nenotiks.

Viņš nometās četrrāpus un līda prom. Plima sekoja. Viņa pārbijās, palūkojusies lejup pa logu.

—  Viņam viegli runāt, — viņa stenēja. — Ja mēs šeit ielūzīsim, viņš aizlidos, it kā nekas nebūtu noticis. Toties mani nākamajā dienā atradīs kaut kur starp lauskām uz grīdas. Bibliotekārs mani noteikti nolādēs, jo es atkal būšu radījusi milzu nekārtību.

Tomēr stikls bija izturīgs, un gan Prīmuss, gan Plima laimīgi aizkļuva līdz lūkai. Prīmuss atvēra jumta logu. Pagaidām viss ritēja kā pa diedziņu. Logs neķērās un nebija pat ierūsējis. Viņš nogūlās uz vēdera, iebāza galvu pa logu un paraudzījās apkārt. Perfekti! Tieši zem viņiem nokarājās virves līdz balkoniņiem. Tagad jānovieto kāds balkoniņš zem loga, un jau drīz viņi varēs laisties lejup un augšup.

—   Mirkli, — viņš noteica. — Es tūlīt atgriezīšos un paņemšu tevi līdzi.

Vēja ātrumā viņš pārtapa un ielaidās iekšā. Viņš aplaidās apkārt bibliotēkas telpai.

Lielajā hallē valdīja pilnīgs klusums. Gaiss joprojām smaržoja pēc svecēm, it kā grāmatu rakstītāji būtu šeit strādājuši līdz vēlai naktij. Prīmuss paraudzījās augšup. Zvaigžņu gaismā grāmatu ādas muguriņas šķita zilganas. Viņš saskatīja arī Plimas kundzi, kura gaidīja tur, augšā, pie jumta loga. Ilgi nekavēdamies, viņš satvēra kāda balkoniņa virves un traucās augšup, līdz nostājās tieši zem jumta loga.

—  Vispirms nomet savu somu, — Prīmuss teica un pacēla rokas.

Plima pasniedza savu mīļāko piederumu pa logu.

—   Vii tev, ja ļausi tai nokrist,— viņa čukstēja. — Tajā ieguldīts milzu darbs. Turklāt tad paspruks vaļā visi elles spēki, tāpēc uzmanies.

Prīmuss satvēra somu, pēc tam saņēma arī slotu.

—   Tagad tu pati, — viņš nošņācās.

Mazliet negribīgi Plima atmuguriski ierāpās pa logu. Viņa pieķērās loga rāmim un palika, karājoties izstieptās rokās, virs Prīmusa galvas.

—   Atlaid rokas, es tevi noķeršu.

Plima pāri plecam palūkojās uz Primusu, kurš stāvēja uz balkoniņa gandrīz metru zem viņas.

—   Tu mani tiešām noķersi?

>

—  Kas tas par jautājumu? Protams, es tevi noķeršu, — viņš nepacietīgi attrauca.

Plima atkal iztēlojās to baiso atspulgu spogulī, kurš ar katru dienu rādīja arvien tuklāku būtni. Tas bija tīrais brīnums, ka vecie logu stikli bija izturējuši viņas svaru.

—  Es taču esmu daudz par smagu, — viņa vaimanāja. — Varbūt tu man labāk pasniegsi virvi, pa kuru es nošļūkšu lejā? Manuprāt, tā būtu prātīgāk.

—   Nerunā muļķības! — Prīmuss iebilda. Tad palūkojās uz šmaugo Plimu, kura bija pat tievāka nekā viņš. — Atāķējies beidzot no tā loga rāmja un lec lejā!

Viņa aizvēra acis. Izvēles nebija. Ar klusu spiedzienu viņa ļāvās kritienam, un Prīmuss viņu tūlīt arī satvēra pie gurniem un nolika sev blakus uz balkona.

—   Tā, lūk. Un kas te bija tik briesmīgs?

Plima kā atvainodamās aizklāja muti ar roku. Tomēr, izņemot baložus, neviens viņas spiedzienu nebija dzirdējis. Prīmuss pavilka virves, un balkons bez skaņas laidās lejup.

Tumsas aizsegā viņi devās gar grāmatplauktiem pie mazajām durtiņām. Pie pirmajām durtiņām Prīmuss pakāpās soli atpakaļ. Vai šīs bija pareizās, vai jādodas pie citām? Viņš jautājoši pavērās uz Plimu, parādīja uz durtiņām un mēmi pakustināja lūpas. Plima papurināja galvu, tad ar pirkstu norādīja garām Prīmusam uz blakus durtiņām. Viņš piekrītoši pamāja. Viņi steidza tālāk, un Prīmuss satvēra durvju rokturi. Slēgtas! Tomēr tas viņus nedrīkstēja aizkavēt. Turklāt Plima bija sagatavojusies jebkurai nejaušībai. Viņa atvēra savu koferīti un sameklēja mazu pudelīti ar eļļainu šķidrumu, kuru uzlēja uz slēdzenes.

—   Tas dara brīnumus, — viņa čukstēja.

Pēc tam Plima sameklēja matadatu un prasmīgi kā pieredzējis mūķētājs pabakstīja atslēgas caurumā. Acumirklis, un durvis atvērās.

Prīmuss bija satriekts.

—   Interesanti, kur tu to esi iemācījusies.

Plima apmierināti pamirkšķināja. Jaunās raganas arsenālā bija vēl daudz smalku iemaņu. Viņa pacēla pirkstu, parādīja uz mazo pudelīti, tad pieklauvēja pie durvīm. Bez mazākā troksnīša un pretestības smagās durvis atvērās. Tā bija visīstākā raganas māksla! Viņa lepni izslējās.

Viņi atradās pie vītņu kāpnēm. Tās stāvus veda lejup.

—   Es tūlīt sameklēšu sveces, — Prīmuss ieteicās. — Tur, lejā, ir tik tumšs, ka dur kaut acī.

—   Nevajag mums sveces. Man ir kaut kas daudz labāks.

Viņa pavandījās somā un izzvejoja nelielu, brūnu bumbiņu

dūres lielumā. Prīmuss atcerējās to. Tas bija burvju rieksts, kuru Plima bija paņēmusi darbistabā zem vīna pagraba. Viņa ielika bumbiņu saujā, nočukstēja dažus burvju vārdus un uzsita pa to. Uzšvirkstēja dzirksts, un bumbiņa sāka mirdzēt. Sākumā gaisma bija mazliet iesārta, tad kļuva dzeltena, līdz beidzot rieksts laistījās spoži baltā gaismā.

—   Turklāt tas nekad nesakarst. Pamēģini. — Plima pameta viņam burvju riekstu.

Primuss satvēra mazo bumbiņu un paripināja saujā.

—   Nav slikti, — viņš bilda. — Cik tev tādu ir?

—   Divi tev un divi man. Tie spīdēs visu nakti. Salīdzinājumā ar tiem sveces ir vecas grabažas.

Viņi aizvēra smagās durvis un devās lejup pa kāpnēm.

Vienu stāvu zemāk viņi atkal atdūrās pret durvīm. Tās nebija aizslēgtas un veda glīti uzkoptā rakstāmtelpā, kas bija piebāzta ar dokumentu skapjiem. Pie galda, uz kura perfekti bija sarindoti rakstāmspalvu paliktņi, stāvēja grāmatu kaudzītes. Uz vienas no tām bija uzlīme "Jāsakārto".

—   Šķiet, ka šī ir tā ērcīgā vīrišķa rakstāmistaba, — Prīmuss teica. — Varbūt tev vajadzētu viņu kādreiz uzaicināt. Viņš varētu pie tevis jauki uzkopties…

—   Vilinošs piedāvājums, — viņa īdzīgi attrauca. — Mani vairāk interesē, kur viņš dabūjis šo grāmatu.

—   Viņš taču teica, — Prīmuss atgādināja. — Tagad svarīgāk būtu uzzināt, kur viņš to nolicis. Rābenšteins lika manīt, ka šī grāmata nav paredzēta ikdienas lietošanai. Viņš noteikti ir pavandījies tur, kur viņam nekas nebija meklējams. — Viņš sarauca uzacis. — Un tieši šī vieta mums jāatrod!

Mirdzošo riekstu gaismā viņi atkal devās lejup pa kāpnēm. Viņiem sekoja tikai ēnas. Kad šķita, ka kāpnes nekad nebeigsies, tās pēkšņi aprāvās. Plima pacēla riekstu virs galvas. Skatienam pavērās šaura, līkumaina eja. Tās otrā galā bija saskatāmas durvis.

—  Tā vien šķiet, ka esam uz pareizā ceļa, — Prīmuss izlēmīgi noteica un devās uz priekšu.

Jo vairāk viņi tuvojās milzīgajām durvīm, jo nelāgākas tās izskatījās. Tās nebija ne koka, ne metāla. Arī milzīgās eņģes bija tādas pašas. Izgājuši no ejas, viņi nostājās pie durvīm — tās bija no akmens! Pat to rāmis un aile bija izkaltas kā no viena bluķa. Abi sajutās pilnīgi bezpalīdzīgi. Šeit nelīdzētu Plimas matadata. Durvīm nebija ne roktura, ne slēdzenes. Durvju klātnes vidū rēgojās milzu seja, kas lūkojās uz viņiem pētoši un neuzticīgi.

Tā līdzinājās lauvas un auna krustojumam — ar izliektiem ragiem un saplacinātu purnu. No augšžokļa un apakšžokļa rēgojās asi ilkņi.

—   Kur atslēga? — galva norūca.

—   Hei, — Plima sarauca degunu. — Ko tev vajag?

—   Atslēgu! — Lauvas galva noklabināja zobus.

—   Ak tā… — Plima noteica. — Kāpēc uzreiz neteici? Droši vien būšu to pazaudējusi.

—   Tad tu paliksi ārā! — Atbilde bija īsa un skaidra.

—   Paklau, — Plima nošņācās. — Es mūžam pazaudēju savas atslēgas. Tomēr pretstatā tev manas durvis ar mani nespēlē teātri.

—   Bez atslēgas iekšā netiek.

Viņa samulsusi paraudzījās uz Prīmusu.

—   Ko teiksi? Tas negrib mūs ielaist.

Prīmuss mēģināja draudzīgo pieeju.

—   Varbūt vari izdarīt izņēmumu, — viņš piedāvāja akmens galvai. — Mums ātri jāpaņem kāda lieta. Mēs visu izdarīsim ļoti ātri. Būtu labi, ja tu mūs uz īsu brīdi ielaistu, bet atslēgu mēs atnesīsim vēlāk. Labi?

Lauvas galva vispirms samulsa, bet tad rēcoši iesmējās.

—   Ak tu niekkalbi, — tā rēca. — Gandrīz piemuļķoji mani. Nē, tā neies cauri. — Tad atkal paklabināja zobus un stingri pavaicāja: — Kur atslēgas?

Plima nervozi mīņājās.

—   Vai tas jokainais radījums neko citu neprot pateikt ?

Prīmuss aplūkoja durvis.

—   Pat ja mums būtu šī atslēga, — viņš čukstēja Plimai ausī, — es nezinu, kur tā būtu liekama.

Viņš aptaustīja durvju klātni. Kad viņš jau grasījās aptaustīt durvis ap lauvas galvu, tā sāka snaikstīties, mēģinādama iekost.

—   Nolāpīts! — Prīmuss iekliedzās un atlēca nost. — Redzēji? Mūsu draugs kož.

—   Varbūt atslēgas vietā atnest viņam gardu kauliņu? — No droša attāluma Plima uzrunāja lauvas galvu: — Kā būtu, ja mēs tev piedāvātu jauku kauliņu?

—   Es negribu kauliņu! — galva atrēca. — Es gribu atslēgu!

Viņa pārgrieza acis. Diskusija bija bezcerīga.

Prīmuss drudžaini domāja. Pavisam nesen viņš bija lasījis par apburtām durvīm un slēdzenēm. Tomēr, lai arī kā viņš pūlējās, nespēja atcerēties, ka būtu lasījis par šādām durvīm. Sakostiem zobiem viņš lūkojās uz durvīm.

"Aiz tām noteikti slēpjas koboldi," viņš nodomāja. "Kurš gan cits spētu tik meistarīgi apstrādāt akmeni, lai noslēgtu eju? Varbūt Plimai ir taisnība un lauvas galvai kaut kas jāiedod? Ar koboldiem varētu sarunāt. Bet ko gan var piedāvāt šādām akmens durvīm? Viņiem līdzi nebija ne ēdiena, ne vīna, ne arī naudas. Lai gan — ko gan šāda galva iesāktu ar naudu?"

Acumirkli! Domājot par naudu, viņš atcerējās spoguļa vārdus. Ko teica vecais spogulis, kad Primuss viņam parādīja zelta plāksnīti ? Zelts atver visus vārtus un durvis.

Prīmuss paraudzījās sarga piktajā ģīmī ar četriem garajiem ilkņiem. Varbūt plāksnīte ar caurumiņiem bija atslēga, bet akmens galva — slēdzene? Varbūt Rābenlteins to pazaudēja mežā, kad viņi kopā pa to bija staigājuši? Viņš iebāza roku frakas iekškabatā un izņēma mazo plāksnīti. Mēģināts nav zaudēts.

—  Varbūt gribi šo? — Viņš pielika plāksnīti galvai teju pie paša deguna.

Ieraudzījusi zelta gabaliņu, lauva noelsās, tad alkatīgi noklakšķināja zobus un atvēra muti.

Prīmusa acis iemirdzējās. Tas bija risinājums! Vecais spogulis tiešām zināja, kur noderēs šī zelta plāksnīte, un deva tikai nelielu norādi. Tas bija viņa garā.

Prīmuss pastiepa roku un iebīdīja plāksnīti nezvēram starp zobiem. Tas zibenīgi satvēra mazo zelta gabaliņu. Ilkņi iebldījās caurumiņos, slēdzene noknakšķēja, un akmens durvis ar krakšķi atvērās.

Aiz tām bija milzīga zāle.

Plimai aizrāvās elpa.

—   Tātad tā bija atslēga? — viņa iesaucās. — Tas mazais zelta gabaliņš, kuru tu atradi gravā? Kā tu to saprati?

—   Njā, — Prīmuss novilka. — Ar zeltu tiešām var tālu tikt. Vismaz tā domā mans spogulis tornī.

Viņi iegāja zālē.

Tai bija astoņstūra forma. Griesti bija augsti un kupolveida. Zāle bija pilnīgi tukša, tikai pašā centrā slējās neliela kolonna, kura sniedzās aptuveni līdz gurniem.

—  Kur mēs esam nokļuvuši ? — ievaicājās Prīmuss, kurš noteikti bija gaidījis kaut ko pilnīgi citu. — Šeit izskatās kā svētnīcā.

"….nīcā …nīcā …nīcā", no sienām skanēja atbalss. Viņš augstu pacēla mirdzošo riekstu un devās apskatīt telpu, bet Plima lēnām tuvojās nelielajai kolonnai. Tā bija skaisti izrotāta, ar noapaļotu cokolu, kam vidus bija izgrebts kā ūdenstrauks. Viņa noglāstīja iedobumu, kas bija izklāts ar samtu.

—  Šāds statīvs man gauži labi noderētu, — viņa noteica. — Tad mana kristāla lode neparipotu pagaldē.

Pēkšņi viņa izdzirdēja Prīmusa saucienu.

—   Hei, Plima! Nāc pie manis un paskaties!

—   Esi kaut ko atradis? — viņa ievaicājās.

—   Iespējams. Vismaz tā izskatās.

Viņa paraudzījās uz Prīmusu, kurš bija nostājies pie vienas no astoņām pils sienām. Burvju rieksta gaismā bija saskatāma glezna. Piegājusi pie tās, viņa saprata, ka tas ir sienas gleznojums, kas aizņēma visu sienu. Plima pavērsa gaismu pret sienu un sajūsmā aplūkoja skaisto daiļdarbu.

Tajā bija attēlota brīnumskaista, jauna sieviete ar gariem matiem, tērpusies baltā kleitā. Viņa dejoja naksnīgajā pļavā. Viņas slaidais un graciozais ķermenis šķita lidināmies gaisā, ar izstieptām rokām viņa sapņaini lūkojās debesīs. Tur mirdzēja zvaigznes un mēness. Tomēr tas nebija tāds mēness, kādu parasti redzam naksnīgajās debesīs. Tas bija smalks sirpis. Tas spokaini aplieca dziļi melnu apli, kurā Prīmuss un Plima saskatīja jau pazīstamus vijumus.

—   Ko tas nozīmē? — Plima vaicāja. — Kas ir šī brinumdaiļā sieviete?

—   Nezinu, — Prīmuss atbildēja. — Es arī viņu redzu pirmoreiz.

—   Tu domā, ka viņa ir izveidojusi šo sirpi ?

Prīmuss sarauca pieri. — Tas mani pārsteigtu. — Viņš atkāpās soli un apgaismoja sienu pa labi un pa kreisi no gleznojuma.

—   Tātad tā kādreiz izskatījās Miglas lauki, — viņš prātoja.

—  Tas bija pirms divpadsmit tūkstošiem gadu, kad sirpis vēl bija debesīs. Paskaties! Tur, augšā, saskatāmas kalnu kores. Bet šeit! — viņš norādīja uz padziļinājumu zālē. — Tas varētu būt Gliemežu strauts. Tikai Tumšais mežs tolaik laikam bija tālāk uz rietumiem. Tur, kur pašlaik stiepjas Dadžu taka, auguši vien daži krūmiņi.

Plima piegāja tuvāk.

—   Vai zini, kas ir dīvaini? — viņa ievaicājās un samiedza acis.

—   Es, protams, varu maldīties, bet šī sieviete izskatās caurspīdīga.

—   Tiešām, — Prīmuss piekrita. — Tev taisnība. Pirmajā acu uzmetienā es to nepamanīju. Arī tērps šķiet saplūstam ar nakti. Viss kļūst arvien noslēpumaināks. — Viņš pagriezās un paskatījās uz mazo kolonnu. — Vai tu ari kaut ko atklāji ?

—   Nē, — Plima atbildēja. — Tur ir tikai cokols. Iespējams, kristāla lodei vai kaut kam tamlīdzīgam.

Prīmuss neticīgi pavērās apkārt.

"Ko?! Rābenšteins spēlējas ar kristāla lodēm? Negaidīti. Manis dēļ — lai spēlējas." Viņš apgaismoja arī pārējās sienas.

—   Kas tad tas? — viņš iesaucās. — Tur, pretī ieejai! Viii tās ir durvis?

Abi satraukti metās pāri zālei. Viņi nostājās pie koka durvīm un nospieda rokturi. Durvis nebija aizslēgtas.

—  Tā varētu būt Rābenšteina darbistaba, — Prīmuss uztraukti čukstēja, aplūkojot telpu.

Viņi ieraudzīja milzīgu rakstāmgaldu, pie kura stāvēja ādas krēsls. Blakus bija nolikta rakstāmpults — smalka un augsta, apsegta ar zīda drānu. Istabas stūros atradās vairāki dzelzs kroņlukturi, no kuriem kā lāstekas nokarājās izkusušais sveču vasks. Vēl šeit bija grāmatplaukts un daudz maģisku lietiņu, kuras pievērsa Plimas uzmanību. Pie pretējās sienas stikla rāmīšos karājās vairāki pergamenti. Jau iztālēm bija redzams, kas tajos attēlots.

—  Tu tikai paskaties! — Plima iesaucās, ieraugot zīmējumus. — Tas riebeklis arī dzen pēdas akmeņiem. Tāpēc viņš mums atņēma grāmatu. Viņš nevēlas, lai kāds viņu apsteigtu.

Prīmuss gluži kā detektīvs pētīja zīmējumus. Visos bija attēlota sirpja vidusdaļa — gan fragmentos, gan palielinājumā. Viņš domīgi berzēja zodu.

—   Tā vien šķiet, ka tev būs bijusi taisnība, — Prīmuss noteica. — Rābenšteins jau veselu mūžību pēta šo jautājumu. — Viņš pielieca galvu un rūpīgi aplūkoja veidotos zīmējumus. — Tomēr nezin kāpēc man šķiet, ka viņš interesējas tikai par kādu noteiktu sirpja daļu. Pareizāk laikam būtu teikt — elementu.

—  Tiešām? — Plima pārjautāja. — Un par kādu tieši elementu?

Viņa izlikās, ka pēta griestus. Viņu patlaban interesēja tikai viena lieta — viņa vēlējās iegūt skaistuma elementu, lai tas maksā ko maksādams. Rābenšteins bija iecerējis pilnīgi kaut ko citu. Viņš nebija iekārojis ne bagātību, ne laimi, un pat ne skaistumu.

