de Mari Silvana

Pēdējais elfs. Pēdējais pūķis

SILVANA DE MARI

PĒDĒJAIS ELFS

Pirmā gramata PĒDĒJAIS ELFS

.

Pirmā nodaļa

Lietus žulgāja jau dienām ilgi. Dubļi viņam sniedzās līdz potītēm. Ja lietavas nepārstās, drīz šajā par staignāju pārtapušajā pasaulē noslīks pat vardes.

Katrā ziņā viņš noteikti nomirs, ja labi ātri neatradīs kādu sausu

vietiņu.

Pasaule bija auksta. Siltums bija valdījis pie viņa vecāsmātes pavarda. Bet tas bija sen. Mazā elfa sirds sažņaudzās ilgās.

Viņa vecāmāte mēdza teikt, ka sapņi piepildās, ja vien tos sapņo pietiekami stipri. Bet vecāmāte pati vairs nespēja sapņot. Mamma kādu dienu bija devusies prom uz to vietu, no kuras vairs neatgriežas, un kopš tā laika vecāmāte vairs nespēja sapņot. Bet viņš pats vēl bija par mazu, lai sapņotu. Vai tomēr ne?

Mazais elfs uz dažām sekundēm aizvēra acis un iesapņojās, cik stipri vien spēdams. Viņš sajuta, kā ādai pieskaras sausums un pavarda siltums. Sajuta, kā atsilst kāju pēdas. Un sajuta mazliet ēdamā.

Mazais elfs atkal atvēra acis. Likās, kājas nosalušas vēl stīvākas un vēders kļuvis vēl tukšāks. Viņš nebija sapņojis pietiekami stipri.

Mazais elfs uzvilka caurcaurēm salijušo kapuci dziļāk pār caurcaurēm salijušajiem matiem. Viņam mugurā bija dzeltens apmetnis, kā jau elfam. Raupjš un šķidrs dzeltenas kaņepāju drānas gabals, kas nesargāja ne no aukstuma, ne no slapjuma. Aiz vamža apkakles atkal aizlija ūdens un saltā tērcītē ritēja lejup pa muguru līdz pat bikšu jostai. Viss viņa apģērbs bija dzeltens, rupjš, slapjš, netīrs, novalkāts un auksts.

Reiz viņam būs drēbes, mīkstas kā zvirbuļa spārni un siltas kā pīles dūnas, krāsainas kā rītausma un jūra.

Reiz viņam būs sausas kājas.

Reiz Ēna pagaisīs un Aukstums atkāpsies.

Atgriezīsies saule.

Atkal uzmirdzēs zvaigznes.

Reiz.

Tad prātu no jauna piepildīja sapņi par kaut ko ēdamu.

Mazais elfs atcerējās vecāsmātes plāceņus, un viņa sirds atkal aizkustinājumā sažņaudzās.

Tikai vienreiz mazā elfa dzīves laikā vecāmāte bija cepusi plāceņus. Tas notika pēdējo jaunā mēness svētku laikā, kad pat elfiem tika izsniegts pa pusmaišelim miltu, — tolaik, kad mēness vēl spīdēja.

Piesegdams acis ar plaukstu, mazais elfs mēģināja ar skatienu izlauzties cauri lietus priekškaram.

Gaisma pamazām dzisa. Pavisam drīz nolaidīsies tumsa. Viņam jāatrod kāds patvērums, iekams satumst nakts. Jāatrod pajumte un kaut kas ēdams. Vēl viena nakts aukstos dubļos ar tukšu vēderu, un rītu viņš dzīvs nesagaidīs.

Elfa lielās acis piepūlē samiedzās, skatiens klīda pa koku stumbru un lapotņu pelēkumu, pa zemes pelēkumu un debesu pelēkumu, līdz apstājās pie tikko samanāmas tumšākas ēnas. Viņa sirds nodrebēja. Atdzima cerība. Piekusušajām kājām stiegot dubļos līdz puslielam, viņš steidzās, cik jaudādams, neizlaizdams tumšumu no acīm. Vienubrīd, kad lietus strūkloja vēl blīvāk, viņam uzmācās bailes, ka ieraudzītais ir tikai tumšāks koku puduris. Bet pēc mirkļa jau varēja izšķirt jumtu un sienas. Resnu stumbru ieskauta, tur slējās neliela, staipekņiem apaugusi, no baļķiem un akmeņiem celta mājele.

Droši vien šai būdā mēdza apmesties gani vai ogļdeģi.

Vecaimātei bija taisnība. Ja sapņosi pietiekami stipri un pietiekami ilgi, ja tevi piepildīs ticība, tavas cerības kļūs par īstenību.

Elfa prātu atkal piepildīja sapnis par sildošu uguni. Karstu dūmu un sveķainiem čiekuriem barotu liesmu smarža tik stipri pārņēma viņa jutekļus, ka viņš īsu mirkli pat nejuta aukstumu. Niknas suņa rejas piepeši uzrāva no sapņa. Viņš bija kļūdījies. Tas nebija sapnis. Te patiešām bija jūtams dūmu siltums un čiekuriem barotas uguns smarža. Tās nebija viņa iedomas. Viņš bija pietuvojies cilvēku kurtai ugunij.

Tagad bija par vēlu.

Fantazēšana var ari nogalināt.

Suņa rējieni plosīja dzirdi. Mazais elfs metās bēgt. Varbūt izdosies. Ja viņš skries pietiekami ātri, tad starp viņu un suni būs gana plašs dubļu klājiens. Bet ja ne, — cilvēki viņu noķers un iespēja mierīgi nomirt no bada un aukstuma kļūs par nepiepildāmu sapni. Elfa kāja aizķērās aiz saknes, un viņš klupa. Gāzās ar seju tieši dubļos. Suns viņu panāca. Tās bija beigas.

Mazais elfs neuzdrīkstējās pat elpot.

Mirkļi ritēja.

Suns neļāva viņam kustēt no vietas un dvesa uz kakla savu karsto elpu, taču kost pagaidām nekoda.

— Laid viņu vaļā, — teica balss.

Tā bija strupa, valdonīga balss. Suns atlaida tvērienu. Mazais elfs atguva elpu. Un pacēla skatienu. Cilvēks bija liela auguma. Dzeltenīgie mati bija savīti paresnā grīstē un aptīti ap galvu. Uz sejas gan nemanīja neviena paša sara. Bet vecāmāte taču bija runājusi skaidrāk par skaidru. Cilvēkiem uz sejas aug sari. Tos sauc par bārdu. Tā ir viena no daudzajām īpatnībām, kas viņus atšķir no elfiem. Mazais elfs saspringti pūlējās atcerēties mācīto, tad pēkšņi atplauka.

—   Tu ir cilvēka mātīte, — viņš triumfējoši izteica savu secinājumu.

—    Ir jāsaka sieviete, nejēga, — atbildēja cilvēks.

—    Ak, es lūdz piedošana, sieviete nejēga, es būs uzmanīgāks, tagad uzrunās tevi pareizi, sieviete nejēga, — apliecinot vislabākos nodomus, teica elfs. Cilvēku valoda bija grūta un mūždien sagādāja problēmas. Viņš to vēl īsti nebija apguvis, turklāt cilvēki vienmēr bija tik viegli aizvainojami un aizvainoti kļuva nežēlīgi. Arī par šo īpatnību vecāmāte bija izteikusies nepārprotami.

—    Puika, tu meklē nepatikšanas? — draudīgi noprasīja cilvēks.

Mazais elfs apjuka.

Vecāmāte bija skaidrojusi, ka absolūts jebkādas loģikas trūkums jeb, vienkāršāk sakot, muļķība ir viena no visraksturīgākajām iezīmēm, kas cilvēku rasi atšķir no elfiem, bet par spīti visiem vecāsmātes brīdinājumiem tikko izskanējušā jautājuma neizmērojamā aplamība viņu apstulbināja.

—    Nē, es nemeklē, sieviete nejēga, — atbildēja mazais elfs. — Es nemeklē un negrib nepatikšanas. Tāds nav mans nodoms, — viņš drošības pēc piepilda.

—   Ja tu vēlreiz izrunāsi vārdu nejēga, es tev uzrīdīšu suni. Tas ir apvainojums, — pacietību zaudējusi, skaidroja sieviete.

—   Aā, es tagad saprot, — meloja mazais elfs, izmisīgi pūlēdamies aptvert cilvēka teiktā jēgu. Kāpēc sākumā šis radījums bija gribējis, lai viņu apvaino?

—   Tu esi elfs, vai ne?

Mazais pamāja. Labāk runāt pēc iespējas mazāk. Viņš uzmeta bažīgu skatienu sunim, kurš par atbildi ierūcās.

—    Man nepatīk elfi, — cilvēks teica.

Mazais atkal pamāja. Bailes sajaucās ar aukstumu. Viņš sāka drebēt. Nevienam cilvēkam nepatīk elfi. Vecāmāte to vienmēr teica.

—    Ko tu gribēji? Kāpēc tu tuvojies? — jautāja sieviete.

—   Auksts, — mazā elfa balss aizlūza. Kopā sajaucās aukstums, pārgurums un bailes. — Būda… — Balss iedrebējās un atkal aprāvās.

—    Tikai nemēģini man iestāstīt, ka tev salst. Tu taču esi elfs? Tev ir tavas spējas. Elfi necieš ne badu, ne aukstumu. Viņi, ja vien vēlas, prot nejust ne izsalkumu, ne salu.

Pagāja labs brīdis, līdz mazais elfs aptvēra šo vārdu jēgu, bet, tos sapratis, viņš atplauka.

—   Tiešām? — viņš priecīgi apvaicājās. — Es tiešām to varēt? Kas jādara, lai es arī to varēt?

—    Es nezinu, — sieviete iekliedzās. — Tu taču esi elfs! Aukstumam un badam esam radīti mēs, nožēlojamie cilvēki, trulie, dumjie, neattīstītie… — Tagad cilvēka balss skanēja nudien ļauni.

Mazais elfs juta, kā uzbango bailes, tās kāpa augšup līdz pat rīklei, kas bija izkaltusi kā tuksnesis, līdz pat sejai, kas saviebās raudām. Viņš raudāja bez asarām, — tikai šausmu pilni šņuksti un vaimanas. Sieviete sadzirdēja izmisumu un bailes, kas skanēja šais raudās, — šķita, zem ādas mugurkaulam pieskaras kaut kas stindzinoši salts.

—    Ko es nodarīju? — viņa neizpratnē minēja. Elfs turpināja raudāt. Tās bija skaudras skaņas, kas, nesdamas līdzi visas pasaules sāpes, ieurbās līdz pašai dvēselei. —Tu esi mazulis, vai ne? — sieviete pēc brīža jautāja.

—   Nesen piedzimis, — apstiprināja elfs. — Kungs cilvēk, — viņš piebilda, mirkli meklējis piemērotu uzrunu, kas neskanētu aizvainojoši.

—   Vai tev ir kādas spējas? — prasīja sieviete. — Saki taisnību!

Elfs joprojām skatījās uz viņu. Viss, ko runāja šī būtne, bija tik

bezjēdzīgs.

—    Kas ir spējas?

—    Viss, ko tu spēj izdarīt.

—   Ak tā. Es var daudz ko. Elpot, staigāt, skatīties, es var arī skriet, runāt… ēst, kad ir kaut kas ēdams… — Elfa balsī ieskanējās ilgas un blāva cerība.

Sieviete piemetās uz būdas sliekšņa. Nokārusi galvu, viņa bridi tā sēdēja. Tad atkal pacēla skatienu.

—   Man tik un tā nebūs dūšas atstāt tevi te ārā. Vari nākt iekšā. Pie uguns.

Elfa acis piepildīja baismas, viņš sāka kāpties atpakaļ.

—    Es tevi lūdz, kungs cilvēk, nē…

—    Kas nu tev notika?

—    Uguni nē. Es bija labs. Lūdzu, kungs cilvēk, neēd mani.

—    …Ko?

—    Neēd mani.

—   Tevi apēst? Kā tad?

—    Droši vien ar rozmarīnu. Mana vecāmāte tā vienmēr teikt, agrāk, kad viņa dzīva. Ja tu slikti uzvedās, atnāk cilvēks un apēd tevi ar rozmarīnu.

—   Ak, tā teica tava vecāmāte. Cik mīļi!

Vārds mī[i sajūsmināja mazo elfu. To viņš saprata. Likās, beidzot var runāt droši. Viņš atplauka smaidā.

—   Jā, tā ir. Vecāmāte mācīt: "Cilvēki ēd arī viens otru, viņi ir kanibāli, tas ir labākais, ko par viņiem var pateikt."

Šoreiz viss bija kārtībā. Viņam bija izdevies visu pasacīt pareizi. Cilvēks nesadusmojās. Tikai ilgi skatījās uz viņu un tad sāka smieties.

—   Šim vakaram man ēdamā pietiek, — sieviete mierinoši noteica. — Vari droši nākt iekšā.

Lēniem soļiem elfs iegāja būdā. Galu galā, paliekot ārpusē, viņu tik un tā nobeigtu aukstums. Vai gan liela atšķirība, kādā nāvē mirt…

Uguns pavardā liesmoja, izplatīdama priežu sveķu smaržu. Pirmo reizi vairāku dienu laikā elfs bija nokļuvis siltā, sausā vietā.

Un uz uguns cepās īsta kukurūzas vālīte.

Elfs skatījās uz to kā transa pārņemts.

Tad notika brīnums.

Cilvēks izvilka nazi, taču ne jau tāpēc, lai pārgrieztu nabaga elfam rīkli un sakapātu viņa miesu sīkos gabaliņos, — cilvēks ar nazi nošķēla gabalu vālītes un iedeva to elfam.

Tomēr šādas tādas šaubas par cilvēka nodomiem elfam tomēr palika. Varbūt cilvēks nemaz nebija tik ļauns, bet varbūt tas tikai gribēja viņu uzbarot, gaidot, līdz pa rokai gadīsies rozmarīns. Lai būtu kā būdams, savu vālītes gabalu elfs apēda. Viņš lupināja graudu pa graudiņam, lai ēšanas prieks būtu ilgāks. Bija jau dziļa nakts, kad vakariņas bija galā. Elfs apgrauza arī vālītes serdi, tad ietīstījās savā asajā, mitrajā apmetnī un, saritinājies kā susura mazulis, aizmiga uz grīdas līdzās dejojošajām liesmām.

Otra nodaļa

Rītausma bija pelēka kā visas rītausmas. Gaismas stari kā plāni asmenīši iespiedās būdā pa baļķu spraugām, šķērsojot lēno dūmu grīstes, kas vēl cēlās no pavarda oglēm.

Mazais elfs pamodās, juzdamies pagalam dīvaini. Pagāja diezgan ilgs brīdis, līdz viņš aptvēra, kāpēc jūtas tik savādi: viņš nebija pārsalis, nebija pārlieku izbadējies un viņa kāju pēdas nebija sastingušas kā divi ledus gabali.

Dzīve tomēr varēja būt brīnišķīga.

Un cilvēks viņu nebija aprijis.

Mazulis piecēlās līksmā omā.

Un atklāja, ka viņu sedz īstas vilnas lakats. Vilna bija pelēka un raupja, caurumu lakatā bija vairāk nekā veselu vietu, tomēr tā bija īsta vilna. Cilvēks viņu bija apsedzis.

Tad redz, kāpēc kājas nebija sastingušas. Elfs klusībā prātoja, kāpēc cilvēks viņu sasedzis. Varbūt elfs, kam piemeties klepus, nav pietiekami gards.

Arī cilvēks bija nomodā. Tas patlaban darbojās ar pavarda oglēm. Ar tādu kā mazu lāpstiņu grāba kvēlošās ogles un bēra dīvainā, caurumotā dzelzs lodē, kur jau bija salikti salmi un prāva, labi izkaltēta koka šķila.

Visa šī ņemšanās ar oglēm mazajam elfam šķita muļķīgāka par muļķīgu, proti, caur un caur cilvēciska.

Tomēr viņš savas domas skaļi neizpauda un klusēdams atdeva cilvēkam lakatu.

—    Vari to paturēt, — cilvēks nomurmināja. — Tu šonakt drebēji.

Cilvēks uzkāra dūmojošo dzelzs lodi nūjas galā tā, lai to sargātu neliels, no ādām šūts jumtiņš, un lika nūju pār plecu.

—   Es tagad iešu uz Daligaras grāfisti, — cilvēks drūmi pavēstīja. — Tā atrodas tur augstāk, plakankalnē. Runā, ka ūdens vienmēr tekot uz zemāku vietu, tāpat runā, ka Daligarā vēl esot neapplūduši dārzi un tīrumi.

Klusums. Mazais elfs pūlējās saprast, kā uztverams šis paziņojums.

Varbūt tā bija pieklājības izpausme, un tagad viņam par atbildi pienāktos pavēstīt, kāds ir viņa paša ceļamērķis.

Žēl vienīgi, ka viņam ceļamērķa nemaz nav. Viņš tikai gāja projām no vietas, kur bija dzīvojis agrāk, — vienkārši tāpēc, ka šī vieta nemaz vairs neeksistē, nē, pareizāk, eksistē gan, taču to sedz vismaz desmit pēdu dziļš ūdens, dubļu un satrūdējušu lapu slānis.

—    Kas ir? Vai tev kaķis mēli nokodis?

—    Te nav kaķis, ekselence, — teica mazulis. Beidzot viņam bija izdevies atminēties uzrunas formu, ko cilvēki lieto, gribēdami izrādīt cieņu. Galu galā viņa sastaptais šīs rases pārstāvis bija trakāks par traku. Tāpēc labāk izrādīt cieņu un būt piesardzīgam. — To sauc suns, ekselence… Un, ja suns nokož man mēli, tad tek asinis… — elfs pacietīgi un godbijīgi ņēmās skaidrot, taču cilvēks viņu pārtrauca.

—    Labi, labi. Pietiks.

Cilvēks viņu vēroja un tad, galvu pašūpodams, smagi izpūta gaisu, un šī izelpa bija daudz ilgāka par citām. Varbūt cilvēku mocīja kāda slimība, kas traucē elpot.

—   Varbūt gudrība un burvju spējas parādās tikai ar laiku. Tāpat kā gudrības zobi.

—    Kādi zobi, augstība? — pārvaicāja mazulis, zobu pieminējuma sabiedēts. Ak, kaut nu viņš zinātu, kura pieklājīgās uzrunas forma ir pareizāka!

—   Aizmugurējie zobi, tie, kuri izaug paši pēdējie.

Un cilvēks parādīja viņam zobus. Tas nebija labi darīts. Mazulis atkal ieraudājās.

—   Tu teica, ka mani neēd, majestāte, — viņš šņukstēja.

Cilvēks vēlreiz lēni un smagi izpūta elpu. Tā neapšaubāmi bija

kādas slimības pazīme.

—   Taisnība, es tā teicu, — viņš priecīgi atzina. — Neko darīt, es tevi vairs nedrīkstu ēst.

Viņš pasita knipi sunim un devās uz durvīm. Mazo elfu pārņēma skumjas. Lai arī cik neaprēķināms un traks būdams, cilvēks tomēr bija dzīva būtne, un tas bija labāk nekā nekas, labāk nekā vientulība līdz pašam apvārsnim. Un, kas zina, varbūt cilvēkam bija vēl kāds kukurūzas vālītes gabals. Mazā elfa sirds atkal sažņaudzās, un viņš juta, kā it visu piepilda skumjas gluži tāpat, kā vēlā vakarā visu pārklāj nakts melnums.

Durvis bija smagas un biezas, sanaglotas no rupji apdarinātiem priedes dēļiem, toties turējās kārtīgās bronzas virās.

—   Šī droši vien ir mednieku vai kažokādu tirgoņu, nevis parastu ogļdeģu būda, — cilvēks teica.

Suns priecīgi metās laukā lietus smidzeklī.

Ticu cilvēks aizvien vēl stāvēja uz sliekšņa un pētīja mājeli. Pacēla skatienu un brīdi vēroja slānekļa plāksnīšu jumtu, kas šķita nesen pārjumts, tad uzlūkoja akmens pamatus, kuru spraugās kāds, vēlēdamies paglābties no caurvēja, bija sadzinis koka ķīļus un pūlējies tās aizsegt ar dēļiem. Tie bija sausi, neappelējuši, skabargainām malām.

—   Šī būda nav pamesta, — cilvēks noteica. — Kuru katru brīdi var atgriezties saimnieki.

Mazais elfs pamazām aptvēra, ko cilvēks vēlas teikt.

—   Vai vini ēd elfus?

—   Katrā ziņā viņiem elfi nepatīk. Bet es tavā vietā te nepaliktu, lai noskaidrotu, vai viņi tos arī ēd, — atbildēja cilvēks.

Mazais elfs izšāvās ārā no mājeles vēl ātrāk par suni.

Viņi devās ceļā.

—   Vai tev ir vārds?

—   Jā, — pārliecināti atbildēja mazulis.

Cilvēks atkal jocīgi izpūta elpu.

—   Un kāds tad būtu šis vārds?

Mazajam elfam pamazām prātā atausa cilvēku valodas gramatikas gudrības, ko bija mācījusi vecāmāte.

—    Nav pareizi teikt būtu. Tā saka tikai par nedrošu, par neesošu, bet vārds ir drošs un nemainīgs. Katrs ir drošs par savu vārdu. Tāpēc tev vajag prasīt, nevis kāds būtu mans vārds, ekselence, bet kāds ir mans vārds…

—   Nu, kāds ir tavs vārds? — nobļāvās sieviete. — Labi, labi, es vairs nekliegšu, apsolu. Tikai nesāc atkal raudāt. Es nekliegšu un tevi neēdīšu. Kā tevi sauc?

—   Jorškrunskvarkljolnerstrinks.

—   Vai vari to atkārtot? — cilvēks jautāja.

—   Jā, protams, es var, — mazulis apmierināts apliecināja.

Cilvēks atkal nopūtās. Tiešām smagi slims.

—    Atkārto, — tas teica.

—   Jorškrunskvarkljolnerstrinks.

—   Vai tev ir arī mazvārdiņš?

—    Protams, ir.

Sieviete brīdi klusēja, tad vēlreiz jokaini izpūta elpu. Pareizi vecāmāte teica, ka saruna ar cilvēkiem allaž sagādā īstas mocības.

—   Un kāds tad ir šis mazvārdiņš?

—   Jorškrunskvarkhercljolnerstri.

—   Nu kā gan citādi, — noteica cilvēks, kas piepeši izskatījās pārguris.

Patiesi, tas, bez šaubām, bija slims.

—    Es to šķaudienu atkārtot nemācēšu, tāpēc saukšu tevi par Joršu, — cilvēks pavēstīja. Un atkal papurināja galvu. — Droši vien esmu kaut ko briesmīgu pastrādājusi iepriekšējā dzīvē un tagad izpērku savu vainu, — tas nomurmināja.

Šiem vārdiem vismaz bija jēga. Tad redz, kāpēc cilvēks bija tik dumjš un traks. Galu galā tam bija vajadzējis uzdot astoņus jautājumus, tikai lai noskaidrotu, kā viņu sauc. Tomēr palikt vienam šai dubļiem pārplūdušajā līdzenumā šķita pārlieku šausmīgi. Turklāt bija žēl zaudēt vilnas lakatu, kas pirms izmirkšanas tomēr bija palīdzējis saglabāt kādu nieku siltuma.

—    Mani sauc Sajra, — sieviete teica.

Joršs, visnotaļ apmierināts ar šo iepazīšanos, steidzās viņai pakaļ.

—   Un kā sauc suni? — viņš prasīja.

—   Tim nav vārda, — sieviete atbildēja. — Viņu sauc suns, un viss. Tas skan pietiekami īsi, un man nav lieki jādzisina mute, lai viņu sasauktu.

Mazajam elfam šķita bezgala bēdīgi, ka dzīva un saprātīga būtne paliek bez sava vārda, apzīmēta ar parastu sugasvārdu kā koks vai krēsls, bet viņš jau zināja, cik viegli ir saniknot sievieti, tāpēc savus uzskatus paturēja pie sevis.

Katrā ziņā viņš šo radību bez vārda neatstās. Viņš tai dāvās vārdu klusībā, savā prātā. Tikai jābūt uzmanīgam, jo vārdu nedrīkst izvēlēties nejauši. Vārds ir vārds. Milzīga atbildība.

Lietus aizvien vēl smircināja.

Viņi virzījās uz priekšu gaužām lēni, jo kājas stiga dubļos.

Sievietes stilbi bija krietni garāki, un Jorškrunskvarkljolner- strinkam bija jālaižas teciņus, lai neatpaliktu, un nogurums biju mokošs. No suņa viņš vairs nebaidījās, dažas reizes viņš pat bija uzdrošinājies tam pieskarties, atbalstīties pret tā spēcīgo muguru. Suns nebija izrādījis nepatiku.

—   Vai tev vēl ir tas ar dzelteniem graudiem? — neuzbāzīgi apvaicājās elfs.

—    Man vēl ir viena vālīte, bet es gribu to pataupīt vakaram.

—   Ja mēs pirms vakara nomirst dubļos, kas ēd to vālīti?

—   Tu esi izbadējies?

—   Jā, es ir… nē, es esmu izbadējies.

—    Pareizi, tev ir laba galva. Ja jau tu visu tik ātri iemācies, tad iegaumē vēl vienu gudrību. Ja mēs vālīti apēdīsim tagad, šovakar būs vēl briesmīgāk saprast, ka itin nekā ēdama vairs nav.

—    Varbūt pasaule jau ir pagalam pirms vakara. Varbūt mēs ir pagalam pirms vakara.

Varbūt es būšu pagalam pirms vakara.

—    Klusē un kusties uz priekšu. Taupi elpu un spēkus.

Es var, nē, es varu… varu darīt abas lietas reizē. Kustēt uz priekšu un runāt par vālīti. Ja mēs sarunājas, ir vieglāk kustēt uz priekšu.

—    Klusu, — noteica sieviete. Viņas balss tonis bija mainījies.

—    Bet…

—   Klusu, — sieviete uzšņāca. Viņa nometās tupus līdzās elfam, lai nebūtu tik gara, tik viegli pamanāma. Suns ierūcās. Sievietes skatiens vērīgi slīdēja pār niedru audzēm un staignāju, kas ieskāva taku.

—    Labi, labi, mēs ēd vakarā. Tikai tu nedusmojas…

—    Skriešiem! — sieviete iesaucās un metās skriet. Viņa sagrāba mazuli aiz rokas un rāva sev līdzi.

—   Šurp! — viņa uzsauca sunim, un arī tas skrēja kopā ar viņiem. Mazais elfs paklupa, piecēlās, atkal klupa. Viņš ieraudājās.

—   Tu nedusmojas, lūdzu, nedusmojas, mēs ēd vakarā.

—    Mums dzenas pakaļ, — sieviete paskaidroja, ne mirkli neapstādamās. Un aizelsusies turpināja: — Redzi to pakalnu tur tālumā? Man ir garākas kājas, un es skrienu ātrāk. Es mēģināšu aizvilināt vajātājus sev līdzi pa taku. Bet tu bēdz pa taisno cauri kazenājiem un izglāb uguni. Satiksimies pakalna galā.

Sieviete atdeva viņam nūju ar dzelzs lodi un metās prom. Skrienot viņa brīkšķināja zarus un skaļi sēca. Mazais elfs ielīda dziļi kazenāju biezoknī un sarāvās čokurā. Traki joņojusī sirds pamazām pierima.

Viņš prātoja, kas gan varētu būt vajātāji. Varbūt viņiem pakaļ dzenas būdas saimnieki. Varbūt tie ir apvainojušies par ielaušanos viņu mājoklī. Bet varbūt tiem ir rozmarīns un kārtīgai maltītei pietrūkst tikai kāda maza elfa.

Bailes sažņaudza kā spīlēs.

Viņš skatījās lietū, taču ne krūmājā, ne niedrēs neviena nemanīja.

Bailes lēnām izkusa un pārvērtās skumjās.

Viņš atkal bija palicis viens. Jau atkal vientulība sniedzās līdz pašam apvārsnim.

Viņš atcerējās, kā vecāmāte bija viņu auklējusi klēpī, kamēr katliņā vārījās saldie kastaņi.

Skumjas piepildīja visu viņa būtni un palēnām pārtapa izmisumā.

Viņš domāja par cilvēku sievieti, kura viņu biedēja, tomēr bija iedevusi gabalu vālītes. Labāk tāda sabiedrība nekā nekāda. Labāk būt kopā ar cilvēku nekā atkal palikt vienam. Gluži vienam līdz pašam apvārsnim. Mazais elfs iešņukstējās, taču pavisam nedzirdami, bez skaņas. Skumju elsas skanēja tikai viņa prātā, neskardamas kluso lietus šalkoņu.

Viņš nodomāja, ka suni, ja vien viņš to vēl kādreiz sastaptu, varētu nosaukt par Kādu, kas elpo tev blakus, taču sieviete bija teikusi, ka sunim vajadzīgs īss vārds, bet šis noteikti tāds nebija.

Treša nodaļa

Gaisma jau dzisa, kad pakalnā uzrāpās sieviete.

Mazā elfa sirds iegavilējās.

Sieviete bija aizelsusies. Viņa smagi atkrita dubļos. Suns bija kopā ar viņu.

—    Tas bija mednieks, — pamazām atgūdama elpu, teica sieviete. — Viņam bija loks. Es viņu redzēju. Man izdevās viņu apvest ap stūri.

—   Ooooh, tu ir drosmīga, — patiesā apbrīnā novilka elfs. — Jūs atrod vēl kādu būdu, un tu ved viņu tai apkārt?

—   Nē taču, — nepacietīgi skaidroja sieviete. — Tas nozīmē tikai to, ka man izdevās viņu piemānīt un aizbēgt.

—   Aāā, sapratu, — meloja elfs. Kāpēc mīklainajā cilvēku valodā katram vārdam varēja būt vairākas nozīmes? Skaidrs, kāpēc! Pie visa vainojama cilvēku muļķība. To ne mirkli nedrīkst aizmirst.

—    Kas ir loks? — viņš apjautājās.

Pēkšņi ierūcās suns.

—    Pievaldi savu zvēru! — pavēlēja kāda balss.

Tai pašā mirklī mazais elfs saprata, kas ir loks: izliekts koka zars, kuram pārstiepta nospriegota virve tā, lai varētu triekt uz priekšu smalku nūjiņu ar smailu metāla uzgali, kas pavērsts pret sievietes sirdi.

Mednieks augumā bija vēl lielāks par sievieti. Tumšiem matiem, kas biezi zēla visur — gan uz paura, gan sejas. Jā, šim cilvēkam bārda bija. Mugurā viņam bija neredzēts apģērbs, kas likās daudz biezāks un siltāks par parastu audumu, bet pie jostas karājās iespaidīgi naži un cirvis. Cilvēks bija uzradies elfam aiz muguras. Sieviete bija domājusi, ka ir apvedusi viņu ap stūri, taču mednieks bija izmetis likumu cauri mežam un nonācis pakalna galā no pretējās puses.

Kādu bridi sieviete un mednieks viens otru vēroja, tad sieviete piesauca suni sev klāt.

Mednieks nolaida loku.

—    Es gribu tikai mazliet uguns. Manējā izdzisa. Gribu tikai aizdegt savu iekuru. Es redzēju, ka tev ir uguns.

Sieviete uzlūkoja viņu vēl ciešāk.

—    Neko citu tev nevajag?

—   Nē, neko citu.

Vēl viens ciešs skatiens, un sieviete pamāja ar galvu.

—   Iedod viņam uguni, — viņa teica. — Ei, es runāju ar tevi! Iedod viņam uguni. Kur tu to liki?

—    Paslēpa tur lejā, — atbildēja mazais elfs.

—   Ak tā? Laba doma, — noteica sieviete. — Un kur tieši tu to noslēpi?

—   Lejā, staignājā zem ūdens. Tur to neviens nevar redzēt, — laimīgs pavēstīja elfs.

Bija tik patīkami sajust, ka tavas pūles kāds novērtē. Viņš atcerējās, kā vecāmāte viņu mēdza samīļot un teikt, ka viņš ir vislabākais un visgudrākais mazais elfs pasaulē. Mazuļa sirdi piepildīja laime, likās, pavasara vējš aizslaucījis prom visus mākoņus, — jo tieši tā vējš darīja tolaik, kad vēl bija pavasaris.

Elfs priecīgs nolēkšoja lejā no pakalna. Lietus bija pierimis. Bāli zilgana svēdra pavīdēja starp mākoņiem un atspīdēja staignāja ūdeņos, no kuriem elfs triumfējoši izvilka caurumoto dzelzs lodi. No tās iztecēja dubļainas straumītes.

Vīrietis un sieviete klusējot bija pavadījuši elfu ar skatienu. Tagad sieviete smagi apsēdās uz baļķa un satvēra galvu rokās.

—    Tu to nodzēsi, — viņa aizlauztā balsī nočukstēja.

—   Jā, protams, tā bija vieglāk to paslēpt.

To sakot, mazais elfs izteiksmīgi savicināja rokas. Lakats noslīdēja no pleciem un atklāja skatienam viņa dzeltenās drānas.

—   Tas ir elfs, — satriekts izdvesa mednieks.

- Jā, patiešām, tas ir elfs, — bezkrāsainā balsī piekrita sieviete.

-—Tu meklē nepatikšanas? — noprasīja vīrietis.

—    Nē, es tajās iekuļos bez īpašas meklēšanas.

—   Vai viņam piemīt kādas spējas?

—    Nē, viņš vēl ir tikai bērns.

—    Nesen piedzimis, — apstiprināja mazulis.

Taču vīrietis ij nedomāja mest mieru izjautāšanai. Tagad viņš pievērsās elfam.

—    Vai tu proti iedegt uguni?

—   Jā. Domāju, ka protu. Nekad neesmu to darījis, bet visi taču prot iedegt uguni.

Sieviete pacēla galvu un apstulbusi uzlūkoja viņu.

—    Nu tad iededz, — teica mednieks.

Viņa balss bija zemāka un dobjāka nekā sievietei.

Mazais elfs pavērsa plaukstu pret sauso dzelzs lodi, ko mednieks bija izvilcis no savas pleca somas. Lodē bija sabāzti salmi. Elfs aizvēra acis. Viņa prātu piepildīja uguns tēls. Nāsīs ieplūda spēcīga dūmu smarža. Atmiņu noglāstīja uguns siltums.

Kad viņš atvēra acis, lodes iekšienē jau mirdzēja liesmiņa.

Sieviete neuzdrošinājās pat elpot.

Tad apjukusi jautāja: — Tu spēj iedegt uguni, nepūšot uz oglēm?

-Jā.

—    Kāpēc tu man to neteici?

—   Tu neprasīja.

—   Es prasīju, vai tev ir kādas spējas!

—   Jā. Un es atbildēja! Es pateica lielās spējas: elpot, ēst, būt dzīvam. Iedegt uguni ir maza spēja. Tikai jārada karstums, un uguns piedzimst. To prot visi.

—   Es neprotu, — teica sieviete.

—   Nē? — Mazulis bija satriekts. — Tas nav iespējams. Visi prot…

—   Ja jau mēs protam iedegt uguni, tad kāpēc staipām līdzi bumbas ar kvēlošām oglēm?

—   Tāpēc, ka jūs ir cilvēki, — mierīgi atbildēja mazais elfs. — Cilvēki ir dumji.

—   Tu izpērc iepriekšējās dzīves nodarījumus, vai ir kāds cits iemesls, kura dēj tu klīsti apkārt kopā ar elfu? — sievietei prasīja mednieks, kas tagad šķita apmulsis vēl vairāk. — Kompānija, protams, ir brīnumjauka, un gan jau tu pati apzinies, ka pirmajā ciemā jūs abus aizsūtīs pie tēviem. Ļaudīm nepatīk tie, kas iededz uguni ar domām.

—    Kāpēc ne? Tas ir ērtāk nekā staipīt līdzi dzelzs lodi ar oglēm. — Elfs bija neizpratnē.

—    Tu varētu pielaist uguni cilvēkam vai mājai. Varētu nodedzināt māju, kurā iekšā ir cilvēks. Vai divi cilvēki. Vai pat piecpadsmit cilvēku.

Šī doma bija tik drausmīga, ka mazais elfs aizmiedza acis un iekunkstējās sāpēs. Domās viņš ieraudzīja apdegušus ķermeņus, pat saoda apsvilušas gaļas smārdu. Mazo elfu sagrāba šausmas un nelabums. Viņš sāka vemt. Kad beidzot izdevās apvaldīt krampjaino rīstīšanos, mazais elfs ieraudājās. Bet šīs nebija ierastās klusās raudas un smilkstieni. Šoreiz vaimanas bija skaļas un griezīgas, žēlabas — sirdi plosošas.

—   Apklusini viņu! — iekliedzās vīrietis. — Apklusini viņu! Tas ir neizturami!

—   Redzi, ko tu izdarīji?! — kliedza pretī sieviete. — Lūdzu, maziņais, neraudi. Viss būs labi, nekas jau nav noticis. Viņš t ikai tā runā.

—   Tikai runā?! — Mazais elfs bija sašutis. Tomēr sievietes mierinājuma vārdi iedarbojās. Viņš pārstāja vaimanāt. — Tikai runā?! Kā drīkst, kā var runāt kaut ko tik šausmīgu, tik sāpīgu, tikai lai runātu?!

Un viņš atkal ieraudājās. Šoreiz atskanēja ierastie kunkstieni un šņuksti.

Vīrietis apsēdās uz baļķa. Viņu droši vien bija piemeklējusi tā pati slimība, kas nomocīja sievieti, jo arī viņa izelpa bija tikpat smaga, stiepta un skaļa. Mākoņi retinājās. To plaisās parādījās pirmās zvaigznes, kas nebija redzētas jau nedēļām ilgi.

—   Man ir trusis, — teica vīrietis. — Šorīt nomedīju. Jūs man iedevāt uguni, man ir trusis, un arī lietus ir pārstājis. Iekārtosimies te naktsguļai un paēdīsim. Mani sauc Monsers.

Brīdi valdīja klusums, tikai pavisam īsu brīdi.

—   Sajra, — teica sieviete.

Arī mazais elfs pārstāja raudāt un iesaistījās sarunā, nosaukdams savu vārdu.

—    Vai viņš ir saaukstējies? — jautāja vīrietis.

—    Nē, viņš nešķaudīja. Tā skan viņa vārds.

—    Vai arī tusim ir dzelteni graudiņi tāpat kā vālītēm? — gribēja zināt Joršs, kuru bija iedvesmojis tikko dzirdētais ierosinājums paēst.

Vīrietis iesmējās.

—    Nē, — viņš teica. — Trusim ir skaista, pūkaina āda, kas pēc tam palīdz vienmēr turēt kājas siltumā. Skaties! — Viņš pavēra savu somu, lai mazulis varētu tajā ieskatīties.

Joršs laimīgs pieķērās pie tarbas malas un ielūkojās iekšā. Doma par kaut ko, kas spēj gan piepildīt tukšo vēderu, gan sasildīt kājas, šķita pārlieku brīnumaina: pat vecāmāte, kura taču zināja visu, nekad nebija stāstījusi par tamlīdzīgu dārgumu. Varbūt cilvēki nemaz nebija tik… Spalgs kliedziens satricināja purvu.

Spalgs, ilgs, izmisīgs kliedziens, kurā skanēja visas pasaules sāpes.

—   Tas ir līķis, — mazais elfs kliedza. — Skaties, tu viņu esi nodūris ar to aso nūjiņu. Tagad viņš ir miris. Vai tad jūs grib ēst līķi?

—   Kāpēc tu tā prasi ? Vai tad jūs trušus ēdat dzīvus? — Mednieks bija tuvu izmisumam.

—    Elfi neēd neko, kas iepriekš ir domājis, skrējis, bijis izsalcis un baidījies no nāves. Vecāmāte teica, ka cilvēki ēd to, kas bijis dzīvs. Ar rozmarīnu. Vai jums ir rozmarīns? Es negribu, lai mani apēd! — Un mazulis atsāka spalgās, žēlabainās vaimanas.

Sieviete saspieda galvu plaukstās.

—    Ko tik briesmīgu tu nodarīji iepriekšējā dzīvē? Pārdevi savu māti, vai? — jautāja vīrietis.

—    Domāju, būs labāk, ja tu iesi prom. Paldies, ka piedāvāji trusi. Gan jau būs labi. Uguns tev tagad ir. Ej. Ardievu.

—   Tu taču negribi atteikties no kārtīga gaļas gabala šī sīka- ļas dēļ?

—   Zinu, ka tas nav saprātīgi, bet es nespēju klausīties, kā viņš raud. Lūdzu, ej projām.

—    Es nevaru aiziet, — nepārliecināti noteica vīrietis.

—    Kāpēc?

—    Es nevaru pamest jaunu sievieti vienu pašu purvā. Pareizāk sakot, būtu pietiekami bīstami arī tad, ja tu būtu viena pati, taču tu vēl vadā līdzi šo te!

—    Paldies, cēlais medniek, taču līdz šim es tīri labi tiku galā arī viena pati. Man palīdzība nav vajadzīga. Ņem savu…

—    Ko viņš dara?

Sieviete atskatījās. Mazais elfs bija paņēmis trusi rokās un lēnām to glāstīja. Vislēnāk viņa pirksti slīdēja pāri vietai, kur kažociņš bija piesūcies asinīm. Elfa sejā bija sapņaina izteiksme un acis aizvērtas. Viņš bija pārstājis raudāt.

—    Ko tu dari? — noprasīja sieviete.

—    Domāju.

—    Domā? Par ko?

—    Par vinu. Par tusi.

—    Trusi.

—    Par trusi. Domāju par to, kā viņš elpoja. Kā skrēja. Viņš… jā, viņš ostīja gaisu, saraucot degungalu. Pēdējā viņa saostā bija mitru lapu un sēņu smarža. Mednieka tuvošanos viņš nemanīja. Tur bija tikai salijušas zāles un sēņu smarža, jā, laba smarža… Es domāju par to, kā viņš elpoja… Domāju par asinīm, kas plūda viņa dzīslās…

Trusis nodrebēja, atvēra acis, īsu brīdi tikai dažu elpas vilcienu garumā izbiedēts skatījās, tad sapurinājās, izlēca elfam no klēpja un dieba prom. Apmetis līkumu medniekam ap kājām, izšāvās sunim starp ķepām, pārlēca pār baļķi, uz kura sēdēja sieviete, vēlreiz strauji metās sāņus un lēkšodams nozuda niedrājā uz visiem laikiem.

Mazais elfs klusībā prātoja, vai Trusis būtu labs vārds sunim. Droši vien ne: tie abi bija mazliet līdzīgi, tomēr astes forma bija pārāk atšķirīga. Vīrietis un sieviete ilgi raudzījās uz niedrēm, starp kurām pēdējoreiz bija pazibējusi truša baltā ļipa. Mazais elfs izskatījās pārguris. Sarāvies čokurā, trīcēdams tas gulēja zemē un tikai pamazām sāka atgūties. Suns apgūlās viņam blakus, un elfs to apskāva.

Tumsa sabiezēja.

Pāri staignājam iemirdzējās zvaigznes, un slīkšņas ūdeņi vizēja kā otrs nevienmērīgs debess jums, kura spīdekļu rakstus izjauc niedru skupsnas.

Pēc neskaitāmiem mēness griežiem šī bija pirmā skaidrā nakts.

—   Varbūt tu esi pārdevusi ne tikai māti, bet arī kādu no saviem jaunākajiem brāļiem? — apjautājās vīrietis.

Sieviete viņam neatbildēja un pievērsās elfam.

—   Vai tu tā varētu izdarīt arī ar kādu no mums?

—    Ar cilvēku, elfu vai trolli? Protams, nē. To var izdarīt tikai ar sīkiem radījumiem, kam galvā maz domu: tikai ūdens smarža un debesu krāsa. Pavisam viegli ir atdzīvināt mušas, odus un knišļus. Tiem tikai jāpieskaras un īsu mirkli jāiztēlojas lidojums, tad tie tūdaļ atkal iedūcās.

—   Tiešām? — noprasīja vīrietis. — Brīnišķīgi! Vasarā tāds puisis, kas glābj odus, ir nenovērtējams ceļabiedrs. Tāds, kurš glābj knišļus un atdzīvina vakariņas, kad beidzot izdevies sagādāt ko ēdamu. Šķiet, es par tādu draugu esmu sapņojis visu mūžu! Kā es vispār spēju bez tevis dzīvot?

—   Vai tu proti vēl kaut ko? — jautāja sieviete. — Nu, piemēram, pavairot kukurūzas vālītes? Mums ir tikai viena. Varbūt tu vari izdarīt tā, lai to ir trīs? Vai piecas?

Viņi tiešām bija dumji. Mazo elfu atkal pārņēma bezcerība.

—    Protams, es to nespēju, nevar taču pavairot matēriju.

—    Bet kā tad var atdzīvināt beigtu trusi?

—   Tas ir kas cits. Dzīva būtne nomirst, kad ir izkliedēta tās enerģija…

—    Kas ir izkliedēts?

—   Tās spēks. Ari uguns izdziest, kad zaudē spēkus. Atdzīvināt kādu būtni var līdzīgi kā iekurt uguni: vajag tikai nedaudz pārvietot enerģiju. Nosūtīt to no mana prāta uz atdzīvināmo.

Mednieks pievērsās sievietei: — Nāc, iesim! — viņš tai teica. — Iesim prom. Tas elfs ir bīstams. Pamet viņu tepat, un ejam!

—    Es nevaru. Viņš… zini, viņš ir tikai bērns.

—   Nesen piedzimis, — piebilda elfs.

—    Nav jau cilvēka bērns, — norūca vīrietis.

Brīdi valdīja klusums. Tad sieviete papurināja galvu.

—    Labi, dārgie draugi, — teica vīrietis. — Bija patiess prieks ar jums iepazīties, es pat teiktu, šī ir viena no jaukākajām dienām manā mūžā. Taču es negribētu pārsātināties ar tādu laimi, tāpēc iešu vien tālāk pats savu ceļu, kā pieklājas briesmīgam medniekam, kurš sava prieka pēc slaktē odus, rij beigtus trušus un rauš bagātības, pārdodams nogalētu dzīvnieku ādiņas. Ja mūsu ceļiem vēl reizi gadīsies krustoties, es ceru, ka man izdosies laikus aizbēgt, iekams būsiet mani pamanījuši.

Mazais elfs klausījās stipri izbrīnīts.

—    Kāpēc tā? Vai tad cilvēkiem laime var arī kaitēt? Tīd tāpēc jūs vienmēr cenšaties nodarīt ko ļaunu?! Jūsu muļķība nav vienīgais iemesls?!

—   Nē, — atbildēja mednieks. — Cilvēki parasti cenšas būt laimīgi. Bet to, ko es tikko teicu, sauc par ironiju. Patiesībā es eju prom tāpēc, ka jūsu sabiedrība man liedz būt laimīgam. Vai vismaz liedz man apēst savu trusi. Taču es teicu tieši pretējo. Cilvēki reizēm tā dara. Saprati?

—   Jā, protams, — meloja mazulis. Cilvēki tiešām bija dumji. Galīgi traki un dumji. Bezcerīgi dumji.

—    Pagaidi, — teica sieviete. — Es tev atdošu savu kukurūzas vālīti. Mūsu vainas dēļ tu paliki bez truša. — Viņa izvilka no tarbas pēdējo vālīti un sniedza to medniekam. Mazais elfs sērīgi noskatījās, kā dzeltenie graudiņi maina īpašnieku. Viņa acis piepeši zaudēja mirdzumu un sejā iegūla bezgalīgas skumjas, taču viņš neuzdrošinājās neko iebilst.

—   Vai tā tev ir vienīgā?

Jā, — atbildēja sieviete. Arī viņa tagad izskatījās tā, it kā tikko būtu apglabājusi māti. Māti un jaunākos brāļus.

Mednieks mirkli apdomājās, tad nocēla no pleca loku un bultu maku un apsēdās uz vienīgā plakanā akmens, kas bija atrodams pakalna galā.

—   Trusis tik un tā jau ir aizbēdzis. Šonakt palikšu tepat. Un no vālītes katram tiks pa gabalam.

Debesis atkal apmācās, taču lietus pagaidām nelija. Viņi iekārtojās uz sausa klints izciļņa. Vālīte izcepās virs ugunskura liesmām. Mednieks to sagrieza trijās daļās, un viņi lēnām lupināja graudu pa graudiņam. Tad mazais elfs aizmiga kā murkšķa mazulis. Pirms miega viņš vēl īsu brīdi domāja par sunim piemērotu vārdu: Tas, kurš skricm vējā likās skaists, tomēr viņš nebija drošs, vai tikai arī šis nebūs par garu. Kad miegs paņēma elfu savā varā, mednieks viņu klusītēm apsedza ar savu kažokādas vamzi.

Viņš pārvilka vamzi arī pāri mazuļa galvai, pacenzdamies piesegt acis, ausis un degunu. Tad paņēma mazāko no savām tarbām, ko iepriekš bija aizklājis bultu maks, un izcēla no tās paipalu.

Sieviete palīdzēja medniekam, kā nu prazdama. Klusām un zaglīgām kustībām viņi noplūca putnu un, uzdūruši uz iesma, cepa ugunskurā, pārliecinājušies, ka vējš dūmus un smaržu nenes uz aizmigušā elfa pusi. Apcepinājuši paipalu vai, pareizāk, sagaidījuši, līdz putns vairs nav galīgi jēls, viņi to apēda. Šoreiz gan viņi ēda steidzīgi un klusēdami, gluži kā divi zagļi, ik pa laikam pamezdami bažīgus skatienus uz kažokādas vamzi, zem kura gulēja mazais elfs. Kad paipala bija notiesāta, viņi atdeva kauliņus sunim, kurš tos saskrimšķināja viens un divi. Visbeidzot abi savāca visas putna spalvas un mednieks, pagājis nostāk, izkašņāja zemē bedrīti un tās apraka.

Tad abi ļāvās miegam.

Ceturtā nodaļa

Pirmā gaismiņa nebija tik pelēcīgi drūma kā citus rītus. Jau atkal līņāja, tomēr vietumis starp mākoņiem varēja redzēt bāli zilas plaisas.

Vīrietis piecēlās pirmais. Viņš izstaipījās, dziļi ieelpoja un nodomāja, ka gaiss jauki smaržo. Pēc salijušām lapām un sēnēm. Laba smarža. Viņš uzmeta skatienu sievietei un elfam, kas vēl gulēja. Tad savāca savas mantas, paņēma vamzi, ar kuru vakarā bija apsedzis elfu, uzkāra kaklā tarbas, lika pār plecu nūju ar iekura lodi un gāja prom. Kāpdams lejā pa nogāzi, viņš atskatījās un uzlūkoja sievieti un mazo elfu, kas kā divi vīstokļi gulēja līdzās ugunskura paliekām. Mazais elfs aukstumā nodrebinājās. To varēja saredzēt pat iztālēm. Vīrietis gāja atpakaļ, uzsedza ādas vamzi elfam un, sabikstījis ogles, piemeta ugunskuram malku. Tad vēlreiz devās prom. Nokāpis līdz pusnogāzei, viņš atkal atskatījās un mirkli vēroja abus vīstokļus pie ugunskura. Nogājis vēl pusjūdzi, viņš vēlreiz pameta skatienu pār plecu. Ugunskura liesmu sārtums saplūda ar stariem, ko raidīja austošā saule, kas pēc daudziem mēnešiem pirmo reizi uz dažām minūtēm parādījās pie apvāršņa. Kaut arī vīrietis bija nogājis labu gabalu, gulētāji vēl aizvien bija saskatāmi. Vīrietis ilgi stāvēja un nolūkojās uz viņiem, tad lēnām, soli pa solim devās atpakaļ.

Atgriezies pakalna galā, viņš apsēdās uz akmens un gaidīja.

Pirmais pamodās mazais elfs.

Garš kliedziens traucās pāri purvam. Visu pasaules sāpju pilns kliedziens.

Mazais elfs kliedza ilgi, šausmās atgrūzdams drausmīgo apsegu, kas darināts no līķu mizām. Kliedziens stiepās garumā, tad izkusa nākamajā, kam sekoja vēl citi, kuri sajaucās ar iepriekšējo atbalsīm. Bet saule tostarp pazuda mākoņos, atkal parādījās, vēlreiz pazuda aiz mākoņu aizsega, pavīdēja vēl reizi, līdz beidzot atsākās lietus.

Viņi cēlās, lai turpinātu ceļu. Gaisā uzvirpuļoja viena no paipalas spalvām, un elfs tūdaļ apjauta, ka tā izplūkta beigtam putnam, — nevienam nebija skaidrs, vai viņš to nopratis pēc smaržas vai varbūt pēc spalvas izstarotās noskaņas, bet katrā ziņā paipalas nāve t ika apraudāta ar žēlabainiem smilkstiem.

Bēdu pārņemts, mazulis nepamanīja izciļņu sakni un, aizķēries aiz tās, paklupa, un arī kritienam sekoja klusa činkstēšana, kas nenorima līdz pāšai pēcpusdienai. Tad mednieks zaudēja pacietību un piedraudēja uzdurt elfu uz iesma, ja viņš tūlīt pat neapklusīs, un šie biedinājuma vārdi izraisīja virkni izmisīgu kaucienu. Elfs nebeidza klusi īdēt līdz vēlai pievakarei.

Krēsla vēl nebija sabiezējusi par īstu tumsu, kad mazais elfs aptvēra, ka ir briesmīgi izbadējies. Tas bija īpašs izsalkuma paveids, kas sakņojās vēdera dziļumos un sniedzās līdz galvai, aptverdams arī pārsalušās kāju pēdas un nezin kāpēc arī ledainās ausis. Nu elfs ņēmās gari un plaši aprakstīt šo sajūtu, nespēdams tikt skaidrībā, vai tā precīzāk apzīmējama kā tukšums, kaut kā trūkums vai negatīva esamības forma.

Vēl pēc brīža viņa runas plūdi pievērsās ciešanām plašākā nozīmē, jo arī par tām nebija īsti skaidrs, vai tās būtu uzskatāmas par īpašu negatīvu esamības formu vai vienkārši par prieka trūkumu, vai varbūt tikai par labsajūtas trūkumu, nē, tomēr tos divus pēdējos nevar likt blakus, jo patiesībā labsajūtas trūkums sagādā lielākas ciešanas par prieka trūkumu, turklāt prieka trūkums var būt arī ilgstošs stāvoklis, ko reizēm pat var uzskatīt par normālu. Bet tas tikai tā, vispārīgi runājot. Savukārt, runājot par ciešanām kā par konkrētu un patstāvīgu esamības formu, vai viņš jau ir stāstījis par to reizi, kad zem naga bija ierāvis skabargu? Zem labās kājas īkšķa naga. Vai tomēr tas bija kreisais īkšķis? Nē, tomēr labais, jā, ja kārtīgi padomā, viņš ir pilnīgi pārliecināts, ka tā bija labā kāja. Tātad viņam zem naga bija padūries ērkšķis, un vecāmāte to izvilka ar adatu. Ar adatu. Iedomājoties vien, pārņem šausmas, tīras šausmas. Un vēl briesmīgāka bija tā reize, kad viņš pakrita un pārsita elkoni. No pušuma ārā tecēja asinis un visu notašķīja. Tas bija drausmīgi, drausmīgi. Tā pārsist kreiso elkoni. Kreiso. Bet ērkšķis bija padzīts zem labās kājas naga. Nu viņš vairs nešaubījās: tas bija kreisais elkonis un labais īkšķis. Pat rēta palika. Ne jau no ērkšķa, no pušuma uz elkoņa. Vai viņi grib to apskatīt? Rētu, protams. Tiešām negrib?

Kad mazais elfs gari un plaši aprakstīja trešo reizi", kad viņu bija piemeklējušas iesnas, un visos sīkumos apcerēja, kas, kādos daudzumos un kādā krāsā bija tecējis no viņa deguna dažādajos slimības attīstības posmos, viņiem ceļā pagadījās zaļi ceri, kurus gan sieviete, gan mednieks nešaubīgi atzina par brīnišķīgiem rozmarīna krūmiem. Tai pašā mirklī mazulis apklusa un pirmo reizi kopš pašas rītausmas ilgāku laiku neizdvesa ne skaņas.

Viņi gāja cauri lapegļu un kastaņu mežam, kas zaļoja kāda paugura nokalnē, un pēc straujāka takas līkuma negaidīti ieraudzīja Daligaru. Tā bija izvietojusies nelielas ielejas dziļumā, iekārtojusies šauras, bet ūdeņiem bagātas upes abos krastos. Likās, viņi noraugās pasaku ainā. Tur bija neskaitāmas mājas, cieši cita pie citas, un visām logos dega ugunis, kas bija tik spožas, ka izgaismoja pat asos, smailos koka pīķus, kas vainagoja nocietinājumu mūrus. Logu ugunis spoguļojās tumšajos upes ūdeņos, un, it kā ar šo spožumu vien nepietiktu, pilsētnieki bija iedegusi vēl citas — ikvienā no torņiem, kuri ik pa gabalam papildināja nocietinājumu sienas un kuros stāvēja strēlnieki ar lokiem. Un arī uz mūriem dega lāpas — pa vienai ik pēc sešiem soļiem, un tikpat cieši uz nocietinājumu sienas bija izvietojušies kareivji ar āvām. Visas šīs plandošās liesmas atspīdēja arī aizsarggrāvja ūdeņos. Paceļamais tilts bija uzvilkts augšā, un tas tāpat kā torņi un mūru augšmala bija aprīkots ar asiem pīķiem, kuru dēļ visa pilsēta atgādināja milzonīgu dzeloņcūku.

Mednieks labu brīdi raudzījās klusēdams.

—   Viņi neizskatās īpaši draudzīgi, — viņš novilka.

—    Izskatās gan! — iebilda mazais elfs. — Ļaudis iededz gaismas, kad gaida ciemos draugus. Tur, kur ir tik daudz sveču, noteikti atrodamas arī dzeltengraudu vālītes. Tur noteikti būs skaisti. Uz galdiem būs saliktas vālītes un saldie kastaņi! Un vēl sveces! Varbūt viņiem ir pat šķīvji. Un kāda īsta gulta. Lieli pavardi. Iesim?

—   Nē, tagad gulēsim, bet rīt no rīta laidīsimies projām, apme- tot pilsētai pamatīgu līkumu.

—    Kāpēc?

—   Tāpēc, ka viņu draudzīgais paceļamais tilts, kas izgaismots kā svinību vieta, ir aizdarīts ciešāk par gliemežvāku. Un tāpēc, ka šī izskatās esam viena no tām vietām, kur grūti iekļūt, bet vēl grūtāk izkļūt ārā.

—    Kas ir gliemežvāks?

—   Tā ir tāda lieta, kas atrodama jūrā, lielajā ūdenī, kas plešas otrpus tumšajiem kalniem.

—    Vai to var ēst?

—    Protams, ne! Gliemežvākos dzīvo gliemenes, un tās ir dzīvas. Tās dzimst, mirst, domā un droši vien sacer arī dzejoļus. Bet, pat ja paceļamais tilts un tie pīķi neizskatītos tik draudīgi, nekas nemainītos, jo tu tik un tā esi elfs. Bet elfi drīkst uzturēties tikai Elfiem Paredzētā Vietā, un šī noteikti tāda nav. Ja mēs tur ieradīsimies kopā ar tevi, tad jau pirms rītausmas karāsimies pie viena no tiem torņiem. Bet par to, kāds liktenis tur sagaidītu tevi, es pat nevēlos domāt. Tavi sugasbrāļi, ko pieķer ārpus Elfiem Paredzētas Vietas, ņem nelabu galu. Patiešām nelabu.

Viņi nolika zemē saiņus un savāca malku un čiekurus ugunskuram. Mednieks nocirta divus lielus lapotus zarus un atslēja tos tā, lai izveidotos kas līdzīgs teltij, midzenim, kas naktī sniegtu jel kādu aizsegu. Sieviete saplūca sūnas, papardes un sausu zāli un izklāja migu, lai gulēšana būtu mīkstāka.

—   Starp citu, — sieviete ierunājās, — visus elfus jau neatminamos laikos nometināja Elfiem Paredzētās Vietās. Un, manuprāt, jūsējiem, kas uzdrošinās iziet ārpusē, ir paredzēti visai briesmīgi sodi. Tad kāpēc tu klīsti pa pasauli?

—    Tā Elfiem Paredzētā Vieta, kur es dzīvoju, noslīka, — atbildēja mazulis. Atmiņas sažņaudza sirdi. Viņa seja atkal sadrūma, acis skumjās itin kā izdzisa, to zilais mirdzums pārvērtās neskaidrā pelēkumā, līdzīgi kā debesu krāsa izšķīst peļķē.

—    Applūda, vai? Visur bija ūdens?

—   Jā, viss bija zem ūdens. Un tad vecāmāte teica, lai es eju prom.

—    Uz kurieni?

—    Nezinu. Vienkārši lai eju prom.

—   Vai tad tava vecāmāte neprata burties? Piemēram, uzkarsēt ūdeni tā, lai tas pazustu tāpat, kā vasaras karstumā pazūd peļķes? Vai izdarīt ko tamlīdzīgu?

—   Tas iespējams tikai ar mazu ūdeni. Ar nelielu bļodiņu ūdens. Bet ne jau tad, kad ūdens ir tik daudz, ka tas noslīcina pasauli. Un arī mamma bija aizgājusi uz to vietu, no kuras vairs neatgriežas. Man viņa bija mana mamma, bet vecaimātei viņa bija meita. Tāpēc vecāmāte vairs nespēja burties. Ja kādā ir pārāk daudz bēdu, tad visa maģija noslīkst bēdīgumā tāpat, kā cilvēks noslīkst ūdenī. Vecāmāte mācēja daudz ko. Viņa zināja, ka tas, par ko stipri domā, piepildās un kļūst īsts. Taču, ja tevī ir tikai skumjas, tad arī no tevis izplūst vienas vienīgas skumjas. Tad tu esi tik bēdīgs, ka nevari pat aizdedzināt uguni. Mums uguns bija, jo tā pavardā dega vienmēr. Taču, ja tā būtu izdzisusi, mēs būtu palikuši bešā, jo vecaimātei vairs nebija spēka, bet es biju pārāk mazs. Tad nāca lielais ūdens un nodzisa arī pavarda uguns, pēc tam nāca vēl lielāks ūdens un tad vēl lielāks, un vecāmāte man teica: "Ej projām."

— "Uz kurieni lai es eju?" es viņai jautāju. "Uz jebkuru vietu, kas nebūtu šejiene," viņa atbildēja. "Ūdens ir aizskalojis ari sargposteņus. Tevi neviens neaizturēs. Ej prom. Es esmu pārāk veca, bet tu vari izglābties. Ej prom un neskaties atpakaļ." Un es gāju. Soli pēc soļa. Pa dubļiem un ūdeni. Taču es atskatījos. Elfiem Paredzētajās Vietās būdām nav ne durvju, ne logu, ir tikai neaizsegti caurumi. Tā nu es redzēju, ka vecāmāte sēdēja uz krēsla un ūdens kāpa augstāk, viņa sēdēja, un ūdens kāpa, bet pēc tam es redzēju vairs tikai ūdeni.

Mazais elfs atkal ieraudājās. Klusie smilksti bija gandrīz nesadzirdami.

Ar oglēm, kas gailēja dzelzs lodē, vīrietis un sieviete iekūra ugunskuru. Tīd, izčamdījuši zāli, viņi atrada krietnu sauju saldo kastaņu. Kad kastaņi bija izcepušies, viņi gandrīz visus atdeva elfam, jo paši dīvainā kārtā pēkšņi saprata, ka nemaz nav izsalkuši.

Mazais elfs ēda lēnām, likdams mutē drupatiņu pēc drupatiņas, un skumjas pamazām pagaisa kastaņu baltajā mīkstumā.

Pirms miega viņš vēl mirkli domāja par vārdu sunim, kas bija tikpat brūns kā kastaņi, taču prata skriet un riet, atšķirībā no kastaņiem, kas gulēja klusi un mierīgi un nekad neiedomājās pienākt tev klāt un nolaizīt seju, un arī asti luncināt kastaņi neprata. Tātad arī Kastanis nebija piemērots vārds. Vajadzēja izdomāt ko labāku. Taču labāka doma vēl nebija ataususi, kad elfs aizmiga līdzās ugunskuram, apgūlies starp abiem cilvēkiem un ietinies sievietes dotajā vilnas lakatā.

Piektā nodaļa

Viņus pamodināja āvām bruņojušies kareivji.

Tā bija patruļa.

Ne tikai pašā Daligarā, bet arī tās apkaimē bija aizliegts uzturēties ikvienam, kas nebija pastāvīgais iedzīvotājs, pastāvīgā iedzīvotāja radinieks, pastāvīgā iedzīvotāja viesis vai vismaz pastāvīgajiem iedzīvotājiem tīkama persona, bet viņu trijotne noteikti nebija piederīga nevienai no minētajām kategorijām.

Patruļa apvaicājās par ieklīdeņu īpašumiem, kustamu un nekustamu mantu un gribēja zināt, kā tie nodrošina sev iztiku, un saņemtā atbilde, proti, — "nekas mums nepieder, izņemot drēbes, kas mugurā, un trīs dālderus," — nebūt nepadarīja kareivjus laipnākus.

Pēc tam ieklīdeņi sīki un smalki tika pratināti par veselības stāvokli. Vai viņiem ir utis, blusas, ērces? Vai bijuši kontakti ar spitālīgajiem, mēra un holēras slimniekiem, kašķainajiem un kraupainajiem, ar vājiniekiem, ko nomoka vemšana, caureja, drudzis, jebkāda veida un krāsas izsitumi vai augoņi, čūlas, pūžņojošas acis vai vēdera tārpi? Labi, ka tā, jo, lai izvairītos no infekcijas pārnēsāšanas, ieklīdeņi tiktu nogalināti uz līdzenas vietas, ja šāda saskarsme būtu notikusi. Un viņu bērns arī ir vesels? Ja jau viņš ir vesels, tad kāpēc māte viņu satītu lakatā auklē pa rokām? Tikai tāpēc, ka viņš ir mazs, noguris un raudulīgs? Nē, mazi, noguruši un raudulīgi bērni nav aizliegti.

Nu pienāca kārta ieročiem. Vai viņiem ir duramie ieroči, cērtamie ieroči, šaujamie ieroči, metamie ieroči, sitamie ieroči, rīki, kas piemēroti aizdedzināšanai, ievainošanai vai nogalināšanai, rīki, kas izmantojami medībās, ieroči, kas paredzēti lietošanai kājnieku sadursmēs, jātnieku sadursmēs, kaujās, kas notiek jāšus uz zirgēzeļiem, kā arī cīnoties stāvus, tupus, rāpus, divkaujās, tuvcīņās, lielos pulkos, ierakumos, aplenkumos, aplenkumu atvairīšanā, trenējoties mērķī šaušanā vai spēkojoties izklaides nolūkos? Ak ir? Loks, duncis, cirvis, neliels kaplis un nazis maizes griešanai. Viss tiek konfiscēts. Arī abas dzelzs lodes ogļu pārnēsāšanai tiek konfiscētas, jo atzīstamas par aizdedzināšanai piemērotiem rīkiem.

Vai tos lielos zarus, kas pieder Daligaras grāfistei, nocirtuši viņi? Un kurš, gribēdams izklāt guļvietu, ir izrāvis četras grāfistei piederošas papardes? Šis nodarījums tiek klasificēts kā pārkāpums pret valsts īpašumu, un tam paredzēts attiecīgs sods. Un vai viņi varētu pieturēt suni, kamēr tas tiek iesprostots būrī? Aizliegti ir visu veidu dzīvnieki — gan mežonīgie, gan piejaucētie, un viņu zvērs neapšaubāmi ietilpst abās kategorijās.

Tagad beidzot varēja doties uz pilsētu.

Viņi iegāja Daligarā kareivju pavadībā. Tik dīvaina un neiedomājama vieta mazajam elfam nebija rādījusies pat sapņos. Te it visur bija cilvēki: lieli un mazi, vīriešu un sieviešu dzimuma, bruņoti un bez ieročiem, ģērbušies visdažādāko krāsu drēbēs.

Un vēl te skanēja balsis. Likās, visi pārdod visu. Plāceņus, kukurūzas vālītes, lielus ābolus, katlus ēdiena vārīšanai, malku pavarda kurināšanai un lietaskokus krēslu darināšanai. Ļaudīm pa kājām maisījās savādi putni. Tie bija smieklīgi, lieli un resni, maziem spārniņiem, kas nespēja pacelt treknās miesas lidojumā. Putni izdvesa jokainas skaņas, kas izklausījās pēc nemitīgi atkārtota kč'ko'ko.

Āvām bruņotie kareivji viņus aizvadīja līdz laukumam, kura vidū slējās sarkana un zeltīta auduma baldahīns, kas nezin kāpēc atgādināja milzīgu šūpuli. Un šai šūpulī bija iekārtojies kāds vīrs garā, baltā, izšuvumiem rotātā paltrakā. Baltais ģērbs sedza arī vīrieša galvvirsu, un varbūt tieši tāpēc viņš atgādināja nedabiski lielu zīdaini.

Milzu zīdainis paziņoja, ka viņu saucot daligarasuntaitu- vējonovaduvaldītājsuntiesnesis. Šis dīvainais vārds, protams, nebija tik skaists kā Jorškrunskvarkljolnerstrinks, tomēr visā visumā tam nebija ne vainas.

Daligaras un tai tuvējo novadu valdītājs un tiesnesis taujāja pēc atvesto vārdiem, vecuma, nodarbošanās un, galvenais, gribēja zināt, kāpēc tie ieradušies Daligarā, nebūdami ne pastāvīgie iedzīvotāji, ne pastāvīgo iedzīvotāju radinieki, pastāvīgo iedzīvotāju viesi vai vismaz pastāvīgajiem iedzīvotājiem tīkamas personas.

Mednieks atbildēja, ka viņiem neesot nekādas daļas par Dali- garu un tās pastāvīgajiem iedzīvotājiem, pastāvīgo iedzīvotāju radiniekiem, pastāvīgo iedzīvotāju viesiem un tiem tīkamajām personām, viņi gribot tikai pēc iespējas drīzāk pamest šo pilsētu un tai tuvējos novadus un mierīgi turpināt savu ceļu.

Šķita, ka Daligarasuntaituvējonovaduvaldītā]uuntiesnesi šī atbilde sāpina. Viņa seja sadrūma, un arī apkārt sanākušais pūlis neapmierināti iemurdējās. Nav pieklājīgi kādam paziņot, ka tev par viņa dzīvesvietu nav nekādas daļas: tik vienkāršas gudrības vecāmāte bija iemācījusi pat mazajam elfam.

DaligarasuntaituvējonovaduvaldItājsuntiesnesis aizrādīja, ka cilvēki, kuri nemīl Daligaru, tās pastāvīgos iedzīvotājus, kā arī to radiniekus, viesus un tīkamās personas, labāk būtu varējuši palikt paši savās mājās, lai arī kur tās atrodas, tā vietā lai apgrūtinātu kareivjus ar nepieciešamību viņus atrast, izjautāt un apcietināt, bet viņam, DalIGARASUNTAITUVĒJONOVADUVALDĪTĀ- jamuntiesnesim, tie savukārt nebūtu uzvēluši pienākumu viņus pieņemt, nopratināt, notiesāt un izdzīt no Daligaras un tai tuvējiem novadiem. Turklāt, palikuši mājās, viņi nemaz nebūt varējuši pastrādāt pārkāpumu pret valsts īpašumu, proti, savā barbarismā nebūtu nocirtuši divus lapotos zarus un izrāvuši četras papardes, tā nodarot lielus zaudējumus pastāvīgo iedzīvotāju kopienai.

Pūli pāršalca piekrītoša murdoņa. Šai brīdī atsākās lietus, kas noskaņojumu nevienam neuzlaboja.

Viņiem piesprieda sodu trīs dālderu apmērā, un (re, kāda sagadīšanās!) tieši tik daudz naudas, par laimi, viņiem piederēja. Tāpat tika nolemts, ka ieroči un ogļu lodes pāriet Daligaras īpašumā. Suni gan viņi drīkstēja paturēt.

—   Nu, galu galā viss varēja izvērsties vēl sliktāk, — nočukstēja sieviete, kad viņi jau pagriezās uz promiešanu.

—    Kā tad? — jautāja mednieks.

Tieši šai brīdī DaLIGARASUNTAITUVĒJONOVADUVALDĪTĀJSUN- TIESNESIS sāka izskatīt nākamo iztiesājamo lietu.

Taisnības prasītāja bija kāda sieviete, kas žēlojās, ka zem smaga vezuma riteņiem tikko galu ņēmis viens no viņas kladzinošajiem putniem, kurus, kā izrādījās, cilvēku valodā sauca par vistām. Sieviete turēja beigto vistu rokās, un bija skaidri redzams, ka tai ir lauzts kakls. Kad sievietei garām gāja Sajra, no pelēkā vilnas lakata apakšas pastiepās sīka roķele, kas bija ietērpta nepārprotami dzeltenā piedurknē, un smalks pirkstiņš nolaidās uz vistas kakla spalvām līdzās lūzuma vietai un īsu brīsniņu tur pakavējās. Putna kakls tūdaļ iztaisnojās un acis lēnām atvērās.

Nākamajā mirklī sākās briesmīga jezga: vista bēga, pūlim pāri atbalsojās šausmās izbrēkts vārds elfs, visi kliedza un grūstījās, bet ieklīdeņu trijotni no visām pusēm ielenca kareivji, kas pielika āvu asmeņus viņiem tieši pie rīkles.

—   Tā, — teica sieviete, — tagad viss ir izvērties daudz sliktāk.

Pēc vistas augšāmcelšanās gaisotne pilsētā bija kļuvusi bīstami nokaitēta.

Tagad Daligarasuntaituvējonovaduvaldītājsuntiesnesis izskatījās noskaities uz Jorškrunskvarkljolnerstrinku, kuram pilsētas valdnieks tomēr aizvien šķita visai labsirdīgs un simpātisks, jo galu galā tam bija tik skaists, garš vārds. Mednieks iepriekš bija runājis pārāk nelaipni. Nevienam taču neies pie sirds, ja teiksi, ka viņa dzimtā puse nav nekas īpašs un tev nepatīk. Tas nav pieklājīgi. Tā nedrīkst.

—   Tu esi elfs, — bargi noteica Tiesnesis.

Vārdi izskanēja gausi. Intonācija bija svinīga un nopietna. Vārdu elfs Tiesnesis izrunāja ar sevišķu uzsvaru un pastiepjot garāku: e-l-f-s. Skaņa aiz skaņas krita pār pieklusušo pūli.

—    Vēl pavisam sīkaļa, — teica mednieks.

—    Bērns, — teica sieviete.

—    Nesen piedzimis, — līksmi piebalsoja mazulis. Nu viņš gribēja darīt zināmu, ka arī viņa vārds ir gana skaists. — Jorškrunskvarkljolnerstrinks, — viņš stādījās priekšā un viegli paklanījās.

—    Ir aizliegts atraugāties tiesas priekšā, — drūmi aizrādīja Tiesnesis. — Un es, Daligaras un tai tuvējo novadu valdītājs un tiesnesis, tev aizliedzu arī melot. — Bilstot pēdējos vārdus, Tiesnesis bija piecēlies kājās un nu izskatījās vēl svinīgāk.

Mazulis apjuka. Elfi nespēj pateikt neko, kas atšķirtos no domām viņu prātā. Protams, dažas pieklājības frāzes allaž var atšķirties no patiesības, — piemēram, kad tu, klausoties nejēdzīgā runāšanā, apgalvo, ka esi visu sapratis, jo izturēties pret muļķiem kā pret muļķiem būtu nepieklājīgi. Taču tā ir vienīgā iespējamā mānīšanās. Kas prātā, tas arī uz mēles. Mazā elfa apjukumu nomainīja vilšanās sajūta. Kaut arī šim cilvēkam bija skaists vārds, viņš nebija gudrāks par pārējiem.

—   Un es pieprasu, lai tu mani uzrunā, izrādot pienācīgo cieņu, piebilda Tiesnesis.

Kā gan skanēja cilvēku valodas pieklājības forma? Mazais elfs satraukti centās atcerēties.

—    Nejēga!

Nē, tas laikam nebija pareizais vārds.

—   Ekselentāte! Nē, majestence! — Nu, kura bija pareizā uzrunas forma?

—    Klusumu! — iebrēcās Tiesnesis, apsaukdams zvaigājošo pūli. — Uzrunā mani par DaLIGARASUNTAITUVĒJONOVADUVALDĪTĀJU- UNTIESNESI, — viņš pavēlēja elfam.

—    Protams! Protams! —jūsmīgi atsaucās elfs, un viņa sejā parādījās plats smaids. — DaligarasuntaituvējonovaduvaldītAjs- untiesnesis ir ļoti skaists vārds. Mēs tā varētu nosaukt arī mūsu suni!

Nu ļaudis smējās, vēderus turēdami. Kāds vecāks vīrs irgāda- mies aizrijās un palika gluži bez elpas, bet kādam kareivim, lokoties smieklos, no rokām izkrita āva. Šie starpgadījumi tikai vairoja vispārējo jautrību. Arī mazais elfs iesmējās: smejoši cilvēki patiešām izskatījās skaisti.

Vienīgi Tiesnesis saglabāja nopietnību. — Atbildi man! — viņš atkal uzrunāja elfu. — Vai tu pazīsti šo vīrieti un šo sievieti ?

—   Jā, — pārliecināti atbildēja mazulis.

—    Šie cilvēki ir apgānījušies ar smagu noziegumu, vadādami sev līdzi elfu, bet vēl smagāku vainu tie sev uzvēluši, ar viltu ievez- dami elfu mūsu mīļotajā pilsētā. Vai tu vari pateikt, ko vēl viņi pastrādājuši?

—   Jā. Vīrietis ēd līķus. Droši vien ar rozmarīnu. Un naudu viņš pelna, pārdodams līķu mizas. Bet sieviete ir pārdevusi savu mammu un vecākos brāļus, nē, jaunākos… mmm… es īsti neatceros, laikam tiešām jaunākos.

Laukumā atkal uz brīdi valdīja pilnīgs klusums. Tad troksnis un jezga atsākās ar jaunu sparu.

—    Es taču teicu, ka nepatikšanās iekūlos, tās īpaši nemeklēdama, — sieviete sacīja medniekam. — Kāpēc tu negāji savu ceļu?

— Droši vien iepriekšējā dzīvē esmu pārdevis savu tēvu, — viņš atbildēja.

Kad viņus veda projām no laukuma, mazais elfs vēlreiz ieraudzīja vistu. Tā tupēja uz kāda loga akmens palodzes, kur salmu perēklī gulēja divas olas. Elfs un vista saskatījās un sasveicinājās, jo galu galā kādu brīdi viņi bija bijuši viens vesels un tas viņus saistīja uz mūžīgiem laikiem.

Mazais elfs klusībā prātoja, vai Vista būtu labs vārds sunim. Pēc formas šie dzīvnieki bija ļoti atšķirīgi, taču vistas astes spalvas pēc krāsas līdzinājās suņa pakaļkājām un astes galam. Tīd elfs iedomājās, ka suns nedēj olas, bet vista nemēdz pieiet noskumušajam un nolaizīt tam seju. Tātad arī šis vārds nederēja.

Sestā nodaļa

Viņus aizveda uz vietu, ko sauca par cietumu.

Tā patiešām bija brīnišķīga vieta.

Visas sienas bija mūrētas no pamatīgiem akmeņiem, griesti bija augsti un velvēti, un tos balstīja spēcīgas kolonnas. Šī noteikti bija rūnu laikmeta trešās dinastijas būve, tas bija noprotams pēc arhitektūras stila: arkas nebija nedz zemas un apaļīgas, kādas raksturīgas pirmajai rūnu dinastijai, nedz izstiepti ovālas kā otrās dinastijas sākumposmā, — šeit redzamās itin kā veidoja divi pusloki, kas savienojās šaurā leņķī.

Gulēšanai uz grīdas bija pasviesti īsti salmi. Un arī tas bija brīnišķīgi. Un katram no viņiem iedeva pa bļodai kukurūzas graudu un zirņu. Ēdamais bija neizsakāmi gards, turklāt tā bija gana daudz. Elfs dažus dzeltenos graudiņus un dažus zirņus atdāvināja piemīlīgajām, resnajām žurkām, kas, melnos kažokus mirdzinādams, veseliem bariem bija izlīdušas no kaktiem, tikko telpu piepildīja ēdiena smarža.

Šī vieta patiesi bija īsta paradīze.

Un arī lietus te nelija, vienīgi pār sievietes seju visu laiku plūda slapjums, taču ar debesu nokrišņiem tam nebija nekā kopīga.

—    Kāpēc tu lāso? — mazais elfs jautāja sievietei.

—   Tās sauc par asarām, — atbildēja vīrietis. — Kad raudam mēs, cilvēki, mums tek asaras.

—   Tiešām? Un tas, kas pil no deguna un ko viņa ik pa brīdim noslauka piedurknē?

—   Ari tas piederas pie raudāšanas.

—    Mēs, kad esam bēdīgi, vaimanājam un kunkstam, tad citi dzird, cik ļoti esam noskumuši, un dara kaut ko, lai mūsu bēdas mazinātu, — teica mazulis, pat necenzdamies apslēpt pārākuma izteiksmi. — Taču sēdēt zemē, pilināt slapjumu no acīm un deguna ir jocīgi. Acis aizpampst, deguns ir ciet, un jāelpo caur muti, it kā cilvēks sev tīšuprāt būtu sagādājis iesnas.

—   Tā gan, — īsi attrauca vīrietis.

—    Kāpēc tu raudi? — elfs jautāja sievietei.

Arī šoreiz atbildēja vīrietis.

—   Tāpēc, ka rit no rīta mūs pakārs.

—    Ak tā? Un ko tas nozīmē?

—   Nevajag, — ierunājās sieviete. — Lūdzu, nevajag, citādi viņš atkal sāks raudāt, bet es negribu dzirdēt viņa vaimanas.

—    Nu, vispār mēs varam pateikties tikai viņam…

—   Nevajag, — atkārtoja sieviete. — Es viņa raudāšanu nespēju izturēt.

—    Labi, ja tu tā gribi… Klausies, mazais. Rīt mūs pakārs, un tas būs brīnišķīgi. Mūs pakabinās augstu, augstu, un mēs no augšas varēsim redzēt visu ļaužu pūli un māju jumtus. It kā mēs būtu pārvērtušies par putniem un lidotu.

—    Aaaaaaah. Tiešām? Tad kāpēc viņa pilina slapjumu no acīm?

—   Viņa raud tāpēc, ka viņu nomoka galvas reiboņi. Viņa nepanes augstumu. Tur viņai kļūst slikti un uzmācas nelaba dūša. Viņai rītdiena būs briesmīgs pārbaudījums. īsts murgs.

—    Aaaaaaah. Tiešām? — Mazais elfs uz brīdi zaudēja valodu. Kādas neiedomājamas lietas gadās uzzināt. — Tīd mums tas neder. Nē, nē, nē, nē, nē un nē. Ja viņai jāmokās, tad nebūs nekādas pakāršanas, — mazulis apņēmīgi paziņoja. Lidināšanās virs jumtiem noteikti būtu brīnumjauka, taču to nevar darīt, ja kādam tas sagādā ciešanas.

—   Nekādas pakāršanas?

-— Nekādas.

—   Kā tad mēs no tā izvairīsimies? Šejienieši ir stingri nolēmuši mūs pakārt.

—    Mēs varētu iet projām.

—    Lieliska doma! — Likās, mednieku šis ierosinājums ir iespaidojis. — Patiesi lieliska doma! Tev galviņa strādā. Bet varbūt tu vari arī izdomāt, kā dabūt vaļā slēdzenes?

—    Mēs tās atslēgsim! — aizrautīgi skaidroja mazulis.

—   Protams, atslēgsim! Vienkārši satriecoši. Un kur mēs ņemsim atslēgas?

—   Atslēgas ir tie puļķīši ar robainiem galiem, ko iebāž slēdzenē un pagriež, tad atskan klald, un durvis atveras?

—   Tieši tā. Tie puļķīši ar robainiem galiem, ko iebāž slēdzenē un pagriež, tad atskan klakš, un durvis atveras.

—   Tie karājas astoņu soļu attālumā no šejienes, aiz tā stūra, ko var redzēt, ja pieliecies pie pašām restēm.

Mednieks, kurš visu sarunas laiku bija gulšņājis salmos, tagad strauji uzrāvās sēdus.

Arī sieviete, kas bija tupējusi kaktā, sarāvusies kamolā un rokām apskāvusi ceļgalus, noslaucīja seju un piecēlās.

—    Kā tu to zini?

—   Tas viņām ir galvā, — atbildēja mazulis, norādot uz žurkām. — Viņas katru dienu neskaitāmas reizes staigā tām atslēgām garām. Viņas nezina, kas ir atslēgas, taču to tēls ir viņu prātā.

—   Vai tu tās atslēgas vari dabūt? Nu, es nezinu… Panākt, lai tās atlido šurp?

—    Nē taču! Protams, nevaru. Nekas tāds nav iespējams! Smaguma spēks ir nepārvarams.

—    Kāds spēks?

—    Dabas likums, kura dēļ it viss krīt lejup, — paskaidroja mazais elfs. — Skaties! — Viņš ļāva noripot no plaukstas pēdējiem diviem zirņiem, un žurkas tūdaļ metās tos sakampt.

Vīrietis un sieviete atkal apsēdās.

—   Tas ir tas pats dabas likums, kura dēļ mūsu ķermenis rīt nostiepsies lejup, bet kakls paliks augšā, aizžņaugts ar virvi, — nočukstēja sieviete un atkal ieraudājās.

—    Es pēc atslēgām varu aizsūtīt šos piemīlīgos dzīvnieciņus. Tur, kur karājas atslēgas, pie sienas stāv sols, un mazajiem dzīvnieciņiem nebūs grūti tās aizsniegt.

Vīrietis un sieviete no jauna pielēca kājās.

—   Tiešām?

—    Protams, — rāmi apliecināja mazais. — Tas taču nav sarežģīti. Un dzīvnieciņi tagad ir mūsu draugi, — viņš piebilda, priecīgi norādot uz žurkām. — Ja es spēcīgi domāju par mazu, piemīlīgu dzīvnieciņu, kas paņem atslēgas un atnes tās šurp, tad šī doma kļūst par tēlu, kas no manas galvas iekšienes nonāk mazā, piemīlīgā dzīvnieciņa galvā, un dzīvnieciņš to arī izdara.

Mazais elfs pietupās, un viņa smalkie pirksteļi brīdi glāstīja žurku pakaušus. Nākamajā mirklī pulks līksmu žurku izsteidzās cauri viņu kameras restēm, tad atskanēja paskaļš būkšķis, tam sekoja sīkāka metāliska džinkstēšana un klinkstēšana, un visbeidzot žurkas parādījās, vilkdamas atslēgu saišķi. Mazais elfs tās paņēma, izvēlējās vienu, un — klaks — smagās restes atsprāga vaļā.

—   Gatavs ir, — noteica elfs.

Vīrietis un sieviete izsteidzās no kameras.

—    Uz kuru pusi tagad?

—    Uz šo. Viss ir redzams mazo piemīlīgo dzīvnieciņu galvā. Desmit soļu pa kreisi, tad vēlreiz pa kreisi, un tad būs kāpnes. Atkal aizrestotas durvis, — teica mazulis un pirmajā piegājienā izvēlējās no saišķa pareizo atslēgu. — Atkal kāpnes, vēl vienas restes, šurp, tagad uz leju, kāpnes, restes, atslēga, klald, gatavs, tagad iesim pa pazemi, un tad būs upe. Cik skaisti, paskatieties, šīs ir pusaplo- ces arkas, pirmā rūnu laikmeta dinastija.

—       Tiešām skaisti. Atgriezīsimies te kādu citu reizi un visu mierīgi apskatīsim. Bet tagad iesim tālāk! Zini, viņi var apvainoties par to, ka atteicāmies no pakāršanas.

—   Ooooooh! Skatieties!

—   Uz tiem ķeburiem?

—   Tie nav ķeburi, tie ir burti.

—    Nē taču, tas ir tikai ornaments.

—    Nē. Tie ir burti. Pirmās dinastijas rūnas. Es protu tās lasīt. Man iemācīja vecāmāte. Viņa prata daudz ko. Šī… eja… ir… uz… bū… vē… ta… Šī eja ir uzbūvēta zem upes gultnes… Labi, ka izlasīju. Tagad zinām, kur esam. Mums jākāpj augšā un jāpagriežas. Redzat, pēdējās restes, pēdējā slēdzene, pēdējā atslēga, un mēs būsim ārā virszemē. Klakš. Cik jauka skaņa. Vai tie ir saniņi, nē,

zvanini? >

—   Tur džinkst karavīru bruņas. Domāju, ka viņi ir briesmīgi noskaitušies. Ļoti apvainojušies.

—   Skat, kāds portiks! Šīs ir iegarenās smailloka arkas, rūnu laikmeta otrā dinastija. Es pirmo reizi redzu smailloka arkas.

—    Iespaidīgi. Bet varbūt mēs varētu pasteigties? Tie zvaniņi… Kareivji mūs tūlīt panāks.

—   Un šīs ir otrās dinastijas rūnas… No citos laikos rakstītajām tās atšķiras ar tām spirālveida cilpiņām burtu augšdaļā.

—   Satriecoši interesanti. Bet vai tiešām tu nevarētu iet ātrāk?

—   Šāda veida spirāles simbolizē bezgalību… Nē, laiku, kas savijas gredzenā. Paga, šeit ir rakstīts pareģojums!

—    Es no aizkustinājuma tūlīt apraudāšos. Gribi, paņemšu tevi rokās un nesīšu? Tā mēs ātrāk tiksim uz priekšu.

—   K… ad… ū… d… ens… pār… plū… di… nās… Kad ūdens pārplūdinās zemi…

—   Tagad skriešiem! Mums dzenas pakaļ. Viņi tiešām ir apvainojušies. Nāc, es tevi nesīšu. Es skriešu, bet tev būs ērtāk lasīt.

—   Pagaidi! Tur rakstīts par elfiem! Kad ūdens pārplūdinās zemi, saule izdzisīs, nāks tumsa un sals. Kad pēdējais pūķis un pēdējais elfs pārlauzīs loku, pagātne un nākotne satiksies un jaunas vasaras saule iemirdzēsies debesīs… Pagaidi, neskrien tik ātri! Tur bija rakstīts vēl kaut kas, bet es nepaspēju izlasīt. Tur bija rakstīts par kādu dižu un… spēcīgu… par to, kā dižais un spēcīgais apprecēs… ka viņam jāapprec meitene, kuras vārdā ir austoša gaisma un kura redz tumsā un ir meita… es nepaspēju izlasīt, kā meita viņa ir…

— Kas mums par to daļas, — no skriešanas aizelsies, izsēca vīrietis. — Ne jau par mūsu meitu tur rakstīts. Gan jau tā ir kāda karaļa vai burvja atvase. Par tādiem vienkāršiem ļaudīm kā mēs pareģojumus uz sienām neraksta.

Nu viņi bija izkļuvuši no pils. Mednieks skrēja, nesdams elfu rokās, un sieviete no viņa neatpalika. Ielas bija šauras un līkumotas. Par laimi, tajās gandrīz nebija gājēju, un klusumā skanēja vien viņu un vajātāju soļi.

Kareivji laikam no tiesas bija ņēmuši pie sirds viņu atteikšanos tikt pakārtiem un sāka viņus apšaudīt ar smalkajām nūjiņām, kam viens gals smails un dzeldīgs. Tas nu gan nebija labi, nē, nē, nē, nē un nē, jo ar tām nūjiņām tak kādu varēja ievainot.

Mazais elfs sāka zaudēt pacietību. Šejienieši patiesi bija pārlieku viegli aizkaitināmi. Kāpēc tā dusmoties par niekiem: viņu trijotne taču nebija nodarījusi neko ļaunu un tikai nevēlējās izbaudīt pakāršanu!

Piepeši viņiem priekšā nostājās kareivis ar draudīgi nospriegotu loku rokās.

Mazais elfs sakopoja domas un, cik jaudas, vēlējās, kaut nekas tāds nenotiktu. Viņa prātā dzima tēls un aiztraucās arī pie tiem, kas reiz bija bijuši ar viņu viens vesels. Trusis, kas tobrīd lēkšoja pa niedrāju, apjukumā apstājās. Vista, kas tupēja ligzdā uz akmens palodzes tieši kareivim virs galvas, piecēlās no perēkļa salmiem un, ieguldīdama lidojumā visus savu spārnu spēkus, ieplanēja kareivim taisni sejā. Kareivis sagrīļojās un paklupa, ceļš bija brīvs.

Laukuma galā bija sprosti ar saimniekiem atņemtajiem dzīvniekiem. Sievietes suns rēja, vai bez elpas palikdams. Par laimi, sprosti nebija aizslēgti, un sieviete ātri atkabināja vaļā krampīti, ar kuru bija aizdarītas durvis.

Tad vēl viena iela, stūris, pagrieziens, nākamā iela, nocietinājumu mūri un paceļamais tilts, bet aiz tā — glābiņš.

Taču līdz glābiņam vēl bija jātiek, jo tiltu kareivji uzrāva stāvus viņiem deguna priekšā. Nu vīrietis, neizlaizdams no rokām mazo elfu, metās pie kāpnēm, kas veda augšā uz nocietinājumu sienu. Suns steidzās pirmais un notrieca no kājām karavīru, kas centās viņiem aizšķērsot augšupceļu. Mūra augšienē vīrietis, ar vienu roku joprojām cieši turēdams elfu, ar otru satvēra sievietes delmu, pārkāpa pār parapetu un metās lejup upes ledainajos ūdeņos. Suns viņiem sekoja.

— Varbūt maza pakāršana nebūtu nemaz tik slikta! — mēģināja iebilst elfs, taču bija jau par vēlu.

Smaguma spēks bija nepielūdzams.

Viņi visi ieplunkšķēja tumšajā upē.

Mazais elfs ieprātojās, vai Smaguma spēks būtu sunim piemērots vārds. Laikam jau nebūtu vis: tas nebija pietiekami īss, turklāt neietvēra domu par kaut ko mīkstu, kas prot rotaļāties.

Septītā nodaļa

Ūdens iekļuva degunā un mutē. Aukstums bija nežēlīgs. Trūka elpas. Mazais elfs juta, kā viņu caurcaurēm pārņem ledains stingums un izmisums. Izmisums un bailes var piepildīt prātu tā, ka visa maģija tajās noslīkst.

Tļd piepeši elfs iztēlojās, ka varētu būt zivs. Viņš, cik spēka, domāja par ziviskumu — ja tā var nosaukt pašu zivs būtību, — domāja par ūdens dzīvnieka iedabu.

Viņš iztēlojās, kā būtu elpot ar žaunām, gūt baudu no ledainajiem ūdens pieskārieniem un līksmi traukties cauri dzelmei zem viļņiem, līdzīgi kā putni traucas zem mākoņiem.

Elpa piepildīja viņa plaušas, stindzinošais saltums piepeši kļuva tīkams.

Viņš slīdēja uz priekšu zem ūdens, lai izvairītos no asajām nūjiņām, ko upē šāva Daligaras kareivji, kas veseliem pulkiem bija apstājuši upes krastus. Mazais elfs piepeldēja tuvāk pārējiem. Suns, izrādījās, bija veikls peldētājs, bet vīrietis un sieviete gan, kā parasti, izturējās neizprotami un dumji: sieviete gremdēja galvu zem ūdens, bet vīrietis pūlējās to noturēt virspusē. Mazais elfs mēģināja viņiem pateikt, ka šis nav īstais brīdis tādām spēlītēm, un gribēja izskaidrot pareizas peldēšanas paņēmienus, — pamācīt, ka galvā jārada zivs tēls, uzmanību visvairāk koncentrējot tieši uz žaunām, taču mednieks negribēja viņā klausīties. Patiesībā jāatzīst, ka viņš elfam atbildēja ļoti nepieklājīgi.

Par laimi upe recēja pareizajā virzienā: projām, tālu projām, arvien tālāk no Daligaras, projām no āvām bruņotajiem kareivjiem un pakāršanām, pretī tālajiem pakalniem.

Apkārtējā ainava pamazām pārvērtās. Krasti vairs nebija tik stāvi un akmeņaini, vietumis parādījās niedrāji. Gultne vairs nebija tik dziļa, un arī straume vairs nebija tik ātra. Beidzot viņiem izdevās sasniegt malu un izķepuroties no ūdens.

Sieviete elpoja savādi un nelāgi. Gaiss, plūzdams cauri viņas rīklei, radīja dīvainas gurguļojošas skaņas, — līdzīgi burbuļo katls, kurā vārās pupas, protams, tikai tad, ja ir gan katls, gan pupas, gan uguns, gan ūdens, kaut gan ūdens burzguļo tāpat, arī vāroties bez pupām.

Vīrietis izskatījās izmisis.

Pa mednieka seju un matiem straumītēm vien tecēja ūdens, dubļi un dūņas, tāpēc bija grūti tikt skaidrībā, tomēr mazais elfs bija gatavs apzvērēt, ka šoreiz acis un deguns lāso vīrietim.

—    Dari taču kaut ko! — vīrietis viņam uzkliedza. — Dari kaut ko, ja vari! Lūdzu! Tu taču vari, vai ne? Viņa mirst.

—    Aaaaah, tiešām?

Mazais elfs bija pārsteigts: kas to būtu domājis, ka mirstoši cilvēki izdveš tādas pašas skaņas kā uz uguns uzlikts pupu katls.

Viņš pastiepa plaukstu un pieskārās sievietes sejai.

Likās, viņam pakrūtē sāpīgi ietriecas dūre. Nē, drīzāk sāpīgie sitieni bija divi — pa plaušām un rīkli. Mazais elfs sajuta, kā plaušās iegurguļojas ūdens, bet rīkle svilst un sūrst tā, it kā tajā būtu ietriekusies kāda no kareivju raidītajām asajām nūjiņām. Tomēr visšausmīgākā sajūta bija galvā: sajūta, ka šie ir pēdējie dzīves mirkļi, ka tūlīt viss būs cauri un pagalam. Bailes kā milzu vilnis gāzās pār mazo elfu, tomēr viņš paguva tās apturēt, un tā bija īsta veiksme, jo bailēs var noslīkt visa maģija.

Mazais elfs sakopoja spēkus un domāja par elpu: gaiss, kas ieplūst, un gaiss, kas izplūst, salijušas zāles smarža, niedrāja smarža, sēņu smarža.

Gaiss ieplūst, tas smaržo tik labi. Plaušas izplešas. Gaiss izplūst. Visu piepilda zāles smarža, un mēs zinām, ka šī ieelpa un šī izelpa nav pēdējā, ka būs vēl cita ieelpa un cita izelpa, un tad vēl un vēl.

Sieviete atklepoja dubļainu ūdeni, atvēra acis un ieelpoja. Arī mazais elfs ieklepojās. Viņi abi bija nobālējuši un drebēja pie visām miesām. Mednieks laimīgi pasmaidīja un tad steidzās salasīt sausus zarus un niedres. Tādu upmalā netrūka. Kaut arī cirvis bija atņemts un visu vajadzēja paveikt kailām rokām, darbs vedās ātri. Kad zaru un niedru kaudze bija pietiekami liela, elfs tai pieskārās ar pirkstu, un tūdaļ līksmi iesprakstējās uguns. Viņi bija slapji un pārsaluši, taču mednieks nesa uz ugunskuru arvien jaunus malkas klēpjus, uguns turpināja sprakstēt, un pamazām, pamazām aukstums un slapjums atkāpās. Sieviete aizmiga. Mednieks uzgāja vāveru midzeni, kur bija noslēpti daži rieksti, un dalījās savā guvumā ar mazo elfu.

—   Mums vairs nav ieroču, toties mūs nepakāra, — teica vīrietis.

—   Žēl gan. Nevarējām izšūpoties un lidināties augstu gaisā. Tas noteikti būtu bijis jauki!

Vīrietis iesmējās.

—   Ja jau tu tik ļoti gribi to izmēģināt, nekas nav zaudēts. Virvi man neatņēma. Skaties, kāds ritulis! Tūlīt es tev parādīšu. Šis zars šķiet pietiekami izturīgs. Re, vienu galu es piesiešu te, bet otru te. Gatavs ir! Gribi pamēģināt? Turies stingri. Tagad es tevi iešūpināšu.

Tas bija brīnišķīgi. Augšā un lejā. Lejā un augšā. Niedrājs, upe, debesis un atkal debesis, upe, niedrājs.

Tālumā rindojās pakalni, un aiz tiem rietēja saule. Mazais elfs vēl nekad nebija redzējis saulrietu, to vienmēr bija aizseguši mākoņi. Bet tagad visa pamale bija rožaini sārta, un tikai daži smalki, iegareni mākonīši mirdzēja kā zelta kaklarotas. Pēdējie saules stari apspīdēja iekoptus laukus, kas mijās ar kastaņu birzīm.

Tis bija kā visskaistākajā sapnī. Mazais elfs lidoja. Viņu piepildīja bezgalīga laime.

Sieviete pamodās un smaidīja.

Mazulis smējās kā traks.

—   Skaties, skaties, šī ir pakāršana! — viņš gavilēja.

—   Nē, — sieviete atbildēja. — Tās sauc par šūpolēm.

Smaids viņas sejā apdzisa.

—   Tikt pakārtiem ir briesmīgi, — viņa turpināja. — Tas nozīmē, ka tev ap kaklu apliek virvi un to cieši savelk, izmantojot tava ķermeņa smagumu. Virve sažņaudzas, gaiss nevar ieplūst plaušās, un tu mirsti noslāpstot tāpat, kā pirms brīža ūdenī gandrīz noslāpu es.

Mazais elfs satriekts sastinga.

Tad palaida vaļā šūpoļu auklas.

Viņa acis bija ieplestas šausmās.

Viņš kļuva pelēks.

Viņam sāka trūkt elpas.

Viņš sakņupa zemē un žēli iesmilkstējās. Vīrietis un sieviete juta, kā gar mugurkaulu augšup zogas ledainas tirpas.

—    Kāpēc tu viņam to pateici? — Vīrietis bija saniknots. — Viņš bija laimīgs. Beidzot viņš bija laimīgs.

—   Tāpēc, ka viņš sastaps vēl citus cilvēkus. Un arī nākamie, ko viņš sastaps, gribēs viņu pakārt, jo viņš galu galā ir elfs. Un es negribu, lai viņš līksmi steidzas pretī visiem satiktajiem, pārliecināts, ka karātavas ir tās pašas šūpoles. Labāk lai viņš ir nelaimīgs, bet dzīvs.

—    Es varu viņu aizstāvēt.

—   To es jau pamanīju. Ja tur nebūtu tās žurkas, mēs jau karātos augstu gaisā.

—   Ja tur nebūtu bijis to žurku, — mazais elfs, joprojām šņukstēdams, izlaboja.

Sieviete paņēma viņu klēpī un cieši apskāva. Žēlabas un smilksti pamazām pieklusa. Debesīs iemirdzējās pirmās zvaigznes. Maigi apaļīgās pakalnu aprises izcēlās pret safīrkrāsas debesīm.

Sieviete iecēla elfu šūpolēs un vieglītēm pastūma.

—    Tagad tu atkal vari pamēģināt būt laimīgs, ja vēlies. Tev tikai jāiegaumē: ja cilvēki tevi notvers, viņi tevi pakārs.

—    Un pēc tam apēdīs ar rozmarīnu?

—    Nē.

—    Apēdīs bez rozmarīna?

—   Cilvēki neēd elfus. Nekad.

—   Ja jau viņi mani pat neēdīs, tad kāpēc viņi grib mani pakārt? Tā nav labi, nemaz nav labi, nē, nē, nē, nē, nē un nē. Kāpēc viņi grib tā darīt?

Šūpoles lēnām slīdēja šurpu turpu.

—   Tāpēc, ka cilvēki ienīst elfus.

—    Bet kāpēc?

Jautājumam sekoja ilgs klusums. Šūpoles staigāja šurpu turpu. Suns nožāvājās.

—   Tāpēc, ka jūs esat vainīgi.

—   Vainīgi? Kas ir mūsu vaina?

—    Viss.

—    Kas — viss?

—    Nu, visas nelaimes. Tumšā ēna. Lietus. Jā, lietus. Ūdens, kas pārplūdina zemi. Neraža un bads. Jūsu vainas dēļ mūsu bērni mirst badā. Ciemus ir aizskalojis ūdens.

—    Mēs izsaucam lietu? Kādā veidā? — Mazulis bija sašutis. — Kā mēs to darām?

—    Kā lai es to zinu? Varbūt jūs to piesapņojat.

—   Ja ar sapņiem vien varētu mainīt laiku, tad es tagad sapņotu par siltu saulīti, kas nožāvētu manas slapjās kājas. Un mēs taču, izraisīdami lietu un plūdus, būtu gatavie muļķi, — mazais elfs nelikās mierā, — jo ūdens un bads mums ir nodarījis daudz lielāku postu nekā jums. Kāpēc tad mana vecāmāte nepiesapņoja sauli, kad ūdens kāpa arvien augstāk un augstāk? Kāpēc mamma, dodamās prom uz to vietu, no kuras neatgriežas, neiedomājās, ka labāk būtu palikt pie manis?

Mazulis atkal ieraudājās. Atskanēja klusi, žēlabaini smilksti.

—    Nu, es nezinu… — apjucis nomurmināja mednieks. — Visi vienmēr runā, ka vainīgie esot jūs…

Viņš, kā atbalstu meklēdams, pagriezās pret sievieti.

Sieviete stāvēja līdzās Šūpolēm. Viņas piere bija saraukta grumbās, lai gan viņa nebija ne dusmīga, ne noskumusi, — tā pieri mēdz saraukt tie, kuri iegrimuši dziļās domās.

—    Mēs jūs ienīstam, jo jūs esat gudrāki un prasmīgāki. Neciešami, bet gudrāki, — sieviete teica. — Jums ir maģija. Jūs vairāk zināt. Tie, kas mūsuprāt ir tikai bezjēdzīgi zīmējumi, jums ir burti… Mēs laikam no jums baidāmies. Un, tā kā mēs īsti nezinām, cik vareni jūs esat, tad iztēlojamies, ka jūs esat daudz varenāki nekā patiesībā. Bet mūsu bezspēcība ir tik… absolūta… ka ikviens…

Mazais elfs bija pārstājis raudāt.

Mirkli pieklususi, sieviete jautāja: — Ja jau mēs runājam par gudrību un prasmīgumu, saki, kā tu vienmēr jau pirmajā mēģinājumā izvēlējies pareizo atslēgu.7

Elfs izskatījās apjucis.

—    Ko nozīmē pareizo atslēgu? — viņš neizpratnē jautāja.

Tagad apjuka sieviete.

—   Pareizā atslēga ir tā, kuru, iebāžot caurumā, tās ierobojumi ideāli iegulst slēdzenes mehānismā un to atslēdz.

—   Atslēga ir jāiebāž caurumā? — Mazulis bija pārsteigts. — Tiešām? Atslēgas vajadzēja iebāzt slēdzenē?

—   Jā, bet kā…

—   Tā, lai robiņi saguļas?

—    Iegulst nozīmē sakrīt. Saprati?

Mazo elfu šis atklājums satrieca. Viņš ņēmās domāt tik cītīgi, ka arī sarauca pieri grumbās. Tad atplaucis sajūsmā iesaucās: — Es sapratu! Katrai slēdzenei der noteikta atslēga! Šo atslēgu iebāž iekšā un, ja tā ir pareizā atslēga, tad tā sakrīt ar mehānisma robiņiem un pagriežoties atbīda vaļā to līmenisko metāla stienīti, kas nobloķē durvis. Asprātīgi izdomāts. Tiešām asprātīgi! Pārsteidzoša atjautība, kas to būtu gaidījis no cilvēkiem. Tiešām! Vecāmāte teica, ka jāpriecājas, ja jūs spējot izdomāt, ka uz kolonnas jānovieto kapitelis, bet izrādās, ka jums atjautības netrūkst. Vareni!

Iestājās ledains klusums.

—    Paldies! — stīvi noteica mednieks.

Mazais elfs laimīgi šūpojās, lepodamies ar jaunākajiem atklājumiem.

—   Ja jau tu neko nezināji par slēdzenes mehānismu, kā tad tu dabūji vaļā durvis? — jautāja sieviete.

—    Es turēju atslēgu pretī caurumiņam, tad prātā radīju tēlu — durvis, kuras atveras… un tad atskanēja klakš, un durvis bija vaļā.

Vīrietim un sievietei uz mirkli aizrāvās elpa, tad pamazām viņi atguvās.

—   Tīd jau tu vienmēr esi varējis atslēgt durvis! Bez atslēgām! Bez žurku palīdzības! Tāpat, tikai ar domām!

Mazais elfs kādu brītiņu, lēni šūpodamies, rauca pieri un tad iesaucās: —Tiešām tā iznāk! — Un viņš iesmējās. —Tas nu gan ir smieklīgi! Mūs gandrīz pakāra, bet izrādās, ka es vienmēr esmu mācējis dabūt vaļā slēdzenes.

—   Ārkārtīgi jautri, — caur zobiem nošņācās mednieks. — Tik uzjautrinoši, ka galu var dabūt.

Viņa balss skanēja tā, it kā viņam rīklē būtu iesprūdis gabals kukurūzas vālītes.

Elfs šūpojās un pārdomāja nesen piedzīvoto bēgšanu. Piepeši viņš atcerējās vēl kaut ko. — Pareģojums!

—   Tu domā tās cilpiņas uz portika?

—   Jā, tos burtus ar spirālēm. Otrā rūnu dinastija. Tagad es atceros:

Kad ūdens pārplūdinās zemi,

saule izdzisīs, nāks tumsa un sals.

Kad pēdējais pūķis un pēdējais elfs pārlauzīs loku, pagātne un nākotne satiksies, un jaunas vasaras saule iemirdzēsies debesīs.

— Un vel tur bija teikts kaut kas par pēdējo elfu, kuram kads jāapprec…

Astotā nodala

—    Un ko tas nozīmē?

—    Es nezinu. Domāju, ka varbūt tas…

Mazais elfs aprāvās. Suns bija pielēcis kājās un nikni rūca.

—   Oooooh, paskaties! Tur ir koks, kas kustas uz priekšu! — elfs iesaucās.

—   Tas nav koks, tas ir trollis.

—   Tiešām? Tā izskatās trollis? Nekad agrāk nebiju nevienu redzējis! — Mazulis bija sajūsmā.

—    Ko tu saki?! Šito veiksmi: vienas dienas laikā pirmoreiz dabūt redzēt gan smailloka arkas, gan dzīvu trolli! īsta atklājumu diena! Bet, ja mēs muksim pietiekami ātri, varbūt atkal izglābsimies.

—    Kas ir tie divi kustīgie krūmi trollim aiz muguras? Mazi trollēni? Vai arī troļļiem ir bērni?

—   Tie divi ir cilvēki, bet lielākie un visdraudīgāk apbruņotie no visiem, ko man gadījies redzēt.

Viņiem neizdevās sākt mukt pietiekami ātri. Abi milzeņi bija daudz ātrāki un viņus aplenca.

Arī šie divi savā ziņā izskatījās pēc medniekiem: ģērbušies ne tikai auduma drānās, bet arī dzīvnieku ādās, un piekāruši pie jostas dažāda lieluma dunčus. Sevišķi iespaidīgi bija cirvji — katram no vīriem bija vairāki: gan mazi, plaukstas lieluma cirīši, gan mil- zonīgi cirvji, ar kādiem galvu var noripināt no pleciem vienā atvēzienā. Bija arī dažāda lieluma un dažādu apveidu divasmeņu cērtamie, un tie visi bija uztrīti asāki par asu.

Trollis bija milzīgs. Tas atgādināja milzu torni, un pēdējā vakara gaismā viņa gigantiskā ēna krita pār koku un šūpolēm, kurās sēdēja mazais elfs. Suns vairs nerūca, bet tikai bailēs smilkstēja.

—   Nenāciet klāt! — draudīgi teica mednieks. Kāpēc gan viņš vienmēr bija tik nelaipns?

—   Kāpēc ne? Jūs taču esat neapbruņoti! — noņirdzās mazākais vai, pareizāk sakot, mazāk milzonīgais no diviem vīriem, kuri blakus trollim tomēr izskatījās pēc punduriem.

—   Mēs neesam neapbruņoti, — stingrā balsī atteica vīrietis. — Tas ir elfs, īsts elfs, — viņš turpināja, pamājot uz mazuļa pusi, — viņš ar maģijas spēku var jūs sadedzināt kā uguns, satriekt kā viesulis. Viņš var aizžņaugt jūsu rīkles tā, ka elpa jums aizrausies uz visiem laikiem kā pakārtajiem. Un viņš var pieburt jums pilnas plaušas ūdens kā slīkoņiem.

—   Nē, tā nav taisnība, nav taisnība, nav taisnība, nav taisnība, nav taisnība, nav taisnība, nē, nē, nē, nē, nē, nē un nē.

Kāpēc mednieks mūždien runāja tādas briesmeklības? Kāpēc viņa vārdi bija tik riebīgi, tik atbaidoši, tik šausmīgi, tik biedējoši, tik pretīgi, tik baismīgi un tik melīgi? Melīgi. Melīgi. Melīgi. Mazais elfs bija sašutis, saniknots un aizvainots.

- Tā nav taisnība, elfi neko tādu nedara! Mēs nevienam nedarām ļaunu! Mēs nekad, nemūžam nevienam neesam nodarījuši ļaunu! Mēs nemaz nevaram nevienam nodarīt ļaunu, jo, ja mēs darām ļaunu, ļaunums, ko mēs esam nodarījuši un kas sākumā ir ārpus mūsu prāta, iekļūst iekšā, un viss, kas ir ārpus prāta, ir prātā iekšā un viss, kas ir prātā iekšā, ir ārpusē!

Mazajam elfam bija apnicis klausīties, ka visi runā sliktu par viņu un viņa cilti. Nu vienreiz bija gana. Cik tad ilgi var ciesties!

Beidzot mednieks bija apklusināts un palicis vaļēju muti.

Un arī abi milzeņi apstulbuši klusēja.

Viņi uzlūkoja mednieku, tad mazo elfu, tad atkal mednieku un vēlreiz elfu un no jauna pievērsa skatienus medniekam.

—   Tavs aizsardzības līdzeklis ir iespaidīgs, — lielākais no milžiem teica medniekam. — Vai tu izpērc iepriekšējās dzīves nodarījumus vai ir kāds cits iemesls, kura dēļ tu klīsti apkārt kopā ar elfu?

Abi milzeņi šķita apjukuši.

—    Droši vien iepriekšējā dzīvē pārdevu savu tēvu, — atbildēja mednieks.

—   Troļļs ēd eļfs, — nosvepstēja trollis, pienākdams tuvāk.

Suns iesmilkstējās vēl izmisīgāk, bet tad, saņēmis dūšu, ierūcās.

—   Tu nedrīksti viņu ēst. Viņš vēl ir mazulis, — teica vīrietis.

—    Bērns, — piebilda sieviete.

—    Nesen piedzimis, — precizēja elfs.

—   Troļļs ēd eļfs, — ietiepīgi atkārtoja trollis.

Mazulis iesmējās.

—    Kā tad! Ar rozmarīnu! To sauc par ironiju! Tagad es to jau zinu, — viņš līksmi un sazvērnieciski paziņoja.

Trollis apstulba. Viņš stingi blenza uz mazo elfu, kura sejā rotājās laimīgs smaids. Likās, trollis ieraudzījis lidojošu govi vai mēnesi, kas noripinājies lejā no debesīm.

Arī abi milži stāvēja kā sastinguši, un šķita, ka viņi pat aizmirsuši elpot.

Mazais elfs tuvojās trollim. Briesmoņa platajā sejā nebija nekādas izteiksmes, tā līdzinājās akmens elka nedzīvajai maskai. Mazulis pēdējā laikā bija pieradis redzēt tik daudz drūmi saviebtu, dusmīgu vai bažīgu seju, ka šis akmenscietais stingums un neizteiksmība viņam šķita nomierinoši.

Troļļa āda bija zvīņaina, līdzīga kā ķirzakām, kas taču ir tik piemīlīgi un skaisti dzīvnieciņi un mazajam elfam patika vairāk par citiem mazajiem dzīvnieciņiem, jo ķirzakas dzīvo saules gaismā, bet saule ir skaista. Arī troļļa seja mazliet līdzinājās ķirzakas purnam, turklāt tā līdzīgi kā ķirzaku āda bija izraibināta zaļiem un violetiem plankumiem, bet zaļā un violetā bija mazā elfa vismīļākās krāsas, jo tieši tādi bija bijuši vecāsmātes aizkari tais laikos, kad elfiem vēl bija atļauts piekārt aizkarus.

No apakšžokļa augšup tiecās divi milzīgi, smaili ilkņi. Tie rēgojās ārā no mutes un mirdzēja kā divi pusmēneši, taču nemaz nebiedēja mazo elfu, kurš, būdams pārliecināts, ka viss košanai paredzētais atrodas mutē iekšā, nevis ārpus tās, noturēja šos zobus par īpašu sejas rotājumu, — protams, ja vien šie spicumi nebija paredzēti kliņģerīšu uzvēršanai, jo tā tos varētu izmantot gan kā pārnēsājamu kliņģerīšu glabātavu, gan arī spēlei, kurā kliņģerīši jāmet un trāpīgi jāuzmauc uz mietiņa, kura vietā tātad labi noderētu šie smailie āķi.

Doma par spēli ar kliņģerīšiem piepildīja elfa sirdi ar līksmību. Līksmība uzmutuļoja un ieburzguļojās gluži kā verdošs ūdens katlā, un tāpat kā verdošs ūdens tā sāka kūsāt pāri malām un izplūda visapkārt, lai visi varētu to izbaudīt.

—   Cik tu esi skaists, — trollim teica mazais elfs. Viņa līksmā balstiņa skanēja sapņaini. Maiguma un prieka pilnās skaņas jautri džinkstēja, un prieks atbalsojās visu klausītāju prātos.

Katram no klātesošajiem tika kāds kriksītis līksmes, miera un paļāvības, ko bija radījis šis skaistais radījums, ko sauca par trolli.

—   Cik tu esi liels! Zini, tu esi pirmais trollis, ko es redzu! Tu esi… iespaidīgs. Jā, iespaidīgs. Vecāmāte man nekad nebija teikusi, ka trollis var būt tik skaists…

—    S… š… škaišc? — Trollis pamazām sāka atgūt ies no apstulbuma.

Viņš neuzdrošinājās pat elpot. Un īsu mirkli gandrīz šķita, ka

viņa sejas izteiksme pārvēršas vai, pareizāk, ka viņa sejā pavīd kāda izteiksme.

—   Skaists. Jā. Lai gan mana vecāmāte arī nekad nevienu trolli nebija redzējusi. Viņa jau nevarēja zināt, cik troļļi skaisti. Zini, kā viņa teica? Viņa teica, ka pirmais trollis, ko ieraugi, vienmēr ir arī pēdējais. Kas zina, ko tas nozīmē. Droši vien viņa gribēja teikt, ka troļļu pasaulē ir maz un jāpriecājas, ja dzīves laikā ieraugi kaut vienu! Tātad tā ir liela veiksme dabūt redzēt trolli! Cik es esmu laimīgs. laimīgs. Jo es ne tikai esmu saticis trolli, bet esmu dabūjis redzēt tik skaistu trolli. Jo tu esi skaists.

—    S… š… škaišc?— izsvepstēja trollis.

—    Vai tā ir taisnība, ka tu vienmēr klejo apkārt un nekad neapstājies? — turpināja mazais elfs. — Vai taisnība, ka tu esi redzējis pasauli? Visu pasauli, arī to, kas ir aiz pakalniem? Tu taču esi redzējis arī jūru? Ir taču taisnība, ka jūra pastāv? Nu, zini, tas lielais ūdens, kas plešas uz visām pusēm kā milzīga pļava, bet kurā zāles vietā ir ūdens. Droši vien ir brīnišķīgi būt trollim. Tas noteikti ir ļoti skaisti.

—    S… š… škaišti? — stostījās trollis.

—   Jā, ļoti skaisti. Es jūtos pagodināts, ka man laimējies ar tevi iepazīties. Mani sauc Jorškrunskvarkljolnerstrinks.

—    Man žēl, ka tu kāšļā. Saki vēļ, ka troļļs i škaišc.

Tu esi ļoti skaists. Ļoti skaists. ļo-ti-ļo-t1-skaists, — mazais elfs bija skaistuma apburts. Viņa balss skanēja arvien sap-

naināk. — Un tik liels. Droši vien ir tik skaisti būt tik lielam.

Mazā elfa balss bija maiga un glāstoša kā pavasara vējiņš. Tās sanošais maigums ieplūda katra dvēselē un glāstīja to, un auklēja.

—    Eļfs i ņammīgs, bet šitaš eļfs runā, ka eš i š… š… škaišc.

—    Ko nu tu joko, — noteica elfs, būdams vienīgais, kuru notiekošais nebija apstulbinājis. — Es zinu, ka tu mani nemūžam neēstu! Tu tikai joko, tu lieto ironiju.

Sieviete bija nobālējusi. Un arī mednieks, kurš parasti nemēdza izrādīt bailes, tagad bija bāls kā krīts.

—    Būtu mēs labāk palikuši Daligarā, — viņš teica, — tur mums pirms pakāršanas vismaz būtu iedevuši kādu nieku ēdamo.

—    Kādu nieku ēdamā, — automātiski izlaboja mazais elfs.

—   Vai tu, savu tēvu pārdodams, labi nopelnīji? — jautāja lielākais no milžiem.

—    Nē, tīros grašos, — drūmi atbildēja mednieks.

Mazulis tostarp bija nostājies iepretī abiem milzeņiem.

Cilvēki, kas klejo pa pasauli kopā ar kādu, kurš ir aprīkots ar

āķīšiem kliņģeru pārnēsāšanai vai šo pašu kliņģeru mešanai mērķī, noteikti un neapšaubāmi ir bezgala labi un miermīlīgi. Šie abi visādā ziņā nebija tādi īgņas un viegli aizkaitināmi rūcēji kā tas briesmīgais mednieks, kurš pirmāk bija staigājis apkārt, bruņojies ar loku, bultām un dunci.

—   Jūs esat meža cirtēji, vai ne? — mazais elfs apvaicājās.

—    Meža — kas????

—    Mēs, vai???? — Abi milži izskatījās apjukuši vēl vairāk.

—    Meža cirtēji un galdnieki! — mazais elfs paskaidroja un laimīgs pārslidināja roku gar kāda slepkavīga cirvja asmeni. — Jūs mirušu koku zarus pārveidojat par lietām, kas noder dzīviem cilvēkiem. Taisāt šūpuļus un šūpuļkrēslus. Zināt, manai vecaimātei arī bija šūpuļkrēsls. Un viņas šūpuļkrēslam bija piestiprināts mans šūpulītis. Viņa šūpojās krēslā un pie reizes šūpināja manu šūpuli. Jūs taču taisāt šūpuļkrēslus, vai ne?

Domājot par šūpuļkrēsliem un rotaļlietām, mazā elfa sirdi piepildīja maigums. Viņu pārņēma smeldzīgas un saldas ilgas pēc mierīgas dzīves, pēc rāmas ikdienas, pēc mājām, uzmācās ilgas pēc mammas, kuru viņš nebija paguvis iepazīt, pēc vecāsmātes, kuru bija pametis.

Un viss bezgalīgais maigums un smeldzīgums no viņa dvēseles ieplūda arī balsī.

Visiem, kas tajā klausījās, šķita, ka pa dzīslām aizplūst medus sal- dme. Visi vēlējās tikai vienu: lai viņš runātu vēl, lai saldme turpinātu plūst, lai nebeigtos šī negaidītā sajūta, ka esi labs un mīlēts…

—   Nu, ēēē… — abi galdnieki atbildēja visai izvairīgi. — Mēs taisām visu ko.

—    Arī rotaļlietas? Jūs taču taisāt rotaļlietas? Lelles, šūpuļzir- dziņus?

—    Rotai — ko?

—    Kas, mēs? Lelles?

—   Vai jūs kādreiz esat uztaisījuši šūpuļkrēslu, kas Savienots ar šūpulīti?

—    Mmmm, nē, vēl ne, mums nebija ienācis prātā.

—   Jūs varētu tādu uztaisīt, tā ir laba doma, jauka doma.

—    Mmmmmm, jā. Laba doma.

—    Bet jūs taču necērtat kokus, kas vēl nav miruši, vai ne?

—    Mmmmm, nē, nekad, — teica lielākais milzis.

Mēs viņus vispirms nogalinām, — apliecināja mazākais. — Tad viņiem nesāp.

—    Droši vien ir brīnišķīgi būt meža cirtējam un galdniekam. Un arī zemnieka darbs noteikti ir ļoti skaists. Tur, kur sākumā ir tikai kaila zeme, pēc tam aug labība. Es tā priecājos ar jums iepazīties. Viņš ir tik skaists, un jūs esat tik labi.

—    Labi?

—   S… š… škaišc?

Abi milži saskatījās un paraustīja plecus.

Tumsa sabiezēja arvien melnāka. Atsāka smidzināt smalks lietutiņš. »

Šo nakti visi gulēja kopā pie mazā elfa iekurta ugunskura zem nojumes, kas ātrumā tika uzslieta no zariem, ko ar saviem slepkavīgajiem cirvjiem sagādāja abi meža cirtēji.

Mazais elfs gulēja, apskāvis suni. Saritinājušies un piespiedušies viens otram, viņi izskatījās kā mazs kamoliņš. Līdzās kamoliņam gulēja trīs pauguri: vispirms mazākais no milžiem, tad lielākais no milžiem un visbeidzot — divreiz lielāks par abiem milžiem kopā — trollis.

Mednieks un sieviete gulēja otrpus ugunskuram.

Abi milži krāca, bet trollis pa miegam svepstēja: — Š… š… ška… š… š… ška…

—   Vai viņš tā svepstēs visu nakti? — bezcerīgi jautāja mednieks.

—   Tikko viņš pārstās svepstēt, tā nodīrās mums ādu, — atbildēja Sajra. —Tāpēc labāk nežēlojies.

Un mednieks vairs nežēlojās.

Troļļa svepsti saplūda ar abu milžu rāmajiem krācieniem.

Sieviete pa miegam pagriezās un nu gulēja tik tuvu medniekam, ka abu augumi gandrīz saskārās. Bet mednieks palika nomodā visu nakti, baidīdamies neviļus sakustēties un sievieti pamodināt, jo pamodusies viņa noteikti pavirzītos nostāk.

Ieritinājies sunim starp ķepām, mazais elfs pirms miega vēl bija prātojis, vai Mazais trollis būtu tam piemērots vārds. Izklausījās labi, taču sunim uz purna nebija āķīšu kliņģeriem.

Tad elfs aizmiga un sapņoja par jūru.

Devītā nodaļa

Rītausma nāca sārta un zeltaina. Sārtums un zelts pārskaloja debesis, notrauca zvaigžņu mirdzu, kas izkusa pamazām augošajā gaismā. Debesis bija dzidras. Tālumā zaļi, saules apmirdzēti pakalni mijās ar nelielām ielejām, kurās vēl gulēja migla.

Dziedāja daži putni.

Pirmais pamodās trollis, bet tūlīt pēc tam mazais elfs, kurš, atvēris acis, uzreiz ņēmās cildināt troļļa skaistumu, spēku un milzīgumu.

Mazulis jūsmīgi izteicās par mēļi violetajiem ādas lēveriem, kas auga troļļa pakaklē, — uz tiem bija nolaidusies rasa, un tagad tie zibsnīja saulē. Pēc tam viņš apjūsmoja nagus, kas līdzinājās jauna mēness sirpim vasaras naktī, un apaļo, sarkano degunu, kas savukārt atgādināja pilnmēnesi pašā ziemas vidū. Gari un plaši mazais elfs izsacījās arī par abu milzonīgo cilvēku labsirdību un krietnajiem darbiem, jo viņi taču mirušus vai pusmirušus kokus pārvērš siltās liesmās, šūpuļos, galdos un rotaļlietās. Aizkustinājuma asaras mirdzēja troļļa un meža cirtēju acīs.

Viens no milžiem paņēma savu tarbu, lai visai kompānijai piedāvātu brokastis.

Mednieks apstulbis blenza uz viņu ieplestām acīm, — likās, viņš piepeši ieraudzījis sava tēva rēgu. No milža tarbas iznira sešas kukurūzas vālītes, un tas bija astronomiski liels skaits, jo mazais elfs ātri aprēķināja, ka ikvienam tiks pa veselai vālītei. Vēl no tarbas parādījās kūpināta šķiņķa gabals.

Jorškrunskvarkljolnerstrinks sāpjpilni uzlūkoja gaļas kluci un klusi iekunkstējās. Tas bija tīrais nieks, salīdzinot ar tām vaimanām un gaudām, kas bija skanējušas beigtā truša dēļ. Par kūpinātu šķiņķi pārvērstais dzīvnieks bija nogalēts krietni pasen, tāpēc tā sāpes un nāves bailes vairs tik skaidri nevarēja sajust.

—    Mēs drīkstam to apēst? — cerību pilnā balsī ievaicājās mednieks.

—    Nekādā gadījumā! — sašutis atsaucās mazulis. Viņš pievērsās trollim un milžiem: —Jūs taču negribat ēst radījumu, kas bijis dzīvs? Jūs? Jūs, kas esat tik skaisti un tik labi?

—    Mmmmmm, kas — mēs?

—    Mēs, nē, mēs negribam.

—    Kas zina, kā tā gaļa ietikusi tarbā…

—   Mēš i ļabš un škaišc, mēš neēd, ja tu negrib.

Mednieks joprojām blenza ieplestām acīm, likās, viņam šī saruna nez kāpēc šķiet dīvaina, lai gan elfs bija pārliecināts, ka pēc ilgajām absurda un nejēdzību dienām beidzot ir izdevies sarunāties pavisam normāli.

Kamēr dzeltenās vālītes cepās virs ugunskura liesmām, mazais elfs izkašāja bedrīti un apbedīja šķiņķi. Apbēris gaļas gabalu ar zemi un visu nolīdzinājis, mazulis izrotāja kapu ar sarkanu ogu ķekariņu, jo puķes nekur tuvumā nemanīja. Mednieks visu šo laiku nenolaida no šķiņķa ne acu un izskatījās tik sērīgs, it kā vērotu kāda tuva radinieka bēru ceremoniju. Varbūt viņš bija pazinis to cūku un tagad skuma, gremdēdamies atmiņās… Var jau būt, ka mednieks nemaz nebija tik ļauns.

Cerība, ka ikvienam tiks pa veselai vālītei, izrādījās mānīga. Trollis apēda trīs, milži — katrs pa vienai, bet vīrietis, sieviete un elfs sadalīja sesto, taču arī šo nelielo gabaliņu varēja uzskatīt par īstu dzīru mielastu.

Visbeidzot, kad saule jau bija uzkāpusi augstu debesīs, — īsta saule, kas staroja īsti zilās debesīs, — abi pulciņi atvadījās un devās prom katrs uz savu pusi.

Vīrietis, sieviete, mazais elfs un suns gāja, mirguļojošās saules gaismas apspīdēti. Nelielā izcirtumā viņi ieraudzīja pie koka stumbra pienaglotu pergamenta gabalu. Uz tā bija rakstīts, ka tuvākajā apkaimē mēdzot sirot divi ārkārtīgi bīstami laupītāji, kurus pavadot briesmīgākais un neglītākais no troļļiem, kāds jebkad redzēts. Par laupītāju un troļļa notveršanu tika solīta atlīdzība. Mazais elfs klusībā nosprieda, cik labi, ka viņi nav sastapuši šos briesmoņus! Taisni otrādi, — viņiem laimējies satikt divus meža cirtējus un visskaistāko no troļļiem. Interesanti, cik daudz troļļu klejo pa šo novadu.

—    Vai kāds var man paskaidrot, kas īsti notika un kāpēc mēs joprojām esam dzīvi un pie labas veselības? — jautāja mednieks.

Sajras sejā parādījās rāms smaids. Tā smaida cilvēki, kas sapratuši patiesību. — Tas, kas ir mazuļa prātā, izkļūst arī ārpus tā un iekļūst visu klausītāju prātos, — viņa skaidroja. — Kad Joršs ir izmisis, mēs jūtamies neciešami slikti, kad viņš ir nobijies, mums uzmācas panika, tomēr saprašanu mēs pavisam nezaudējam. Taču vienkāršākus prātus… vienkāršākus un vieglāk iespaidojamus prātus viss, ko Joršs saka, pārplūdina gluži kā palu ūdeņi. Jorša sacītais viņus pārņem pilnībā. Joršs teica skaists un labi, bet viņi… viņi itin kā pielāgojās šiem apzīmējumiem.

—    Vienkārši prāti? — pārjautāja Monsers.

—    Vienkārši, — apstiprināja Sajra.

—    Vienkārši prāti, — vēlreiz domīgi atkārtoja Monsers. Tad viņš apstājās, ieplaukšķināja sev pa pieri un iesaucās: — Mēs taču aizmirsām virvi. Tā palika iesieta koka zarā. Pagaidiet mani tepat. Es ātri aizjozīšu tai pakaļ.

Sieviete, mazais elfs un suns apsēdās piesaulītē kādā meža pļaviņā. Saules stari bija brīnumjauki.

Mednieks skrēja ātri kā vējš. Viņš sasniedza iepriekšējās nakts nometnes vietu, taču šķiņķa kaps jau bija apgānīts, proti, atrakts un iztukšots. Pat vienkāršu prātu vienkāršībai ir robežas, — mednieks tomēr nebija vienīgais, kam bija radusies doma pievākt apglabāto gaļas gabalu.

Viņš noraisīja no zara auklu, saritināja to ritulī, ielika tarbā un griezās atpakaļ.

Pa ceļam viņam atmiņā atausa pagājušajā vakarā aprautā saruna. Kā gan īsti skanēja tas pareģojums?

Atgriezies meža pļavā pie gaidītājiem, viņš to pajautāja mazajam elfam.

Jorškrunskvarkljolnerstrinks brīdi apdomājās, atsauca noslēpumainos vārdus atmiņā un tad noskaitīja: — Kad ūdens pārplūdinās zemi, saule izdzisīs, nāks tumsa un sals. Kad pēdējais pūķis un pēdējais elfs pārlauzīs loku… jaunas vasaras saule iemirdzēsies debesīs.

—    Un ko tas nozīmē?

—   Nezinu.

—    Vai tava vecāmāte nekad nerunāja par lietu?

—    Skaidrs, ka viņa runāja.

—    Un ko viņa teica?

—   Viņa mēdza teikt: "Šodien atkal līst." Vai arī: "Laukā līst, saģērbies siltāk." Un vēl: "Tāds lietus, ka segas sapelēs…" Un vienreiz viņa teica: "Jumts tek…" Un vēl vienu reizi viņa teica: "Drīz te dzīvos tikai vardes." Bet toreiz, kad man trešo reizi piemetās iesnas… Vai es jums jau stāstīju par to, kā man trešo reizi bija iesnas? Par to reizi, kad deguns bija ciet un…

—   Nē, nē, es gribēju prasīt, vai tava vecāmāte kādreiz runāja par to, kāpēc pēdējos gados kļuvis tik auksts un sākušās nebeidzamas lietavas? Vai viņa kādreiz teica, kad aukstums un lietus beigsies? Vai varbūt stāstīja, kas jādara, lai tas beigtos?

—    Ak tā… Nē, neko tādu viņa neteica.

—    Droši zini?

-Jā.

— Labi, — sarunā iesaistījās sieviete. — Un ko tu zini par pūķiem?

—   Zinu, ka viņi ir lieli, viņiem ir spārni, viņi lido, viņiem ir smags raksturs, sevišķi kopš tiem laikiem, kad cilvēki sāka viņus izkaut. Vēl es zinu, ka viņi glabā senos pasaules noslēpumus un gudrības. Viņi gan prot lasīt rūnu rakstus atšķirībā no dažiem man pazīstamiem cilvēkiem, kurus es nesaukšu vārdā, bet kuri ir pārliecināti, ka rūnas ir tikai ķeburi…

—    Mums jāatrod pēdējais pūķis un pēdējais… — Vīrietis spēji aprāvās, it kā viņam piepeši kaut kas būtu iešāvies prātā. Viņš palūkojās uz mazo elfu un neuzdrošinājās turpināt.

—    Un pēdējais elfs, — viņa sakāmo pabeidza mazulis. — Nabadziņš! Pēdējais elfs. Droši vien ir briesmīgi būt pēdējam elfam. Vienmēr būt vienam pašam. Tas ir drausmīgi. drausmīgi. Man sirds sažņaudzas, iedomājoties vien. Ak, bet tātad es varēšu iepazīties ar citu elfu. Pagaidām es pazīstu tikai pats sevi un savu vecomāti. Un tad, kad es ar viņu iepazīšos, viņš vairs nebūs vientuļš un pēdējais, jo mēs būsim divi un tas būs tik skai… — Mazulis pieklusa. Pār viņa seju nolaidās ēna. — Ber, ja jau te esmu es, tad viņš nemaz nav pēdējais…

Kādu laiku valdīja klusums. Smags klusums.

—    Es esmu pēdējais elfs.

Klusums. Ilgs klusums. Saule nozuda, un pacēlās migla. Neskanīgi iekliedzās kāds putns. Sieviete pieliecās, apskāva mazo elfu un ilgi tā turēja. Nekad agrāk viņa tā nebija darījusi.

—   Tas ir pareģojums. Mēs nemaz nezinām, uz kādu laiku tas attiecināms. Varbūt tas notiks pēc tūkstoš gadiem… Varbūt pareģojums nemaz nav pareizs. Ne jau visi pareģojumi piepildās, tieši otrādi…

Mazā elfa seja bija kļuvusi pelnu pelēka. Zilzaļās acis zaudēja spožumu.

—   Varbūt pēc divtūkstoš gadiem… — piebilda vīrietis. — Varbūt tas vispār nekad nenotiks.

Arī viņš tagad bija notupies un apskāvis mazuli.

Tā viņi brīdi stāvēja. Kā miglā iegrimusi skumju gabana. Sāka smidzināt sīks lietutiņš. Bet viņi joprojām nekustējās.

Viņiem pienāca un piekļāvās suns, un nu viņi stāvēja lietū visi četri. Apskāvušies. Pirmā sakustējās sieviete.

—    Mēs varētu patverties zem kokiem.

—   Te netālu ir kāds tornis. Es dzirdu ūdens čaloņu, tas ir strauts. Upe ir palikusi mums aiz muguras, un Daligaras pilsēta nav pārāk tālu. Es zinu, kur mēs esam. Tepat netālu jābūt pamestam tornim, uz kura aug koks.

—    Kā tu to zini?

—   Es dzirdu, kā čalo strauts, un esmu redzējis zīmējumu. Es jau teicu. Es zinu, kur mēs esam.

—   Kādu zīmējumu? Par ko tu runā?

—   Vēlāk jums paskaidrošu. Tagad labāk iesim un sameklēsim naktsmājas. — Mazulis izskatījās pārguris. Viņa skatiens bija blāvs un nespodrs.

Ar lielām pūlēm viņi izlauzās cauri dzelkšņainiem kazeņu krūmiem. Strauts bija tepat. Tā ūdens bija dzidrs, un krastos auga zaļa, mīksta zāle. Netālu no vietas, kur viņi bija izkļuvuši no kazenājiem, pletās neliela pļaviņa, kurā slējās pussagruvis tornis. Torņa virsotnē auga prāvs ozols.

Viņi patvērās torņa iekšienē. Vidējā apakšstāva telpa nebija sabrukusi, un te pat bija kaudze gandrīz sausas malkas, kuru mazulis, kaut arī ar lielām pūlēm, tomēr spēja aizdedzināt.

Mednieks piepildīja savu blašķi ar strauta ūdeni, un visi padzērās. Vēl pēc brīža viņam izdevās noķert nelielu foreli, un viņš paskaidroja mazajam elfam, ka nav izvēles: vai nu mirs zivtiņa, vai arī bada nāve piemeklēs viņu pašu, sievieti un suni.

Mazulis pamāja ar galvu. Suns gulēja viņam blakus, cieši pieglaudies, silts un kluss.

Mazais elfs ļāva savam izmisumam izkliedēties, lai beidzot sameklētu sunim piemērotu vārdu. Uzticamais draugs būtu lielisks vārds. Tas, kurš tevi nekad nepieviļ, nekad nepamet, vienmēr ir tev līdzās un ir gatavs cīnīties par tevi. Varbūt vienīgi drusku par garu. Draugs… Vienkārši draugs. Beidzot īstais vārds bija rokā. draugs: uzticams, īsts draugs. Mans uzticamais draugs, mans biedrs, mans suns. Lielisks vārds.

Atradis sunim vārdu, mazais elfs atgriezās izmisuma plašumos. Viņš bija palicis viens pats. Vienīgais. Pārējie — izsmieti, vajāti, mocīti, izsūtīti trimdā, reizēm pakārti, bet daudz biežāk vienkārši nomērdēti badā — visi bija miruši, padzīti no dzīvo valstības. Vairs nebija neviena cita, tikai viņš. Pēdējais.

Desmita nodaļa

Vīrietis un sieviete, juzdamies kā nelietīgi slepkavnieki, nolīduši kaktā, apēda katrs pa pusforelei, bet pretējā istabas galā klusi sēroja mazais elfs. Mednieks viņam bija atnesis dažas mežmalā atrastas sēnes, taču mazulis tām pat nepieskārās. Suns nogūlās elfam blakus, un viņš to apskāva. Pēc tam viņš lūdza, lai cilvēki paietas tālāk no torņa un ar cieņu apbedī to, kas atlicis no fore- lītes. Vienlaikus juzdamies gan kā pēdējie nelgas, gan kā ļaunākie noziedznieki, viņi izpildīja elfa lūgumu.

Kad abi atgriezās iekšā, mazulis piecēlās no sava kakta un izvilka no azotes aukliņā iesietu nodilušu, izšūtu maisiņu, ko iepriekš bija slēpis viņa dzeltenais apģērbs. Elfs pakratīja maisiņu, un no tā izbira: mazs koka vilciņš, kam bija uzkrāsoti tumšzili un gaišzili raksti, neliela zilā, noplukušā samtā iesieta grāmatiņa, kam uz vāka greznojās sudrabā izšūti elfu burti, un saritināts, ar gaišzila samta aukliņu pārsiets pergamenta gabals.

—   Zilā ir elfu krāsa, — mazulis paskaidroja, — bet tagad mums ir aizliegts to lietot. Dzelteno mēs ienīstam.

Cilvēki saprotoši palocīja galvu.

Mazais elfs atraisīja auklu un atritināja pergamentu.

—    Vai jūs zināt, kas tas ir? — viņš jautāja.

—    Pergamenta gabals.