—  Viņš iekārojis varu, — Prīmuss teica, norādot uz pergamentu. — Tie visi ir sirpja vidusdaļas pētījumi. Tas ir varas elements, un tieši tāpēc Rābenšteins ir šeit.

Tad viņš paraudzījās pa labi, kur bija novietots vēl kāds pergaments.

—   Kas tas varētu būt par plānu?

Zīmējums līdzinājās Plimas vecajām filca čībām.

—   Tas ir Mēnessgaismas ezers, — viņa atbildēja. — Skats no augšas.

—   Ezers? — Prīmuss atkāpās soli. Viņš to nebūtu apjautis. Viņš cieši samiedza acis. — Vai tiešām Rābenšteins uzskata, ka lauskas varētu būt ezera dzelmē?

Viņa paraustīja plecus.

—   Protams! — viņš iesaucās. — Tāpēc viņš jaunā Mēness naktī stāvēja laivā un tik dīvaini lūkojās dzelmē. Viņš meklēja dziļumā mirdzošās lauskas!

Plima staroja.

—   Brīnišķīgi! — viņa priecājās. — Tagad mēs zinām, kas mums darāms tālāk. Mēs lidināsimies virs ezera un meklēsim izgaismotas vietas. Mums no augšas pavērsies daudz plašāka ainava. Tu apsekosi ezera kreiso pusi, bet es meklēšu labajā pusē. Protams, varam arī samainīties vietām. Lai Rābenšteins vizinās savā rieksta čaumalā un lūkojas viļņos. Mums ir priekšrocība!

Te Plima aprāvās.

—   Tīrās muļķības! — viņa norūca. — Lauskas mirdz tikai jauna Mēness naktī. To es biju aizmirsusi. Mums jāgaida vēl četras nedēļas, līdz tā atkal iestāsies. — Viņa sarūgtināta paraudzījās uz Prīmusu. — Bet citādi mēs neko neatradīsim. Ezers ir ļoti liels. — Viņa aizvēra acis un nočukstēja: — Četras nedēļas!

—  Jā gan, — Prīmuss piekrita. — Tas tiešām ir ilgi. — Viņš nogrozīja galvu. — …ja vien būtu iespējams iztēloties, ka tās lauskas tiešām tur ir.

—   Ko tu gribi teikt?

—   Pieļauju — Rābenšteins tic, ka tās tur tiešām ir. Tā tas varētu būt, tomēr rakstiska apstiprinājuma tam nav. Lai gan — grūti noticēt, ka divpadsmit tūkstošos gadu neviens nebūtu ievērojis gaismu Mēnessgaismas ezera ūdeņos. — Viņš pasmaidīja. — Visticamāk, Rābenšteins nokļuvis uz nepareizām pēdām. Nāc, — viņš teica, — paraudzīsimies, ko vēl varam šeit atrast.

Viņi devās katrs uz savu pusi. Prīmuss pievērsās rakstāmgaldam, bet Plima pētīja grāmatplauktu. Pēc brīža atskanēja čaboņa. Prīmuss pacēla acis un ieraudzīja, kā Plima ņēma no plaukta dažādas lietiņas un stūķēja tās savā somā.

—   Klau, — viņš nošņāca. — Ko tu tur dari?

—   Ak, es tikai šo to aizņemos, — atskanēja čukstus atbilde.

—   Aizņemies? Tu taču zodz!

—   Padomā par to citādi. Viņš pat nepamanīs, ka kaut kā trūkst. Turklāt viņš pats arī zog, vari man ticēt. — Viņa piecēlās un devās pie rakstāmpults. — Piemēram, šis lakats. Tu taču nemēģināsi man iestāstīt, ka tas ir viņa garderobes piederums.

Plima norāva lakatu no pults un iespiedzās. Tad sastinga.

—   Lūk, kur grāmata, — viņa čukstēja. — Es to atradu. Primuss pameta savu nodarbi. Tiešām! Tā bija grāmata, kuru

viņi tik kaismīgi bija meklējuši. Plima atvēra grāmatu, un abi lasīja virsrakstu.

NEZĀĻU VALSTĪBAS LEĢENDA MĒNESS SIRPIS UN TĀ MAĢISKIE ELEMENTI

Plima piebīdīja riekstus tuvāk grāmatai.

—   Skat, kas tālāk rakstīts.

Lapas apakšmalā bija šāds uzraksts

PROFESORA, DOKTORA MAGNUSA ULMES PĒTĪJUMU APKOPOJUMS.

Plima visu jau bija izlēmusi.

—   Grāmatu mēs ņemsim līdzi. Tikai nesāc runāt par netīro sirdsapziņu. Tavs vecais draugs Rābenšteins zog visu, kas tam nonāk nagos. Varbūt tu domā, ka šo grāmatu profesors Ulme viņam uzdāvinājis vārdadienā?

—   Protams, mēs to ņemsim līdzi, bet tagad gan pašķir tālāk. Plima asi paskatījās uz viņu, tad demonstratīvi lēnām pāršķīra

nākamo lappusi. Bet kas tad tas? Šis objekts nekādi nevarēja būs saistīts ar Mēness sirpi. Tas drīzāk līdzinājās skursteņa zīmējumam. Viņa pārsteigta šķīra lapu pēc lapas. Tomēr arī tajās bija tikai cilindriski dūmeņi, līdz beidzot viņi atvēra cauruļu un labirintiem līdzīgu tuneļu zīmējumus. Ledus ķēniņa balle — bija rakstīts uz kāda plāna.

—   Kas, ellē, ir ledus ķēniņš? — Plima vaicāja. — Biju pārliecināta, ka grāmata ir par Mēness sirpi!

Prīmuss kodīja apakšlūpu.

—   Arī es tā domāju. Tomēr man ir zināmas aizdomas. Vai atceries grāmatu, kuru atradi bibliotēkā? Nu, atceries — ar stāstiem par jukušajiem ceļotājiem. Ko tas vīrs bija redzējis, kad klīda pa Sēra kalnu korēm?

Plima izbīlī sarāvās.

—   Cietoksni, — viņa izspēra. — Tās ir cietokšņa skices. Tātad tas vīrs nemaz nebija tik ļoti sajucis. Viss viņa stāstītais bija patiesība. Tur, augšā, tiešām ir skursteņi, kuri stiepjas zemes dzīlēs.

—   Tieši tā, — Prīmuss sazvērnieciski noteica. — Tātad vēstures grāmatās ir meli, ka Nezāļu valstība pastāv vien astoņsimt gadu. Tur, augšā, ledājos jau mūžīgi kāds ir dzīvojis. Es varu derēt, ka tas, kas tur dzīvoja, lai arī kas tas būtu, noteikti ir Mēness sirpja radītājs.

Cietokšņa plāniem sekoja neskaitāmi senu leģendu pieraksti un teju aizmirstas teikas. Profesors Ulme tās lielākoties bija savācis ciematos ap Svina kalniem. Stāstītāji bija sirmgalvji un eremīti, kuri atcerējās notikumus, par kuriem pilsētās jau sen visi bija aizmirsuši. Lai gan šīs leģendas bija atšķirīgas, kopīgs tām bija viens: ikvienā bija stāsts par Mēness sirpi.

Viņi steidzīgi pārskatīja visas lapas. Vīlusies Plima secināja, ka par noslēpumaino vietu, kur varētu būt meklējamas Mēness sirpja lauskas, nebija ne vārdiņa. Viņa drudžaini šķīra tālāk. Kad viņi bija izlasījuši visu par kalnu gariem un māņticību, beidzot atrada kādu teiku par pakalnu valsti. Lai gan šis stāsts bija diezgan neticams un tikai šķietami bija saistīts ar sirpi, tomēr lika Prīmusam aizdomāties. Viņš vēlreiz uzmanīgi to pārlasīja.

Teika bija par zemnieku, kurš bija palīdzējis nelaimē nokļuvušam, vecam koboldu vīriņam. Viņš bija palicis guļam zem nokrituša koka un iestrēdzis tā zaros. Tā vajadzētu justies, kad uzkrīt Mēness sirpis, esot teicis kobolds, kamēr zemnieks viņu atbrīvojis. Prīmusam šis teikums bija ļoti vērtīgs. Bet vēl svarīgāks bija tas, kas bija rakstīts tālāk: Mazais vīriņš pateicās ar dažādiem laba vēlējumiem un pasniedza zemniekam tabakas pīpi, kuru tas vienmēr nēsāja sev Ildzi. Tomēr tieši šai dienā notika kaut kas dīvains. Ikreiz, kad zemnieks ar šo pīpi devās pāri laukiem, kādā pakalnā atvērās vārti.

Prīmuss pārsteigts pacēla galvu. Vai tas varētu nozīmēt, ka slepenās durvis var saskatīt tikai tie, kuriem pieder kāds koboldu priekšmets? Viņš pameklēja somā dīvaino pogu. Tā noteikti kādreiz bija piešūta kalnu kobolda jakai. Protams, šo pogu viņam uzdāvināja nevis kobolds, bet gan putnubiedēklis… Varbūt tā tomēr darbojas?

—   Ko tu darīsi ar to veco pogu? — Plima vaicāja.

—  Ak, neko, — viņš īsi atbildēja un atkal ielika pogu somā. — Man tikai kaut kas iešāvās prātā.

Viņi šķīra tālāk grāmatu. Lapu pēc lapas, teiku pēc teikas. Tomēr, lai arī cik ļoti Prīmuss ar Plimu nopūlējās, nekur nebija ne mazākās norādes par maģisko lausku atrašanās vietu. Vai tiešām tās bija neglābjami zudušas? Viņi kļuva arvien nepacietīgāki. Cerība jau šķita zudusi, kad beidzot — grāmatas pašās beigās viņi atrada dīvainu dzejoli. Jau pēc pirmajām rindiņām Plimai aizrāvās elpa. Viņa ar īkšķi norādīja uz zāli, kur atradās sienas gleznojums, tad paraudzījās uz Prīmusu. Viņš pamāja. Tad abi sāka lasīt dzejoli.

Tas bija traģisks mīlas, ciešanu un tumšu darījumu apraksts. Sensenos laikos, kad Zeme vēl bija pavisam jauna, pāri naksnīgajiem laukiem gāja kāda feja. Viņa bija visskaistākā no visām, kādas līdz šim mitušas šai valstībā. Viņas tērps bija no maigas miglas un mati — baltu dūmu plīvurs. Viņa aizmirsusies dejoja Mēness gaismā, kuru ļoti mīlēja, bet kura stari viņai sagādāja neciešamas sāpes. Jo pilnāks bija Mēness, jo spēcīgāk dedzināja tā gaisma. Kad Mēness sāka dilt un tuvojās jauna Mēness nakts, feja laimīga dejoja tievā Mēness sirpja gaismā, priecājoties par tā veidolu. Jaunā Mēness sagādātās sāpes bija paciešamas.

Tomēr tur bija vēl kāds — noslēpumains stāvs ar ledus kroni galvā. Viņš uzmanīgi klausījās viņas vārdos un perināja velnišķīgu plānu, lai sagūstītu viņu. Un notika tā — kādu nakti, kad pie debesīm bija redzams jaunā Mēness šaurais sirpis, feja aizmirsusies dejoja tā gaismā un tā stari vairs pēkšņi nesagādāja sāpes. Dienvidu vējš feju brīdināja, bet bija jau par vēlu. Feja tika notverta un zuda uz neredzēšanos. Tomēr tad notika kaut kas, ko neviens nebija gaidījis. Mēness sirpis nokrita no debesīm un sašķīda sīkās druskās. Tam bija katastrofālas sekas. Zeme nodrebēja, sašķēlās un iestājās teju bezgalīgs ledus laikmets. Tikai pēc tūkstošiem gadu tā atkal spēja uzplaukt.

—   Paskat tik! — Prīmuss murmināja. — Mēness sirpis bija tikai lamatas. Nekas cits, tikai lamatas. Tagad man viss ir skaidrs.

—   Vai tu domā, ka tas bija vajadzīgs tikai fejas sagūstīšanai?

—   Protams, — Prīmuss apstiprināja. — Šis kāds piemānīja feju, likdams tai domāt, ka pie debesīm spīd īstais Mēness sirpis. Bet tā nebija. Bija jauna Mēness nakts, un no īstā Mēness nebija ne vēsts! Tigad es saprotu, kāpēc tā lauska manās mājās mirdz tikai reizi mēnesī. Tas bija īpaši izveidots tikai jauna Mēness naktij. Ļoti rafinēts plāns, visu cieņu.

—   Kam visu cieņu? — Plima tincināja.

Prīmuss atšķīra grāmatas sākumu, kur bija cietokšņa plāni. Uzšķīris lapu ar kādām aprisēm, viņš norādīja uz virsrakstu Ledus kēnina halle.

—   Viņam, — viņš noteica. — Lai gan varētu būt, ka tolaik arī citiem uz galvas bija ledus kronis. — Prīmuss apsēdās uz rakstāmgalda. — Man šaušalīgi interesē, kas ar viņu ir noticis. Lai gan to mēs diez vai kādreiz uzzināsim. Tikpat niecīgas izredzes ir uzzināt, kas noticis ar feju.

—   Laikam tiešām viss ir noticis tā, kā tu stāstīji. — Plima plātījās ar rokām. — Režģis bija no tumsas, lai nebūtu redzams naksnīgajās debesīs.

—   Tieši tā, — viņš apliecināja. — Turklāt pavedinošie elementi, no kuriem tika veidots sirpis, paveica visu pārējo. Nelīdzēja pat dienvidvēja brīdinājumi. Patiesībā fejai bija jānojauš kāda viltība, jo Mēness gaisma pēkšņi nesagādāja sāpes.

Plima apsēdās Rābenšteina ādas krēslā un uzlika kājas uz galda.

—   Bet kāpēc tad tas pēkšņi nokrita no debesīm?

—   Varbūt ledus ķēniņš zaudēja modrību, — Prīmusam atbilde bija gatava. — Vai arī mākoņi aizklāja iMēnesi. Pie manis arī akmens taču nokrita uz grīdas, kad tu aizstājies priekšā logam.

—  Ja tas tiešām tā ir, — viņa noteica, — tad pārējiem gabaliem kaut kur ir jābūt. Nevar būt, ka tos būtu grūti atrast.

Negaidīti atskanēja dobji klaudzieni.

—   Dzirdēji? — Prīmuss vaicāja.

Plima papurināja galvu un nožāvājās. — Es neko nedzirdēju. — Viņa izklaidīgi paņēma grāmatu un ātri šķīra lapas. Pēkšņi no tās izslīdēja sadzeltējusi zīmīte.

—   Kas tad tas? — Prīmuss vaicāja.

Plima atlocīja lapiņu.

—   Nav ne jausmas. Varbūt piezīmes Ulmes stāstu sakopojumam. Ņem, tu labāk saproti šos senos rakstus.

Prīmuss noliecās un paņēma lapiņu, tad vīlies atmeta ar roku.

—  Tas nav nekāds apraksts, te ir tikai kaut kāds rēķins. Tas izrakstīts Ulmem, un prasītāji ir pakalnu koboldi. — Prīmuss izbrīnījies sarauca uzacis. — Dārgi gan viņi ņem. Pieprasījuši 120 zelta monētas.

—   Ko viņš ir pircis?

—   Neko. Ulme lūdzis salabot pasta pievadu, kas veda no torņa zem Miglas laukiem… — Viņš aprāvās.

—  Jā? — Plima pajautāja un saslējās. — Zem Miglas laukiem… Un tālāk?

Prīmuss sēdēja ar vaļā muti. Galīgi samulsis, viņš paraudzījās uz Plimu un lēnām lasīja:

"… zem Miglas laukiem gar Mirdzošo ezeru līdz Hoenveisai."

—   Kur?! — viņa iesaucās.

Prīmuss nolēca no galda un rādīja Plimai rēķinu.

—  Skaties, lasi pati. Te rakstīts Mirdzošais ezers.

—   Viss skaidrs! Lauskas guļ Mēnessgaismas ezerā! Tagad mēs zinām, kāpēc Rābenšteins tur klīst.

Prīmuss papurināja galvu.

—   Es pastāvīgi lidoju šai apkaimē, bet nekad neesmu redzējis tur mirdzumu. Kāpēc tieši koboli to ir redzējuši? Ļoti dīvaini. — Viņš savilka lūpas un paskatījās griestos. — Kaut kas te nav kārtībā.

—   Tad tas ir cits ezers, — Plima teica. — Kā tev šķiet?

—   Es arī par to iedomājos, tomēr nekur tuvākajā vai tālākajā apkaimē es nezinu citu ezeru. Nu, labi, — viņš piebilda, — iespējams, Svina kalnos ir kāda apslēpta ūdenstilpe, bet gar to neved pasta pievads.

Viņš pasniedza Plimai mazo lapiņu un domīgs soļoja šurpu turpu.

—   Kur tas ezers var būt? — viņš murmināja. — Pie Miglas laukiem tā noteikti nav, šo apkaimi es pazīstu kā savas vestes kabatu.

—   Arī Tumšajā mežā tas nevar būt, — Plima piebilda. — Vismaz es no augšas neko neesmu redzējusi.

Prīmuss pamāja. Tad palūkojās uz viņu ar caururbjošu un pētošu skatienu.

—   Kā tu to domā?

—   Ko domāju? — Plima attrauca. — No augšas, no gaisa, protams. Es gan neesmu varējusi saskatīt visu, kas atrodas zem biezās lapotnes.

Prīmuss stāvēja kā sastindzis. Tad satrūkās, kā zibens ķerts.

—   Tas ir īstais! — viņš sauca. — Tu esi atrisinājusi šo mīklu!

—   Man prieks, — viņa noteica. — Varbūt paskaidrosi ?

—   Ezers! — Prīmuss izspēra. — Nav brīnums, ka mēs par to neko nezinām. To no augšas nevar redzēt, bet tikai no apakšas. Vai tu saproti, par ko es runāju?

—   Nē, nenieka.

Prīmuss iepleta acis.

—   Noteikti ir kāds pazemes ezers. Kāds ezers, par ko zina tikai koboldi, kuri veido pasta pievadus. Tagad es saprotu, par ko runāja Mīklu saknīte. Viņa runāja par otro pusi! Par apgriezto vietu, kur debesis atrodas uz zemes. — Viņš savilka dūres. — Tā runāja par pazemes ezeru. Mirdzošais ūdens noteikti ir debesīs — otrā pusē. — Viņš pakasīja degunu. — Tikai tie koki, — viņš runāja it kā ar sevi. — Kas tā par norādi uz kokiem, kuri aug no augšas uz leju?

Plimas acis kvēloja.

—   Man vienalga, kas tie par kokiem! Mums ar steigu jādodas uz koboldu eju un jāsameklē šis pazemes ezers. Kur ir tava Magnusa Ulmes karte?

Viņš aptaustīja kabatas.

—  Tikai tā man pietrūka. Tā ir augšā, tornī.

—  Tā mums vajadzīga! — Plima sauca. — Citādi mēs apmaldīsimies labirintā un neko neatradīsim. — Tad kritiski noteica: — Ak, šausmas! Mēs taču nezinām, kā atvērt šīs durvis.

—   Pagaidi, man ir kāda nojausma. Manuprāt, vajag tikai…

Atkal atskanēja klaudziens.

—  Tagad ari es dzirdēju, — Plima čukstēja. — Kāds ir bibliotēkā.

—   Nāc, — viņš nošņācās. — Mums ātri jāpazūd. Zīmīti ņemsim līdzi.

Abi izlavījās no istabas.

Tomēr, šķērsodami lielo zāli, viņi atkal saklausīja soļus. Prīrnuss ielūkojās ejā un saskatīja gaismu. Tā spīdēja kāpnēs un tuvojās. Pēkšņi iestājās klusums.

Bridi nekas nenotika.

Tad viņi dzirdēja Rābenšteinu pilnā kaklā kliedzam:

—   Ielaušanās! Slepkavība! Nodevība!

Plima jau bija uzlēkusi uz slotas. Viņa iedarbināja motoru un paraudzījās uz Primusu, kurš ar riekstu rokā skrēja pie sienas gleznojuma.

—   Ko tev vajag no tās gleznas? — viņa kliedza. — Taisies, ka tiekam!

Rābenšteins skrēja pa eju kā plēsts. Tomēr viņš nebija rēķinājies ar lielo akmens durvju sarga pienākuma apziņu. Tieši viņam deguna galā tās aizvērās.