—   Jā, taisnība. Bet vai jūs saprotat, kas tās par zīmēm?

—   Tie ir zīmējumi? — minēja vīrietis.

—    Burti? — mēģināja sieviete.

—   Tā ir karte! Pateikusi, lai es eju projām, vecāmāte man lika paņemt līdzi arī dzejas grāmatu un karti. Dzejoļu grāmata agrāk piederēja mammai, bet karte — manam tēvam. Viņš bija ceļotājs. Tāpēc viņš gāja bojā. Elfi nedrīkst uzturēties ārpus Elfiem Paredzētām Vietām. Kad viņš mēģināja atgriezties mājās tai Elfiem Paredzētajā Vietā, kur dzīvojām mēs, sargi viņu noķēra un sodīja ar nāvi. Tāpēc es ar savu tēvu nemaz nepaspēju iepazīties. Bet šī ir karte, kurā iezīmēts viss ceļš, ko mēs jau nogājām, un tas, kas mums vēl jāpieveic. Vai tad jūs neprotat lasīt karti? Šī jau ir viegli saprotama: vietu nosaukumi rakstīti gari elfu, gan cilvēku valodā.

Klusums. Baismīgas aizdomas izšāvās cauri mazā elfa prātam.

—   Jūs neprotat lasīt! Jūs vispār neprotat lasīt! Jūs nepazīstat ne tikai senās rūnas, bet neprotat atšķirt pat mūsdienu rakstu zīmes!

Klusums. Vīrietis paraustīja plecus. Sieviete pamāja ar galvu.

Tas bija šausmīgi!

Mazo elfu pārņēma žēlums pret šiem diviem nabadziņiem, kas klejoja pa lielo pasauli bez jelkādas iespējas saglabāt vārdus. Viņš atgādināja sev, ka jācenšas izturēties pret abiem cilvēkiem pacietīgi. Jā, jābūt iejūtīgam un pacietīgam, jo tie abi ir iesviesti pasaulē, kur vārdi noklīst laikā un tos glabā tikai atmiņa.

Mazulis izskaidroja kartē redzamo: vienā pusē bija Tumšie kalni, bet aiz Tumšajiem kalniem — jūra. Kreisajā apakšējā stūrī bija uzzīmēts mūru ieskauts paliels māju puduris, ko šķērsoja upe, — tā bija Daligara. Tā tur bija rakstīts. Un upes vārds bija Dogona, kas arī bija pierakstīts turpat blakus. Bet patlaban viņi bija apmetušies strauta malā, kuram gan nebija nosaukuma, toties kartē tā krastā bija iezīmēts tornis, uz kura auga ozols. Nesabrucis tornis un mazs ozoliņš. Viņi gan pašlaik atradās pussabrukušā tornī zem liela ozola, — acīmredzot kopš tiem laikiem, kad te garām bija gājis viņa tēvs, ozolam bija klājies labi, bet tornim krietni sliktāk. Katrā ziņā vieta bija tā pati. Pēc kāda gabaliņa strauts ietecēja Dogonā, tai pašā Daligaras upē. Un upe plūda tālāk, garām Arstri- das ciemam, kas bija pati pēdējā apdzīvotā vieta pirms Tumšajiem kalniem. Cauri kalniem upe plūda pa dziļu ieleju, kas bija uzzīmēta tik skaidri, ka varēja pat saskatīt klintis tās sānos. No augstākās klints augšup vijās dūmu strūkla, un virs tās bija uzraksts HlC sunt dracos, kas trešās rūnu dinastijas valodā nozīmē: "Šeit ir pūķi."

Tur, kur klintis beidzās, virs upes bija savāds un neizprotams zīmējums.

Vajadzēja tikai sekot strautam, lai nokļūtu līdz upei. Vajadzēja tikai sekot upei, lai nokļūtu līdz pūķim.

Viņš bija pēdējais elfs.

Tieši viņam tas bija jāpaveic.

—    Kā tu vari būt par to tik pārliecināts? — jautāja sieviete.

—    To saka arī mans vārds. Viss jau ir ietverts tajā. Mani sauc Jorškrunskvarkljolnerstrinks, bet nerstrink elfu valodā nozīmē pēdējais.

—   Varbūt tam nav nekādas nozīmes. Varbūt tās ir tikai līdzīgas skaņas, kuras tomēr neko nenozīmē. Mani sauc Sajra, un šai vārdā manā ciemā dēvē puķes, kas vijas augšup pa māju sienām, bet es taču neesmu puķe.

—    Ko nozīmē tava vārda pārējā daļa? — jautāja vīrietis.

—    Liels un varens.

—   Tas noteikti ir tikai skaņu sakopojums, — apstiprināja vīrietis.

—    Sk nozīmē kāpinošu, absolūtu superlatīvu.

—    Ko?

—    Nu, tas nozīmē kādas īpašības vispārāko pakāpi līdzīgi kā visvis… Runsk nozīmē liels, bet varkljol nozīmē varens. Vislielākais, visvarenākais un pēdējais, tas, pēc kura vairs nebūs neviena cita.

Mazulis bija pārvērties. Viņa lielās acis staroja zili zaļas — elfu mīļākajās krāsās — un itin kā izgaismoja viņa seju no iekšienes. Likās, viņš pat bija pastiepies garumā.

—    Rīt mēs dosimies tālāk, — viņš rāmi teica. — Iesim meklēt pēdējo pūķi. Mums divatā jāpārlauž loks. Nezinu, kāds loks. Nezinu, ko tas nozīmē. Bet pēc tam atgriezīsies saule.

To teicis, mazais elfs pacēla skatienu un aplaida to visriņķī. Viņus ieskāva senā torņa sienas.

—   Te ir bijis mans tētis, — viņš aizkustināts nočukstēja. Viņš ilgi vēroja aizlaikos mūrētos akmeņus un slidināja pār tiem plaukstu. — Arī mans tētis ir pieskāries šiem akmeņiem, — viņš piebilda. Tad vēlreiz ieskatījās kartē. — Te ir kāds savāds zīmējums. It kā zem torņa atrastos vēl kaut kas.

Zīmējums rādīja, ka zemāk kaut kas ir apslēpts. Tas rādīja, ka tieši viņiem zem kājām tornis itin kā ietiecas pazemē. Malkas kaudze aizsedza lūkas vāku. Pa lūku varēja iekļūt apakšzemes kambarī, kur glabājās zobens, cirvis un loks. Viss bija apkalts sudraba rotājumiem, kas nepārprotami veidoja elfu burtus. Lokam bija trīs bultas, un arī tās bija rotātas sudrabainām cilvēkiem nesaprotamu vārdu spirālēm.

—    Kā sauca tavu tēvu? — jautāja vīrietis, kad bija atguvis runas dāvanas.

—   Gornonbenmaijergulds.

—    Ko tas nozīmē?

—   Tas, kurš atrod ceļu un parāda to citiem.

Bultu makā glabājās arī gaišzila samta maisiņš ar trim zelta naudas gabaliem.

—   Tavs tētis tev atstājis kārtīgu mantojumu, — secināja vīrietis.

Mazajam elfam šķita, ka nu viņš vairs nav tik ļoti bārenis. Tā bija dīvaina sajūta. It kā vientulība būtu stikla siena, kurā pirmoreiz parādījušies sprēgājumi un plaisas.

Viņš bija pēdējais no iznīcinātas cilts, taču no pagātnes at- plūda mazliet mīlestības, ko viņam liedza tagadne.

Viņa pirksti vēl un vēlreiz slīdēja pār tēva atstātajām lietām: tās bija gatavotas tieši viņam, tās šeit bija gaidījušas tieši viņu.

Kāds bija viņu mīlējis, tās darinādams, kāds bija viņu mīlējis, tās šeit atstādams.

Mazais elfs klusībā cerēja, ka Nāve ir tāda vieta, no kuras tētis var viņu saredzēt.

Vienpadsmitā nodaļa

Rītam austot, sabiezēja migla. Viņi raitā solī devās ceļā, sekodami strauta tecējumam. Pēc dažām stundām sāka līņāt, taču lietus nespēja gausināt viņu soļus.

Rīta cēliens vēl nebija galā, kad viņi ieraudzīja upi. Tagad kazenājus bija nomainījuši stalti kastaņi, un šīs izmaiņas augājā nozīmēja vieglāku tikšanu uz priekšu un pilnus vēderus. Kastaņus viņi ēda tāpat zaļus, neapstādamies, lai tos izceptu vai izvārītu.

Upe pieņēmās platumā. Debesis noskaidrojās. Lietus piestāja. Kādā upes ielocī viņi ieraudzīja trīs mājas, kam līdzās zaļoja vīna dārzs un kukurūzas lauks. Tā droši vien bija Arstrida, pēdējais kartē iezīmētais ciems. Te pletās pļavas, biezēja kastaņu birzis, bet aiz tām sākās stāvāku pauguru nogāzes. Līdz Tumšajiem kalniem vairs nebija tālu. Starp mājām bija novietots prāvs vara katls, bet virs tā uz restītēm dūmos kūpinājās krietns ducis foreļu. Mājas ieskāva ābeles no augļu smaguma nolīkušiem zariem. Bet upes ielokā, resnām virvēm piesietas pie kārtīgiem stabiem, straumē šūpojās trīs laiviņas. Starp vīnogulājiem un leknajā pļavā ganījās vismaz ducis aitu un pārītis kazu. Ikvienai no mājām uz jumta greznojās skurstenis, kas lepni laida dūmu grīstes.

— Pirms lielajām lietavām droši vien visa pasaule bija tik bagāta un tik skaista, — teica sieviete.

Viņiem tuvojoties, ciema iedzīvotāji — kāds ducis abu dzimumu pieaugušo un nenosakāms daudzums bērnu — sapulcējās pie namdurvīm. Vietējie bija ģērbušies raupjos tērpos, kas bija šūdināti no bieza, tumši zili krāsota pašausta vilnas auduma. Viņi uzlūkoja mazuļa dzeltenās elfa drānas un elfu loku, ko nesa mednieks, taču neizrādīja nedz bailes, nedz nepatiku.

Mednieks ierunājās pirmais. Viņš laipni sveicināja cieminie- kus, nosauca savu vārdu un jautāja, vai te būtu iespējams nopirkt ēdamo, apģērbu un laivu.

Vietējie tik drīz neatbildēja. Vispirms viņi klusītēm apspriedās, tad tas, kurš izskatījās vecākais no visiem — liela auguma vīrs īsu, sirmu bārdu, jautāja, cik daudz atnācēji ir gatavi maksāt.

—    īstu īsta zelta naudas gabalu, — piedāvāja mednieks.

Sekoja nebeidzami ilga kaulēšanās. Nekas nebija līdzams: vecais

vīrs pieprasīja trīs zelta monētas, un mednieks bija spiests piekāpties.

Beigu beigās darījums bija noslēgts. Viņi izvēlējās mazu, bet izturīgu laiviņu. Mednieks tajā iekrāva ādas maisu ar kazas pienu, lielu maisu ar āboliem, mazāku maisu ar kukurūzas vālītēm un divus vēl mazākus ar kūpinātām forelēm un rozīnēm. Tad viņš nopirka lielu un biezu tumši zilas vilnas apmetni, bikšu pāri un tuniku Joršam, lai tas beidzot varētu atbrīvoties no savām noplīsušajām uti asajām dzeltenajām skrandām.

Joršs, jaunās drēbes ieraudzījis, atplauka.

—   Arī otrs elfs bija ģērbies zilās drānās, — teica vecais vīrs. — Tas elfs, kurš te bija iegriezies pirms dažiem gadiem. Tis, kurš par šiem pašiem trim zelta naudas gabaliem mums pārdeva saticības un pārpilnības katlu.

—    Ko viņš jums pārdeva?

— Saticības un pārpilnības katlu, — paskaidroja vecais, norādīdams uz katlu, virs kura kūpinājās zivis. Tā bija dīvaina ietaise ar dubultu dibenu. Apakšā gruzdēja ogles, bet dūmi pa caurumiņiem vākā cēlās augšup. — Kamēr šis katls kūp, mēs esam pasargāti no posta un strīdiem. Lietus līst, kā nākas: ne par daudz un ne par maz. Un, kopš te bija iegriezies tas elfs, arī kautiņi ir izbeigušies. Agrāk gan izvillošanās notika vismaz reizes trīs katru dienu, un ne jau vienmēr viss beidzās labi, jo te mūsu pusē visi prot veikli rīkoties ar nažiem. Bet par katlu mēs samaksājām tieši šos naudas gabalus. Viens bija mazliet ovāls, bet otram bija ieskrambāti sāni. Mazais elfs ir viņa dēls, vai ne? Patiešām bija prieks ar jums tirgoties. Ciema zelts ir atgriezies mājās. Bet ne jau tas vien: ja arī jūs izplatāt saticību un pārpilnību, bija svētīgi jums palīdzēt.

—   Vai tu nedomā, ka palīdzētu mums vēl vairāk, ja atdotu atpakaļ vienu no tiem naudas gabaliem? — apvaicājās mednieks.

—   Esmu pārliecināts, ka jūs esat pietiekami veikli, lai lieliski tiktu galā arī bez naudas, — rāmi atbildēja vecais. — Mācību stundu par prasmīgu tirdzniecību un kaulēšanos mums pirms promieša- nas noturēja tas otrs elfs. Viņš tiešām bija apbrīnojams.

Braukt ar laivu bija brīnumjauki. Varēja mierīgi gulēt uz muguras un skatīties debesīs, kamēr upes straume paveica visu grūto darbu, nesdama laiviņu vajadzīgajā virzienā. Laiva bija brīnišķīgi ērta. Te bija arī neliela koka nojumīte, kas sargāja viņus no lietus, un bija arī dzelzs ogļutrauks, kur varēja kurināt uguni, lai sasildītu kājas un uzceptu vālītes. No rīta un pievakarē viņi mēdza piestāt krastā, lai ļautu sunim izskraidīties un varētu savākt sausus zarus un žagarus. Upes krasti brīžam bija akmeņaini, brīžam smilšaini, bet vienmēr pietiekami lēzeni un pilnīgi neapdzīvoti. Pirmo reizi mūžā no viņiem bija atstājies viņu allažīgais pavadonis Izsalkums. Mazais elfs bija samierinājies ar domu, ka trim gaļēdājiem jāļauj palaikam iestiprināties arī ar kūpinātām forelēm.

Kalni ar katru dienu nāca tuvāk un tuvāk, un ar katru dienu garumā izstiepās laiks, ko viņi pavadīja to virsotņu mestajā ēnā. Mazais elfs lielākoties klusēdams sēdēja pie ogļutrauka ar savu grāmateli rokās.

—   Tavs tēvs droši vien bija apveltīts ar apbrīnojamām burvju spējām, — kādu rītu teica Monsers.

—    Vecāmāte apgalvoja taisni pretējo. Burvju spējas visiem nepiemīt vienādā mērā, dažiem to ir vairāk, dažiem mazāk. Un vecāmāte teica, ka mans tētis bijis no maģijas vistālākais elfs, kādu viņai jebkad gadījies sastapt. Viņa apgalvoja, ka visa tēta maģija izpaudusies tikai un vienīgi kā spēja iekurt uguni. Un arī to pašu viņš spējis vienīgi tad, kad bijis labā omā un vējš pūtis no pareizās puses. Bet vecāmāte prata arī uzvārīt ūdeni bez uguns un ar pļavu zālītēm nodzīt kārpas.

—    Bet kā tad tavs tēvs spēja to ciemu padarīt bagātu un saticīgu? Kā viņš spēja panākt, lai tur izbeidzas lietavas?

—    Nezinu gan. Tas viss izklausās pilnīgi neticami.

Nu jau kalnu ēna viņus ieskāva no visām pusēm. Upe plūda cauri dziļai aizai.

Klinšainie krasti slējās stāvus gaisā galvu reibinošos augstumos. Debesis tālu augšā bija pārvērtušās par gaišu eju, kas stiepās līdztekus upei un ko no abām pusēm ierobežoja akmens sienas.

Visbeidzot uz augstākās no divām sienām viņi saskatīja smailu pacēlumu, kas varēja būt gan asāka klinšu virsotne, gan ēka. Taču par to, vai šī ir īstā vieta, neļāva šaubīties resna dūmu grīste, kas vijās augšup no kalna gala, un sienā milzīgiem burtiem iecirstais uzraksts:

hlc sunt dracos.

Šeit ir pūķi. Otrās rūnu laikmeta dinastijas rakstu zīmes. Mazais elfs pārliecināti apgalvoja, ka viņi ir nonākuši pareizajā vietā.

Straume bija ātra, taču laiviņai bija izturīgs airis, un vīrietim pēc kārtīgas pacīkstēšanās ar ūdeņiem tomēr izdevās pietuvoties krastam un apmest virves cilpu ap kādu klintsradzi. Virve nostiepās, laiva strauji sametās sāņus un iegriezās aiz klints izvirzījuma.

Tās priekšgals iestrēga krūma zaros. Aizslēpusies aiz krūma bija pavisam šaura — ne platāka par soli vai diviem — akmeņaina krasta josla, kur bija iespējams izkāpt no laivas. Šī bija vienīgā piestāšanai piemērotā vieta visas aizas garumā. Tepat sākās arī šauras un stāvas gaišajās klintīs iecirstas kāpnes.

Mazais elfs izvilka karti un brīdi to pētīja.

— Es sapratu, ko nozīmē tā zīme virs upes. Tur tālāk ir ūdenskritums. Es pat varu saklausīt tā krākšanu. Atpakaļ pret straumi mēs netiekam, bet priekšā ir ūdenskritums. Tātad jākāpj augšā pa kāpnēm!

Un viņi uzsāka augšupceļu. Pakāpieni bija šauri un stāvi. Vietām tie bija nodrupuši. Bet citus mitras sūnas bija padarījušas slidenus un bīstamus. Kad viņi bija rāpušies jau vairākas stundas, parādījās saule. Nu viņi bija tikuši pietiekami augstu, lai varētu saskatīt arī ūdenskritumu: tā bija milzīga stāvus krītoša ūdens siena, virs kuras saules staros zvīļoja varavīksne. Nogurums kļuva mokošs. Viņi arvien biežāk piestāja atvilkt elpu. Kad beidzot kāpnes bija galā, jau bija aizritējušas pirmās pēcpusdienas stundas. Aiz Tumšajiem kalniem pletās plašs līdzenums, bet aiz tā bija redzama gara, zila josla, kuru no debesīm nošķīra apvāršņa līnija. Jūra! Viņi bija ieraudzījuši jūru! Mazais elfs atkal atguva drosmi. Arī nogurums pagaisa. Viņš, tāpat kā viņa tēvs, bija ieraudzījis jūru. Un tepat bija klintī iekaltais uzraksts:

HlC SUNT DRACOS.

Šai vietā taka meta līkumu un stiepās pretī lielajai klints smailei, kura — kā tagad varēja skaidri saredzēt — bija izdobta no iekšpuses un pārvērsta par ēku. Klints virsotne nozuda biezā zemu mākoņu gredzenā.

Mazais elfs bija to paveicis. Viņš bija nonācis pie mērķa.

Vīrietis turēja rokās nospriegotu loku, no kura bulta bija gatava atrauties kuru katru mirkli. Sieviete bija sažņaugusi rokās nelielo cirvīti. Arī suns izskatījās manāmi satraukts un aizdomu pilns ošņāja gaisu.

Mazulis piegāja tuvāk klints sienai. Tajā bija redzamas milzīgas durvis, bet tām līdzās iekalti uzraksti. Tie bija pirmās rūnu dinastijas laiku burti.

—    Kas tur rakstīts? — jautāja vīrietis.

Mazais elfs ņēmās atšifrēt rakstu zīmes. Viņu smacēja bailes, un tomēr vienlaikus viņā kūsāja gavilējošs prieks. Viņa liktenis tūlīt piepildīsies. Viņš stāvēja sava likteņa priekšā.

—    Proi… betur proibetur… sputaz■■■ zel… lis. Aizliegts spļaudīties.

—    Aizliegts spļaudīties? Tas nav iespējams. Tu esi pārliecināts?

—   Jā. — Arī Joršs izskatījās apmulsis.

—   Tas tak nav iespējams! Mēs šķērsojām puspasaules, gandrīz izlaidām garu uz tām nolādētajām kāpnēm…

—   Tās kāpnes nemaz nebija tik briesmīgas!

—   Tāpēc, ka es tevi nesu rokās! Bet es kāpu pats savām kājām, un pakāpienu bija vairāk nekā ūdens pilienu jūrā. Un visas šīs mokas tikai tāpēc, lai izlasītu, ka te aizliegts spļaudīties? Vai tad te nebija jābūt kaut kādam lokam, nākotnei, jauna pavasara saulei? Paskaties, kas vēl tur rakstīts. Tur to ķeburu ir krietni vairāk.

—    Aizliegts spļaudīties, skraidīt, grūžot un skaļi sarunāties, — nolasīja elfs. — Pirms iešanas iekšā obligāti jānomazgā rokas, — viņš piebilda.

Tai mirklī durvis atvērās un parādījās pūķis.

Divpadsmitā nodaļa

Pūķis izskatījās stipri neapmierināts.

Tas hija ļoti vecs, un nav viegli saprast pūķu sejas izteiksmes — sevišķi, ja pūķis ir ļoti vecs un turklāt tas ir pirmais pūķis, ko gadījies sastapt, tomēr bija acīm redzams, ka šis pūķis ir stipri neapmierināts.

Durvju vērtnes bija milzīgas — kā savs pusducis troļļu, kas sakāpuši cits citam uz pleciem. Tās bija pavērušās ar griezīgu čerkstoņu, atklājot aiz sevis iespaidīgu apmēru zāli, kur stalaktītu un stalagmītu saišķi un ķekari stiepās cits citam pretī, satikās un savienojās, radot nepārskatāmus gaismu un ēnu režģus. Pūķis tupēja zāles pašā vidū. Gaisma krita no augšienes, tā sūcās iekšā pa neskaitāmiem maziem lodziņiem ar plānām dzintara rūtīm, kas visam piešķīra silti zeltainu mirdzumu.

—    Kāda liga jūs ķērusi, ak netīkamie svešļaudis, ka līdz manām namdurvīm ceļu mērojuši, par traucēkli man uzklupuši un šo kaln- gaļu rāmo mieru iztraucējuši esat?

Atskanot pūķa balsij, viņi pārsteigumā un izbīlī nodrebēja. Tad, atjēgusies no pirmā mirkļa apstulbuma, saskatījās, kā pūlēdamies saprast, kuram no trijotnes pienāktos atbildēt kalna virsotnes saimniekam.

Pirmais drosmi saņēma Monsers: — Redziet, godātais kungs, es esmu cilvēks, un viņš ir elfs…

—   Neviens zem saules nav pilnīgs, — cēlsirdīgi atteica pūķis, kuru šis paziņojums itin nemaz nebija iespaidojis. — Ne jau visām dzīvajām būtnēm tiek laime piedzimt par pūķi, kas ir labākā no dabas formām… — viņš iecietīgi piebilda.

Pūķa pārtraukts, Monsers mirkli apjucis klusēja, tad norija siekalas, dziļi ievilka elpu un turpināja: — Viņu, es domāju mazo elfu, sauc Jorškrunskvarkljolnerstrinks.

Arī šī vēsts pūķi neieinteresēja.

—    Lūgtum jo stingri ievērot noliegumu kraukāties un spļaudīties, — viņš aizrādīja.

—    Es nekraukājos. Tas bija viņa vārds. Bet viņa tēvu sauca Gornonbenmaijergulds.

—   Katram ir savs vārds, — vēl vienaldzīgāk atteica pūķis.

Iestājās mulss klusums. Te un tagad taču bija jāpiepildās liktenim, taču tas laikam bija noklīdis pa ceļam uz šo vietu.

Jorškrunskvarkljolnerstrinks mēģināja vēlreiz uzsākt sarunu: — Mēs izlasījām pareģojumu, kurā bija runāts arī par jums, nej… nē, ekselence.

—    Kurš to pravietojumu dvesis pār lūpām?

—   Otrās rūnu dinastijas cilvēki Daligaras pilsētā.

—   Grūtāka par grūtu ir nākamības pareģošanas māksla, un man nav gadījies dzirdēt, ka cilvēkiem šai mākslā jel kad būtu sekmējies. Vienmēr par ģeķi ticis saukts tas, kurš akmens sienā kaltus ķeburus par ticības vērtiem atzinis. Tāpēc, kungi, esiet tik laipnīgi un no savas klātienes mani atbrīvojiet, un jo ātrāki šo vietu pametiet, — savu sakāmo nobeidza pūķis.

Durvis aizcirtās. Troksnis bija apdullinošs, un no stāvās klints pat novēlās daži satricinājuma izkustināti akmeņi, un trijotnei vajadzēja palēkt sāņus. Tīd atkal iestājās klusums.

—    Kā viņš runā? Ko viņš vispār teica?— noprasīja Monsers.

—   Viņš teica, ka pareģojums ir tīrās blēņas un ka mums ir jāiet prom, — saprotamākā valodā iztulkoja mazais elfs. Likās, viņu atkal pievārējis bezgalīgs nogurums. Viņš smagi apsēdās uz liela akmens. Suns pienāca un nolaizīja viņam seju.

Arī vīrietis likās pārakmeņojies. Viņš nosēdās tāpat zemē. Saķēris galvu rokās.

Tikai sieviete, domās iegrimusi, palika stāvam.

—    Kā viņš varēja zināt, ka pareģojums ir iekalts akmens mūrī? — viņa beidzot jautāja. — Daudz ticamāka būtu iespēja, ka tas izlasāms uz pergamenta, koka dēlīša, vairoga vai svētbildes. Uz tādām vietām taču raksta daudz biežāk.

Sieviete pieliecās, satvēra akmeni un no visa spēka trieca pret durvīm.

—   Ei, tu! — viņa iesaucās pilnā rīklē. — Taisi vaļā durvis, ja negribi, lai mēs tās izgāžam no eņģēm!

—   Tu esi traka? Tev apnicis dzīvot?

—    Nē, taisni otrādi, es negribu mirt. Mēs esam uzrāpušies kalnā, kuru var sasniegt tikai pa upi, kas ir pārāk strauja, lai varētu doties atpakaļ pret tecējumu, bet pa straumei mūs sagaida nepārvarams ūdenskritums. Ja no šejienes projām ved vēl kāds ceļš, tad tas sākas tā mūdža midzenī, tāpēc ir vērts izmēģināt laimi. Citādi mēs te paliksim uz mūžīgiem laikiem, līdz mūsu līķus saknābās kraukļi. Ja jau esam nonākuši tik tālu, atkāpties vairs nevaram. Te nu mēs esam un tā vai citādi mēģināsim pūķi pieveikt.

—    Pieveikt? Pietiks ar vienu viņa astes zvēlienu, lai no mums paliktu slapja vieta!

Bet sieviete mednieka vārdos neklausījās. Viņa tuvojās durvīm un šoreiz trieca pret tām elfa cirvi. Skaidas pašķīda uz visām pusēm. — Ei! — viņa atkal iesaucās. — Es runāju ar tevi!

Durvis pavērās, bet šoreiz tikai pāris plaukstu platā spraugā.

—    Kā tu uzdrīksties… — pūķis uzsāka sakāmo, bet sieviete viņu pārtrauca.

—   Tu par pareģojumu jau zināji, vai ne?

—   Šis tas līdz manām ausīm bija nonācis, — pūķis izvairīgi atzina, — taču tam nav nekādas nozīmes.

—       Vai tu baidies? — jautāja sieviete. — Mūsu ierašanās tevi ir izbiedējusi. Bet kā gan mēs varam tevi apdraudēt? Saki, kas tevi biedē? Mēs to nezinām. Man šķiet pārāk dīvaini, ka tu neizrādi ne drusku ziņkāri…

—    Ne drusku ziņkāres, — automātiski izlaboja mazais elfs.

Sieviete uzmeta viņam iznīcinošu skatienu.

—   Man šķiet pārāk dīvaini, ka tu neizrādi ne drusku ziņkāres. Kur tad leģendārā pūķu viesmīlība? Tu pat neuzaicināji mūs ienākt!

—   Sirms vecums pienācis, — sāka taisnoties pūķis. — Un lauzējs iemeties manu pēdu kaulos…

—    Nebaidies, — teica sieviete.

—   Lai viņš nebaidās? — nosmīkņāja mednieks. — No kā gan? No mums? Pietiktu, ja viņš nošķaudītos, un no mums paliktu pāri vien pelnu čupiņa.

Brīdi valdīja klusums.

—    Vai tad jūs nesaprotat? Viņš ir vecs, noguris, vientuļš un zaudējis visas savas spējas. Viņš baidās no mums. Kā gan tas iespējams, ka jūs nekad neko nesaprotat? — Sieviete patiešām bija saniknota. — Nebaidies, — viņa vēlreiz mierinoši teica vecajam pūķim.

Atkal ilga pauze. Vienīgā dzirdamā skaņa bija ūdenskrituma šņākšana tālumā.

Tad pūķis sāka raudāt. Viņš ilgi un krampjaini šņukstēja, līdz šņuksti pārvērtās sabiedēta kucēna smilkstos.

—   Es laikam sāku saprast, kāpēc pūķi ir izmiruši, — nomurmināja Monsers un tik tikko izvairījās no Sajras raidīta spēriena, kas bija visai precīzi notēmēts pret viņa stilbiem. Visbeidzot durvis atvērās līdz galam.

Zāle bija milzīga. Starp stalaktītiem un stalagmītiem stiepās neskaitāmi pieputējuši zirnekļtīkli, kuros atspīdēja dzintaraina, no augšas krītoša gaisma, piešķirot telpai maģisku noskaņu. Gaisu pildīja biezi tvaiki. Kalna iekšienē valdīja smacīgs karstums, un visās malās auga zeltainas pupas, kas vijās ari augšup pa sienām. Dziļāk bija redzamas tukšas durvju ailas, pa kurām varēja nokļūt nākamajās zālēs, kas arīdzan bija mīkstu un putekļaini pūkainu zirnekļtīklu aizplīvurotas un kur tāpat gar zeltainām pupu pākstīm griezās tvaiku mutuļi.

— No kurienes nāk šie garaiņi? — apjautājās mazais elfs.

Pūķa žēlabainās elsas tūlīt pieņēmās skaļumā, un no spalgākajiem kaucieniem iedrebējās stalaktīti. Mednieks bažīgi sāka raudzīties apkārt, un arī sieviete pirmo reizi kopš ienākšanas alā izskatījās nobijusies. Visu par labu vērta suns: viņš piegāja pie pūķa, maigi iesmilkstējās un nolaizīja tam purnu, kā jau suņi mēdz darīt, kad grib kādu mierināt. Pūķis pārstāja raudāt. Viņš lēnām pacēla galvu, un viņi ar suni ilgi skatījās viens uz otru. Suns luncināja asti. Pūķis pamazām nomierinājās. Viņa elpa norima, elsas apklusa. Stalaktīti vairs nedrebēja.

Uzticamais draugs. Draugs, uz kuru var paļauties. Ikreiz, kad bija vajadzīga palīdzība, viņš bija līdzās. Draugs — labāku vārdu sunim neizdomāsi.

Mazais elfs devās apstaigāt un aplūkot klints iekšieni. Viss te izskatījās tik pārsteidzoši. Pats pūķis bija milzonīgs, viņa zvīņas veidoja greznus un sarežģītus sārtu un zeltainu līkloču rakstus. Taču daudzas ādas plēksnes bija noplēstas, citas kļuvušas pelēkas. Vēl citu vietā bija redzamas lielas un dziļas senu ievainojumu rētas. Nagi, kas reiz bijuši asi un draudīgi, tagad bija nodiluši un aplūzuši. Pūķis gulēja, atbalstījis galvu uz priekšķepām, bet, kad viņš to pacēla, tā vieglītēm trīcēja.

Viņš bija vecs.

Nelaimīgs, noguris radījums, kas zaudējis spēkus.

Sievietei bija taisnība.

Joršs turpināja riņķot starp stalaktītu stabiem un gāja arvien dziļāk kalna iekšienē.

Tis, ko viņš ieraudzīja zeltainās alas pašos dziļumos, lika aizrauties elpai. Grīdas vietā te vīdēja gigantisks krāteris, no kura mutuļu mutuļiem ārā vēlās tvaiks, kas strauji cēlās augšup, kur pašā kalna spicē bija redzama tikpat gigantiska atvere. Tātad šis bija vulkāns! Un tvaiku mutuļus viņi iztālēm bija noturējuši par dūmiem! Vecāmāte viņam taču bija stāstījusi par tvaika vulkāniem.

Mazais elfs atcerējās kādu pēcpusdienu, kad vecāmāte viņam bija stāstījusi par pasaules karsto sirdi, par vulkāniem, par zemestrīcēm. Viņa zīmēja ar irbulīti uz zemes, jo pergamenta viņiem nebija jau sen. Un vēl vecāmāte bija nodemonstrējusi, kā pasaules karstā sirds savu karstumu un spēku piešķir vulkāniem. Viņa līdz pusei piepildīja mazu blašķīti ar ūdeni, aizkorķēja to un sildīja virs sveces, līdz koka aizbāznis izsprāga ar klusu f)bp un gaisā no- virmoja garaiņu mākulītis. Mazais elfs, to redzot, smējās, vai gar zemi krizdams, un arī vecāmāte smējās un tad sameklēja trīs valriekstus, kas bija noglabāti īpašam gadījumam, un teica, ka smiekli un jautrība vienmēr ir pietiekami īpašs gadījums. Un tā patiešām bija laba doma, jo, kaut ari riekstu pēc tam vairs nebija, arī īpašo gadījumu vairs nebija, vecāmāte vairs nesmējās ne reizi, un tātad vēlāk nemaz nebūtu bijis ko nosvinēt.

Mazulis uztrūkās no atmiņām un nopētīja garaiņu stabu.

Viņš zināja, ko ieraudzījis. Šī dziļā aka bija savienota ar pasaules karsto sirdi, ar Zemes centru, kur vēl liesmo senā uguns, no kuras dzimusi dzīvība. Šis nebija no tiem vulkāniem, kas spļauj lavu un akmeņus. Šis bija tvaiku vulkāns. Senās pazemes upes savā tecējumā sastop karstumu, to ūdens pārvēršas tvaikos un kāpj augšup tik ilgi, līdz izplūst virszemē. Lūk, kāpēc ap kalna smaili vienmēr biezē mākonis! To radījis pats kalns. Nē, pareizāk, to radījis Zemes kodols, un tvaiki tikai šķērso kalnu. Uzkāpuši debesīs, garaiņi izplešas uz visām pusēm un aizsedz zvaigznes. Tie sablīvējas un veido mākoņus. Nebeidzamus mākoņu vālus. Kas jau gadiem ilgi aizsedz zvaigznes. Tikai mākoņi un atkal mākoņi. Lietus un atkal lietus.

— Šis ir vulkāns, vai ne? — Mazais elfs beidzot bija atguvis runas spējas. — Garaiņu vulkāns. Tvaiki kāpj augšup no Zemes centra, te izplūst ārā, kāpj vēl augstāk un aptumšo debesis, tad pārvēršas par mākoņiem un nolīst lejā kā lietus.

Viņš uzlūkoja pārējos. Viņa seja staroja: tagad viņš zināja.

—   Re, kāpēc ir tik tumšs un pārāk daudz līst! — viņš aizrautīgi skaidroja. — Pietiktu pabīdīt sāņus šo milzīgo akmens bluķi un aizsprostot ar to krāteri. Tad drīz viss atkal būtu tāpat kā agrāk. Pārmaiņus spīdētu saule un lītu lietus. Vairs nepludotu dubļi. Starp citu, šis akmens bluķis izskatās taisni kā radīts krāterim. Visi sānu iedobumi un izvirzījumi sakrīt ar krātera malām.

Mazais elfs apmeta vēl vienu līkumu ap klintsbluķi un krāteri.

—   Jā, tiešām sakrīt! Pat akmens dzīslojums precīzi atbilst!

Tad elfs apklusa. Pētnieka interesi nomainīja sašutums.

—    Agrāk krāteri sedza milzīgais klintsbluķis! Tieši tu izvilki šo korķi! — viņš teica pūķim. — Tu atvēri vulkānu! — Nu mazā elfa dusmas vairs nebija valdāmas. — Kā tu varēji rīkoties tik muļķīgi? Tevis dēļ daudzus gadus visi slīkst lietū un dubļos! Tevis dēļ joprojām jāmokās lietū un dubļos!

—   Vēl viens smalkjūtības iemiesojums, — nomurmināja Monsers. Un jau skaļāk piekodināja: — Paejiet nostāk no viņa rīkles! Vai tiešām nesaprotat, ka ar mums būs cauri, ja viņš sāks spļaut uguni?

Taču likās, ka pūķis nav noskaņots viņus iznīcināt. Droši vien tikai jaunībā pūķi ir briesmīgi, bet šis bija gaužām vecs pūķis. Gaužām vecs, pārguris un izmisis. Viņš atkal iegaudojās, iekaucās, iešņukstējās, no jauna sadrebinot stalaktītus. Suns, klusi smilkstot, centās viņu mierināt.

Sieviete nezaudēja savaldību. Viņa piegāja pie pūķa un uzdrošinājās pieskarties tā ķepai. — Tas nekas, nekas. Viss būs labi. Tūlīt mēs visu nokārtosim. Nebaidies. Labāk pastāsti mums, kas notika. Citādi mēs neko nesaprotam. Labāk stāsti no paša sākuma.

Kaucieni un šņuksti pamazām noklusa. Stalaktīti pārstāja drebēt. Pūķis vēl brītiņu klusi činkstēja un tad sāka stāstīt.

Trīspadsmitā nodaļa

—    Es iepazinu šo vietu senos aizlaikos, vēl bērns būdams, — pūķis uzsāka stāstu.

—    Pūķa mazulis, — izlaboja mednieks.

—    Nesen piedzimis, — piebilda elfs.

—   Tie bija laiki, kad man vēl bija vārds. Tagad tas no manas atmiņas ir izslīdējis, jo jau daudzus gadsimtus neviens, itin neviens nav to pār lūpām dvesis. Es atkļuvu līdz šai vietai, jo teitan visdārgākie pasaules dārgumi glabājas, — turpināja pūķis.

—   Tiešām? — ieinteresēti iejautājās Monsers. — Dārgumi? Kur tad tie ir?

—   Te visrinkī.

Mednieks aplaida skatienu visapkārt un redzēja tikai stalaktītus un tīmekļus.

—    Vai otrās rūnu dinastijas laiku zirnekļi tiek uzskatīti par lielu vērtību?— viņš vīlies noprasīja.

—    Paveries nu! — teica pūķis. Viņš pievilka pilnus vaigus un maigi uzpūta. Gadsimtiem krājušies putekļi un zirnekļu tīkli aizlidoja, atklājot skatienam miljoniem grāmatu. — Šī bija otrās rūnu dinastijas lielā bibliotēka. Šis bija gudrības templis. Un te uzvedās, kā templī pieklājas — klusi un nespļaudoties. Un pirms ienākšanas katrs tīri mazgāja rokas un notrauca pīšļus no apaviem. Un, lai visi patiesi uzvestos kā pieklājas, kārtību te vienmēr uzraudzīja pūķi. Tādēļ ari tas uzraksts par pūķiem. Te glabājās vislielākais zinību sakopojums. Bet tad cilvēki zaudēja rakstību. Aizmirsa, kā burti kopā vārdos sasaucami. Barbariskums pārplūdināja zemi. Izdzisa pat atmiņas par šo vietu. Daudzi vairs neticēja, ka šāda gudrības svētnīca pastāvējusi, bet es paļāvos uz saviem spārniem un visbeidzot to atradu. Kad nonācu šeit, liels bija mans prieks. Visas pasaules grāmatas tika man vienam. Vēl tagad asaras kāpj man acīs, to atceroties.

—    Kad jutu, ka vecums tuvojas un manus spēkus sagrauž, — pūķis turpināja, — kad mana uguns vairs neaizsvilās un spārni nepletās, un pat savu vārdu vairs nespēju atminēties, es te ierīkojos uz dzīvi. Biju pārāk vecs un noguris, lai lidotu.

Pūķis nopūtās un stāstīja tālāk: — Kā glābiņš no bada man bija vien saujiņa zelta pupu, kas bija aizķērušās manas tarbas pašā dibenā. Tās es biju salasījis tālā novadā, kur saule silda karsti un lietus līst aumaļām. Un sapratu, ka dzīvs palikšu vienīgi tad, ja audzēšu pupas, bet pupām siltuma un ūdens vajag krietni vairāk, nekā atrodams šai kalngalā. Bet kalns šis ir vulkāns. Es pabīdīju sāņus lielo akmeni, lai tīkams siltums un tīkami tvaiki sildītu manus kaulus un manas pupas, jo tā mani vecie kauli nesmeldz un pupas aug griezdamās.

Pūķis atkal nopūtās. — Jau pašā sākumā man radās aizdomas, ka tvaiki, kas kāpj gaisā, aiztumšo debesis un padara Zemi aukstu, tomēr pārāk grūti bija aizdarīt krāteri, lai lemtu sevi nāvei no aukstuma un bada. Jo nebūtu man tad vairs ko likt uz zoba un sasaltu es gluži stīvs.

—    Bet tevis dēļ taču izcēlās posts un bads! — sašutis izsaucās mazais elfs, kamēr mednieks centās viņu pavilkt nostāk no pūķa nāsīm.

Pūķis atkal iešņukstējās. Bet tagad viņa raudas skanēja klusi. Stalaktīti neiedrebējās.

—   Nu saki man, viens cilvēk, kāpēc visi, ko mēs satiekam, nemitīgi pinkšķ? — jautāja Monsers.

—   Ne jau visi, — līksmi atbildēja sieviete. — Pinkšķ tikai tie, kuri negrib mūs pakārt.

—   Vai tu vari to lielo akmeni atlikt atpakaļ vietā? — pieklājīgi, tomēr stingri vaicāja mazais elfs.

—    Lai pēc tam nomirtu no aukstuma, skumjām un pupu neražas?

—    Nē, — vēl noteiktāk un apņēmīgāk, vēl izlēmīgāk un mierīgāk atbildēja mazulis. — Es tev neļaušu nomirt. Zvēru, ka vienmēr palikšu kopā ar tevi. Barošu tevi. Piesildīšu tavu mājokli, dedzinot zarus. Iešu uz mežu pēc zariem un kritalām. Ja pupas vairs neaugs, es iestādīšu kukurūzu. Tev nebūs jācieš bads. Tev nebūs jācieš aukstums. Zvēru pie elfa goda.

Ilgi valdīja klusums. Jorškrunskvarkljolnerstrinks bija mierīgs un nopietns. Pat likās, viņš pastiepies augumā.

Pūķis ierunājās pirmais: — Vecs es esmu un gaudens tapis. Vairs nespēju debesīs laisties un dedzināt. Neko nejaudāšu darīt, ja tu mani ar viltu pievilsi. Tad saltumā un salkumā man būs jāmirst.

Viņš izstiepās guļus un nolaida lielo purnu uz zemes.

Aizvēra acis.

Atkal valdīja klusums.

Jorškrunskvarkljolnerstrinks piegāja pie pūķa un nolaida plaukstu viņam uz pieres. Elfa pirksti slīdēja pār grumbaino, zvī- ņaino ādu. Bezgalīgs nogurums. Mazais elfs juta, kā šis nogurums caur pirkstgaliem ieplūst viņa prātā. Neizmērojams un bezcerīgs nogurums.

—   Es tevi no visa sargāšu, — teica elfs. — Bet tagad noliec akmeni vietā.

Pūķis piekrītoši pamāja. Viņš atspieda purnu pret milzīgo klints- bluķi un stūma no visa spēka.

Akmens virzījās uz priekšu lēnām, pa mazam gabaliņam, pa plaukstas tiesai, taču pirms vakara krāteris jau bija aizvērts.

Arī mednieks un mazais elfs pielika savu roku pie stumšanas. Bet sieviete uzcepa pupas un kukurūzas vālītes. Visu klints iekšieni piepildīja siltas un gardas smaržas. Suns bija nogūlies uz pupu lapu klājiena, kas bija mīksts kā samts, un mierīgi snauduļoja.

Joršs ierunājās. Pirmo reizi mūžā viņš jutās stiprs. Viņš zināja, ko darīt, kāpēc darīt un kā darīt.

— Es palikšu pie tevis un gādāšu tev ēdamo, — viņš apsolīja pūķim. — Vai tev garšo kukurūzas vālītes? Jā? Tas labi. Man dažas vēl ir. Kamēr pupas vēl nav izbeigušās, iesēsim dzeltenos graudus no vālītēm. Un mums tepat durvju priekšā būs kukurūzas lauks. Vālītēm nevajag daudz karstuma un tvaiku. Tās aug tāpat. Un vēl mēs lasīsim grāmatas. Tis būs skaisti, tu redzēsi.

Pēc mirkļa viņš turpināja: — Es domāju, tieši šo loku mums bija jāpārlauž: ūdens kļūst par tvaikiem, tvaiki kļūst par mākoņiem, mākoņi par lietu, lietus par ūdeni. Tagad loks ir pārlauzts. Un es palikšu pie tevis un neļaušu tev nomirt badā.

Pūķis klausījās kā apburts.

Viņš laimīgi pamāja ar galvu.

Un palūdza, lai viņam vēlreiz parāda kukurūzas vālītes un pastāsta, kā tās audzējamas. Tīd viņš vēl mazliet apraudājās, bet šoreiz no priekiem. Un beigu beigās ņēmās stāstīt gluži neticamas lietas. Viņš teica, ka arī tas otrs elfs, tas, kurš bijis garāka auguma un iegriezies te pirms laba laika, esot viņam teicis, ka krāteris jātur ciet, jo arī šis elfs domājis, ka tvaiki ir par iemeslu tumsai un lietavām. Un arī šis elfs piedāvājis viņam savu palīdzību un solījis vinu barot. Tā nu krāteri vini aizvēruši. Taču kādu dienu elfs devies prom, jo viņam bijušas nez kādas darīšanas. Elfs pametis šo vietu līksms un smaidīgs un pirms promiešanas pateicis, ka krāteri viņš, ja vien gribot, mierīgi varot turēt vaļā. Tas nākšot par labu pupām. Turklāt tvaiku stabs debesīs būšot noderīgs un kalpošot par ceļazīmi viņa dēlam, kurš ari te agrāk vai vēlāk ieradīšoties, lai piepildītu savu likteni. Un viņš, nabaga pūķis, šim elfam noticējis. Atkal atvēris krāteri, un tvaiks plūdis mutuļiem vien. Bet, kad svešinieku trijotne klauvējusi pie durvīm, viņš visu atcerejies, viņam sameties bail, ka viņu apsūdzēs lietavu izraisīšanā un… nu tā…

Klusums, kas sekoja šim stāstam, bija stindzinošs.

Vienīgā skaņa bija suņa astes vēzieni, kas plakšķēja pret kādu stalagmītu, — suns bija tik laimīgs, ka beidzot ticis siltumā uz mīkstā lapu paklāja, ka nebeidza vien kulstīt asti, saceļot sīkus putekļu un tīmekļu mākonīšus.

Mazais elfs nespēja pat paelpot.

Viņa tēvs ir bijis te.

Viņa tēvs te ir bijis, varējis darīt galu tumsai, pārtraukt lietavas un atdot pasaulei saules siltumu, apturēt badu un neražu, izglābt ļaudis no posta, tomēr nebija to darījis.

Tas bija tik briesmīgi, tik baismīgi, tik neģēlīgi, tik atbaidoši, tik neiedomājami, tik neticami…

—    Drausmīgi, — noteica sieviete.

—   Šaušalīgi, — piekrita vīrietis.

Un mazo elfu pārņēma viena no vispretīgākajām un mokošākajām izjūtām, kādas viens iespējamas šai pasaulē: kauns par saviem senčiem.

Viņš sabruka.

Viņa acis aizvērās, sirdi piepildīja mokošas sāpes, un tajās noslīka visa maģija. Šai brīdī viņš nespētu atdzīvināt pat vismazāko knislīti.

—    Kāpēc? — jautāja sieviete.

—    Vai tad tādā pasaulē, kur spīd saule, varētu par trim zelta gabaliem pārdot laimības katlus? Elfi taču vienmēr ir bijuši veikli tirgoņi, vai ne? — atbildēja mednieks. Stindzinoši ledainas dusmas bija saklausāmas viņa balsī un saredzamas sejā. Viņš lieliem soļiem sāka staigāt šurpu turpu pa alu. Tad iespēra pavarda ugunij, aizlidinādams uz visām pusēm pupas un kukurūzas vālītes. Suns pārtrauca luncināt asti un bailīgi iesmilkstējās.

—   Nebeidzami posta gadi. Gadiem ilgi bads, tumsa, izmisums. Un pie visa vainīgs kāds stulbs pūķis un elfs, kurš… kurš… — mednieks dusmās nespēja atrast pietiekami rupju un aizvainojošu izteicienu. Tomēr pateica visļaunāko: — Elfs, kurš izturas kā jau īsts elfs.

Jorškrunskvarkljolnerstrinks klusi ievaidējās, taču šoreiz viņu mierināt piesteidzās tikai suns.

—   Vai ir kāds ceļš, pa kuru var tikt projām no šejienes? — aizkaitinātā un nogurušā balsī vīrietis jautāja pūķim. — Es domāju, tāds ceļš, kuru varētu izmantot arī radījumi bez spārniem un kas neparedzētu nošļūcienu pa ūdenskritumu, — viņš piebilda.

Ceļš bija. No pretējās puses. Jo tiem otrās rūnu dinastijas ļaudīm, kas nomazgājuši rokas, notraukuši pīšļus no apaviem un nozvērējuši nespļaut ne uz grīdas, ne vēl jo vairāk uz pergamentiem, nāca šurp lasīt gudrības grāmatas, kaut kā taču vajadzēja uzkļūt kalnā. Kaln- gales pļavas viņā malā, apslēpts skatieniem un neiezīmēts nevienā kartē, aizsākās senais ceļš, kas līkumu līkumiem vijās cauri Tumša- jiem kalniem uz dienvidu pusi, attālinājās no upes un ūdenskrituma un visbeidzot nozuda Tumšo kalnu ziemeļgala biezajos mežos.

Kad cilvēki izgāja no alas, jau bija pienākusi nakts, taču tā, neskaitāmu zvaigžņu un spoža mēness piestarota, bija tik gaiša, ka viņi nolēma doties prom, lieki nekavējoties.

Patiešām, kalngales pretējā pusē aizsākās ceļš. Staltu ciedru aizsegts, tas bija grūti pamanāms. Un, kaut arī uz tā bija saaugušas sīku ziediņu skupsnas, vēl varēja nojaust, ka agrāk tas bijis izlikts gludām akmens plāksnēm, kuru atliekas vēl bija saredzamas.

Plāksnītes bija nelielas un sešstūrainas, savienotas cita ar citu gluži kā šūnas bišu kārēs. Margrietiņu puduros slēpās arī nelielas kolonniņas, kas savulaik droši vien bija balstījušas margas, kur ceļiniekiem pieturēties nogurdinošajos kāpienos augšup un lejup. Vietumis ceļš kļuva platāks un veidoja nelielas terases, kur kāpēji varēja piesēst un atvilkt elpu. Drīz ciedru priedes palika aiz muguras, un ceļu ieskāva lapegles. Bet vēl zemāk ceļmalās auga kastaņas un retumis arī ozoli.

Nakts bija tik gaiša, ka Sajra palaikam apstājās un lasīja saldos kastaņus. Sačamdījusi durstīgos bumbuļus, viņa tos citu pēc cita meta savā tarbā, pūlēdamās nesavainot rokas uz adatām. Taču par spīti piesardzībai viņas pirksti un plaukstas drīz vien bija sadurstītas līdz asinīm. Sajra sāka raudāt.

—   Labāk sadurtas rokas nekā karātavu virve ap kaklu! — norūca mednieks.

Sajra neraudāja ilgi. Jau pēc brīža viņa piecēlās un pagriezās pret kalnu.

—   Es iešu atpakaļ pie mazuļa, — viņa apņēmīgi teica. Maigi, mierīgi, tomēr apņēmīgi. — Viņš taču nav vainīgs, — Sajra turpināja. — Viņš taču neko ļaunu nav nodarījis. Tieši otrādi. Viņš ir gatavs upurēties un pavadīt visu mūžu kopā ar pūķi, lai atkal atgrieztos saule. Viņš glābj pasauli. Bet mēs viņam pat paldies nepateicām! Var jau būt, ka viņa tēvs bijis nelietis. Bet nu un tad? Mazulis tik un tā ir brašs un drosmīgs. Turklāt ne jau viņa tēvs izraisīja dubļu plūdus. Viņš tikai tos neapturēja. Tas ir pavisam kas cits. Viņš negribēja ziedot savu dzīvi un palikt pie pūķa. Varbūt viņš to nemaz nevarēja. Varbūt viņš bija slims. Varbūt viņam bija kas cits svarīgs darāms. Vajadzēja atgriezties pie sava dēla, mēģināt viņu par kaut ko brīdināt? Kā lai mēs to zinām? Kā mēs vispār uzdrošināmies viņu tiesāt? Visi mūždien vaino elfus visās nelaimēs, un mēs, ne mirkli nevilcinoties, darām tāpat. Bet elfs taču neizraisīja tumsu. Viņš tikai mūs no tās neizglāba…

Mednieks klusēdams sekoja sievietei. Palaikam viņš īgni ieņurdējās, tā izrādīdams, ka nepiekrīt Sajras vārdiem, tomēr soļus nepalēnināja, — tieši otrādi, par spīti nogurumam, kas smags kā svins bija ielijis kājās, arī viņš steidzās jo ātrāk nokļūt atpakaļ kalna virsotnē. Kad viņi sasniedza ciedru audzi, mēness jau rietēja, parādījās mākoņi un aizsedza zvaigznes, un tumsa kļuva necaurredzama. Vairs nebija iespējams turpināt ceļu. Uz vienas no terasēm, kas bija kalpojušas par atelpas vietu senlaiku gājējiem, abi nosēdās zemē, sakļāva muguras kopā un tā pavadīja atlikušo nakts daļu.

Tikko atspīdēja pirmie rītausmas stari, viņi steidzās tālāk, kā steidzas tie, kuri apjēguši, ka pastrādājuši netaisnību, nav apvaldījuši dusmas un ir nodarījuši pāri nevainīgajam, nodarījuši pāri bērnam, mazulim, tādam, kas nesen piedzimis.

Kad viņi beidzot sasniedza bibliotēku, saule jau mirdzēja visā spožumā un tālumā virs ūdenskrituma viskošākajās krāsās laistījās varavīksne. Alas durvis bija vaļā. Pūķis gulēja savā midzenī, zeltainas gaismas apstarots. No plauktiem bija noslaucīti putekļi, senie rokraksti tajos rindojās tīri un kārtīgi.

Mazais elfs sēdēja kādā no dziļākajām telpām. Visapkārt bija neskaitāmas pergamenta lapas, ko klāja neizprotamās un sudrabainās elfu rakstu zīmes. Uz lapām bija redzami ari savādi bumbu un gredzenu zīmējumi. Mazais elfs izskatījās laimīgs kā ērglēns, kurš tikko iemācījies lidot. Gaisā ap viņu griezās un riņķoja lodes: pašā vidū bija viena lielāka, kas griezās ap savu asi, bet tai apkārt nevienādos, apaļos un iegarenos lokos riņķoja citas bumbas.

— To man uzrakstīja tētis, — priecīgi teica elfs, norādot uz lapām un zīmējumiem. — Bet šīs uztaisīju es pats! — viņš sajūsmināti piebilda, rādot uz gaisā riņķojošajām bumbām. — Es izmantoju vecas pūķa ādas. Vai jūs zinājāt, ka pūķi met ādu tāpat kā čūskas? No ādas es uztaisīju lodes, kas tagad attēlo planētu kustību. Ja priekšmets ir pietiekami mazs un rotē ap savu asi, tad tas spēj noturēties gaisā un pārvarēt smaguma spēku.

Sekoja gari un piņķerīgi skaidrojumi.

Atklājies, ka dziļākajās kalna sāntelpās glabājas milzums pergamentu, kuros aprakstīta zvaigžņu kustība. Taču pūķis tos nekad nebija lasījis. Ailas starp kambariem bija pārāk mazas, lai milzenis varētu tām izspraukties cauri. Tā nu pūķim bija pieejama tikai tā gudrība, kas glabājās centrālajā zālē. Pūķis zvaigžņu kustību nebija varējis izstudēt, bet elfa tēvs gan to bija darījis. Viņš, Tis, kurš atrod ceļu un parāda to citiem, Gornonbenmaijergulds, bija visu izlasījis un sapratis. Un bija uzrakstījis tik kodolīgus paskaidrojumus, ka Joršs visu bija varējis apjēgt vienas nakts laikā!

Secinājums bija vienkāršs un bezgala svarīgs: neviens nav vainojams klimata izmaiņās. Tās bija notikušas pašas no sevis. Un tieši tāpat tagad viss atkal vēršas uz labu, un arī tas nav neviena nopelns. Vienkārši atkal ir pienācis laiks pārmaiņām. Vulkānam ar to visu nav nekāda sakara. Tas nav pietiekami spēcīgs, lai ar savu tvaiku mākuļiem varētu pārvērst dubļu jūrās plašas zemienes! Mazais elfs runājot lietoja daudz nesaprotamu un bezjēdzīgu vārdu, piemēram, meteorīti un zemes ass nobīde, atkal piesauca smaguma spēku, lai gan šoreiz nekas lejup nekrita un nevienam nedraudēja pakāršana.

Vēl no garajiem skaidrojumiem izrietēja, ka ilgie lietus un dubļu gadi sākušies nejauši — tāpēc, ka pa debesīm garām zemei lidojis milzīgs akmens, kuru neviens gan neesot varējis saskatīt. Bet tagad lietus un dubļi atkāpjas, jo arī lielais debesu akmens lidojot prom, un tāpēc zemes ass iegriežoties leņķī, kas nodrošinot lieliskus laika apstākļus. Vai vismaz ne pārāk riebīgus laika apstākļus. Tādus kā parasti, kā agrāk. Mazliet saules, mazliet lietus un reizēm kādu jauku dienu, kad pūš viegls vējiņš un var laist pūķus vai sēt labību.

Neko daudz mednieks un sieviete no tā visa nesaprata. Taču viņi nepārtrauca elfu, pat lai pajautātu, ko nozīmē planētas vai gravitācija. Mazais elfs arī apgalvoja, ka zeme esot apaļa un nevis saule riņķojot tai apkārt, bet tieši otrādi, un no visām blēņām, ko viņš sarunāja, šis apgalvojums bija vissmieklīgākais: pietiek taču paskatīties debesīs, lai saprastu, ka kustas saule, nevis zeme, tomēr, lai arī cik lielas muļķības elfs runātu, abi cilvēki bija pieklājīgi un neko neiebilda.

Tomēr viņi nevarēja noliegt, ka kopš aizpagājušajiem mēness griežiem laiks bija sācis uzlaboties. Un nekas tāds nebija novērots jau daudzus gadus. Palaikam bija parādījušās zilas plaisas mākoņos, saule, zvaigznes. Saulrieta atspīdumi. Un pirmo reizi pēc daudziem gadiem cauri lietiem un mākoņiem paretam izlauzās arī rītausmas sārtums.

Daudz saprotamāks par astronomiskajiem skaidrojumiem cilvēkiem izklausījās tas, ko elfs teica par seno pareģojumu. Otrās rūnu dinastijas valoda bija skaidra un precīza, tomēr vienu vārdu elfs bija pārpratis. Pareģojums vēstīja:

Kad pēdējais pūķis un pēdējais elfs pārlauzīs loku, pagātne un nākotne satiksies, un jaunas vasaras saule iemirdzēsies debesīs.

Kad otrās rūnu dinastijas valodā izteica arī vienlaicību, tas nozīmēja vienlaikus, tai pašā laikā. Tātad pēdējās rindas neizrietēja no pirmajām kā sekas: ne jau tāpēc jaunas vasaras saule iemirdzēsies debesīs, ka pēdējais pūķis un pēdējais elfs būs satikušies. Šie notikumi vienkārši notiks vienā laikā. Taču ne kā cēlonis un sekas. Un mazajam elfam un vecajam pūķim nebija jāpārlauž ūdens cikls, kurā pa loku mijās ūdens, tvaiki, mākoņi, lietus un atkal ūdens. Pārlaužams bija cits loks, — tas, kurā tevi ieslēdz apvārsnis un kura iekšienē atrodies vienīgi tu pats. Vientulības loks. Un mazajam elfam bija jāatrod pēdējais pūķis, lai sakausētu kopā pagātni un nākotni: viņam jāpārņem zinības, kas saglabājušās no spožās cilvēku pagātnes, no tiem laikiem, kad dzīvi piepildīja viedums un zinātne. Viņa uzdevums būs nodot šīs gudrības nākotnei. Viss izrādījies tik vienkārši… un tik skaisti… un viņa tētis bija visu sapratis un tāpēc bija iezīmējis viņam ceļu, atstājis pēdas, kas mirdzēja kā sīki olīši mēness gaismā…

— Un kā tad tas laimības katls? — jautāja mednieks.

—   Tā ir visparastākā zivju kūpinātava. Vispirms lietavas sāka pierimt Tumšo kalnu piekājē, jo turienes zemes ir vairāk pasargātas no rietumu vējiem. Mans tēvs paredzēja, kas notiks tālāk.

—   Taču cilvēku valodā tādu darījumu, kad zivju kūpināmo trauku pārdod par trim zelta gabaliem, sauc par krāpšanu, — norūca mednieks un atkal par mata tiesu izvairījās no spēriena, ko pret viņa stilbiem raidīja Sajra.

->— Savukārt elfu valodā to sauc par talantu un atjautību, — līksmi atbildēja mazais elfs. — Tādā veidā tēvs man sagādāja naudu, lai es varētu atkļūt līdz kalniem. Turklāt, pārdodams kūpinātavu tik dārgi, viņš nodrošināja ciemā saticību. Ciema iemītnieki pārtrauca mūžīgos ķīviņus, noticējuši dižai burvestībai, kas sniedz ne vien labus laika apstākļus, bet arī pārticību un saticību. Un saticība ir daudz vērtīgāka par zeltu. Viens no svarīgākajiem tirgošanās likumiem apgalvo, ka, dārgi maksājot par to, kam cenas nemaz nav, tiek noslēgts labs darījums. Domāju, ka šo gudrību ļoti labi zināja arī tā ciema vecākais!

Brīdi valdīja klusums, tad vīrietis sāka smieties. Tie bija ilgi smiekli, kas aizdzina visas dusmu un aizdomu paliekas. Bet sieviete sāka raudāt un cieši apskāva mazo elfu. Viņa ilgi neizlaida mazuli no skavām, lai pēcāk varētu labāk atcerēties šo apskāvienu.

—   Varbūt mēs vēl satiksimies, — teica mazais elfs, cerēdams to no visas sirds. Varbūt viņi patiešām vēl kādreiz satiksies, taču tagad viņiem bija jāšķiras. Cilvēkiem bija jādzīvo sava dzīve: jāapstrādā tīrumi, jāpļauj siens, jāaudzē aitas, varbūt jāaudzina arī bērni. Bet ne jau jākopj grāmatas un zeltainas pupas. Mazais elfs bija zvērējis palikt kopā ar pūķi. Viņš nevarēja iet prom. Skumjas piepildīja visu viņa būtni, un lodes, kas bija virpuļojušas gaisā, lēni nolaidās zemē. Suns kādu no tām sāka valstīt ar ķepu.

—   Gan jau satiksimies, — teica sieviete.

Viņi ilgi stāvēja apskāvušies, bet saule kāpa arvien augstāk un bibliotēkā ieplūda arvien vairāk dzintarainās gaismas. Zelta pupas mirdzēja kā īsti dārgakmeņi starp senajiem grāmatu plauktiem.

—    Es gribētu dot vārdu sunim, — teica Jorškrunskvarkljolnerstrinks.

Sajra apskāva viņu vēl ciešāk.

—   Protams, tu to vari.

Jorškrunskvarkljolnerstrinks bija satraukts un aizkustināts. Viņš lepni izrieza krūtis un triumfējoši paziņoja: — draugs.

—    Draugs? — pārjautāja mednieks. — Draugs? Suņus sauc par Ilkni, Ķepu vai Kampēju, vai vienkārši par suni. Draugs ir vienkārši smieklīgs vārds. Kurš gan tā sauc suni? Tas taču…

Viņš nepaguva pabeigt, jo ierastais, labi tēmētais spēriens trāpīja pa viņa stilbiem un aprāva sakāmo.

—   Tas ir ļoti skaists vārds, — teica Sajra. — Tas derēs.

Viņi stāvēja apskāvušies vēl mazliet, un tad vēl mazliet, un vēl mazlietiņ.

Tad atrāvās cits no cita. Pēdējo reizi saskatījās un atsveicinājās uz visiem laikiem. Ari pūķis tostarp bija pamodies. Savu pusduci reižu nožāvājies, viņš uzzināja, ka atkal drīkst vērt vaļā vulkānu un pēc sirds patikas sildīt savus vecos kaulus un audzēt zelta pupas. Pūķa prieks bija tik nevaldāms, ka viņš sāka luncināt asti un neviļus notrieca zemē trīs stalagmītus un vienu grāmatplauktu. Turklāt lielais prieks kā pamatīga pavārnīca krietni samaisīja un izkustināja viņa atmiņu, un šādas tādas domas uzpeldēja virspusē. Savu vārdu viņš neatcerējās, nē, tas bija nozaudēts uz mūžīgiem laikiem. Taču viņš atcerējās ko citu: līdzās durvīm esot lāde, kurā glabājoties kas līdzīgs zeltainajām pupām. Spožas jau tās ripiņas esot, bet, tās graužot, varot tikai izlauzt zobus. Nu, kā nu tās sauca? No tās pašas vielas esot pieņemts darināt kroņus un valdnieku zižļus. Nu, viņi taču zinot, ko viņš domā, vai ne? Nekas daudz jau tai lādē neesot: labi ja simt gabalu. Vai cilvēki zina, ko ar to mantu iesākt? Labi, lai tad ņemot līdzi, jo te tādi krāmi tikai maisoties pa kājām.

Cilvēki devās prom pa seno ceļu, un suns viņiem sekoja. Stāvākajās vietās mednieks sniedza Sajrai roku, lai viņa nejauši nepa- kluptu. Bet vēlāk turēja viņu aiz rokas arī tad, kad nebija jāpārvar ne stāvumi, ne bedres. Sajra savu roku neatrāva. Suns, ar dzīvi visnotaļ apmierināts, tecēja nopakaļ.

—   Ja tu vēlies, par to zeltu, ko mums iedeva pūķis, mēs varētu nopirkt zemes gabalu un dzīvot tur laimīgi, — piedāvāja vīrietis.

Sieviete neatbildēja.

—    Mums būtu vīnadārzs un kāds labības lauks. Un arī vālītes varētu audzēt.

Sieviete apstājās.

—   Un dažas vistiņas, — viņa ierosināja.

Vīrietis laimīgi pasmaidīja un saspieda viņas plaukstu.

Klusēdami viņi gāja tālāk.

Viņi jau gandrīz bija sasnieguši kalna pakāji, kad vīrietis atkal ierunājās.

—    Zini, šorīt, kad uzausa gaisma un apspīdēja tevi, es… nu, ē… gribēju tev teikt… lūgt tev… nu, ka es… tu… tas ir, hmmm, mēs… mēs varētu… vienkārši es domāju… Tu taču zini, cik skaisti ir, kad debesis rītausmā kļūst sārtas… es gribēju teikt, ja mums piedzimst meita, mēs varam viņu saukt par Rītausmu.

Arī tagad sieviete neatrāva roku.

—   Tas ir skaists vārds, — viņa, bikli smaidot, piekrita. Tad brīdi apdomājās un izlaboja: — Ja mums piedzimtu meita, mēs varētu viņu nosaukt par Rītausmu.

Viņa veikli izvairījās no viegla spēriena pa stilbiem un iesmēj ās.

Tad viņi apskāvās. Un ilgi stāvēja viens otra skavās. Sajuzdami otra auguma siltumu. Sajuzdami otra matus uz savas sejas.

Debesu gaisma plūda pār viņiem, un viņi tā stāvēja ilgi, jo jau kopš pirmā brīža, kad bija viens otru ieraudzījuši, bija gribējuši tā sakļauties apskāvienā.

Otrā grāmata PĒDĒJAIS PŪĶIS

.

Pirmā nodaļa

Rite apsēdās uz baļķēna. Un ieelpoja vēso gaisu. Viņa vēroja kokus ielejas dziļumā. Lapas pamazām sāka dzeltēt. Austošās saules staros pļavā mirdzēja agra rudens pēdējie ziedi. Te bija tās sīkās puķītes, ko mamma sauca par karaļpodziņām, un arī tās zilās, kas atgādināja mazus zvaniņus, un vēl tādas kā iesārtas, mīkstas bumbiņas.

Tuvojās rudens. Un tas nozīmēja, ka drīz būs klāt arī ziema. Vispirms rudens, tad ziema. Tas bija nemainīgs likums.

Rudens: mazliet kastaņu, gandrīz nemaz kukurūzas putras, daži āboli, aukstas kājas un puņķains deguns.

Ziema: nemaz kastaņu, gandrīz nemaz kukurūzas putras, neviena ābola, ledainas kājas, bet deguns tik puņķains, ka nevar paelpot, iesnas noiet lejā un pārvēršas par klepu. Ziemā sasildīties varēja ar malku. Ne jau malku dedzinot, nē, tas bija aizliegts, bet malku skaldot. Ja vicināja cirvi labi ilgi, saskaldīja vienu koku, tad nākamo, tad vēl un vēl, pēc kāda laika sāpēja mugura un rokas, uz plaukstām uzmetās tulznas, toties vismaz kādu brīdi vairs tik ļoti nemocīja aukstums. Pēc tam aukstums atgriezās un arī tulznas uz plaukstām palika.

Ja ziemā nedabūji galu, pienāca pavasaris. Un tad vajadzēja staigāt pa apkārtējām lauku saimniecībām darbos, — barot lopus, labot žogus, ganīt govis, un tas bija labi, jo kādu olu un drusku piena jau vienmēr varēja nočiept, tikai vajadzēja būt veikliem, jo visas šīs saimniecības atradās Daligaras grāfistē, bet Daligaras grāfistē

visas zādzības, pat ja guvums bija tikai viena ola, rika sodītas ar divdesmit rungas sitieniem. Viņi skaitīt neprata, bet zināja, ka divdesmit nozīmē vienu rungas sitienu par katru bērna pirkstu, — vispirms tika rēķināti roku un pēc tam kāju pirksti. Kalai bija par vienu pirkstu mazāk, jo viņa, malku skaldot, reiz bija nepareizi notēmējusi cirvja cirtienu, — tā nu, kad sodīja Kalu, viņa saņēma par vienu sitienu mazāk.

Vasarā ar savām asinīm vajadzēja barot gan utis, gan odus, toties bija tik daudz zogamu labumu, ka šo to nepamanīti nočiept spēja visi, pat vislempīgākie jauniņie, tie, kuri bija atvesti nesen un vēl mēdza raudāt.

Ret viņa pati bija veikla. Viņu neviens nebija pieķēris zogam. Vismaz pēdējā gada laikā ne. Pirms diviem gadiem, kad viņa tikko bija ieradusies Bāreņu namā, tad gan viņu pieķēra trīs reizes, bet tolaik jau viņa vēl bija maza. Tūļīga kā jau visi sīkaļas. Un pa galvu viņai vienmēr jaucās domas par tēti un mammu. Bet labam zaglim ir jāprot sakoncentrēties. Ja tu visu laiku domā par savu tēti, savu mammu un vecajām mājām, tad nekāda koncentrēšanās nesanāk. Bet arī tad, kad viņa centās izdzīt tēti un mammu no prāta, pietika tikai iedomāties savu sārti zaļo koka laiviņu vai lupatu lelli, lai acīs uzreiz saskrietu asaras. Bet tagad viss bija kārtībā. Tagad viņa prata sakoncentrēties. Un neviens nevarēja viņu pieķert.

Piepeši atmiņas par mammas āboliem tik strauji piepildīja Rites prātu, ka viņa pat sajuta augļu smaržu. Mamma mēdza griezt ābolus šķēlītēs un tad likt malkas šķūnī kaltēties. Viņa tēloja, ka dusmojas tais reizēs, kad Rite nočiepa kādu saujiņu puskaltušo ābolu, un dzenāja viņu pa visu šķūni, bet noķērusi apbēra sīkām bučiņām, un tad viņas abas smējās kā trakas. Kaltētos ābolus bija parasts ēst ziemā kopā ar siltu pienu, sēžot pie pavarda. Tur Rite ar savu lupatu lelli rokās sēdēja, kad laukā sniegs nāca no debesīm lielām, mīkstām pikām un pasaule kļuva tik balta kā meža zosu spārni, ko apspīd saules stari. Bet vakaros atgriezās tētis un vienmēr pārnesa kaut ko garšīgu. Viņas tētis bija ne tikai zemnieks, aitkopis, ābeļu stādītājs, cūku barotājs, gans, galdnieks, jumiķis, namdaris un zvejnieks, bet arī mednieks un vienmēr pārnesa ko gardu vakariņām. Ziemā visbiežāk tās bija foreles, jo šīs zivis bija viegli noķert: vajadzēja tikai izurbt upes ledū caurumu un mazliet pagaidīt. Prātu piepildīja arī atmiņas par forelēm, kas ceptas ar rozmarīnu, un kuņģis savilkās sāpīgos krampjos. Rite padzina atmiņas. Ja tagad viņu kāds noķers, nekādu bučiņu nebūs. Viņa norija asaras. Raudāt ir bērnišķīgi. Bet viņa vairs nav mazs bērns.

Parādījās saule un lēja savu gaismu pār Riti. Gaiss pamazām iesila. Pļavas malā auga divi riekstkoki. Valrieksti bija garšīgi visu gadu, kad glabājās lielos maisos, bet visbrīnišķīgākie tie bija pašā rudens sākumā, kad vēl bija svaigi un karājās zaros. Tad ar nagiem varēja nokasīt rūgto plēvīti, bet zem tās pats rieksts bija balts kā zosu spārni spožā saulē. Taču līdzās šķībajam un greizajam Bāreņu nama graustam slējās kārtīga koka un akmens māja, pa kuras logiem riekstkoki bija saskatāmi, tāpēc tiem tuvoties bija pārlieku bīstami. Aiz riekstkokiem auga kazeņu krūmi, —salīdzinājumā ar valriekstiem kazenes tāds nieks vien bija, tomēr labāk nekā nekas. Savukārt kazenāji bija saredzami no sargtorņa, kur sardzē stāvēja strēlnieki. Iespējams, ka tik agrā rīta stundā kareivji vēl gulēja, taču nebija vērts riskēt kazeņu saujas dēļ: uz dzelkšņiem saskrāpētās rokas vēl sūrstēs, kad vēders jau atkal sāks badīgi rūkt, it kā nemaz nebūtu manījis saldās, bet ūdeņainās ogas.

Rite aizvēra acis, un aiz cieši aizdarītajiem plakstiņiem dzima sapnis, tas pats, kuru viņa redzēja ik reizi, kad varēja kaut brīdi aizvērtām acīm mierīgi pasēdēt siltumā. Šo sapni viņa redzēja, kopš bija pametusi mājas. Viņa sapņoja par pūķi, kuram mugurā sēdēja princis tik gaišiem matiem, ka tie šķita esam no sudraba. Pūķis bija milzīgs, tā platie, zaļie spārni piepildīja visas debesis, un tiem cauri spīdēja gaisma. Bet prinča drānas bija tik baltas kā meža zosu spārni, kad tās rudeņos laižas uz dienvidiem. Princis smaidīja. Pūķis lidoja arvien tuvāk Ritei. Viņi lidoja pie Rites. Lai paņemtu viņu un aiznestu projām. Uz visiem laikiem. Šo sapni viņa nebija sagudrojusi, tas veidojās pats. Sākumā tas bija rādījies neskaidrs: gaišāks traips uz zaļas pamatnes. Bet ar katru dienu sapnis kļuva skaidrāks. It kā princis un pūķis lidotu cauri miglai un dienu pēc dienas pamazām tuvotos Ritei. Nē, viņa to nebija sagudrojusi, sapnis pats veidojās prātā, it kā to kāds būtu uzbūris.

Rite padzina sapni. Tās bija tīrās blēņas. Pūķu pasaulē sen vairs nebija: šie nežēlīgie un viltīgie nezvēri bija izkauti jau pirms daudziem gadsimtiem. Arī labsirdīgi prinči droši vien jau sen bija izmiruši, vai varbūt tie jau senos laikos bija pārcēlušies uz citiem novadiem, jo šai pusē tādus neviens vairs neatcerējās redzējis.

Rite atvēra acis. Bars irbju uzspurdza pretī agra rudens zeltainajai gaismai. Uz brīdi debesis piepildīja spārnu šalkoņa un tumši zila krāsa. Putni bija pacēlušies spārnos no vilkābeļu krūmiem, kuri auga pļavas zemākajā galā, kas nebija saskatāms ne no Bāreņu nama, ne no sargtorņiem. Rites tēvs bija mednieks. Ja viņš vēl būtu dzīvs, viņš tagad būtu norāvis no pleca savu loku un vēlāk viņa ar mammu ēstu ceptu irbīti ar rozmarīnu. Viņas tēti sauca Monsers. Viņam bija melni mati tāpat kā Ritei, un viņš bija liels un stiprs kā ozols. Un, ja mamma būtu dzīva, viņa irbīti noplūktu, bet spalviņas pa vienai vien piešūtu pie Rites kamzoļa, lai tas būtu vēl siltāks un skaistāks. Rites mammu sauca par Sajru. Rite mēģināja sasildīt kāju pēdas, ievīstot tās aso, pelēcīgo kaņepāju brunču apakšmalā, taču tie nebija pietiekami gari. Mammas mati bija gaiši brūni, un viņa cepa visgaršīgākās ābolu pankūkas visā ielejā. Rite piecēlās. Viņai nebija tēva loka un bultu, taču zilās irbes tik un tā nozīmēja ēdamo. Šie putni olas dēja rudens sākumā, kad bija uz- barojušies labi trekni, visu vasaru knābājot tauriņus, tārpus un vaboles. Arī tauriņi, tārpi un vaboles ir ēdami, bet tikai tad, kad nekā labāka nav, taču olas ir viens no lielākajiem pasaules gardumiem.

Ja esi apēdis olu, uz kādu laiciņu pazūd ne tikai izsalkums, bet arī aukstums un bailes.

Rite piesardzīgi palūkojās apkārt. Viņa bija pamodusies pirmā, visi pārējie vēl gulēja. Viņa varēja saklausīt trokšņus, kas skanēja no bērnu guļamtelpas: kā allaž, daži klepoja, kāds pa miegam kunkstēja. Bet no koka un mūra mājiņas, kurā bija pat īsts pavards, šurpu plūda dobji krācieni, — tur krāca abi viņu uzraugi, Bāreņu nama Godātie aizbildņi, vīrs un sieva, kurus sauca par Strumaci un Dragarnu, bet kurus bērni paslepus dēvēja par Hiēnām. Rites acu priekšā ieleja zaigoja saulē, un kalni tālumā izskatījās liegi zili. To virsotnēs jau mirdzēja pirmais sniegs. Līdz sargtorņiem bija krietns gabals, un pļavas zemāko galu no tiem nevarēja saskatīt. Hiēnas apgalvoja, ka sargi te stāvot, lai aizstāvētu Bāreņu nama bērnus gadījumā, ja te uzklīstu kāds ļaundaris. Bet ko gan ļaundari te varētu iesākt? Varbūt nozagt bērnu utis, jo vienīgi tās visiem bija bez skaita. Patiesībā, ja torņos nestāvētu kareivji, neviens no bērniem, pat vismazākie un dumjākie, nepaliktu šai drausmīgajā, pussagruvušajā būdā, lai izbaudītu Hiēnu un viņu rungas laipnību, lai cīnītos par tārpainu kukurūzas putru, lai strādātu tik ilgi, līdz pārgurums gāž no kājām, un lai atkarībā no gadalaika mirtu no aukstuma vai cīnītos ar odu bariem.

Rite nekustējās, līdz nebija pārliecinājusies, ka visi vēl guļ un neviens viņu nenovēro. Viss ēdamais bija jāatdod grāfistei. Tis bija grāfistes īpašums pat tad, ja tu to atradi lauku irbes ligzdā, savvaļas riekstkokā vai izlasīji no ērkšķainiem kazenājiem. Ja tu ēdamo apēdi pats, tevi atzina par zagli. Tā bija zādzība. Zādzība un egoisms. Arī egoisms bija smags noziegums. Rites labākās draudzenes Jomi- ras vecāki bija egoisti, EGOISTI, e-go-is-ti, kā pa zilbēm skandēja Dragarna ikreiz, kad šo vārdu izrunāja. Tas nozīmēja, ka viņi bija mēģinājuši maksāt mazāk nodevu, nekā pienācās, uzdrošinādamies izteikt smieklīgus aizbildinājumus, ka citādi viņu bērni nomiršot badā, un tikpat smieklīgus apgalvojumus, ka pupiņas un kvieši, ko viņi novākuši savos tīrumos, piederot nevis Daligaras grāfistei, bet viņiem pašiem, jo viņi tos audzējuši, muguru liekdami un sviedrus liedami.

Bet Rites vecāki… Rite nosprieda, ka par saviem vecākiem labāk nedomāt. Viņa sapurināja galvu, lai aizdzītu smagās domas. Tikai ne šorīt. Tikai ne tagad, kad viņa atklājusi, kur meklējamas irbju ligzdas.

Viņa lēnām devās uz pļavas malu. Viņa pat negāja pa taisnāko ceļu, bet meta līkumus, lai nejaušam un nevēlamam skatītājam, viņu redzot, liktos, ka meitene tikai bezmērķīgi klejo. Viņa pati nebija pārliecināta, vai kāds būtu gatavs noticēt, ka no bada pamirusi meitene rītausmā vienkārši pastaigājas pa krūmāju, taču Dragarna un Strumacis ar prāta spožumu neizcēlās, un viņa taču varēja apgalvot, ka pamodusies no slikta sapņa un tagad centusies to izdzīt no prāta. Slikti sapņi visiem rādījās bieži. Zāle kļuva garāka. Rite nometās četrrāpus un paslēpās tajā. Uz visām četrām viņa lavījās tālāk un ātri vien sasniedza krūmus. Ligzda atradās viņas deguna augstumā. Un tajā bija divas olas, — divi mirkļi bez mokošā izsalkuma. Oliņas bija pavisam mazas, izraibinātas sīksī- kiem brūnganiem punktiņiem, kas gaišākajās vietās izskatījās zeltaini. Rite satvēra vienu no olām plaukstā un sajuta, cik tā gluda un silta. Meitene aizvēra acis: mamma, viņu apskaudama, bija teikusi, ka tais brīžos, kad jūtamies laimīgi, no mirušo valstības atgriežas un ar mums kopā ir tie cilvēki, kuri mūs reiz mīlējuši un vairs nav starp dzīvajiem. Varbūt šobrīd tētis un mamma bija kopā ar viņu. Rite atkal atvēra acis un vēlreiz uzmeta skatienu milzīgajam dārgumam — abām irbes oliņām. Olu, kas gulēja plaukstā, viņa apēda uzreiz: pret zaru izsita čaulā caurumiņu un mežonīgā priekā izsūca tās saturu — vispirms baltumu un pēc tam arī visgardāko daļu, dzeltenumu. Gardais brīnums lēni noguldzēja lejā, un Rite sajuta ko līdzīgu dzīvotpriekam.

Nu bija jāizlemj, ko darīt ar otru olu. Pirmajā mirklī Rite gribēja apēst arī to. Galu galā labumus, kas jau droši noglabāti vēderā, neviens nevar ne atņemt, ne nozagt. Taču divas olas ir daudz: reizēm vēders, kas ir pieradis būt tukšs vai pustukšs, nespēj tik daudz labumu noturēt sevī, un tad kļūst slikti un ir jāvemj. Turklāt, lai arī cik daudz tu apēstu, nepaies ne puse dienas, kad kuņģi jau atkal sažņaugs izsalkums. Labāk ēst pa druskai. Rite iemīcīja oliņu zemes pikā, pārtina to ar zāles kušķi un paslēpa šo vīstokli kabatā. Ne jau tai lielajā brunču kabatā, kas bija paredzēta darbarīku glabāšanai, bet otrā, slepenajā, ko Rite pati bija iešuvusi zem rupjās un netīrās džutas jakas. Par adatu izmantojot resnus ērkšķus un par diegu — nozagtu auklas gabaliņu, viņa zem jakas bija izveidojusi tādu kā ieloci, kur varēja noslēpt šo to vērtīgu.

Vesela diena bez mokoša izsalkuma. Rite dziļi ieelpoja rīta gaisu: šī noteikti būs laba diena.

Otrā nodaļa

Saule nāca pār rītausmas sārtumu. Caur senajām dzintara rūtīm ieplūda gaisma, un visa bibliotēka pielija ar zeltu.

Elfs Jorškrunskvarkljolnerstrinks pamodās un izstaipīja savu stūraino pusaudža augumu.

Pūķis vēl gulēja. Dzintara rūtis vieglītēm vibrēja no viņa vienmērīgajiem krācieniem, drebinot gaismas atspulgus uz sienām, līdzīgi kā viegla brīze liek virmot rāma dīķa virsmai. Elfu puika piecēlās un nopurināja no sevis simtiem zilu un zeltainu tauriņu, kas naktīs viņu apsedza un sildīja ar savu maigo siltumu.

Nevarēdams izlemt, ko īsti vēlas brokastīs, viņš labu brīdi stāvēja pie visdažādāko augļu pilnajiem vīteņaugiem, kas bija ietinuši senās arkas. Vieglo zemeņu saldmi kopā ar apelsīnu aso spirdzī- gumu? Nē, brokastīm nederēs. Labāk vīģu izteikto saldumu kopā ar sārto vīnogu svaigo un saldi apaļīgo garšu. Stipri labāk. Un arī krāsas būs daudz saderīgākas. Gaiši sārtais ar tumši zaļo. Dzintara šķīvī šie toni tīkami kontrastēs.

Tā bija īsta veiksme, ka viņam kādā senā grāmatā bija gadījies atrast daudzaugļu vīteņu sēklas un to audzēšanas pamācības. Gaisā vēdīja viegli un gardi augļu aromāti. Elfs nopūtās. Viss bija tik pilnīgs. Tik patīkami pilnīgs. Tik nevainojami pilnīgs. Tik nesalīdzināmi pilnīgs. Nenoliedzami pilnīgs. Nenovēršami pilnīgs. Truli pilnīgs. Neciešami pilnīgs.

Pūķis atgādināja krācošu pauguru, un viņa milzīgās miesas aizņēma galvenās zāles lielāko daļu. Pelēkās un sārtās zvīņas mijās, veidojot sarežģītus cilpu un vijumu rakstus. Aste bija saritināta kā resnas auklas tinums. Pagājis garām pūķim, Joršs piegāja pie kokgriezumiem rotātajām ārdurvīm un piesardzīgi tās atvēra. Kaut arī gluži bez skaņas tas neizdevās, pūķis tomēr nepamodās.

Laukā pūta vējš. Tālumā apvāršņa līnija nošķīra no debesīm drūmu, baltās putās sakultu jūru. Debesīs riņķoja kaijas. Joršs ieelpoja vēja atnesto jūras smaržu, apsēdās un vēroja kaijas. Vējš purināja viņa matu cirtas. Elfam aiz muguras Tumšo kalnu augstākās virsotnes slēpās mākoņos. Jūras sāļā smarža sajaucās ar priežu aromātu. Joršs aizvēra acis un sapņoja par jūru. Kaut viņš varētu tai pieskarties. Sajust uz sejas putu šļakatas. Sajust uz lūpām sāļumu. Viņš sapņoja par baltajiem viļņu kupriem. Ilgojās kuģot jūras plašumos, rāpties kalnos, šķērsot pilsētas, brist pāri upēm. Ilgojās sajust zem kājām zemes apaļumu, ejot arvien uz priekšu soli pēc soļa, dodoties noskaidrot, kāda tad īsti ir šī pasaule.

Piepeši rīta klusumu satricināja pūķa balss: — Ak, bezgodīgais jaunekli, kā gan tu spēji būt tik cietsirdīgs pret vecu, slimu pūķi un atstāt šīs duravas pusvirus stāvam, lai aukstie vēji iekšā brāztos un manus stīvos, reimatisma nomocītos kauliņus saldētu? Vai tu, nelaimīgais, vairs neatģiedi, ka caurvējā manu pauri sāpes kā ciešas maigles žņaudzī?… Tu, bezsirdi, vairs neatgādājies, ka man kaitē tās dzestrās gaisa strāvas, kas pār slieksni pūš un mani saldē… Ledainās strāvas no klinšu aizām, no mironīgām dzīlēm…

Elfs atvēra acis. Un skumji nopūtās. Reiz pirms trim gadiem viņš bija ieminējies, ka derētu nokāpt no kalniem un noskaidrot, kā jūra izskatās tuvumā. Nepaietu ne puse dienas, kad viņš jau būtu ticis līdz jūrai un atgriezies atpakaļ. Taču pūķis, par šo ieceri padzirdējis, vaimanāja vienpadsmit dienas no vietas. No lielas raudāšanas, kam par iemeslu bija šausminošā doma, ka elfs varētu viņu pamest uz mūžīgiem laikiem, pūķim piemetās deguna blakus- dobumu iekaisums, kas pēcāk saasinājās un izsauca arī abu ausu iekaisumu, kurš savukārt izraisīja briesmīgus galvas reiboņus un no kura nabaga pūķis tā ari nekad vairs īsti neatlaba, — ausu vaina atgriezās atkal un atkal, īpaši vējainās dienās. Un tais brīžos, kad uzmācās reiboņi, pūķis jutās tā, it kā viņa kuņģis paceltos un iestrēgtu kaut kur starp rīkles galu un labo ausi, reizēm arī starp rīkles galu un kreiso ausi, bet biežāk tomēr tas iestrēga pie labās…

Joršs atkal nopūtās.

Bērnībā viņš bija devis zvērestu, ka vienmēr rūpēsies par pūķi. Vienmēr. Mūžīgi mūžos.

Tagad viņš laipni apvaicājās, vai pūķis nav izsalcis.

Par atbildi atskanēja ilgas gaudas, kas pauda garīgas ciešanas. Bezkaunīgais jautājums bija aizvainojis pūķi. Izsalcis? Viņš? Vai tad sasodītais elfs ir aizmirsis, ka nabaga pūķi nomoka smaganu nieze, slikta elpa, zarnu kūtrums, nelāgas atraugas un dūrēji otrajā, trešajā un sestajā labās puses starpribē, nemaz nerunājot par žagām? Kā gan viņš, nabaga vecais pūķis, tik daudzu ligu mocīts, varētu sajust izsalkumu? Šādas iedomas bija vienkārši smieklīgas un aizskarošas.

— Tātad brokastis tu nevēlies? — jautāja Joršs.

Šoreiz pūķa gaudas sadrebināja dzintara rūtis tā, ka gaismas atspīdumi uz sienām saviļņojās kā jūras bangas. Kā gan viņš, sasodītais elfs, spēj būt tik nekrietns, tik ļauns un ierosināt nabaga pūķim mērdēties badā? Ja viņš, nabaga pūķis, paliek bez ēdiena ilgāk par divām dienas divpadsmitdaļām, viņam starp kuņģi un barības vadu ikreiz sākas dīvainas kontrakcijas un šķiet, ka tur cits pēc cita pārsprāgst nelieli burbulīši, nemaz nerunājot par dūrējiem piektajā, vienpadsmitajā un divdesmit sestajā kreisās puses starpribē…

Joršs uzdrošinājās iebilst, ka viņam gan allaž liecies, ka pūķiem ir tikai divdesmit četri pāri ribu. Bet pūķis sāka raudāt, jo neviens vinu nemīlot.

Elfs smagi apsēdās zemē un satvēra galvu rokās. Tad atcerējās savu zvērestu: viņš vienmēr rūpēsies par pūķi, vienmēr! Viņš piecēlās, vispirms piepildīja trauku ar sārtām zemenēm, tām pāri uzbēra saujiņu sārtu vīnogu un pievienoja šķēli sārtas melones, cerēdams, ka šis salikums tiks atzīts par labu. Žēlabas aprāvās. Salikums bija atzīts par labu. Sārtā krāsa vienmēr iedarbojās. Durvis bija palikušas vaļā, un no āra ieplūda vēja brāzma, ko telpas izliekums pārveidoja par maigu dvesmu, kura lika ieskanēties pie griestiem piestiprinātajām stabulēm. Alu piepildīja maiga melodija.

Viss bija tik sasodīti pilnīgs.

Pēc brokastīm pūķis atkal iesnaudās, un viņa krākšana pārmāca mūziku.

Beidzot varēja mierīgi palasīt. Jau trīspadsmit gadu Joršs bija pavadījis, gandrīz nekad neiziedams no bibliotēkas, kur mājoja kopā ar neskaitāmiem tauriņiem un pūķi, kurš bija bezdibenīgas garlaicības iemiesojums un kura prāts gāja mazumā dienu no dienas, aizklīstot vecišķa saguruma labirintos un atstājot aiz sevis vienīgi arvien lielāku īgnumu un untumainību.

Toties Joršs varēja lasīt. It visas zinības, ko reiz bija izdibinājusi un sakrājusi cilvēce un elfu cilts, seno karaļvalstu vēsture, dižāko valdnieku vārdi, vēstījumi par orku postošo iebrukumu, tāpat it visas herboloģijas, astronomijas un fizikas gudrības glabājās šajā bibliotēkā. Grāmatu pēc grāmatas, plauktu pēc plaukta Joršs bija lasījis, pētījis, kārtojis un kataloģizējis, apgūdams telpu pēc telpas, stalaktītu pēc stalaktīta. Droši vien itin neviens ne no elfu cilts, ne vēl jo vairāk no cilvēku dzimuma nekad nebija pat attāli tuvojies viņa zināšanu līmenim. Varbūt pat tai tālajā un laimīgajā zelta laikmetā, kad gudrie vīri te ieradās tik kuplā skaitā, ka bija nepieciešams aizliegt spļaudīties, bibliotēkā nebija valdījusi tik ideāla kārtība. Sakārtots vēl nebija tikai pēdējais plaukts, kas atradās pavisam niecīgā kambarītī pašā bibliotēkas dienvidgalā, vistālāk no lielās zāles, kurā krāca pūķis. Šī niecīgā telpa bija tik šaura, un stalaktīti un stalagmīti tajā slējās tik cicši cits pie cita, ka pat Joršs tajā tik tikko spēja iespraukties.

Pārliecinājies, ka pūķis guļ, Joršs devās uz šo kambari, pa ceļam saceldams tauriņu mākoņus, kas iztraucēti uzvirpuļoja ap ziedu pilnajiem vlteņiem. Vienīgajā plauktā glabājās kāda vēstures grāmata, dižā Ardvina kārtējā biogrāfija un kāds darbs par zooloģiju, taču tas acīmredzot bija veltīts izdomātiem dzīvniekiem, jo uz vāka bija uzzīmēta tāda kā kārna, dzeltenbrūni plankumaina govs ar neiedomājami garu kaklu un vēl kāds dīvains, pelēks radījums ar garum garu, līdz pakausim augšup atliektu degunu un milzonīgām, plandošām ausīm. Vēl te bija novietoti ierastie elfu astronomijas pētījumi, kāda cilvēku astroloģijas grāmata un vecs pergamenta ritulis, ko pelējums bija sabojājis tiktāl, ka tas bija pārvērties par neatritināmu un nesalasāmu salipušu vīstokli. Trīspadsmit gadus veikdams bibliotekāra pienākumus, Joršs bija iemācījies restaurēt senos pergamentus, un šim darbam bija nepieciešams tikai laiks, tvaiki un saldo mandeļu eļļa. Tas viss bija pieejams neierobežotā daudzumā: bibliotēku apsildīja pazemes vulkāna garaiņi, saldās mandeles auga pie bibliotēkas rietumu sienas, bet laika Joršam bija tik daudz, ka viņš nezināja, ko ar to iesākt, un ikviena nodarbe, kas palīdzēja to aizpildīt, bija īsta svētība. Joršs klusībā prātoja, ko gan viņš iesāks, kad viss lasāmais tūdaļ būs izlasīts, viss izzināmais izzināts, viss kārtojamais un kataloģizējamais sakārtots un iegrāmatots. Kā gan viņš spēs aizvadīt garās dienas, kā spēs nenoslīkt: skumjās? Bieži vien viņam vajadzēja pielikt visus spēkus, lai domas netrauktos pie mednieka un sievietes. Kas zina, vai viņi vēl dzīvi. Droši vien abi apprecējušies. Varbūt viņiem ir bērni, un varbūt viņi tiem stāstījuši par Joršu. Varbūt viņi tikai gaida, līdz bērni paaugsies, un tad visi ieradīsies viņu apciemot. Bet varbūt viņi nav varējuši nevienam stāstīt, ka iepazinuši īstu elfu. Un varbūt arī viņiem ir pārāk bīstami atgriezties šurp. Varbūt Joršs par mednieku un sievieti nekad vairs neko neuzzinās.

Nedrīkstēja par viņiem domāt. Tas bija pārlieku sāpīgi.

Elfs ķērās pie darba. Vispirms pamērcējis sapelējušo pergamenta rituli mandeļu eļļā, viņš to uzsprauda uz nūjas un pastiepa virs krātera. Viņš nebija piesējis pergamentu pie nūjas, jo, kaut arī nespēja ar domas spēku likt priekšmetiem pacelties un turēties gaisā, viņam tomēr bija pa spēkam noturēt tos līdzsvarā. Tvaika mutuļi kāpa augšup un sitās sejā. Tagad vajadzēja tikai nogaidīt.

Joršs ērti apsēdās krātera malā zem ziedlapiņu lietus straumēm un ciešāk satvēra rokās nūju. Tā bija raupja un punaina. Savulaik tā bija piederējusi medniekam. Joršs aizvēra acis, un viņu pārskaloja atmiņas. Kopā ar atmiņām uzplūda skumjas. No paša mammas viņa atmiņā bija saglabājies vien tikko manāms gaismas atmirdzē- jums, smaida atspulgs, balss atskaņa. Vecomāti gan viņš atcerējās skaidri, un atmiņa vienlīdz labi bija saglabājusi gan viņas skumjas, gan visu, ko viņa bija mācījusi. Un pēc tam nāca viņi, Sajra un Monsers, viņu abu prieks, viņu drosme…

Joršs atcerēdamies pasmaidīja, bet tad visam pāri vēlās skumjas un smaids nozuda, līdzīgi kā pazūd zaļa zāle, iestājoties salam. Viņu pārņēma ilgas pēc draudzības, pēc mīļuma un vēl pēc kādas netveramas un netaustāmas jutoņas, ko bija grūti raksturot. To varētu nosaukt par gatavību pārsteigumam, par iepriekšnepare- dzamību. Kad tu, no rīta piecēlies, nezini, ko piedzīvosi līdz vakaram. Jo vienmēr var notikt viss iespējamais un neiespējamais.

Ik dienas var mīties bailes, cerības, izmisums, izsalkums, laime un prieks.

Taču tagad viņa dienas bija gluži vienādas no rīta līdz vakaram, gadu pēc gada, gan ziemu, gan vasaru, tās rindojās nebeidzamā un vienmuļā virknē, ziedlapiņu un sārtas pilnības aizpildītas.

Cerības kaut uz vissīkāko nepilnību ar katru dienu kļuva aizvien tālākas un nesasniedzamākas, kā mirāža. Pat atmiņas par dubļiem, lietu un mokošo izsalkumu viņu pildīja ilgām. Bet patiesībā Joršs ilgojās pēc viņiem — pēc Sajras un Monsera, pēc sievietes un vīrieša, kas viņu bija atraduši, izglābuši, pavadījuši tālajā ceļā un mīlējuši. Jā, patiešām, ja tā labi padomā, viņš nebūt neilgojās pēc nepilnībām.

Viņš ilgojās pēc Monsera un Sajras.

Viņš ilgojās pēc brīvības.

—    Ko dari, jaunekli? — apvaicājās pūķis.

—   Neko īpašu, — atbildēja elfs.

—   Tad jau tu tiklab ar to varētu nodarboties te, man blakām? Tad man nebūtu vientulībā jāsmok un mēs varētu arī kādu labu grāmatu palasīt, kaut arī mēs jau izlasītu pie malas nolikām to stāstu par daiļo princesi, kas apprecēja burvīgo princi, kurš mazotnē bija nozaudēts un svešu ļaužu uzaudzināts tā, ka visi domāja, ka viņš nemaz nav karalisku asiņu…

Acīmredzot, kad pūķi nodzīvojuši vairāk par diviem gadu tūkstošiem, to prāta spējas satriecoši sarūk. Katrā ziņā šis pūķis vairs neatcerējās pat savu vārdu. No visām vecuma plānprātības izpausmēm elfam šī bija šķitusi visbriesmīgākā. Taču tā viņš bija uzskatījis tikai pašā sākumā, kad vēl nebija saskāries ar pūķa kaislību pret mīlestības romāniem. Ne jau visi romāni par mīlestību pūķim gāja pie sirds. Viņam derēja tikai visnejēdzīgākie.

—   Es te pabeigšu un tūlīt nākšu, — apsolīja elfs.

Tvaiki jau bija atmiekšķējuši pelējumu. Joršs sāka pamazīti- ņām tīstīt vaļā pergamenta vīstokli. Viņš ritināja to lēni un rūpīgi, visu ieziezdams ar mandeļu eļļu, lai varētu trauslās lapas nesabojātas atlipināt citu no citas.

Vēl mazliet, un būs salasāms virsraksts.

Pūķis, aizvainots un pacietību zaudējis, vēlreiz noprasīja, ar ko elfs tur nodarbojas. Bet Joršs 10513111 jau atšifrēja virsrakstu: Dracos, kas trešās rūnu dinastijas valodā nozīmēja Pūķi. Grāmata par pūķiem! Viņš vēl nekad nebija redzējis nevienu grāmatu par pūķiem.

Bibliotēkā glabājās piecsimt divdesmit trīs tūkstoši astoņsimt divdesmit sešas grāmatas, kurās aplūkotie jautājumi sniedzās no astronomijas līdz alķīmijai, no meteoroloģijas līdz ģeogrāfijai, tāpat neaizmirstot pamācības veiksmīgai zivju zvejai un melleņu konservēšanai spirtā, un starp šiem pieminētajiem tūkstošiem bija arī tūkstoš simt pieci sēņu ēdienu recepšu krājumi un astoņpadsmit tūkstoši četrsimt trīsdesmit seši mīlas romāni, kas visi kā viens varētu sacensties par gadu tūkstoša vismuļķīgākā sacerējuma titulu. Taču nebija itin nevienas grāmatas par pūķiem.

Sākumā brīnījies, vēlāk Joršs bija sapratis. Bibliotēkā droši vien bija glabājies dučiem vai pat simtiem grāmatu par pūķiem, taču kāda noslēpumaina un neizdibināma iemesla dēļ pūķis nebija gribējis, lai kāds varētu tās izlasīt, un tāpēc bija visas iznīcinājis.

Pūķis atsāka vienmuļās žēlabas par mokošo vientulību, vēdergraizēm un dūrēju kreiso sānu piektajā starpribē, kas pa mugurkaulu izplatoties līdz pat simt piecdesmit septītajam skriemelim… Bet tad viņš aizmiga, un bibliotēku piepildīja rāma krākšana.

"Pūķiem (Dragosaurus Igniforus) ir simt piecdesmit seši mugurkaula skriemeļi," vēstīja pirmais grāmatas teikums. Trešās rūnu dinastijas rakstu zīmju atšifrēšana Joršam nevedās pārāk raiti, tomēr pamazām vārdu pa vārdam viņš lasīja tālāk.

Trešā nodaļa

Rite ielavījās Bāreņu nama vienīgajā un kopīgajā guļamtelpā. Kādreiz šī šķībā un greizā ēka bija kalpojusi par aitu kūti. Pa šķirbām dēļu sienās iespiedās rīta gaisma, — logu te nebija, bet durvju ailā bija iekārta veca aitāda. Telpā valdīja nelāgs un sasmacis gaiss, kurā jaucās pelējuma dvaka, nemazgātas cilvēkbērnu miesas smārds un mazliet godīgas un sastāvējušās aitu smakas, un jāatzīst, ka tieši aitu smaka šajā izgarojumu jūklī bija vispieklājīgākā. Zemi sedza vienmērīgs siena klājums, un tas vienīgais šķīra aizmigušo bērnu augumus no saltā klona. Austošās saules staros virpuļoja putekļi. Rite aizkļuva līdz savai vietai starp Jomiru un ziemeļu sienu, kas bija mazliet mitrāka un mazliet vairāk satrunējusi nekā citas. Viņa apsedzās ar apmetni, kas naktīs aizstāja segu, pārslidi- nāja pirkstus apaļumiņam, kur jakas audumu izspīlēja otrā irbes oliņa, un laimīga aizvēra plakstiņus. Tūdaļ acu priekšā atausa aina ar princi un pūķi, taču šoreiz viņa šos tēlus nepadzina, ilgi vēroja un ļāva, lai tie piepilda prātu un sirdi.

Iztēles aina bija tik valdzinoša, ka rīta modinātājzvana skaņas, kaut arī gaidītas un iepriekš paredzētas, lika viņai nodrebēt. Bet ne jau viņa vienīgā nodrebēja, iedimdoties zvanam. No nemierīgajiem sapņiem uztrūkās vairums bērnu. Jau pēc mirkļa visi gulētāji bija pielēkuši kājās. Cerības uz brokastīm, lai arī cik trūcīgas tās būtu, un apziņa, ka Hiēnas neizrādīs sajūsmu par kavēšanos, darīja visus ātrus un steidzīgus. Apmetņi tika veikli salocīti un nolikti uz klona grīdas stingri noteiktā secībā, — tāpat rīta sasauk- smes laikā bija jāsastājas arī pašiem bērniem. Siens jau bija aši savelts un saslaucīts kaktos, un bērni nostājās rindās. Viss noritēja zibenīgi, nepārmijot ne vārda, baidoties nepagūt. Aitāda, kas karājās priekšā durvīm, paslīdēja sāņus, un guļamtelpā ienāca Hiēnas, — pēdējie un lēnīgākie no bērniem grūstīdamies steidzās uz savām vietām, bailēm aizžņaudzot elpu. Dragarna smaidīja kā vienmēr. Viņa bija skaista. Vai varbūt pareizāk būtu teikt, ka viņa bijusi patiešām skaista pirms daudziem gadiem, taču saglabājusi skaistumu kā paradumu un izturējās kā skaistule, lai gan patiesi skaista vairs nemaz nebija. Viņa bija maza auguma, ovālu seju. Mati bija sapīti neskaitāmās sīkās bizītēs, savīti krustu šķērsu un saņemti kopā uz pakauša, kur šo sarežģīto frizūru kopā saturēja sudraba sprādzes ar zaļiem akmeņiem. Šodien Dragarnai mugurā bija gaiši rožaina jaka ar tumšāk sārtiem izšuvumiem, kas mijās ar stikla pērlīšu rakstiem. Svārki bija mazliet tumšāki par jaku, un to piesātinātais sārtums sakrita ar izšuvumu toni. Ap kaklu gluži kā bangojošu viļņu putas mirdzēja baltas mežģīnes. Strumacis bija daudz vecāks par sievu. Var jau būt, ka pagātnē viņam bijusi gudra cilvēka seja, varbūt viņš kādreiz pateicis vai izdarījis ko gudru, taču tagad aizmirstībā bija nogrimusi pat agrākās iespējamās gudrības ēna. Viņš vienkārši izskatījās pēc resna krupja, kurš nesakošļātu norijis milzīgu meloni un tagad jūtas gaužām apmierināts, ka spējis to paveikt. Strumača sejā pārmaiņus bija redzamas tikai divas izteiksmes: bezgalīga pašapmierinātība un absolūta un bezdibenīga garlaicība.

—   Labrīt, mīļie bērni, — sveicināja Dragarna. Strumacis tikai viegli pamāja ar galvu.

—   Labs rīts jums, godātā Dragarnas kundze un cienītais Strumača kungs, — korī atbildēja bērni.

Viens no mazākajiem sveicinātājiem frāzi nepabeidza kā nākas, jo sakāmo aprāva klepus lēkme. Dragarna uz mirkli bargi sarauca pieri, un klepus mocītais neveiksminieks tūdaļ centās savaldīties.

—   Jau atkal uzaususi jauna, brīnišķīga diena, kad varēsiet iepazīt sava labdara krietnumu, žēlsirdību, cēlumu, dāsnumu un iecietību. Varēsiet izjust, cik dižens ir jūsu labdaris. Mūsu labdaris. Mūsu visu vadonis un paraugs. Mūsu aizstāvis un sargs. Mēs visi mīlam…

—    …Daligaras un tai tuvējo novadu Valdītāju un Tiesnesi, — atkal vienā balsī atbildēja bērni. Bet kāds no mazajiem arī šoreiz nespēja pabeigt sakāmo un ieklepojās. Klepus skanēja Ritei aiz muguras, bet viņa neuzdrošinājās atskatīties, lai noskaidrotu, kurš klepojis. Garajā sarakstā, kurā Dragarna bija uzskaitījusi visus iespējamos pārkāpumus, grozīšanās un atskatīšanās sasauksmes laikā bija atzīta par bez)<aunību un kā tāda tā tika sodīta ar pļaukām, kuru skaits mainījās atkarībā no apstākļiem. Ritei šķita, ka klepo Jomira, taču īsti pārliecināta viņa nebija.

—    Mēs visi esam… — atsāka Dragarna.

—    Pateicīgi… — turpināja bērni.

—    Mūsu mīļotajam…

—   Tiesnesim un Valdītājam, kurš gādā par Daligaru, mūsu mīļo grāfisti, vienīgo pasaules dārgumu, kura dēļ vērts dzīvot un mirt…

Galvenokārt mirt, — tas noteikti ir daudz vieglāk izdarāms un drīzāk iespējams. Bet dzīvošana Daligaras grāfistē bija kļuvusi par īstu pārbaudījumu, un no dienas dienā vajadzēja arvien vairāk veiklības un tīras veiksmes, lai varētu kaut vai vienkārši izdzīvot.

Klepus atkal pārtrauca sasauksim. Tagad Rite bija pārliecināta: klepo tieši Jomira.

—    Bez mūsu Valdītāja un Tiesneša jūs būtu… — aizkaitināta turpināja Dragarna.

Rites prātā atkal drūzmējās domas par mammu un tēti: bez Daligaras un tai tuvējo novadu Valdītāja un Tiesneša viņi abi tagad vēl būtu dzīvi, bet Rite pati gulētu savās mājās zem siltas vilnas segas un piecēlusies brokastīs dzertu pienu, ēstu maizi, ābolus, mazliet medus un reizēm pat mazliet siera.

—    Izmisuši un nelaimīgi, — atbildēja koris, — nožēlojamu vecāku bērni.

Mēs būtu laimīgi un pilniem vēderiem, nodomāja Rite. Laimīga un paēdusi būtu gan viņa, gan Jomira, gan visi pārējie, kuru vecāki bija miruši trūkumā. Iekams Daligaras un tai tuvējo novadu Valdītājs un Tiesnesis bija sācis pārveidot visu ļaužu dzīvi, pakļaujot to dīvainiem paša radītiem Taisnīguma un Mīlestības pret grāfisti likumiem, neviens nemaz nevarēja ciest badu, jo kā gan tas būtu iespējams zemē, kur augļu dārzos koki līkst no ražas smaguma, sakņu dārzi mijas ar vīnogulāju rindām, bet puķu pilnās pļavās ganās govju ganāmpulki. Pat Lielo Lietavu laikā, drūmajos tumsas gados bads un neraža nebija skāruši grāfisti. Tagad bads un trūkums bija ikdiena, nonna, dabiskais stāvoklis. Neskaitāmi smagi piekrauti vezumi ar labību un augļiem ik vasaru un rudeni pameta laukus un ripoja uz Daligaras pilsētu, kur varbūt ar šiem labumiem bruģēja ielas, jo tādu daudzumu pārtikas pilsētnieki noteikti apēst nespēja.

Bez Tiesneša viņi nebūtu arī bāreņi. Ja nebūtu Tiesneša, viņi aizvien vēl dzīvotu pasaulē, kur ļaudis par lielāko dārgumu, kura dēļ vērts dzīvot un mirt, uzskatīja savus bērnus.

—    Vai vēl ļaunāk, — teica Dragarna.

Tagad koris klusēja.

—    Egoistisku vecāku bērni, — viena pati turpināja Jomiras balss, bet jau atkal pēdējās zilbes sašķobīja klepus.

Rite ievilka elpu, bija pienākusi kārta viņas sakāmajam. — Vai nelaimīgi bērni, kuru vecāki ir egoisti un elfu aizstāvji, — viņa steigšus nobēra, cerēdama, ka šis būs viens no tiem rītiem, kad viss ātri beidzas. Cerība izrādījās velta. Šis tomēr bija viens no tiem rītiem, kad viss tika pastiepts garumā un papildināts ar sīkām detaļām. Dragarna pienāca tuvāk Ritei, un viņas smaids kļuva vēl maigāks.

- Tieši tā, — viņa smaidot teica. — Tavi vecāki bija…

—       Egoisti, — nopurpināja Rite, uzskatīdama par labāku pieminēt rikai mazāk smago noziegumu, jo pat doma, ka viņas vecāki būtu varējuši palīdzēt kādam elfam, iedvesa neizsakāmas šausmas un riebumu.

—   Skaļāk, mīļā! Skaļāk!

—    E-go-is-ti! — noskandēja Rite.

—   Un ko tas nozīmē?

—   To, ka viņi bija pieķērušies savām bagātībām, — atbildēja Rite un domāja par kādreizējo bagātību: mammas kaltētajiem āboliem, tēta nomedītajām pīlēm, augļu dārzu aiz mājas. Tētis un mamma ik dienas ķērās pie darba, pirms bija uzaususi gaisma, bet mieru meta tikai tumšā naktī. Un tikai šo nebeidzamo pūliņu dēļ viņu pieliekamais bija pilns, bet dārzā apaļos sānus gozēja resnas kāpostgalvas. Bet tad ieradās karavīri.

—    Pareizi, mīļie bērni, — skaidroja Dragarna, bet Strumacis garlaikots tikai pamāja ar galvu. — Tas ir briesmīgs noziegums, atbaidoša nekrietnība. At-bai-do-ša. Neviens nedrīkst tā pieķerties savām bagātībām un negribēt dalīties tajās ar citiem.

Dragarna aizkaitināta aprāvās, pamanījusi, ka Rites skatiens ir pievērsies viņas violetajām samta kurpēm, kas izrakstītas ar zelta pavedieniem un rotātas sīkām pērlītēm. Patiesībā bija ļoti grūti stāvēt nodurtu skatienu un neredzēt šos apavus, bet to vienīgo reizi, kad Rite bija uzdrošinājusies runāt ar Dragarnu, skatīdamās viņai sejā, meitene vēl nebija aizmirsusi.

—   Zeltainās kurpes nemaz nepieder man, — ledainā balsī nošņāca Dragarna. — Tās pieder Daligaras grāfistes amatpersonai. Es tikai pildu šī amata pienākumus un pazemīgi nēsāju arī amata goda zīmes, — viņa skaidroja, uzsverot katru zilbi, it kā sarunātos ar pēdīgajiem stulbeņiem.

Dragarna nopūtās un nopētīja bērnus. Arī Rite pameta neuzkrītošu skatienu sāņus: nekāds skaistais skats jau tas nebija. Viņi visi bija basām kājām, tērpti dubļu krāsas džutas drānās, netīriem un neķemmētiem matiem, kas šķipsnām krita pār kalsnajām un nosmulētajām sejām. Reiz Rite bija sapinusi Jomirai bizes, taču tā tika atzīta par vieglprātīgu un vīzdegunīgu rīcību, kuras dēļ abas palika bez vakariņām un strādāja vienu stundu ilgāk.

Jomira atkal ieklepojās, un Dragarna skumji vēroja meiteni, it kā viņu sāpinātu tik bezkaunīga nepateicības izpausme.

—    Šodien tu mūs daudzreiz pārtrauci, Jomira, — viņa maigi teica, pieiedama tuvāk vainīgajai.

Jomira pūlējās apvaldīt klepus lēkmi un gandrīz palika bez elpas.

—    Iztiksi bez brokastīm, — piebilda Dragarna, ar skumju nopūtu apliecinādama, kādu vilšanos tikko piedzīvojusi.

Tad viņa pagriezās un pavēlēja, lai abi lielākie puikas, Kresks un Morons, izdala brokastis: katram pa ābolam un šļācienam kukurūzas putras. Bet Jomiras tiesu lai abi sadalot uz pusēm. Kresks un Morons pārmija triumfējošus skatienus. Vēl Dragarna piebilda, lai pēc brokastīm abi puikas vedot visu baru uz pļavu, kur jāsagrābj pēdējais siens, bet pēc tam lai visi ķeroties pie malkas vākšanas. Jomirai izdevās apspiest raudas un iešņukstēties tikai tad, kad Hiēnas izgāja no guļamtelpas. Arī bērni steidzās laukā un stājās rindā, vienīgi Rite palika līdzās Jomirai, kura raudāja, ierāvusies tumšākajā kaktā.

Rite domāja par irbes oliņu, ko jau bija apēdusi. Šai dienā viņu izsalkums vairs nemocīs.

Viņa palūkojās uz Jomiru, kas sīka un izmisusi ar kārnajām plaukstiņām bija aizspiedusi seju.

Pārliecinājusies, ka visi pārējie jau izgājuši ārā, Rite no slepenās kabatas izvilka paslēpto irbes olu, notīrīja no tās zemes un ieslidināja mazākās meitenes plaukstā. — Tikai nepārstāj uzreiz raudāt! — Rite čukstus piekodināja. — Un apēd arī čaumalu, lai neviens neko nepamanītu.

Tad viņa izsteidzās pie pārējiem un nostājās rindā pēc ābola un putras. Viņai tika mazs, sakrunkojies un drusku iepuvis ābolītis, un arī putras bija mazāk nekā parasti, bet to ēzdama viņa dzirdēja, ka Jomiras raudāšana izklausās arvien priecīgāka un neīstāka. Šī patiešām būs laba diena.

Ceturtā nodaļa

Pūķis pieprasīja, lai Joršs vēlreiz lasa no sākuma pasaku par pupiņu princesi. Nu jau pat pūķis šo pasaku droši vien zināja no galvas vārds vārdā. Princese, būdama vēl zīdaiņa vecumā, bija pazaudēta pupiņu laukā, kur viņu atrada ļauna zemniece un izaudzināja kā savu meitu. Tāpēc princese, paaugusies un satikusi savu māti karalieni, viņu nepazina. Kad stāstījums bija ticis līdz šai vietai, vajadzēja apklust un ļaut pūķim no sirds izraudāties. Kad asaras izsīka, varēja turpināt tālāk. Nākamā raudāšanas pauze bija gaidāma tai vietā, kur princese, kura, protams, aizvien vēl uzskata sevi par nabaga zemnieku meitu, saka ļaunajam princim, ka šis varot paturēt visas bagātības. Tagad pūķa asaras caurcaurēm izmērcēja sārto ziedlapiņu paklāju, kas sedza grīdu. Bet visnevaldāmākie asaru plūdi gāzās pasakas beigās, kad karaliene māte pazina savu pupiņu laukā pazaudēto meitu un abas metās viena otras apskāvienos, — nu izmērcētas tika ne vien sārtās ziedlapiņas, bet arī tauriņi. Viss, pasakas beigas. Klusums.

Lielās raudāšanas un satricinošo pārdzīvojumu nogurdināts, pūķis aizmiga. Viņa rāmie krācieni šūpināja ziedlapiņas un tauriņus kā lēnīgi jūras viļņi.

Pūķiem ir simt piecdesmit seši mugurkaula skriemeli, divdesmit četri pāri ribu, četras plaušas, divas sirdis. Starp ūku un vairogdziedzeri atrodas liesmrades dziedzeri, kas satur glil<oalkokonvertāzi, proti, vielu, kas glikozi pārvērš spirtā. Kad jebkuras spēcīgākas emocijas paaugstina pūķa ķermeņa temperatūru, spirts aizdegas, un pūķa izelpu pavada spēcīgs liesmu izvirdums. Jaundzimušiem pūķiem liesmizsviede notiek nekontrolēti, un uguns apjomu var mazināt ar kalnu arnikas, balto kurpīšu un purpura uzpirkstīšu ziedu novārījuma inhalācijām. Taču minētais ziedu novārījums inhalāciju šķidrumam jāpievieno nelielos daudzumos, jo pārmērīga deva var būt kaitējoša un pat nāvējoša. Arī visparastākais…

Turpmākās pamācības pārmērīgu ugunsizvirdumu apslāpēšanai bija sagrauzis pelējums, un tās bija sadrupušas, atlīmējot lappusi no lappuses. Taču Joršam šīs medicīniskās gudrības nešķita īpaši svarīgas. Viņa pūķis nekad nebija izspļāvis pat vissīkāko dzirkstelīti: varbūt arī liesmu spļaušana no rīkles bija likums, kam tomēr iespējami izņēmumi.

Piparmētru novārījuma inhalācijas var ievērojami uzlabot pūķa elpas aromātu.

Kur viņš varētu iestādīt piparmētras? Vienu vai divas kārtīgas dobes, nē, labāk trīs.

Arī pūķu gars ir tīra uguns, vēstīja tālāk senais apcerējums. Drosmes ziņā tiem nav līdzīgu, neviens nevar sacensties ar tiem dāsnumā, pūķu viedums ir nepārredzami plašs un dziļš kā jūra, gudrība sniedzas augstāk par debesīm, un ar viņu neizmērojamo prāta asumu ir salīdzināma tikai viņu brīvības mīlestība un lidotprastne.

Lasot šos vārdus, Jorškrunskvarkljolnerstrinks apjuka tik ļoti, ka vēlreiz aplūkoja senā rokraksta nosaukumu: jā, šis apcerējums patiešām vēstīja par pūķiem. Joršam šķita, ka paniskas bailes no caurvēja īsti nesader ar apbrīnojamu drosmi. Bet asaru straumes, kas tika lietas par nozaudētu princesīšu likteni, diez vai liecināja par viedumu, kas dziļuma un plašuma ziņā līdzīgs jūrai. Nemaz nepieminot to, ka viņa pūķis bija aizmirsis pat savu vārdu.

Patiesi, nav neviena likuma, kam nebūtu izņēmumu.

Ir tikai viens vārds, ar kuru iespējams aprakstīt pūķi: DIŽENUMS.

Labi, labi, viedokļi var būt dažādi. Varbūt šī sacerējuma autors bijis žēlabainu gaudu cienītājs un īpaši skaļas vēdera burkšķē- šanas apbrīnotājs. Vai varbūt viss, kas sarakstīts šajā drakonoloģi- jas rokasgrāmatā, ir pilnīgi pareizs un attiecināms uz visiem pūķu rases pārstāvjiem, izņemot viņa pūķi.

Iespējams, ka pārējos drakonoloģijas darbus, kas agrāk glabājušies bibliotēkā, pūķis bija iznīcinājis tieši tāpēc, ka tie pārlieku uzskatāmi atklāja viņa, tā sakot, citādību. Varbūt jau tolaik, kad pūķis vēl bija pavisam sīks mazulis, citi pūķulēni viņu izsmēja par to, ka šim pasakas par pazudušām princesēm patīk daudz labāk nekā skriešanās apkārt vulkāniem un paslēpju spēlēšana mākoņos.

Elfa sirds atmaiga. Droši vien bija briesmīgi būt ņerkstīgam, lempīgam un vārgulīgam pinkšķim dzimtā, kur visi pārējie ir diženi stiprinieki un prāta spīdekļi.

Joršs atlipināja nākamo lappusi, taču šoreiz tas neizdevās tik veiksmīgi un vairākās vietās teksts tā arī nebija salasāms.

Visi pūķi sava mūza beigās izdēj vienu olu.

Trešās rūnu dinastijas valoda nebija Jorša stiprā puse. Viņš pārlasīja šo teikumu vēl trīs reizes, lai pārliecinātos, ka sapratis pareizi. Visi pūķi sava mūža beigās izdēj vienu olu. Visi? Bet vai pūķi arī ir sieviešu un vīriešu dzimuma? Un kāda dzimuma ir viņa pūķis? Joršs vienmēr bija uzskatījis par pašsaprotamu, ka viņa pūķis ir tēviņš.

Līdzīgi kā dažas jūras zivis, pūķi nāk pasaulē kā tēviņi, bet vēlāk kļūst par mātēm.

Interesanti. Žēl gan, ka te nebija minēti ne šo savādo zivju sugu vispārpieņemtie, ne zinātniskie nosaukumi. Šai ziņā grāmata bija nepilnīga.

Perēšana ilgst trīspadsmit gadus, trīs mēnešus un astoņas vai reizēm deviruis dienas.

Jāperē trīspadsmit gadus? Un vēl trīs mēnešus un astoņarpus dienas?

Perēšanas laikā pūķis zaudē liesmrades spējas, visu savu drosmi, vēlēšanos lidot un būt brīvam. Visas agrākās vēlmes un paradumus aizstāj drudžaina nepieciešamība pēc silta un mierīga patvēruma.

Tāpat neesamībā pagaist visas pūka zināšanas: vispirms viņš zaudē matemātikas gudrības, tad pakāpeniski aizmirst ģeometriju, astronomiju, astroloģiju, alķīmiju, vēsturi, bioloģiju un tauriņu tvarstīšanas prasmi, — to visu aprij nebūtība. Kā priekšpēdējā no mākām pazūd apjēga par sakarīgu valodu, un pūķis runā daudz, tukši un dīvaini, līdzīgi kā tie, kas spēcīgi sasituši galvu, un tikpat nesakarīgas top arī pūlca domas. Pēdējos trīspadsmit gadus pūķis neatminas pat savu vārdu, bet vārds ir augstākā no zināšanām, tā ir pati pūka dvēsele, jo vārdu pūķi sev izvēlas paši, ķad sasnieguši spēku pilnbriedu, ja vien piemērotu vārdu tiem jau nav izraudzījies audzinātājs.

Joršs norija siekalas. Viņš jutās kā ievēlies ledainā ūdenī.

Perēšanai nepieciešams liels siltums. Senajos laikos, kad pūķu pasaulē bija tik daudz kā mūsu dienās dunduru vai siseņu, katrs pūķis, gatavodamies perēšanai, sarunāja sev palīgos citu pūķi, kurš apņēmās stāstīt viņam dažādus nostāstus. Tie allaž bija spēcīgu pārdzīvojumu un jūtu pilni stāsti, jo vienīgi ar to palīdzību pūķis spēj paaugstināt un noturēt sava ķermeņa temperatūru, lai perēšana noritētu veiksmīgi. Pūķim, kurš apņēmies būt par palīgu perētājam, ir vēl kāds, daudz nopietnāks un cēlāks uzdevums: tam ne vien ilgus gadus jāuztur perētāja temperatūra ar stāstiem par pazaudētiem bērniem un nolaupītām princesēm, bet arī jāuzaudzina jaundzimušais mazulis. Jo pūķis pats mirst dažu stundu lail<ā pēc mazuļa izšķilšanās, — tarn atliek laiks vienīgi pēdējam lidojumam, kas ļauj vēl reizi izbaudīt vēja spēku spārnos un pietiekami attālināties no perēšarias vietas, lai viņa tikko no olas izkāpušais pēcnācējs neredzētu sava radītāja bojāeju.

Bojāeju? Nāvi? Viņa pūķis drīz mirs? Sāpes kā ass duncis ietriecās elfa sirdī.

Tieši Šī iemesla dēļ perējošs pūķis ir īpaši raudulīgs, garlaicīgs, vienaldzīgs un neciešams. Tādējādi tas cenšas pārbaudīt, vai viņa palīgs, kam nāksies uzņemties rūpes par jaundzimušu, ir pietiekami pacietīgs. Jo til<ai tas, kurš bruņojies ar lielu pacietību, spēs mazuli mīlēt, aizstāvēt un, kas vēl svarīgāk, iemācīt tam lidot. Un, tikai apguvis lidošanas prasmi, jaunais pūķis pārstāj būt nesaprātīgs mazulis.

Kāpēc viņš Joršam neko nebija teicis? Kāpēc viņš visu šo laiku bija to slēpis?

Varbūt arī visas grāmatas par drakonoloģiju pūķis bija iznīcinājis, lai viņš neko neuzzinātu.

Perējošs pūķis baidās no visa un visiem.

Tātad pūķis slēpis no viņa patiesību, jo baidījies. Baidījies, ka Joršs viņu pametīs? Pametīs gan viņu, gan dārgo olu?

Mūsu laikos, kad pūķu dzimta iet nīkumā, pūķim, kurš gatavojas perēt, ir arvien grūtāk atrast siltu un mierīgu vietu, kur netrūktu ēdamā, jo perējošs pūķis pat uz brīdi nedrīkst pamest olu, jo citādi tā atdziest un iet bojā. Turklāt pūķim ir nepieciešami aizkustinoši stāsti, kas noturētu vēlami augstu un perēšanai piemērotu ķermeņa temperatūru. Bet arī tad, ja pasaku stāstītājs ir sagādāts, vajadzīgs kāds, kurš uzņemtos gādību par jaundzimušo bāreni, un tieši tāpēc pūķu ir arvien mazāk un vēl mazāk to būs nākamajos laikos. Perējošs pūķis apzinās, ka tam par l<atru cenu jāslēpj savs stāvoklis, jo audzināt jaundzimušu pūķi ir šausmīgi… (pelējums) un neviens no laba prāta tādus sarežģījumus neuzņemtos. Arī tāpēc, l<a…

Kas un kāpēc, nebija lemts uzzināt, jo visu tālāko bija saēdis pelējums.

Elfa pakrūti sažņaudza šausmas un aizkustinājums. Un vainas sajūta. Vai tad viņš nevarēja izturēties pret pūķi laipnāk? Protams, pūķis bija dumjš, gaudulīgs, kundzisks un neciešams, bet viņš taču perēja!

Un šis darbs bija tik grūts, tik neizturami ilgs un mokošs, ka iznīcināja visu pūķa gudrību, notrulināja prātu, izdzēsa drosmi. Tas bija pēdējais darbs pūķa mūžā. Pēc tam būs tikai nāve. Nave.

Pergaments izslīdēja Joršam no rokām un piezemējās ar klusu būkšķi. Viņš pat nepaguva vīstokli pacelt, jo tūdaļ atskanēja baismīga dārdoņa, kas sadrebināja alas sienas.

Nākamajā mirklī Joršs izdzirda dīvainus plīkšķus, likās, zemē krīt milzīgas pergamenta lapas. Vai varbūt gaisu šķeļ milzīgi spārni.

Un tad alā atbalsojās neciešami spalgs un apdullinoši skaļš brēciens, kas saspridzināja druskās vismaz pusi dzintara logu rūšu.

Elfs skriešiem metās uz galveno zāli. Tās pašā vidū gulēja milzīga ola, uz kuras čaulas smaragdzaļas un zeltainas vijas veidoja tos pašus rakstus, kādus uz pūķa (pūķienes?) muguras iezīmēja sārtās un gaiši pelēkās zvīņas. Viens čaulas sāns bija pārsprādzis, un pa šo šķēlumu galvu ārā bija izbāzusi zaļa un stipri samazināta perētāja (vai perētājas?) kopija. Pūķulēns bija smaragdzaļš un zeltains tāpat kā olas čaumala, vienīgi virs acīm vīdēja tumšāk zaļš cekuls, kas atgādināja rāmu, dziļu un dzidru jūras ūdeņu krāsu. Mazā pūķa acis bija lielas, apaļas, ieplestas un izmisuma pilnas. Visas grāmatas, kas bija glabājušās plauktos pie ziemeļu sienas — astoņsimt četrdesmit seši analītiskās ģeometrijas sējumi un visas pamācības par melleņu un saldo piparu konservēšanu — bija pārvērtušās pelnos. Acīmredzot spalgo brēcienu bija pavadījis arī liesmu spļāviens. Jorš- krunskvarkljolnerstrinks apstulbis nodomāja, ka tomēr nav prātīgi glabāt vienā plauktā visas grāmatas par kādu noteiktu tēmu. Tagad ģeometrija bija izsvītrota no galveno zinātņu saraksta, zudušas bija pat visvienkāršākās planimetrijas gudrības, un cilvēcei vajadzēs krietni nopūlēties, līdz izdosies visu atklāt vēlreiz. Ja nu vienīgi Joršs pats atradīs mazliet laika — kādus piecdesmit vai sešdemit gadus — lai sadedzinātās zinības vai vismaz pašus to pamatus pierakstītu no jauna… Arī timiāna mērcē marinētu melleņu un piparu želeja un citas tamlīdzīgas receptes bija zaudētas uz visiem laikiem, un atlika vien cerēt, ka neviens tās nekad vairs neatklās.

Pirms brīža dzirdētā dārdoņa, kas bija sadrebinājusi sienas, acīmredzot bija atskanējusi, atraujot lielās zāles durvis. Abas milzīgās vērtnes stāvēja līdz galam vaļā, un jūras vējš brāzās iekšā, plivinot ziedlapiņas un tauriņus un sagriežot virpuļos pelnus, kas bija atlikuši no daudzu gadsimtu ģeometrijas pētījumiem.

Debesīs virs jūras platos spārnus plandīja vecais pūķis. Visas debesis bija viņa lidojuma pilnas. Augstu uzkāpušās saules stari spīdēja cauri pūķa rakstainajiem spārniem. Viņa zeltainās un elfu puikas zilās acis sastapās. Pūķa skatienā bija viss pasaules maigums un viss pasaules lepnums, visa iespējamā mīlestība un spēks, cēlums un augstprātība.

Viss diženums.

Diženums.

Diženums.

Diženums.

Diženums.

Diženums.

Diženums.

Diženums.

Diženums.

— Erbrovs! — iekliedzās pūķis, un uguns svēdra izšāvās viņam no rīkles un pāršķēla debesis, iekrāsojot tās iesārti zeltainos toņos.

Joršs saprata, ka tas ir pūķa vārds. Viņš pamāja ar galvu, tad dziļi paklanījās.

Uguns svītra vēl stiepās pāri debesjumam, sadalot to uz pusēm, bet pūķa spārni laidās arvien zemāk, arvien tuvāk apvārsnim, kur vēja sakultie viļņi satikās ar mākoņiem.

Jūra pašķīrās un lēnām pieņēma lielos spārnus, kas vēl brīdi rēgojās pie pašas apvāršņa līnijas zem satraukto kaiju pulkiem.

Tad viļņi sakļāvās, un pūķis bija nozudis uz mūžīgiem laikiem.

Joršs cieši raudzījās turp, kur pūķa spārni pēdējo reizi bija iemirdzējušies saulē.

Zēnu pārskaloja sāpju viļņi. Sāpes ietriecās viņa sirdi kā asi asmeņi un sastapa tur priekšā citas, senākas sāpes, kas tur bija mājojušas jau kopš sākta gala: mamma, kura bija devusies uz vietu, no kuras vairs neatgriežas, kad viņš pats vēl bija pārāk mazs, lai spētu atcerēties, un vecāmāte, kura bija palikusi sēžam, kad ūdens kāpa arvien augstāk un augstāk, bet viņš bija pārāk liels, lai kādreiz spētu to aizmirst.

Sirdi sažņaudza skumjas un nožēla. Joršs vēlējās, kaut lielais, vecais pūķis vēl būtu tepat, tad viņš varētu tam pēdējo reizi nolasīt pasaku par zirņu vai pupiņu princesi. Joršs izmisīgi vēlējās, kaut vēl reizi varētu paklausīties pūķa īgnajās žēlabās, dzirdēt, kā viņš to saukā par nekrietneli vienīgi tāpēc, ka Joršs uzrāpies ozolā alas priekšā, bet durvis atstājis pusvirus. Joršs būtu ar mieru vēl un vēlreiz noklausīties ausu iekaisuma mokošāko izpausmju aprakstu un tikpat labi būtu gatavs klausīties arī par mokām, ko sagādā gastrīts, deguna blakusdobumu iekaisums, nātrene, kā arī spazmas trīsdesmit otrajā, sešpadsmitajā vai četrdesmitajā astes skriemelī.

Tad Joršam aiz muguras atskanēja nākamais spalgais brēciens.

Pūķulēns atkal raudāja.

Arī fizika visā pilnībā bija pārvērtusies pelnu vērpetēs, kas griezās pa bibliotēkas grīdu. Cilvēcei vajadzēs no jauna atklāt gan termodinamiku, gan sviru izmantošanas likumus. Labākajā gadījumā būs vajadzīgi daži gadu tūkstoši!

Kamēr Joršs izmisis prātoja, ko un kā darīt, prātā iešāvās viens no sakāmvārdiem, ko savulaik bija radījis Ardvins, Gaismas Kungs, Daligaras Dibinātājs: "Kad nelaimes nāk cita pēc citas, nevienam nav laika skumt un bēdāties, tāpēc izmisums un skumjas pagaist pašas no sevis."

Vispirms vajadzēja dabūt pūķēnu ārā no olas. Čaumala bija trīs collu biezumā. Joršs pūlējās to sadauzīt, taču tikpat labi viņš varētu mēģināt kailām rokām sašķelt klinti. Viņš piesardzīgi pastiepa plaukstu, cenzdamies, lai kustība būtu lēnāka par lēnu un pūķēns neizbītos.

Kustība nebija pietiekami lēna.

Atskanēja pakluss brēciens un pašķīda liesmas. Par laimi starp sēņu ēdienu recepšu krājumiem un grāmatām, kurās bija apkopotas pamācības par to, kā būvēt lidojamās mašīnas, glabājās arī padomi apdegumu ārstēšanai.

Joršs mēģināja vēlreiz, — tagad ar kreiso roku, jo labā stipri atgādināja kādu no baravikām grāmatā Kā vislabāk cept sēnes uz kvēbšārn oglēm, kura glabājās trešās zāles dienvidu sienas ceturtajā plauktā. Viņš kustējās vēl lēnāk par lēnu, negribēdams, lai paša seja kļūst nevajadzīgi līdzīga kādai no ilustrācijām grāmatā Kā nesadedzināt sēnes, cepot tās uz kvēlošām oglēm, kura glabājās trešās zāles dienvidu sienas trešajā plauktā.

Šoreiz kustība bija lēna diezgan.

Šoreiz Joršam izdevās nolaist plaukstu uz mazuļa galvas. Sīk- sīku smaragdzaļu zvīņu līkloči mijās ar samtaini mīkstām joslām, kur auga tumšzaļa pūka ar zeltainu mirdzumu. Pūķulēns bija silts, gluds un mīksts, taču pieskaroties elfs sajuta arī izmisīgās mazuļa bailes. Tās bija neizmērojamas un pāri malām kūsājošas drausmas, kādas var izjust tikai jaundzimis mazulis, kura prātā vēl nav itin nekā cita, tāpēc bailes var piepildīt visu. Pūķulēna galvā mutuļoja neizmērojamas šausmas, — tās bija bailes no kaut kā, kas ir daudz sāpīgāks par badu un baismīgāks par tumsu.

Šo aklo un bezdibenīgo šausmu vilnis gandrīz notrieca elfu no kājām, un viņš atcerējās, kā pats bija juties, kad gluži viens bija gājis pa bezgalīgo dubļu un lietus lauku, bet vientulība bija snie- gusies līdz pašam apvārsnim.

Bailes no vientulības.

Bailes, ka neviens tevi nemīl un nemīlēs.

Joršs saprata, kas darāms. Viņš, cik spēka, iztēlojās sevi kopā ar pūķulēnu. Viņš iztēlojās, kā abi iekārtojušies sīku margrietiņu pilnā pļavā un pūķa mazulis noguldījis galvu viņam klēpī. Pēc tam iztēlojās, kā ahi apskauj viens otru. Nākamajā iztēles ainā elfs un pūķēns cienāja viens otru ar saldajām mandelēm un pupām. Un tad atkal nāca margrietiņu lauks, kur mazais pūķis bija noguldījis galvu elfam klēpī.

Mazulis nomierinājās, purniņš vairs neizskatījās izmisuma pilns, un skatiens kļuva gaišāks.

—    Ir jau labi, mazullt. Viss ir labi.

Lai gan par mazulīti šo radījumu varēja saukt visai nosacīti. Neliels kalns, prāvs pauguriņš. Taču labāku apzīmējumu Joršs nespēja izdomāt. Pūķulēns taču bija mazs. Viņa acis bija lielas, valgas un zeltaini zaļas kā kalnu ezers, kurā iespīdējusi saule.

"Ir jau labi, mazullt" bija iedarbojies. Pūķa zaļo acu skatiens pievērsās elfa zilajām.

—    Manu mazulīt, manu smukulīt. Tu esi mans mīlulītis, mans dūkulītis. Mans mazais dūkulītis, labulītis. Mans mazais pūķulītis. Dūkulītis smukulītis.

Pūķēns atplauka. Pirmo reizi mūžā viņš pasmaidīja.

Viņa purniņš nebija tik stūrains un ass kā pieaugušam pūķim, un mīlīgais smaids bija gandrīz bezzobains, — vēl nebija manāmi ne priekšējie, ne vidējie, ne aizmugurējie ilkņi, ne augšējie vai apakšējie priekšdzerokļi un dzerokļi, redzami bija tikai sīciņi priekšzobu aizmetņi.

Pirmo reizi mūžā mazulis paluncināja asti, un milzīgā čaumala sašķīda drusku druskās. Tad redz, kā mazie pūķi izkļūst no olas! Grāmatā nekas tamlīdzīgs nebija pieminēts, Joršam nāksies šo apcerējumu papildināt. Smaragdzaļās un zeltainās lauskas šķīda uz visām pusēm kā uguņošanas raķešu dzirkstis.

Erbrovs! Lūk, kā sauks mazo pūķi! — Erbrovs! —Joršs triumfējoši atkārtoja.

Mazulis, šo vārdu padzirdējis, no sajūsmas burtiski vibrēja. Viņš laimīgs sāka lēkāt un turpināja kulstīt asti. Iespaidīgs astes zvēliens sagrāva vienu no senākajiem stalaktītiem, un no griestiem novēlās daži akmens bluķi. Lēcieniem sekoja priekpilns brēciens, un Joršs tik tikko paguva pieliekties, lai paglābtu no liesmām seju. Matu lielākā daļa gan, pārvērtusies pelnos, aizvirpuļoja pa grīdu kopā ar pelēkajām plēksnēm, kas vēl pirms brīža bija Meridiānu noteikšanas māksla. Tātad nākamajos gadsimtos cilvēce nepratīs aprēķināt pareizu laiku. Nebūs viegli pat izskaitļot visparastāko komētu tuvošanos vai saules aptumsumu sākumu.