—   Kur atslēga? — viņi dzirdēja sarga uzsaucienu.

—   Ak tu nolādētais slīmest, — Rābenšteins ārdījās, — es tevi likšu patriekt!

—   Bez atslēgas iekšā netiek, — atbilde bija skaidra.

Plima jau bija pacēlusies gaisā, tad vēl reizīti aplidoja ap mazo kolonnu, gaidot, kad Prīmuss ar mazo gaismeklīti aplūko gleznu.

—   Vai tu vari beidzot atrauties no tās bildes? — viņa spiedza, ar vienu roku stūrējot slotu, ar otru kravājoties somā. Viņa veikli izcēla kādu ampulu ar uzrakstu Burvju smiekli.

—  Tā, draudziņ, — Plima uzvaroši smaidīja. — Nāc nu. Tūlīt piedzīvosi lielāko brīnumu mūžā.

Tostarp Prīmuss cieši pie gleznas pielika mirdzošo riekstu un drudžaini pētīja krūmājus dibenplānā. Tad skaļi uzgavilēja.

—   Es viņu atradu! — viņš iekliedzās, kad Plima pielidoja pie viņa. — Es ieraudzīju viņa kroni! Melna ēna gleznas dibenplānā — krūmājā. Ledus ķēniņš ir gleznā!

Tai brīdī akmens durvis ar sparu atvērās.

—   Prīmus! — Rābenšteins auroja. — Nedomā, ka varēsi no manis izsprukt sveikā.

—   Tu no manis ari ne, — no augšas atskanēja balss.

Rābenšteins pacēla galvu. Piķējošā lidojumā no griestu velves

tieši viņam virsū brāzās Plima. Viņai rokā uzmirdzēja maza pudelīte.

—   Prīmus, laidies! — viņa sauca, izkaisīdama virs Rābenšteina pudelītes saturu. Viņš atlēca sāņus kā kaķis. Halle nodrebēja, kad pudelīte sašķīda uz grīdas. Telpu piepildīja neciešami smirdīgi putekļi. Vien Rābenšteins palika neskarts. Aizlicis roku priekšā mutei, viņš klepoja un šķaudīja.

—  Velna milti, — Plima šķendējās un laidās uz izeju. — Viss darbs kaķim zem astes.

Prīmuss jau bija pārtapis.

—   Plima! — viņš sauca. — Mums jālaižas pa kāpņu telpu.

—   Pat neceri, tu, mazā, smirdīgā ragana, — Rābenšteins sauca, aizgrūzdams smagās akmens durvis.

Plima izspieda pēdējos spēkus no savas slotas. Ar kaucošu motoru viņa izšāvās starp Rābenšteinu un durvju aili tieši uz vītņu kāpnēm. Teju plīsdams dusmās, Rābenšteinās metās viņai nopakaļ. Tostarp Prīmuss jau skrēja augšā pa kāpnēm. Aiz viņa dārdēja Plimas slota. Aizlidojis garām lielajam rakstāmgaldam, viņš mēģināja sasaukt Plimu.

—   Bremzē, Plima, bremzē! Atlikuši četri līkumi!

Zvārodamies un noreibuši viņi sasniedza bibliotēku.

Plima vispirms centās orientēties.

—   Logs ir augšā, — Prīmuss sauca. — Kā tu domā — varēsi tam izlidot cauri ?

Plima saņēma zobos somas rokturi un noliecās pāri stūrei.

—   Paškatīšimieš!

Jumta stikli drebēja un šķindēja, kad Plima iedarbināja motoru uz pilnu jaudu. Viņa apmeta līkumu, ieskrējās un taisnā stiepienā traucās augšup. Par mata tiesu viņa izstūrēja savu motorslotu cauri logam un jau ārā skaļi iesaucās JIPlīīī\\ Arī Prīmuss uzgavilēja. Viņš panāca Plimu, notupās uz motorslotas stūres, un tā viņi trauca pāri galvaspilsētai.

Mežonīgā ātrumā viņi pārlaidās pāri Mēnessgaismas ezeram un devās tieši uz Miglas laukiem. Nākamais mērķis bija tornis, kur atradās senā karte. Jau no ezera krasta bija saskatāmi vecie mūri uz augstākā pakalna. Plima lidoja, cik ātri vien spēdama. Pirms torņa viņa nolaidās mazliet zemāk, apmeta līkumu un sāka strauji celties augšup. Torņa istabiņā Prīmuss nolēca no stūres, izpleta spārnus un planējošā lidojumā laidās tieši pie galda.

Spogulis atvēra acis.

—   Zelts taču atver visas durvis un vārtus, vai ne? — Prīmuss vaicāja, vandīdamies pa kartēm. — Paldies par norādi.

Tad Prīmuss devās atpakaļ pie loga. Plima vēlreiz aplidoja torņa istabiņu.

—   Es atradu karti, — Prīmuss viņai uzsauca. — Seko man! Es zinu, kur ir durvis.

Viņš noliecās uz priekšu. Tagad abi laidās taisni lejā no torņa. Dārzā Snigs, kā vienmēr izsalcis, meklēja kaut ko ēdamu savā komposta kaudzē. Vēja ātrumā sikspārnis aiztraucās tam pāri galvai. Pirms ķirbītis kaut ko paguva pateikt, sekoja nākamais trieciens. Pāri aiztrauca Plima uz savas motorslotas, uzdeva gāzi un atstāja ķirbi varenā dūmu mākonī.

—   Ē! Vii tas bija sasveicināšanās vietā, kad esmu atkal atgriezies mājās? — Snigs klepoja. — Tas drīzāk bija naktsmiera traucējums!

Viņš uzlēca uz dārza mūrīša un redzēja tikai Prīmusu pazūdam nakts tumsā. Plima sekoja viņam pa pēdām.

—   Nupat es vairs neko nesaprotu, — Snigs norūca. — Viņa atkal dzenas pakaļ Prīmusam? — Viņš brīdi padomāja. — Varbūt tur ir kaut kas ēdams?

Viņš nolēca no mūrīša un lēca viņiem pakaļ pa zāli.

Tostarp Prīmuss un Plima jau bija aizkļuvuši līdz trim mazajiem pauguriņiem mežmalā. Tieši šeit pirms dažām dienām Prīmuss bija vērojis kobolus, tepat viņu bija pārsteigusi Plima. Viņš izņēma no kabatas pogu, pacēla to virs galvas un skrēja apkārt pirmajam pakalnam. Plima dziļā izbrīnā viņu vēroja.

—   Tu domā, ka šādi atvērsi durvis?

—   To mēs tūlīt redzēsim, — viņš atbildēja. — Esmu gandrīz pārliecināts, ka šeit slēpjas kāds gaužām vienkāršs triks.

—   Triks? — Plima izstiepa kaklu, kad Prīmuss pazuda aiz paugura. — Tu nevari izteikties skaidrāk?

Aiz pakalna ierunājās Prīmuss:

—  Jāizmanto kaut kas, ko uzdāvinājis kobolds, vai arī… Prīmuss parādījās no otras puses un ripināja saujā pogu. — …vai arī kas kādreiz piederējis koboldam. Tas noteikti saistīts ar kādu burvju triku. Tici nu man.

Viņš paraustīja plecus un apskatīja pakalnu. Tajā nekas nebija mainījies ne par mata tiesu.

—   Kādā Ulmes stāstā tas bija aprakstīts, — viņš apliecināja. Tad ar nopietnu sejas izteiksmi skrēja pie blakus pakalna.

—  Varbūt esmu kaut ko nepareizi sapratis. Vēl ātri pamēģināšu pie nākamā, un, ja tur nedarbosies, man augšā ir vēl…

Pēdējie vārdi tā arī palika nepateikti. Pēkšņi it kā no nekurienes iemirdzējās vārga gaismiņa. Prīmuss sastinga. Tad triumfējoši iekliedzās. Plima stāvēja ar atvērtu muti. Viņa neticēja savām acīm. Pakalna nogāzē iezīmējās smalkas, mirdzošas durvju ailes aprises. Prīmuss metās skriet.

Jo tuvāk viņš nāca pakalnam, jo skaidrākas kļuva durvju aprises. Beidzot pazuda gan zāle, gan niedres, un parādījās koka durvis.

Plima sekoja viņam pa pēdām.

—   Kaut kas neaptverams, — viņa čukstēja. — Vai tā var atvērt visas durvis?

—   Šķiet, ka jā, — Prīmuss staroja. — Tikai jāzina, kur tieši tās apslēptas.

—   Un ko mēs darīsim tagad ?

—   Kā — ko darīsim? — Viņš pamāja ar galvu uz durvju pusi. — Iesim iekšā. — Tad pacēla roku un pagrūda durvis.

Tās atvērās. Piepildījās Primusa viskvēlākā vēlēšanās. Viņš raudzījās apgaismotajā ejā, kura veda slīpi lejup. Pretstatā plašajam tunelim, kurā Prīmuss bija nokļuvis iepriekšējā naktī, šis bija drīzāk šaurs un zems. Griestus balstīja ozolkoka baļķi, tuneli apgaismoja nelieli gaismekļi. Kāds kobolds ar resnu vēderu vispirms neizpratnē raudzījās uz viņiem, tad piecēlās pirkstgalos un vēcināja Prīmusam deguna galā laternu.

—  Jūs arī esat ielūgti ?

Prīmuss aizturēja elpu, saknieba lūpas un paraudzījās uz Plimu.

Šis jautājums bija viens no tiem, uz kuriem Plimai atbilde nebija ilgi jāmeklē.

—   Protams, — viņa augstprātīgi atteica. — Viņi jau sen mūs gaida. Mēs gribējām ierasties jau daudz agrāk, bet tu jau gan zini, kā tas ir. Saistības un termiņi. Vienmēr kaut kas kaut kur notiek… Vienmēr viens un tas pats.

—   Būs jau labi, — sargs tikai norūca. — Tomēr tavu plarkšķi atstāsi ārpusē. — Viņš norādīja uz Plimas motorslotu.

—   Ko tas nozīmē? — Plima aizkaitināti iesaucās. — Pat nedomāšu. To es ņemšu līdzi! — Viņa kratīja pirkstu koboldam pie deguna. — Vai tu maz zini…

Prīmuss parāva viņu sāņus.

—   Labāk atstāj, — viņš uzstāja. — Šaurajā tunelī to tāpat nevarēsi izmantot.

—   Ak tā? — viņa pikti nomurmināja. — Un kur es to nolikšu? Tu tiešām domā, ka es to atstāšu mētājamies uz lauka?

—   To taču neviens nenozags, — Primuss drošināja. — Atstāj to krūmājā. Vienkārši noliec, atpakaļceļā mēs to savāksim.

Plima sapīkusi noelsās. Ļoti negribīgi viņa noslēpa slotu krūmā, tad ievilka galvu plecos un iegāja tunelī.

—  Ja tās tur nebūs, — viņa garāmejot piedraudēja sargam, — tu redzēsi debesu brīnumus. Mēs tomēr esam goda viesi\

Primuss bezpalīdzīgi aizvēra acis.

Viņi bija paspēruši vien dažus soļus, kad aiz muguras pavēloši iebrēcās kobolds:

—   Stāt! Apstājieties!

Viņi saskatījās. Plima saviebās, un abi lēnām apgriezās. Rokas sānos iespiedis, koboldu sargs stāvēja pie ieejas durvīm.

—   Vai tas arī ir no jūsu kompānijas? — viņš vaicāja, rādīdams uz kaut ko lejā.

Uz sliekšņa stāvēja Snigs, kurš visus uzlūkoja lielām acīm. Primuss atviegloti uzelpoja.

—  Jā, — viņš teica. — Tas ir mūsu draugs. Gandrīz aizmirsām viņu.

Snigs aizspraucās garām sargam, kurš beidzot aizvēra durvis.

Tikko durvis aizvērās, to aprises pazuda no pakalna nogāzes. Kur tikko bija ieeja, atkal zēla lekna zāle. Neviens nebija redzējis nakts tumsā notiekošo izrādi. Neviens nebija redzējis durvis atveramies un trijotni ieejam koboldu impērijā. Neviens, izņemot vārnu baru. Tās riņķoja virs pakalna drošā attālumā, tad vēja ātrumā aiztraucās Hoenveisas virzienā.

ČUKSTI TUMSĀ

TunElis veda arvien dziļāk. Gaiss bija vēss, oda pēc māliem un vecām koku saknēm. Snigs spriņģoja nopakaļ abiem, kuri saliekusies steidza uz priekšu. Ceļu izgaismoja virknē salikti gaismekļi. Prīmuss pacēla galvu un paklauvēja pa vienu gaismekli. Viņa pieņēmums apstiprinājās. Tur, iekšā, bija mirdzošais burvju rieksts.

"Praktiska lietiņa," viņš nodomāja. Ugunsgrēks no tā izcelties nevar. Neizprotams bija fakts, ka viņš līdz šim nebija dzirdējis par šiem mirdzošajiem burvju riekstiem. Tad viņš devās tālāk — arvien dziļāk un dziļāk.

Pēc dažiem desmitiem soļu eja ieurbās masīva kalnu ieža slāņos. Sienas bija rūpīgi nogludinātas, arī uz grīdas bija saskatāmi iežu slāņi. Tuneļu būvē un akmens apstrādē koboldi bija tiešām nepārspēti meistari. Aiz nākamā pagrieziena eja sadalījās vairākos virzienos — pa labi, pa kreisi un taisni. Trijotne apstājās.

—  Jāpaskatās, pa kuru ceļu mums jādodas, — Prīmuss ieteica.

Viņš izņēma karti, notupās un izklāja to uz grīdas.

—  Ak kungs, — Plima novaidējās. — Kāds mudžeklis!

—  Vai drīkstu uzzināt, kurp jūs vispār dodaties? — ievaicājās Snigs un jautājoši palūkojās uz viņiem.

—   Mēs meklējam ezeru, — Prīmuss atbildēja. — Vai esi kaut ko dzirdējis par ezeru zem Miglas laukiem?

—   Ezeru? Es domāju, ka jūs esat ielūgti viesībās. — Ķirbis sapīka. — Tas sargs pie durvīm kaut ko teica par ielūgumu.

—  Jā gan, — Prīmuss attrauca. — Bet mēs tur neiesim. Tas bija neliels pārpratums. Mēs šeit meklēsim pazemes ezeru. — Viņš paraudzījās uz Snigu. — Varbūt tev ir kāda ideja, kur tāds varētu būt?

Ķirbis klusēdams zvalstījās no viena sāna uz otru. Prīmuss klusu norūca un atkal pievērsās kartei.

—   Skat, — viņš teica Plimai. — Šeit mēs esam patlaban. — Viņš ievilka mazu krustiņu un ar pirkstu vilka līdzi smalkai līnijai kartē. — Esam izgājuši pa garo eju, šeit nogriezušies un pašlaik esam krustojumā zem meža malas.

Prīmuss domīgi palūkojās apkārt.

—   Manuprāt, mums vajadzētu doties pa kreisi. Kartē eja tālāk pagriežas uz dienvidiem. — Viņš pieliecās tuvāk kartei. — Tās varētu būt alas? Ko nozīmē šie aplīši?

—   Aplīši, riņķīši, bumbulīši, — Plima trallināja. — Manuprāt, mums vajadzētu iet pa labi.

—   Pa labi ? — Prīmuss domīgi sarauca degunu.

—  Jā, — viņa atbildēja. — Pa labi.

—   Kāpēc tieši pa labi ?

Plima spītīgi izstiepa apakšlūpu.

—   Vienkārši tāpat, — viņa noteica. — Man tā patīk!

—  Nē, nē, — Prīmuss iebilda, uzsitot ar pirkstu pa karti. — Tā mēs aiziesim galīgi nepareizi. Mums jāiet tur.

Abi noliecās pie kartes un sāka sirdīgi strīdēties. Pēc kāda laika arī ķirbis pievienojās kartes pētījumiem. Viņš ziņkāri un ar dziļu izpratni aplūkoja tuneļu karti. Viņš liecās arvien zemāk un zemāk.

—  Snig, — Prīmuss uzsauca. — Nost no kartes. Mēs neko neredzam.

Ķirbis atlēca atpakaļ.

—  Ja vēlaties zināt manas domas, es ietu taisni. Ezers noteikti ir tur. — Viņš parādīja uz lielo traipu, kuru Prīmuss uzskatīja par tintes kleksi. — Bet, kārtīgi apdomājot, vismīļāk es ietu mājās. Ko jūs vēlaties pasākt nakts vidū pazemē, pie ezera?

Prīmuss stingi lūkojās uz olveida plankumu. Pēkšņi viņam kā zvīņas nokrita no acīm.

—   Protams! — viņš iesaucās. — Snig, ko mēs bez tevis iesāktu. — Viņš uzsita Snigam pa galvu. — Aiz trim kokiem neredzējām mežu.

Arī Plima satraukti māja ar galvu.

—   Un es domāju, ka Magnuss Ulme apgāzis tintnīcu. Ezers mums visu laiku bija deguna galā.

Prīmuss tikai papurināja galvu, salocīja karti un iebāza to kabatā.

—   Aiziet, — viņš teica. — Mums jādodas tālāk. Tu nāc?

—   Nē, — Snigs atbildēja. — Man tas ir pārlieku satraucoši. Tiksimies vēlāk, kad atgriezīsieties no sava peldēšanās pārgājiena.

Viņš jau sagatavojās lēcienam uz izeju, bet pēkšņi sastinga kā pienaglots.

—   Kas noticis? — Primuss vaicāja.

Snigs stāvēja un šņaukājās.

—  Jūs nesaožat ?

—   Nē, — Primuss atbildēja. Taču pēc brīža piebilda: — Bet es kaut ko dzirdu.

Ķirbis turpināja ošņāt. Tad saldkaislē aizvēra acis.

—  Tā smaržo ābolrausis, — viņš iesaucās un sāka priekā lēkāt. — Silts ābolrausis ar kanēli!

Tagad soļi bija skaidri sadzirdami. Kāds steidzās šurp pa kreiso eju tieši pie viņiem. Trijotnei pietika tik vien laika, lai paietu malā, kad viņiem garām aiztrauca bariņš koboldu ar divām milzu cepešpannām.

—  Sveicam! Sveicam! Sveicam! — viņi sauca un soļa attālumā no viņiem nogriezās ap stūri. Viņi aizsteidzās pa vidējo eju un jau pavisam drīz nebija pat sadzirdami.

Ķirbim siekalas saskrēja mutē. Platām acīm viņš nolūkojās pakaļ koboldiem.

—   Laimīgu mājupceļu, — Primuss viņam teica. — Man ar Plimu jādodas turp.

—   Tieši tā, — Plima piebilda. — Kad iziesi pa durvīm, paraugies, vai mana slota joprojām ir vietā.

Viņi pagriezās un teciņus devās pa eju.

—   Pagaidiet! — Snigs iesaucās. — Es pārdomāju. Laikam došos jums līdzi. Tikai lai jūs neapmaldītos.

Joprojām saozdams jaukā ābolrauša smaržu, Snigs lēca abiem nopakaļ.

Jo tālāk viņi gāja, jo augstāks un platāks kļuva tunelis. Pavisam drīz Prīmuss varēja jau izslieties pilnā augumā, un viņa cilindrs nesitās pret griestiem. Tomēr tās nebija vienīgās izmaiņas. Šeit valdīja liela rosība, skanēja balsis. Tunelis sazarojās dažādās ejās, pa kurām šurp plūda koboldi. Drīz Plima un Prīmuss jutās kā Hoenveisas tirdziņā — tikai ar to atšķirību, ka šeit jampadracis bija daudz jautrāks. Blīva skaņu siena, ko radīja flauta, smiekli un šķindoši trauki, piepildīja eju, kurā drūzmējās simtiem koboldu. Viņi žonglēja, dejoja un līksmojās. Šaubu nebija — šeit pilnā sparā ritēja tautas svētki!

Visas ejas bija svinīgi izrotātas un gaiši apgaismotas. Pa ejām vēlās vīna krūkas, tika nesti ēdienu podi, visur smaržoja cepumi, cepeši, medus vai saldumi. Snigs jutās kā paradīzē. Koboldu muzikanti stiepa instrumentus, saimniecības pārziņi nesa krūkas un pudeles, pavārmeistari cilāja visizsmalcinātākos gardumus. Visur valdīja kustība un kņada, skanēja mūzika, šķindēja trauki, bet virziens bija viens — uz lielajiem vārtiem, kas veda lielajā hallē. Tur notika bankets.