Joršs apsēdās uz grīdas. Pūķēns atkal pasmaidīja. Viņa bezzobainais smaids pauda bezgalīgu prieku, un lielās acis mirdzēja vēl spožāk. Mazulis noguldīja galvu Joršam klēpī un pārguris tūliņ aizmiga.

Miers.

Jorša labā roka bija apdedzināta un neciešami smeldza. Arī pieri bija skārušas liesmas.

Viņš mēģināja labi ātri saplānot vissteidzamākos darbus: visas grāmatas un pergamenta ruļļi pēc iespējas drīzāk jānoglabā tālākajās telpās, kur tie būtu pasargāti gan no pūķēna, gan no vēja un lietus. Nākamais steidzīgākais darbs būtu sagādāt kalnu arniku, baltās kurpītes un purpura uzpirkstītes, kā arī panākt, lai mazulis ieelpo to novārījuma garaiņus un kļūst kaut nedaudz rāmāks un, ja tā drīkst teikt, nekaitīgāks. Un, re, kāda sagadīšanās: kalnu arnika noderēs arī apdegumu ārstēšanai. Būtu vajadzējis nostādīt ar šiem augiem visu tuvāko apkaimi. Kustēdamies pavisam lēnām, lai nepamodināu mazuli, kurš aizvien vēl turēja galvu viņam klēpī, Joršs atlaidās guļus uz alas grīdas, ko sedza sīku margrietiņu paklājs, un, izstiepies cik vien varēdams, tomēr sasniedza savu dra- konoloģijas apcerējumu, kas tagad bija kļuvis par vērtīgāko grāmatu visā bibliotēkā.

Margrietiņas? Patiešām, alas grīda bija pārvērtusies par margrietiņu pilnu pļavu.

Šai drakonoloģijas rokasgrāmatā trūka daudzu vērtīgu ziņu.

Tur nebija minēts ari tas, ka laimīga un aizmiguša pūķa mazuļa prāts padara īstu sapnī redzēto.

Bet varbūt šīs ziņas gan bijušas iekļautas pētījumā, taču zudušas kopā ar citām, ko saēdis pelējums.

Piektā nodaļa

Jau kopš agra rīta viņi lasīja vīnogas, un tas bija visjaukākais darbs pasaulē. Nemūžam nebūs tik labu uzraugu, kas spētu pieskatīt un pārbaudīt visus katra vīnkoka ķekarus un visas katra ķekara ogas. Viņiem bija bez apstājas jādzied, lai pierādītu, ka mutes ir tukšas, taču nevarēja manīt, ja viena no daudzajām balsīm klusēja. Dziesmas:

.. .dižo Tiesnesi mēs mīlam, savas dzīves viņam uzticam, dziļā pateicībā galvas liecam, viņa dāsnumu l<ad sajūtam…

skaņas nepārtraukti plūda starp vīnogulāju rindām. Bērni bija iemācījušies ēst pēc kārtas pa vienam. Ogas mutē lika tikai tas, kurš tai brīdī atradās vistālāk no Dragarnas, kura nemitīgi staigāja šurpu turpu, uzmanīdama strādātājus, kamēr Strumacis saldi krāca, iekārtojies paēnā zem vīģeskoka, kas auga nokalnē, kur beidzās vīnadārzs. Strumacis gulēja vaļēju muti, un siekalas stīgoja lejup pa viņa pelēcīgo, bārdas rugājiem noaugušo vaigu, taču tik un tā aizmidzis viņš izskatījās gudrāks nekā nomodā būdams.

Pat Kresks un Morons šobrīd nebija bīstami: viņi paši bija aizņemti ar pūliņiem pagūt apēst pēc iespējas vairāk.

Saule lēja gaismu pār vīnogulājiem. Vasara bija padevusies sausa, un ogas bija brīnišķīgas. Tālumā slējās Tumšie kalni, un to virsotnēs vīdēja pirmā sniega baltums. Runāja, ka otrpus Tumšajiem kalniem esot jūra, kas esot tāda kā milzīga upe, kura nekad nebeidzoties, bet stiepjoties un plešoties uz visām pusēm līdz pašam apvārsnim, kas to atdalot no debesīm. Rite domāja par savu tēvu, kurš viņai vienmēr bija teicis, ka agrāk vai vēlāk aizvedīšot viņu pie jūras, jo visu brīvo būtņu gars mudinot doties uz vietām, kur itin nekas neaizsedz pamali un apvāršņa līnijā pasaule satiekas ar debesīm.

Jomira strādāja līdzās Ritei, un pat viņa šodien izskatījās gandrīz vai līksma. Un, ik pa brīdim iesviezdama aiz vaiga kādu ogu, Jomira dziedāja pilnā rīklē:

.. .viņa dāsnumu Kad sajūtam…

Piepeši viņas sejas vaibsti pārakmeņojās, viņa piešāva rokas pie mutes un gandrīz nometa zemē tikko noplūkto ķekaru. Tad meitenes sejai mežonīgā ātrumā pāri brāzās: vislielākais izbrīns, vislielākā laime, vislielākais izmisums, vislielākās bailes un vislielākās šausmas pasaulē. Rite pagriezās un, palūkojusies uz to pašu pusi, kurp vērās Jomira, ieraudzīja starp vīnogulājiem slapstāmies tumšu ēnu. Viņa tūdaļ aptvēra, kas notiek. Kāds no Jomiras vecākiem vai pat abi divi bija ieradušies, lai atgūtu savu bērnu, un meiteni māca šausmas, ka atnācējus varētu pamanīt Dragarna, Strumacis vai kāds no pamestajiem.

Bāreņu namā varēja nokļūt atšķirīgu iemeslu dēļ. Te nonāca īstie bāreņi, tie, kuru vecāki bija miruši. Un te nonāca arī pamestie bērni, kuru vecāki bija devušies savās gaitās, atstājot pēcnācējus Hiēnu gādībā.

Šī iemesla dēļ Bāreņu namā pastāvēja divi grupējumi, kas gluži nenovēršami viens pret otru bija noskaņoti naidīgi. Pamestie jau kopš laika gala bija pieraduši būt pamesti: viņi jau visagrākajā bērnībā bija izcīnījuši negantu cīniņu ar badu un nežēlību, bija tikuši atzīti par gana izturīgiem un paši bija padarījuši badu un nežēlību par sava dabas un visas dzīves stūrakmeņiem. No šādiem rakstura pamatiem savukārt izrietēja neizbēgams naids un nicinājums pret visiem, kuri sirds dziļumos glabāja atmiņas par maigumu un pārticību. Pamestie, kopš atcerējās sevi, atcerējās arī Dragarnu un Strumaci, un abi Godātie Aizbildņi pret pamestajiem izturējās krietni labvēlīgāk, protams, nepārkāpjot te pieņemtās labvēlības robežas. Jau ar savu pastāvēšanu vien pamestie bija dzīvs pierādījums tam, ka Hiēnu gādībā tomēr iespējams izdzīvot, tāpēc savā ziņā viņi bija Bāreņu nama gods un lepnums.

Taču visiem pamestajiem bija kopīgs un nekad nevienam skaļi neizpausts sapnis: reiz vienā jaukā dienā viņiem pakaļ ieradīsies kāds karalis vai karaliene, tie pieklauvēs pie Bāreņu nama durvīm un apvaicāsies, vai šeit mīt viņu mīļais mazais bērniņš, kas nozaudēts briesmīgu un postošu nelaimju dēļ, — noklīdis zemestrīces laikā, klūgu groziņā aizpeldējis pa pārplūdušu upi, kritis ļauno orku, troļļu, elfu, vilkaču vai citu nešķīsteņu nagos. Iespēju bija daudz.

Taču dienas ritēja cita pēc citas, un pie durvīm neviens kā neklauvēja, tā neklauvēja. Patiesībā nebija jau arī durvju, pie kurām karaliene vai kāds cits varētu pieklauvēt un vaicāt pēc sava mīļotā bērna — dārgā puisīša vai mīļās meitiņas, atkarībā no sapņotāja dzimuma. Durvju ailā karājās tikai veca aitāda, kura paslīdēja sāņus, vienīgi lai ielaistu Hiēnas vai pagaidu aizgādņus, kas ieradās nolīgt bērnus darbam. Pagaidu aizbildņi kaulējās ar Dragarnu par cenu, bet Strumacis, kāda mazākā patversmes iemītnieka apvēdi- nāts pret mušu un karstuma uzmācību, sēdēja zem vītola, un bezgalīga garlaicība izstiepa viņa seju arvien trulākā un nepārprotamākā muļķa vieplī.

Taču nekad jau neko nevar zināt. Un pat vecākie no pamestajiem bērniem, kam nepiemita vairs ne kripatiņas lētticības, naivuma un cerību, tomēr apziņas dziļumos loloja slepenu sapni par karali un karalieni, kas reiz vecās aitādas segto durvju priekšā apturēs savu zelta karieti, kura būs līdz augšai piekrauta ar ēdamo.

Savukārt īstie bāreņi Hiēnu gādībā un Bāreņu nama viesmīlīgajās sienās nonāca iepriekš nesagatavoti, — pareizāk, viņi bija jaunajai dzīvei pilnīgi nepiemēroti, un šo nepiemērotību vēl vairāk pastiprināja ilgas un atmiņas. Te nu pie darba bija jāķeras Hiēnām, kuru viens no galvenajiem uzdevumiem bija pienākums izravēt no jaunajiem un nenobriedušajiem prātiem jebkuru pieķeršanos un jūtas, kuru objekts nebūtu Daligara.

Un ne jau tas vien. Ikviens cilvēks, pat visļaunākais, — nē, visļaunākais jo sevišķi, — izmisīgi vēlas būt mīlēts vai vismaz ne pārāk ienīsts. Bet bērni, kas tēva un mātes vietā piepeši bija ieguvuši Hiēnas, maizes un siera vietā saņēmuši tārpu pilnu putru, juta naidu. Naids slēpās viņu skatienos, nobēdzinājies aiz izsalkuma un bailēm, pazemojuma un izmisuma.

Nereti vecāku nāvi nebija izraisījusi kāda no biežajām sērgām, nelaimēm vai postošajām neražām, — gadījās, ka Tiesnesis to bija panācis ar daudz tiešāku rīkojumu, jo Tiesnesis un Valdītājs patiesi gādāja par savu tautu un, rūpēdamies par tās laimi, jo daudziem lēma ceļu uz karātavām. Apziņa par to, kādā nāvē miruši vecāki, no vienas puses vairoja naidu bērnu skatienos, bet no otras ļāva Hiēnām ar vēl lielāku prieku dāļāt sodus, samazināt pārtikas devas un uzlikt vairāk darba.

Tiesneša lēmumi varēja būt divējādi: viņš mēdza piespriest svēto pakāršanas sodu vai arī mūža izsūtījumu. Otrais soda mērs paredzēja, ka notiesāto bērni ir atstājami Daligarā un turpmāk tiek uzskatīti par grāfistes īpašumu.

Tieši šāds sods bija piespriests Jomiras vecākiem. Ja kāds pamanītu, ka viņi ir atgriezušies un cenšas atgūt savu meitu, viņus nekavējoties apsūdzētu mazgadīgas personas nolaupīšanas mēģinājumā uti sodītu ar nāvi.

Līdzīgi kā karavadonis izpēta laukumu, kurā jārisinās kaujai, tā Rite steigšus noskaidroja, kur atrodas Dragarna un bīstamākie pamesto bērnu grupējuma pārstāvji — Kresks un Morons. Tāpat bija jāzina, kur ir Kala, meitene, kurai trūka viena pirksta un kura no visas sirds ienīda Jomiru. Kresks un Morons bija vīnadārza pretējā galā; Dragarna stāvēja taisni pusceļā starp Riti, Jomiru un slapstīgo ēnu, taču viņa jau bija pagriezusies, lai kāptu augstāk pakalnā, kur viens no mazākajiem bērniem bija pakritis un varbūt pat savainojies, taču daudz svarīgāk bija tas, ka neveiksminieks bija izgāzis arī tikko pielasīto vīnogu grozu. Tātad visbīstamākā bija Kala, viņa stāvēja vien dažu soļu attālumā no zemei pieplakušās ēnas. Par laimi, arī viņas uzmanību bija piesaistījis negadījums ar apgāzto grozu un Dragarnas skaļā rāšanās. Tomēr ilgi tas nevarēja turpināties. Rite mirkli drudžaini domāja, tad, gluži kā prātu zaudējusi, metās skriet. Viņa skrēja aizvien tālāk no vīnogulājos paslēpušās ēnas un kliedza, cik spēka: — Čūska! Palīgā, čūska!

— Tūlīt pat izbeidz bļaustīties, muļķa skuķi! Apklusti un atgriezies pie darba! — brēca pretī Dragarna. — Tas droši vien ir tikai zalktis.

Par vēlu! Starp vīnogulāju rindām jau bija izplatījusies panika. Lai gan varbūt izbailes bija tēlotas un noderēja tikai kā iegansts dziedāt mazāk un apēst vairāk. Skanēja baiļu spiedzieni, visi bēga kur kurais, saskriedamies un grūstīdamies. Arī Rite turpināja skriet, mākslotās bailēs vicinādama rokas un spalgi spiegdama. Visnotaļ dabiski un nemaz neizlikdamās, viņa aizķērās aiz resnas saknes, paklupa un ietriecās vienā no milzīgajiem kurvjiem, kuros tika iztukšoti bērnu pielasītie ogu grozi. Kurvis nodrebēja, salīgojās un, līdzsvaru zaudējis, ripoja lejā pa nogāzi, pa ceļam izbārstīdams daļu satura. Tomēr lielais vairums ogu palika iekšā, un kurvis vēl bija kārtīgi pilns, kad vēl pēc brītiņa, atsities pret prāvu akmeni, palēcās un uzlidoja taisni virsū Strumacim. Sākās īsta elle. Visi kliedza un spiedza. Dragarna steidzās atbrīvot savu laulāto draugu, taču likās, kurvis darināts atbilstoši Strumača augumam: tas derēja viņam kā uzliets un nebija noņemams. Kresks un Morons piesteidzās palīgā, un nu aina bija sevišķi krāšņa: abi puikas vilka uz vienu pusi, Dragarna uz otru, bet kurvī ieslodzītais Strumacis bija palicis pa vidu un brēca nebalsī, šļakstīdams uz visām pusēm vīnogu sulu. Starp vīnogulājiem jau ieskanējās neslēpti smiekli. Lūkodamās ar acs kaktiņu, Rite manīja, ka Jomira iesprūk tumšās ēnas apskāvienos un kopā ar to nozūd aiz vīnkoku rindām.

Jomira bija prom.

Taču tagad nepatikšanas draudēja Ritei pašai. Viņa pūlējās izdomāt vēl kādu viltīgu paņēmienu, lai paglābtos no draudošā soda, taču prāts bija pilnīgi tukšs un gluds, neviena pati doma nesakustināja tā virsmu, — tas atgādināja mazo dīķīti aiz viņu mājas ziemā, kad pīles jau bija aizlidojušas uz dienvidiem.

Strumacis beidzot bija ticis ārā no nelaimīgā kurvja un, sārtām sulām noplūdis gluži kā vīnogu spiežamais kubls, viņš bija pie- svempies kājās un tagad tuvojās Ritei, pierādīdams, ka viņa seju iespējams savilkt vēl trešajā grimasē. Pirmā, kā zināms, pauda pašapmierinātību, otrā — bezdibenīgu garlaicību un trulumu, bet trešā, kā izrādījās, bija nevaldāmu dusmu izteiksme. Šo izjūtu izpausmes nelika viņa sejai izskatīties saprātīgākai, taču bailes tā iedvesa tik un tā.

— Tu… tu… — kliedza Strumacis, pavērsis apsūdzošu pirkstu pret Riti. — Tu… tu… — viņa balss niknumā aizžņaudzās.

Rite nemaz negribēja zināt, kas sekos šim draudīgajam tu. īsu mirkli viņa apcerēja, vai nebūtu iespējams aizbēgt. Taču nebija gan, — ceļu jau bija aizšķērsojuši Kresks un Morons.

Rite klusībā minēja, cik sitienu saņems un cik reižu nedrīkstēs stāvēt rindā pēc ābola un kukurūzas putras. Uzmācās neciešamas bailes no sāpēm un izsalkuma.

Pirmo reizi Riti pārņēma tik svelošas bailes: varbūt viņa pavasari vairs nesagaidīs.

Rite stāvēja nekustīga un izmisusi. Pirmo reizi mūžā šķita, ka pat visniecīgākais cerību stariņš ir zudis.

Piepeši pasaule kļuva zaļa. Kāds bailēs iekliedzās. Rite pacēla skatienu. Debesis bija piepildījis kaut kas milzīgs un smaragdzaļš, un gaisma spīdēja tam cauri. Rite pirmā saprata, kas redzams debesīs. Pareizāk gan būtu teikt, ka viņa šo ainu pazina: sauli bija aiz- seguši pūķa spārni.

Sestā nodaļa

Joršs pamodās un izstaipījās. Apdegumi uz labā apakšdelma un pieres jau gandrīz bija sadzijuši un vairs pārāk nesūrstēja, bet apsvilinātā mugura gan sāpēja mežonīgi. Joršs piecēlās un klibodams spēra dažus soļus. Pēdējais no stalaktītiem, ko pūķis bija nogāzis ar astes zvēlienu, krizdams bija trāpījis viņam pa potītēm. Cietušas bija abas kājas. Potītes bija stīvas un pietūkušas.

Aukstums bija stindzinājis locekļus, ceļgali īsti nelocījās.

Joršs jutās kā vecs vēzis, kas gulējis ledus blāķī.

Arstridā, pēdējā kartē iezīmētajā ciemā, mednieks viņam bija nopircis pelēkas un zilas vilnas drānas, kas bija siltas un ērtas. Taču bērni aug, bet drēbes gan ne. Nemaz nerunājot par plīsumiem, sairumiem un vietām, kur audums bija izdilis tiktāl, ka tā vienkārši vairs nebija nemaz. Katrā ziņā no agrākā apģērba Joršam bija atlikusi vien caurumaina lupata, ko viņš nēsāja aptītu ap gurniem, tāpēc nebija jābrīnās, ka sals viņu mocīja nežēlīgi.

Joršs atcerējās laikus, kad bija gulējis ideālā temperatūrā, turklāt brīnišķīgas un siltas tauriņu kārtas apsegts. Un viņš vēl bija žēlojies! Liktenis, demonstrēdams lielisku humora izjūtu, bija piepildījis visas Jorša nesenās vēlmes. Tigad nedrošības un nepilnību bija atliku likām, varētu pat teikt, ka to bija krietni par daudz, un Joršs būtu ar mieru dārgi maksāt, lai tikai atkal varētu piedzīvot kādu iepriekšparedzamu un garlaicīgi vienmuļu dienu.

Viņš atcerējās sevi mazotnē, kad, vēl trīs gadu vecumu nesasniedzis, bija drebinājies aukstumā, bailēs un izsalkumā, kūņodamies uz priekšu cauri lietum un tumsai, — tolaik viņš liktenim bija lūdzis siltumu un pārpilnību, bet nākamajos trīspadsmit gados bija varējis tos izbaudīt līdz nelabumam. Acīmredzot liktenim bija sveša mēra izjūta.

Mazais pūķēns vēl gulēja. Viegla sniega kārtiņa sedza lapegļu mežu, kur abi bija pārlaiduši nakti. Prātīgāk bija uzturēties ārpus bibliotēkas: ne tikai lai izglābtu kaut daļu cilvēces zināšanu, bet arī tāpēc, ka mazulis bija līksmas dabas un no lieliem priekiem allaž luncināja asti, graudams stalaktītus, kuri krītot varēja nonāvēt viņus abus.

Elfs devās uz mežmalas pusi. Pļavas tālākajā galā, kur sākās ledājs, auga kalnu arnika. Jorškrunskvarkljolnerstrinks bija nopūlējies vaiga sviedros, cenzdamies pūķim iedvest iztēles ainu ar kalnu arnikas plantāciju cerībā, ka acu priekšā tūlīt materializēsies tik vajadzīgie augi. Taču par atbildi atskanēja vienīgi neizpratnes pilns brēciens, ko pavadīja nenovēršamais liesmu izvirdums. Atceroties šo neveiksmi, tūliņ iesūrstējās toreiz apdedzinātais plecs.

Droši vien sapņu materializācija notika vienīgi brīžos, kad mazuli pārņēma grandiozas emocijas — prieka mutuļi un nevaldāmi mīļuma virpuļi. Taču parasta un piezemēta vajadzība pēc ārstniecības augiem, kas palīdzētu sadziedēt apdegumus, neizraisīja pietiekami spēcīgas jūtas, lai puķes parādītos kā pēc burvju mājiena.

Turklāt mazulim sāka nākt zobi: priekšzobi jau bija izlīduši krietni gari, bet ilkņi patlaban šķīlās. Pūķēnam neciešami niezēja smaganas, un viņš grauza visu, kas gadījās pa ķērienam. Cilvēces zināšanas strauji un stipri saruka, jo grāmatām, kas bija pārvērtušās pelnos, nu pievienojās arī tās, kuras bija samaltas sīkās skaidās. Likās, bibliotēkā apmetusies tūkstoš sešsimt mārciņu smaga žurka.

Joršam izdevās aizklibot līdz arnikai, — šo augu te nebija daudz, bet sāpošajai mugurai un plecam pietiks. Lai nodzēstu vai vismaz pieslāpētu pūķēna ugunis, vajadzētu arī uzpirkstīšu un kurpīšu ziedus, taču grāmatā nebija precīzi norādītas izmantojamās devas. Bija teikts vienīgi, ka novārījums lietojams tielielos daudzumos, jo pārmērīgas devas varot būt kaitējošas. Vai pat nāvējošas. Bet kā lai zina, kāds daudzums uzskatāms par nelielu un kāds par pārmērīgu?

Kamēr šīs šaubas nebija atrisinātas, nekas nebija iesākams un vajadzēja samierināties ar apdegumiem. Varēja vienīgi censties samazināt to skaitu, gādājot, lai pūķi nepārņem pēkšņas un spēcīgas emocijas.

Kad apdegumu vātis bija apkoptas, Joršs piecēlās kājās. Viņam aiz muguras pret spodri zilajām debesīm baltoja Tumšo kalnu sniegotās virsotnes, bet priekšā pletās plaša ieleja.

Jorša skatiens slīdēja pāri apkārtējai ainavai. Egļu mežs, no kura negaidīti bija izšāvusies maza ruda lapsiņa, sabiedēdama Erbrovu, joprojām kūpēja, raidīdams bālu dūmu grīstes. Bet ezera malā, kur nevaldāmu Erbrova sajūsmu bija izraisījis pulks brīnišķīgu tauriņu, nosvilušie kazenāji jau bija apdzisuši. Joršs kliboja atpakaļ uz lapegļu audzi. Ja Erbrovs pamodīsies un atklās, ka palicis viens, viņa bailes pārvērtīs kvēlošos nodeguļos vēl daudzus kokus.

Iekārtojies starp lapeglēm, mazais pūķis vēl gulēja. Joršs apsēdās un viņu noglāstīja. Pirksti lēnām slīdēja pār mīksto, silto smaragdzaļo pūku. Jaundzimis pūķis sver tūkstoš sešsimt mārciņu, bija teikts grāmatā.

Tūkstoš sešsimt mārciņu postījumu un bojājumu. Tūkstoš sešsimt mārciņu pūkaina kažoka un maiguma.

Tūkstoš sešsimt mārciņu katastrofu un apdegumu. Tūkstoš sešsimt mārciņu spožu zvīņu un mīļuma.

Pūķēns pamodās, izstaipījās un plati nožāvājās, pie reizes pārvērzdams pelnos simtgadīgas priedes galotni.

Nākamajā mirklī Erbrovs pamanīja elfu, pievērsa tam laimes pilnu skatienu un no priekiem, ka draugs nekur nav pazudis, sāka smieties. Joršs paguva laikus parauties malā, — viņš bija kļuvis veikls un izmanīgs kā kaķis, bet prāvs rozmarīna krūms gan aiz- svilās spožās liesmās. Joršs turpināja glāstīt puķīti, un tas laimīgs luncināja asti. Joršs un Erbrovs piespiedās ciešāk viens otram līdzās degošajam rozmarīna krūmam, kas izstaroja siltumu un iekrāsoja miglu zeltainos toņos. Erbrovs lūkojās elfā sajūsmas pilnām acīm, un Joršs viņu noskūpstīja uz purngala. Likās, viņam tagad ir uzradies mazs un nesaprātīgs brālītis. Buča Erbrovu iepriecināja vēl vairāk, viņš savēcināja asti tik ņipri, ka viena no lapeglēm, pārcirsta uz pusēm, gāzās zemē. Arī šoreiz Joršs izvairījās no jauniem ievainojumiem, — viņš patiešām bija ieguvis īsti kaķisku veiklību. Un viņam bija mazs un nesaprātīgs brālītis. Mazs, nesaprātīgs, tūkstoš sešsimt mārciņu smags brālītis.

Tūkstoš sešsimt mārciņu, no kurām vismaz pusduci svēra liesm- rades dziedzeri.

Joršs vairs nebija pasaulē gluži viens, taču liktenis — vismaz viņa liktenis — nebija apveltīts ar mēra izjūtu. Ak, ja vismaz mugura tik briesmīgi nesāpētu!

Elfs paņēma savu veco, izšūto somu un izvilka no tās drakono- loģijas grāmatu un sauju zeltaino pupu mazulim. Pupas pūķēnam garšoja vairāk par visu, un viņš rāms un priecīgs ņēmās tās grauzt pa vienai vien, — visi pūķu mazuļi ēd lēni un nesteidzīgi.

Tikai apguvis lidošanas prasmi, jaunais pūķis pārstāj būt nesaprātīgs mazulis. Tikai tad aizsākas viņa neizmērojamā gudrība, viņš iegūst runas dāvanas, rakstītprasmi un apjēdz, kāda saistība pastāv starp paša izspļauto uguni un tās radītajiem postījumiem…

Tikai apguvis lidošanas prasmi. Tikai tad viņa pūķis vairs nebūs nesaprātīgs mazulis. Grāmatā bija arī izteiksmīga ilustrācija, kas atainoja mazuļa pārtapšanu saprātīgā būtnē. Lidojuma izraisītās spēcīgās emocijas kopā ar enerģiskajām krūšu un muguras muskuļu kustībām sekmē strauju un galīgu pūķa smadzeņu nobriešanu. Tā tur bija rakstīts.

Tātad mazā pūķa audzinātāja pienākums ir iemācīt viņam lidot. Bet, kamēr šis uzdevums nav veikts, labāk bruņoties ar kalnu arnikas krājumiem.

Taču kā lai iemāca lidotprasmi? Šāda māka esot apgūstama, atdarinot piemēru.

Joršs lidot neprata. Par lidošanai vislīdzīgāko pieredzi varēja uzskatīt vienu šūpolēs pavadītu pēcpusdienu. Pirmā doma, kas Joršam iešāvās prātā, bija vienkārša un ģeniāla. Viņš nolaida plaukstu uz milzīgās pūķulēna galvas un, cik spēdams, sakoncentrējās, vērodams lidojošus paceplīšus. Paņēmiens nedarbojās. Vispirms pūķis mēģināja iečirkstēties un iečivināties (Jorša labā augšdelma apdegums un astoņi nosviluši vīteņi, kuros līdz tam bija brieduši sārtie mandarīni), bet pēc tam pusi dienas pavadīja, lēkādams kopā sakļautām kājām kā tāds, kurš ir pārliecināts, ka sver tikai astotdaļ- unci, turklāt, mēģinādams iespurgt vīteņu zaros, viņš citus trīs augus (tos, kuros gatavojās sārtie greipfrūti) izrāva ar visām saknēm.

Nākamā doma bija pragmatiskāka. Spalvu vietā izmantojot izrauto greipfrūtu lapas, Joršs bija uztaisījis mehānisku spārnu pāri un mēģināja sniegt lidošanas paraugdemonstrējumus. Mazulis apjucis un diezgan vienaldzīgs nolūkojās, kā elfs, milzīgos greipfrūt- lapu spārnus vēzēdams, skraidīja šurpu turpu pa pļavu.

Kad Joršam no lielas skriešanas sirds jau kāpa pa muti ārā, Erbrovs ieraudzīja vardi. Pirmajā mirklī viņš nobijās, jo nekad agrāk šādu radību nebija redzējis, un baiļu izraisītais liesmu pūtiens nosvilināja savvaļas plūmju kociņu. Bet, kad bailes bija pāri, arī Erbrovs gluži laimīgs ņēmās lēkāt, atdarinot vardīti.

Manīdams, ka paraugdemonstrējumi negūst panākumus, Joršs mēģināja izrādi uzlabot, uzrāpjoties klintī un planējot lejā. Taču grāmatu par lidojamo mašīnu būvniecību viņš bija lasījis pārāk sen un pārlasīt to vairs nebija iespējams, jo sacerējumu bija pārvērtis pelnos mazā pūķa otrais šķaudiens, savukārt pirmās šķavas bija nosvilinājušas visus tekstus par gaisa baloniem un planieriem.

Laikam jau spārni nebija pietiekami lieli vai varbūt nebija pareizi aprēķināts leņķis, kādā bija izvietotas lapas. Katrā ziņā Joršs jau pirmajā mēģinājumā nožēlojami nogāzās zilo genciānu pilnā pļavā, saceldams greipfrūta lapu mākoni. Tagad pūķēna sejā apjukumu aizstāja šausmas, un apsvilušie klints sāni vēl daudzus gadus liecinās, cik izmisīgi mazulis raudājis.

Joršs bija iemācījies nodzēst liesmas: tas bija darāms līdzīgi kā uguni iekurot, — enerģiju vajadzēja pārveidot, bet pretējā virzienā. Taču enerģija šo darbību laikā tika vienīgi pārvērsta, nevis iznīcināta. Tādējādi viss uguns spēks itin kā nokļuva zēna galvā — tieši aiz pieres kaula, precīzāk sakot, nedaudz virs uzacīm un virsdegunes, un tur tā kādu brīdi svilināja, radot ko līdzīgu iekšējam ugunsgrēkam un mežonīgām galvassāpēm. Šīs sajūtas noteikti būtu daudz vieglāk paciešamas, ja tās nepapildinātu sāpes savainotajās potītēs, apsvilinātās muguras sūrstoņa, nobrāztā kreisā ceļgala smel- goņa, nemaz nerunājot par sasistajiem elkoņiem, zilumiem un izmežģīto kreisās kājas īkšķi.

Zēna acis un pirksti slīdēja pār senajām pergamenta loksnēm, kuru saturu viņš jau zināja no galvas. Otrā rokā viņš turēja dažus kalnu arnikas ziediņus un svaiga sniega piku, ko slidināja pāri visām sāpošajām vietām: apdedzinājumiem, pušumiem, nobrāzumiem, sasitumiem, pampumiem, izmežģījumiem un zilumiem. Piepeši viņš pārsteigumā nodrebēja. Grāmatas pēdējā lappuse, ko līdz šim nekādi nebija izdevies atlipināt, tagad lēnām atlīmējās un atklāja vēl nelasītu tekstu.

Izrādījās, ka arnikas ziedi savienojumā ar svaigu, kūstošu sniegu un rozmarīna dūmiem brīnišķīgi iedarbojas uz pelējuma bojātiem un salipinātiem pergamentiem. Interesants atklājums.

Viņš to varētu pievienot Senu rokrakstu glabāšanas, kopšanas un atjaunošanas rokasg)- āmatā ietvertajām gudrībām, ja vien pūķis šo darbu jau nebūtu sagrauzis.

Pēdējā lappusē bija izlasāmas vien dažas rindas.

Ja pūķim nav neviena, kas stāstītu aizkustinošus nostāstus par pazaudētām princesēm un daiļiem prinčiem, ir vēl viena iespēja: pūķis pats var šos stāstus izlasīt grāmatās. Ir cēlusies jauna dzīvu būtņu cilts, kas dzimusi no elfu un cilvēku savienības. Viņi nav nedz tādi kā elfi, kuri mīl tikai zinātņu un prātīgu pamācību grāmatas, nedz arī tādi kā cilvēki, kuri grāmatas nemīl nemaz, jo kopš impērijas krišanas un barbaru iebrukumiem cilvēku dzimums kļuvis līdzīgs meža zvēriem un vēl ļaunāks par tiem.

Joršs izlasīja, pārlasīja, tad pārlasīja vēl un vēlreiz, līdz bija drošs, ka ik burtu, ik zilbi, ik vārdu ir sapratis pareizi un tie visi kā ar kvēlošu dzelzi bija iededzināti viņa atmiņā.

Erbrovs tostarp bija saskrimšķinājis visas pupas un pieglaudās, prasīdams kādu glāstu.

Cilts, kas dzimusi no elfu un cilvēku savienības. Tātad ne jau vienmēr elfu un cilvēku laulības bijušas aizliegtas un bargi tiesātas, ne jau vienmēr par šādu noziegumu draudējusi sadedzināšana sārtā. Tātad elfu un cilvēku laulības ir iespējamas. Patiešām — ja labi padomā — neviens taču neaizliegtu to, kas nemaz nav iespējams.

Joršs par sevi vienmēr bija domājis kā par vientuļnieku. Par puiku, kurš allaž ir viens. Par puisi, kurš allaž ir viens. Par pieaugušu vīru, kurš allaž ir viens. Un par sirmgalvi, kurš allaž ir viens un nomirst savu grāmatu sabiedrībā. Allaž viens vai kopā ar pūķi.

Bet tagad atklājās, ka viņš varētu dzīvot kopā ar meiteni no cilvēku cilts. Jau no šīs domas vien sirds savādi sažņaudzās. Meitene no cilvēku cilts noteikti būtu īsts cilvēks, — tas nozīmē, ka viņai piemistu visas cilvēku īpašības. Ja viņa raudātu, no acīm un deguna viņai tecētu slapjums. Varbūt mati viņai nebūtu gaiši dzelteni kā elfiem un acis nebūtu gaiši zilas. Viņai bojātos zobi. Viņa būtu no tiem, kas ēd gaļu un ar plaukstas sitieniem pret savu ādu izšķaida odus. No šīm netīkamajām domām žņaudzējs atkāpās no sirds un iemetās pakrūtē.

Turklāt bērni, kas viņiem varētu piedzimt, jūsmotu par ģeķīgiem nostāstiem, kuros princeses tiek nozaudētas pupiņu laukā un atrastas zirņu dobē.

Toties nu bija skaidrs, ka arī viņa mazais pūķis reiz varēs izperēt savu olu, — protams, ja vien jau tagad nesagraus vai nenodedzinās bibliotēku. Tā bija nomaļa un silta vieta, kur netrūka ne augļu, ne muļķīgu mīlas romānu.

Piepeši Joršs atcerējās Daligarā lasīto pareģojumu.

Tas vēstīja par kādu dižu un spēcīgu elfu. Par pēdējo elfu. Joršs jau sen skaidri zināja, ka pēdējais ir tieši viņš. Varenajam pēdējam elfam bija jāsatiek pēdējais pūķis. No šīs domas uzmācās drebuļi. Pēdējais pūķis? Kādā nozīmē pēdējais? Vai tas saprotams tā, ka pasaulē vairs nav vairāk par vienu pūķi vienlaikus? Vai arī tas nozīmē, ka viņa pūķītim vairs neizdosies izdēt un izperēt olu un līdz ar viņu pūķu cilts aprausies?

Šķiet, ka pareģojums vēstīja arī to, ka pēdējam elfam lemts apprecēt meiteni, kuras vārdā ir rīta gaisma un kura ir meita vīrietim un sievietei, kas… Tālāk sekoja vēl daži vārdi, kurus viņš nebija paguvis izlasīt. Otrās rūnu dinastijas laiku raksts nebija viegli lasāms, sevišķi, ja tas darāms brīdī, kad tevi rokās nes skrienošs cilvēks. Ja vien viņš būtu paguvis izlasīt pēdējos vārdus… Ja vien mednieks, kas nesa viņu rokās, būtu skrējis nedaudz lēnāk… Ja mednieks būtu skrējis lēnāk un viņš būtu paguvis izlasīt visu pareģojumu, tad tagad nevajadzētu šaubīties par savu likteni: karavīri viņus būtu notvēruši un pakāruši. Lai gan arī pakāršana bija pretrunā ar pareģojumu… No šaubām tomēr neizdosies atbrīvoties. Ja viņš vismaz būtu sapratis, kāpēc tie Daligaras ļaudis tik ļoti noskaitās! Jā, protams, viņš bija elfs. Taču savu maģiju šai pilsētā viņš bija izmantojis, vienīgi lai atdzīvinātu kādu vistu. Tā bija ļoti skaista vista ar silti kastaņbrūnām spalvām.

Taču pareģojums noteikti vēstīja par viņu, par Joršu. Tieši viņam jāapprec meitene. Meitene, kuras vārds skan kā austoša gaisma.

Jāiemāca pūķim lidot. Visādā ziņā jāiemāca pūķim lidot.

Vienu labu domu Joršs vēl nebija izmēģinājis. Šim paņēmienam gan vajadzētu darboties.

Joršs devās uz sniegoto virsotņu pusi. Erbrovs palēkdamies viņam sekoja, zibinādams smaragdzaļās zvīņas. Pūķim biezajā pūku kažokā un zem zvīņu kārtas nesala, bet elfs aukstumā nodrebinājās. No visa spēka iztēlodamies siltumu uz ādas, viņš spēja izvairīties no apsaldējumiem un nāvējošas ķermeņa atdzišanas, taču tik un tā briesmīgi sala. Viņi kāpa augstāk kalnā, kur augi bija arvien retāki. Sniegs kļuva dziļāks. Pēdējo dienu svaigais sniegs bija nobiris lejāk pļavās, mežā un ielejā, bet te augšā vēl nebija nokusis iepriekšējā ziemā uzsnigušais.

Te bija Jorša plānam ideāli piemērota vieta. Viņš to bija noskatījis, raudzīdamies no ielejas: klints ar līdzenu virsmu, bet aiz tās malas divdesmit pēdu zemāk pletās cita līdzena un pietiekami plaša plātne. Turpat netālu bija arī reibinoši stāva krauja — tūkstošiem pēdu taisni uz leju starp granīta sienām un pīķiem. Tālumā, dziļi apakšā bija saskatāmas ielejas ar priežu un lapegļu mežiem un zaļām pļavām, bet vēl tālāk visā savā dižumā pletās jūra.

Aukstums bija neizturams. Vieta bija ideāla. Joršs bija iecerējis sākt rotaļāties ar pūķi uz augšējās klints un panākt, lai Erbrovs skrien viņam pakaļ uz klints malu. Pēdējā brīdī Joršs nomestos tupus un patvertos iedobē pie pašas kraujas, — likās, šī niša te izveidota īpaši šādām vajadzībām, — bet pūķis nepagūtu apstāties un kristu lejup tukšumā. Sajutis tukšumu, viņš izpletīs savus lielos spārnus un mierīgi noplanēs uz nākamās plātnes divdesmit pēdu zemāk. Apakšējā klints radze bija pietiekami liela, un nebija jāuztraucas, ka Erbrovs varētu iegāzties dziļajā aizā. Iecere bija vienkārša un ģeniāla.

Joršs metās skriešus. Viņš smējās, vicināja rokas un sauca mazuli. Erbrovs bija laimīgs. Viņš no prieka klusi spiedza, un ik pa brīdim mazi liesmu mutulīši kausēja sniegu un sildīja gaisu.

"Tagad," nosprieda elfs. Viņš sāka skriet ātrāk un dzirdēja, kā aiz muguras zeme rīb no mazuļa biezādaino ķetnu smagajiem soļiem. Sasniedzis klints malu, Joršs, sirdij satraukti sitoties, nometās rāpus un iespruka iedobē. Turpretī Erbrovs nepaguva nobremzēt, pārlēca pār klintsmalu, attapās tukšumā un, šausmu pārņemts, krita lejup, neizplezdams spārnus. Nākamajā mirklī viņš atsitās pret klinti, kas atradās divdesmit pēdu zemāk.

Apstulbis pūķis palika guļam. Viņš pirmoreiz mūžā bija sasities un sajutis sāpes. Stipras sāpes. Pat mīksti pūkainais kažoks un cietās zvīņas, kas līdz šim viņu bija droši sargājušas, tagad bija nobrāztas, saņurcītas, netīras un asiņainas. Pūķēns pat neraudāja. Viņš lēnām pacēla galvu un ar skatienu meklēja Joršu.

Tas bija briesmīgi. Cieši pievērsts skatiens.

Tūkstoš sešsimt mārciņu izbrīna. Tūkstoš sešsimt mārciņu izmisuma, sāpju un vilšanās. Pat nesaprātīgās mazuļa smadzenes bija aptvērušas, ka Joršs tā rīkojies tīšām. Kāpēc viņš tā darījis? Kāpēc viņš pūķēnam nodarījis tādas sāpes?

Tad Erbrovs nokāra galvu. Un sāka raudāt. Atskanēja sīki smilksti. Liesmu nebija, — likās, visa uguns nodzisusi bēdās.

Jorškrunskvarkljolnerstrinks jutās šausmīgi. Viņš nokāra galvu pār krūtīm. Viņam vairs nebija spēka. Baismīgā vientulība gluži kā tērauda cilpa sažņaudzās un spieda ciet elpu.

Viens pats viņš reiz bija vilcies pa lietu un dubļiem. Kāds vīrietis un kāda sieviete viņam bija snieguši palīdzību, taču ne mierinājumu, jo viņi bija cilvēki, bet Joršs — elfs. Svešuma un neizpratnes siena vienmēr bija palikusi starp viņiem.

Trīspadsmit gadu Joršs bija pavadījis kopā ar pūķi, taču tas bija pārlieku aizņemts ar perēšanas rūpēm, lai īsti pamanītu elfu un uzklausītu viņa domas. Bet tagad Joršs atkal bija palicis viens, pavisam viens. Viņš ilgojās, kaut kāds viņu mierinātu, apskautu un teiktu: "Tu turējies braši, puis, tu izdarīji visu, ko varēji, visu, ko prati! Bet tagad neraizējies, es visu nokārtošu."

Vārdus "Tagad neraizējies, es visu nokārtošu!" Joršs nebija dzirdējis nekad mūžā.

Viņš ilgojās, kaut būtu kāds, kurš viņu pasauktu un teiktu, ka vakariņas ir gatavas.

Viņš ilgojās, kaut būtu kāds, kurš viņam vakaros apspraudītu segu.

Viņš ilgojās, kaut atnāktu kāds, kurš būtu tik liels, gudrs un varens, ka mācētu palīdzēt mazajam pūķim, kāds, kurš zinātu, ko darīt un sacīt, lai Erbrovam tik ļoti nesāpētu.

Taču nebija pilnīgi neviena. Tikai viņš pats. Viņš pats un mazs, izmisis pūķis.

Viņam bija jātiek galā pašam. Joršs atcerējās, kā reiz bija izglābis trusi un vistu, kuri bija ievainoti tik stipri, ka jau bija pametuši dzīvi. Viņš bija palīdzējis arī Sajras plaušām atbrīvoties no ūdens. Te nebija neviena lielāka un spēcīgāka par Joršu. Te bija tikai viņš pats. Taču labāk nekā nekas.

Te bija viņš pats. Un gan jau ar to pietiks. Vajadzēja kāpt lejā pie pūķīša, noņemt sāpes, aizdziedēt brūces. Savus ievainojumus Joršs dziedēt nespēja, taču citiem palīdzēt varēja.

Vēl vajadzēja mazuli mierināt un mierināt arī sevi pašu. Mierinājumu var gūt arī vienatnē, taču divatā tas padodas labāk: tu mierini otru un aptver, ka arī pašam ir kļuvis daudz vieglāk.

Un vēl vajadzēja iemācīt pūķim lidot. Gan jau izdosies. Pūķēns vienkārši vēl bija pārāk mazs.

Pēc dažiem mēnešiem Joršs mēģinās vēlreiz, un tad mazulis visu sapratīs. Protams, viņš vienkārši ir pārsteidzies. Joršs sapurinājās un piecēlās, lai dotos palīgā pūķim. Nejauši viņš nolika kāju uz greiza akmens, pēda paslīdēja, savainotā potīte neizturēja šādus pārbaudījumus, viņš zaudēja līdzsvaru un krita pār klints malu. Nolidojis gandrīz divdesmit pēdu, Joršs piezemējās tieši uz Erbrova. Klusie smilksti pārvērtās šausmu brēcienā. Pūķis izbailēs pielēca kājās un neviļus aizlidināja zēnu pa gaisu. Lidojums bija slaids un apaļi izliekts gluži kā pirmās rūnu dinastijas laikmeta arkas.

Joršs nokrita pie pašas kraujas malas, — tur, kur klintsradze beidzās un sākās tukšums.

Viņš paguva abām rokām ieķerties kazeņu krūma zaros, ber augums jau karājās virs bezdibeņa. Zem Jorša bija tūkstošiem pēdu tukšuma, bet zemāk — granīta pīķi.

—    Palīdzi man! — viņš uzkliedza pūķim. — Palīdzi! — viņš kliedza, cik jaudas. — Asti! Padod man savu asti! Tu vari mani izglābt.

Mazulis blenza uz viņu nekustīgs un šausmu pārņemts. Likās, tas pārvērties akmenī.

Tūkstoš sešsimt mārciņu trulas neizpratnes.

—    Asti! — kliedza puika. — Padod man asti!

Plaukstas bija nobrāztas kritienā no augšējās klints. Un arī vecie apdegumi vēl nebija sadzijuši. Un tad vēl kazenāju ērkšķi.

Joršs pūlējās noturēties, taču rokas pašas padevās.

—    Es tūlīt miršu! Neļauj man nosisties! Asti! Padod man asti, sasodītais lops! Glāb mani!

Tūkstoš sešsimt mārciņu absolūtas un smagnējas bezjēdzības.

Joršs atlaida tvērienu.

Un krita tukšumā.

Viņš centās prātā sagramstīt kādu derīgu domu, — ne jau lai izglābtos, bet lai brīdī, kad viņa augums atsitīsies pret granītu, ciešanas nebūtu tik lielas. Joršs prātoja, cik daudz laika vajadzīgs, lai nomirtu, un vai tas būs pietiekami ilgs, lai viņš sajustu sāpes. Viņš mēģināja domāt par savu māti. Tagad viņi atkal satiksies. Taču šī doma nesniedza mierinājumu. Viņš spēja domāt vienīgi par to, ka grib dzīvot vēl.

Piepeši pasaule kļuva zaļa. Debesis, saule, viņa paša kritienā ieplestās rokas, pat sniegs kalnu virsotnēs. Viss bija zaļš. Virs viņa bija iepletušies divi milzīgi zaļi spārni, un gaisma spīdēja tiem cauri.

Pūķēns lidoja. Tas lidoja virs Jorša, un viņa spārni bija plaši ieplesti. Joršs vismaz bija paguvis iemācīt viņam lidot.

Elfs nolēma sevi lieki nemānīt.

"Erbrovs tikai mani atdarina," viņš nodomāja. "Lido, atdarinādams mani. Tūlīt atskanēs kārtējais brēciens, un es nevis izšķī- dīšu pret klintīm, bet sadegšu dzīvs."

Bet tad viņa skatiens sastapa Erbrova acis. Tūkstoš sešsimt mārciņu apņēmības. Tūkstoš sešsimt mārciņu mērķtiecības. Mazulis steidzās viņu glābt. Krītot pūķēns bija sasities. Stipri sasities. Un bija sapratis, ka krītot sasitas. Un tagad steidzās, lai nepieļautu, ka sasitas arī Joršs. Viņš steidzās, cik spēka, lai satvertu krītošo. Vairs nebija tālu. Joršs aizmiedza acis un ievilka elpu, gaidot, ka pūķa nagi viņu savainos līdz asinīm. Varbūt, gribēdams paglābt viņu no kritiena, pūķis viņu nobeigs ar savām ķetnām.

Tūkstoš sešsimt mārciņu gudrības.

Joršs juta, ka liels spēks viņu parauj augšup. Erbrovs ar pakaļkājām bija viņu saudzīgi saņēmis aiz delnu locītavām. Tvēriens bija drošs, spēcīgs un maigs. Erbrova ķetnas joprojām bija mīkstas kā jau visiem mazuļiem. Bet ar nagiem viņš tam nemaz nebija pieskāries. Pūķēna smadzenes bija nobriedušas! Pūķēns bija kļuvis saprātīgs!

Erbrovs apņēmīgi lidoja arvien augstāk, tad nogriezās turp, kur aiz Tumšajiem kalniem rindojās lēzeni pakalni. Viņi nolaidās zemāk. Lejā pārmaiņus pletās ābeļdārzi un vīnogulāju rindas. Joršs, saņēmis visus spēkus, sasprindzināja vēdera muskuļus un parāva augšup kājas, itin kā mēģinādams apmest gaisā kūleni. Erbrovs, saprazdams, kas elfam padomā, tai pašā mirklī palieca zemāk labo plecu, atlaida pakaļkāju tvērienu, un puika jau bija ticis viņam mugurā. Triks bija izdevies tik veikli, it kā viņi būtu vingrinājušies gadiem ilgi. Palūkojies lejup, Joršs ieraudzīja, ka starp vīnogulājiem uz visām pusēm bēg sīkas figūriņas.

— Lido prom no šejienes! — viņš uzsauca pūķim.

Erbrovs apmeta loku, un viņi griezās uz jūras pusi, kas zilgoja otrpus Tumšajiem kalniem, kuriem pāri viņi lidoja, brīžam uzskriedami augstu gaisā un paceldamies virs mākoņiem, brīžam nolaizdamies tik zemu, ka lapegļu galotnes bija teju ar roku aizsniedzamas. Tagad Joršs atklāja, ka viņa bibliotēka ir pilnībā norobežota no apkārtējās pasaules. Bija nogruvušas divas lavīnas, visticamāk, aizpērnajā pavasarī, kad atkušņi bija strauji un lietavas spēcīgākas un ilgākas nekā citkārt: viena bija aizbērusi kāpnes, pa kurām savulaik kalnā bija ticis viņš pats kopā ar Monseru un Sajru, bet otra bija izpostījusi seno ceļu, kuru abi cilvēki izmantoja, kalnu pametot. Tagad bibliotēka bija pieejama vienīgi tiem, kas apveltīti spārniem. Visbeidzot Joršs ieraudzīja bezgalgaru apvārsni, kas stiepās acu priekšā, — tā bija brīnišķīga līnija, kuru šķērsoja vienīgi augšup un lejup lidojošas kaijas. Joršs juta vēju matos. Jūras šalkoņa sajaucās ar vēja un kaiju balsīm.

Likās, pūķa mugura ir īpaši pielāgota jātnieka ērtībām: starp lielajiem zaļajiem spārniem bija daudz mazāku iekšējo spārnu pāris. Tie bija mīksti, silti un pūkaini. Pamanījis, ka zēns aukstumā dreb, pūķis sakļāva ap viņu mazos spārnus. Ērtāku un siltāku patvērumu būtu grūti iztēloties.

Ieleja zem viņiem atklājās visā daiļumā un lieliskumā. Erbrovs pārdroši metās lejup, aizskāra koku galotnes un atkal traucās augšup, tad atkal nolaidās līdz pļavu ziediem un no jauna šāvās debesīs.

Gaisus satricināja pūķa kliedziens, nu viņa balss skanēja daudz dobjāk un dziļāk par agrākajiem brēcieniem. Viņu priekšā izstiepās uguns svēdra. Pūķis to šķērsoja tik veikli, ka ne elfs, ne viņš pats nepaguva sajust liesmu svelmi, — līdzīgi var ātri un nesadedzino- ties izslidināt pirkstu cauri sveces liesmai.

Pēc katra kliedziena debesis krāsojās ugunīs un zeltā, lai tūdaļ atkal pārvērstos zilā dzidrumā. Pūķis nolaidās virs jūras un aizskāra viļņus. Joršs sajuta sāļās putas iešļācamies sejā un matos. Visapkārt ap viņu viļņi dzenāja cits citu, kaijas riņķoja un itin nekas nepārtrauca tīro apvāršņa līniju.

Joršs nodomāja, ka arī dzīvē ir skaidra līnija, kas nošķir pirms un pēc. Visu, kas bijis pirms brīža, kad tu pirmoreiz pieskaries jūrai, un visu, kas notiek pēc tam. Bet dzīvēm, kur šādas līnijas nav, droši vien kaut kā pietrūkst.

Erbrovs vēl ciešāk sakļāva ap viņu mīkstos iekšējos spārnus un ienira viļņos. Joršs atkal iztēlojās sevi par zivi, un sāļais ūdens pārvērtās priekā. Šaudamies cauri bangām, viņi sastapa delfīnu māti ar mazuli, un Jorša sirdi uz īsu mirkli pārņēma skumjas par paša neizdzīvoto bērnību, bet tad Erbrovs atkal skrēja stāvus gaisā, taisni cauri kaiju mākonim, un skumjas izkusa sīkajos putu pilienos, kas pašķīda uz visām pusēm un krita lejup.

Pūķis atkal iekliedzās. Viņa balss skanēja zemi un spēcīgi kā dobjš medību rags. Taču liesmu nebija.

Joršs iesmējās. Viņš bija atklājis kādu no pelējuma saēstajām grāmatas gudrībām. Visvienkāršākais līdzeklis, kas ērtāk par arnikas, uzpirkstīšu un kurpīšu novārījumu lietojams pūķa liesmu ap- slāpēšanai, bija jūras ūdens.

Joršs smējās ilgi un laimīgi, jo lidojums bija prieka un laimes esence: viņi traucās debesīs, tad pretī apvārsnim, atkal debesīs un vēlreiz lejup, vējš plivināja matus, kaijas lidoja turpat blakus, un mazais delfīns meta viļņos kūleņus, aicinādams paspēlēties. Joršs smējās un smējās, jo vientulība bija salauzta, un tā ir vēl lielāka laime par lidojumu. Tagad kopā ar viņu, pareizāk, zem viņa bija īsts brālis, liels un spēcīgs.

Kopīgajā lidojumā viņi abi ar Erbrovu bija pārlauzuši apvāršņa loku, skumju loku, vientulības loku.

Joršs noliecās pār pūķi un apskāva viņu. Piekļāva seju viņa smaragdzaļajam kažokam. Pūķis priekā iekliedzās. Šoreiz viņa zeltainā liesma šķērsoja debesis kā garš gaismas zobens.

Saule grima aiz apvāršņa. Un nogrima. Debesis piepildīja zvaigznes. Vienīgais redzamais sauszemes pleķītis bija sīksīka saliņa, uz kuras auga milzīgs savvaļas ķirsis. Bet visapkārt apvārsnis bija tīrs un ideāls gredzens, kurā satikās jūra un debesis.

Septītā nodaļa

Rite gulēja piesaulītē, un laiks plūda viņai pāri kā ūdens upes olim.

Kopš pūķis bija piepildījis debesis ar savu spārnu zaļumu, viņi vairs nebija strādājuši nevienu pašu dienu. Neviens nebija sadzinis Jomiras pēdas, neviens nemaz nedzinās tai pakaļ. Arī ēdiens bija kļuvis drusku labāks, un piedevām Rite nebija saņēmusi sodu. Bija noticis neticamais. Taisnību sakot, kaut arī bija pagājušas tikai dažas dienas, atmiņas par īstenībā notikušo bija tik ļoti samudžinājušās, sagrozījušās un pārvērtušās neskaitāmos atstāstījumu variantos, ka patiesība bija nozaudēta uz visiem laikiem.

Beigu beigās vislielāko ticamību bija iemantojis stāsts par to, kā pūķis bija parādījies debesīs, nolaupījis nabaga Jomiru, bet pārējie bāreņi no līdzīga likteņa izglābušies vienīgi tāpēc, ka varonīgais Strumacis bija cēlies kaujai, drošsirdīgi cīnījies un visbeidzot, asinīm noplūdis, piespiedis pūķi bēgt. Stāsts pats par sevi bija smieklīgs, taču vēl smieklīgāk bija tas, ka stāstītāji un klausītāji pēc trešās atstāstīšanas reizes paši bija tam pilnībā noticējuši. Patiesība bija pagaisusi tāpat, kā zemē bija iesūkusies sašķaidīto vīnogu sula. Un Rite bija palikusi bez soda. Tieši otrādi, — dažos no stāsta variantiem viņa bija atzīta par to, kura pirmā sacēlusi trauksmi, un, lai gan par varonību to nosaukt nevarēja, pieminēšanas vērta šāda rīcība bija. Turpat netālu, atspiedusies pret zedeņu žogu, stāvēja Dragarna un izklāstīja notikušo Daligaras oficiālajam sūtnim: — …Un tad tā meitene, Rite, sacēla trauksmi. Viņa ir salašņu meita, vecāki bija neģēlīgi noziedznieki, — Dragarna nopūtās, — bet taisnā tiesa viņu negantības jau pārtraukusi. Meitene par spīti nelāgajai izcelsmei un pateicoties šeit apgūtajām mācībām prata rīkoties pareizi. Protams, viņa domāja ne tikai par savu biedru glābšanu, trauksmi sacelt viņu mudināja arī bailes no pūķa, protams… — Dragarna nervozi iesmējās. — …tomēr, ņemot vērā mūsu ietekmi, viņa rīkojās pareizi. Žēl, ka jūs viņu neredzējāt, es domāju, Strumaci… — Aizkustinājuma pilns, tālēs aizklīdis skatiens un bikls smaids. — Viņš pielēca kājās, satvēra vīnogu pilnu milzīgu kurvi un, izmantodams to kā vairogu…

Tātad Riti nevajadzēja sodīt, Jomiru nevajadzēja meklēt, jo viņa oficiāli bija atzīta par bojā gājušu, bet Strumacim tika četri apbalvojumi: par drosmi, stājoties pretī ienaidniekam, par cēlsirdību, kas izrādīta, glābjot mazgadīgos, neievērojot to necienīgumu, par nicinājumu pret nāves briesmām un par spēju godināt Daligaru, jo brīdī, kad vajadzēja atvairīt biesmoni, triecot tam pretī ogu kurvi…

— …Strumacis iesaucās: "Par Daligaru un tās Tiesnesi!" un metās virsū pūķim. Jā, tieši tā! Mans laulātais draugs metās cīņā, bruņojies ar vīnogu kurvi un kliegdams kā varonis… — Aprauti šņuksti un aizkustinājuma asara. — Briesmoni, to redzot, sagrāba šausmas, un tas metās bēgt, izplezdams savus milzīgos spārnus. Starp zobiem tam vēl bija redzams viss, kas palicis pāri no nabaga Jomiras, un…

Rite bija laimīga, ka Jomira tagad ir brīva un kopā ar vecākiem, taču viņa sāpīgi ilgojās pēc draudzenes. Tik ļoti pietrūka kāda, ar kurn varētu izrunāties, atcerēties, kas īsti noticis, un censties saprast.

īsts pūķis bija parādījies debesīs. Zaļš. Tieši tāds kā viņas sapnī. Pūķi nemaz nebija izmiruši, un sapnis nebija tukšas iedomas. Pūķis lidoja pret gaismu, tomēr par spīti tieši acīs krītošajiem saules stariem Ritei bija izdevies saskatīt, ka tam pie kājām karājas cilvēciņš, bīstami šūpojoties tukšumā. Varētu domāt, ka tas ir pūķa laupījums, nelaimīgs, nomedīts upuris, taču tieši tobrīd, kad Rite lūkojās uz pūķi, cilvēciņš itin kā apmeta kūleni un ērti iekārtojās pūķim uz skausta. Pret spilgto sauli cilvēciņš izskatījās melns. Sēdēdams pūķa mugurā, tas iepleta rokas, kā gribēdams apskaut visu pasauli. Tā bija pēdējā skaidrā aina. Tūlīt pēc tam pūķis bija pagriezies un strauji aizlidojis uz Tumšo kalnu pusi, nozuzdams skatieniem.

Tātad pūķis eksistēja un pat nesa kādu uz muguras.

Princi? Ko gan citu, ja ne princi? Rites prāts itin kā bija sašķēlies uz pusēm. Viena puse apgalvoja, ka sapnis ir patiess. Pūķis bija atlidojis viņu glābt un bija viņai palīdzējis arī tikai ar savu parādīšanos. Drīz tas atlidos atkal un aiznesīs Riti prom. Viņu pārņēma laimīgas trīsas, cerības dzirkstīja, un atmiņas par smaragdzaļo gaismu staroja kā svecīte tumsā.

Taču otra prāta puse apgalvoja, ka viss ir pilnīgas blēņas. Viņa taču nav nekāda princese vai kas tamlīdzīgs. Vienkārši pasaulē vēl bija viens pūķis, tas arī viss.

Pasaulē vienkārši vēl bija viens pūķis, kuram kāds sēdēja mugurā un kurš pavisam nejauši bija atlidojis tai brīdī, kad Rite bija izmisusi un nonākusi briesmās? Pavisam nejauši pūķis bija viņu izglābis, vienkārši parādoties pie debesīm? Pavisam nejauši šis pūķis izskatījās tieši tāpat kā tas, kuru viņa redzēja sapņos ik nakti, kopš viņas ģimene bija iznīcināta? Sakritība?

Bet bija vēl cita doma, kas slepeni jaucās pa galvu. Riebīgs domu tārps, domu kāpurs — spalvains un indīgs kā tie, ko jūnijā var atrast ķiršogās, kuras no ārpuses izskatās skaistas un gardas, bet īstenībā tādas nemaz nav. Varbūt viss, ko teica Dragarna un Strumacis, bija patiesība. Varbūt tie nebija tikai apmelojumi, tikai ļauni izdomājumi. Varbūt viņa tiešām nebija parasta meitene. Varbūt viņas ģimene tiešām bija… slikta. Ģimene, kura… Riti pārņēma riebums, pat mēģinot šos vārdus izrunāt tikai domās. Ģimene, kura bija palīdzējusi elfiem. Tas bija drausmīgi, tā nevarēja būt patiesība. Viņas mamma un viņas tētis taču bija labi, tie bija tikai apmelojumi, nebija iespējams, ka viņi būtu spējuši darīt kaut ko tik pretīgu un atbaidošu: palīdzēt elfam, turklāt saņemot par to naudu. Tā bija skanējusi apsūdzība. Viņi esot aizstāvējuši elfu, bet pretī saņēmuši zelta naudas gabalus, par kuriem vēlāk nopirkuši māju, kūtis, govi, zirgu, aitas, vistas un augļu dārzu. Tāds, kurš aizstāv elfus, var būt sapinies arī ar pūķiem. Turklāt viņi nebija palīdzējuši parastam elfam, bet tieši Elfam, tam, kurš gadu pirms Rites dzimšanas bija uzbrucis Daligaras pilsētai. No šī drausmoņa plosīšanās pilsētu bija izglābis tikai Tiesnesis. Asinskārais elfs būtu turpinājis slepkavot un būtu nogalinājis visus — kareivjus, sievietes, bērnus, suņus un pat vistas, ja savā drošsirdībā un cēlumā viņam pretī nebūtu stājies pats Tiesnesis.

Visos sīkumos šie notikumi nekad netika izklāstīti, un Ritei nebija īstas skaidrības. Viņu pat māca klusas šaubas. Viņai vēl nekad nebija gadījies sastapt nevienu, kura vecākus būtu nobendējis briesmīgais Daligaras elfs, ber visi grāfistes bāreņi taču auga vienuviet — šeit Bāreņu namā, kopā ar Riti.

Ja jau elfs bija tik varens, ka bija satriecis karavīrus tikai ar sava drausmīgā vārda skaņām vien, tad kā gan Tiesnesis bija spējis viņu pieveikt? Varbūt Tiesnesis bija cīnījies tāpat, kā drošsirdīgais Strumacis bija stājies pretī pūķim? Rite klusītēm iesmējās. Atkal uzplūda jautrība. Varbūt viss bija vieni vienīgi meli? Varbūt pūķi nemaz nebija ļauni un elfi asinskāri? Varbūt tie visi ir tikai tukši izdomājumi tāpat kā varonīgā kauja vīna kalnā?

— Tā bija varonīga kauja, va-ro-nī-ga, — turpināja Dragarnas balss. — Asinis plūda no viņa miesām gluži kā sula no vīnogu spiežamā kubla…

Varbūt pūķi patiesībā bija labi un šis pūķis bija atlidojis, lai atrastu viņu. Rite aizvēra acis. Skumjas un izsalkums tūdaļ pagaisa un zem plakstiņiem atausa jau pierastais tēls: pūķis bija tik tuvu, ka viņa spārni aizpildīja visas debesis. Rite pat varēja saskatīt zeltainu pūku joslas, kas mijās ar smaragdzaļām zvīņām.

Kaut arī Rite gulēja aizvērtām acīm, viņa sajuta, ka tuvu blakus parādījies vēl kāds. Tā bija ne ar ko nesajaucamā sajūta, ko rada pētīgs cita cilvēka skatiens. Rite atvēra acis un dažu sprīžu attālumā ieraudzīja Kaļas seju. Pāris soļu tālāk, rokas uz krūtīm sakrustojuši, stāvēja Kresks un Morons, bet Kala, nometusies ceļos, pētīja Riti tā, kā mēdz aplūkot sarkano skudru pūzni — vienlaikus ar riebumu un bailēm.

Rite saprata, ka nepatikšanas tomēr vēl nav galā. Viņa piecēlās un pievērsa ciešu skatienu trijotnei.

—    Kur palika Jomira? — čukstus noprasīja Kala. Viņa bija sīka auguma meitene gaišiem matiem, kas, saķepuši netīrās šķipsnās, krita pār seju, vēl vairāk izceļot naida un niknuma pilnos vaibstus. Ja Kalai aiz muguras nestāvētu abi sabiedrotie, viņa neuzdrošinātos uzmākties Ritei ar šādiem jautājumiem, bet kopā ar Kresku un Moronu viņa jutās stipra.

—    Viņu apēda pūķis. Vai tad tu neatceries? — rāmi atbildēja Rite.

—   Tā nav taisnība, — izšņāca Kala. — Tu kaut ko zini. Pūķis parādījās tieši īstajā brīdī. — Kaļas skatiens pētīgi iedūrās Rites sejā. — Tava ģimene bija draugos ar elfiem. Varbūt arī ar pūķiem?

—   Ja tu gribi, mēs varam iet pie Dragarnas un pajautāt, vai tas, ko viņa visiem stāsta, ir patiesība vai meli, — Rite gluži mierīgi ierosināja un jau pagriezās, it kā no tiesas grasītos doties pie Dragarnas. Kresks un Morons brīdi viņu vēroja, tad saknieba lūpas, paraustīja plecus un, uzmetuši vēl pa naidīgam skatienam, gāja prom. Rite un Kala palika divatā.

—    …Pūķis bailēs iekunkstējās, starp viņa zobiem vēl bija redzama nelaimīgās meitenes rociņa… — Dragarna ij nedomāja rimties.

—   Tā nav taisnība, — caur zobiem izgrūda Kala. Viņas acis bija asaru pilnas, tajās bija viss pasaules niknums un aizvainojums. Kāds bija riskējis ar dzīvību, lai atkal varētu apskaut Jomiru, savu meitiņu. Neviens nekad nebija meklējis Kalu.

Rite ilgi vēroja viņu. Tad izrunāja pilnīgi bezjēdzīgus vārdus: — Agrāk vai vēlāk kāds atnāks arī pēc tevis. — Šie vārdi paši izspruka pār lūpām, un Rite šausmu pārņemta klausījās, kā tie skan. Tie bija nejēdzīgi un nežēlīgi, jo labāk dzīvot bez cerībām nekā mānīt sevi ar ilūzijām un tad redzēt, kā tās sabrūk. Taču vārdi bija izskanējuši paši. Rite lūkojās netīrajā, gaišo šķipsnu aizsegtajā Kaļas sejā, viņas izmisuma un dusmu pilnajās acīs. Un vārdi atkal paši kāpa pār lūpām.

—   Agrāk vai vēlāk kāds tevi aizvedīs projām no šejienes, — Rite apstiprināja.

Pat biezā netīrumu kārta nevarēja noslēpt Kaļas bālumu. Meitene ieplēta acis. Un piešāva rokas pie mutes, kā gribēdama apspiest kliedzienu. Vai kunkstienu. Viņas kreisajai rokai trūka īkšķa, bet īkšķis, kā zināms, ir vissvarīgākais pirksts. Piepeši Rites prāta dziļumos pazibēja jauna aina: Kaļas rociņa, kurai bija visi pieci pirksti. Rite līdz asinīm sakoda mēli, lai savaldītos, lai nepateiktu, ka reiz arī šī roka atkal būs vesela. Tas būtu pārāk absurdi, pārāk nežēlīgi.

—   Tu esi ragana, vai ne? — čukstus jautāja Kala. —Tavējā bija burvju un raganu ģimene? Tāpēc jūs draudzējāties ar elfiem? Bet tu… patiešām… visu zini iepriekš?… Tiešām?

Rite neko neatbildēja.

—    No Strumača auguma straumēm vien plūda asinis un dubļi. Ja jūs to būtu redzējis… Asinis un dubļi… — turpināja Dragarna. Piepeši viņas stāstījumu aprāva apspiests kliedziens. Virs viņu galvām riņķoja milzīgs, brīnumains un draudīgs pūķis ar smaragda spārniem. Tam uz muguras bija saskatāma sīka, balta figūriņa. It visur skanēja šausmu kliedzieni. Visi bēga, kur kurais. Uzrāvies no ierasti rāmā snaudiena un aizmirsis savus nesenos drosmes un varonības apliecinājumus kaujas laikā, Strumacis neiedomājamā ātrumā joza uz tuvākās salmu stirpas pusi. Daligaras oficiālais sūtnis, kurš turklāt bija atgādājis šurp Strumača apbalvojumus, bija pārlieku aizņemts ar bēgšanu pretējā virzienā, proti, pie sava zirga, tāpēc neievēroja, ka varonīgā pūķu uzvarētāja rīcība ir gaužām dīvaina. Arī Dragarna bija iesprukusi salmu gubā. Taču pa ceļam viņa bija uzgrūdusies kādam no mazākajiem bērniem un visā garumā izstiepusies dubļos. Tagad viņas gaišzilā tunika ar smalkajiem sudraba izšuvumiem bija nolipuši netīrumiem. Arī Kresks un Morons bija aizskrējuši jau labi tālu.

Rite stāvēja nekustīgi un vēroja pūķi. Tik tikko manāms smaids bija atplaucis viņas lūpās. Pūķis, apmetis vēl vienu loku, devās atpakaļ uz Tumšajiem kalniem un drīz vien nozuda aiz to virsotnēm. Droši vien viņa mājoklis bija turpat netālu. Kala apstulbusi stāvēja līdzās Ritei. Arī viņa nebija aizbēgusi. Beidzot Kala uzdrošinājās pajautāt: — Vai tagad, kad Jomira ir prom, es drīkstu gulēt tev blakus?

Ritei nevajadzēja apdomāt šo lūgumu. — Protams, — viņa atbildēja.

Astotā nodaļa

Tagad galvenais bija saprast, kā.

Pūķēns laimīgs gulēja, divkārt aptinis sev asti un iekārtojies šais gredzenos kā putniņš ligzdā. Laukā gaudoja vējš, un, taisnību sakot, tas gaudoja arī iekšienē, jo jaundzimušā Erbrova brēcieni citu pēc citas bija sadrumstalojuši visas dzintara logu rūtis, bet Joršam nebija ne jausmas, kā tās varētu salabot. Tomēr alas iekšienē vējš gaudoja mazāk nekā laukā, turklāt telpu sildīja arī vulkāna garaiņi. Temperatūra bija ļoti tālu no pilnības, tomēr visā visumā paciešama, un katrā ziņā šādos apstākļos puskailam elfam nedraudēja nosalšana.