Prīmuss un Plima šai juceklī nespēja paspert ne soli. Pūlis viņus grūstīja un stumdīja, aizšķērsoja ceļu, tad kaut kur bīdīja, pat pret viņu gribu, līdz aizvirzīja līdz lielajai svētku zālei.

Šeit valdīja mirdzums un spozme, bija saklāti neskaitāmi bezgalgari galdi, pie kuriem bija saliktas mazas koka taburetītes. Pie griestiem karājās karogi, greznas ziedu vītnes, visur mirdzēja laternas, kurās dejoja jāņtārpiņi. Zāles dziļumā bija izvietots podijs, ap kuru jau pulcējās mūziķi ar arfām un trompetēm. Turpat grozījās sirms kobolds ar varenu cepuri galvā un zelta šalli ap kaklu. Viņš svinīgi turēja lielu rakstu rulli, vērodams zāli pāri pensnejam.

Prīmuss un Plima ātri saprata, ka nav vienīgie cilvēki, kas iejukuši koboldu pūlī. Vairāki bārdaini valstsvīri, kuri neapšaubāmi bija valdības vai Hoenveisas akadēmijas locekļi, sēdēja pie goda viesu galda. Dažus no viņiem Prīmuss atcerējās redzējis "Burvju Ziņās", bet vārdu gan nevienam nezināja.

Tika ienesti ēdieni. Sākās grabēšana un šķindēšana. Vāki vērās vaļā un ciet, podi ceļoja no rokas rokā. Kad tika ienesti dzērieni, atskanēja apmierināta ņurdēšana.

—   Kur mēs esam nokļuvuši? — Plima vaicāja. — Mums galīgi nav laika naksnīgām viesībām šādā smalkā sabiedrībā. Mūsu mērķis ir iespējami ātri atrast sirpja lauskas.

Prīmuss apjucis paraustīja plecus.

—   Tā jucekļa dēļ tur ārā mēs tāpat nekur tālu netiksim, — viņš noteica. — Labāk paliksim tepat un nogaidīsim. Tikko būs iespēja, manīsimies prom no šejienes un turpināsim meklējumus.

— Jā! — Snigs iesaucās un uzlēca uz kādas taburetes. — Gluži manas domas. Te vismaz mierīgi var paēst.

Arī Plima ar Prīmusu apsēdās pie galda starp koboldiem un gaidīja, lai norimstas jezga. Tomēr šķita, ka tik drīz tas nevarētu notikt. Vispirms vēlreiz tika nomainīti trauki. Koboldi nelielos ratiņos atveda tīrus šķīvjus un sāka tos izdalīt. Vispirms viesi saņēma šķīvjus, tad krūzes un beidzot arī galda piederumus. Prīmusam tas likās gaužām interesanti. Šonakt viņam bija izdevies ne tikai iekļūt koboldu ejās, bet pat piedalīties viņu svētkos. Zobratiņš noteikti neticēs nevienam viņa vārdam, kad viņš rīt stāstīs par saviem piedzīvojumiem.

Toties Plimu viss notiekošais tikai kaitināja. Tā bija tīrā laika šķiešana. Viņai gribējās iespējami ātri tikt prom no šejienes un turpināt meklēt akmeņus. Viņa garlaikoti bakstīja zobus ar dakšiņu un saviebusies vēroja sabiedrību. Pēkšņi viņa sarāvās, satvēra dakšu ar abām rokām un mēģināja to salocīt. Viņa satraukti raustīja Prīmusa piedurkni.

—   Klau, — viņa čukstēja. — Viņiem ir tīra sudraba galda piederumi.

Bet tieši tobrīd atskanēja svinīgs tušs. Mūziķi strinkšķināja stīgas un pūta taures. Zālē sēdošie apklusa un pievērsās podijam. Uz tā parādījās slaids kobolds ar spīdošu galvvidu un uzsāka runu:

—   Godātie svētku viesi! — viņš sauca pāri zālei. — Godātie kalnraču ģildes meistari, uzticīgie zeļļi un čaklās novices! Dodu vārdu mūsu cienījamam kalnracim un raktuvju priekšniekam, godājamam Baldusam Buterbaumam.

Atkal atskanēja tušs, tikai šoreiz vētrainu aplausu pavadījumā. Koboldi pacēla šķīvjus, skaļi sita ar karotēm pa tiem un gavilēja.

Uz podija parādījās sirmais kobolds ar zelta šalli. Viņš pateicībā paklanījās un satvēra rakstu rulli.

—   Pateicos, pateicos, — viņš sauca. — Sirsnīgi pateicos. — Tad noklepojās un svinīgi sakārtoja pensneju, iedzēra malku vīna un sāka runu:

—  Mīļie draugi un godātie biedri, — viņš uzsāka. — Tā kā Untervurcas raktuvēs esam sekmīgi ieguvuši 5000 centneru kvarca

iežu, sirsnīgi sveicu jūs visus šās nakts kalnraču ģildes svētkos. —

* ,

Viņš pacēla roku, lai neatskanētu priekšlaikus aplausi. — īpašu pateicību vēlos paust mūsu cienījamiem goda viesiem, kuri jau pašā sākumā visiem spēkiem atbalstīja mūsu drosmīgo ierosmi. Tāpēc vispirms sumināsim cienījamo Untervurcas birģermeistaru!

—   Es pat nezinu, kur tāda atrodas, — Prīmuss čukstēja.

—   …kā arī Kalnrūpniecības departamenta vadītājus un, protams, pavisam īpaši: slepeno zinību fakultātes alķīmijas un šaujampulvera profesoru. Es uzsvēršu, — viņš paaugstināja balsi, — tā bija rekordieguve!

Halle nodrebēja aplausos un karošu šķindoņā pret šķīvjiem.

Skanot piekrītošiem izsaucieniem un gavilēm no zāles, raktuvju eksperts Buterbaums klāstīja par neticamajām briesmām, varonīgajiem pasākumiem un teju teiksmainiem varoņdarbiem, kādus uzņēmās un paveica drosmīgie Kalnraču ģildes locekļi. Tika pasniegti diplomi, neskaitāmi ordeņi, kā arī piešķirtas zelta lāpstas un kalti. Klātesošie neslēpa savu bezgalīgo sajūsmu.

Tostarp Prīmuss pastāvīgi šķielēja uz izeju. Pamazām, vismaz tā šķita, koboldu pūlis pie halles vārtiem saruka. Vēl mazliet, un viņi jau varētu tam izspiesties cauri. Vēlreiz nodārdēja vētraini aplausi, bet tūdaļ tie pārtapa vispārējā satraukumā. Šis satraukums izcēlās tieši pie Prīmusa un Plimas galda.

Jo pa šo laiku kāds kobolds, kurš sēdēja pa kreisi blakus Plimai, pēkšņi attapa, ka viņam nav ar ko aplaudēt. Tas ir — viņam nebija ne dakšas, ne karotes! Arī šķīvja viņam vairs nebija! Tas pats bija noticis arī Primusam, kurš to pat nebija pamanījis. Pārskaities kobolds pielēca kājās, sagrāba Plimas kundzi pie pleciem un kratīja viņu tā, ka viņai sametās tumšs gar acīm un aizkrita ausis. Plima kliedza pilnā kaklā, bet visi zālē lūkojās uz viņu. Piesteidzās vēl divi koboldi. Viņi sagrāba Plimu un uzvilka uz galda. Viņa raustījās un centās izrauties, un no priekšauta kabatas izslīdēja viss nočieptais sudrabs. Sudrablietu birums nerimās, jo Plima bija pamanījusies pagrābt arī piederumus no galdiņa aiz muguras, proti, sešus šķīvjus, karotes, dakšiņas un nažus.

Prīmuss uzsprāga kājās. Viņš saķēra Plimas roku un centās aizvilkt viņu uz izeju. Bet bija jau par vēlu. No visām pusēm sanāca sargi, sagrāba viņus abus un iebāza maisos. Pirms Prīmuss paguva aptvert, kas noticis, arī viņš jau bija iestūķēts maisā.

Zvīks-žvāks, un viņi jau bija izvilkti no halles. Prīmuss mēģināja saprast, kādā virzienā viņus stiepj, bet jau pavisam drīz apjuka. Vienīgais, ko viņš skaidri saklausīja, bija skaļa durvju aizciršanās un slēdzenes aizslēgšanās, tad stampājoši soļi, kas arvien attālinājās. Pēc tam iestājās klusums.

Pagāja krietna pusstunda, līdz beidzot Prīmuss izkļuva no smacīgā maisa. Viņš krekstēdams izrāpās no tā un izberzēja acis.

"Konservu burkas un kartupeļu maisi," viņš nikni šņāca. "Es gribētu zināt, kas būs nākamais."

Viņš sakārtoja cilindru un paraudzījās apkārt. Celle bija mazmazītiņa, ar zemiem griestiem un bez logiem. Gaisma iespīdēja tikai pa atslēgas caurumu un mazu šķirbiņu starp durvju malu un grīdu. Stūrī, atbalstīti pret sienu, stāvēja vairāki miltu maisi. Pārējā telpiņas daļa bija tukša. Prīmuss ierāva galvu plecos, piecēlās kājās, paspēra soli, bet uzdūrās uz vaidoša maisa. Viņš noliecās un atraisīja auklu. No maisa izrāpās pukstošā Plima. Viņa purināja galvu un, kauliem brakšķot, izstaipījās, tad piecēlās. Tomēr griesti bija tik zemu, ka viņas galva atsitās pret tiem.

—   Pelējumu pelējums! — viņa iekliedzās. — Kas tas par ūķi?

—   Vari trīsreiz minēt, — Prīmuss attrauca. — Šeit ir mūsu jaunā mītne. — Viņš galanti paklanījās. — Ceru, ka jūties mājīgi. Diemžēl šeit nav nekā līdzņemama, ja nu vienīgi tevi interesē miltu maisi.

—   Ko tas nozīmē? — Plima šņaukājās. — Vai es kaut ko esmu nodarījusi?

—  Jā gan, kurš gan cits???!!

Plima pikti lūkojās griestos un saglauda matus.

—   Smieklīgi, — viņa noteica. — Tā taču bija tava ideja. Tu taču ļoti kāroji nokļūt pie koboldiem.

—   Protams, — Prīmuss niknojās, — bet es negrasījos zagt visu, kas pagadās pa rokai.

—   Ak, ko nu, — Plima atmeta ar roku. — Tukšas pļāpas. Tikai dažas karotītes. Manuprāt, tu pārspīlē.

—   Balles saimnieki gan tā nedomā, — Prīmuss bija pārskaities. — Tagad jādomā, kā no šejienes izkļūt.

Plima garlaikoti nožāvājās.

—   Nav problēmu. Esmu atvērusi ne tādas vien durvis, un tagad vajag tikai paurķēt ar matadatu, un gatavs. — Viņa pataustījās pustumsā pa grīdu. Tad izvandīja tukšo kartupeļu maisu. — Kur gan ir mana soma?

Prīmuss rokas vien iepleta.

—   Kā lai es zinu, kur tu esi likusi savu somu?

—  Tu gribi teikt, ka neesi to paņēmis līdzi? — Plimai acis teju izsprāga no pieres.

—   Es neesmu paņēmis? — Prīmuss nolieca galvu un iebakstīja ar pirkstu sev krūtīs. — Tici man, tur ārā man bija darāmi citi darbi, daudz svarīgāki nekā tavas somas uzraudzīšana!

—  Jā, un kur tā ir tagad ?

—   Droši vien joprojām turpat, kur tu to atstāji. Lejā, svinību zālē!

—   Tā laikam varētu būt, — Plima novaidējās. — Mana slota ir prom, mana soma pagalam, un es sēžu kaut kādā ūķī teju pie velna vecmāmiņas! — Viņa saviebās uz raudāšanu. — Es vēlos ārā — tūūūūlīīīt!

Prīmuss pārskaities salika rokas sānos. Viņš bija noskaņojies uz kaut ko daudz patīkamāku nekā Plimas brēkšana šai mazajā cellītē. Acumirkli! Kas tas bija? Viņš nolieca galvu un ieklausījās. Vai tur aiz durvīm kaut kas noskanēja? Viņš sagrāba Plimu pie pleciem un aizspieda viņai muti ar roku.

—   Kušššš, — Prīmuss nošnāca. — Paklusē mirkli!

Abi sastinga un ieklausījās.

—   Hallo? — aiz durvīm kāds ierunājās. — Hallo, vai jūs esat

tur?

—   Snigs! — Prīmuss iekliedzās un pieskrēja pie durvīm. — Snig, mēs esam šeit! Tev mūs jāizdabū no šejienes ārā!

—   Plima? Prīmus! — ķirbis sauca. — Vai esat aiz durvīm?

>

—  Jāāāāā!!! — abi kliedza.

Atskanēja būkšķi, kad ķirbis lēca pret durvīm.

—   Manuprāt, durvis ir aizslēgtas, — Snigs noteica.

—   Es zināju, ka viņš ir attapīgs puisietis, — Plima čukstēja un šūpoja galvu.

Prīmuss pieliecās pie atslēgas cauruma un uzsauca Snigam:

—   Mēs to jau ievērojām. Tev tās jāatver.

—   Un kā gan lai es to izdaru?

—   Ļoti vienkārši, — Prīmuss noteica. — Pavēro, kur atrodas sargi. Vienam no viņiem ir atslēgas. Tu tās nozagsi, atgriezīsies šeit un iebīdīsi pa durvju apakšu mums.

—   Nē, — Plima iesaucās, — man ir labāka ideja. — Viņa pagrūda Prīmusu nost un pieplaka pie durvju slēdzenes. — Labāk atnes manu somu.

—   Tavu somu? — Snigs pārjautāja.

—  Jā, tā ir kaut kur pagaldē viesību zālē. Piestum to pie durvīm un apgāz. Tikai uzmanies, lai neko nesaplēstu.

—   Tas ir pārāk sarežģīti, — Prīmuss teica.

—   Nebūt ne, — viņa iebilda. — Tur ir mana matadata. Tā ir pat labāka nekā atslēga. Turklāt es vēlos atgūt savu somu.

—   Lai notiek, — Snigs noteica. — Es paskatīšos, ko varu izdarīt. Es drīz atgriezīšos.

Pagāja vēl vairākas stundas, līdz zāli pameta pēdējie svinību viesi. Virtuves koboldi, skaļi tērzēdami, novāca traukus, izpalīgi nesa uz virtuvi palikušos ēdienus. Snigs bija paslēpies aiz kādas vīna krūkas pie izejas. Viņš visu laiku vēroja pagaldi, mēģinot ieraudzīt Plimas somu. Prīmuss gan ieteicās, lai viņš sagādā atslēgas, bet pagraba uzraugus nekur nemanīja. Viņš sāpēs saviebās, kad garām tika aiznesti podi un cepešpannas ar dažādu kārumu atliekām.

Raktuvju meistars Buterbaums viens no pēdējiem palika stāvam pie podija un atvadījās no katra aizejošā goda viesa. Iekarsis viņš plātījās ar rokām un burtiski staroja priekā. Svinības šķita izdevušās.

"Tagad vai nekad," nodomāja Snigs. Viņš aizlēca gar krūkām un lēnām apsekoja pagaldes. Snigs klusām lavījās gar galdu kājām, lai koboldi viņu neievērotu. Ko viņi iesāktu, ja atklātu ķirbi? Vai izmestu komposta kaudzē kopā ar citām dārzeņu atliekām? Viņš brīdi apsvēra un saprata, ka doma nav nemaz tik slikta. Iespējams, koboldu komposta kaudze ir pat ļoti izsmalcināta. Pēkšņi pie kādas apgāztas taburetes viņš ieraudzīja sarkanu pauniņu ar rokturiem. Tā noteikti bija Plimas soma! Viņš to beidzot bija atradis. Tagad tikai to kaut kā vajadzēja izdabūt ārā no zāles.

Viņš rāpoja pa grīdu, atbīdīja tabureti un mēģināja stumt somu uz izeju. Pēc brīža viņš apstājās.

— Kas tajā ir iekšā? — viņš šņāca. — Vai tiešām viņa nēsā līdzi visu savu raganas ķēķi ?

Sakodis zobus, Snigs turpināja vilkt somu. Tomēr jau pavisam drīz spēki izsīka. Viņš izkāra mēli un elsoja. "Tā nekas neizdosies," viņš nodomāja. Nepieciešama cita tehnika. Viņš lēkāja apkārt somai, iekodās rokturos un atmuguriski streipuļoja pa pagaldēm. Tā gan viņš neredzēja, kurp dodas, toties somu vilkt bija vieglāk.

Pilnīgā bezspēkā viņš jau bija gandrīz sasniedzis izeju, kad pēkšņi sadzirdēja soļus. Kāds tuvojās no aizmugures. Snigs tā arī sastinga, ar somas rokturiem zobos. Viņš pašķielēja no galda apakšas, līdz saskatīja nācējus. Tie bija divi sargi. Šaubu nebija.

Abiem koboldiem galvā bija spožas ķiveres, kuras viņiem, šķiet, bija vismaz divus izmērus par mazu, kājās — smailpurnu kurpes, ādas bruņas un siksnas. Lielākajam rokā bija šķēps, otrs vilka pa zemi resnu vāli. Viņu laiskā gaita liecināja, ka šie nebūt nebija visčaklākie kareivji, par kuriem bija runājis Buterbaums. Viņi aizslāja garām, neliekoties ne zinis par ķirbi pagaldē, un devās pie Baldusa Buterbauma. Snigs gandrīz neko nesaprata no tā, ko viņi runāja, bet viņam vienalga radās aizdomas. Aizdomas pastiprinājās tad, kad šie abi vēlreiz aizklamzāja garām, un viņš saskatīja atslēgu saišķi mazākajam pie sāniem. Ko viņam tagad vajadzētu darīt? Stiept tālāk šo smago somu vai skriet pakaļ sargiem un mēģināt iegūt atslēgas? Snigs vēlreiz pavilka somu, un lēmums tika pieņemts. Viņš veikli izlavījās no halles un devās sargiem pa pēdām.

Tostarp Plima bija beidzot iemigusi. Viņa bija saritinājusies uz miltu maisiem un miegā visu laiku nemierīgi dīdījās. Prīmuss apsedza viņu ar vienu tukšo kartupeļu maisu un arī pēkšņi sajutās ļoti noguris. Cerams, ka ar Snigu nekas slikts nav atgadījies. Dīvaini. Kur gan ķirbis tik ilgi kavējas? Viņš apsēdās pie durvīm, atbalstījās pret sienu, pievilka kājas un saprata, ka nesaprot, kas notiks tālāk. Šai naktij, šķiet, nebūs gala.

Pēkšņi viņam likās, ka pusmiegā saklausījis balsis. Ausis uztvēra klusas, gandrīz čukstošas skaņas.

—   Prīmus, — balss teica. — Prīmus, mans vecais draugs.

Prīmuss samulsis pacēla galvu. Viņš sapņoja? Vai tas tiešām

notika ar viņu?

—   Snig? — viņš sauca. — Snig, tas esi tu?

—   Tu esi labi saglabājies, — balss čukstēja. — Slavējami.

Prīmuss atvēra acis un lūkojās tumsā.

—   Kas tu esi ?

—   Nu, izbeidz taču, mans draugs, tu taču labi zini, kas es esmu. — Balss skanēja aiz muguras, otrpus durvīm. — Tu neesi mainījies ne par mata tiesu. Izskaties tieši tāpat kā agrāk.

—   Rābenštein? — Prīmuss sarāvās. — Kā tu zināji, ka mēs šeit…

—   Man ir ziņotāji, — Rābenšteins pārtrauca viņu. — Manas vārnas sekoja jums līdz pašiem pakalna vārtiem. — Viņš velnišķīgi iesmējās. — Kas to būtu domājis, ka tu joprojām mīti tai pašā grīļīgajā tornī? Turklāt mugurā tā pati vecā fraka. Kā tu to dabū gatavu?

—   Kā es ko dabūju gatavu?

—   Nūū… — sekoja īsa pauze un gara nopūta, — …es esmu mazliet mainījies. Esmu izaudzis, novecojis un pat mani mati ir pilnīgi sirmi — lai gan tas notika ļoti, ļoti lēni.

Rābenšteins ar pirkstiem paklauvēja pa durvīm.

—   Bet tad es sev pavaicāju, — viņš turpināja jau krietni niknākā balsī, — kā divi simti gadu tādu kuslu sprukstiņu kā tevi atstājuši neskartu, neatstājot tavā izskatā ne mazāko pēdu? Vii vari man paskaidrot ?