Notupies uz kāda stalaktīta gluži kā ūpis zarā, Joršs mēģināja tikt skaidrībā, kas darāms turpmāk.

Kā sagādāt apģērbu? Viņš taču nevarēja staigāt puspliks. Ziema jau bija durvju priekšā. Pagaidām sniegs sedza tikai augstākās virsotnes, taču kuru katru brīdi sāksies lielie puteņi un visa pasaule pazudīs zem saltā baltuma. Turklāt cilvēkiem nepatīk elfi. Bet puspliks elfs viņiem droši vien patiks vēl mazāk. Un šāda pusplika radījuma piederību elfu ciltij viņi pamanīs daudz ātrāk. Zem apmetņa kapuces varētu noslēpt gaišos matus un smailās ausis, kapuce viņu sargātu arī no saaukstēšanās un mīkstinātu akmeņu triecienus, kad kāds iedomāsies viņu ar tiem apmētāt.

Kā iemācīt pūķēnam lasīt un rakstīt? Joršs mēģināja atcerēties, kā vecāmāte šīs gudrības bija mācījusi viņam, taču atmiņas nesniedzās tik tālu un laiks, kad rakstu zīmes viņam vēl bija svešas, pilnībā bija pagaisis no apziņas. Bet vai tāds laiks kādreiz maz bijis? Varbūt jaundzimušie uzreiz prot lasīt? Laikam gan ne. Bērns ierodas pasaulē, itin neko nemācēdams. Vispirms iemācās runāt un, tikai runāt iemācījies, iemācās arī lasīt. Jā, secība noteikti bija tāda. Vispirms runāt, pēc tam lasīt. Re, Monsers un Sajra lasīt nemācēja, bet vismaz runāt prata. Viņu runasveids gan bija visai vienkāršs un parupjš, un reizēm viņi vārdos ietērpa gluži nesakarīgas domas, tomēr visā visumā viņu valoda bija saprotama.

Kā sastapties ar cilvēkiem tā, lai tie viņu nenomētā akmeņiem un/vai nenodīrā viņam ādu, un/vai viņu nepakar, un/vai nesadedzina dzīvu vai varbūt mirušu pēc tam, kad viņš jau būs nogalināts kādā no augstāk uzskaitītajiem veidiem? Atbilde bija samērā vienkārša: vispirms vajadzēja atrast Sajru un Monseru. Tie viņu pieņems un sargās, tie viņam palīdzēs un dos padomus. Tātad problēmu tagad varēja izteikt citiem vārdiem: kā atrast Monseru un Sajru? Viņš varētu kādam apjautāties. Taču daudzus, daudzus gadus Joršs nebija sarunājies ne ar vienu dzīvu būtni, kas nebūtu pūķis. Tāpēc vajadzētu patrenēties un sakāmo sagatavot jau iepriekš.

Atvainojiet, ekselence… vai nejēga? Kura bija pareizā uzrunas forma? Tāpat kā mazotnē, Joršs tās aizvien vēl jauca.

Nē, jāsāk vēlreiz no sākuma. Runa jāsagatavo nevainojami. Ja viņš kļūdīsies, lidos akmeņi, un tas nebūt nebūs patīkami.

Atvainojiet, godātais kungs (godātā kundze), vai jums zināms, kur dzīvo Sajra un Monsers, kas abi ir cilvēku dzimuma?

Nē, tos vārdus par cilvēku dzimumu labāk atmest. Citādi sarun- biedram uzreiz radīsies šaubas par taujātāja paša piederību šai ciltij, un lidos akmeņi.

Atvainojiet, godātais kungs (godātā kundze), vai jums zināms, kur dzīvo sieviete vārdā Sajra un vīrietis vārdā Monsers?

Izklausījās pieņemami. Ja labi paveiksies, paies tikai daži gadi, nu, varbūt daži gadu desmiti, un viņš tos atradīs.

Bet ko iesākt ar pūķēnu? Pamest viņu tepat šķita pārlieku nežēlīgi. Varbūt ņemt viņu līdzi?

Kā gan iespējams neuzkrītoši vadāt sev līdzi koši zaļu pūķi, kurš sver jau divtūkstoš mārciņu un kura svars līdz mēneša beigām būs dubultojies? Tas tomēr nav iespējams. Vajadzēs vien pūķi pamest. Bet ne jau tik nožēlojamā stāvoklī kā pašlaik, — nomaldījušos neziņas tuksnesī, kur nav ne runāta, ne rakstīta vārda. Vispirms viņš iemācīs pūķim runāt un lasīt. Un, kad Erbrovs jau būs apguvis zinību pamatus, tas tālāk varēs izglītoties pats saviem spēkiem. Kaut arī daudz grāmatu bija sadegušas un sagrauztas, bibliotēkā to vēl bija milzums, un pūķis rakstīta vārda sabiedrībā varēs pavadīt ilgu laiku, neciezdams no skumjām un vientulības.

Tad Joršs bez bažām varēs atstāt pūķi bibliotēkā visus tos gadus, kas būs vajadzīgi, lai sameklētu Monseru un Sajru, atrastu sev līgavu, izvairītos no pakāršanas, sadedzināšanas sārtā un nomētāšanas akmeņiem un mierīgi atgrieztos atpakaļ.

Tam nevajadzēs vairāk par desmit, divdesmit gadiem.

Viņa sieva no cilvēku cilts noteikti priecāsies par iespēju pavadīt mūžu nepieejama kalna virsotnē kopā ar pūķi, jo galu galā ne jau visiem laimējas tādu satikt. Turklāt pūķis ir noderīgs arī sadzīvē, — tas viens un divi var izspļaut ugunis un izcept pupiņas, bet cilvēkiem, kam ar uguns iekuršanu allaž ir grūtības, šādas spējas vajadzētu vērtēt ļoti augsti. Un kas gan var būt brīnišķīgāks par dzīvi bibliotēkā, kurā sakopotas visas cilvēces zināšanas vai, pareizāk, cilvēces zināšanu atlikusī daļa, kas tomēr ir iespaidīga? Viņi audzinās bērnus, mācīs tiem lasīt un rakstītprasmi, astronomiju, ģeometriju, zooloģiju un dejas mākslu, baros tos ar zeltainajām pupām un sārtajiem greipfrūtiem, un varbūt, nekad nedabūjuši nogaršot beigtu trusi, tie neizaugs tik neaptēsti kā viņu māte un varbūt pat nesmirdēs tik briesmīgi, kā parasti smird cilvēki.

Plāns bija lielisks. Tagad tikai vajadzēja saprast, kā to īstenot.

Joršs mēģināja norāpties no sava stalaktīta. Basām kājām tas nebija viegli izdarāms, bet viņa pītās doņu kurpes Erbrovs bija sagrauzis jau pirms pāris nedēļām. Tas notika dažas dienas pēc izšķilšanās, kad pūķim dīga vidējie ilkņi un briesmīgi niezēja smaganas. Turklāt alas grīdu vairs nesedza ziedlapiņu un dzeltenu tauriņu paklājs. Tagad to bija pārklājis biezs putnu mēslu slānis.

Joršs nebija vienīgais, kurš saprata, ka alas iekšienē ir krietni siltāks nekā laukā, un, kopš dzintara rūtis bija sadrupušas, ikviens lidonis varēja te atrast patvērumu. Putni bija iekārtojušies teju vai visu stalagmītu galos. Te bija gan žubītes, gan daži melnie strazdi, bet visvairāk bija žagatu, kuras, kā Joršs bija paguvis pārliecināties, neapšaubāmi bija visskaļākie, visbļaustīgākie un visķildīgākie putni, turklāt arī ķēzījās vairāk par citiem.

Klibodams un uzmanīgi lēkdams no vienas tīrākas vietas uz citu, Joršs sasniedza vīteņus ar zeltainajām pupām. Tepat alas stūrī žagatas mazulis medīja pēdējos šausmu pārņemtos tauriņus, kuri beidzamiem spēkiem turējās pretī iznīcībai. Noķēris tauriņu, putnēns apmierināts iežadzinājās, un tai pašā brīdī viņu sakampa milzīgs ūpis.

Zagatēns nepaspēja pat iebrēkties, uz visām pusēm pašķīda spalvas un asinis, sārtie pilieni notašķīja zelta pupas, grīdu un jaunā elfa krūtis. Joršs juta, kā pakrūtē uz mirkli atkal sažņaudzas izmisuma un šausmu kamols, bet nu jau viņš pie šādām izjūtām bija pieradis.

Troksnis pamodināja pūķi. Tis atvēra acis un pacēla galvu no astes gredzeniem. Lēkādams pāri putnu mēslu kaudzēm, spalvām un tīri noskrubinātiem kauliņiem, kas bija palikuši pāri no plēsēj- putnu maltītēm, Joršs steidzās pie viņa.

Iepriekšējā dienā pēc brīnišķīgā lidojuma virs jūras viņi bija atgriezušies bibliotēkā. Kaut arī nebija pagājis ilgs laiks, kopš viņi alu bija pametuši, tā jau bija pārvērtusies līdz nepazīšanai. Vienīgi visdziļākā lielā istaba bija tīra, kārtīga un pasargāta no postījumiem, tur droši bija noglabātas visas atlikušās grāmatas, bet tieši tāpēc šai telpā nevarētu iespraukties pat kanārijputniņš, kur nu vēl elfs UN pūķis.

Joršs rāmi sagatavojās pirmajai mācību stundai. Pūķis, samiegojies, tomēr uzmanīgs, viņu vēroja. Joršs uzsmaidīja: jārūpējas, lai mācības audzēknim sagādātu prieku.

Neviena no bibliotēkas grāmatām nebija paredzēta maziem bērniem, taču dažos filosofijas apcerējumos bija runāts arī par mācību paņēmieniem. Divas trešdaļas tekstu ieteica nūjas sitienus pa audzēkņa pirkstiem, — tas veicinot zinību apgūšanu. Turpretī trešā trešdaļa piesauca rotaļas kā labāko paņēmienu audzēkņa uzmanības piesaistīšanai. Pūķiem pirkstu nav, turklāt nebūtu prāta darbs audzinošos nolūkos ar nūju iekaustīt radījumu, kas sver divus tūkstošus mārciņu. Ko niekus, Joršs nemūžam nespētu nodarīt Erbrovam sāpes! Tāpēc atlika izvēlēties maigos mācību paņēmienus. Visam bija jānotiek kā rotaļājoties.

Joršs nolika zemē pupiņas: vispirms vienu, tad divas blakus, tālāk trīs, nākamajā kaudzītē četras, pēc tam piecas un visbeidzot sešas. Varbūt valodu un matemātiku tomēr var mācīt reizē?

—    pupa, — Joršs teica, norādot uz vientuļo pupiņu. Tad pasmaidīja un saplaukšķināja rokas, skandējot pa zilbēm: — Pu-pa! Pu-pa!

Vēl viens smaids, palēciens, un plaukšķiens pie katras zilbes.

Erbrovs pacēla galvu un apjucis vēroja viņu. Apjucis, taču ieinteresēts. Tātad paņēmiens darbojās!

—    Pu-pa! Pē-U-pE-a! — atkārtoja Joršs. — Pu-pa! Viena pupa, divas pupas. Pupa, pupas. Viens, divi. Divas pupas. Daudz pupu. — Viens palēciens, divi palēcieni, daudz palēcienu. Līksma roku plaukšķināšana, kluss smiekliņš.

Pūķis nenovērsa acis. Viņš izskatījās arvien vairāk apjucis un arī arvien lielākas intereses pārņemts. Jā, šis noteikti bija pareizais paņēmiens.

—    Pupa, pupas. Viens, divi. Viena pupa, divas pupas. PE-U-PĒ-a!

Joršs veltīja pūķim platu un starojošu smaidu.

— Saki man, jaunekli, vai tu šonakt esi izkūkojis prātu, vai arī īsti gudrs nebiji jau iepriekš un tikai es nebiju to ievērojis? — pieklājīgi apvaicājās pūķis. — Un vēl saki man, vai te būtu kāda ēdmaņa, kas pat attāli neatgādinātu zeltainās pupas un sārtos mandarīnus? Jo gribu tevi brīdināt: ja vēl piedāvāsi man to šķe- bīgo zaļbarību, es varu apvemties, bet grīda šai alā jau tāpat ir noķēzīta mēsliem.

Devītā nodaļa

Vienīgā drakonoloģijas rokasgrāmata patiesi bija nepilnīga, tajā trūka pārāk daudzu faktu. Jaunekļa zināšanas par pūķiem bija pārsteidzoši aprobežotas, nepietiekamas, trūcīgas un nožēlojamas kā koku lapas ziemā vai āboli neražas gadā. Liekot lietā bezgalīgo pūķiem piemītošo pacietību, vajadzēja vēlreiz visu skaidrot no paša sākuma.

—   Caur olu? — Joršs bija apstulbis.

—    Cauri biezajai olas čaumalai, — pacietīgi apstiprināja pūķis. Pūķu pacietība ir plaša kā visplašākās kalnu pļavas, turpretī šī jaunekļa prāta spējas šķita šauras kā tumšs patrepes kambarītis, kurā var turēt vienīgi slotas. Pūķis bija neizpratnē, viņa atmiņā glabājās kādas grāmatas paustie kategoriskie apgalvojumi, ka elfi esot atjautīgi un gudri. — Kāda cita iemesla dēļ tad, tavuprāt, pūķi tik daudzus gadus sēž uz olas?

—    Lai to sildītu. Tāpat kā putni, — atbildēja Joršs.

Šis bezkaunīgais salīdzinājums sastindzināja pūķi, likās, viņam uzvēlusies vesela kupena ledaini auksta sniega. Pat astes zvīņas sašutumā saslējās. Kā putni? Ko viņš uzdrošinās? Viņa dzemdinā- tājs un dzemdinātāja dzemdinātājs tamlīdzīgu apvainojumu būtu nomazgājuši ar asinīm. Pareizāk, ar uguni. Labāk mazliet uguns un mazliet rozmarīna. Jauneklis izskatās apetītelīgs. Nē, nē un vēlreiz nē. Nemūžam nedrīkst izcept to, kurš izklaidējis, sildījis un kopis tavu dzemdinātāju, bet tevi pašu dabūjis ārā no čaumalas un iemācījis tev lidot, to nedrīkst, lai arī cik nekaunīgas nejēdzības šis radījums runātu vai domātu. Pūķis nopūtās un atkal ķērās pie skaidrošanas. Balss skanēja klusi un rāmi, apliecinot, ka viņa pacietība, lai arī smagi pārbaudīta, tomēr ir neizsmeļama, jo pūķu pacietība ir tikpat bezgalīga kā to skaistums, pieticība un gudrība. Pūķis paskaidroja, ka putni ir putni, bet putna smadzenes vienmēr ir putna vai, precīzāk sakot, vistas smadzenes. Arī ērgļiem ir vistas smadzenes. Lepns skatiens un bezdibenīgs stulbums. Putns savu pēcpusi tur uz olām, jo, būdams putns un tātad neglābjami dumjš, tas nav spējīgs izgudrot citu paņēmienu, kā uzturēt olās vajadzīgo temperatūru. Bet viņi ir pūķi. Pūķi, p-ū-ķ-i. Vai neattapīgajam elfu jauneklim šis jēdziens ir skaidrs, vai būtu vēlams drusku palēkāt, skandējot šo vārdu pa zilbēm un stulbi smaidot? Labi, ka nevajag. Tātad, ja olu vajadzētu tikai sildīt, viņi, būdami pūķi, pūķi, aprēķinātu nepieciešamo temperatūru un nepieciešamo sildīšanas laiku un panāktu, lai viss notiek, izmantojot degšanu, refrakciju, seismiskos tvaikus vai tamlīdzīgi. Viņi nedodas pētīt universu un ar savu klātbūtni uzlabot pasauli, bet tā vietā gadiem ilgi tup uz olas tikai tāpēc, ka perēšanas laikā domas vistiešākajā ceļā tiek nodotas no vecā pūķa jaunajam pūķim. Nē, pūķi nedomā ar pēcpusi. Lieta tāda, ka pūķu reproduktīvā sistēma ir zelta vidusceļš starp feniksu vairošanās paradumiem un tiem, kuri raksturīgi elfiem, vistām, cilvēkiem, suņiem, kaķiem, kanārijputniņiem, delfīniem, pingvīniem un haizivīm… jā, protams, pats par sevi saprotams, arī tauriņiem, taču, ja Joršs izbeigtu viņu pārtraukt katra vārda galā, skaidrojumi noteikti ritētu uz priekšu daudz raitāk. Jā, starp citu, vai gan elfs nebija iedomājies uzņemties pienākumu mācīt viņam daiļrunas mākslu? Nu re, valoda viņam jau piemīt viskrāšņākajās formās, tāpēc elfs varētu pastāvēt klusu un šo krāšņumu bijīgi izbaudīt! Tā, pie kā viņš palika? Cik riebīgi irtā pārtraukt runātāju. Vienkārši neciešami. neciešami! Vai viņš jau pieminēja acīm redzamo patiesību, ka pūķi ir neaprakstāmi brīnišķīgi, ka tic ir dižākais dabas meistardarbs un visas radības kronis? Nebūtu labi, ja viņš, nemitīgi un bezkaunīgi pārtraukts, aizmirstu pieminēt šo būtisko patiesību. Kas viņam iemācīja runāt? Skaidrs, ka viņa dzemdinātājs, kurš gan cits? Jauneklim gan pieklātos teikt "viņa diženība godātais dzemdinātājs". Tātad valodu viņš apguva nepastarpināti no sava dzemdinātāja atmiņas. Vecais pūķis sakoncentrējas, viņa smadzenes saslēdzas ar jaunā pūķa smadzenēm un nodod tām visas savas zināšanas un atmiņas. Tāpēc jaundzimušais pūķis, tikko izkāpis no olas un iemācījies lidot, jau ir, kā lai to labāk pasaka… nu jā, visprecīzāk būs teikt: pati pilnība.

Viņš runājot citādi nekā viņa diženība godātais dzemdinātājs? Labi, labi, ja Joršs grib, tad drīkst viņu saukt vienkārši par Erbrovu Veco, lai gan šādā apzīmējumā neizskan pietiekami daudz cieņas. Tātad par runas veidu… Pūķi runā tai pašā valodā, kuru lieto cilvēki, bet cilvēku valoda, paaudzēm mainoties, nedaudz pārveidojas. Pūķa mūžs ir garš. Kad pūķis perē un attiecīgi jau ir vecs un noguris, viņš atgriežas pie savas pirmās valodas, pie tās, kuru apguvis bērnībā, un Erbrova Vecā gadījumā tā bija otrās rūnu dinastijas valoda. Savukārt viņš, Erbrovs Jaunākais, runā tai mēlē, kādā viņa dzemdinātājs runāja neilgi pirms perēšanas, proti, mūsdienu valodā.

— Labi, sāksim vēlreiz no sākuma, — teica pūķis. — Pūķu reproduktīvā sistēma ir zelta vidusceļš starp fēniksu vairošanās paradumiem un tiem, kas raksturīgi elfiem. Vai tu pazini kādu fēniksu? Nē? Skaidrs, ka nē. Pēdējie fēniksi dzīvoja laikā starp trešo rūnu dinastiju un vidējo ēru, bet jūs, elfi, nabadziņi, nepārmantojat savu senču pieredzi. Katrs fenikss ar uguns palīdzību vienmēr atdzemdi- nāja pats sevi, allaž vienu un to pašu personu. Saproti, uguns viņiem bija kā filosofu akmens, mūžīgas jaunības nodrošinājums. Katrs fēnikss bija nemirstīgs, līdz uzradās kāds, kas apgrieza tam kaklu un izcepa ar rozmarīnu. Par laimi, ceptā veidā viņi bija garšīgi un arī rozmarīna netrūka, tā nu mums izdevās šos iznīdēt.

—   Jūs viņus iznīdējāt? Jūs iznīdējāt fēniksus? Fēniksus, kuri bija nemirstīgi? Bet jūs… jūs viņus… jūs… iznīdējāt…

Kas nu tam jauneklim bija lēcies? Viņš piepeši izskatījās satriekts, sāka raustīt valodu, bet tad apklusa pavisam. Stāvēja bāls un blisināja acis. Likās, viņš ir iesviests aukstā ūdenī. Turklāt tik smagi elsoja! Tad puika spēra soli atmuguriski, viņa basā kāja paslīdēja uz pusnoskrubināta putna kaula, un viņš krita, ar pēcpusi iesēz- damies tieši biezajā putnu mēslu kārtā.

Varbūt gudrība ir raksturīga tikai daudz lielāku vecumu sasniegušiem elfiem?

—    Vai tu jūties labi? — apvaicājās Erbrovs.

—   Jūs iznīdējāt… — elfs izstostīja. — Kā jūs varējāt?

—    Nebija nemaz tik grūti. — Tīkamās atmiņas pūķi aizkustināja. Patiesībā tās nebija viņa paša atmiņas, viņš tās bija pārmantojis no sava dzemdinātāja, taču mutē tik un tā saskrēja siekalas. — Piemetām kādu lauru lapu, pārkaisījām ar jūras sāli. Cept vajadzēja tikai īsu brīdi, līdzīgi kā zivis.

—   Tie droši vien bija brīnišķīgi putni!

—    Pareizi. Zemenes arī ir brīnišķīgas ogas, un tieši tāpēc mēs tās ēdam. Fēniksi bija neiedomājami truli bezsmadzeņu radījumi, dumjāku putnu par tiem pasaulē nekad nav bijis. Un, ja kāds piedzimst tik absolūti stulbs, tad nedrīkst žēloties, ka viņu iznīdē. Fē- niksiem rūpēja tikai astes spalvu krāsas un krunciņas zem acīm. Tādu trulumu ir grūti iztēloties, tas jāpieredz pašam.

Pūķis mirkli pieklusa un turpināja: — Saruna ar fēniksu jebkuru gudrāku radību varēja iedzīt izmisumā. Tas bija kā stāvēt pļavā, kur zāle nokaltusi, bet puķes nekad nav ziedējušas. Pat atceroties vien mani pārņem izmisums. Patiesībā mēs rīkojāmies žēlsirdīgi, atbrīvojot viņus no eksistences mokām. Tie uzpūtīgie ķēmi bija gatavi dzīvi lēkt ugunī, lai tikai nevajadzētu novecot. Saproti, no liesmām nepiedzima jauns fēnikss! Atdzima tas pats dumjais tītars, kam galvā vienas vienīgas muļķības!

Pūķis nopūtās. — Suņiem, kaķiem, kanārijputniņiem, vistām, elfiem, mežacūkām un, ja tā labi padomā, arī tauriņiem vairošanās sistēma ir citāda. Tiem visiem ir tēvs un māte, kas savienojas un rada vienu, divus vai piecus bērnus, bet trušu gadījumā pat vienpadsmit vai piecpadsmit bērnu. Un neviens no šiem bērniem nav ne tēvs, ne māte. Tās ir pilnīgi jaunas būtnes, kas varbūt mantojušas tēva degunu, vecāsmātes acis, mammas kājas īkšķi un otras vecāsmātes dzerokļus. Katrs bērns ir jauna, unikāla un neatkārtojama būtne un visas gudrības sāk mācīties no nulles. Tam jāiemācās mutiskā un rakstiskā saziņa, jāiemācās čurāt īpašā traukā un nekakāt savā guļvietā, viss tiek apgūts mācoties. Saproti? Starp citu, ja jau mēs runājam par ekskrementiem, vai tu, puikiņ, zini, kur sēdi?

Puikiņš droši vien bija sasitis galvu. Jau bērnībā. Pret kaut ko ļoti cietu. Un galvu noteikti bija sasitis arī tas, kurš rakstīja, ka elfi esot visattapīgākās būtnes pasaulē.

Joršs pamāja. Viņš ļoti labi zināja, kur sēž.

Smagi uzsvempies kājās, viņš devās ārā no alas, kur netālu no ieejas bija prāva ūdens lāma, kurā varēja nomazgāties. Pūķis viņam sekoja.

No vienas puses Joršs jutās atvieglots, bezgalīgi atvieglots. Taču no otras — sajūta bija gaužām dīvaina. Kā lai to pasaka… Patiesībā likās… nu, jā, vispār viņš gribētu, lai Erbrovs atkal ir tikko izšķīlies mazulis. Brēcošs un ugunis šķaudošs, tāds, kāds viņš bija agrāk, kad skatījās uz Joršu pielūgsmes pilnām acīm.

Tagad viņš nebrēkāja un ugunis nespļāva, bet par pielūgsmi vispār nebija ko runāt.

Pasauli bija ietīstījusi migla. Apvārsnis bija nozudis dūmakā. Ūdens lāmā bija svilinoši auksts, toties tīrs. Joršs nosvieda zemē savas noplīsušās, netīrās, smirdīgās lupatas un apņēmīgi ienira.

—    Pūķis nav tā pati persona, kas viņu dzemdinājusi, viņš ir tikai precīza tās kopija un caur olas čaumalu pārņem visas sava dzemdinātāja zināšanas, prasmes un pat atmiņas par ceptiem feniksiem. Māte daba nebeidz mūs pārsteigt ar savu ģenialitāti, — pūķis aizkustināts un jūsmīgs secināja. — Tā kā pūķis jau ir absolūti ideāls radījums, nav jēgas viņu pārveidot. Turpretī jūsu vairošanās sistēma ļauj radīt aizvien citādus bērnus, cerot, ka… agrāk vai vēlāk… nu, ka pastāv iespēja… kā lai to pasaka.. — meklēdams vajadzīgo vārdu, pūķis bezgala labsirdīgi uzlūkoja elfu. — Ka pastāv iespēja sasniegt uzlabojumus, — viņš pabeidza teikumu un iecietīgi pasmaidīja.

Žēl gan, ka Joršs īsti neizbaudīja pielūgsmi tolaik, kad tā vēl bija pūķa acīs. Laikam jau tāds ir viņa liktenis: visu labo pamanīt tikai tad, kad tas jau ir zaudēts.

Ūdens bija ledaini auksts. Joršs iztēlojās sevi par zivi, un aukstuma pieskārieni kļuva tīkami. Ūdens glāstoši plūda gar ādu.

Pūķis bija aizrāvies ar skaidrojumiem un nekādi nevarēja beigt. — Ola tiek izdēta un perēšanas process aizsākas tikai tad, kad pūķa mūžs jau tuvojas beigām, tādējādi pūķis jaunajai būtnei var nodot visas savas zināšanas, visu savu pieredzi, visas savas atmiņas, — viņš dedzīgi stāstīja. — Perēšanas laikā vecais pūķis izmanto tikai nelielu daļu savu smadzeņu, tikai pakauša daivu, kura ir vis… kā lai to pasaka…

—   Visstulbākā? — piemērotu vārdu piedāvāja Joršs. Viņam pūķa uzpūtīgās runas sāka apnikt.

—   Vai tu apzinies, ka es varētu izcept tevi kā zvirbuli uz iesma? Apbrūnināt no visām pusēm? Satriekt tevi ar liesmu ugunīgo kvēli? — aizkaitināts noprasīja pūķis.

—   Tu nemūžam tā nedarītu.

—    Kā tu to vari zināt? Manas domas lasīt tu nespēj. Katrā ziņā ne jau no tik liela atstatuma!

—    Skatīdamies uz mani, tu vienmēr luncini asti, — atbildēja elfs.

Dzirdētais pūķim nemaz nepatika. Viņš mazliet paslējās un uzsēdās uz astes gala, lai apvaldītu tās neapzinātās kustības.

—    Man nav pieņemami, ka tu lieto tik rupjus vārdus, — Erbrovs vīzdegunīgi pavēstīja. — Smadzeņu pakauša daiva ir… visprimitīvākā, turpretī virsgalves, pieres, deniņu, vidus un malējās daivas ir mājvieta drosmei, izziņai, gudrībai, cēlsirdībai un… kā lai to labāk pasaka?

—    Neciešamai augstprātībai? — atkal ierosināja Joršs.

—    Lepnumam, — izlaboja pūķis. — Lepnumam. Pārākumam un sava pārākuma apziņai.

Tagad Erbrovs patiesi izskatījās sadusmots.

—    Es gribēju teikt, ka perējošs pūķis domāšanai, ēšanai, gulēšanai un dzīvošanai izmanto tikai savas zemākās smadzenes, kamēr augstākās smadzenes atrodas nepārtrauktā saskarsmē ar jaunā pūķa smadzenēm un nodod tām visas zinības. Tāpēc jaunais pūķis piedzimst jau ar visām sava dzemdinātāja atmiņām un, tikko pirmais lidojums saslēdz un savieno dažādās smadzeņu daļas, viņš ir gatavs būt…

—    Kas?

—    Pati pilnība. Absolūta un nevainojama pilnība! Atvaino, bet, kad es runāju par mūsu pilnību, es neviļus aizkustinos! — Aizgrābtības asara ritēja lejup pa pūķa vaigu. Tā sasniedza lūpas malu, atrāvās, lidoja lejup un ar klusu plunkšķi iekrita ūdenī, iezīmējot koncentriskus apļus.

Jā, būtu vajadzējis Erbrovu vienmēr paturēt kā nesaprātīgu mazuli.

Nomazgājies tīrs, Joršs izkāpa no lāmas. Ledainais vējš tūdaļ ņēmās svilināt slapjo ādu. Joršs nodrebinājās. Nošķaudījās. Pūķis, kura skatienu bija aizmiglojusi tīksmināšanās par paša diženumu, nolaida skatienu lejup.

—   Tu drebi kā mdens lapa, ko plivina salts vējš, — Erbrovs secināja. — Tas nozīmē, ka tev salst, — viņš piebilda, sajūsmināts par savu vērīgumu.

—   Nojautu, ka man neizdosies to noslēpt no tavām modrajām acīm, — elfs atcirta. Pūķa runasveids viņu vienkārši tracināja.

—   Tavas izjūtas es vani tikai iztēloties un nojaust. Mums, pūķiem, aukstums ir svešs, — Erbrovs pašapmierināi turpināja. — Zvīņas ir apbrīnojami labs termoizolācijas materiāls. Bet vēl pārāki ir mazie iekšspārni, kurus sedz vismīkstākās pūkas…

—    No apbrīnas man ļimst kājas, — atcirta elfs. Vajadzēja drīzāk tikt atpakaļ telpās 1111 mēģināt sasildīties. Bet kā lai to izdara alā, kur svilpo auksts vējš, bet grīdu klāj putnu mēsli? Varbūt siltumu var iegūt, tos mēslus dedzinot? Šī doma gan neizklausījās īpaši vilinoši. Ja vien viņš spētu kaut uz brīdi pārstāt klabināt zobus, viņš noteikti kaut ko izdomātu!

Pūķis domīgi skatījās uz viņu, tad ieplēta lielāko spārnu pāri un sakļāva kopā iekšējos, izveidojot siltu, mīkstu un vilinošu kabatu.

—    Rāpies augšā! — viņš ierosināja. — Drusku palidosim!

—   Palidosim? — Pirmajā mirklī Joršs pat nesaprata, ko pūķis piedāvā. Viņš bija tik aizkaitināts, ka pat bija piemirsis, cik jauki ir lidot. Kur nu jauki! Brīnišķīgi!

—    Palidosim, — apstiprināja pūķis, piemiegdams ar aci. Un sakārtoja iekšspārnus vēl vilinošāk. — Tur tev būs silti, — viņš atgādināja.

—   Palidosim! — iesaucās Joršs, ielēkdams pūkainajā spārnu kabatā. — Šoreiz pāri kalniem!

Erbrovs neaptverami strauji no nesaprātīga mazā brālīša bija pārvērties par neciešamu vecāko brāli, taču, izvērtējot visus ieguvumus un zaudējumus, Joršs nosprieda, ka lielais brālis tomēr ir labāks par mazo. Jo lielais taču māk lidot! Iekārtojies pūķim uz muguras, Joršs atkal ierunājās: — Paklau, bet tie tauriņi…

—   Atkal tu ar tiem tauriņiem?

—   Es jau teicu: te alā man nebija citu dzīvu radību, ko novērot. Es gribēju tev vaicāt… Tu teici, ka suņi, kaķi, kanārijputniņi, vistas un elfi vairojas tāpat kā tauriņi. Tātad arī es esmu izšķīlies no olas? Vai ne? Bet kas, tavuprāt, to olu perēja? Mamma vai vecāmāte? Droši vien vecāmāte, jo mammu es zaudēju pavisam agri… Un es gribu zināt, vai mūsu olu, tas ir, olu ar mūsu bērnu, perēs mana sieva vai viņu perēt drīkstēšu arī es?… Un kā elfi vispār perē? Sēž olai virsū kā vistas un pūķi? Vai arī tāpat kā tauriņi tikai novieto olas piemērotā vietā, lai tās pērējas pašas? Un zirnekļi arī nesēž olām virsū! Vienreiz es redzēju, kā zirneklis dēja olas…

Pūķis palika bez elpas. Apstulbis viņš kādu laiku plātīja muti.

—   Paklau, puikiņ, vai tiešām neviens no tiem, ko tu dzīvē esi saticis, un neviena no tām grāmatām, ko tu esi lasījis, nav tev izskaidrojusi galvenos dzīves likumus?

Joršs secināja, ka viena no lietām, kas viņam šai pasaulē riebjas visvairāk, ir uzruna "puikiņ".

—   Izskaidroja! — viņš atcirta. — Vecāmāte man kārtīgi izskaidroja Dekrētu par elfu aizsardzību un īpašos Noteikumus elfu dzī- veskārtības noteikšanai. Vēl es izlasīju divpadsmit senos likumu krājumus un četrdesmit sešas likumu vēstures grāmatas…

Pūķis sāka smieties un smējās ilgi un neciešami. Ik pa laikam viņam izdevās lielo smējienu apvaldīt, bet, tikko viņš pār plecu uzlūkoja elfu, smiekli atsākās ar jaunu sparu, tas bija neizturami.

- Iekārtojies ērtāk, puikiņ, — viņš beidzot teica. — Kamēr lidosim, es tev šo to svarīgu paskaidrošu.

Patiešām, vecākais brālis.

Desmitā nodaļa

Diena bija pelēcīgi blāva. Migla vērta pasauli dīvaini nenoteiktu un noslēpumainu. Lielo koku ēnas savādi tīņājās zem gaišajām lapotnēm.

Erbrovs apņēmīgi lidoja arvien augstāk un apvaicājās zēnam, kādi ir šīs dienas plāni. Jautājums bija vērtīgs, jo tā iespaidā Joršs tūdaļ bija spiests kādu plānu sacerēt.

Vajadzētu doties meklēt Monseru un Sajru, divus cilvēku cilts pārstāvjus, kas Joršu reiz bija atraduši, izglābuši, aizsargājuši un mierinājuši. Un vēl vajadzētu sameklēt drēbes… Nē, labāk to visu darīt otrādā secībā: vispirms sameklēt drēbes, pēc tam cilvēkus. Nebūtu labi piezemēties starp cilvēkiem plikam kā tauriņam. Paga, laikam tai izteicienā nebija pieminēts tauriņš. Varbūt plikam kā kāpuram…

— Kā tārpam, — izlaboja pūķis.

Pareizi, plikam kā tārpam. Tāpēc vispirms jāsagādā drēbes. Pēc tam Joršs apģērbies sameklēs sievieti un mednieku un ar viņu palīdzību atradīs sev sievu. Sieva, protams, arī būs cilvēku dzimuma. Tā būs laimīga, ka varēs kopā ar viņu visu mūžu pavadīt alā, kas atrodas kalna galā, kur gaudo vēji un nokļūt iespējams tikai kāda spārnaina mugurā. Viņa mīļuprāt dosies Joršam līdzi, lai aizvadītu mūžu, kopā ar viņu un pūķi audzējot zeltainās pupas. Nē, protams, nē, viņam nav ne mazāko šaubu par to, vai meitene būs ar mieru doties viņam līdzi. Kāpēc lai viņš šaubītos? Lai sagādātu drēbes, visprātīgāk būtu doties uz Arstridas ciemu turpat kalnu piekājē.

To nebūs grūti atrast: vajag tikai pret straumi sekot upes līkumiem. Tā ciema iemītnieki bija laipni un neizjūta naidu pret elfiem. Ļoti iespējams, ka sieviete un mednieks ir apmetušies tieši Arstridā, jo tā patiesi bija dzīvošanai labi piemērota vieta. Tomēr apģērbu sagādāt nebūs viegli. Par apģērbu vajadzētu samaksāt, proti, kaut ko dot ciema ļaudīm pretī. Taču Joršam nekā nebija, turklāt būs grūti kaulēties par cenu, esot plikam kā kāpuram.

— Kā tārpam, — atkal izlaboja pūķis.

Nu sākās ilgs un sarežģīts strīds par to, kā labāk sagādāt jel kādu apģērba gabalu. Joršs ierosināja, ka apģērbu varētu iemainīt pret Džervāzija Zvaigžņvēra, trešās rūnu dinastijas ceturtā karaļa, sarakstīto multiplās astronomijas traktātu. Galu galā bibliotēkā viņiem ir divi eksemplāri… nē, viņam nebija ienācis prātā, ka nožēlojamie un analfabētiskie cilvēki Džervāzija Zvaigžņvēra multiplās astronomijas traktātu uzskatīs par visai apšaubāmu maiņas preci… bet viņi taču, arī lasīt nemācēdami, var skatīties attēlus… grāmatā ir patiešām izcilas gravīras… nē, viņam nebija ienācis prātā arī tas, ka radījumiem, kuriem mūždien jācīnās ar aukstumu un jāpriecājas, ja izsalkumu izdodas remdēt kaut ar saujiņu kaltētu kastaņu un bļodiņu kukurūzas putras, estētiskā uztvere notrulinās… par drēbju zagšanu lai Erbrovs labāk vairs nerunā, viņš tik un tā nekam tādam nepiekritīs… tad jau labāk arī turpmāk staigāt pa pasauli plikam kā sliekai… jā, jā, labi, kā tārpam, kāda gan atšķirība…

Beidzot migla zem viņiem pašķīrās un atklājās, ka tieši apakšā ir Arstridas ciems.

Jorškrunskvarkljolnerstrinks ļoti satraucās, ka ciema ļaudis ieraudzīs, kā viņš pliks kā tauriņš vai kāpurs, nu labi, tārps… riņķo pa debesīm, sēdēdams pūķa mugurā. Taču drīz vien viņš saprata, ka šādām bažām nav pamata: no Arstridas nekas daudz nebija atlicis, un vienīgās dzīvās būtnes šeit bija kraukļi.

Māju bija vairāk nekā tolaik, kad viņš ciemu bija redzējis pirmoreiz, taču tagad tās visas bija ugunī nomelnējušas un iebrukušiem jumtiem. Nožēlojamas un bezjēdzīgas kādu durvju atliekas čīkstēdamas virinājās eņģēs. Tur, kur agrāk bija zaļojuši vīna dārzi, tagad slējās tikai pārogļojušies vīnogulāju balsti, pa kuriem vijās daži vārgulīgi stādi. Ābeles bija izcirstas. Krastmalas smiltīs līdzās pus- satrūdējušai govs maitai un kādu sīkāku lopu — kas to lai zina, aitu vai suņu — kauliņiem, apvelta uz mutes, gulēja laiva saskaldītu dibenu.

Tur, kur kādreiz bija ciema galvenais laukums, zālē mētājās saticības un pārpilnības katls — iedauzīts, apdedzis, nelietojams.

Pūķis nolaidās zemē.

Joršs jutās tā, it kā viņam būtu nomiris draugs. Ilgajos alā pavadītajos gados viņš nemitīgi bija fantazējis par savu atgriešanos pasaulē. Un, tā kā elfu pasaule pastāvēja vairs tikai vēstures grāmatās, atgriezties vajadzētu cilvēku pasaulē, bet cilvēku pasaule Jorša fantāzijās vienmēr sākās tieši šeit, Arstridā. Viņš ierastos šai ciemā un nopirktu drēbes, pretī dodams kādu senu grāmatu un dažas zelta pupas, tad apjautātos, kur meklējami Sajra un Monsers, un ciema ļaudis viņam parādītu ceļu uz viņu mājokli, kas noteikti būtu turpat tuvumā. Arstridā bija visskaistākais ciems, kādu Joršs jebkad bija redzējis, turklāt tas atradās vistālāk no draudīgajiem Daligaras kareivjiem, — skaidrs, ka viņa draugi būtu nolēmuši apmesties tieši te. Tā viņš satiktu Monseru un Sajru, un viņi teiktu: "Vai, cik tu esi skaists! Kā tu esi izaudzis! Kā mēs priecājamies tevi redzēt!" Bet viņš atbildētu: "Protams, arī es priecājos jūs redzēt. Es atnācu pateikt jums paldies par to, ka izglābāt man dzīvību, kad biju vēl mazs bērns." Un tad viņš atvērtu savu pleca somu un parādītu viņiem atnestās zelta pupas. Sajra un Monsers tās brīdi apbrīnotu, bet pēc tam viņi visi apkamptos…

Piepeši atskanējusī pūķa balss viņu iztrūcināja, — jau atkal viņš bija aizklīdis sapņos.

Savā mūžā Erbrovs bija redzējis tikai vienu alu, dažus kalnus, mežu un jūru, taču ar to bija gana, lai saprastu, ka vieta, kur viņi bija nonākuši pašlaik, bija īsta postaža. Pat vēl vairāk, šī vieta bija neizsakāmi drausmīga. No govs maitas plūda apdullinoša smirdoņa, bet tās iekšās kamoliem vien locījās trekni, balti tārpi. Virs galvas, skaļi kramšķinādami, riņķoja kraukļi. Migla klīda, viegla vējiņa izdzenāta. Aizcirzdamās nobūkšķēja kādas no pusizgāzta- jām durvīm. Bez miglas aizsega skats nebūt nebija labāks. Jaunais elfs stāvēja mironīgi bāls. Likās, apkārt redzamais posts aizžņaudz viņam elpu, likās, sāpes viņu piepilda, it kā līdzās mirtu kāds, kuru viņš ļoti mīl. Pūķis ielūkojās sava dzemdinātāja atmiņās un dzemdinātāja dzemdinātāja atmiņās, lai noskaidrotu, kas darāms, lai kādu mierinātu šādās bēdās, taču nekā piemērota neatrada. Tad pūķis pūlējās izdomāt, kādi vārdi derētu par mierinājumu viņam pašam.

—   Cilvēki, kas te agrāk dzīvoja, nav miruši, — viņš pārliecināti teica. Un norādīja visapkārt. — Redzi, tikai govs, aitas un suņa kauli. Neviena cilvēka līķa. Ne bērnu, ne pieaugušo. Viņi ir pametuši šo vietu. Vai kāds viņus no šejienes ir padzinis… Vai arī aizvedis projām ar varu… To es atceros: viens no cilvēku paradumiem ir uzmākties citiem un piespiest pārcelties uz citurieni. Un, ja kāds saka: "Paldies, nē, man labāk patīk tepat," tad tie uzmācīgie viņu pakabina kokā, savilkdami tam ap kaklu virvi, un elpošanai tādas izdarības par labu nenāk.

Vārdi iedarbojās. Jaunais elfs tūdaļ izrāvās no sastinguma. Likās, pat viņa izmisums sarucis.

—   Taisnība! — viņš teica un skriešiem izmeta līkumu cauri visam nodedzinātajam ciemam.

—   Te vairs neviena nav. Ne dzīva, ne miruša. Viņi droši vien ir pārcēlušies uz citurieni! Varbūt viņi ir aizbēguši. Bet varbūt viņus… kā bija tas vārds?… varbūt viņus deportēja. Tev taisnība, cilvēkiem ir paradums citus deportēt. Viņi tā izdarīja arī ar elfiem.

Viņi mūs deportēja uz briesmīgām vietām, ko sauca par Elfiem Paredzētām Vietām, un tur mēs cits pēc cita apmirām.

—   No kā tad jūs mirāt?

—    Laikam jau no bada. Un vēl mūs dzīvus apēda utis.

—    Vai tad elfi nav apveltīti ar maģiskām spējām?

—   Šādas tādas spējas mums piemīt. Kāpēc tu prasi?

—   Vai tad jūs nevarējāt kaut ko darīt? Sadedzināt ienaidniekus? Satriekt viņus ar zibeņiem? Apžilbināt? Uzlaist viņiem mēri?

Vai vismaz kaški?

—   Tas nav tik vienkārši. Ne jau visiem elfiem ir maģiskas spējas. Manam tēvam tādu nebija nemaz. Lielākā daļa no mums spēj tikai iekurt mazu uguntiņu un atdzīvināt knišļus.

—    Atdzīvināt knišļus? Kas tad tā par maģiju?

—    Viss atkarīgs no redzes punkta. Knislīšiem tas ir ļoti svarīgi. Un arī tu pats sajūti, cik tāds knislis ir laimīgs, ka atkal atdzīvojies, un jūties lieliski. Bet nerunāsim par knišļiem. Neviens elfs neprastu un nemūžam negribētu izraisīt kādu slimību. Pavisam reti mūsu ciltī gadījās tādi, kam piemita spējas, kuras būtu izmantojamas arī karojot, taču cilvēki baidījās, ka ar tādām prasmēm ir apveltīti visi elfi, tāpēc centās iznīcināt visus. Tā kā lielajam vairumam nekādu īpašu burvju spēju nebija, elfi neprata izvairīties no deportācijām, bet tad, kad viņi saprata, ka Elfiem Paredzētās Vietās viņus gaida tikai bada nāve, bija jau par vēlu: elfu bija atlicis maz, un tie paši bija izvārguši un skumju sagrauzti. Bet skumjās noslīkst visa maģija. Māte, kurai nomirst bērns, maģiskās spējas zaudē uz visiem laikiem.

—    Bet jūs taču varējāt izmanto vecos ieročus: zobenus, lokus, āvas. Elfi kādreiz bija izcili karotāji, diženi strēlnieki!

Joršs iegrima domās. Viņš nezināja, ko atbildēt. Patiesi, elfi kādreiz bija bijuši izcili karotāji, taču tas bija tik senos laikos. Vēl pirms viņi bija iemācījušies sajust citu dzīvo būtņu sāpes un prieku. Ja tik milzīgs ir prieks, ko izjūt knislītis, kurš atgriežas dzīvē, tad cik gan lielas ir Šausmas, ko izjūt cilvēks, kuru grasies nogalināt? Droši vien šādas un līdzīgas domas elfiem bija laupījušas spēju karot. Turklāt elfu bija atlicis maz, un tie paši nebija vienoti. Jau iepriekšējos gadsimtos bija notikušas vajāšanas. Vajāšanas un slaktiņi. Pēdējā reizē viņus neslepkavoja, tikai deportēja uz citu dzīvesvietu. Vismaz tāds iespaids bija radīts pašiem elfiem. Viņi pat drīkstēja ņemt līdzi savas grāmatas. Droši vien viņiem šķita, ka nekādas lielās briesmas nedraud. Un, kad viņi aptvēra, kas patiesībā notiek un jau ir noticis, bija par vēlu, viņi jau bija tur iekšā… un no cīnīšanās vairs nebūtu nekādas jēgas, tā tikai vairotos ciešanas… Un vēl kas… Jo vairāk Joršs par to domāja, jo svarīgāk tas šķita: visi gribēja, lai elfi mirst…

— Un tad jūs ņēmāt un nomirāt, lai iepriecinātu savus ienaidniekus? Lai nesagādātu viņiem vilšanos? Tiešām apbrīnojama laipnība, — pūķa balsī atkal ieskanējās sarkastiski toņi, taču šoreiz Joršs neapvainojās.

Viņš klusēja un domāja. Jo tagad, sarunājoties ar pūķi, domas galvā kļuva daudz skaidrākas. Tagad viņam izdevās daudz ko saprast. Arī kādu būtisku patiesību: maģija naidā noslīkst. Nē, pagaidi, pareizāk ir teikt, ka domas naidā noslīkst. Zūd vēlēšanās dzīvot, zūd vēlēšanās cīnīties… kad visi naidā rej pret tevi, visvieglākais ir padoties, ļauties, grimt lejup… nē, tas nav visvieglākais ceļš, tas ir vienīgais iespējamais… Mednieks un sieviete riskēja ar savu dzīvību, lai izglābtu manējo… tas nozīmē, ka viņi… jā, ka viņi mani mīlēja, varbūt mīlēja mani par spīti tam, ka es esmu elfs, viņiem tas nebija svarīgi, viņi tik un tā uzskatīja, ka ir vērts riskēt ar dzīvību, lai es paliktu dzīvs… Redzi, kad visi naidā rej pret tevi, pietiek, ja ir kaut viena dzīva būtne, kas par tevi cīnās, jo tad arī tu pats atgūsti spēkus un spēju cīnīties… Taču ja šī viena, kas tevi aizstāv, nav, tad tu esi pagalam, tu esi miris un visa tava cilts ir mirusi…

Zēns papurināja galvu. Tad nokāra to pār krūtīm. Vējš pieņēmās spēkā un atkal skaļi aizcirta pusizlauztās durvis. Elfs nodrebēja.

Pūķis atmaiga un teica: —Tikko tu būsi sagādājis drēbes, sameklēsim šejieniešus.

Joršs atdzīvojās. Pacēla galvu. Pamāja.

—   Te vairs neviena nav, — piebilda pūķis. — Varbūt tu vienkārši vari paskatīties, vai tepat neatrodas kaut kas, ar ko tu varētu piesegt plikumu.

—    Vai tā nebūtu zādzība?

—   Nē, — pūķa balss tagad skanēja maigi. — Protams, nē. Tu tikai paņemtu lietas, kas nevienam vairs nav vajadzīgas.

Elfs vēlreiz izstaigāja ciemu, viss bija nopostīts un nodedzināts. Vienā no graustiem, kas agrāk droši vien bija bijusi lielākā no ciema mājām, viņš atrada rotaļu laiviņu un lupatu lellīti. Joršs tās paņēma, un sirdī atkal ietriecās jauni skumju dūrieni. Piepeši kaut kas gaišs iznira no miglas. Tas bija liels, ļoti vecs un kārns suns. Visu šo laiku suns bija slēpies niedrājā, droši vien milzīgā pūķa sabiedēts, taču tagad, kad Joršs bija pieskāries rotaļlietām, tas ar mokām bija pieslējies kājās un lēnām vilkās pie elfa. Suns vieglītēm luncināja asti. Viņa acis bija aizvilkusi balta akluma plēve, taču oža vēl pilnībā nebija zudusi.

—    Draugs! — iesaucās Joršs. — Draugs, Draugs! Manu Draudziņ! Tas bija viņu suns! Sajras un Monsera suns. Draudziņ, manu Draudziņ!

Arī suns viņu bija pazinis. Joršs nometās ceļos un apvija rokas ap vecā drauga kaklu, ko sedza reta un pelēcīgi netīra spalva. Suns laizīja viņam seju. Joršs nolaida plaukstas uz suņa pieres, un viņa apziņā ieplūda juceklīgas atmiņas: kliedzieni, asas smakas, uguns, bailes. Suns atcerējās, kā ciems bija dedzis un viņam bija iespēris liesmu izbiedēts zirgs. Tad nāca citas atmiņas, citas smakas: izsalkums, vientulība, skumjas, dienas, kas aizvadītas, ar treknajiem tārpiem cīnoties par lopu maitām, cerība, ka reiz tomēr kāds atgriezīsies. Tagad kāds bija atgriezies. Viņa darbs bija galā. Sargs varēja doties atpūtā. Joršs bija atgriezies, bija atradis ceļu uz mājām un gan jau savedīs visu kārtībā. Tad atkal atgriezīsies visas vecās smaržas — kaltētu ābolu smarža, kūpinātu irbīšu smarža, — visas labās smaržas, ko ap sevi rada cilvēki, kas dzīvo mierā un cits citu mīl. Vēl Joršs uz mirkli suņa atmiņās samanīja sievietes un mednieka stāvus un uz brīdi tur pazibēja arī kāda cita, mazāka ēna, — kāds, kurš bija rotaļājies ar lupatu lelli un mazo laiviņu.

Apskāviens bija ilgs. Joršs tupēja, apskāvis suni, un juta tā bezgalīgo nogurumu. Tagad, kad sargāšana bija galā, Draugs ilgojās tikai pēc atpūtas. Joršs juta, kā suņa elpa kļūst arvien lēnāka, līdz aprimst pavisam. Juta vārgu suņa sirds pukstu, tad vēl vienu vājāku, tad vēl vienu pavisam vāju un tad pašu pēdējo. Pēc tam vairs nebija nekā. Joršs vēl ilgi tā tupēja, turēdams suni savās skavās un juzdams, kā tā ķermeņa siltums pamazām aizplūst un muskuļi sāk sastingt. Viņš nebija darījis neko, lai Drauga dzīvību aizkavētu, bet tagad ilgi gaidīja, pirms atraisīja skavas. Nu vairs nebija nekādu šaubu: Monsers un Sajra bija dzīvojuši te, šajā ciemā, mājā, kur Joršs bija uzgājis rotaļlietas. Droši vien viņus piemeklējusi kāda briesmīga nelaime, — tagad vēl jo vairāk vajadzēja viņus sameklēt.

Joršs izlaida no rokām suni, vēl pēdējoreiz noglāstīja, pārlaizdams plaukstas viņa acīm, un tad apglabāja upmalā, kur Erbrovs ar vienu astes vēzienu ātri bija izracis kapa bedri. Atsākās drudžaini apģērba meklējumi, jo tagad vajadzība doties cilvēku pasaulē bija daudz steidzamāka.

Nospriedis, ka tomēr neko šeit neatradīs, Joršs jau grasījās mest mieru, kad piepeši uzspīdēja veiksme. Tālākajā no mājelēm viņš patrepē uzgāja vecu lādi, ko sabrukušo kāpņu akmens pakāpieni bija pasargājuši no liesmām. Tā bija skaista riesktkoka lāde, ko rotāja dzelzs stīpas ar gravējumiem, un, kaut arī tā bija aizslēgta, pūķa ķetna vāku nocēla pavisam viegli. Lādē bija gara un balta linu kleita, viscaur izšūta sīksīkiem ziediņiem. Droši vien kāds pavadījis daudzus gadus, darinot ziediņu pēc ziediņa. Ap piedurkņu galiem un brunču malu bija citāda auduma joslas, kurās rakstus veidoja caurumiņi, un pūķis teica, ka šādu caurumotu audumu saucot par mežģīnēm. Ņiebura pašā priekšā bija izšūts S burts.

Daudzas plānāka un biezāka auduma kārtas klājās cita pār citu, un Joršs tajās sapinās, tomēr beidzot tērps bija viņam mugurā. Vismaz viena problēma bija atrisināta.

Pūķim gan prātā pazibēja neskaidras atmiņas, ka cilvēku cilts vīrieši nekad, nemūžam un itin nekādos apstākļos nevalkā šādus baltus, garus, ziediem izšūtus un plīvuru plīvuriem rotātus tērpus, un pat cilvēku cilts sievietes tādus nēsā tikai vienu dienu mūžā, proti, tai dienā, kad iziet pie vīra, tomēr pūķim šīs atmiņas nešķita pietiekami svarīgas un viņš nolēma neko neteikt. Pūķi piedzimst kaili un tādi paliek līdz pēdējai stundiņai. Zināšanas par sarežģītajiem cilvēku ģērbšanās paradumiem bija pārmantotas no senčiem, tomēr atmiņas apcirkņos glabājās tikai kā nevajadzīgs balasts, — katrā ziņā šie dīvainie un neskaidrie cilvēku paradumi nebija nekas tik svarīgs, lai to dēļ tagad uzsāktu strīdu.

Vienpadsmitā nodaļa

Nevarēja teikt, ka Rite patiešām mācētu lasīt.

Un nevarēja teikt, ka lasītmācēšana patiešām būtu aizliegta.

Dragarna un Strumacis lasīt prata. To viņi darīja ar bezgalīgu lepnumu, patiesībā aiz iedomības vai pušu sprāgdami. Kad pienāca retie rīkojumi no Daligaras, viņi tos lasīja, lepni izriezuši krūtis. Taču tiem ļaudīm, kas nekādi nebija saistīti ar grāfistes Pārvaldi, lasītprasme bija, tā sakot, nevajadzīga vai varbūt pareizāk būtu teikt — stipri nevēlama, jo tās noteikti bija aizdomīgas zināšanas. Arstridā, ciemā, kur bija piedzimusi Rite, drusciņ mācēja lasīt, un tur pat bija tāda kā skola. Arstridā bija brīnišķīgs ciems, ko no visām pusēm ieskāva ēdamā pārpilnība: no vienas puses bija upes foreles, no otras — dārza āboli. Pašā vidū bija sakņu dārzi, kur kašņājās vistas, bet aiz pakalna pļavās ganījās govis, un govis nozīmēja pienu, kas vēlāk pārvērtās arī par sviestu.

Kad nevajadzēja zvejot foreles, lasīt ābolus, slaukt govis vai labot žogus, tas nozīmē, labi ja reizes divas gadā, ciema vecākais sasauca kopā bērnus un mēģināja tiem iemācīt alfabētu, kas bija vienīgā smalkā gudrība, ko mācēja viņš pats. Mācības notika trokšņaini un juceklīgi, audzēkņi smējās, ciema vecākais šķobīja jokainas grimases, bet visai šai jautrībai ātri pielika punktu bērnu mātes, kas sauca savas atvases mājās, jo atkal bija pienācis laiks slaukt govis vai lasīt ābolus. Vai kūpināt foreles. Vai bērt vīnogas uz smalkām restītēm, lai tās izkalstu un kļūtu par rozīnēm, ko pēc tam varētu pielikt mīklai, cepot medus raušus, kad pienāks ziemas saulgrieži.

Burtus pazīt ciema vecākajam bija iemācījis kāds noslēpumains un leģendārs ceļotājs ar neizrunājamu vārdu, — tas bija iegriezies Arstridā dažus gadus pirms Rites dzimšanas un bija atgādājis uz ciemu zivju kūpināmo trauku, ko arīdzan apvija noslēpumi.

No juceklīgajām mācību stundām Rite bija paturējusi prātā četrus sava vārda burtus: RlTE.

R kā gardie Rauši un Rozes, jo arī rožu ziedlapiņas varēja mērcēt medū un gatavot no tām saldus kārumus.

I kā cepta Irbe. Pēdējo cepto irbi viņi bija ēduši dienu pirms tam, kad ciemā kā izbaduši vilki iebruka Daligaras kareivji un pieprasīja gan visu to, kas ciema ļaudīm piederēja, gan to, kā viņiem nemaz nebija. Karavīri teica, ka cieminieki neesot nomaksājuši vecus nodokļus. Tas notika pēdējā vasarā. Bet pēc tam nākamajā ziemā ciemu nopostīja un Rites vecākus apcietināja. Pareizāk, otrādā secībā: vispirms apcietināja vecākus un tad nopostīja ciemu. Kad karavīri dedzināja ciema mājas, Rite jau bija nonākusi Bāreņu namā, un par notikušo viņai pastāstīja Dragarna. Kad karavīri ieradās pirmoreiz — vasarā, viņi pieprasīja milzumu visa kā: labību, kas vēl nebija nopļauta, kūpinātas foreles tādos daudzumos, ko ciema iemītnieki nevarētu nozvejot un nokūpināt pat vesela gada laikā. Un to visu kareivji paģērēja grāfistes un tās Valdītāja un Tiesneša vārdā. Ciema vecākā tolaik vairs nebija, viņš bija nomiris iepriekšējā ziemā, neilgi pēc savas meitas kāzām, tāpēc ar kareivjiem cieminieku vārdā runāja Rites tēvs. Viņš teica, ka Daligaras grāfiste viņiem nekad neko nav devusi un arī viņi grāfistei neko nav parādā. Vēl viņš piebilda, ka var, protams, pieprasīt nodevās kādu daļu no ļaužu labumiem, taču nedrīkst gribēt atņemt visu un prasīt vēl vairāk, nekā tiem jebkad piederējis. Tieši tad viens no kareivjiem, tāds liela auguma un iedomīga skata vīrs ar biezu bārdu, vērīgi nopētīja Rites tēvu un māti un pazina viņus: šie esot tie paši cilvēki, kas bijuši kopā ar elfu. Tie, kuri aizstāvējuši briesmīgo elfu, kurš bija postījis Daligaru pirms daudziem gadiem. Rite tam neticēja: nav iespējams, ka viņas vecāki būtu aizstāvējuši tik pretīgu radījumu, elfu. Tie noteikti bija apmelojumi.

T kā Trekns piens un krējums. Un Tīri izēsti Trauki.

E kā Eļļa, kurā var cept pankūkas un citus gardumus. Visvairāk gardumu Rite redzēja toreiz, kad precējās Sīlija, ciema vecākā meita. Sīlijai mugurā bija brīnumskaista balta kleita ar izšūtiem ziediem, plīvuriem, mežģīnēm un skaisti izlocītu S burtu uz ņiebura. Tais kāzās galdi vai lūza no ēdieniem, un Rite ēda tik daudz, ka viņai pat apsāpējās vēders un no trešā riekstu kūkas gabala vajadzēja atteikties. Tagad, neapēsto kūku atceroties, acīs saskrēja asaras.

Ja Rite nepazītu četrus sava vārda burtus un vēl to, kurš bija rotājis Sīlijas kleitu, šis būtu bijis parasts rīts, kuru mazliet neparastāku padarītu tikai Daligaras amatpersonas ierašanās. Amatpersonas rati atveda pārtiku un kārtējos jaunos un gaidītos iemītniekus viesmīlīgajam Bāreņu namam. Jaunie un gaidītie iemītnieki bija divi sīki, kalsni, gaišmataini puikas, — pilnīgi noteikti brāļi, abi atļekušām ausīm un vasarraibumainām sejām. Puikas tupēja ratos starp dažādiem saiņiem un podiem, no kuriem vislielākais bija iespaidīgu izmēru vecs un netīrs vara katls. Lai arī šis trauks bija vecs, tomēr caurs tas nebija un droši vien bija atsūtīts no Daligaras kā aizstājējs vēl vecākajam un neskaitāmas reizes labotajam un lodētājām katlam, kurā tika vārīta mūžīgā Bāreņu nama putra. Līdzās milzu katlam bija sakrauti lielāki un mazāki cieši aizvākoti grozi un kubli, un uz katra no tiem bija kāds uzraksts. Dragarna bija sajūsmā par savu lasītmāku un izmantoja katru iespēju ar to padižoties. Lai gan uzraksti patiešām bija noderīgi: nebūtu labi ielikt sieru tai pašā grozā, kurā iepriekšējā braucienā bijusi ieslodzīta dzīva zoss, jo, cik zināms, zosu mēsli un to smaka siera īpašības neuzlabo.

Pētot vezumu, Rites sirds piepeši nodrebēja. Uz vismazākā kubli ņa bija uzraksts, kurā atkārtojās pieci viņai pazīstamie burti un viens svešs.

Nevarēja būt nekādu šaubu. SVIESTS.

Sviests bija visgardākā un dārgākā no visām ēdamlietām: balts kā piens, zeltains kā gaisma, maigs kā glāsts. Piciņu sviesta mamma vienmēr pielika biezputrai svētku dienās.

Sviests nozīmēja sapni par sātu, pārpilnību, agrāko dzīvi. Sevišķi veiksmīga un bagāta gada beigās sviestu lika arī pie īpašajiem cepumiem, ko cepa tikai uz ziemas saulgriežiem, lai nosvinētu brīdi, pēc kura gaisma pamazām sāk atgriezties.

Rite nespēja iztēloties, kāds varētu būt sods par sviesta nozagšanu. Dragarna gan pratīs piemērotu sodu ne tikai izgudrot, bet arī izpildīt. Vai varbūt šāds pārkāpums pārsniegtu pat Dragarnas iztēles robežas? Varbūt cilvēks, kurš bargi soda pat tos, kas iemet mutē kādu nožēlojamu kazeni, nespēj iedomāties, ka viens no sīkajiem zaglēniem varētu uzdrošināties pastiept rokas pēc vislielākā dārguma, pēc visreibinošākās baudas — pēc sviesta.

Mazākais no atvestajiem puikām sāka raudāt, un Dragarna pavēlēja, lai Rite to izceļ no ratiem. Taču viņa, būdama drausmīgi stulba un lempīga, kā vēlāk ilgi kliedza Dragarna, uzgrūdās lielajam vara katlam, kas, baismīgi dārdēdams, novēlās zemē un izgāza no vezuma arī citus saiņus. Kad viss bija sakrauts atpakaļ, izrādījās, ka sviests ir pazudis. Dragarna pārmeklēja visu un visus — jo īpaši Riti, taču kubliņš ar sviestu bija izgaisis. Beigu beigās viss tika izskaidrots ar pārpratumu: varbūt sviests no Daligaras nemaz nebija atsūtīts. Riti vēlreiz pārmeklēja un drošības pēc kārtīgi nopēra. Ar to pašu šis negadījums tika uzskatīts par atrisinātu.

Jaunos Bāreņu nama iemītniekus sauca Sīrns un Satris. Kad pienāca vakars un abi puikas kopā ar pārējiem bija sadzīti vecajā, netīrajā aitu kūtī, asaras viņiem jau bija izsīkušas. Kresks un Morons katram no bērniem, kā allaž, bija izdalījuši pa ābolam un putras devai, un tagad visi sēdēja zemē uz saviem apmetņiem un centās ēst pēc iespējas lēnāk, lai trūcīgās vakariņas tik drīz nebeigtos. Rite ilgi visus vēroja: abus noraudājušos jauniņos, Kresku un Moronu, Kalu, pārējos. Tad apskatīja savus svaigākos, pēcpusdienā nopelnītos zilumus. Tad vēlreiz uzlūkoja bērnus un vēlreiz zilumus. Sīrns un Satris atkal ieraudājās, un Kala veltīgi centās viņus nomierināt. Kresks un Morons nikni uzbrēca, lai sīkaļas apklust, taču arī tas nelīdzēja, tieši otrādi. Kad Rite raudāšanu ilgāk vairs nespēja paciest, viņa piecēlās un, iekams Kresks un Morons paguva viņu aizkavēt, pazuda aiz durvīm. Kad viņa atgriezās, rokās viņai bija sviesta kubliņš.

— Lai jau izput! — viņa teica. — Īstenībā es to gribēju paturēt tikai sev, un es būtu to pelnījusi! Paskatieties, kādi zilumi… Zagt nav grūti, galvenais ir novērst uzmanību: kad katls rībēdams gāzās zemē, īsu mirkli visi skatījās tikai uz to, bet es sviestu paslēpu zem ratiem. Tas, kurš māk novērst cilvēku uzmanību, var darīt visu, ko iedomājas. Un veiklais var pagūt nočiept visu, ko vēlas. Es pati mācētu karalim no galvas nozagt kroni… Kad neviens uz ratiem vairs neskatījās, es paņēmu sviestu un paslēpu krūmos… bet tagad beidziet raudāt… katram tiks pa sviesta pikucim… uz putras… kā mājās… Ja es to sviestu ēstu viena pati, man pietiktu ilgam laikam un mani droši vien pieķertu…

Vispārēja sajūsma.

īsti svētki.

Gluži kā mājās gan nebija, tomēr vismaz šai vakarā bēdas un izsalkums bija uzvarēti. Pat Kresks un Morons bija tik pārsteigti, apmierināti un apbrīnas pilni, ka neiedomājās ar draudiem un sitieniem atņemt pārējiem negaidīto dārgumu.

Raudāšana noklusa. Ari abi jauniņie, piespiedušies viens otram, bija nomierinājušies.

Ritei vēl un vēlreiz nācās skaidrot, kā pareizi zogams. Viņa pat pāris reižu to nodemonstrēja. Pēc tam kāds pajautāja, kā gan viņa sapratusi, ka tieši tai kubliņā ir sviests. Un Rite skaidroja ari to: trīsreiz S kā Saule un Siltums, 1, E un T no viņas pašas vārda un vēl viens nepazīstams, bet uzminams burts. Sie skaidrojumi izraisīja vēl lielāku apbrīnu nekā zagšanas pamatlikumu izklāsts. Izrādījās, ka visi vienmēr bija uzskatījuši, ka lasīšana ir… nu, kā lai saka… burvestību paveids. Parastiem cilvēkiem nesasniedzama un neizprotama noslēpumaina māksla, kas vienmēr dalīja un dalīs pasauli divās daļās: tajos, kuri burtus pazīst un savā ziņā uzskatāmi par augstākas kārtas būtnēm, un tajos, kuri burtus nepazīst un nekad nepazīs. Tad Rite, notupusies uz netīrās klona grīdas, vēl un vēlreiz vilka piecus burtus, un šī maģija kļuva sasniedzama visiem. Labi, ka viņa mācēja ne tikai sava vārda burtus, bet arī to, kurš bija izšūts uz ciema vecākā meitas kāzu kleitas, jo arī abi jauniņie vairs neraudāja un ar pirkstu zīmēja uz grīdas līkumotu S burtu, atklājuši, ka tieši ar to sākas abu vārdi. Vēl Rite atcerējās A burtu, ar kuru sākās Arstridas vārds, un nu jau burti bija veseli seši.

Visi rakstīja ilgi un tikai tad likās gulēt, un Ritei nez kāpēc šķita, ka uz klona grīdas zīmētie burti ir bijuši ļoti svarīgi, pat svarīgāki par sviesta gabalu. It kā rakstu zīmes vilkdami, viņi visi būtu kļuvuši mazāk nožēlojami.

Beigu beigās viņi nopūta sveci un ļāvās miegam.

Tikko Rite aizvēra acis, aiz plakstiņiem visu piepildīja košs zaļums ar sarežģītām zelta līčloču vijām.

Divpadsmitā nodaļa

Lai nenosmērētu tērpa apakšmalu, Joršs to bija saņēmis uz augšu un pie vidukļa sasējis mezglā. Tik neērtas drēbes viņš vēl nekad nebija nēsājis. Pat drausmīgās, dzeltenās kaņepāju drānas, kādas ar likumu bija noteikts nēsāt visiem elfiem un kādas ari viņš pats bija valkājis bērnībā, — tās asās, raupjās un smagās lupatas tomēr bija ērtākas par šo plandošo baltā linaudekla mākoni. Katrā ziņā Joršs no visas sirds centās to nesaplēst un nenosmērēt, — viņš pat bija gulējis uz palodzes, iekārtojies zem vienas no nedaudzajām nesadrupušajām dzintara rūtīm. Un palodzi viņš pirms tam bija rūpīgi noslaucījis, izmantodams šai vajadzībai no žagatu astes spalvām meistarotu slotiņu, — neskaitāmas žagatas zem senajām velvēm jau bija iekārtojušās uz pastāvīgu dzīvi.

No rīta pamodies, Joršs alkatīgi kampa gaisu, — sirdi žņaudza mokošs nemiers, un visu nakti bija rādījušies šausmīgi murgi: viņš bija redzējis degošu ciemu un dzirdējis, kā tumsā veltīgi skan izmisīgi palīgā saucieni. Vajadzēja doties ceļā tūlīt pat, nevilcinoties ne mirkli. Viņa brīnišķīgais tērps nakts laikā gandrīz nebija notraipījies, — jā, varēja doties ceļā. Pūķi viņš sastapa ārpus alas un pavēstīja viņam par savu ciešo nodomu tūliņ doties meklēt sievieti un mednieku. Bet pēc tam — jau bez steigas un ar viņu abu palīdzību — varēs sameklēt sievu. Jā, viņš vēl ir jauns, tiesa, bet elfiem ir pieņemts pēc piemērotas līgavas sākt lūkoties jau ļoti agri, kaut arī līdz kāzām vēl jāgaida daudzus gadus. Un elfiem mūža laikā ir tikai viena mīlestība. Vienmēr tikai viena. Jo elfi uzskata, ka mīlestība ir kaut kas tik liels un skaists, ka tai jāveltī visa dzīve. Elfu vēsturē ļoti bieži ir bijuši gadījumi, kad bērns spēlējas ar rotaļlietu, kura bērnībā bijusi kopīga viņa vecākiem. Re, kaut vai viņa paša gaišzilais vilciņš: kad Jorša tētis vēl bija pavisam mazs, viņš to uzdāvināja Jorša mammai, un pēc tam tā kļuva par Jorša rotaļlietu.