Prīmuss notupās uz ceļiem un paraudzījās atslēgas caurumā. Pretī skatījās Rābenšteina drūmā seja.

—   Vai tai gravā bija vēl kaut kas vairāk nekā tas nemirstības gabaliņš, kuru tu toreiz man iedevi? — viņš nikni čukstēja.

Rābenšteins paplēta apmetni. Slaidajos pirkstos viņš satvēra akmeni, kas aukliņā karājās viņam uz krūtīm, un pielika pie atslēgas cauruma.

Prīmuss, galīgi samulsis, iepleta acis.

—  Es tev to iedevu? — viņš pārvaicāja. Par ko tas vīrišķis runāja?

Prīmuss aplūkoja pienbalto akmeni, kas bija mazliet lielāks nekā viņa pirksts. Sī lauska — to viņš jau bija redzējis! Viņš saķēra galvu un aizvēra acis. Pēkšņi viņš sāka atcerēties — blāvas atmiņas iznira kā no miglas.

Viņš atcerējās tumšo gravu, klintsradzi un burbuļojošo strautu. Viņš atcerējās savas rokas, kā tās sensenos laikos taustījās pa ledusauksto ūdeni pie dzelzs āķiem.

—   Ūdens… — Prīmuss murmināja, — tas bija tik šaušalīgi… baisi auksts.

Tomēr tur bija vēl kaut kas. Divas rokas! Tās kustējās zibenīgi.

—   Tu tūlīt atdosi man šo mazo lauskiņu un zvērēsi, ka tā bija vienīgā, kas bija tur — ūdenī. — Rābenšteins šņāca. Tad sāka smieties. — Es nemūžam neaizmirsīšu tavu seju, kad tu novēlies lejā. Tas tik bija skats! Tu biji tik pārsteigts, ka nespēji pat pakliegt. — Viņš pieklusināja balsi un tālāk gandrīz čukstēja: — Tu man no kakla norāvi zelta atslēdziņu, vai atceries? Tu gribēji pieķerties pie manis. Gandrīz norāvi mani sev līdzi.

—   Es novēlos?! — Prīmuss kliedza. — Es novēlos?! Nē, — viņš rūca. — Es visu lieliski atceros. Tu mani pagrūdi! Iegrūdi gravā pēc tam, kad es tev biju atdevis akmeni!

—   Tas bija traģisks negadījums, — Rābenšteins nicīgi novilka. — Magnuss Ulmc gandrīz sirdstrieku dabūja, kad es viņam pastāstīju. — Viņš pašūpoja galvu. — Vecais āksts. Man ļoti grūti bija savaldīties, lai nepārsprāgtu no smiekliem. Viņš bija gatavs pats lēkt gravā, lai tevi sameklētu. Vai tu to spēj iztēloties? Šis vecais grausts gribēja rāpties tev pakaļ. Diemžēl tu biji iegāzies daudz, daudz dziļāk nekā klintsradze.

Prīmuss pārgrieza acis. Kas bija noticis? Viņš bija iekritis vēl dziļāk? Prīmuss drudžaini domāja. Tomēr, lai arī kā viņš saspringa, atmiņas bija pagaisušas.

—   Ko tu atradi bezdibeņa dzīlēs? — Rābenšteins taujāja. — Kaut ko lielāku nekā šī mazā lauskiņa? — Viņa acis iemirdzējās. — Tomēr daudz vairāk mani interesē atbilde uz citu jautājumu: kā tu tomēr izkļuvi no turienes? Tad jau tu esi īsts rāpšanās meistars.

Prīmuss gribēja kaut ko teikt, tomēr ātri aizvēra muti un apklusa. Skaidrs, ka Rābenšteins daudz ko nezināja. Vii tiešām viņš nezināja, ka Prīmuss spēj pārtapt sikspārnī un lidot? Laikam tiešām Plima bija pamatīgi novērsusi viņa uzmanību, kad bēga no bibliotēkas. Un arī viņa vārnas to nebija izstāstījušas.

"Tas ir labi," Prīmuss nopriecājās. "Viss, ko Rābenšteins nezināja, bija viņa priekšrocība."

—   Ko tev vajag šeit? — Prīmuss vaicāja.

—   Ak, Prīmus, — Rābenšteins izsmējīgi novilka. — Vai tiešām tu mani uzskati par tik dumju? Tu taču zini, ko es meklēju. Manu darbistabu tu jau esi pārmeklējis. Jūs esat nozaguši manu grāmatu, — viņš noteica. — Manis dēļ jūs to varat paturēt. Šai ūķī tā jums tikpat neko nelīdzēs. — Viņš domīgi pakasīja zodu.

— Jūs ierodaties bibliotēkā un sākat izvaicāt par Mēness sirpi. Man vajadzēja jau pirmajā reizē jūs nogrābt. Man vajadzēja uzzināt, kā šī mazā, nejaukā ragana par visu uzzinājusi. Tu viņai izstāstīji? Kurš gan cits? Magnuss Ulme savus slepenos pētījumus slēpa pat no manis.

—  Viņam noteikti bija pamatots iemesls to darīt, — Prīmuss noteica un atcerējās slepeno darbistabiņu tornī aiz vīna krūkām.

Rābenšteins nepaļāvās provokācijai.

—   Es visu laiku prātoju, kādu elementu tu meklē, — viņš turpināja. — Bagātība tevi noteikti neinteresē, man vecais, labais draugs. Arī nemirstības tev pašam ir vairāk nekā pietiekami, vai ne? — Viņš pieliecās pavisam tuvu pie slēdzenes. — Kur tu glabā elementu, kuru toreiz atradi? Vai Ulmes vecajā tornī? Manuprāt, būs tā rūpīgāk jāpameklē.

Prīmuss dzirdēja, ka Rābenšteins piecēlās.

—   Tomēr visupirms es paņemšu to, ko meklēju jau ilgāk nekā mūžību. Es vienmēr domāju, ka tās nedaudzās lauskas, kas palikušas no Mēness sirpja, guļ Mēnessgaismas ezera dzelmē. Ulmes pierakstos bija minēts kaut kāds ezers. Tu nespēj iztēloties manu izbrīnu, kad koboldi man pastāstīja par pazemes ezeru Nezāļu valstībā. Gliemežu strauts tiešām ir aizskalojis Mēness sirpja atlūzas dziļajā gravā. Kurš to varēja domāt? Mēs abi toreiz bijām uz pareizajām pēdām. Tomēr to, ka ūdens zem zemes aizplūst līdz pat pazemes ezeram, tu neattapi. — Rābenšteins saviebās un nicīgi nošņācās.

—   Protams, es koboldiem ļoti dāsni pateicos par šādu informāciju, — viņš turpināja. — Turklāt es viņiem pateicu, ka jūs abi esat nešpetni un bīstami zaglēni un viņiem jūs jāuzmana.

Iespējams, viņi to darīs vēl vairākus gadus. — Viņš cienīgi palocījās. — Dikti jau nu pieklājīga tautiņa ir šie koboldi, — viņš noteica. — Jūs neticēsiet, bet viņi man sīki jo sīki izstāstīja ceļu līdz šim ezeram. — Viņš atkal paklanījās.

—  Nu, ardievu, mans draugs. Ceru, ka tev patīk tavs jaunais miteklis. Tev taču nav jāpierod pie drūmiem ūķiem, vai ne?

—   Rūven! — Prīmuss kliedza viņam nopakaļ. — Tūlīt laid mūs ārā!

Viņš bclza ar dūrēm pa durvīm. Atbildē skanēja tikai velnišķīgi smiekli, kuri pakāpeniski noklusa tumsā.

Plima neapmierināti noburkšķēja:

—   Ko tu trokšņo? Vai ķirbis jau klāt? — Viņa izberzēja acis. — Godātais kungs īpaši nesteidzas ar atgriešanos.

—   Nē, — Prīmuss atbildēja. — No Sniga nav ne ziņas, ne miņas. Toties šeit bija Rābenšteins!

—   Ko?! — Plima iekliedzās un pielēca kājās. — Tu runā'nopietni?

—   Mums jātiek ārā, — Prīmuss dusmojās. — Turklāt pēc iespējas ātrāk. Rābenšteins visu zina. Pat to, kur atrodas Mirdzošais ezers.

—   Tā nevar būt patiesība, — Plima iesaucās. — Mums nekavējoties jāatver šīs durvis.

Trakās dusmās viņa spēra pa durvīm. Vienīgais, ko viņa panāca, bija sasistais papēdis.

—   Vai! — viņa iekaucās un lēkāja uz vienas kājas. Šīs stulbās, pretīgās, vecās, sapuvušās koka durvis! Nejēdzība, stulbums un preteklība! — Viņa ievilka elpu un turpināja: — Tās ir tik cietas.

GROTA

Telpā atskanēja nerimstoša krakšķēšana. Mazajā sardzes istabiņā čabēja un grabēja, it kā šeit uzdarbotos vesela aptrakušu vāveru armija. Sardzes istabiņa bija šauriņa un maziņa, tai bija slīpas sienas, un pat koboldiem tā bija pārāk zema. Tomēr tā nebija nemājīga, gluži pretēji — aprūsējušā dzelzs krāsniņā plīvoja omulīga uguntiņa, blakus tai bija sakrautas ozola pagalītes. Seit stāvēja maza kumodīte, divi koka skapīši un plauktiņš ar šķīvjiem, podiņiem un alus krūkām. Tomēr vislielāko vietu aizņēma varens » >

galds, kas atradās istabas vidū. Tas bija apaļš, ķirmju izvagots un apsegts ar sārtbaltu, rūtotu galdautu. Pie galda sēdēja abi sargi un gaidīja beidzamies naktsmaiņu.

Viņi starp ceļiem bija iespieduši bļodiņu atkritumiem, rokās viņi turēja riekstu standziņas, uz galda stāvēja maiss ar palmu jeb ziloņkaula riekstiem. Nezāļu valstībā tie ienācās augu gadu. Tie bija līdzīgi melniem valriekstiem, garšoja kā mandeles un auga dziļi zemē. Vajadzēja krietni papūlēties, lai pāršķeltu biezo čaumalu, tomēr rieksti bija ļoti gardi un šo pūliņu vērti.

Diemžēl vārdiņš "piepūle" nebija zināms šiem abiem lēnīgajiem kungiem.

—   Galīgi nepraktisks, — noteica mazākais sargs. — Ļoti nepraktisks.

Savu vāli viņš bija atbalstījis pret sienu un saviebies aplūkoja

riekstu standzinas.

>

—   Tiešām, — otrais viņam piebalsoja. — Nepraktisks, bet ļoti gards.

Mazais sakoda zobus.

—   Garšo tiešām labi, — viņš noelsās, — bet vai tie nevarētu no zemes izlīst bez šīs briesmīgi cietās čaumalas?

—   Nezinu, — skanēja atbilde. Šie abi nebija pārāk runātīgi.

Mazais neapmierināti ieņurdējās. Viņš sakopoja visus spēkus

un spieda cik spēdams. Beidzot viņam izdevās. Ar skaļu knakšķi rieksts pāršķēlās, un kobolds iekodās tā kodolā. Čaumala iekrita bļodiņā starp ceļiem, un kobols paķēra nākamo riekstu.

—   Pēc šādas nakts es vienmēr esmu svaigs un rosīgs.

—Es arī, — otrais piebalsoja. — Es tūlīt būšu visu pieveicis.

Abu naktssargu maiņa nešķita sevišķi saspringta. Bet, no otras puses, šos abus nebija ari tik viegli satraukt.

Tostarp Snigs klusu kā pelīte sēdēja stūrītī zem plaukta. Viņš bija klusītēm atvēris durvis un, neviena nepamanīts, ielavījies sargu istabiņā. Tas bija patiess varoņdarbs, ņemot vērā viņa miesas apmērus. Zemu pieliecies, viņš sazvērnieciski lūkojās uz sargiem, kuri joprojām nebija viņu pat pamanījuši. Varbūt viņš nemaz nebija tik resns, kā teica Prīmuss, bet gan slaids un neuzkrītošs? To viņš pārbaudīs nākamajā izdevīgajā gadījumā. Tagad viņam bija citas rūpes.

Snigs uzmanīgi paliecās uz priekšu un palūkojās apkārt. "Kur bija atslēgas?" viņš pavaicāja pats sev. Pie sarga jostas to nebija. Snigs pastiepās tik tālu, cik spēja, un pašķielēja ap stūri un aiz skapja. Beidzot viņš tās saskatīja. Atslēgu saišķis karājās uz āķa pie kumodes, aptuveni divas pēdas no grīdas. "Bērnu spēle," nodomāja Snigs. Viņam līdz turienei jāaizšļūc un tās jāpaķer.

Tad viņš vērtējoši papētīja koboldus. Viņš nespēja rast izskaidrojumu, kāpēc šie cītīgi ņemas ar riekstiem. Viņš jau nu būtu notiesājis riekstus ar visu čaumalu — turklāt abus maišeļus.

Bet tagad gan uz priekšu! Ķirbis uzmanīgi, centimetru pēc centimetra šļūca uz priekšu, tuvojoties atslēgu saišķim. Sniga šļūkšana sargu radītajā krakšķēšanā un brakšķēšanā nebija sadzirdama, bet viņš gan neatvairāmi tuvojās mērķim. Tomēr bija jāuzmanās, jo lielākais no šiem abiem diezgan pārsteigts ik pa brīdim palūkojās uz Snigu. Tomēr Snigs tika galā arī ar šo situāciju. Viņš sarāvās, aizvēra acis un lieliski notēloja nogatavojušos dārzeni.

Viņa maskēšanās bija izcila. Vai arī sargi bija pārāk aizņemti ar riekstu skaldīšanu, un nekas nespēja novērst viņu uzmanību. Snigs notupās zem āķa un novērtēja pozīciju. Tagad atlika vien gaidīt. Tikko būs izdevība, viņš palēksies un sagrābs atslēgu saišķi. Pēc tam gan vēl vajadzēs kaut kā aizlaisties.

— Es te parēķināju, — mazākais no sargiem teica. — Man nepieciešams četrreiz vairāk laika šā rieksta izlobīšanai nekā tā apēšanai. Ja čaumala ir cietāka, tas notiek piecreiz ilgāk. Tu vari iztēloties?

—   Tu to pats aprēķināji? — otrais pavaicāja. — Neaptverami.

—   Kad es tev saku, — mazais piestūķēja pilnu muti un čāpstinādams teica: — Pagaidi tik, tūlīt nāks vēl kaut kas labāks! Ja mēs šeit piecas stundas nedarīsim neko citu, kā vien sēdēsim un ēdīsim riekstus, vismaz četras no šīm stundām mēs skaldīsim čaumalas.

—   Neticami, — viņa kolēģis nobubināja un garlaikoti pašūpoja galvu.

—   Bet tā tas ir. — Mazākais sargs paņēma kārtējo riekstu. — Iztēlojies tikai, ja šādās čaumalās augtu arī zirņi. Tad vajadzētu ņemties četras nedēļas, lai piepildītu vienu mazu katliņu.

—   Man negaršo zirņi.

—   Man vienalga, — atskanēja ņurdoša atbilde. — Tas bija tikai picm… — Mazais aprāvās teikuma vidū.

Rieksts, ar kuru viņš patlaban cīkstējās, laikam bija no īpaši cieta materiāla. Viņš dziļi ievilka elpu, iestenējās un sāka spiest riekstu standzinas ar abām rokām. Velti. Rieksts nešķēlās.

Kobols bija cieši nolēmis nepadoties. Viņš parādīs šim cietpaurim riekstam. Viņš noliecās uz priekšu, sagrāba riekstu un spieda. Viņš spieda un spieda, un spieda, līdz vaigi kļuva sarkani, un šķita, ka viņš tūlīt pārsprāgs. Pēkšņi riekstu standziņas salūza. Kā lode rieksts izšāvās starp rokām, pārlidoja šķērsām pāri telpai un nokrita pelnos pie krāsns. Sargiem mutes palika vaļā.

Tieši šo izdevību Snigs tik pacietīgi bija gaidījis.

"Tagad vai nekad," viņš nodomāja. Viņš zibenīgi palēcās, atvēra muti un sagrāba atslēgu saišķi. Darīts! Ar piepūstiem vaigiem viņš piezemējās uz grīdas, kur palika nekustīgi guļam.

—   Vai tu redzēji? — lielakais pavaicāja.

—   Ko?

—   Tas ķirbis. Tas kustējās.

—   Kāds ķirbis?

—   Nu, tas tur. Kas stāv blakus tavai vālei.

Mazais pagriezās. Tad vispirms paraudzījās uz Snigu un pēc tam uz savu kolēģi.

—   Tas tiešām kustējās? — viņš vaicāja.

—   Protams, — otrs apstiprināja, — tā kā es te sēžu! Tikai es nezinu, ko lai par to domāju.

Mazais izstiepa apakšlūpu.

—   Vai pateiksi man ari, kad zināsi?

—   Manis dēļ, — šis pamāja. — Pateikšu ar.

Temats bija izsmelts. Abi atkal apsēdās pie galda un pievērsās riekstiem.

Tostarp Snigs lēnām un tik klusu, cik vien spēdams, virzījās uz izeju. Atslēgu saišķis mutē garšoja briesmīgi, pat ja viņš centīgi domāja par riekstu maisu. Lielākais vēlreiz caur pieri paskatījās uz viņu un jau pacēla pirkstu, bet tad atmeta ar roku. Iespējams, viņš nolēma pievērsties svarīgākai nodarbei, nekā vērot kaut kādu zvārojošos ķirbi.

Snigs izspruka no sargu telpas un lēkšiem traucās pa ejām uz celli. Prīmuss ar Plimu noteikti jau ir pārgaidījušies.

Ejas ap svinību zāli bija pilnīgi pamestas. No smalkajām viesībām, kuras šeit norisinājās tikai pirms dažām stundām, nebija ne vēsts. Vien šur un tur klīda daži koboldi, kuri novāca pēdējās laternas ar jāņtārpiņiem, un vairs neviena cita šai tuneļa galā nebija. Tāda pati aina pavērās ejā, kas veda uz Primusa un Plimas mazo cellīti. Ja kāds šeit tagad ietu garām, noteikti saklausītu nodevīgo skrāpēšanos un knosīšanos aiz koka durvīm.

—   Tur nekā nebūs, — Prīmuss teica.

—   Kāpēc tu visu laiku saki šo "Tur nekā nebūs"? — Plima nošņācās. — Gan redzēsi. Podziņa ir par biezu, un visa vaina. — Viņa sakoda zobus. — Nesatraucies, es visu izdarīšu.

Abi tupēja kaktā aiz durvīm un kasīja sienu pie durvju eņģēm. Plima bija paņēmusi Primusa misiņa pogu un mēģināja to aizbāzt aiz durvju tapas. Viņa cerēja to izcelt, lai varētu izkustināt durvis. Diemžēl šim pasākumam nebija nekādu panākumu.

—  Ja es vismaz kaut ko varētu saskatīt, — viņa īgņojās.

—   Palaid mani, — Prīmuss ieteica.

—   Nekā nebija, ej prom. To es pati izdarīšu. — Viņa nikni spieda pogas malu skrūves smalkajā gropē.

Pēkšņi viņa atrāva roku.

—  Aūūūū! — viņa kauca. — Tagad es nolauzu vēl vienu nagu!

Prīmuss uzsita viņai pa plecu.

—   Es taču tev uzreiz teicu, lai ļauj man. Dod pogu!

—  Ak, šitā stulbā poga! — viņa kliedza. — Ja Čaks tev nebūtu iedevis šo sarūsējušo lietiņu, mēs nesēdētu šai ūķī! Es gribētu zināt, kur…

Plima nepabeidza teikumu, jo nākamajā mirklī aiz durvīm atskanēja pazīstama balss:

—   Hallo! — Snigs sauca. — Hallo, Prīmus!

—   Snig! — Prīmuss kliedza. — Snig, mēs esam šeit!

—   Hallo, Prīmus? Plima? Hallo, jūs tur esat? Plima dauzīja ar dūrēm pa durvīm.

—   Un kā tu domā, kur mēs varētu būt?

—   Man ir atslēgas, — Snigs sauca. — Fui, trakoti negaršīgas! — Viņš izspļāva saišķi.

Plima skatījās uz Prīmusu ar piemiegtām acīm.

—  Vai tas sprukstiņš tiešām kaut kur pametis manu somu? Es taču viņam īpaši pieteicu, lai…

—   Kušš, tu ar savu somu. — Prīmuss pašūpoja galvu. — Tu esi liels malacis, — viņš uzsauca Snigam pa atslēgas caurumu. — Tagad iebīdi tās zem durvīm.

—   Sapratu, — atskanēja balss aiz durvīm. — Tūlīt iestumšu. Snigs nolieca galvu un pabīdīja atslēgu saišķi zem durvīm. Viņiem paveicās. Zem durvīm bija izveidojusies tieši neliela

iedobe, un atslēgu saišķis izgāja cauri. Prīmuss to satvēra. Viņš drudžaini mēģināja atslēgas citu pēc citas, līdz beidzot atrada īsto. Slēdzene noklakšķēja, un durvis bija vaļā. Snigs staroja un lepni raudzījās uz viņiem no ejas.

—   Tas bija meistarstiķis, — Prīmuss viņu uzslavēja, neslēpjot savu steigu. — Tu mums jau otro reizi palīdzi.

—   Ak, ko nu, nieki vien, — Snigs atbildēja uzspēlētā vienaldzībā. — Nekādu problēmu. Tas man izdevās ļoti ātri.

Plima arī noliecās pie Sniga un noglāstīja galvu.

—  To tu lieliski nokārtoji, meistarzagļa kungs, ļoti meistarīgi. — Viņa sarauca uzacis. — Vai manu somu arī kaut kur redzēji?

—   Redzēju gan, — Snigs atbildēja. — Bet tā man bija par smagu. Ja tu to meklē, — viņš turpināja, — tā stāv hallē, kaut kur zem pirmā galda.

—   Hallē zem pirmā galda, — Plima atkārtoja un parāva Primusu pie piedurknes. — Ejam taču beidzot. Mēs jau tā esam zaudējuši pārāk daudz laika.

Prīmuss vēlreiz pagriezās pret Snigu un pamirkšķināja viņam.

—   Diemžēl mums jādodas tālāk, — viņš iesaucās. — Satiksimies vēlāk pie torņa.

—   Pagaidiet acumirkli! — Snigs izbrīnījies noraudzījās viņiem pakaļ. —Jūs vēl paliksiet šeit?

Bet atbildes vairs nebija.

Abi skrēja, cik vien ātri spēdami. Rābenšteinam bija milzu handikaps, kuru viņiem par katru cenu bija jāiesteidz. Vissliktākajā gadījumā, no kura viņi ļoti baidījās, viņš jau bija atradis Mēness sirpja lauskas un ar tām pazudis kalnos.

Prīmuss lidinājās virs pašas grīdas, kad viņi nokļuva ejas pašā galā. Kurp tagad? Pa labi vai pa kreisi? Pa kreisi! Hallei jābūt kaut kur šai virzienā. No grīdas uzvirmoja konfeti, kad Prīmuss ar Plimu traucās pa gaiteni. Par laimi, ejā no sienām vēl nebija noņemti gaismekļi. Viņi traucās vēja ātrumā, līdz beidzot nokļuva svinību hallē. Plima ļoti cerēja, ka koboldi šai laikā nav aizvākuši viņas somu. Tad, visticamāk, Plimai pasaule būtu sabrukusi.

Abi iebrāzās zālē, kur valdīja piķa melna tumsa. Gaisma, kas iespīdēja no tuneļa, ļāva daudzmaz orientēties. Plima nometās uz ceļiem un taustījās pa pagaldēm, gar galdu kājām un tvēra visu, kas trāpījās pa rokai. Tomēr vienīgais, ko viņa atrada, bija papīra virteņu skrandas.

Primuss jau bija pārtapis un zigzagā lidinājās pa pagaldēm. Sikspārnim gaisma nebija nepieciešama, tāpēc jau pavisam drīz viņš ieraudzīja meklēto.

—   Atradu, — viņš sauca.

—   Kur? — Plima kliedza.

—   Šeit, apakšā!

—   Vai tur viss ir iekšā?

—   Kā gan es to varu zināt?

Viņš atkal pārtapa cilvēkā, pieliecās un sagrāba somu. Tā gan nebija tik smaga, kā Snigs bija attēlojis. Bet nu gan jāsteidzas!

Prīmuss trauca pie Plimas, un abi laidās prom pa tuneli. Plima nolēma paskatīties, vai visi viņas dārgumi ir vietā. Viņa nostājās zem gaismekļa un pavandījās somā. Šķiet, nekas nav pazudis. Par laimi koboldiem.

Prīmuss izpleta tuneļu karti un palūkojās tajā.

—   No šejienes nevajadzētu būt pārāk tālu, — viņš noteica. — Manuprāt, mums jāseko šai ejai, līdz nokļūsim lielā sazarojumā. — Viņš vilka ar pirkstu pa līnijām. — Eja, kas ved uz Mirdzošo ezeru, visticamāk, ir neliels savienojošs tunelītis, kas atzarojas no galvenās ejas.

Viņš paraudzījās uz Plimu un pielieca galvu.

—   Skaidrs, — viņš noteica. — Tunelis droši vien ir tikai pazemes cauruļu pasta savienošanai. Neievērot to mēs nevaram. Ejot pa šo tuneli, noteikti nonāksim pie tā.

Viņš salocīja karti un ielika atpakaļ kabatā. Abi atkal posās ceļā.

Ceļš izrādījās krietni garāks, nekā Prīmuss sākotnēji bija aprēķinājis. Viņi pastāvīgi uzdūrās citām sānejām, kāpnēm un rampām, kas veda stāvus augšup vai vēl dziļāk pazemē. Tikai aptuveni pēc pusjūdzes viņi beidzot nokļuva vietā, par kuru bija runājis Prīmuss. Viena plaša eja veda pa kreisi, otra — pa labi, bet taisnais tunelis šeit beidzās.

—  Tagad es vispār neko nesaprotu, — Prīmuss noelsās. — Saskaņā ar karti ceļam ir jāturpinās?!

Viņi raudzījās uz visām pusēm.

—  Vai esi drošs, ka esam pareizajā vietā? — Plima vaicāja. Viņa paspēra soli sānis un tad iegāja ejā pa labi.

—   Protams, — Prīmuss bija pārsteigts. — Kartē taču tieši tā arī uzzīmēts. Vai tiešām…?

Viņš jau bāza roku kabatā pēc kartes, kad atskanēja Plimas sauciens: — Seit ir durvis!

Prīmuss sarāvās. Durvis? Tās jāapskata. Divdesmit soļu atstatu no atzarojuma klints sienā bija dēļu durvis. Tās nebija aizslēgtas.

Bez vilcināšanās Plima tās atrāva vaļā. Pretī sitās sasmacis zemes un mitru sakņu smārds. Toties viss bija tieši kā kartē: aiz durvīm atradās meklētā savienojošā eja!

Tā bija zema un tikpat tumša, cik šaura. Plima saviebās. Viņa bija daudz ko redzējusi, bet šis caurums neizskatījās diez ko aicinošs. Tajā bija sasmacis un sasmirdis gaiss, turklāt tur bija ellīgi tumšs. Šeit pat Tādelis un Milss neietu iekšā — un tas jau daudz nozīmēja. Tomēr — vai tas viņiem patika vai ne, izvēles nebija. Viņiem bija jādodas tur iekšā.

Plima smagi nopūtās. Visupirms viņiem bija nepieciešama gaisma. Viņa pavandījās savā somā, kur juku jukām bija pudelītes, blaškītes un saknītes.

—   Man bija jābūt vēl dažiem, — viņa noteica, — esmu pilnīgi pārliecināta. Lūk, atradu!

Plima pameta Prīmusam burvju riekstu un pēc brīža sameklēja arī sev vienu. Viņi "ieslēdza" riekstus. Prīmuss noņēma cilindru no galvas un satvēra riekstu pirkstos.

—   Labi, paskatīsimies, kas mūs sagaida ejas otrā galā. Dodamies uz Mirdzošo ezeru!

Pa milzu peļķēm un spokainiem netīrumu un putekļu vijumiem viņi lauzās uz priekšu. Tunelī bija tik tumšs, ka pat burvju riekstu gaisma apspīdēja tikai dažus soļus uz priekšu, bet tālāk zuda piķa melnajās akmens sienās. Prīmuss saliecies steidzās uz priekšu. Atlika vien brīnīties, kā šīs ejas joprojām nav sabrukušas, jo tajās nebija neviena atbalsta. Ja kāds arī bija redzams, tas bija pilnīgi satrupējis.

Plima turējās viņam cieši aiz muguras. Šis ceļš bija daudz baisāks par tiem, kurus varētu iztēloties ļaunākajos murgos. Visur bija dubļi un netīrumi, kas nokrituši no griestiem, visur pilēja ūdens. Saraujoties pretīgumā, viņa stampājās pa peļķēm, kuras kļuva arvien lielākas. Tomēr vispretīgākie bija šie putekļainie vijumi, kas pastāvīgi lipa pie sejas vai ieķērās matos. Plima kvieca teju katrā solī vai vaimanādama purināja galvu. Tas bija baisi.

Aptuveni pēc četrām jūdzēm eja paplašinājās un kļuva ari augstāka. Prīmuss apstājās un ieklausījās. Kaut kur, ne pārāk tālu, bija dzirdams troksnis.

—   Tu arī to dzirdi ? — viņš čukstēja.

Plima palūkojās uz viņu. Viņas elpa mazos mākonīšos cēlās pie griestiem.

— Jā, — arī viņa čukstēja, — dzirdu ūdens plaukšķēšanu. Kaut kur plūst strauts.

—   Pareizi, — Prīmuss pamāja. — Un es zinu, kur tas ir.

Prīmusa acis mirdzēja. Jo tālāk viņi gāja, jo skaļāka bija ūdens

urdzēšana. īsi pirms tam viņu gaismekļu strēles pārslīdēja pa sienām un izgaismoja simtiem melnu vadžu, kas bija sadzīti ejas griestos.

Plima paraustīja Prīmusa fraku.

—   Paskat, tavi kolēģi jau sapulcējušies. Ja es būtu zinājusi, ka šeit, lejā, tie tiek teju pasniegti uz paplātes, es nebūtu dzenājusies tev pakaļ. Šeit ir ļoti liela izvēle.

"Par ko, pie velna, viņa runā?" nodomāja Prīmuss. Tad viņš to ieraudzīja.

Sikspārņi! Cik tālu vien sniedzās skats, tie karājās viņiem virs galvas, salikuši spārnus, un gulēja. Prīmusam šermuļi pārskrēja pār muguru. Arī to viņš jau bija redzējis, viņš to atcerējās.

Plima neļāva viņam ļauties pārdomām.

—   Nāc taču! Mums jāsteidzas. Ja kādu no šiem tu pazīsti, atpakaļceļā varēsi pamāt viņam ar rociņu, — Plima noķiķinājās.

Plimai bija taisnība. Viņi nedrīkstēja zaudēt laiku. Prīmuss novērsās, samiedza acis un steidzās tālāk.

Jau drīz viņi nonāca tur, kur eja kļuva divkārt platāka. Griesti pašķīrās, un viņu priekšā no augšas gāzās šaurs ūdenskritums. Prīmuss uzreiz saprata, kur viņi atrodas un no kurienes plūst ūdenskritums: tas bija Gliemežu strauta ūdens!

Tātad viņi ar Plimu patlaban stāvēja gravas pašā dziļumā, dziļi zem klintsradzes. Vai tieši šī bija tā vieta, par kuru runāja Rābenšteins? Vai Prīmuss savulaik bija iekritis tieši šeit, kad viņa vecais draugs nogrūda viņu bezdibenī? Prīmuss paraudzījās apkārt. Viņi stāvēja uz klints, kas gadu simteņos bija pacēlusies virs ūdens. Ja tā nebūtu noticis, Prīmuss noteikti būtu atcerējies tālaika iespaidus: pienaini mirdzošo akmeni, uz kura viņš sensenos laikos bija uzkritis!

Viņi pakāpās malā. Ūdens plūda visur, pirms ietecēja tunelī. Tomēr Plima un Prīmuss kājas nesamērcēja, jo koboli bija gādīgi izbūvējuši koka celiņu, kas virs ūdens pacēlās labi ja plaukstas platumā un bija nostiprināts ar siksnām. Tagad atkal vajadzēja galvu ieraut plecos.

Viņi aizspraucās garām ūdenskritumam un uzkāpa uz celiņa. Koks bija satrupējis no vecuma. Tas krakšķēja un brakšķēja, it kā grasīdamies izšķīst zem kājām. Tomēr — viss, ko koboldi būvēja, bija stiprs. Tādējādi abi laimīgi sasniedza tuneļa galu.

Plimai aizrāvās elpa. Viņa iznāca no zemās ejas, tad lēnām izslējās. Viņai trūka vārdu! Skats bija pārlieku varens. Nekad, nekad viņa nebūtu spējusi iztēloties, ka kaut kas tamlīdzīgs visus šos gadus varēja palikt apslēpts zem meža. Klintis pašķīrās, acīm pavērās gigantiska grota, kuras augstums bija vismaz deviņdesmit pēdas. Pat Prīmuss palika stāvam kā pienaglots un raudzījās apkārt kā apburts. Viņi beidzot bija to paveikuši. Viņi skatīja pazemes ezeru.

Par mirdzošu to nosaukt gan nevarēja. Tas bija zaigojošs. Ūdens, dzidrs kā kristāls, zaigoja gaismā kā tūkstoš zvaigznes. "Kā gan mirdzētu šī grota, ja jaunā Mēnesī iemirdzētos sirpja lauskas?" abi vienlaikus nodomāja. Tikai tad viņi pavērās augšup, kur vajadzētu būt griestiem. Ko tas nozīmēja? Plima pacēla gaismiņu augstāk. Tur kaut kas karājās?! Vai tie bija stalaktīti? Nē, tie bija pārāk sazaroti.

Prīmuss pasmaidīja.

—   Paskat, — viņš čukstēja. — Tie ir noslēpumainie koki, kuri aug no augšas uz leju. Viss skaidrs. Tās ir saknes! Saknīte runāja par koku saknēm. Par Tumšā meža senseno koku saknēm. Kā man tas uzreiz neienāca prātā. — Viņš uzsita ar dūri pa sauju. — Es visu laiku domāju, ka pazemes ezers ir kaut kur zem Miglas laukiem. Vai spēj iztēloties, kur mēs būtu nonākuši, ja būtu devušies nepareizā virzienā? Par laimi, Snigs atklāja to tintes traipu…

Pēkšņi Plimai izlauzās kliedziens, kas atbalsojās grotas sienās.

—   Es redzu gaismu! — Viņa burtiski sēca. — Tas preteklis joprojām ir šeit!

Prīmuss krasi atskatījās. Tagad arī viņš to redzēja! Viņi nolēca no takas un metās skriet.

Ezera labajā krastā bija plats krasts, kur ūdens nebija pārāk dziļš. Pat tumsā tā dibenā bija saskatāmi smalki olīši. Tā kā ezerā ieplūda Gliemežu strauts, no tā visdrīzāk izplūda meža avoti.

Abi skrēja, cik vien ātri spēdami, gaismas virzienā. Tā bija eļļas lampa — tā pati, kas tonakt spīdēja Mēnessgaismas ezerā. Tā bija nolikta zemē, pavisam tuvu ūdenim. Lampas gaismā Prlmuss un Plima saskatīja pasta koka caurules, kuras gar klints sienu stiepās līdz pat grotas otram galam. Zemē bija nomesti daži veci spaiņi, bet pie sienas Prlmuss pamanīja lāpstiņas un āķus.

Bet, galvenais, — viņš ieraudzīja Rābenšteinu! Viņš tupēja pie lampas un uzlūkoja viņu ar velnišķīgi mirdzošām acīm. No apakšas spīdošā gaisma padarīja viņa seju par negantu viepli. Viņš lēnām piecēlās. Rokās viņam bija liels Mēness sirpja gabals.

—   Prīmus, Prīmus, — viņš šņāca. — Tu mani pārsteidz. Tu tiešām esi velna puika, malacis. — Viņa acis uzšķīla zibeni un tad samiedzās šauras jo šauras. — Tu ne tikai izlien no bezdibeņa, bet pat izlavies cauri aizslēgtām durvīm. — Rābenšteins pacēla galvu un draudīgi tuvojās. Viņa apmetnis bija samircis slapjš.

—   Dīvaini, — viņš ķērca, — ļoti dīvaini. Tu esi apbrīnojams puisietis, tas jāatzīst. Vecais Magnuss Ulme atkal varētu ar tevi lepoties. Lai gan viņš vienmēr to darīja.

—   Patiešām?! — Prīmuss uzsprāga. — Vienīgi žēl, ka viņam vairs nav tādas iespējas. Kas ar viņu notika? Nu, taču runā! Vai piemānīji viņu, kad novāci mani no sava ceļa, tu gļēvais nodevēj?

Rābenšteins dārdoši smējās.

—  Jā, to tu gan gribētu, vai ne? — Viņš baudkārē aizvēra acis. — Tur jau viņš aiziet — pa ceļiem un tiltiem, bet mājās nenāks vairs nekad. Esmu pārliecināts, ka mums ir daudz ko pastāstīt, mīļais Prīmus. Patiesībā tā būtu varena izrāde, ņemot vērā to, ka mūsu rīcībā ir viss atlikušais pasaules laiks.

Viņš pacēla roku un rādīja lausku, kuru tikko bija atradis ūdeni. Kad Plima to ieraudzīja, viņa iepleta acis. Tas bija sirpja gals! Tieši tas gabals, pēc kura viņa tik kvēli ilgojās.

Tagad Rābenšteins lēnām un uzmanīgi atkāpās pie klints sienas. Viņš dusmās grieza zobus.

—   Diemžēl, diemžēl man vajadzēs tevi sarūgtināt, — viņš elsa. — Laikam mūsu sarunai nav lemts notikt. Vai zini, Prīmus, tu mani sāc kaitināt. Tu esi kā ērce, kā uts. Kā dadzis, no kura netiek vaļā. To pašu varu pateikt par to raganu, vai kas tā sīkaļa tur ir.

Viņš taustīdamies meklēja kalnraču darbarīkus.

—  Tikko iestāsies nākamais jaunais Mēness, — viņš teica, — es atkal būšu šeit, vai dzirdi ? Tad es savākšu visu, kas iemirdzēsies šās peļķes dibenā. Ja kādā no šīm lauskām slēpjas kāds elements, kuru es meklēju, es tam atvēlēšu visu savu laiku.

—   Nē! — Plima kliedza. — Tūlīt dod akmeni šurp. Tas nav īstais. Šis gabals tev nav vajadzīgs, tici man.

—   Ak tā? — Rābenšteins smējās. — Vai šitā mazā raganiņa grib to dabūt sev? Labi — nāc un paņem to. — Viņš pamāja ar roku un nometa lausku oļos sev pie kājām.

Kā apmāta Plima jau grasījās mesties tai pakaļ.

—  Stāvi, nekusties! — Prīmuss iekliedzās, mēģinādams satvert Plimu. Bet bija jau par vēlu.

Plima pastiepa rokas, noliecās un gandrīz jau sasniedza akmeni — bet Rābenšteins pārliecās virs viņas. Izbijusies viņa pavērās augšup, ieraudzīja dusmās saviebto ģīmi, naida pilnās acis un spožo lāpstu, kuru Rābenšteins bija atvēzējis sitienam. Tad viņai acīs sametās tumšs.

*

Dusmās šņākdams, Primuss skrēja pie Rābenšteina. Viņš bez vilcināšanās atvēzējās otram sitienam, vienaldzīgi pavēries uz bezsamaņā guļošo Plimu sev pie kājām.

Tomēr Primuss bija ātrāks. Viņš tik strauji ietriecās Rābenšteinam krūtīs, ka tas atmuguriski atsitās pret klints sienu. Spainis un lāpsta aizlidoja pa gaisu, kad viņš zaudēja pamatu zem kājām. Nikni viņš lūkojās uz Prīmusu no apakšas uz augšu, šķiezdams pa gaisu siekalas.

—  Tā, manu draudziņ, — viņš šņāca. — Tagad tava kārta. Es ļoti ilgi gaidīju šo priekpilno bridi.

Rābenšteins pielēca kājās un vēzēja lāpstu kā izkapti. Primuss ātri atlēca atpakaļ. Metāls šņākdams nosvilpa gar viņa ķermeni, gandrīz skardams kaklu, un iešķēla cilindru. Rābenšteins dusmās teju vārījās. Viņš vēzēja lāpstu, tad sāka kapāt ar to, tēmēdams Primusam, bet trāpīdams tikai krasta oļos.