Tomēr Joršu māca šaubas. Arī par savu tērpu. Viņš pat jautāja pūķim, vai viņa drānas ir piemērotas līgavas meklējumiem, un pūķis viņu mierināja, teikdams, ka ikviena sieviešu dzimuma būtne, kas viņu pieņems un pacietīs šādā ietērpā, noteikti būs īsts iecietības iemiesojums un brīva no nevajadzīgiem aizspriedumiem.

Tad pūķis nolaida skatienu un atsāka skrubināt cepta putna spārniņus.

—    Ko tu dari? — elfs apjucis jautāja.

—    Ēdu brokastis, — līksmi atbildēja pūķis. Un nodemonstrēja iespaidīgu izmēru pašdarinātu iesmu, uz kura vēl bija aplūkojams vismaz ducis ceptu putnu — žagatu, ūpju un medņu. — Arī es tev palīdzu nokārtot laulības dzīvi. Atbrīvoju no ķēzītājiem mājokli, kurā tu grasies ievest sievu. Puse darba jau būs padarīta, un tev atliks tikai izslaucīt mēslus.

Joršs skatījās uz viņu apstulbis, satriekts, šausmu pārņemts. Erbrovs bija aprijis žagatas! Un arī ūpjus! Brīnišķīgos šķietami lempīgos ūpjus ar līkajiem knābjiem un skaistās melnraibās žagatas! Jā, tās neciešami trokšņoja un baismīgi ķēzījās. Taisnība, taču tāpēc vien tās nebija pelnījušas nonākt pūķa rīklē.

—    Kā tu varēji? — elfs aizlūstošā balsī jautāja.

—    Ar rozmarīnu, — rāmi atbildēja pūķis. — Tepat blakus alas durvīm aug paliels krūms.

Pūķis nožāvājās un sāka tīrīt zobu spraugas, par bakstāmo izmantodams nograuztu medņa stilbakaulu.

—   Labi, — viņš teica. — Kad dosimies ceļā?

—    Mēs? — apjucis pārvaicāja Joršs.

—    Mēs, — mierīgi apstiprināja pūķis.

To nu Joršs nebija gaidījis. Lai nu ko, tikai ne to! Viņš taču nevar doties uz cilvēku pasauli, ņemot sev līdzi pūķi. Kā gan tas iespējams? Erbrovs taču ir… — …Uzkrītošs, — viņš samulsis izstostīja. — Saproti, tu esi ļoti uzkrītošs. Ļoti skaists, neapšaubāmi skaists un, es pat teiktu, brīnišķīgs. Bet man cilvēku pasaulē jāizturas neuzkrītoši. Cilvēki pārbīsies pat tad, ja uzzinās, ka es esmu elfs. Kas gan notiks, ja viņi ieraudzīs pūķi?

Tomēr Joršs negribēja būt nepieklājīgs un pūķi aizvainot. Tāpēc viņš tam veltīja starojošu smaidu un teica: —Tu taču tagad proti lidot un vari doties… kā tu pats iepriekš izsacījies?… pētīt universu un ar savu klātbūtni uzlabot pasauli.

—   Vienatnē pētīt universu nav pārāk jautri, — nesatricināmi atbildēja pūķis. — Mēs būsim piesardzīgi. Lidosim tikai naktīs, bet pa dienu es slēpšos aizās un meža biezokņos. Neuztraucies, neviens mani nepamanīs. Bet, ja pamanīs, mēs uzlidosim virs mākoņiem. Un vai tu esi aizmirsis, ka lavīnas ir aizbērušas gan kāpnes, gan seno ceļu? Mēs taču no augšas to redzējām. Un galu galā es esmu pūķis. Tici man, pūķa klātbūtne ievērojami samazinās to cilvēku skaitu, kas mēģinās tevi pakārt vai kā citādi nodarīt tev ļaunu.

Daligarā bija atrodams senais pareģojums, kas vēstīja par pēdējo elfu. Arī tāpēc Daligara būs laba vieta, no kuras sākt meklējumus.

Pareģojums bija marmorā iekalts Jorša liktenis. Tis rādīja viņam ceļu. Ne tēva, ne mātes Joršam nebija. Visa viņa ģimene bi ja tikai zils koka vilciņš un atmiņas par vecomāti, kura teica, lai viņš iet prom un neatskatās. Taču sensenos laikos ir dzīvojis kāds, kurš jau zinājis par Joršu, nosapņojis viņu, meklēdams nākotnes zīmes tālu zvaigznāju riņķojumā.

Kāds senatnē bija iecirtis marmorā burtus un uzrakstījis, ka Joršs vienlaikus būs un nebūs pēdējais. Viņam būs sieva. Varbūt. Vismaz tā pareģojums bija saglabājies atmiņā. Par pirmajām rindām nebija šaubu:

Kad ūdens pārplūdinās zemi, saule izdzisīs, nāks tumsa un sals. Kad pēdējais pūķis un pēdējais elfs pārlauzis loku,

pagātne un nākotne satiksies, un jaunas vasaras saule iemirdzēsies debesīs.

Šie vārdi viņu lēma lepnai vientulībai. Tāds bija viņa liktenis. Pēdējais ir pēdējais. Tas, kurš palicis vienīgais.

Taču pareģojuma turpinājums deva cerības.

Par turpinājumu Joršs nebija tik drošs. Iespējams, ka tur bija rakstīts, ka viņam jāapprec meitene, kurai ir rīta gaismas vārds un kura redz tumsā, meitene, kura ir…

…meita vīrietim un sievietei, kuri…

Kuri?… Ko?

Un vēl bija tā dīvainā drakonoloģijas rokasgrāmata, kurā bija rakstīts kaut kas par cilvēku un elfu pēcnācējiem, kuri sacerot pasakas par nozaudētām princesēm. Varbūt elfi un cilvēki patiešām var savienoties laulībā. Droši vien agrāk tā jau noticis ne reizi vien un tieši šādās ģimenēs dzimušie sacerēja mīlas romānus, kuri tik ļoti gāja pie sirds perējošiem pūķiem. Varbūt tas, ka viņš ir pēdējais elfs, nemaz nenozīmē to, ka viņam lemts mūžs vientulībā.

Varbūt viņam bija savs ceļš, kas neaprausies tumšā aizā.

Viņa ceļš ir iekalts Daligaras akmeņos.

Kādu bridi viņi abi ar pūķi apspriedās, uz kuru pusi jādodas, lai atrastu Daligaru. Gan Erbrova dzemdinātājs, gan dzemdinātāja dzemdinātājs šai pilsētā bija uzturējušies, taču perēšanas laikā pēcnācējam visos sīkumos tiek nodots vēsturiskais vēstījums un konkrēti fakti, taču orientēšanās māka un izpratne par virzieniem pazūd. Erbrovs spētu uzskaitīt visus akmeņkaļus, kas piedalījušies Daligaras nocietinājumu būvēšanā, viņš varētu nosaukt katra vārdu, palamu, tēva vārdu un bērnu skaitu, taču, kur atrodas pati Daligaras pilsēta, viņam nebija zināms. Joršam bija karte, taču tā bija pārlieku vienkāršota un drīzāk līdzinājās parastam zīmējumam: no kartes varēja izsecināt vienīgi to, ka Daligara atrodas dienvidos, bet ar šādām ziņām bija krietni par maz.

Beigu beigās viņi nolēma lidot virs upes, kura agrāk vai vēlāk viņus aizvadīs līdz pilsētai.

Upes ūdens vizuļoja mēness gaismā, un arī naktī tās vijumi pietiekami skaidri rādīja ceļu. Pamanījuši kādu cilvēku mājokli ar gaismu logos, viņi drošības pēc nolaidās zemāk un lidoja starp lapegļu galotnēm. Tumsa bija dažāda melnuma un biezuma: melnās debesis visapkārt un vēl melnākie meži zem viņiem, bet, kad viņi nolaidās lejā starp koku stumbriem, meža tumsa bija daudz tumšāka par debesīm, kur tomēr vizuļoja zvaigznes, bet vismelnākā bija zeme, pret kuras piķa tumšumu izcēlās sudraboti mirgojošie upes loki.

Ja Erbrovs lidoja augstu, viņiem nebija jāseko līdzi visām upes mestajām cilpām un ceļš kļuva daudz īsāks. Joršs atcerējās ilgo un nogurdinošo gājienu pretējā virzienā. Viņš gan nevarēja žēloties, ka ceļš bijis mokošs, jo Monsers viņu nesa rokās vienmēr, kad Joršs bija noguris. Taču ilgs šis gājiens bija nenoliedzami. Tagad viņi sasniedza Daligaru jau pirms rītausmas. Maigajā rīta gaismā upes ūdens laistījās zeltains, un tajā krita melnas ēnas no drūmajām, augstajām nocietinājumu sienām, kuru augšmalā cits pie cita gluži kā milzu dzeloņcūku adatas rēgojās asi piķi. Likās, pa šiem gadiem torņu, dzeguļu un šaujamlūku skaits tikai pieaudzis.

Erbrovs lēni noplanēja pļavā, kuru no visām pusēm ieslēpa kastaņu birze. Pareģojums bija meklējams pilsētas dienvidu daļā, turpretī vienīgā ieeja pilsētā — lielie vārti ar paceļamo tiltu — atradās ziemeļos. Plāns bija vienkāršs: pūķis paliks guļam zaļajā zālē, noslēpies ēnā, kur rīta nedrošajā gaismā nebūs pārlieku uzkrītošs, turpretī Joršs vispirms, nepievēršot sev uzmanību, paies garām sargiem, kas stāv pirms paceļamā tilta, pēc tam paies garām sargiem uz paceļamā tilta, tiks garām arī tiem, kas stāv sardzē aiz paceļamā tilta, tad iejuks pūlī un veiksmīgi izvairīsies arī no tiem kareivjiem, kuri patrulē ielās. Tā viņš aizies līdz pilsētas dienvidu mūriem, kas saglabājušies no senās Taisnīguma pils, un izlasīs pareģojumu.

Savilcis vienaldzīgu seju, Joršs tuvojās paceļamajam tiltam. Ar vienu no sarežģītā, baltā tērpa plīvuriem viņš kā ar kapuci bija nosedzis galvu, apslēpdams smailās ausis un pārlieku gaišos matus. Sirds nevaldāmi sitās. Daudzus gadus viņš bija nodzīvojis bibliotēkā nesasniedzama kalna virsotnē, kur vienīgā sabiedrība viņam bija pūķis. Tagad milzīgais visapkārt redzamo cilvēku daudzums viņu satrauca. Satraukumam pievienojās bailes no vardarbības, cerības atrast sava likteņa zīmes, atmiņas par Monseru un Sajru, kā arī skumjas ilgas, ko šīs atmiņas allaž modināja. Viņš bija nonācis dažu soļu attālumā no vārtiem, kad ļaudis neizskaidrojamā veidā sazīmēja viņa citādību. Visi pārtrauca savu darāmo: tie, kas bija pļāpājuši, apklusa, tie, kas gāja pār tiltu, apstājās, kāpostu un ābolu pārdevēji pārstāja lielīt savu preci un pievērsa viņam pētī- gus skatienus. Taču vārdu elfs nekur nedzirdēja. Visi gluži vienkārši sāka nevaldāmi smieties. Nez no kurienes uzradās bariņš noskrandušu puišeļu un sava barveža — lielāka puikas ar neiedomājami atlekušām ausīm — pamudināti, sāka viņu mēdīt un apsaukāt. Puikas klaigāja visi reizē, un Joršam neizdevās neko saprast, taču viņš bija pārliecināts, ka arī tagad nav izskanējis elfa vārds. Kāpēc tad tie uzvedas tik dīvaini?

Daži raidīja pret viņu akmeņus, taču tie nesasniedza mērķi, — sakoncentrējies uz lidojuma trajektoriju, Joršs spēja novirzīt tos sāņus. Pirmajā mirklī viņu bija pārņēmušas bailes, taču drīz viņam spēle ar akmeņu atvairīšanu gandrīz vai iepatikās. Vienam no vārtu sargiem šīs izpriecas apnika, un viņš, skaļā balsī uzrēcis puikām, panāca, lai akmeņi vairs nelido un troksnis uz bridi pieklust. Tas bija gara auguma kalsns vīrs ar kuplu pelēcīgu bārdu. Viņš pavērsās pret Joršu un pamāja, dodams zīmi sekot. Droši vien sargs gribēja apspriesties ar kādu virsnieku. Paklausīgi sekodams sargam, Joršs iegāja pilsētā, un sarga klātbūtne viņu pasargāja no jauniem uzbrukumiem. Daudzus gadus viņš bija pavadījis bibliotēkā, un tagad Daligara viņam šķita milzīga. Tāpat kā bērnībā pilsēta viņu apreibināja. Te bija neskaitāmas lielas ēkas, senas kolonnas un arkas, kas, savienojoties un krustojoties, iezīmēja dīvainus rakstus pret debesīm. Daudzas no arkām bija apdrupušas, velves iebrukušas. Dažās no greznajām pilīm tagad bija nabagu patversmes un slimnīcas, bet lieveņu priekšā bija iekārtots tirgus, kur pie nožēlojamām letēm stāvēja rātnas pircēju rindas, lai iegādātos kādu ābolu vai kāpostu. Gaiss pilsētā bija smacējošs, — gar apdrupušajiem mūriem vijās ložņājošie jasmīni, kuru apdullinoši saldā smarža jaucās ar netīrības smakām. Joršs neizpratnē prātoja, kā gan iespējams, ka pašās rudens beigās jasmīni vēl ir pilnos ziedos.

Viņš atkal redzēja jau bērnībā skatīto bruģi, pasteļtoņos krāsotās ēku fasādes, smailos jumtus, zaļi un tumšsārti svītrainos slēģus. Taču tagad viss bija apdrupis un noplucis, un uz palodzēm vairs nemanīja ģerāniju podiņus. Viņi gāja garām strūklakai, ko rotāja pakaļkājās saslējies koka lācis, — skulptūrai vairs nebija galvas, bet reiz dzirkstošo strūklu vietā tagad suloja vien nelabi smakojoša čurksle. Viņi bija nonākuši pie milzīgas tēstu akmeņu un ķieģeļu sienas, kas bija noaugusi sīkām papardītēm un sārtiem ziediņiem. Tā bija Tiesneša pils, kurai līdzās atradās arī tiesas ēka, bet zem tās — cietums. Varbūt šī būs vispareizākā vieta, kur ievākt ziņas par Sajras un Monsera ģimeni.

Pils bija liela un slējās pār pilsētu. Tās pamatni veidoja asimetrisks daudzstūris, un, no malas raugoties, nebija iespējams noteikt, cik stūru ir ēkai. Torņu pilij nebija, — vienkārši viens gals bija daudz augstāks par otru, radot savādu nestabilitātes un nepastāvības iespaidu un liekot domāt, ka pils vēl nav līdz galam uzcelta vai arī jau sākusi brukt.

Daligarā, kas bija saglabājusies Jorša atmiņās, visur kladzināja vistas, taču tagad šos putnus pilsētas ielās nemanīja. Piepeši viena vista tomēr parādījās, tā iznāca uz ielas pa apdrupušiem vārtiem. Vista bija ļoti veca un ar mokām cilāja kājas, taču apņēmīgi virzījās uz Jorša pusi. Un Joršs viņu pazina. Viņš to bija atdzīvinājis pirms trīspadsmit gadiem. Acīmredzot dīvainais liktenis un mirušo valstībā pabijušās slava bija paglābuši vistu no iesma un katla, bet saikne, kas bija izveidojusies starp viņu un elfu, nebija ļāvusi nomirt. Tagad vistai vairs nebija spēka dzīvot. Viņa bija sajutusi Joršu: reiz viņas un zēna prāts bija saplūduši un savienojušies, palikdami saistīti uz visiem laikiem. Vista piekliboja pie Jorša. Viņš paņēma to rokās. Abi vēl pēdējo reizi saskatījās, un vista ļāvās nāvei. Joršs juta, kā putnu piepilda miers un tā sirds apstājas. Viņš pacēla skatienu un paraudzījās apkārt. Ne jau viņš vienīgais zināja, kāpēc šī vista bijusi tik īpaša. Uz ielas, neskaitot viņa pavadoni sargu, bija arī četri vīri, divas apaļīgas sievas, meitene un mūžīgais bariņš nošņurkušu zeņķu, kas bija bīstami bruņoti ar akmeņiem un kaķenēm. Visi skatījās uz Joršu. Tagad vārds elfs izskanēja skaļi un skaidri. Atkal lidoja akmeņi, tikai šoreiz to bija vairāk. Joršs saprata, ka visus atvairīt nespēs.

Viņš steigšus mēģināja saprast, kurp lai bēg. Visapkārt bija naidīgi cilvēki, — atlika tikai mūra siena. Viņš īsu mirkli iztēlojās, ka ir ķirzaka, un jau bija ticis augšā pa stāvumu. Akmeņi un kliedzieni traucās viņam pakaļ. Otrpus mūrim pletās dārzs ar kupliem kokiem, čalojošām strūklakām un dīķīti, kurā spoguļojās gulbji. Pie pašas sienas auga milzīgas glicīnijas, un pa to mezglainajiem stumbriem Joršs norāpās lejā. Viss bija krāšņu ziedu pilns, un likās, te ir laimības un mūžīgā pavasara dārzs, taču vienlaikus viss šķita pārmērīgs un pārspīlēts. Joršs atkal neizpratnes pilns minēja, kā gan iespējama tāda ziedu pārpilnība, kad ziema jau ir uz sliekšņa. Arī glicīniju smarža likās nedabiski salda. Nedaudz tālāk bija šūpoles, kurās sēdēja meitene, tērpusies gaišā kleitā tāpat kā Joršs. Šūpodamās viņa dziedāja senu dziesmu par jaunekļiem, jaunu- vēm un mīlestību. Slēpdamies glicīniju ēnā, Joršs piegāja tuvāk. Meitene bija ļoti skaista: gara, trausla, smalka, bālu ādu un lielām, zaļām acīm. Viņai mugurā bija balts tērps ar zelta izšuvumiem, gaišo matu pīnītes veidoja uz galvas sarežģītu rakstu, un katru to savienojuma vietu kopā saturēja zelta gredzentiņš. Visa aina drīzāk atgādināja gleznu vai teātra izrādi. Turklāt Joršam likās, ka meitene ir daudz par lielu, lai pavadītu laiku, šūpojoties šūpolēs un dziedot. Beidzot gleznaini valdzinošā aina sadrupa: līdzās šūpolēm stāvēja pavisam maza, tumsnēja meitenīte, kura uzdrošinājās kaut ko palūgt šūpolēs sēdošajai, kad tās dziesma bija galā. Dziedātāju pārņēma sašutums, un to viņa pauda visai skaļi. Tagad pat Joršs varēja saklausīt atsevišķus šīs sarunas vārdus. Patiesībā tā nemaz nebija saruna, — skanēja tikai grezni tērptās mamzeles skaļā balss, kura mazajam meitēnam lika saprast, ka nav un nebūs iespējams tikt šūpolēs viņas vietā. Šūpošanās kā mūžīga un neapstrīdama priekšrocība pienākoties tikai vecākajai.

—    …Saproti, tāpēc, ka es esmu Valdītāja un Tiesneša meita… kā tu vispār iedrošinies, sīkā puņķaine… tavs tēvs ir niecība… viņš ir parasts… nenozīmīgs…

Mazā meitene raudāja.

—   Tu esi resna, riebīga un nesmuka. Tu esi parasta niecība. Niecība! Bet mans tēvs ir tas, kurš…

Kāda uzpūtīga zoss! Cik gadu, diez, ir šai vīzdegunei, kura tik ērti iekārtojusies šūpolēs? Izskatās, ka viņu jau būtu laiks izdot pie vīra, bet šī uzvedas kā piecgadīga. Sēž, šūpojas un raudina citus. Un vai tad "parasts" ir apvainojošs vārds? Droši vien. Joršam uzmācās kārdinājums iet aizstāvēt mazāko meiteni, taču nepatikšanu jau tāpat bija gana.

Un vai viņa neteica, ka ir Tiesneša meita? Tātad vēl jo vairāk neviens nedrīkst pieķert Joršu šajā dārzā. Viņpus mūrim aizvien vēl atbalsojās kliedzieni: "Elfs! Elfs!" Ja jau dārza ziemeļu siena iet līdztekus galvenajai ielai, tad — Joršs sprieda — aiz dārza dienvidu sienas vajadzētu būt upei. Taču šis secinājums nāca par vēlu: dārza vārti atsprāga vaļā un iekšā iebrāzās dučiem karavīru. Lielākā meitene, šausmās spiegdama, iemetās ēkā, kuras sienas bija noaugušas ložņājošām rozēm. Arī rožu krūmi bija pilnā plaukumā. Joršs klusībā sev jautāja, vai tagad mazā meitene beidzot varēs pašūpoties.

Kā lai tiek cauri dārzam? Joršs atkal uzrāpās uz mūra un mēģināja virzīties tālāk pa tā augšmalu, taču kāja aizķērās aiz glicīnijas zara, un viņš nokrita atpakaļ uz galvenās ielas, kur bija sākusies viņa bēgšana. Kareivju uz ielas nebija daudz, vairums bija iesteidzies dārzā, toties noskrandušo zeņķu bija varens pulks. Akmeņi atkal lidoja svilpdami. Un daudzi no tiem trāpīja Joršam. No pārsistās pieres sāka tecēt asinis, tērps iekrāsojās sarkans. Viņš metās skriet un skrēja, kā prot skriet tikai elfi — iztēlojoties sevi par strauji piķējošu ērgli. Joršs pavisam drīz būtu aizbēdzis no vajātājiem, taču sapinās savā kuplajā tērpā un pakrita. Atkal piecēlies, viņš steidzīgi iekliboja šaurā ieliņā. Te sākās pilsētas augstākā daļa, kur mājeles spiedās cita pie citas un cita uz citas, itin kā veidojot milzīgu skudru pūzni. Vietām gar sienām vijās vārgulīgi vīnogulāji ar retiem ogu ķekariem. Mājas bija sakleķētas no māliem un koku mizām, ielās pludoja dubļi, bet vietumis netīrā ūdens peļķes bija dziļākas un tajās atspīdēja debesis un baltie mākoņi. Ielu dubļos valstījās kraupaini suņi un nepieskatīti bērni, kas plēsās par kāpostu kaceniem un ābolu serdēm. Neviens nepārtrauca savus cīkstiņus, lai izsmietu Joršu vai dzītos viņam pakaļ. Joršs iebēga vēl šaurākās ielās, kur diviem gājējiem būtu grūti izmīties. Te nami bija augstāki, un ieliņas teicās pakalnā, veidotas kā greizas kāpnes. Neviens no šīs pilsētas daļas iemītniekiem, ko ceļā sastapa Joršs — līka večiņa, jauns vīrietis, kas balstījās uz rupji tēstiem kruķiem, sieviete ar mazu bērnu pie rokas — nedarīja neko, lai viņu aizturētu. Tieši otrādi, — tie piespiedās ciešāk namu sienām, lai palaistu viņu garām, toties karavīru skrējienu gan šie ļaudis aizkavēja. Droši vien šajā pilsētas daļā valdīja nerakstīts likums, ka jāpalīdz ikvienam, kam radušies sarežģījumi ar Tiesneša vīriem. Joršam izdevās pietiekami atrauties no vajātājiem un sasniegt pakalna galu virs upes līkuma. No šejienes viņš varēja saskatīt Erbrovu. Un Erbrovs varēja saredzēt viņu.

Pasaule kļuva zaļa. Vajātāji, kuri jau bija raidījuši uzvarošus saucienus, tagad kliedza šausmās. Erbrovs Jaunākais bija atlidojis, lai viņu glābtu. Atskanēja rūciens, un gaisu pāršķēla uguns mēle. Laukumiņš pakalna galā bija pietiekami liels, lai pūķis spētu te nolaisties. Joršs uzrāpās viņam mugurā, un viņi lidoja pāri šausmu pārņemtajai pilsētai līdz dienvidu mūriem. Joršs pazina portiku un lielās kāpnes. Viņš ieraudzīja arī arku, kurā bija iekalts pareģojums. Pūķis nolaidās zemāk un sāka mest lēnus lokus, lai Joršs pagūtu izlasīt senās rakstu zīmes. Taču pareģojuma uz sienas vairs nebija: tas bija nodzēsts ar kalta cirtieniem, un uz mūra kā nesa- dzijušas vātis vīdēja tikai nelīdzenas bedrītes un robi.

Kāds strēlnieks, atguvies no stindzinošajām šausmām, tvēra bultu, nospriegoja loku un izšāva. Erbrovs nodrebēja, un no viņa krūtīm sāka ritēt asinis. Joršs saprata, kāpēc pasaulē vairs nav pūķu: lidojuma laikā pret naidīgajiem cilvēkiem bija pavērstas krūtis, bet tās bija pilnīgi neaizsargātas, jo sīkās krūšu zvīņas nebija cietākas un biezākas par tām, kas sedz čūskas un ķirzakas. Pūķis nekavējoties pacēlās augstu debesīs.

Viņi taisnā ceļā lidoja uz Tumšajiem kalniem un atkal laidās pāri pakalniem ar augļu un vīna dārziem, ko bija redzējuši jau pirmajā lidojumā. Šoreiz acīs nespīdēja saule un Joršam izdevās skaidrāk saskatīt neskaitāmos cilvēciņus, kas skrēja pa zaļo zāli. Nē, visi tomēr neskrēja. Divas pavisam sīkas figūriņas stāvēja nekustīgi līdzās žogam un raudzījās debesīs. Tad pūķis spēji pagriezās, un vēl pēc mirkļa viņi nozuda aiz Tumšo kalnu virsotnēm, kur skatienam atklājās smaile ar viņu bibliotēku, bet vēl tālāk — jūra.

Trīspadsmitā nodaļa

Erbrova ievainojums nebija nē dziļš, ne bīstams. Joršs to sadziedēja pavisam ātri: kad pūķis pacēlās virs Daligaras, bulta jau bija izvilkta no brūces un asinis vairs netecēja. Viņi vēl nebija sasnieguši bibliotēku, kad pušums jau bija sarētojis, bet vēl pēc brīža pazuda arī rētaudi un āda atkal bija pilnīgi gluda. Atlikušo dienas daļu Erbrovs, kurš jutās lieliski, pavadīja apsnigušajās kalnu virsotnēs, — viņš slidinājās pa sniegotajām nogāzēm, ķerstīja medņus un pēc tam cepa tos jautri sprēgājošās liesmās, aizdarīdams ar rozmarīnu. Joršs gulēja alā uz grīdas. Spēki bija pilnīgi izsīkuši, Joršu mocīja nelaba dūša un kratīja drudzis. Lai izrautu bultu un sadziedētu Erbrova ievainojuma, bija vajadzējis iztērēt milzumu enerģijas, un tagad augums smeldza tik ļoti, ka likās, bulta ietriekusies viņa paša miesā. Vēl ļaunāku visu padarīja sūrstošā vilšanās: viņš nebija uzzinājis, kur meklēt Monseru un Sajru, un nezināja pat, vai viņi vēl ir dzīvi. Tikai pret vakaru Joršs puslīdz atguvās un aizvilkās līdz dzidrā ūdens lāmai padzerties. Uz viņa tērpa tagad bija redzami dubļi, akmeņu atstātās netīrās pēdas, asinis, kas bija lāsojušas no pārsistās pieres, un tās, kas bija izšļā- kušās no Erbrova brūces, bet visvairāk traipu bija no putnu mēsliem. Visdažādāko lidoņu, galvenokārt žagatu un ūpju izkārnījumi biezā slānī sedza alas grīdu, kur viņš, spēkus zaudējis, bija nogūlies, tikko bija ticis lejā no pūķa muguras. Balti bija vēl tikai daži mežģīņu laukumiņi pie pašas apkakles, bet visas pārējās tērpa daļas bija ieguvušas dažādus toņus, kas svārstījās no rubīnsarkana līdz ķieģeļsārtam, no tumšbrūna līdz pelēkam un melnam, bet spilgtākus akcentus šim raibumam piešķīra ne ar ko nesajaucamie koši gaišzaļie kalnu smējējžubītes mēslu traipi.

Nākamajā dienā Joršs jutās jau krietni labāk, un viņi atsāka meklējumus. Tika nolemts vēlreiz atgriezties Arstridā.

Ceļā viņi devās ap saulrietu, lai lidojums nebūtu pārlieku uzkrītošs. Debesis nebija dzidras, taču arī par apmākušos un miglainu šo vakaru nevarēja nosaukt. Viņi lidoja pāri lapeglēm, kas pēdējā gaismā stāvēja kā staltas statujas, un pāri kastaņām, kuru nodzeltējušās lapas bira zemē kā viegls, lēns lietus, ko apspīd pirmo zvaigžņu bālie stari.

Pūķis slinki plivināja spārnus, plašos lokos laizdamies arvien zemāk virs Arstridas līdzenuma. No mākoņiem iznira šaurs mēness sirpis un apspīdēja upes līkumu. Nodegušās ciema atliekas izcēlās pret gaišajiem ūdeņiem. Tad jauns mākonis paslēpa mēnesi un pasaule satumsa. Joršs sēdēja siltumā pūķim uz muguras. Neziņa bija mokoša. Viņš bija gatavs glābt draugus, taču viņam nebija ne jausmas, kur tos meklēt.

Pūķis nolaidās zemē. Abi īsu brīdi apspriedās, ko iesākt. Nekādu priekšlikumu nebija ne vienam, ne otram.

Mākonis aizpeldēja sāņus, un atkal atmirdzēja mēness. Joršs nodūra skatienu: zālē viņam pie kājām kaut kas zibsnīja. Viņš pieliecās un pacēla spožo nieku, — tas bija balts, gluds akmentiņš, kas atstaroja mēness gaismu. Joršs pavērās nakts spīdeklī. Tad nometās zemē un pašķīra zāli. Pāris soļu tālāk spīdēja nākamais olis, un tad vēl un vēl viens. Stāvus ejot, akmentiņi nebija saskatāmi, taču, pārvietojoties četrrāpus, varēja viegli ieraudzīt to baltos sānus spīdam mēnesnīcā.

Joršs parādīja savu atklājumu pūķim.

—    Mums atstājuši pēdas, — viņš uzvaroši pavēstīja.

—    Mums? Te taču neviens pat nenojauta par mūsu esamību!

—   Nu, labi, varbūt ne gluži mums, taču pēdas te ir! — nepiekāpās Joršs.

—   Kurš gan varējis būt tik dumjš, lai kaisītu zemē grūti pamanāmu akmeņu strīpu? Un kādā nolūkā tas darīts?

—    Lai iezīmētu ceļu uz mājām. To darījis bērns. Arī es, kad pametu to vietu, kur dzīvoju kopā ar vecomāti, kaisīju zemē akmentiņus, lai vēlāk varētu atrast ceļu atpakaļ. Akmentiņi ātri applūda ar dubļiem, un bija pagājušas tikai dažas stundas, kad kabatas man jau bija tukšas. Katrā ziņā tā rīkojas bērns, kad ir spiests pamest kādu vietu, no kuras negrib šķirties. Viņš met zemē ollšus, lai iezīmētu pēdas, un tas palīdz cīnīties ar bailēm. Viņš vismaz var sapņot, ka mācēs atrast ceļu atpakaļ. Kad viss tevi biedē, sapnis ir vajadzīgs vēl vairāk par ēdamo. Bet mums tagad ir pēdas, kurām sekot. Vajadzēs iet kājām. Akmentiņi ir pārāk sīki, un no augšas tos nevarēs saredzēt.

—   Tu esi pārliecināts? Man staigāšana riebjas. Pūķi nemēdz pārvietoties kājām. Pūķiem pastaigas nepatīk. Paiet mēs, protams, varam, taču jau pati ceļgalu locītavu uzbūve un visu piecu pēdas kaulu forma…

Mēness spīdēja. Viņi izgāja uz takas, kas drīz kļuva par celiņu. Baltie akmentiņi slēpās ceļmalas zālē, lai nesajuktu ar parastajiem ceļa oļiem. Tos nebija viegli pamanīt, taču tie nebija sajaucami ar citiem: visi vienādi, visi apaļi, visi baltāki par baltu. Bērns, kurš ar tiem bija iezīmējis pēdas, droši vien bija tos sakrājis daudzu gadu laikā, pa vienam vien uzlasījis upes krastā un glabājis kā vislielāko dārgumu, bet pēc tam iemainījis pret sapni, kurš solīja atgriešanos.

Sākumā ceļš stiepās projām no Tumšajiem kalniem uz Daligaras pilsētas pusi, bet tad pagriezās uz austrumiem. Akmentiņi kļuva arvien retāki, it kā tas, kurš tos kaisījis, būtu nolēmis būt taupīgāks. To bija arvien mazāk, un attālums līdz nākamajam arvien pieauga. Pūķis bez mitas žēlojās par tirpoņu, kas iemetusies pakaļkājās, bet vēl ļaunākas esot sāpes, kas viņam laužot muguru, un visas šīs pazīmes skaidri liecinot, ka lidot ir nesalīdzināmi labāk nekā iet kājām. To apliecināja arī pūķa izskats: lidojumā viņa diženie spārni iedvesa bijību, taču tagad, gāzelēdamies pa taku, viņš drīzāk atgādināja zvalstīgu milzu pīli.

Mēness norietēja, un ausa gaisma. Tagad baltie akmentiņi bija atrodami tikai pie retajām krustcelēm un norādīja, kurš no ceļa sazarojumiem ir īstais. Ik reizes olītis baltoja labās puses ceļmalas zālē dažus soļus aiz krustojuma, tāpēc pārpratumu nevarēja būt.

Uzlēca saule un apspīdēja pēdējo akmentiņu, kas norādīja uz šauru, dubļainu un dzelkšņainiem krūmiem aizaugušu taku. Vēl pēc kāda gabala sākās staigns līdzenums, un taka tajā vairs nebija samanāma. Arī balto olīšu vairs nebija. Viņu priekšā pletās tikai krūmi un drūma slīkšņa, kur džinkstēja odu mākoņi. Kad saule pacēlās augstāk, līdz ar jaunās dienas gaismu pamodās arī mušas.

Viņi virzījās uz priekšu lēni un grūti, — kājas stiga ļuvenajā zemē.

Beidzot viņi sasniedza kādas ielejas malu un tās tālākajā galā ieraudzīja nožēlojamu būdu. Tā, sakleķēta no žagariem, māliem un, iespējams, arī lopu mēsliem, šķita dziļi iegrimusi dubļos. Logu būdai nebija, bet durvju vietā bija vien ar aitādu aizklāts caurums.

—    Akmentiņu vairs nav, — teica Joršs, — tātad mēs kaut kur esam nonākuši.

—    Labi, — atbildēja pūķis, — tā patiešām ir iepriecinoša vēsts, jo manas pakaļkājas ir uztūkušas kā treknas desas un tulznu dēļ svilst tā, it kā šīs desas kāds būtu iedomājies cept uz oglēm. Un es nemaz neizteikšos par savu stīvo muguru un ceļgalu locītavām, kas krakšķ kā vētras aizlauzti koki. Turklāt vēders no bada man kauc kā vējš lapegļu galotnēs. Tagad mēs varētu te iekārtoties, atpūsties, pagulēt un atvilkt elpu. Vai labāk: es te iekārtošos, atpūtīšos, pagulēšu un atvilkšu elpu, bet tu ej un paskaties, kur īsti mēs esam nonākuši.

Joršs bija pārguris, taču nogurums nespēja viņu kavēt. Pūķis nogūlās nelielās ielejas augstākajā galā starp diviem ozoliem un diezgan labi iekļāvās apkārtējā ainavā: ilgā nakts gājiena laikā viņš bija noputējis un nošļakstījies ar dubļiem, kļūstot mazāk spilgts, turklāt sarežģītie dažādu nokrāsu zaļie vijumi viņam uz muguras saplūda ar apkārtējo zaļumu.

Elfs devās uz būdas pusi. Palaikam viņš atskatījās, lai pārliecinātos, vai pūķis patiešām pārvērties par neuzkrītošu zaļganu plankumu. Piegājis tuvāk būdai, Joršs pamanīja, ka turpat blakus slejas arī glīta, no sarkaniem un baltiem akmeņiem mūrēta mājiņa. Tās granīta arhitrāvu rotāja smalki kalumi: gara rinda sīku zostiņu, kuras knābī nes ziedu pušķīšus. Mājai bija arī koka durvis, uz kurām prasmīgs meistars bija uzkrāsojis daudzkrāsainas sirsniņas, un skurstenis, no kura cēlās baltu dūmu grīste. Vēl pie mājas bija neliels aploks, kurā gādzināja bariņš zosu un kladzināja vistas. Tālāk aiz mājas pletās drūms lauks, kuru ieskāva greiza un draudīga sēta, kuras augšmalā bija sasprausti asi pīķi un sarūsējuši šķēpu gali. Divos dzelkšņainiem kazenājiem apaugušos sargtorņos stāvēja kareivji. Bet pašā laukā bija redzama dīvaina aina: pulks kārnu un pinkainu bērnu, kas visi bija ģērbti vienādi netīrās un vienādi no- skrandušās drēbēs, dubļainajā zemē raka garus grāvjus.

Četrpadsmitā nodaļa

Bailes bija pārņēmušas pasauli. Šķita, visi zaudējuši prātu. Pūķis, kuram mugurā sēdējis elfs, bija parādījies Daligarā un noslaktējis it visas grāfistes vistas. Tūkstošu tūkstoši beigtu vistu gulēja kaudzēs, izplatot neciešamu pūstošas maitas smaku un pievilinot zu- mošu mušu barus. Vismaz tādi nostāsti klīda no mutes mutē.

Rite nekad nebija redzējusi Daligaras pilsētu, jo viņas tētis un mamma vienmēr bija teikuši, ka no tās labāk turēties pa gabalu, taču Glams, viens no vecākajiem puikām, tur bija pabijis ne reizi vien un apgalvoja, ka Daligarā vistu vairs neesot jau krietni sen, jo Valdītājam un Tiesnesim neesot patikusi nekārtība, ko tās radījušas ielās. Ja arī kāda vista vēl esot paglābusies no Tiesneša rīkojumiem, tad vienīgi pilsētas augstākajā daļā, kas esot visbīstamākā un šaubīgākā vieta visā grāfistē, kur pat kareivji cenšoties neieklīst bez īpašas vajadzības. Bet arī tur, augšpilsētā, esot tikai dažas vistas, katrā ziņā tās visas varētu saskaitīt uz viena bērna pirkstiem, tāpēc nekādas milzu kaudzes no tām nemaz nebūtu iespējams sakraut, — labi, ja varētu piepildīt nelielu maisu. Nelaime vienīgi tā, ka Glams, šis tumšmatainais, kalsnais gara auguma puika bija vislielākais melša, kāds jebkad redzēts. Viņa vecāki, apkārtceļojoši krāmu tirgoņi, bija klīduši no vienas pilsētas laukuma uz citu, pārdodami dažādus niekus, līdz kādā bargākā ziemā sals un klepus bija abus pieveicis. Un Glams kā jau visi klaidoņi, kas daudz redzējuši, tēloja viszini, turklāt uzskatīja, ka citi ir tādi muļķi, ka ticēs visam, ko viņš stāsta.

Glams melsa arī, ka Daligaras lejpilsētā esot vairs tikai viena vienīga vista, kurai neviens neuzdrošinoties apgriezt kaklu, jo tā esot īpaša un maģiska, — vienreiz jau bijusi beigta un atkal atdzīvojusies.

Ļaudis, kuriem Glama stāstītās pasaciņas bija apnikušas, nereti viņu iekaustīja, un visbiežāk kāvienu viņš dabūja no Kreska un Morona, taču par spīti sitieniem puika ietiepīgi turpināja malt savu par Daligaras vistu, kura pabijusi mirušo valstībā, bet pēc tam atgriezusies atpakaļ. Daudz labākas nebija arī citas viņa gvelztās blēņas, piemēram, par to, ka Daligaras pilsētā esot koki un puķes, kas ziedot augu gadu. Vēl viņš melsa, ka Tumšajos kalnos reiz esot saticis trolli, kurš kopā ar diviem milžiem piekopis meža cirtēja amatu; šī trijotne esot palīdzējusi Glama tēvam salabot ratus. Glama tēvs tiem atlīdzībā par darbu esot iedevis prāvu šķiņķa gabalu, bet mežcirtēji gaļu vispirms ierakuši zemē, tad izrakuši un tikai pēc tam ķērušies pie ēšanas. Arī par šo stāstiņu Glama sāni bija zilināti ne reizi vien…

Lai gan Glama stāstītajiem pekstiņiem ticēt nevarēja, Rite sprieda, ka arī valodas par beigto vistu kalniem neizklausās diez ko ticami. Ja jau pūķis patiešām bija nobendējis tūkstošiem vistu, kāpēc daligarieši tās neapēda, bet krāva kaudzēs un pūdēja? Būtu kaut vai atsūtījuši tās vistas viņiem, — Bāreņu namā rās apēstu pat iepuvušas un ar visiem tārpiem. Tā vien šķita, ka stāsts par smirdošajām vistu līķu grēdām labi sader ar nostāstu par Jomiras aprīšanu.

Vēl runāja, ka pūķim pretī esot stājusies Tiesneša izlases gvarde un labākie no labākajiem kareivjiem esot varonīgi cīnījušies, līdz pūķis, nāvīgi ievainots un noplūdis asinīm, meties bēgt. Taču acīmredzot pusdzīvi pūķi no nāvējošiem ievainojumiem atlabst daudz ātrāk, nekā sadzīst tulznas uz bērnu rokām, jo jau tai pašā dienā šis milzenis, ātrs un varens, bija spējis pārlaisties pār Bāreņu namu un mierīgi nozust mākoņos.

Nostāsti klīda šurpu turpu, apaugdami arvien jaunām detaļām un piebriezdami arvien baisāki. Pilnīgi droši bija vienīgi tas, ka darba tagad bija vairāk, putras mazāk un, ja vien nebija jālasa āboli, ko sūtīt uz Daligaru, viņiem vajadzēja rakt grāvjus. Bija nolemts arī, ka jau rīt bērnu būdai tiks pierikotas kārtīgas durvis ar priekškaramo atslēgu. Kopš nezvērs bija nolaupījis nabaga Jomiru, visiem bija jāstrādā pa pāriem. Ikvienam bija jāuzņemas atbildība par savu pārinieku un visu laiku jāturas ar to kopā. Par laimi Rite bija vienā pārī ar Kalu. No visiem briesmīgajiem darbiem, ko Ritei bija nācies darīt, grāvju rakšana dubļos bija pats briesmīgākais. Zeme bija piemirkusi. Ļumīgās grāvja malas atkal un atkal iebruka. Bet dubļos dzīvoja riebīgi tārpi un arī tādi spalvaini, resni kāpuri, kuri, nejauši saspiesti, dzēla, un to dzēlumu vietas sāpēja stundām ilgi.

To, ka jārok grāvji, ko smalkāk sauca par tranšejām, bija izdomājis Strumacis, kuram par militāro stratēģiju bija tikpat daudz saprašanas kā par astronomiju, proti, zināšanu vietā bija vien bez- dibenīgs tukšums. Un tikai pēdīgais muļķis, kurš gadu desmitiem izkopis pilnīgu atturēšanos no prāta piepūles, bija varējis izdomāt, ka cīņā ar spārnotu būtni vislabāk var noderēt dubļos izkašņāti grāvji.

Kad pūķis bija parādījies otro reizi, līksmi par uzvaru vīnakalnā aizstāja stindzinošas un absolūtas šausmas. Strumacim atšķirībā no citiem bija cīņas pieredze, jo viņš jau reiz bija stājies pretī briesmonim un atvairījis to ar ogu kurvja belzieniem, tāpēc tieši viņu iecēla par virsnieku, kam uzticēta tuvējo novadu aizsardzība no pūķa, un ar tuvējiem novadiem šai gadījumā bija saprotams viss, kas atradās ārpus Daligaras pilsētas mūriem. Šis pagodinājums un tituls izraisīja histēriskas rosības uzplūdus, kurus palaikam pārtrauca kārtējais stāsts par pūķa pieveikšanu vīnakalnā. Vispirms tika pavēlēts rakt tranšejas apkārt purvam, pēc tam viņi šo darbu pameta, lai kādu laiku raktu grāvi vīnakalna pakājē, tūlīt pēc tam tika uzsākta liela zemes vaļņa būve, kurš tā arī palika nepabeigts un pat īsti neiesākts, jo par labāko atkal bija atzīta pirmā doma — tranšejas ap purvu.

Rite uz mirkli apstājās. Vairs nebija spēka. Rokas sāpēja un plaukstas bija noberztas vienās tulznās. Turklāt mocīja izsalkums. Rokot grāvjus, neko nozagt nebija iespējams. Viņa bija pārguruši, šoreiz spēki patiešām bija galā.

Runāja, ka pūķis esot ievainots. Varbūt viņš jau bija pagalam. Varbūt viņš nekad neatgriezīsies. Varbūt viss bija zaudēts. Varbūt tas pūķis, ko viņa atkal un atkal redzēja, aizverot acis, bija tikai bezjēdzīgs sapnis. Neviens nesteidzās pie viņas, neviens viņu nekad neizglābs. Ne viņu, ne pārējos. Nekas nemūžam nemainīsies.

Piepeši Rite ieraudzīja īstu brīnumu, kas joņoja pa dubļiem, modinot cerību un liekot aizmirst nogurumu: pa grāvi tikko bija aizskrējusi vislielākā žurka, kādu Rite jebkad bija redzējusi. Un ne jau viņa vienīgā bija pamanījusi skrējēju, — to bija redzējusi arī Kala. Meitenes saprotoši saskatījās: gaļa. Daudz gaļas. Vesela žurka, liela, trekna žurka.

Kad Rite bija ieradusies Bāreņu namā, viņai atņēma visu, kas bija nācis no mājām, — drēbes, apavus un biezo, mammas austo vilnas lakatu, taču viņai bija izdevies paglābt lingu. Šo ieroci viņai bija uztaisījis tētis. Linga bija šaura ādas sloksne, kam vidū bija paplatinājums, kurā varēja ielikt akmeni. Rite to ar salmiem bija piešuvusi savas džutas jakas iekšpusē un spējusi nosargāt no visām pārbaudēm un pārmeklēšanām.

Dragarna un Strumacis patlaban bija garā grāvja viņā galā, turklāt ne Rite, ne Kala šodien vēl nebija izmantojušas atļauju nokārtot ķermeniskās vajadzības, ko katram bērnam bija tiesības darīt reizi dienā. Abas meitenes metās pakaļ žurkai, kura par laimi bija iesprukusi vilkābeļu un kazenāju audzē, kas staigno lauku norobežoja no meža. Tikusi vilkābeļu krūmu aizsegā, Rite beidzot varēja izvilkt lingu un ievietot tajā akmeni. Tankš! Ātrs un precīzs trāpījums. Žurka palika guļam. Meitenes atkal steidzās atpakaļ uz savu vietu garajā grāvī, lai turpinātu rakšanu. Laiks lēns un nepielūdzams ritēja tālāk, tuvinot dienas vidu, kad bērni varēs sastāties rindā, lai saņemtu sešus kastaņus un pusābolu, ko tiem visžēlīgi piešķir Daligaras grāfistes Pārvalde.

Žurka būs kopīga maltīte vakarā. Vīnogas, kazenes, valriekstus, olas un ābolus ikviens varēja čiept pēc sirds patikas un klusi notiesāt, nevienam par savu veiksmi neatskaitoties. Taču ar žurkām bija sarežģītāk: lai žurka būtu ēdama, tā vispirms jānodīrā un jāizcep, bet tāds darbs nebija paveicams vienatnē. Vajadzēja sadarboties visiem viesmīlīgā Bāreņu nama iemītniekiem. Rite, ar lāpstu līkņādama grāvī, itin kā nejauši sasniedza Kresku un Moronu un klusi pavēstīja par veiksmīgajām medībām. Sirds sāpēja, stāstot viņiem par lielisko guvumu, — bija skaidrs, ka pusi žurkas pievāks viņi divi. Otru pusi varēs sadalīt visi pārējie, jo žurkas dīrāšana un cepšana notiks guļamtelpā, kur bija arī neliels ogļu trauks. Sadalot pusi žurkas veselam pulkam bērnu, katram tiks tikai pa mazam kriksītim, taču mazs kriksītis ir daudz labāk nekā nekas, turklāt žurkas cepšana būs gandrīz vai svētki. Kad pienāca laiks izdalīt strādātājiem pusdienu tiesu, ierasto pienākumu pildīja Morons viens pats, bet Kresks kopā ar Riti un Kalu aizlavījās uz krūmāju pēc medījuma. Viņi bija paķēruši līdzi tukšu kastaņu maisu, kurā žurku varēs ērti paslēpt un aizgādāt līdz būdai. Žurkas nome- dīšana neskaitījās zādzība un sodīta netika, taču žurku viņiem tik un tā atņemtu, jo tā "atrāvusi viņus no darba", turklāt bija klajš apliecinājums viņu nepateicīgumam un mežonībai.

—    Kā jūs varējāt? — ķērktu Dragarna. — Iedomāties ēst tādu draņķību, kad mūsu Bāreņu namā netrūkst laba un garda ēdiena!

—   Viņi ir barbari! Mežoni! — sēktu Strumacis, uz brīdi izniris no ierastās apātijas. — Mežoņu bērni ar mežoņu paradumiem… labi gan, ka tagad viņi ir nonākuši mūsu gādībā… mēs esam izglītoti cilvēki un varam viņus izmācīt…

Pļaviņā aiz vilkābelēm beigtās žurkas vairs nebija. Vai, pareizāk sakot, žurka joprojām bija pļaviņā, taču vairs negulēja tur, kur meitenes to bija pametušas guļam zemē galīgi beigtu. Tagad žurka pavisam dzīva tupēja klēpī kādam tipam, kurš izskatījās pēc mākoņa ar spalvainām kājām, jo bija ģērbies neiedomājami netīrā līgavas kleitā, kuras apakšmalu bija sasējis mezglā pie vidukļa. Svešinieks bija ļoti jauns, pavisam puika, tikai nedaudz vecāks par viņiem. Rite klusībā prātoja, vai pļaviņā redzamais skats būtu mazāk smieklīgs, ja puiša drēbes nebūtu tik netīras. Bet visbriesmīgākā bija smirdoņa, — kodīga un nepārprotama putnu mēslu smaka, kas plūda no svešinieka netīrajām drēbēm. Pat viņiem, kas mitinājās vecā aitu kūtī un mazgājās vienīgi tad, kad gadījās strādāt lietū, šī mēslu dvaka šķita neizturama. Svešais turēja žurku klēpī, glaudīja to un klusi sarunājās kā ar mīļu draugu vai radinieku. Žurka svētlaimīgi blenza puisim sejā un vieglītēm kustināja asti. Droši vien Rite grauzēju bija rikai apdullinājusi, bet mēslu smaka tam bija nākusi par labu. Svešais un žurka veltīja viens otram vēl pēdējo maiguma pilno skatienu, tad dzīvnieks noslīdēja zemē un nesteidzīgi nozuda zem vilkābeļu saknēm. Neko tik muļķīgu Rite savu mūžu nebija redzējusi, kaut arī jau divus gadus bija nodzīvojusi līdzās Strumacim: netīrā līgavas kleitā saģērbies un putnu mēslos izvārtījies tips gluži kā mazu bērnu pa rokām auklē žurku.

Kala, šī absurdā skata sabiedēta, pakāpās soli atpakaļ, bet Rite mierinot paspieda mazākās meitenes roku, liekot saprast, ka nevajag baidīties, kamēr blakus ir viņa.

Svešinieks pamanīja šo neuzkrītošo žestu un pasmaidīja.

Pirmais no apstulbuma atguvās Kresks: — Stulbā idiote, vai tiešām tu nemāki atšķirt beigtu žurku no dzīvas?! — viņš nicīgi nošņācās.

—   Viņa bija beigta! — protestēja Rite, kuras pazemojums nebija mazāks par neticīgo izbrīnu.

—    Bet tagad ir dzīva, — klusi noteica svešais.

Kala ieraudājās. Tik daudzas stundas viņa bija sapņojusi par žurkas cepeti, bija gaidījusi vakaru, kad beidzot varēs iekosties mazajā gaļas gabaliņā un klausīties, kā visi slavē viņu un Riti. Visi būtu tik priecīgi, teiktu, ka viņas ar Riti ir īstas mednieces, un žurkas skrimslīši tik gardi krakšķētu starp zobiem…

—    Rite bija viņu kārtīgi nositusi, — Kala centās pārliecināt Kresku. — Tā būtu bijusi tik garšīga, — viņa izmisusi piebilda. Meitenes balss aizlūza, sapnis par brīnišķīgo mielastu bija sagru- vis. Rite klusēja.

—    Nedrīkst ēst neko, kas iepriekš ir domājis, — Kalu maigi aprāja svešais.

Šis apgalvojums skanēja tik nejēdzīgi, ka, to izdzirdusi, Kala pārstāja raudāt.

Aizvien vēl smaidīdams, svešais piecēlās kājās. Viņš neapšaubāmi bija visskaistākais puisis, kādu Rite jebkad bija redzējusi. Ja viņš vēl nebūtu tik drausmīgi stulbs un tik šausmīgi nesmirdētu! Un ja viņam būtu kas ēdams… Platais smaids puiša sejā bija bezgala vientiesīgs, un nav grūti atņem ēdamo cilvēkiem, kuri tā smaida.

—   Vai tad žurkas domā? — Kresks apjucis noprasīja.

Rite atbildēja, tikai mēmi paraustot plecus: sak', ja jau pat Strumacis tiek uzskatīts par domājošu būtni…

—   Ko tas vispār nozīmē? — atkal jautāja Kresks.

Rite atkal tikai paraustīja plecus.

—    Kā tu domā, vai viņš ir elfs? — Kresks turpināja prašņāt, pieklusinājis balsi. Svešajam no galvas bija noslīdējis plīvurs, atklājot skatieniem ļoti gaišus matus un smailas ausis.

—    Nē, — Rite pārliecināti atbildēja.

—    Kā tu to tik droši zini?

—    Kaut arī elfi ir nelieši un slepkavas, viņi tomēr ir ļoti gudri, — čukstus atbildēja Rite.

Svešais viņus brīdi vēroja, pasmaidīja vēl platāk, paklanījās un teica: — Jorškrunskvarkljolnerstrinks.

—   Uz veselību! — pieklājīgi atņēma Rite, jo tieši tā mamma viņai bija mācījusi atbildēt uz šķavām.

—    Lai arī jums laba veselība! — atteica svešinieks. —Ja vēlaties, varat saukt mani par Joršu. Es meklēju kādu, kas būtu no Arstridas ciema.

Kala un Kresks, stāvēdami Ritei katrs pie sava sāna, pastiepa rādītājpirkstu uz viņas pusi, — Kala rādīja ar kreiso, bet Kresks ar labo roku.

Svešinieka skatiens palika kā piekalts Kaļas sakropļotajai rociņai, kurai nebija īkšķa. Viņš brīdi to vēroja un tad kā pēdīgais muļķis iesaucās: — Tev nav īkška! » >

Kala, aizvainota un pazemota, nodūra skatienu un paslēpa roku. Viņas apakšlūpa ietrīcējās un krūtis sadrebināja apvaldīti šņuksti. Rite uzlūkoja svešinieku neslēptā naidā: kaut nu viņa būtu lielāka un stiprāka, lai varētu šo nelieti iepļaukāt.

Svešinieks piegāja pie Kaļas, saņēma viņas kreiso roku plaukstās un ilgi turēja, skatīdamies debesu tukšumā. Kala bija nobijusies, taču kā par brīnumu roku neatrāva. Viņa klusi stāvēja un raudzījās svešinieka zilajās acīs, kuru skatiens bija aizklīdis debesu zilumā. Svešinieks kļuva aizvien bālāks, drīz viņa seja jau bija kļuvusi balta kā krīts un viņš pats drebēja pie visām miesām. Rite iedomājās, vai tik svešais nesirgst ar kādu lipīgu slimību, un jau piesteidzās pie Kaļas, lai palīdzētu tai atbrīvoties. Taču Rites palīdzība nebija vajadzīga: svešinieka smalkās plaukstas ar garajiem pirkstiem pavērās, un Kaļas netīrā, kroplā rociņa atkal bija brīva. Joršs, nespēdams vairs noturēties kājās, nometās ceļos un pateica nākamos, vēl muļķīgākos un vēl nežēlīgākos vārdus: — Tava roka atkal būs vesela. Pieaugušajiem vairs palīdzēt nevar, bet bērniem var.

Kala kā apburta jūsmīgi raudzījās svešajā, bet Rites niknums pieņēmās spēkā. Kaut viņa būtu pietiekami liela un stipra, lai varētu svešo kārtīgi iepļaukāt, iecirst viņam kārtīgu pliķi un vēl iespert!

Svešinieks, tupēdams uz ceļiem un smagi elsdams, atkal pavērsās pret Riti.

—   Es zināju, ka te ir kāds bērns no Arstridas ciema, — viņš laimīgi pavēstīja. — Kāds bija iezīmējis ceļu ar sīkiem akmentiņiem, un tā rīkoties var tikai mazs bērns!

Mazs bērns? Kresks pašķielēja uz Rites pusi: tādus skatienus mēdz veltīt tikai bezcerīgiem idiotiem. Rite saprata, ka ienīst svešinieku no visas sirds.

—    Pieņem manus cieņas apliecinājumus, godātā kundze, un saki jel, kāda nelaime piemeklējusi tavu plaukstošo ciemu, kāpēc tu tagad esi šeit un ko te dari!

Izdzirdoši vārdus godātā kundze, Rite strauji apsviedās riņķī, būdama pārliecināta, ka piepeši uzradusies Dragarna. Atklājusi, ka aiz muguras neviena nav, un apjēguši, ka svešinieks ar šādu uzrunu vēršas pie viņas, Rite zaudēja pēdējās pacietības paliekas. Šis neciešamais āksts, Joršs, vai kā nu viņu sauca, uzrodas te nez no kurienes, sagrauj cerības uz sātīgām vakariņām un vēl uzdrošinās viņu ķircināt un izsmiet. Rite paķēra no zemes resnu zaru un parādīja to svešajam. — Es esmu mazāka par tevi, bet noteikti māku sist stiprāk nekā tu! — viņa draudīgi teica. — Un neuzdrošinies vairs viņu aiztikt! — viņa piebilda, ar galvu pamezdama uz Kaļas pusi.

Svešinieks saduga. Viņš joprojām drebēja un smagi elpoja, nespēdams noturēties kājās.

—    Piedod man, kundze! Ja esmu tevi aizvainojis un pārkāpis šejienes tikumus, tad zini, ka tas noticis negribot!… Mmmm… eksel… nē… nejē… arī ne…

Rites seja savilkās vēl draudīgākā izteiksmē un rokas vēl ciešāk sažņaudza nūju. Svešinieka vaibsti nodrebēja, it kā viņš pēkšņi būtu ko atcerējies. Viņš atraisīja zilu, izšūtu samta somiņu, kuras lence stiepās viņam šķērsām pār krūtīm, un izvilka no tās koka laiviņu un lupatu lelli, kuras mati bija darināti no aitas vilnas un ar valriekstu zaļajiem apvalkiem nokrāsoti melni, lai būtu tikpat tumši un sprogoti kā Ritei.

—   Tās ir tavas, vai ne? — teica svešais un pastiepa lelli un laiviņu Ritei. — Es tās atradu Arstridā un atnesu tev!

Šoreiz Kreska skatiens jau gluži atklāti pauda izsmējīgu līdzjūtību. Riti plosīja pretrunīgas izjūtas: no vienas puses viņa vēlējās, kaut svešais izgaistu, nogrimtu dubļos, ieveltos slīkšņā vai nokļūtu pūķa rīklē, bet no otras viņa mežonīgi ilgojās pieskarties savām vecajām rotaļlietām. Prātā atausa atmiņu ainas, viņa redzēja, kā tēvs no skābarža šķilas griež laivu, kā māte no saviem vecajiem brunčiem šuj lelles kleitiņu. Nekas cits no vecākiem viņai nebija atlicis.

Viņa pastiepa roku un, ne vārda neteikdama, paņēma lelli un laivu.

—    Kas notika Arstridā? — klusi jautāja svešais.

Rite kādu mirkli vēl neuzticīgi vēroja viņu, tad lēnām nolaida draudīgo zaru.

—   Ciemu nopostīja, — atbildi viņa izgrūda vienā elpas vilcienā.

—    Kāpēc?

Rite klusēja. Viņa negribēja atcerēties. Viņa negribēja par to runāt.

—    Kāpēc? — atkārtoja svešais.

—    E-go-isms, — nogurušā balsī teica Rite.

—   Un ko tas nozīmē?

Rite klusēja.

—   Viņi nemaksāja pietiekami daudz nodokļu, — paskaidroja Kresks, nospriedis, ka pienācis laiks iejaukties sarunā. — Viņi negribēja maksāt, — puika piebilda, īpaši uzsvērdams vārdu negribēja un atdarinādams Dragarnas runasveidu.

—   Viņi nevarēja! — izmisusi protestēja Rite. — Nekādi nevarēja!

Svešais domīgi pamāja ar galvu un atkal uzrunāja Riti: — Vai ciema iemītnieki vēl ir dzīvi?

Rite palocīja galvu.

—    Kur viņi palika?

—    Aizbēga aiz Tumšajiem kalniem, tālu projām aiz ūdenskrituma. Tagad viņi dzīvo jūras krastā. — Tas nebija nekāds noslēpums. To zināja arī karavīri. Taču bēgļiem pakaļ nekad nedzinās, jo ūdenskritums bija pārlieku stāvs un biedējošs.

—    Vai tu pazīsti vīrieti vārdā Monsers un sievieti vārdā Sajra? — jautāja svešinieks.

Klusums.

—   Vai tu pazīsti vīrieti vārdā Monsers un sievieti vārdā Sajra? — svešinieks atkārtoja.

Klusums. Rite juta, kā lūpas iedrebas un acis pildās asarām. Viņa krampjaini piespieda pie krūtīm lelli un laiviņu. Pat Kresks bija kļuvis pārsteidzoši nopietns.

—    Viņi bija mans tētis un mana mamma, — Rite klusi teica. Ja viņa elpos ļoti dziļi un runās pavisam lēnām, varbūt izdosies nesākt raudāt.

—    Bija? — nelikās mierā svešais.

Nē, tomēr neizdosies, pat elpojot dziļi un runājot lēnām. Asaras sāka plūst pašas. Rite raudāja.

—    Viņus pakāra, — teica Kresks.

Svešais kļuva pelnu pelēks.

—   Kāpēc? — viņš neskanīgā balsī prasīja, kad atkal bija atguvis elpu. — Kāpēc?

Klusums.

—    Egoisms, — caur šņukstiem izdvesa Rite, nekādi nespēdama nomierināties, — un… — turpināt viņa nespēja.

—    Un… kas?— mudināja svešais.

—   Un tas, ka viņi esot palīdzējuši elfam, bet es zinu, ka tā nav taisnība, tā nevar būt taisnība, jo…

Rite nespēja pabeigt teikumu.

—    Nēēēēē! — iekliedzās Joršs. — Nē, nē, nē, nē! Viņi ir zaudējuši dzīvību, viņi ir miruši, atstājuši tevi bāreņos, jo izglāba mani!

Svešais aizsedza seju plaukstām. Tupēdams ceļos, viņš sakņupa, sarāvās čokurā. Viņu gluži kā lapu ziemas vējā purināja arvien spēcīgāki drebuļi. Kresks triumfējoši pasmaidīja.

—    Redzēji, ka viņš tomēr ir elfs!

Rite pārstāja raudāt. Viņa pacēla galvu un pievērsa skatienu pinkšķošajai būtnei, kas valstījās zemē viņai pie kājām. Vai tiešām tas bija elfs? Pareizāk, pats Elfs, kura dēļ… Vai tiešām viņas vecāki bija miruši un pametuši viņu vienu, lai izglābtu šo radījumu? Lai izglābtu šo ķēmu? Vai tiešām viņa ir bārene šī smirdīgā āksta dēļ? Šī muļķa dēļ palikusi bez tēta un mammas? Viņa ir zaudējusi kaltētos ābolus, ceptās irbītes, silto, mīksto gultu un karsto brokastu pienu ar medu, un pie visa vainīgs ir tikai šis nožēlojamais radījums, kurš pirms brīža izsmēja izbadējušos bērnus un meiteni ar kroplu rociņu? Tā nav taisnība, tā nevar būt taisnība. Beidzot, kad svešais bija nosaucis Arstridas vārdu, Rite pazina drausmīgi novārtītās un smakojošās drēbes, kas bija tam mugurā: tā bija ciema vecākā meitas kāzu kleita! Pat Rites mamma bija palīdzējusi izšūt grezno S burtu uz tās ņiebura! Dusmas pārspēja sāpes, Rites basā kāja raidīja naidīgu spērienu pa Jorša sāniem, taču viņš to nemaz nesajuta.

—     Vācies prom! — Rite kliedza. — Tas, ko tu runā, nav taisnība! Nekas nav taisnība! Vācies! — Viņa svešajam arī uzspļāva, taču tas nekustējās. Joršs bija zaudējis samaņu.

Rite nepaguva izdomāt, ko teikt vai darīt tālāk, jo aiz muguras atskanēja nikns Dragarnas ķērciens, paziņojot, ka pusdienu pārtraukums jau sen ir beidzies.

—   Viņš ir elfs! — iesaucās Kresks, norādot uz stāvu, kas gulēja zemē viņiem pie kājām.

Šis vārds atkal skrēja no mutes mutē, atbalsojoties un daudz- kāršojoties, līdz sasniedza sardzes kareivjus. Daži tūdaļ raidīja bultas, un Rite, Kala un Kresks nometās guļus, piesegdami galvu ar rokām. Joršs vēl aizvien nekustējās, viņš tik tikko elpoja. Paugurs, kas bija samanāms aiz Bāreņu nama, piepeši salīgojās. Izrādījās, ka zālē visu laiku slēpies pūķis. Tas bija pavisam tuvu un neiedomājami milzīgs. Visi bēga, ko kājas nes. Tikai trīs bērni, kas gulēja zemē, paslēpuši galvu rokās, laikus nepamanīja briesmas. Skatienus viņi pacēla tikai tad, kad sajuta uzbrāzmojam karstu un nelabi dvako- jošu vēju. Ieraudzījuši pūķi pāris soļu attālumā, bērni saprata, ka vēja brāzma bijusi šī nezvēra elpa, kas plūda no pavērtās rīkles, kurā bija saredzami baismīgi ilkņi.

Par laimi pūķis uz bērnu pusi pat nepaskatījās. Tas pūlējās saudzīgi, bet pietiekami stingri satvert zobos noģībušo Joršu.

—    Rite! — klusi pasauca Kala.

—   Csst! Klusu.

—    Rite, es apčurājos.

—   Tas nekas. Vispār tu pareizi darīji, — mierinoši čukstēja Rite. — Nočurājusies tu nebūsi tik garšīga. Bet tagad klusu!

Pūķis nelikās par viņiem ne zinis. Tas joprojām mēģināja izdomāt, kā aizgādāt projām Joršu. Pēc dažiem neveiksmīgiem mēģinājumiem kārtīgi satvert viņu zobos pūķis ar kreiso ķetnu sagrāba elfa potītes, ar labo — delmus, tad iepleta milzīgos, smaragdzaļos spārnus un lēnām pacēlās gaisā.

Kad pūķis jau bija augstu debesīs — bet patiešām augstu, augstu — tam pakaļ veltīgi traucās dažas strēlnieku raidītas bultas.

Rite aizvien vēl gulēja zemē, nezinādama, ko iesākt, līdz beidzot viņu stāvus uzrāva Dragarna.

—   Tu… — niknumā smakdama, sēca Dragarna. — Tu… tu, sīkā neliete, draņķe, elfu draudzene… jā, elfu draudzene… tāpat kā tavs tēvs un tava māte… Lai slavēts Tiesnesis, kurš tiem lēma nāvi!… arī viņi bija nožēlojami nelieši… bet tevi es vienmēr paturēju acīs… es jau zināju, nojautu… tieši tu pievilināji visus tos nezvērus… tā ir tikai tava vaina!

Rite pat nemēģināja runāt pretī. Viņa zināja, ka jebkuri iebildumi tikai vairos Dragarnas dusmas un sitieni būs vēl sāpīgāki.

Meitene, kā vien varēdama, vairījās no Dragarnas pļaukām. Taču patiesībā viņa sitienu radītās sāpes gandrīz nejuta. Daudz mokošākas bija domas. Viņas māte un tēvs bija upurējuši savas dzīvības un iegrūduši nelaimē savu meitu, palīdzēdami nožēlojamam muļķim un ākstam. Kopš Rites ģimene un agrākā laimīgā dzīve bija iznīcināta, viņu visu laiku bija pavadījis un mierinājis sapnis par pūķi ar baltās drānās tērptu princi mugurā. Tagad bija izrādījies, ka princis patiesībā ir raudulīgs elfs, kurš nēsā līgavas kleitu, kas izvārtīta putnu mēslos un citos atkritumos. Un šis elfs bija uzradies, lai padarītu vēl smagāku viņas jau tāpat grūto dzīvi.

Kad Dragarna beidzot pierima, Riti no galvas līdz kājām klāja zilumi. Bija piesteidzies arī Strumacis un sprieda, kā rīkoties tālāk. Viņš pats došoties uz Daligaru pēc papildspēkiem, kas sīko raganu pēcāk varētu aizvest uz pilsētu.

— Jā, raganu! — viņš piebilda, pavērsies pret Riti. — Jo tu esi ragana. Tieši tā mēs saucam elfu draudzenes.

Kamēr sagādās papildspēkus, paies vismaz puse dienas, bet tas nekas. Strumacis taču nevarēja riskēt ar savu dzīvību, pats vezdams raganu uz Daligaru: pūķis un elfs noteikti uzbruks vēl, lai savu draudzeni atbrīvotu…

Labi, rūgti domāja Rite: tūlīt viņa dosies uz Daligaru, kur viņu jau gaida cietuma kamera, bet arī tur viņa nepaliks ilgi, jo visticamāk viņu pakārs, tikko viņa būs sasniegusi pakāršanai piemērotu vecumu. Bet, kas zina, varbūt viņu jau tūlīt atzīs par lielu diezgan. Tagad piepildīsies arī sapņa otrā daļa: pūķa un prinča dēļ viņa uz visiem laikiem pametīs Bāreņu namu.

Rit i aizveda līdz vienam no sargtorņiem, kur viņu saslēdza ķēdēs. Tika nolemts, ka divi kareivji viņu uzmanīs, līdz ieradīsies papildspēki. Rite apsēdās un sarāvās čokurā, paslēpusi seju elkoņos un cieši sažņaugusi lelli un laiviņu. Tā viņa sēdēja, ļaudama, lai laiks plūst pāri kā ūdens. Bet pa galvu jaucās vienas un tās pašas drūmās domas: tās riņķoja un riņķoja gluži kā traku kraukļu pulks.