Primuss nekavējās izmantot šo izdevību. Viņš piespieda lāpstu ar vienu kāju, bet ar otru spēra Rābešteinam sejā. Rābenšteins sāpēs ierēcās. Viņš atlaida lāpstu, aizgrīļojās pāris soļus atpakaļ, paklupa pār saļimušo Plimu un novēlās starp spaiņiem un citiem kalnraču darbarīkiem. Plima novaidējās, lēnām atvēra acis, bet tā arī palika nekustīgi guļam. Tostarp Rābenšteins valstījās pa zemi, līdz uzslējās kājās. Pārskaities līdz baltkvēlei, viņš sagrāba spaini un streipuļoja pretī Primusam, pa ceļam pagrābdams vēl ari āķi.

—   Primus, — viņš šņācoši čukstēja. — Tu no manis neizbēgsi. Lai arī kur tu noslēptos, es tevi atradīšu. — Viņš pārkāpa pāri Plimai un tuvojās Primusam. — Pirmais, ko es izdarīšu: es nosvilināšu šo torni. Līdzko izkļūšu no šejienes, tā ķeršos klāt. Tas tik būs jauks ugunskuriņš, tici man! Koks nosvils kā nieks. Jā, pirmkārt, to noplukušo spoguli. Žēl, ka neredzēšu, kā sadegs tā tukšā koka galva. Kā tu domā, Primus? Vai viņš joprojām bārsta tās pašas asprātības kā agrāk?

Prīmuss viņā vairs neklausījās. Viņš drudžaini domāja, kā aizkavēt Rābenšteinu, tomēr prātā neiešāvās nekāds risinājums.

Tostarp Plima beidzot bija attapusies. Vaimanādama viņa turējās pie briesmīgi sāpošās galvas. Kas ar viņu notika, pie svētās raganas slotas? Kāpēc pēkšņi kļuva tik tumšs? Viņa paraudzījās apkārt un ieraudzīja eļļas lampiņu. Piepeši viņa visu atcerējās. Viņi taču ir tai dīvainajā grotā, dziļi zem Tumšā meža. Tikai — kāpēc tik ļoti sāp galva? Plima izberzēja acis, dažas reizes pamirkšķināja un tad paraudzījās apkārt. Lai gan pagaidām pasaule bija izplūdusi un orientēties bija pagrūti, Mēness sirpja lausku viņa ieraudzīja. Tā bija gandrīz deguna galā, un tā bija noteikti jādabū — par katru cenu. Ar milzīgām pūlēm viņa lēnām rāpās pie lauskas.

Tomēr Rābenšteins par viņu nebija aizmirsis.

—   Novāc savas nešpetnās roķeles! — viņš ārdījās.

Tii pašā acumirklī Prīmuss tika aizmirsts.

"Šitā ragana gan ir šerpa," viņš nodomāja. Tūlīt viņš tai sados. Rābenšteins skrēja pie Plimas, aizķēra Mēness sirpja lausku ar kāju un aizspēra to grotas vistālākajā stūrī.

—   Viss beidzies, — viņš auroja, vēcinādams āķi.

Tas nu Prīmusam šķita par traku. Rābenšteins nepārprotami bija gatavs uz visu. Prīmuss zibenīgi pārtapa sikspārnī un laidās pie viņa. Nekādas žēlastības! No visa spēka viņš ieķērās Rābenšteina galvā, iecirta nagus ādā un iekodās sejā. Rābenšteins sāpēs iekaucās, nometa āķi un kā akls streipuļoja prom gar krastu. Viņš izmisis centās sagrābt Primusa spārnus. Tas koda un skrāpējās tā, ka Rābenšteins teju zaudēja prātu.

Tīd Rābenšteins sāka Prīmusu sist. Lai gan vairāki sitieni trāpīja pašam sejā, arī Primusa spārni dabūja ciest. Visbeidzot Prīmusam vajadzēja Rābenšteinu atlaist. Ar savainotiem spārniem viņš laidās prom, bet Rābenšteins, bruņojies ar lāpstu, skrēja viņam pakaļ. Prīmuss bija tuvu spēku izsīkumam; ilgi viņš no satrakotā vajātāja izvairīties nevarēs.

— Es sapratu, — Rābenšteins elsa. — Mazais Prīmusiņš spēj pārtapt! Ak, tur pat vistām jāsmejas! Tagad es saprotu, kā tu izkļuvi no dziļās gravas. Tomēr tas tevi neglābs, vai dzirdi? Es tevi drīz noķeršu.

Kas Prīmusam būtu darāms? Lidot pāri ezeram un nonākt drošībā viņš patlaban nevarēja. Rābenšteins nekavējoties izmantotu šo iespēju, un Plima atkal būtu briesmās. Viņš aizlidoja grotas tālākajā kaktā — viņam cieši pa pēdām sekoja trakojošais Rābenšteins.

Prīmuss izmisis laidelējās krustu šķērsu, cenšoties iztēloties visu baisāko, ko Rābenšteins savā ārprātā varētu uzsākt. Pat ja viņi ar Plimu sveiki un veseli izkļūtu no šās grotas, diez vai dzīve sagādātu viņiem lielu prieku. Lai arī kur viņi apmestos, viņi dzīvotu pastāvīgos nāves draudos. Bet arī tas vēl nebija vissliktākais. Rābenšteins daudzreiz bija draudējis, ka nodedzinās torni. Prīmusam pār muguru pārskrēja auksti šermuļi. Tornī atradās ne tikai spogulis un svarīgi raksti, bet arī mazais Zobratiņš.

Primuss bezpalīdzīgi pavērās apkārt. "Kaut spogulis būtu viņu pabildinājis par Rābenšteinu," viņš nodomāja. Tam būtu vajadzējis pateikt daudz vairāk, nekā vien to, ka viņš vienmēr ir bijis gudrāks. Bet tieši šai brīdī, kad viņš atcerējās spoguļa pēdējos vārdus, Primuss kaut ko pamanīja: starp oļiem gulēja Mēness sirpja lauska!

Primuss satraukts lūkojās uz akmeni. "Acumirkli," viņam iešāvās prātā, "kā tad tā? Kas notika toreiz, kad sirpis nokrita no debesīm un sašķīda pret zemi?" Viņa galvā šaudījās dažādas domas. "Protams!" viņš atskārta. "Tas varētu derēt." Viņš saprata, ka Plima vēlējās iegūt tieši šo lausku par katru cenu, tomēr tas pašlaik nebija svarīgi. Citas iespējas izkļūt dzīviem no grotas nebija.

Primuss nekavējoties devās uzbrukumā. Šoreiz tas bija daudz mērķtiecīgāks!

Primuss Šāvās uz priekšu kā bulta. Izvairījies no Rābenšteina mērķētā trieciena sejā, viņš vairākkārt aplidoja tam apkārt. Tad nolaidās tieši pie viņa kājām oļos un ar platu smīnu lūkojās augšup. Rābenšteins sazvārojās, tad, skaļi lamādamies, pacēla lāpstu un drāzās virsū Prīmusam. Bet tas jau sen bija pacēlies gaisā. Viņš izpleta spārnus un triecās Rābenšteinam starp kājām. Tas izdevās. Rābenšteins kliedza sāpēs un dusmās. Kā sajucis viņš centās sabradāt Prīmusu, bet spārdīja tikai zemi. Cīniņš turpinājās arvien niknāk. Rābenšteins stampājās pa krastu, šķaidīdams oļus.

Beidzot Primuss bija gandrīz panācis iecerēto. Viņš bija atvilinājis Rābenšteinu vēlamajā vietā, tad triecās viņam sejā, mērķēdams acīs, pēc tam nolaidās tieši uz Mēness sirpja lauskas.

ViņŠ drebēja, jo nezināja, vai plāns izdosies.

"Vēl tikai vienu triecienu," Prīmuss domāja. "Vēl tikai vienu triecienu, un viss būs beidzies…"

Nākamie mirkļi Primusam šķita mūžīgi. Viņš paraudzījās uz Rābenšteinu — tā acis kvēloja dusmās. Rābenšteins bija teju zaudējis sajēgu. Pār viņa seju straumēm plūda sviedri, kad viņš atmeta galvu un pacēla lāpstu cirtienam. Prīmuss saprata, ka ir tuvu bojāejai. Viņš raudzījās uz metāla plāksni, kas šņākdama šķēla gaisu, jau sajuta tuvojamies tās dzīto gaisa vilni un redzēja, kā Rābenšteina sejā dusmas nomaina vilšanās, kad sikspārnis pēdējā mirklī aizlidoja no akmens. Rābenšteina triektā lāpsta atsitās pret akmeni. Pēc tam sekoja eksplozija, kas sadrebināja grotu.

Klintis sāka krakšķēt, un skaņas trieciena vilnis atsvieda Prīmusu pret sienu. Viņš ātri atguvās un ātri laidās prom no ezera, vispirms ar acīm pameklējis Rābenšteinu, bet šis vairs nebija redzams. Tikai neliels nogruvums iezīmēja vietu, kur tikko bija stāvējis Rābenšteins. Prīmuss atviegloti nopūtās, bet tikai uz mirkli. Laika atpūtai nebija. Viņam bija jāatrod Plima un pēc iespējas ātrāk jāpamet grota.

—   Plima! — viņš sauca. — Ar tevi viss kārtībā?

Prīmuss nolaidās viņai blakus un pārtapa par cilvēku.

—   Kur akmens? — Plima murmināja. — Vai Rābenšteins to dabūja?

—   No Rābenšteina vairs nav ne miņas. Arī no lauskas ne. Tā sašķīda viņa acu priekšā. Labāk aizmirsti šo akmeni un nāc līdzi. Mums ātri jātiek ārā. Šī ala tūlīt sabruks.

Viņš noliecās un satvēra Plimas roku. Viņiem virs galvas iekrakšķējās un iebrakšķējās saknes, kad bija sākusi brukt klints. To atlūzas plunkšķēdamas bira ezerā.

—   Kas man jādara? — Plima ķērca. — Kā tu domā — kāpēc es šurp nācu?

—  Akmens ir sašķīdis, pagalam! — Primuss kliedza. — Ari mēs abi būsim pagalam, ja tu vēl ilgi niķosies!

Viņš rāva Plimu augšā. Viņa vēl paguva sagrābt savu somu, pirms pukstēdama un klupdama sekoja Prīmusam uz izeju.

Tagad katrs mirklis bija zelta vērts. Tunelis drebēja, kad grotā gāzās akmeņi, gaiss kļuva tik putekļains, ka bija grūti elpot. Primuss cieši turēja Plimas roku. Viņi abi klepoja un rīstījās, tomēr soli pa solim taustījās uz priekšu pa tuneli. Beidzot tas bija galā. Primuss atrāva vaļā lielās koka durvis, un viņi iebrāzās lielajā tunelī. Pilnīgi bez spēka un noputējuši no galvas līdz kājām viņi apsēdās pie tuneļa sienas. Tomēr atpūsties vēl nebija lemts. Jau pavisam drīz viņi izdzirdēja tuvojamies koboldus. Ejās skanēja satrauktas balsis un kalnraču darbarīku klabēšana.

—   Cūcība, — Primuss iesaucās. — Tie taču ir mūsu viesmīlīgie namsaimnieki. Tikai viņu mums pietrūka. — Viņš izvilka karti, izpleta to un meklēja nākamo piemērotāko izeju.

—   Nāc, — viņš iesaucās un pielēca kājās. — Meklēsim izeju, citādi viņi mūs atkal kaut kur ieslodzīs.

Acumirklī viņi jau traucās tālāk. Pēdējiem spēkiem Plima ar Prīmusu skrēja pa šķietami bezgalīgo tuneli, līdz beidzot pa šauru atveriti izkļuva brīvībā. Koboldi viņiem nesekoja. Abi beidzot bija drošībā. Vakara gaiss bija vēss un patīkams, vējiņš liegi šūpoja zāli.

Pēc aizlaišanās no grotas Plima nebija izteikusi ne vārda. Nelaimīgāka par nelaimīgu viņa klunkurēja mēnessgaismā pa lauku un raudzījās zemē.

—   Sapnis ir izsapņots, — viņa elsoja. — Tātad man jāpaliek tādai, kāda esmu.

—   Par ko tu runā? — Prīmuss jautāja.

Viņa paraudzījās uz Prīmusu ar izmisušu skatienu.

—   Tu… taču… sadragāji manu akmeni, — viņa vaimanāja. Viņa saķēra galvu — uz tās bija pamatīgs puns. Kad viņa to

sataustīja, tad apsēdās zālē un sāka rūgti raudāt.

—   Hei, Plima, — Prīmuss ņēmās viņu mierināt. — Nāc taču! Aizmirsti par to akmeni! Kāpēc tas tev tik ļoti bija vajadzīgs?

Vaimanādama un šņaukādamās Plima izstāstīja savu stāstu un izklāstīja savu sāpi. Katra paraudzīšanās spogulī sagādā neciešamas mokas, un viņa cenšas tajā vairs nelūkoties, lai ikreiz nepārbītos pati no sevis. Nevienai sievietei viņas ģimenē nebija bārdas… ne mātei, ne tantei, pat ne vecmāmiņai… lai gan viņai gan, bet nu viņa bija daudz, daudz, daudz vecāka.

Prīmuss apsēdās Plimai blakus zālē un ļoti uzmanīgi klausījās. Mēness spoži apmirdzēja laukus, tālumā bija dzirdama cikāžu sisināšana.

DĪVAINAIS SŪTĪJUMS

Nākamā diena bija mierīga un rāma. Viss ritēja savu gaitu. Šķita, ka nekas neparasts nekad nav noticis. Neviens pat nebija pamanījis mazo meža gabaliņu, kurš bija iegrimis zemē pēc grotas sabrukšanas. Kuru gan uztrauca tas, kas naktīs notika Tumšajā mežā? Pat koboldu darba grupa, kas rūpējās par pazemes pasta sistēmu, nepievērsa šim nogruvumam īpašu uzmanību.

Vecais tornis apcerīgi un pacietīgi slējās pāri pakalniem. Visapkārt čiepstēja putni, maigs vasaras vējiņš glāstīja zāli, pie dārza vārtiem zumēja bites. Snigs gulēja savā komposta kaudzē un sildījās saules staros. Visā savā mūžā viņš nebija tik daudz skraidījis kā aizvadītajās divās dienās. Protams, viņš apsvēra, ka visai drīz jāpošas ceļā pie Caka un — it kā starp citu — jāpaciemojas Plimas gardumu pilnajā sakņu dārzā. Tomēr pirms saņemšanās šādam ceļojumam viņš vēlējās pēc iespējas izvairīties pat no mazākās kustības. "No šā brīža," tā viņš bija sev nosolījies, "nekas un neviens nespēs iztraucēt viņa mieru." Visvairāk viņu kaitināja nekaunīgā šņākuļošana, kas visu dienu bija dzirdama no jumta lodziņa.

Šis troksnis nerimās līdz vēlam vakaram un apklusa tikai pēc saulrieta. Tomēr labāk nekļuva. Patiesībā tornī sākās vēl lielāka jezga! Tur dārdēja un blīkšķēja, durvis tika vērtas vaļā un ciet, katrā telpā dega gaisma. Snigam nebija pat jausmas, ko Primuss tur darīja, jo izklausījās tā, it kā viņš bija iecerējis visu māju nolikt uz galvas.

Zobratiņš ziņkāri vēroja notiekošo. Cauri kāpņu margām viņš raudzījās kamīnzālē, kur Primusu tikko varēja saskatīt biezajā putekļu mākonī. Viņš vandījās pa kaktiem, stumdīja grāmatas, pārmeklēja plauktus, meta visu ārā no atvilktnēm un kastītēm. Viņš paraudzījās pat zem krēsla, pārskatīja pat pārklāja bārkstis, bet rezultāts bija tikai pamatīga šķaudīšana. Tā vien šķita, ka meklējumi nav vainagojušies ne ar mazākajiem panākumiem. No galvas līdz kājām putekļos viņš stāvēja istabas vidū un kasīja aiz auss. Tad viņš aizšāvās uz virtuvi, kur jezga atsākās ar vēl lielāku spēku.

Zobratiņš piešķieba galviņu.

—   Vai esi pameklējis arī torņa istabā? — viņš sauca Prīmusam pa grīdas dēļu spraugu. — Man vienmēr ir šķitis, ka visas labākās pudeles atradās augšā uz rakstāmgalda.

—    Skaidra lieta, — no virtuves atsaucās Primuss. — Tur es visu pārmeklēju vispirms. Bet tās visas ir pārāk lielas. Man nepieciešama daudz, daudz mazāka. Turklāt tai jāizskatās kaut kā maģiski, citādi viņai radīsies aizdomas.

Primuss virināja visus virtuves skapīšus, izcilāja visas pannas, līdz beidzot aizcirta virtuves durvis. Viņš domīgi knibināja savu apakšlūpu.

—  Tā šeit ir pavisam nesen, — viņš murmināja. — Es kaut kur redzēju to lietiņu — bet kur? — Viņš cieši paraudzījās uz Zobratiņu. Tai pašā mirklī viņš atcerējās. — Ha! — viņš sauca. — Es zinu — augšā, vecajā lādē.

Prīmuss izpleta spārnus un laidās uz jumta stāvu. Tur viņš atvēra lādi, nolika malā Mēness sirpja lausku un izcēla mazu, violetu stikla ampuliņu.

—   Ti-ta-ta-ta-tā! — viņš trallināja. — Tieši tevi es meklēju.

Viņš jau grasījās aizvērt lādes vāku, kad ieraudzīja mazu,

spožu metāla atsperīti, kura bija gulējusi tieši zem akmens. Viņš to izcēla un piegrūda Zobratiņam pie deguna.

—   Paskat, — viņš teica. — Vai tas nav tavs? Varbūt ar šo tu vari nedaudz uzmundrināt savu pulksteni, kā tev šķiet?

—   Es zaudēšu prātu, — Zobratiņš staroja. — Tā ir tik mirdzoša un nesarūsējusi! Es tūlīt to ielikšu vietā.

Viņš satvēra knābītī atsperi un zibenīgi nozuda aiz pulksteņa kastes vāka. Atskanēja zuzēšana un čirkstēšana, kad Zobratiņš ķērās pie darba.

Prīmuss iekrita gultā. Viņš izstiepa kājas un izvilka korķi no ampuliņas: tā bija tukša! Jo labāk. Viņš uzpūta ampuliņai elpu un noberza to spilvenā. Tad paraudzījās gultā. Blakus gulēja atvērta grāmatiņa, un viņš iesmējās.

—   Paklausies tikai, — Prīmuss sauca Zobratiņam, — tu nespēj pat iztēloties, kas te rakstīts par spoguļiem. Ha-ha, es tūlīt pārsmiešos. Plimas gadījums nav pats šausmīgākais. Ir vēl daudz dažādu citu veidu.

—  Ak tā? — no pulksteņa atskanēja dobja balss. — Un kādi tie ir?

—   Piemēram, tādi, kuros cilvēks sevi vienmēr redz no aizmugures, — Prīmuss sāka klāstīt, — tu vari griezties, uz kuru pusi gribi, vienīgais, ko tu redzi, ir tavs pakausis. Trakums. — Viņš nosvilpās un pāršķīra lapu.

—  Vēl ir spoguļi, kuri visu dienu rāda to seju, ar kādu tu pirmoreiz tai dienā esi ieskatījies spogulī. Traki, vai ne? Kādam, kas paskatījies spogulī bez zobu protēzes, tas varētu būt ļauns murgs. Vai vēl trakāk tiem, kas valkā arī parūku.

Prīmuss valstījās pa gultu, bet pulkstenis zvārojās no tanī skanošajiem smiekliem.

—   Man tas diez ko daudz nebūtu varējis nodarīt, — Zobratiņš sauca. — Es jau simt gadu vienmēr izskatos vienādi.

—   Pareizi, — Prīmuss ķiķināja, — un, visticamāk, arī turpmāk īpaši nemainīsies. Bet tu tikai paklausies, kas būs tālāk. — Viņš paklauvēja pa grāmatu un izlikās, ka lasa. — Vai zināji, ka ir spoguļi, kuri precīzi nosaka laiku? Pietiek ar to sarunāt, un spogulis tevi vēl arī pamodinās. Praktiski, vai ne?

Pēkšņi iestājās pilnīgs klusums. Norima klauvēšanās pulksteņa kastē, tad kādu brīdi nekas nenotika.

Zobratiņš izbāza galviņu no kastes. Viņš ļoti neuzticīgi pašķielēja uz grāmatu.

—   Manuprāt, — viņš skarbi noteica, — patiesībā es vēlos to uzsvērt īpaši, šāda literatūra nekādā gadījumā nav pelnījusi apzīmējumu vērtīga. — Viņš izrieza savu mazo krūtežu. — Es vēlētos vēlreiz uzsvērt, ka pēc pilnvērtīgas izglītošanās specializētā precīzijas modinātājputnu nozarē, katrā ziņā ar šādu burvestību ņiguņegu…

—   Neliec man tevi iekaustīt, — Prīmuss smējās un aizsita ciet grāmatu. — Tas bija tikai joks. Neviens pulkstenis visā pasaulē neņemtos strīdēties ar tādu profesionāli kā sers Zobratiņš. — Viņš piecēlās no gultas un uzlika cilindru.

—   Ak vai, to es gandrīz jau biju aizmirsis, — viņš noteica. — Man taču jāuzpilda mazā pudelīte. Tā. Ko lai paņemu? — Prīmuss uzsita knipi. — Ā, zinu gan. Ieliešu vīnu! Kaut kur šie tumšie pilieni noteikti noderēs.

Viņš pārtapa, saņēma pudelīti nadziņos un laidās uz kamīnzāli, tad tālāk uz pagrabu. Drīz vien viņš atgriezās ar pilnu pudelīti.

—  Tagad es posīšos ceļā, — viņš sauca. — Iespējams, manis nebūs vairākas stundas, bet rīta pusē es noteikti atgriezīšos. Viss atkarīgs no tā, cik ātri tas puisietis nolūzīs.

Zobratiņš atkal izlīda no pulksteņa kastes.

—   Pārāk gan viņam neuzticies, — viņš ieteica. — Gan jau zini, ka viņam ir savi nodomi. Tu taču atceries, ko Plima ar tevi izdarīja.

—   Kā lai to aizmirst, — Prīmuss smējās. — Bet tagad gan ļauj man darboties. Gaidāma jautra nakts. Varbūt atpakaļceļā iegriezīšos Kletenheimā. Viņi vienmēr priecājas, kad es viņus apciemoju.

—   Tā gan ir laba doma, — Zobratiņš sauca. — Es labprāt gribētu kādu sauju sezama sēkliņu un vēl maisiņu saulespuķu sēkliņu. Tās gan pēdējo reizi bija pārāk sausas un tukšas. Būtu ģeniāli, ja šoreiz tu man atnestu svaigas.

—   Paskatīšos, ko varēšu izdarīt, — Prīmuss apsolīja.

Tad apmeta slaidu loku un izšāvās ārā pa atvērto logu.

Nākamajā rītā Plimas namiņā pavards tā arī palika nekurināts. Ar lielu ledus gabalu uz galvas viņa sēdēja savā raganas virtuvē un tīrīja saknītes. Puns, kuru viņai bija sagādājis Rābenšteins, tagad līdzinājās klauna cepurītei. Trauku ar Tādeli un Milsu viņa bija ielikusi skapī, jo vairs nespēja paciest viņu ņirgāšanos. "Plimai galvā dzimšanas dienas cepurīteabi krupji smējās, izliekoties, ka sveic, un pilnā kaklā auroja jubilāra sveikšanas dziesmu.

Šķita, ka dusmām nav gala. Akmens pagalam, mājās netīrība un turklāt vēl milzīgs puns uz galvas. Kas godīgai raganai vēl būtu jāpārdzīvo?

Šodien Plimai bija diezgan! Viņa uzkarināja pie durvīm plāksnīti ar uzrakstu Neviena nav! Neviena! un aizslēdza durvis. Vienīgais, ko viņa patlaban vēlējās, bija ziede puna ārstēšanai. Un vairs neko. Pēc tam viņa droši vien liktos gultā un pārvilktu segu pāri galvai. Viņa satvēra piestu un saviebusies sastampāja saknītes.

Pēkšņi pie durvīm kāds klauvēja.

Plima neizdvesa ne skaņas.

Klauvēšana nerimās.

Plima kļuva pikta.

—   Veikals ir slēgts! — Viņa iebrēcās. — Kā jums šķiet, kam paredzēts uzraksts pie durvīm?

Velti. Klauvēšana turpinājās.

Plimai nu reiz bija gana. Vienalga, lai ari kas tur būtu, viņš dabūs trūkties! Viņa trieca piestu pret galdu, iekāpa čībās un, priekšautam plīvojot, devās uz durvīm.

"Gliemežgļotas un milteņtārpi," viņa lādējās, atverot durvis. "Man ir sēru diena, galu galā!"

Pēkšņi viņa apklusa. Atvērtu muti viņa pārsteigta lūkojās uz vīrieti, kurš stāvēja uz sliekšņa. "Vai tiešām tas ir viņš?" viņa nodomāja. Ak! Kas gan ar viņu ir noticis?

Vīrietis uz sliekšņa bija neviens cits kā spoguļu meistars Plunderzaks — tas pats, kurš savulaik uzdāvināja Plimai spoguli. Viņam joprojām bija tas pats klauna deguns, kuru Plima savulaik pēc ilgas tielēšanās bija viņam izdevīgi pārdevusi un kuru viņš kopš tā laika vairs nevarēja noņemt. Tomēr pat smieklīgais deguns nepadarīja šo tikšanos priecīgu. Plunderzaks izskatījās, maigi izsakoties, nožēlojami. Neskuvies, bāls kā krīts un neizgulējies viņš mīņājās no vienas kājas uz otru, gluži kā uz nervu sabrukuma robežas. Acis viņam bija sarkanas kā kvēlojošas ogles, turklāt viņš tās tik tikko spēja atvērt. Aizsmakušā balsī viņš uzrunāja Plimu.

—   Sveicināta, Plimas kundze, — viņš stomījās. — Atvainojiet par manu pēkšņo ierašanos, bet man jums kaut kas steidzami jāpiegādā.

—   Ak tā? — Plima vaicāja. — Es neko neesmu pasūtījusi. — Viņa nopētīja vīrišķi no galvas līdz kājām. — Cienītais, Jūs esat bāls kā krīts. Vai varu jums kaut ko piedāvāt?

—   Nē, paldies! — viņš iekliedzās un sarāvās. — Man klājas lieliski. — Plunderzaks iespējami ātrāk centās aizmirst visu, ko pagājušonakt darīja ar viņa guļamtelpā ieklīdušo, lidojošo suni.

— Tiešām, es jūtos jau daudz labāk, — viņš turpināja. — Jūs taču noteikti atceraties spoguli, kuru pirms kāda laika jums izgatavoju.

—   Protams, — viņa atcirta. — Kas gan tam būtu lēcies? Tas turpat karājas.

—   O, tas labi… ē, nē… manuprāt, galīgi nav labi. — Viņš ievilka galvu plecos. — Es to labprāt apmainītu pret jaunāku modeli. Jūsu spogulis nav pietiekami gluds.

Plima paliecās uz priekšu.

—   Ko? Ko tas nozīmē?

—   Tas ir mazliet izliecies, — Plunderzaks skaidroja. — Mazmazītiņš bojājumiņš, kurš atgadījās tieši šai spoguļu sērijai. Iespējams, tas mazliet kropļo jūsu atspulgu. Es labprāt to apmainīšu pret šo — protams, pilnīgi bez maksas. — Viņš pieliecās un pacēla plakanu saini, kuru bija atbalstījis pret sienu.

Plima papurināja galvu.

—   Man tas nav vajadzīgs, — viņa iebilda. — Manējais ir gauži labs. — Viņa jau vēlējās aizvērt durvis viņam deguna galā.

—   Nē, nē, nē, nē! — Plunderzaks vaimanāja un ielika durvīs kāju. — Man tas ir neizsakāmi svarīgi! — Viņš pavandījās kabatā un izņēma mazu, violetu pudelīti. — Turklāt man ir jauns kopšanas līdzeklis. Protams, uz firmas rēķina. Par sagādātajām neērtībām.

Tie bija burvju vārdi!

Kopšanas līdzeklis — tie bija vārdi, kas uz Plimu iedarbojās visspēcīgāk. Viņa sarauca degunu un paraudzījās uz pudelīti.

—   Kopšanas līdzeklis? — viņa pārjautāja. — Un kas gan tur ir tik labs?

Plunderzaks pašķielēja debesīs. Viņš nepārprotami mēģināja pateikt to, ko līdz šim rītam krampjaini mēģināja iemācīties no galvas.

—   Tāds… ēēē… skaistuma dzēriens… kurš… ēēē… pat vis-skaistā-kās sie-vic-tes padara vēēl skais-tā-kas, — Plunderzaks izdziedāja.

Viņa ieskrēja istabā.

—   Vai tiešām es izskatos pēc tādas, kurai tas nepieciešams? — viņa kliedza. — Tomēr tai pašā acumirklī viņa izrāva pudelīti vīrietim no rokām. — Aiziet! — Viņa izrāva korķi un sāka ostīt pudelītes saturu. — Smaržo kaut kā ļoti dīvaini, bet spēcīgi. Tas ir dzerams vai uzziežams ?

Ak, uz šo jautājumu Prīmuss nebija pateicis atbildi.

—   Es, ēēē, nezinu, — viņš atbildēja.

—  Jā, bet kā? — Plima paraustīja plecus. — Tev taču tas jāzina.

—  Jā, protams, — Plunderzaks stostījās. — Zināt, tas ir universāls līdzeklis. Tātad vienalga, kā jūs to lietojat. Tas iedarbojas garantēti un droši. Gan redzēsiet.

Plima paraustīja plecus un pakāpās sāņus. Plunderzaks atviegloti uzelpoja, sagrāba spoguli un iesteidzās namiņā.

īsi pirms pusdienlaika Prīmuss pārlaidās pāri egļu galotnēm. No Plimas namiņa plūstošās un jau iztālēm sadzirdamās skaņas liecināja, ka tur valda brīnumjauks noskaņojums. Tā arī bija. Kad mazliet vēlāk kļuva saskatāma arī gaišā, spilgtās saules apgaismotā noriņa, viņš saprata, ka plāns ir nostrādājis.

Plima ar Caku gavilēdami dejoja dārzā. Viņa priekpilni cilāja kājas, griezās un lēkāja rokrokā ar putnubiedēkli. "Dīvains skats," viņš nodomāja. Tik laimīgu Plimu viņš nekad vēl nebija redzējis.

Prīmuss slaidā lokā pārlaidās viņiem pāri galvām, nobremzēja un nolaidās pie pupiņu dobes.

—   Plima! — Čaks sauca. — Plima, pagaidiet taču. — Viņš izrāva savu roku no Plimas ciešā tvēriena un purināja to. Tad rādīja uz Prīmusu. — Paskatieties! Jums ir apmeklētājs! Kungs ar cilindru ir klāt!

Plima lēca pāri kāpostgalvām un nostājās blakus Prīmusam, plati iepletusi kājas un lepni iespiedusi rokas sānos.

—   Nu, — viņa sauca. — Ko teiksi ? Vai ievēroji kaut ko?

Prīmusam vajadzēja krietni nopūlēties, lai notēlotu pārsteigumu.

—   Kaut kas neticams! — viņš iesaucās. — Plima, tu taču esi pilnīgi citāda. Tātad tiešām… man trūkst vārdu.

Viņa norāva priekšautu, atvēzēja kājas un slaidā lokā aizmeta savas vecās čības pāri dārzam.

—   Es tev teikšu — es izmēģināju kādu līdzekli — LĪDZEKLI — vienkārši satriecoši! — Viņa smaidīja un pakniksēja. — Un tagad tu redzi rezultātu. Vareni, vai ne?

Prīmuss gan nepaguva paust savu sajūsmu, jo Plima tūlīt uz pirkstiem sāka uzskaitīt brīnumlīdzekļa labumus:

—   Perfekta panesamība, nekaitīgs ādai, attīrošs un noderīgs arī labiem matiem. Ko vēl var vēlēties, vai ne? Es Plunderzakam pateicu "jā", — viņa pašūpoja galvu, — tu taču viņu pazīsti, šo Plunderzaku, spoguļu meistaru, tieši no viņa es dabūju šo brīnumlīdzekli. Es viņam pateicu, lai nes šurp visus savus krājumus, tomēr diemžēl izrādījās, ka tā bija pēdējā pudelīte. Nezinu, vai šis skopulis teica taisnību, bet bija vien jānotic.

Putnubiedēklis neteica ne vārda, tikai vērsa savu jautājošo skatienu no viena pie otra. Plima ar īkšķi parādīja uz viņu.

—   Šis mazais melis, — viņa čukstēja, aizlikusi mutei priekšā roku, — viņš ietiepīgi apgalvo, ka es šādi esot izskatījusies vienmēr un ka viņš nekad neko neglītu manā izskatā neesot pamanījis. Viņš ir tik mīļš… — Viņa atkal mēģināja satvert putnubiedēkli.

—   Nē, nē, liels paldies, — Čaks spiedza. — Šodienai man uztraukumu pietiek. Ja vien godātie kungi neiebilst, es labprāt atgrieztos savā dobē. Jauku dienu jums.

Viņš apcirtās un aizlēca uz savu salātu dobi.

Prīmuss un Plima sāka smieties. Tad Plima aizvēra acis un ar baudu ieelpoja svaigo meža gaisu. Patlaban viss atkal bija labi. Viņa cieši ticēja noslēpumainā dzēriena burvju iedarbībai un priecājās par savu atspulgu spogulī, kurā pat lielais puns neizskatījās nemaz tik briesmīgs.

Kad Plima atkal bija atguvusies, abi devās pastaigā pa dārzu. Viņi nonāca pie strūklakas, kur apsēdās uz sausa koka stumbra. Tā viņi tur sēdēja un klusēja. Viņi raudzījās pāri noriņai debesīs un vēroja mākoņus.

—   Cik jauka vasara, — Plima beidzot izdvesa.

—   Un tā būs vēl ilgi, — Prīmuss piebilda. — Ja vēlies, mēs varētu tuvākajās dienās palaidelēties pa mežu un drusciņ pajārēties pa ciematiņiem. Jāredz taču, ko teiks kletenheimieši. Šorīt manas vizītes laikā viņi šķita mazlietiņ ierūsējuši.

Plima šķelmīgi pasmaidīja.

—   Katrā laikā, — viņa teica. — Tas droši vien nebūs tik no-

«

gurdinoši kā pēdējoreiz. Tagad man, par laimi, nav vajadzīgi sikspārņi. — Viņa sarauca uzacis. — Ak jā, runājot par šo lietu. Vai tu vēlies manu Mēness sirpja plānu? Tas labi iederēsies tavā kolekcijā. Turklāt esmu pārliecināta, ka pie tevis tas būs drošībā. Pie manis tas neglābjami reiz nosvils, tas nu ir droši.

—   Labi, — Prīmuss smējās. — Es tiešām to labprāt paņemšu. — Viņš izstiepa kājas. — Nez, kas notika ar Rābenšteina pierakstiem? Tos noteikti savāca Akadēmija, kad saprata, ka viņš vairs neatgriezīsies.

—   Man pilnīgi vienalga, — Plima prātoja. — Liela muiža! Mēness sirpis ir pagalam, tā lauskas, visticamāk, ir pazudušas, un vienīgo vērtīgo lietu no Rābenšteina darbistabas mēs esam ieguvuši. Šai mazajā grāmatiņā noteikti ir ne tikai nocietinājuma plāni un dzejolis, bet vēl kaut kas, ko pirmajā reizē neesam pamanījuši.

—  Jā, — Prīmuss saldi nožāvājās. — Nākamajās naktīs es to izpētīšu ar lupu.

Plima klusēja. Pēc īsas pauzes viņai izlauzās dziļa nopūta.

—   Cik skaista glezna! — Viņa teica.

—   Hm? Par ko tu runā?

—   Par gleznu bibliotēkā, — viņa atbildēja. — Pagrabā. Es nekad nebiju redzējusi tik skaistu meiteni kā tai gleznā pie sienas.

—   Tā ir Miglas feja, — Prīmuss teica.

—  Jā, tiešām, — Plima paraudzījās tālē. — Kā tu domā — vai tam dzejolim var ticēt? Tu tici, ka patiesībā tā arī notika? — Viņa ieskatījās Primusam acīs. — Tu tiešām tici, ka Miglas feja ir reāla būtne?

—   Iespējams, — Prīmuss teica. — Citādi tam visam nebūtu bijis jēgas. Mēness sirpis, cietoksnis un vesela gadsimta zudība. Tas viss neapšaubāmi ir saistīts ar šo parādību — iespējams, ar vēl daudzām lietām.

—   Varbūt tev tiešām ir taisnība. — Plima saldi izstaipījās.

—   Tomēr — vai šī galvas lauzīšana ir tā vērta. Viss ir beidzies un zudis. Viss, kas vēl bija palicis no Mēness sirpja, ir izgaisis vai tagad guļ dziļi aprakts zem Tumšā meža. Nav vairs nekā, ko būtu vērts meklēt.

Prīmuss purināja galvu:

—   Par to gan es nebūtu tik drošs. Plima izbrīnīti paraudzījās uz viņu.

—   Vai tu gribi teikt, ka kaut kur vēl varētu būt citas lauskas?

—   Pilnīgi iespējams, tomēr tas patlaban man nav svarīgākais. Ir vēl kāda cita lieta.

—   Tu mani ieinteresēji, — Plima noteica.

—   Zinu, ka tas skanēs mazliet traki, — Prīmuss iesāka.

—   …traki un it kā no gaisa grābts, tomēr man visu laiku jādomā par to kolonnu.

Plima paraudzījās apkārt.

—   Kur tu, lūdzu, šeit redzi kādu kolonnu?

—  Ak, tu taču saproti, — viņš attrauca. — Es runāju par mazo kolonnu hallē. Turpat, kur uz sienas uzgleznota Miglas feja.

—   Ak, to… — Plima pļāpāja. — Protams, atceros, es labprāt tādu gribētu sev. Nākamreiz Hoenveisā es nočiepšu, fu, nopirkšu jaunu kristāla lodi…

Prīmuss viņu pārtrauca.

—   Par to jau es arī runāju. Rābenšteins nebija no tiem, kas darbojas ar kristāla lodi. Tas man šķita aizdomīgi. Esmu gandrīz pārliecināts, ka tā bija paredzēta citiem nolūkiem. Man šī kolonna vairāk atgādina podestu — kā muzejā.

—   Kā muzejā?

—  Jā, — Prīmuss apstiprināja. — Tāds, uz kura tiek novietota trofeja. Protams, es varu maldīties, un, iespējams, tā ir tikai mana iztēle, tomēr esmu gandrīz drošs, ka tur savulaik atradies kaut kas ļoti vērtīgs, kaut kas, ko Rabenšteins gribēja tikai sev un kam bija iekārtojis šo grezno halli.

Prīmuss kļuva nopietns.

—   Rabenšteins noteikti nebija pirmais, kurš vēlējās atrast Miglas feju. Jau pirms gadu tūkstošiem kādam tas bija iešāvies prātā. Un šis kāds, kā liecina dzejolis, to kaut kur ir ieslodzījis.

—   Tu domā, ka Miglas feja vēl eksistē? — Plima iesaucās.

—  Jā, — Prīmuss pamāja. — Esmu pārliecināts.

—   Un kur viņa varētu būt? Kur palika?

Prīmuss noņēma cilindru un saglauda matus.

—   Es nezinu, — viņš nopūtās. — Kā es to varētu zināt?

Viņš paraudzījās debesīs, kur mākoņi lēnām slīdēja uz dienvidiem.

—   Paskaties, tas mākonis izskatās gluži kā Magnuss Ulme.

—   Tiešām, — Plima smējās, — gluži kā tai fotogrāfijā. Tikai bārda ir mazliet garāka.

Viņi pacēla roku virs acīm un noraudzījās pakaļ mākonim, kurš pazuda aiz Sēra kalniem.

www. unkrautland. com

Content

Zeics Stefans Nezāļu valstība. Miglas fejai pa pēdām

SATURS

PROLOGS

BROKASTIS AP PUSNAKTI

RAGANU MEDĪBAS TUMŠAJĀ MEŽĀ

PLIMAS ROTAĻLIETU BODĪTE

BĒDĪGAS IZREDZES

MĪKLU SAKNĪTES STĀSTI

VECĀ bibliotĒka

DĪVAINAIS ATRADUMS

KRŪKAS, RIEKSTI UN KĀDA FOTOGRĀFIJA

MIGLAS FEJAS TĒLS

ČUKSTI TUMSĀ

GROTA

DĪVAINAIS SŪTĪJUMS