Laiks gāja. Brīžam Rite nogurumā aizvēra acis, taču aiz slēgtajiem plakstiņiem neveidojās nekādi tēli, — vienīgi reizēm uz īsu mirkli pazibēja maza plaukstiņa ar pieciem plaši ieplestiem pirkstiem. Atgriezās Strumacis, un kopā ar viņu ieradās vesels karaspēks. Kareivji bija ieradušies pēc Rites. Tie noņēma smagās ķēdes un saslēdza viņas rokas un kājas vieglākās, tālajam ceļam piemērotākās važās. Tad Riti uzsēdināja ēzeļa mugurā. Rite vēl nekad nebija jājusi ne ar ēzeli, ne zirgu, taču šobrīd bija pārlieku izmisusi, lai pamanītu, ka piedzīvo ko jaunu. Diena bija skumja un apdu- gusi, migla bija ietīstījusi pelēkumā visas rudens krāsas.

Pārējie Bāreņu nama iemītnieki klusēdami bija sastājušies pļaviņā pie vecās aitu kūts. Kāda rociņa pastiepās gaisā sveicienam un spītīgi rādīja plati ieplestus piecus pirkstus. Dragarna kaut ko nikni uzrēja, taču roka ietiepīgi slējās gaisā, un beidzot Rite saprata, ka tā nemāj atvadu sveicienus: Kala viņai rādīja savu kreiso delnu, kam atkal bija visi pieci pirksti.

Arī īkšķis, kuru viņa bija nocirtuši pirms diviem gadiem.

Rite skatījās uz Kaļas rokām — tagad meitene jau māja ar abām — un juta, kā zūd elpa un aizmiglojas skatiens. Rite beidzot bija apjēguši, ka pavisam nesen viņai gadījies sastapt varenu un cēlu būtni, kuras labsirdība un spēks pārsniedz jebkuras iztēles robežas. Taču viņa, Rite, šai būtnei bija tikai iespērusi un nicīgi uzspļāvusi! Rite raudzījās uz Kaļas rociņu, līdz tā vairs nebija saskatāma. Ēzelis viņu nesa arvien tālāk un tālāk, un viņu pavadīja karaspēks, kurš droši varētu stāties pretī pat veselam baram troļļu.

Piecpadsmitā nodaļa

Joršs bija izmisis. Viņš bija rīkojies muļķīgi, muļķīgāk par muļķīgu. Viņam metās nelaba dūša, domājot par paša muļķību, par bezdibenīgo, neizmērojamo, pārvarīgo, milzīgo, gigantisko, kolosālo, ciklopisko, neizsakāmo muļķību, kas bija bezgalīga kā jūra un neaptverama kā debesis. Neārstējama. Nelabojama.

— Labi, piekrītu, īsti gudri tu nerīkojies, taču nav tiesa, ka viss ir neglābjami un nelabojami pagalam. Nelabojama ir tikai nāve, bet es nemanīju, ka vakar kāds būtu miris…

Pūķa prātīgos vārdus projām aizrāva vējš, kas nikni pūta no vētras sakultās jūras.

Joršs jutās gaužām slikti, pārāk slikti, lai kaut ko pasāktu, viņš spēja tikai gulēt čokurā sarāvies un drebēt kā vēja purināta lapa, bet griezīgas, neizturamas sāpes gluži kā nažu asmeņi graizīja abu roku īkšķus. Drudža liesmas sveilēja, un ledainais vējš sniedza kaut nelielu atvieglojumu svilstošajai ādai. Joršs gulēja slapjā zālē, abas rokas iemērcis ledainā ūdens peļķē, kas pēc lietus dienām vienmēr izveidojās starp klintīm alas priekšā.

Nevarēja būt nekādu šaubu par to, ka meitene ir Monsera un Sajras meita, kas mantojusi mātes vaibstus un tēva tumšo ādu, — Joršam pašam būtu vajadzējis to saprast. Viņa bija mantojusi arī mātes un tēva drosmi un nesavtību. Tik dedzīgi viņa bija aizstāvējusi un mierinājusi mazāko meiteni. Žēl vienīgi, ka viņa, tāpat kā abi vecāki, zibenīgi un tikpat neizprotamu iemeslu dēļ ļāva vaļu dusmām! Joršam pašam būtu vajadzējis pamanīt, ka meitene ir izmisusi, bada novārdzināta, smaga darba nomocīta un nelaimīga, viņam būtu vajadzējis vispirms viņu izglābt un aizvest uz kādu drošāku vietu, nevis pamest viņu tā drūmā purva malā, turklāt radot viņas dzīvībai jaunas briesmas.

Viss bija izskaidrojams pavisam vienkārši: kad otras meitenes — tās mazākās ar sakropļoto rociņu — sāpes trāpīja viņam kā akmens, Joršs apjuka. Bet apjukuma dēļ neapjēdza, ka pareizāk būtu vispirms aizvest bērnus uz kādu labāku vietu un tikai tad dziedēt brūces, ārstēt vecas vainas un remdēt zaudējumu sāpes…

Pūķis piekrītoši pamāja un ķērās pie trešā ceptā medņa, kurš, uz iesma uzdurts, tikko bija gozējies virs degošu priežu šķilu un rozmarīna zariņu smaržīgajām liesmām.

—    Kā tu spēj to ieēst? — elfs žēlabainā balsī ievaicājās.

—    Kožu ar ilkņiem un sasmalcinu ar dzerokļiem, — pieklājīgi paskaidroja pūķis. — Labāk stāsti tālāk. Kāpēc tu zaudēji samaņu?

—    Bija pārāk grūti un sāpīgi ataudzēt meitenes pirkstu. Man taču vajadzēja to zināt! Vajadzēja atcerēties, cik mokoši bija sadziedēt tavu ievainojumu. Vajadzēja saprast, ka šoreiz sāpes būs nesalīdzināmi lielākas un es to dēļ pilnībā zaudēšu spēkus. Bet ļaunākais nāca pēc tam… kad uzzināju, ka viņi ir miruši manas vainas dēļ… tikai manis dēļ… —Jorša skatiens aizklīda tukšumā. — Tas viss ir tik… — viņš nespēja atrast īsto vārdu.

—    Muļķīgi, dumji un smieklīgi? — ierosināja Erbrovs Jaunākais, ielaizdams zobus ceturtajā mednī. Pūķis pat uzdrošinājās pasmīnēt, un Joršu, to redzot, pārņēma tik nevaldāmas dusmas, ka sāpju radītais nelabums un nespēks nedaudz atkāpās.

—    Kā tu uzdrošinies?… Ko tu atļaujies?… —Joršs sašutis vārstīja muti, nespēdams atrast vārdus, kas būtu tikpat aizskaroši un ievainotu tikpat sāpīgi kā tie, kurus tikko bija teicis Erbrovs. — Stulbais, bezjūtīgais lops, ko izperējis tāds pats bezjūtīgs stulbenis, kurš pēdējās prāta paliekas zaudējis, klausīdamies šķebīgas pasakas! Kā tu uzdrošinies smīkņāt!? Tā brīnišķīgā meitene bija izmisusi un kļuvusi par bāreni tikai tāpēc, ka… ka es… tāpēc, ka viņi… tāpēc, ka viņi mani izglāba!

Likās, pūķis apvainojumus nemaz nav dzirdējis. Viņš pilnīgā mierā gremoja piekto medni.

—    Es smejos par tevi, nevis par viņu. Tā brīnišķīgā meitene ir izmisusi bārene nevis tavas vainas dēļ, bet tāpēc, ka neģēlīgi noziedznieki pakāra viņas vecākus un, it kā ar to vēl nebūtu gana, pašu meiteni ieslodzīja vietā, par kuru labāka būtu pat čūsku bedre. Mēs esam atbildīgi tikai un vienīgi paši par savu rīcību. Marsijs un Silla, vai kā nu tos tavus draugus sauca, paši nolēma tevi glābt, un tā bija viņu brīva izvēle. Starp citu, iespējams, ka viņi nemaz nebūtu kļuvuši par vīru un sievu, ja nebūtu glābuši tevi, un tad tā brīnišķīgā meitene nemaz nebūtu piedzimusi. Daudz svarīgāks ir kas cits. Vai tu atceries, kā otrās rūnu dinastijas laikos klājās rūķiem? Vispirms viņus vajāja par to, ka šie nēsāja bārdas, pēc tam — par to, ka bārdu viņiem vairs nebija. Bet īstais iemesls bija rūķu raktuves. Bija iecerētas jaunas un dārgas ekspedīcijas uz austrumu piekrastēm, un bija vajadzīgs sudrabs jauniem kuģiem.

Pūķis uz mirkli pieklusa, lai norītu sesto medni, tad turpināja: — Tas, kurš valda Daligarā, grib, lai viņa pavalstnieki būtu dumji, padevīgi un nožēlojami, taču taviem draugiem nepiemita šādi talanti, — viņi pat gribēdami nespētu būt nedz dumji, nedz padevīgi. Gadījās, ka par iemeslu viņu pakāršanai tika piesaukti sakari ar elfu, taču viņus tik un tā agrāk vai vēlāk gaidītu tas pats liktenis, tikai daligarieši atrastu citu ieganstu. Labāk domā par to, ka tu par savu dzīvību vari pateikties viņiem, tāpēc priecājies, ka esi dzīvs, un dzīvo ar jēgu. Beidz tēlot izmisušu medņu gaili, kurš zaudējis visas astes spalvas, pacel savu pēcpusi no zemes un taisies glābt to meiteni… kā viņu sauca?

—    Rite, otra meitene viņu nosauca par Riti.

—       Rite? Cilvēkiem ir apbrīnojamas spējas sagudrot vārdus, kas neko nenozīmē. Viņi neapjēdz, cik svarīgs ir dzīvas būtnes vārds. Labi, kāds ir plāns? Kā mēs to meiteni glābsim?

Nu Joršs patiešām jutās labāk.

—    Lidosim uz turieni naktī. Naktī bez mēness. Tik tumšā kā šī. — Joršs juta, ka ar katru mirkli viņa spēki aug. Nekas vēl nebija zaudēts. Pūķim bija taisnība. — Nē, labāk lidosim turp jau šonakt. Tūlīt pat, — Joršs apņēmīgi paziņoja.

—    Pagaidi, es paēdīšu launagu, — pūķis nopūzdamies novilka. Viņš patlaban skrimšķināja septīto medni, bet uz iesma vēl bija atlicis divdesmit viens cepts putns. — Vai tiešām es nekad nevarēšu mierīgi uzkost?

Joršs apēda dažas zeltainās pupas un sāka gatavoties ceļam, vācot kopā nepieciešamās mantas. Tām šoreiz bija pieskaitīts arī loks un bultas, jo Erbrovs uzstājīgi apgalvoja, ka nekad neko nevarot zināt un piesardzība par ļaunu nenākšot. Joršs paņēma arī veco, izšūto zilā samta somiņu, kurā glabājās mammas dzejoļu grāmata un koka vilciņš, ar kuru bērnībā bija spēlējies gan Joršs, gan viņa vecāki tais senajos laikos, kad paši vēl bija bērni.

—   Jā, jā, tie ir ceļam ļoti noderīgi krāmi: ja tev uzbruks Daligaras kareivji, tu varēsi viņiem palasīt priekšā dzeju vai ierosināt parotaļāties ar vilciņu, — izsmējīgi komentēja Erbrovs.

Joršs neko neatbildēja. Viņš samta tarbiņu līdz augšai piebēra ar zeltainajām pupām, spriežot, ka tā ātri varēs atrisināt vismaz vienu no problēmām — bērnu izsalkumu.

Jorša drānas joprojām smirdēja pēc putnu mēsliem, kaut arī visu nakti viņš bija pavadījis lietū un vējā. Tagad smaka vairs nebija tik kodīga, taču bija vairojusies Jorša pārliecība, ka ar šo apģērbu kaut kas nav īsti kārtībā. Tā kā citu drēbju gluži vienkārši nebija, Joršs nolēma veikt vismaz dažus pārveidojumus. Viņš noplēsa tērpam virsējo auduma kārtu, to, kuru rotāja izšuvumi un caurumotās, par mežģīnēm sauktās auduma joslas. Viņš nodīrāja arī kuplās piedurknes, kas traucēja brīvi kustināt rokas, bet tērpa apakšu krietni saīsināja, lai tas vairs nevilktos pa zemi un to nevajadzētu siet mezglā pie jostasvietas. Šo pūliņu rezultātā Joršs bija ticis pie tāda kā gara, netīri pelēcīga krekla, kas sniedzās līdz puslielam, smakoja gandrīz pieciešami un nedaudz atgādināja tērpus, kādus senatnē bija nēsājuši alķīmiķi un gudrie.

Pūķis auga un pieņēmās svarā ar katru dienu, nu jau viņš bija gandrīz tikpat liels kā Erbrovs Vecais un viņa spārnu atvērums bija platāks par laukumiņu starp klintīm, kur lietus ūdeņi sakrājās prāvajā lāmā. Nosēdinājis Joršu sev uz muguras, pūķis drošs un varens pacēlās debesīs, kur brāzmoja nikns vētras vējš. Nakts bija piķa melna, un lietus straumes veidoja necaurredzamas sienas, viņi apmaldījās, labu brīdi strīdējās par to, uz kuru pusi jālido tālāk, tad apmaldījās vēlreiz un šoreiz strīdējās par to, kura vainas dēļ ir nozaudēts pareizais virziens. Beidzot, jau pret rītausmu, kad modās gaisma un pakalnu neskaidrās aprises iznira no tumšuma, pie apvāršņa viņi saskatīja pussabrukušo aitu kūti un draudīgo žogu ar sargtorņiem. Joršs bija sēdējis starp iekšspārniem, kur lietus viņam nevarēja piekļūt, turpretī Erbrovs bija caurcaurēm samircis un ar pūlēm cilāja ūdens piesmagušos spārnus. Viņi nolaidās zemē pie mežiņa, kas ieskāva pļavu, kurā Joršs nesen bija atdzīvinājis žurku, un abi apspriedās, kā rīkoties. Joršs bija lasījis grāmatas par militāro taktiku un stratēģiju, tāpēc ar neslēptu lepnumu pavēstīja, ka viņam esot divi rīcības plāni: galvenais un rezerves. Galvenais plāns būtībā bija vienkāršs: klusākais un… ēēe… mazāk uzkrītošais no viņiem, proti, Joršs ielavīsies aitu kūtī, bet Erbrovs paliks stāvam sardzē un uzmanīs aizmuguri, novērsīs negaidītus uzbrukumus un gādās, lai netiktu nogriezti bēgšanas ceļi…

Joršs vēl nebija ticis līdz aitu kūtij, kad sāka gāgināt zosis. Aplokā līdzās greznajai, vīnogām apaugušajai Dragarnas un Strumača mājai trokšņoja četras zosis, kuru sniegbaltie spārni atspīdēja peļķēs par spīti lietus un dubļu pelēkumam. Jo tuvāk Joršs gāja, jo skaļāk tās gāgināja. Elfs atcerējās lasījis, ka senatnes valdniekiem bijis paradums savās pilīs turēt zosis, kas lieliski brīdinājušas par zagļu un citu nelūgtu viesu ierašanos. Tagad lieku reizi apstiprinājās, ka senatnes valdnieki bijuši gudri vīri. Dragarna un Strumacis izskrēja pagalmā — vienos kreklos, kā no gultas cēlušies. Karavīri ar ieročiem rokās metās ārā no sargtorņiem. Visi brīdi raudzījās apkārt, pūlēdamies saprast, kāds ir trokšņa cēlonis. Tad sakustējās pūķis. Viņš pavēra rīkli, draudīgi ierēcās un izspļāva garum garu liesmu mēli, kas, šaudamas cauri lietus šaltīm, pārvērta tās garaiņu vālos. Visi metās bēgt: Dragarna skrēja visātrāk, karavīri mazliet atpalika, jo skriešanu apgrūtināja smagās bruņas un ieroči. Pēdējais gāzelēdamies joza tuklais Strumacis.

Vienīgi bērni palika ieslodzīti savā nožēlojamajā miteklī.

—    Kāds ir rezerves plāns? — pieklājīgi apvaicājās pūķis.

Lai atslēgtu piekaramo slēdzeni, pietika ar Jorša domu (klakš).

Durvis atsprāga vaļā, un ducis pārbijušos, tālākajā kaktā saspiedušos bērnu šausmu pilnām acīm uzlūkoja Joršu, taču vēl baiļpil- nākus skatienus viņi raidīja pāri slieksnim, kur bija samanāma Erbrova ēna.

—    Es apčurājos, — žēlabaini nočukstēja viens no mazākajiem bērniem.

—   Tas nekas, pareizi darīji, — viņu mierināja Kala. — Noču- rājies tu nebūsi tik garšīgs.

—    Mani sauc Joršs, — stādījās priekšā elfs. Viņam jau bija apnicis uzklausīt labas veselības vēlējumus, tāpēc prātīgāk bija nosaukt saīsināto vārda formu.

Bērni joprojām, šausmu pārņemti, tupēja kaktā. Tagad pinkšķē- šana ieskanējās mazliet skaļāk un par kādu toni spalgāk.

- Pamēģini tu viņus nomierināt, — elfs teica pūķim.

Erbrovs apjuka un ņēmās steigšus pārcilāt dauzslāņainās atmiņas, tad viņa mute papletās smaidā, atklājot skatieniem dažus pārus ilkņu. Bērnu činkstieni un raudas ieskanējās vēl spalgāk.

—   Izdomā ko labāku! — ievaidējās Joršs.

Pūķa smaids papletās platāks, un tagad kļuva redzami ari dziļāk mutē novietotie pēdējie ilkņu pāri, kuri bija ne vien visgarākie, bet arī vislīkākie. Daži bērni metās zemē, izmisīgi lūgdamies, lai viņus neēd.

—    Kas tās par muļķībām! Pūķi vispār neēd cilvēkus! — pacietību zaudējis, dusmīgi iesaucās Joršs. Viņš jau bija pamanījis, ka Rite pazudusi. Ātrāk vajadzēja nomierināt vismaz kādu no bērniem, citādi neizdosies noskaidrot, kur meitene palikusi.

Taču troksnis nerimās, taisni otrādi: raudas, brēcieni un šņuksti mijās ar lūgumiem pēc žēlastības. Tagad bērni lūdzās, lai pūķis viņus neēd un lai briesmīgais elfs nenogalina ar savu dusmu zibeņiem.

Joršs nezināja, ko iesākt. It visi paņēmieni, ko viņš mēģināja likt lietā, lai nomierinātu un apklusinātu bērnus — kliegt, vicināt rokas, aizdedzināt nelielo pie sienas piestiprināto lāpu — tos tikai sabiedēja vēl vairāk.

Beidzot baismīgs rēciens skaļumā pārspēja sīkaļu raudas un jauni liesmu uzplaiksnījumi izdzenāja tumsu. Gaisu piepildīja mazliet apsviluša cepeša smarža. Un tai pašā mirklī iestājās pilnīgs klusums.

—    Kurš grib kādu gabaliņu ceptas zoss? — apvaicājās pūķis. — Zoss ir garda un trekna, bet jūs esat izkāmējuši un liesi. Vai tiešām jūs domājat, ka es ēdīšu utainus kaulukambarus, ja tepat blakus ir aploks, kurā netrūkst ne vistu, ne zosu? Eu, jūs divi, jūs lielākie, — Erbrovs vērsās pie Kreska un Morona, — viens no jums lai atnes kādu nieku rozmarīna, bet otrs lai sagādā zarus iesmiem! Izcepsim arī pārējās zostiņas un ieturēsimies!

Viņš vēl nebija pabeidzis sakāmo, kad bērni jau metās ārā no aitu kūts, lai steigtos turp, no kurienes plūda brīnumaina silta ēdiena smarža. Kļūdīties nebija iespējams: tā varēja smaržot tikai gards gaļas gabals, kurā var iekosties un pēc brīža sajust, kā aizpildās izmisīgais tukšums, kā bēg izsalkums, bailes, ilgas un skumjas, kas vienmēr mājo tukšos vēderos.

—   Tikai izsalkums ir spēcīgāks par bailēm, — paskaidroja pūķis. — Šis likums ir attiecināms uz suņiem, kaķiem, cilvēkiem, zelta zivtiņām, pūķiem un troļļiem; par elfiem šai sakarā nemāku neko teikt, jo nepazīstu viņus pietiekami labi.

Kala nesteidzās līdzi pārējiem. Viņa piegāja pie Jorša, dziļi ievilka elpu, nopūtās, norija kaklā sažņaugušos kamolu un stāvēja klusēdama. Joršs nometās ceļos, lai viņa seja būtu vienā augstumā ar meitenes acīm.

—    Uz kurieni aizveda Riti? — viņš klusi jautāja.

Kala nomierinājās, vēlreiz norija siekals un beidzot spēja atbildēt: — Uz Daligaru, viņu aizveda uz Daligaru. Dzirdēju, ka Dragarna ar Strumaci par to runāja. Riti aizveda uz vietu, ko sauc par "vecās pils apakšzemes kambariem".

—    Es zinu, kur tas ir, — teica Joršs, — arī es bērnībā esmu tur bijis.

Kala atkal norija žņaudzošu kamolu.

—   Viņi teica… teica, ka… domāju, ka viņi grib nodarīt Ritei kaut ko ļaunu… Un Dragarna viņu sita… ļoti sita.

—    Nebaidies, es tūlīt steigšos pie Rites. Nebaidies, viss būs labi.

Joršs to atkārtoja vairākas reizes: gribēdams nomierināt un

iedrošināt ne tikai Kalu, bet arī pats sevi. Viss būs labi, kā gan citādi.

Kala pamāja ar galvu, viņas acīs sariesās asaras, taču meitene savaldījās un neraudāja.

Joršs pagriezās, lai ietu ārā no kūts, un jau bija nostājies uz sliekšņa, kad Kala kaut ko nočukstēja.

—    Atvaino, ko tu teici? — viņš atskatījies jautāja.

Kala bikli pacēla kreiso rociņu, iepletusi visus piecus pirkstus, un atkal dziļi ievilka elpu.

—    Paldies tev par manu roku, — viņa teica, un šoreiz to varēja sadzirdēt.

Kamēr Joršs bija runājies ar Kalu, Erbrovs Jaunākais jau bija veiksmīgi izrīkojis bērnus. Mazākajiem viņš bija licis iekārtoties siltumā un sausumā — mājiņā, kuru rotāja akmenī kalto zostiņu rinda un krāsainās sirdis un kuras durvis Dragarna un Strumacis bija pametuši līdz galam vaļā. Savukārt lielākie par spīti lietum palīdzēja pūķim tikt galā ar milzīgu iesmu. Dragarnas un Strumača mājā bērniem izdevās atrast no īstiem kviešu miltiem ceptu īstu maizi un vēl dzeltenu, īpatnēji smaržojošu dzērienu, kuru — kā zināja teikt viens no lielākajiem — sauca par alu. Vistu un zosu spalvas virpuļoja gaisā, un Joršs ar šausmām uzlūkoja nelaimīgos putnus, kuru dzīve tūlīt būs galā.

—    Varbūt kāds grib zeltainās pupas? — viņš jautāja.

Neviens pat neatbildēja.

—   Vii tiešām jūs reizēm ēdat cilvēkus? — pūķim jautāja viens no mazākajiem bērniem.

—   Tikai izņēmuma gadījumos, — pašapzinīgi atbildēja pūķis. — Garša nav no labākajām, turklāt apavi rada liekus sarežģījumus…

—   Varbūt tu varētu apēst Strumaci? — cerīgi prasīja mazais.

—   To ļumīgo resnuli?— pūķis ieinteresēti apvaicājās.

—    Pūķi neēd cilvēkus! Pūķi vispār nekad neēd cilvēkus. Nekad! — iekliedzās Joršs, nebūdams sajūsmā par pūķa izdarībām un runām.

Viņam izdevās panākt, lai skaļais bērnu pūlis pieklust.

—    Es iešu uz Daligaru pēc Rites, — Joršs teica pūķim.

—    Daligara ir tā jaukā pilsēta, kur strēlnieki visus apšauda ar bultām? Vai tu neiebildīsi, ja es labāk palikšu te un sargāšu bērnus? Viņiem var uzbrukt briesmas… nezinu… piemēram, bars atriebīgu zosu…

Joršs brīdi apdomājās.

—    Tā ir laba doma. Paliec te un sargā bērnus! Var atgriezties karavīri un tie divi briesmīgie pieaugušie, kam bērni bija uzticēti. — Tad viņš pievērsās bērniem: — Kad es pārnākšu no Daligaras, visi, kuri vēlēsies, varēs nākt mums līdzi uz jūras piekrasti viņpus Tumšajiem kalniem.

Iepriekš viņam tas nebija ienācis prātā, taču tagad viņš skaidri zināja, kas darāms: kad Rite būs atbrīvota, viņš visus aizvedīs drošībā pie jūras.

—   Jūrā ir gliemežvāki, kuros dzīvo gliemenes. Iespējams, gliemenes domā un sacer dzejoļus, bet tās tik un tā drīkst ēst, — atcerējies reiz Monsera sacīto, Joršs gandrīz neviļus izrunāja šo domu skaļi.

Kala iesmējās. — Arī Rite tā teica, bet viņai to esot stāstījis tēvs.

—   Zinu. Bet saki, cik ilgs ir ceļš līdz Daligarai? Vesela diena?

—   Ja iesi kājām, laikam paies vesela diena, — atbildēja Kala. — Bet te ir arī zirgs. Strumacis pēdējoreiz atgriezās no Daligaras jāšus. Tagad zirgs ir piesiets aiz mājas.

—   Labi, tad es jāšu. Un labāk pasteigties, kamēr arī tas zirgs nav izcepts ar rozmarīnu, — teica Joršs, uzmezdams skatienu pūķim un izbadušajiem bērniem. — Ej tagad arī tu… ej, apēd kādu gabalu vistas gaļas.

—    Kaut arī tā ir domājusi?

Joršs norija siekalas, lai apspiestu nelabumu, kas uzmācās no ceptās gaļas smakas. Viņš uzlūkoja meitenes iekritušos vaigus, tumšos riņķus ap acīm un kā skaliņi tievās kājas un nodomāja, ka nobeigtās vistas pārvērtīsies par spēku, par dzīvu miesu un asinīm.

—   Jā, — Joršs pārliecināti atbildēja, — kaut arī tā ir domājusi.

Kala viņam uzsmaidīja un laimīga aizskrēja.

Joršs devās pēc zirga, — tas bija brīnišķīgs bēris lielām riekst- krāsas acīm. Elfs uzlika plaukstu zirgam uz pieres un sajuta, cik mīksta ir tā spalva. Caur plaukstu Jorša prātā ieplūda visdažādākās zirga izjūtas: skumjas ilgas pēc mātes un labajiem kumeļa laikiem, riebums un bailes, ko vienmēr iedvesuši segli un iemaukti, dusmas un nogurums nebeidzamajā ceļā no Daligaras, kad seglos bija iesēdies tas smagais, riebīgais resnis, kurš ik pa brīdim laida darbā pātagu, un vēlēšanās šim resnim kārtīgi iespert.

— Labi, labi, — čukstēja Joršs. — Iztiksim bez iemauktiem un segliem. Mums, elfiem, tādi nav vajadzīgi.

Zirgs ieskatījās Joršam acīs un saprata, ka abi spēj sazināties ar domām un izjūtām. Joršs sēdās zirgam mugurā, un tas tūdaļ laidās auļos. Tas bija brīnišķīgi, šķita, viņš pats sakusis ar zirga spēku un ātrumu, — to varēja salīdzināt vienīgi ar lidojumu Erbrova mugurā, neko citu tik skaistu Joršs nekad nebija pieredzējis.

Kaut arī lietus aizvien vēl gāza, blāvajā rīta gaismā bija viegli saskatīt ceļu. Un nebija pienācis pusdienlaiks, kad jau bija saredzami draudīgie Daligaras mūri.

Sešpadsmitā nodaļa

Cietumā bija daudz aukstāks nekā Bāreņu namā, — te sienas bija mūrētas no akmeņiem un nebija citu bērnu, kas veco kūti ar savu elpu spēja kaut nedaudz piesildīt. Toties šeit bija daudz sausāks, gulēšanai paklātie salmi bija biezāki un labāki, turklāt te deva arī krietni vairāk ēdiena. Un nebija jāstrādā, nebija jādara itin nekas. Ja vien ik pa laikam domās neatbalsotos draudīgais vārds karātavas, uzturēšanos šai cietumā varētu uzskatīt par jauku atpūtu.

Riti te ieslodzīja jau iepriekšējā vakarā. Neilgi pēc viņas ierašanās Daligarā bija sacēlusies īsta vētra un likās, vējš un lietus plosīsies ilgi. Rite prātoja, vai vēja un lietus trakošana aizkavēs princi, vai viņš tik un tā steigsies šurp. Tigad viņa zināja, ka princis un pūķis nav muļķīgi izdomājumi: abi bija īstāki par īstu. Pūķis bija milzīgs, bet princis patiesībā bija elfs, kuram viņas vecāki bija izglābuši dzīvību, kad tas bijis vēl pavisam mazs! Princis viņu meklē, princis viņu noteikti atradīs. Rite klusībā minēja, kādas spējas elfs izmantos, lai viņu atbrīvotu: varbūt pūtīs tauri, kuras skaņas sagraus pilsētas mūrus, varbūt gluži kā rēgs izies cauri biezajām cietuma sienām vai varbūt atlidos pūķa mugurā līdz pašai pilij un ar akmeņu sitieniem sagraus tās jumtu. Vai arī…

Viņas sapņi bija patiesi. Kopš viņas prātā, aizverot acis, bija sākuši veidoties tēli, Rite ne reizi vien bija uzdevusi sev jautājumu, ko gan tie varētu nozīmēt, — varbūt tā bija tikai bezjēdzīga un klusa nekaitīga ārprāta izpausme, kas sniedza mierinājumu dienās, ko aizpildīja tikai aukstums, izsalkums un skumjas atmiņas. Tagad Rite zināja, ka tas, ko viņa nosapņo, piepildās, — ne gluži tā, kā viņa redzējusi sapnī, tomēr piepildās. Šai pasaulē vēl dzīvoja kā labsirdīgi prinči, tā pūķi, lai gan agrāk visi bija teikuši, ka gan vieni, gan otri jau sen iznīkuši. Vismaz viens labais princis vēl noteikti bija saglabājies, — un tas noteikti bija labsirdīgs, varbūt grūti saprotams, tomēr krietns, turklāt viņš bija mīlējis arī Rites tēti un mammu. Tas, ka princis par savu dzīvību var pateikties Rites vecākiem, vairoja cerības, ka viņš nebūs pārlieku ņēmis pie sirds tos pāris Rites spērienus un spļāvienu.

Kamerā ienāca divi cietumsargi: sīkais un kalsnais Melilots un druknais sarkansejainais, allaž pēc alus dvakojošais Pallādijs. Abi bija pusmūža vīri, droši vien ģimenes tēvi, un pret Riti nebija izturējušies pārlieku ļauni, pareizāk sakot, viņi bija izturējušies visnotaļ sirsnīgi, katrā ziņā krietni laipnāk nekā Dragarna un Strumacis. Viņi pat bija Ritei atļāvuši paturēt lelli un laiviņu un bija sagādājuši segu, lai viņai naktī nebūtu tik auksti.

Tagad abi sargi bija satraukti un nobijušies, jo pats Valdītājs un Tiesnesis bija paziņojis, ka došoties uz pazemes kambariem aprunāties ar gūstekni. Tas bija ārkārtējs notikums, — nekas tamlīdzīgs vēl nebija pieredzēts. Sargi šaudījās šurpu turpu, pūlēdamies dažās minūtēs novākt gadu desmitiem krājušos netīrumus un piešķirt šai vietai kaut nedaudz pieklājīgāku izskatu. Smieklīgi ilgu laiku aizņēma strīds par to, vai Ritei segu un rotaļlietas atstāt vai labāk tomēr atņemt: pirmajā gadījumā Tiesnesis varētu secināt, ka sargi rūpējas par ieslodzītajiem, savukārt otrajā būtu skaidri redzams, ka te nav pieņemts pārlieku izdabāt noziedzniekiem. Beigu beigās viņi nosprieda visu atstāt, tikai pavēlēja paslēpt rotaļlietas zem segas kameras vistumšākajā kaktā. Sargi aizdedza lāpas, kas nebija dedzinātas jau gadiem ilgi, — arī darbošanās ar lāpām aizņēma neticami daudz laika, jo tās, mitruma piesūkušās un sapelējušas, negribēja degt un piepildīja pazemes telpas ar kodīgiem dūmiem.

Dzeltenīgajā lāpu gaismā kaktos savandītie salmi un resnās žurkas, kas skraidelēja šurpu turpu, nebūt neizskatījās labāk. Nu abi sargi iedomājās aizvākt salmus, cerēdami, ka tad šo telpu pametīs arī žurkas un kamera daudz vairāk līdzināsies senas valdnieku pils pagrabam nekā netīram stallim. Arī strīds par to, kuram no diviem būt jāķeras pie salmu aizmešanas, bija pārāk ilgs, un risinājums vēl nebija atrasts, kad piepeši abus sargus piemeklēja atklāsme par citu, daudz svarīgāku darbu: vispirms vajadzēja noslēpt neskaitāmās tukšās alus krūkas, kas bija sakrautas gaitenī abu sardzes vietā, nepārprotami apliecinot, kāda ir brašo cietuma sargātāju galvenā nodarbošanās darba laikā. Beidzot Pallādijs ar milzīgu salmu klēpi un Melilots, apkrāvies ar tukšajām alus krūkām, steidzās uz kāpņu pusi, taču kā par nelaimi tieši šo brīdi Tiesnesis bija izvēlējies, lai ienāktu apakšzemes telpās. Notika sadursme. Tiesnesis un Pallādijs nogāzās zemē, Melilotam izdevās noturēties kājās, taču viņš nesavaldīja alus krūkas. Pallādijs bija pietiekami veikls, lai izvairītos no krītošajiem māla traukiem, bet Tiesnesim tika ne viens vien sāpīgs sitiens. Turklāt pēdējā krūka izrādījās pusizdzerta, un tās saturs izlija pār Tiesnesi. Tiesneša drānas, kas līdz šim bija mirdzējušas lilijziedu baltumā, ieguva netīri dzeltenu alus nokrāsu, bet Tiesneša noskaņojums no "ļoti dusmīga" pārvērtās par "padodiet man kādu, kam es pats savām rokām varētu nodīrāt ādu".

Ritei nāca smiekli. Viņa zināja, ka smieties nevajadzētu, un patiesībā kas gan tur smieklīgs, ja trīs cilvēki pakrīt un varbūt pat sāpīgi sasitas. Taču tas, kurš pārāk ilgi nav gulējis un ir dzīvojis nemitīgā sasprindzinājumā, mēdz izturēties muļķīgi, piemēram, dumji ķiķināt, redzot neveiklus kritienus. Kad Rite apvaldīja smejamo, Tiesnesis jau bija nostājies pie viņas kameras restēm un iekrampējis tajās pirkstus. Tagad viņš patiešām bija pārskaities kā pats nelabais.

—   To izdarīji tu, vai ne? Tu to izraisīji! Tu mūs apgāzi, vai ne? Es zinu, — viņš šņāca.

Tiesnesis bija gara auguma kalsns vīrs sudrabbaltiem matiem, ūsām un bārdu. Viņa bārda un mati sprogotos mīkstos gredzenos, ja vien tos nebūtu saslapinājis un saķepinājis iesmirdušais alus. — Tu viņus apbūri, lai viņi pakristu un apgāztu mani, vai ne? Es zinu! Tu ieradies šeit ar vienu vienīgu mērķi: tu gribi mani apkaunot un padarīt smieklīgu. Vai ne? Tu gribi apkaunot gan manu personu, gan manu amatu! Es zinu.

Rite prātoja, vai būtu vērts mēģināt atbildēt un taisnoties, pateikt, ka viņa nemaz neprot burties, — nekad to nav pratusi un nepratīs. Turklāt arī pie Tiesneša viņa nav ieradusies no brīva prāta, viņu šurp atveda ar varu, un, ja Ritei tomēr bītu kādas burvju spējas, viņa tās jau būtu izmantojusi, lai atslēgtu restes un pamestu šo vietu, cik ātri vien iespējams. Taču Rite nepaguva izlemt, ko atbildēt, jo pēc īsās pauzes atkal ierunājās Tiesnesis: — Tu taču zini, kas es esmu, vai ne?

Rite atkal mirkli šaubījās. Daļa viņas būtnes, tā, kurā mājoja lepnums un drosme, būtu gribējusi atbildēt: jā, tu esi manu vecāku slepkava, tas, kurš parakstīja viņu nāves spriedumu, tu esi nelietīgs noziedznieks un nožēlojams muļķis, kas visapkārt izplata netaisnību, postu un trūkumu. Bet otra puse, tā, kura par katru cenu gribēja dzīvot tālāk, nosargāt vecāku dāvāto dzīvības brīnumu, uzskatīja, ka labāk būtu nosaukt kādu oficiālo titulu: jūs esat Tiesnesis… Varbūt pat pievienot kādu cienīgu apzīmējumu: …lielais… varenais…

Arī šoreiz Rite nepaguva izlemt. Izrādījās, ka Tiesnesis ij nedomā ar viņu sarunāties, tikai runā pats, daļu savu domu izsakot kā jautājumus. Taču atbildes uz šiem jautājumiem netika gaidītas.

—   Es esmu tas, kurš ir nācis, lai dāvātu šai zemei taisnīgumu, lai ar visām saknēm izravētu alkatību, savtīgumu un lepnumu. Šis uzdevums ir tik cēls un svarīgs, ka žēlsirdība nedrīkst kavēt sasniegt mērķi. Es to zinu! Gluži kā ķirurgs, kurš nešaubīdamies amputē gangrēnas samaitātu locekli, es darīšu veselu šīs nelaimīgās grāfistes miesu. Vai zini, kāpēc es, Daligaras grāfistes Valdītājs un Tiesnesis, augstākais varas un pašas grāfistes pārstāvis, tā pazemojos un nokāpu pagrabā satikt tevi?

Šoreiz Ritei pat nebija jācenšas apvaldīt sakāmo vai izvēlēties īstos vārdus, — šoreiz viņa patiešām nezināja, ko atbildēt.

—   Tāpēc, ka es gribu, lai tu saprastu. Es zinu, ka lēmums nogalināt bērnu var šķist nežēlīgs. Tieši tāpēc tevi nepakārs pilsētas galvenajā laukumā tāpat kā tavus nožēlojamos un nenozīmīgos vecākus. Tevi pakārs te, pazemē, kur tevi neredzēs tie, kuri nespēj apjēgt patiesību. Taču es gribu, lai vismaz tu saprastu. Jo citādi tu savā nožēlojamajā un nenozīmīgajā prātā varētu sākt apšaubīt manas diženās personas taisnīgumu. Vai ne? Un šāda doma man ir neizturama. Vai zini, ko man skaļā balsī atļāvās pateikt tavs tēvs, tas nenozīmīgais skrandainis? Viņš paziņoja, ka šai pasaulē viņam rūpot tikai viņa nožēlojamā un nenozīmīgā sieva un vēl nožēlojamākā un nenozīmīgākā meita! Saproti? Tās viņam esot daudz svarīgākas par mani un Daligaru!

Rite apjuka arvien vairāk. Agrāk viņa bieži bija domājusi par Tiesnesi un allaž bija to iztēlojusies kā Ļaunuma Pavēlnieku, kurš pats lepojas ar savu nežēlību, — proti, viņa Tiesnesi iztēlojās līdzīgu orkam, tikai mazliet gudrāku un izglītotāku. Tā bija kļūda. Izņemot orkus, neviens šai pasaulē pats sevi neuzskata par Ļaunuma Pavēlnieku. Daligaras Tiesnesis, gluži tāpat kā Dragarna un Strumacis, bija labs, — ļauni bija visi pārējie, tie, kuri mēģināja paslēpt kādu nieku ēdiena, lai varētu paglābt savus bērnus no bada nāves, tie, kuri paši negribēja mirt badā un klaiņojošu suņu apgrauzti tikt apglabāti kopējā kapa bedrē.

—    Mēs notvērām tavu elfu! — nežēlīgā lepnumā Ritei pavēstīja Tiesnesis. — Pirms neilga brīža viņš pats padevās pilsētas sargiem. Viņš zināja, ka mēs esam neuzvarami un pat nesāka cīņu. Es zinu: šī ir mūsu spožās uzvaras stunda! Vai ne?

Labi. Tad redz, kādu paņēmienu princis izvēlējies, lai iekļūtu pils pagrabos. Viņš pats padevies karavīriem. Šis plāns bija vienkāršs un ģeniāls. Rite atvieglojumā uzelpoja. Par laimi, ar Tiesneša nežēlību varēja sacensties tikai viņa muļķība: Tiesnesim nebūt nešķita dīvaini, ka burvju spējām apveltīts elfs, kurš mēdz lidot, sēdēdams pūķa mugurā, tagad labprātīgi padodas karavīriem, lai tikai iepriecinātu Viņa Gaišību Daligaras Valdītāju un Tiesnesi un lai tas bez kavēšanās varētu ķerties pie sava ienaidnieka pakāršanas.

Vēl nekad Rite nebija jutusies tik droši un mierīgi, — princis bija ieradies viņu glābt. Princis noteikti zina, ko un kā darīt.

Septiņpadsmitā nodaļa

Joršam nebija ne jausmas, ko un kā darīt. Pagaidām prātā bija iešāvusies vienīgi doma bez cīņas padoties karavīriem, kas sargāja pilsētas vārtus, — taču viņš joprojām nezināja, vai rīkojies pareizi.

Viņš bija noslēdzis darījumu, vienojies par apmaiņu: viņš pats bez cīņas padosies, bet daligarieši atbrīvos meiteni. Riti vajadzēja glābt, tas bija viņa pienākums pret Sajras un Monsera piemiņu, turklāt jāatzīst: Joršs, kopš bija ieraudzījis meiteni, spēja domāt tikai par viņu. Tā nu Joršs bija piedāvājis sevi apmaiņai. Cīnīties viņš neprata, ko gan citu viņš būtu varējis iesākt?

Tijās samezgloti piņķerīgajās pasakās, ko Joršs savulaik bija lasījis priekšā perējošajam Erbrovam Vecajam, maiņas darījumi notika bieži: es tev došu divus dučus ķirbju un puspodu pupu, bet, kad piedzims tava meita, tā piederēs man. Vai arī: atnes man trīs zelta klijāna astes spalvas, un pretī saņemsi pusi manas karaļvalsts vai septiņas astotdaļas burvju paklāja, vai arī piecas vietipadsmitda- ļas pārpilnības katla. Un visi šādus līgumus ievēroja un vārdu turēja. Tāpēc Joršam nebija ne jausmas, ka vienošanos iespējams pārkāpt un vārdu lauzt, viņš nezināja, ka prasības jāizvirza no spēka pozīcijām un ka no šīm pozīcijām drīkst atkāpties tikai tad, kad prasītais izpildīts. Viņam būtu vajadzējis pieprasīt, lai daligarieši vispirms atbrīvo Riti, un tikai tad padoties. Taču Joršam bija licies, ka pat pieņēmums, ka daligarieši varētu nebūt godīgi cilvēki un krāpties, ir nepieklājīgs un aizvainojošs. Tāpēc viņš nekādu piesardzību neievēroja.

Lai gan nebija īsti prātīgi vienam pašam stāties pretī veselam pulkam līdz zobiem bruņotu vīru, viņš vienkārši bija devies pie pilsētas vārtiem. Protams, viņš būtu varējis draudēt, ka ar pilsētniekiem izrēķināsies pūķis, — neviens taču neiedomātos, ka šoreiz pūķis elfu nepavada. Taču iedzimtā nespēja melot un neciešamais kauns, kas pārņēma, tikai iedomājoties vien, ka viņa krāpšanos kāds varētu atklāt, laupīja valodu. Un tagad jau bija par vēlu. Viņš bija ļāvis sevi saslēgt važās, un tālākie Tiesneša plāni bija skaidrāki par skaidru: pakārt gan Joršu, gan Riti. Elfu — pilsētas laukumā, bet meiteni — apakšzemes dziļumos.

Ap Jorša augumu bija savītas un saslēgtas tik daudzas ķēdes, ka viņš ar pūlēm spēja ievilkt elpu. Un viņu pavadīja tik daudz karavīru, ka viņš nemaz nespēja tos saskaitīt. Vienīgo mierinājumu sniedza apjausma, ka arī viņu ved uz Daligaras vecās pils pazemes kambariem, un Joršs skaidri zināja, ka tieši tur ir ieslodzīta Rite. Gan jau viņš kaut ko izdomās. Par savu dzīvību Joršs pārlieku neuztraucās, viņš bija pārliecināts, ka tā vai citādi izglābsies: ja jau senais pareģojums vēstīja par viņa nākotni, tas nozīmēja, ka viņš šo nākotni noteikti piedzīvos. Bet viņš neglābs sevi, iekams nebūs izglābis Riti.

Viņu veda pa arvien šaurākām un stāvākām kāpnēm, pa arvien tumšākiem gaiteņiem, arvien dziļāk pazemē, arvien tālāk no dienas gaismas, līdz beidzot sienas atkal papletās un lāpu gaismā viņš ieraudzīja cilvēka stāvu grezni izšūtās baltās drēbēs un, nobrīnījies par ieskābušā alus smaku, pazina šai stāvā Daligaras Valdītāju un Tiesnesi.

Tiesnesis stāvēja pie restēm, aiz kurām tumsā tik tikko bija samanāms Rites trauslais augums.

Tiesnesis, lieki nevilcinoties, uzrunāja atnācēju.

— Es tevi gaidīju, elf, — viņš bargā balsī pavēstīja. — Tu te ieradies meklēt savu līgavu, vai ne? Es to zinu.

Joršs apjukumā nespēja izteikt ne vārda. Kā Tiesnesis varēja to zināt? Protams, Rite vēl bija maza meitene un arī viņš pats vēl nebija pārsniedzis pusaudža vecumu, taču elfiem ir pierasts līgavu izvēlēties jau agrā jaunībā un izvēlēties uz mūžu mūžiem. Ikreiz, kad Joršs iedomājās par Riti, — kad atcerējās viņas seju, to, cik drosmīgi viņa bija aizstāvējusi un cik maigi mierinājusi mazāko meiteni, to, kurai nebija pirkstiņa, — viņš skaidri zināja: Rite vai neviena cita!

— Es zinu. Arī es protu lasīt senās zīmes, arī es izlasīju pareģojumu un tikai pēc tam liku to iznīcināt tāpat kā visus pārējos vecu laiku uzrakstus, kas maitāja namu sienas šai pilsētā. Lasītmāka tautai nav vajadzīga! Bet, ja nu kāds tomēr šīs nevajadzīgās zinības ir apguvis, labāk lai viņam netrāpās acīs lieki burti. To pareģojumu bija rakstījis Ardvins, lielais burvis, Gaismas kungs, pilsētas Dibinātājs! Vai tu zini, ka Daligara kādreiz bijusi elfu pilsēta? Tu taču to zināji, vai ne? Pēc tam, kad orki pilsētu bija nopostījuši, Ardvins to atkal atjaunoja, nodibināja no jauna. Ardvins bija dīvains, viņš mīlēja elfus. Karavadoņa spējas viņam piemita, to es nevaru noliegt. Protams, nav nieka lieta pašos orku varenības laikos uzbrukt to pilsētai ar karaspēku, kas ir uz pusi mazāks par pretinieka armiju. Spoži uzvarēdams šai kaujā, Ardvins, protams, apliecināja zināmu apķērību, drosmi un gudrību, tomēr jāatzīst, ka ar mani viņš sacensties nevar. Es esmu patiesais Daligaras dibinātājs, es esmu šīs pilsētas īstenais atbrīvotājs! Es Daligaru atbrīvoju no kaislībām, no egoisma, no alkatības, es vadu to uz tikumu un pazemību, mazgāju to šķīstu savā taisnīgumā un bardzībā. Un es padaru šo pilsētu skaistāku! Arī es esmu burvis, daudz dižāks burvis nekā Ardvins, kurš to vien prata kā pareģot nākotni un sagraut Ēnas lāstu, ar kura palīdzību orki gribēja pakļaut visu pasauli. Es esmu paveicis vēl vairāk! Vai tad tu to nepamanīji? Vai redzēji manu pārsteidzošo brīnumu? Manu triumfu?

Klusums. Ilgs klusums. Joršs prātoja, vai tagad viņam būtu kas jāsaka. Var jau būt, taču viņam nebija ne jausmas, par kādiem pārsteidzošiem brīnumiem runā Tiesnesis. Joršs bija vienīgi pamanījis, ka Daligara izskatās pārsteidzoši trūcīga un nelaimju mākta, un par brīnumu varētu atzīt to, ka pilsēta kādreizējo spožumu zaudējusi tik strauji. Mulsinošais klusums ieilga, un beidzot Tiesnesis atkal ierunājās.

—    Ziedi! — viņš, pacietību zaudējis, iesaucās. — Mūžam ziedošās glicīnijas, reibinošā jasmīnu smarža! Sapūdējot milzīgus daudzumus labības un augļu, ko mums sūta no laukiem, mēs iegūstam īpašu mēslojumu, kas ļauj ziediem plaukt visu gadu un smaržot spēcīgāk nekā jebkad. Vai tad tas nav apbrīnojami? Tas taču ir apbrīnojami, vai ne?

Joršs pārsteigts raudzījās Tiesnesī. Izrādījās, ka Daligaras Valdnieks bija traks, pilnīgi un galīgi traks. Par viņa ārprātu vairs nebija ne mazāko šaubu. Taču elfs nespēja saprast, kāpēc gan daudzie kalpi un labi bruņotie kareivji neliekas manām sava kunga trakumu, kāpēc tie turpina pildīt katru tā iegribu, nevis paņem šo jukušo aiz rokas un laipni, tomēr noteikti neaizved uz kādu klusu vietiņu, kur slimajam varētu sniegt palīdzību un kur viņa neprāta murgi nebūtu tik bīstami citiem.

—    Es biju spiests nopostīt veco Ardvina pili: visur tās neciešamās arkas un bezjēdzīgās velves, muļķīgās puķu dobes un pārmēru augstie koki. Tās visas bija pagātnes paliekas. Ardvins būvēja tā, kā bija pieņemts rūnu dinastiju laikos. Vai pat vēl ļaunāk: kā elfu laikos. Es, šīs pilsētas Valdītājs un Tiesnesis, pavēlēju nojaukt gandrīz visu. Atlika vien pagrabi un daži portiki. Viss vecais tika sagrauts, lai beidzot būtu vieta, kur dzimt jaunajam. Un ir aizsākusies jauna ēra, kuras simbols un apliecinājums ir mana pils.

Brīdi valdīja klusums. Tiesnesis bija iegrimis tīksmīgās domās par paša varenību.

—    Ardvins, — viņš atkal ierunājās, — pirms nāves lika mūrī iekalt savu pareģojumu par to, ka pēdējais elfs apprecēšot meiteni, kas būšot paša Ardvina mantiniece, viņa pēcnācēja meita. Meitene, tāpat kā viņas tālais sencis Ardvins, būšot apveltīta ar gaišredzības spējām, un viņas vārdā būšot rīta gaisma. Šī meitene turklāt būšot meita vīrietim un sievietei, kuri elfu vienmēr… Tālāk sekoja nesalasāms, laikazoba sagrauzts vārds, taču es nojaušu, ka tur bijis rakstīts "ienīduši". Kad man pavēstīja, ka tu esot iekļuvis manā dārzā un redzējis manu mīļoto meitu Austru, es sapratu, ka tu pēc viņas atgriezīsies un tad es varēšu tevi iznīcināt.

Austra? Tiesneša meita? Tiesneša meitu sauc Austra! Tai iedomīgajai, vīzdegunīgajai un savtīgajai spindzelei vārdā ir rīta gaisma?

—    Manu meitu sauc Austra, un viņas vārdā, kā pareģojumā teikts, ir rīta gaisma. Es viņu esmu uzaudzinājis par pašu pilnību. Viņa ir meitenes ideāls. Viņa spēlē lautu, lasa senos dzejojumus un dzied, sēdēdama šūpolēs, tieši tāpat kā senatnes princeses. Vismaz tā senlaiku karaļmeitas attēlotas zīmējumos, kas rotā pergamentus. Tāpēc manai meitai nekad nav bijis atļauts darīt ko citu, — visu savu saprātīgo mūžu viņa ir aizvadījusi, spēlējot lautu, lasot dzeju, dziedot un šūpojoties ziedu pilnā dārzā… Mana Austra ir pati pilnība.

Lauta, dziesmas, šūpoles un puķes no rīta līdz vakaram, dienu pēc dienas. Joršam pat sametās žēl nabaga Austras, kura spiesta dzīvot kā bezjēdzīgs, toties precīzs kādas varbūt nekad neeksistējušas princeses atdarinājums. Tad redz, kāpēc viņa bija tik kašķīga un dumja: pilnība droši vien ir neizturami smaga nasta.

—    Austra ir mana meita, tātad viņa ir Ardvina mantiniece, jo es, būdams pilsētas valdītājs, esmu viņa pēctecis. — Tagad Tiesnesis runāja skaļi un aizgrābti, katram vārdam piešķirdams īpašu izteiksmi un svaru. — Turklāt Austrai piemīt arī gaišredzības spējas! Zini, reiz viņa pareģoja, ka iegūs savā īpašumā zelta kaklarotu, kas piederēja sardzes virsnieka sievai. Un vai vari uzminēt, kas notika? Atklājās, ka šis virsnieks ir nodevējs, viņu pašu pakāra, bet visus viņa ģimenes īpašumus konfiscēja, un kaklarota tagad pieder Austrai… Un vēl viņa paredzēja, ka pagājušās vasaras karstais un sausais laiks agrāk vai vēlāk beigsies, un patiesi, — rudenī sākās lietus un laiks kļuva vēsāks.

Runājot par meitas spējām, Tiesneša vaibsti uz bridi atmaiga. Bet Jorša galvā valdīja īsts sajukums, domas drudžaini šaudījās. Austra?! Tā neciešamā, augstprātīgā muļķe šūpolēs? Tā, kura tīšuprāt raudināja mazu bērnu? Joršam, protams, nabaga Austras bija nedaudz žēl, — viņas liktenis tiešām nebija viegls. Taču ar žēlumu nepietika, lai Joršs būtu ar mieru dibināt jaunu cilti kopā ar šo iedomības pūsli. Par to nevarēja būt ne runas! Nemūžam! Labāk t ikt pakārtam. Ar Austru viņš neprecēsies! Nekad! Neparko! Acīmredzot te un tagad viņa liktenis aprausies un pat Ardvins neko nespēs mainīt. Kāds muļķīgs pareģojums. Galu galā šo pravietojumu Ardvins bija izteicis jau sirmā vecumā: ilgajā mūžā gudrības gaisma viņu droši vien bija pārlieku apžilbinājusi, un vecumdienās daudzus prāta nostūrus klāja ēnas. Un arī karš ar orkiem nebija nekāds joks: varbūt aplenkuma laikā Ardvins bija stipri sasitis galvu pret kaut ko cietu, — citādi tak viņš nebūtu iedomājies, ka Joršs varētu precēt Austru.

Tagad vajadzēja pēc iespējas drīzāk atbrīvot Riti un laisties projām no šejienes, — jo tālāk no Tiesneša, viņa mīļotās meitiņas un muļķīgajiem pareģojumiem, jo labāk.

Tiesnesis turēja rokās Jorša loku, maksti ar trim bultām un zilo samta somiņu.

— Paskatīsimies, ko tu, elf, biji paņēmis līdzi, ar kādiem līdzekļiem gribēji mūs izpostīt. Saujamloku un bultas es jau apskatīju. Un kas glabājas šai somā?

Tiesnesis atrāva vaļā somiņu. Zeltainās pupas izbira uz grīdas.

To smarža bija pārlieku smalka un cilvēku deguniem nesajū- tama. Taču Joršs juta, kā pazemes telpas lēnām pārplūdina to maigais, saldenais aromāts, kas atgādināja tikko no krāsns izvilktas maizes smaržu.

Joršs atcerējās žurkas.

Lielās, resnās žurkas, kas mājoja Daligaras cietumā, viņam jau reiz bija palīdzējušas, — tolaik, kad viņš vēl bija mazs bērns.

Arī žurkas sajuta zelta pupu smaržu, un to prātus piepildīja kāre pēc tik jauki smaržojoša ēdamā. Žurku prātus ir viegli vadīt. Un pagrabos bija tūkstošiem žurku. Joršs juta, ka tās ir tepat — izbadušas un neskaitāmas. Viņš juta to mūžīgo, nepiepildāmo izsalkumu, to niknumu un aizvainojumu par visiem saņemtajiem spērieniem un dūrieniem, it kā joka pēc mestajiem akmeņiem un saindēto barību. Jā, pazemē bija neskaitāmi tūkstoši žurku, un tās visas bija izsalkušas un niknas.

Joršs dziļi ieelpoja, juzdams, kā plaušas piepilda gaiss un viņa spēks strauji vairojas. Tagad viņš zināja, kā rīkoties. Viņš izmantos žurkas. Joršs daudzkārt pastiprināja zeltaino pupu smaržu, piepildīja ar to žurku prātus un sāka tās vadīt vajadzīgajā virzienā.

—    Bērna spēļmantiņa. — Tiesnesis nometa koka vilciņu zemē un izšķaidīja ar nicīgu spērienu. — Un… grāmata! Interesanti, vai ne?

Žurkas līda ārā no tumšajām alām, spraucās cauri restēm un jau pulcējās platākā gaiteņa sānu atzarojumos. Pagaidām to vēl nebija daudz: tikai daži desmiti. Joršs atbrīvoja to prātus no bailēm. Tuvojās nākamie žurku bariņi, un tiem sekoja vēl un vēl citi. Tās mērķtiecīgi virzījās šurp, zelta pupu smaržas vadītas, nelikdamās ne zinis par sargiem un nejuzdamas baiļu. Žurkas plūda kā paisuma vilnis, kā vesela jūra tumšu kažoku, garu astu un asu zobiņu. Tās steidzās garām cietumsargiem, kuri bailēs un riebumā kāpās sāņus, spiedās pie sienām, grūstījās. Tiesnesis turēja rokās Jorša mātes dzejas grāmatiņu un bija pārlieku dziļi iegrimis lasīšanā, lai manītu, kas notiek apkārt.

—    Kas tas ir? Buramvārdi? Dzejoļi? Kādas nesakarīgas blēņas… Seko… zilajam… efejas… zaram… Es protu arī tavu valodu, elf. Vai tu to zināji? Ienaidnieku valodas allaž jāprot.

Seko zilajam efejas zaram…

Efeju zari vienmer ir zaļi, to es zinu. Elfi melo vienmer, vai ne? Pat dzejoļus rakstīdami.

Seko zilajam efejas zaram, Tas tevi vedīs pie vizoša zelta. Nākotne gaišā saulē tiks celta, Ja spēkus visi apvienot varam…

Žurkas beidzot laida darbā zobus, tās uzklupa ne tikai zeltainajām pupām, bet arī visam pārējam, ko atrada savā ceļā, proti, tās koda Tiesneša kareivjiem pēdās un stilbos, tās iekoda arī pašam Tiesnesim, kurš iekliedzās un izmeta grāmatu no rokām. Tikai Rite un Joršs palika neskarti: vienīgi ap viņu kājām bija palikuši brīvi laukumi, bet visu pagraba grīdu jau sedza vienmērīgi biezs, ņudzošs, pīkstošs, zobains žurku paklājs.

Daži no sargiem metās bēgt, tverdamies pie sienām, lai žurku viļņi tos nenotriektu no kājām. Klakš — slēdzenes, kas saturēja Jorša rokām apvītās ķēdes, atsprāga vaļā. Klakš — un arī potītes bija brīvas. Nu jau grīda viļņojās kā vētras sakulta jūra, — žurkas rāpās cita pār citu, uzbrukdamas arvien niknāk. Tiesnesis paslīdēja uz sabradātā vilciņa paliekām un pakrita. Nedaudzie gaitenī vēl palikušie kareivji steidzās viņam palīgā, un Rites kameras restes palika bez uzraudzības. Klakš — un arī restes atvērās. Joršs satvēra Riti aiz rokas un izvilka gaitenī. Tad viņi lēniem soļiem devās prom, kāpdamies atmuguriski un neizlaizdami no acīm Tiesnesi un sargus. Žurkas pašķīrās viņu ceļā. Joršs satvēra vienu no sienā iestiprinātajām lāpām un uzmeta pēdējo skatienu Tiesnesim: tas beidzot bija ticis stāvus un centās cīnīties ar grauzējiem, vienlaikus izrīkodams savus kareivjus. Pa kāpnēm lejā jau steidzās papildspēki, bet augšstāvos kareivju bija vēl vairāk.

Par laimi, žurku prātos glabājās milzīga pazemes labirinta tēls — neizmērojams eju vijums, kas pletās zem visas pilsētas abpus upei.

Joršs un Rite pagriezās un laidās skriešus: projām no kāpnēm, kas veda uz augšstāvu. Ceļā pavisam drīz gadījās restes, taču slēdzene tūlīt atsprāga vaļā un viņi varēja turpināt skrējienu. Tagad, traucoties pa tumšajiem gaiteņiem, Joršs visas režģu durvis atkal aizslēdza, lai kaut uz brīdi aizkavētu vajātājus, kad tie būs tikuši viņiem uz pēdām. Elfs bija cerējis drīz saskatīt kādu gaismas stariņu, kādu saules atspīdumu, kas liecinātu, ka līdz virszemei vairs nav tālu, taču eja spītīgi tiecās lejup arvien dziļāk pazemē. Žurku te bija krietni mazāk. Jaunas restes, jaunas slēdzenes, jaunas kāpnes un jauni gaiteņi — arvien tumšāki, arvien šaurāki un drūmāki. Droši vien Ardvins vai kāds cits senatnes valdnieks bija nolēmis izmantot senās elfu pazemes galerijas, daļu pazemes telpu pārvēršot par cietumu un atdalot no pārējām ar restēm. Tagad senā Ardvina pils bija sagrauta, tās vietā slējās Tiesneša savādā un greizā būve, taču senie pazemes kambari un ejas joprojām bija saglabājušās neskartas.

Joršs un Rite aizelsušies apstājās. Joršu pārņēma bailes: ja nu viņš nespēs atrast izeju no šī labirinta? Mūžīgi viņš žurku prātus pakļautībā nenoturēs, tās kļūs izklaidīgas un izklīdīs, vai varbūt kāds atcerēsies, ka žurkas gluži labi var aizbaidīt ar degošām lāpām. Un tad viņš un Rite būs spiesti sastapties ar veselu armiju kārtīgi bruņotu vīru, ar kuriem nebūs patīkami apspriesties, turklāt ir viegli nojaušams, kā beigtos pārrunas par iespēju abus bēgļus tomēr atstāt dzīvus. Vai varbūt viņi abi vienkārši apmaldīsies pussagruvušajās ejās un nomirs badā, nevis pie karātavām.

— Es nezinu, kurp jāiet tālāk, — nedaudz atvilcis elpu, Joršs atzinās.

Rite rāmi pasmaidīja. Viņa tikai pacēla roku, norādot uz ejas griestiem, kur drebelīgā lāpas gaisma apspīdēja garum garu fresku, kas atveidoja zilus efejas vijumus. Tātad arī mammas dzejoļu grāmata bija karte! Vajadzēja tikai sekot norādēm!

Efeju vijumi bija uzgleznoti it visur: sazarojumos un krustojumos, šaurajās ejās, kas saruka par tik šaurām alām, ka tālāk virzīties vairs nebija iespējams un atmuguriski vajadzēja rāpties atpakaļ, un tāpat ari platajos tuneļos, kas strauji aprāvās ar krāšņām freskām rotātām gala sienām.

Ieskatījies uzmanīgāk, Joršs saprata, ka vietumis efeju zari veido elfu rakstības burtus: ja vijumu cilpās varēja saredzēt vārdu ej, tad gaitenis nepārvērtās strupceļā. Viņi patiešām bija nokļuvuši senā labirintā. Ejas nemitīgi krustojās un sazarojās, un ik uz soļa vajadzēja meklēt zaros apslēptos burtus. Gadījās izlasīt strupu nē, bet citur rakstītais skanēja izsmējīgi: nu tavs ceļš būs krietni garāks. Vai arī: citreiz skaties vērīgāk.

Šai eju mudžeklī ceļu neatrastu neviens vientuļnieks, kam sveša elfu valoda. Taču vesels pulks karavīru, kam līdzi būtu pietiekami daudz izturīgas auklas, šo labirintu varētu izpētīt un pārvarēt. Tāpēc vajadzēja pasteigties: pēc īsāka vai garāka laika sprīža te ieradīsies arī Tiesneša kareivji.

Spēle kļuva sarežģītāka. Vārds ej norādīja uz ejām, kas aprāvās ar aklu sienu vai kāpnēm, kas nekur neveda. Uz vienas no šādām gala sienām bija uzgleznots elfu šaha galdiņš: uz tā baltas nimfas un divi melni pūķi cīnījās ap baltu karalieni, kuras kronim bija apvīts zils efeju zars. Atslēga bija meklējama grāmatā, — mammas dzejoļi bija mīklas, kuru atminējums atrodams senajās freskās.

Mēs skaistas un baltas, Spēcīgas un staltas, Visas četras ap karalieni stājam, No naidnieka nosargājam.

Nimfas! Joršs, atcerējies grāmatā lasīto, ieskatījās vērīgāk: pie katras nimfas rokas, kas turēja kareivīgi paslietu zobenu, bija pa sīkai spraudziņai, ko apslēpa uzgleznotas ēnas. Ieslidinājis pirkstus spraugās, Joršs sataustīja sviras, taču nespēja tās nospiest. Bet par to bēdāties nevajadzēja: galvenais bija saprast, kā veidotas slēdzenes. Tikko Joršs bija izpratis, kā darbojas mehānisms, atskanēja klakš un apgleznotā siena paslīdēja sāņus. Laiks un mitrums bija sabojājis sviras, tāpēc eju atkal aizvērt neizdevās, — Joršs un Rite steidzās dziļāk labirintā, atstājot brīvu ceļu arī vajātājiem.

Cita siena negaidīti noslēdza stāvas un nebeidzami garas vītņu kāpnes, pa kurām abi kāpa lejup nogurdinoši ilgi, — Joršs sprieda, ka viņi ir nokļuvuši dziļi, dziļi zem upes gultnes. Uz sienas bija uzgleznota jūra.

— Kad tiksim ārā no šejienes, apmetīsimies uz dzīvi jūras krastā, — Joršs teica Ritei, gribēdams uzmundrināt gan viņu, gan sevi.

…Saules staru briedētas, sāļu šļakatu mazgātas, sarkanās ogas… bija rakstīts grāmatā. Ieskatījies uzmanīgi, Joršs gleznotajā jūras plašumā atrada sīko saliņu, uz kuras auga savvaļas ķiršu koks un kurai pāri viņš bija laidies, sēdēdams Erbrova mugurā. Kas zina, vai jau tālā senatnē uz saliņas audzis ķirsis, kas bijis Jorša redzētā koka vecvectēvs, vai arī gleznotājs šādu ainu tikai iztēlojies vai nosapņojis? Gleznotajā kokā ogas mirdzēja koši sarkanas, bet tur, kur pār sulīgajiem augļiem krita lapu ēnas, bija akmenī apslēptas spraugas. Klakš. Arī šoreiz siena aizslīdēja sāņus un to vairs nebija iespējams aizvērt. Atlika vien steigties tālāk.

Viņi kāpa arvien zemāk, arvien dziļāk zem senās elfu galvaspilsētas, brīnīdamies, cik neaptverami plašas un sazarotas ir valdnieka pils pazemes telpas.

Ejām pāri stiepās pieputējuši zirnekļu tīkli, vietām bija nogru- vuši akmeņi, atstājot brīvu vien šauru spraugu, citur tuneļus bija pieplūdinājis ūdens: arvien biežāk nācās līst rāpus vai brist pa dziļiem dubļiem, un arī elpot bija arvien grūtāk, gaiss bija smags un oda pēc trūdiem. Joršu māca bailes. Varbūt viņi gāja pretī nāvei, — par sevi Joršs nebēdāja, taču viņš nedrīkstēja pazudināt Riti. Iepriekš viņš īstas bailes nebija jutis, apzinādamies, ka viņu sargā senais pareģojums. Ne jau šāds tāds burvis, bet pats Ardvins, Gaismas kungs, bija izteicies par viņa nākotni, un tas nozīmēja, ka

Joršs nākotni piedzīvos. Taču tagad viņš bija rīkojies pretēji pareģojumam! Viņš bija izkļuvis ārpus tā varas. Labāk mirt troļļa saplosītam, nekā dzīvot kopā ar to Tiesneša meitiņu! Arī nāve Daligaras pazemē bija labāka par kopdzīvi ar Austru. Bet, ja pareģojums ir spēkā tikai daļēji, tad uz pusi samazinās arī Jorša izdzīvošanas iespējas. Ardvins uzskatīja, ka elfam jādzīvo, Tiesnesis apgalvoja, ka jāmirst; Ardvins bija tālu pagātnē, turpretī Tiesnesis — pavisam tuvu, turklāt viņa rīkojumus pildīja liela armija. Kaut nu vismaz izdotos izglābt Riti!

Piepeši eja beidzās. Viņi tupus rāpus bija līduši pa dubļiem, bet tagad ceļu aizšķērsoja metāla režģis. Viņpus restēm bija tumša un plaša telpa, no kuras strāvoja tīrs, salts gaiss. Acīmredzot eja viņus bija atvedusi līdz dabas veidotai pazemes alai. Režģis bija veidots kā sarežģīts efejzaru vijums: lapiņas bija kaltas no sudraba, zari no zelta. Bija skaidri redzams, ka skaistais kalums tapis elfu valdīšanas laikos, taču nekādi nebija saredzams, kā šo režģi varētu atvērt: tam nebija ne slēdzenes, ne aizbīdņu.

—    Es gribu tev ko jautāt, — ierunājās Rite. Raustīgajā lāpas gaismā viņas tumšās acis mirdzēja kā zvaigznes un sejā staroja nedrošs smaids. Arī Joršs atbildēja ar smaidu, klusībā cerēdams, ka meitene nejautās, cik lielas ir viņu izredzes uz glābiņu. Par šo jautājumu runāt viņš nevēlētos.

—    Tagad? — Joršs jautāja.

Rite pamāja ar galvu. Nedrošība notrauca no viņas sejas smaidu, taču viņa vēlreiz apņēmīgi palocīja galvu.

—    Nu, ko tu vēlies zināt?

—    Tas, par ko runāja Tiesnesis… viņš teica, mmm… pēctecis… ko tas nozīmē? Tas ir cilvēks, kurš dara to pašu darbu, vai cilvēks, kuram ir tās pašas asinis? Nu, es domāju, mazmazdēla dēls vai meita un tamlīdzīgi… Saprati?

Joršs apjuka. Viņu pārņēma izbrīns un aizkustinājums. Meitenes zināšanu slāpes bija tik stipras, ka pat nāves briesmās, kad gaidāma jauna tikšanās ar Tiesnesi, pakāršana vai bada nāve pazemē, viņa tomēr spēja domāt par nezināmu vārdu nozīmēm.

—    Pēctecis var nozīmēt gan vienu, gan otru, —Joršs paskaidroja.

Rite apmierināta pamāja.

—    Un vai tam kungam, tam, kurš valdīja pār gaismu, bija daudz bērnu?

—    Tu runā par Ardvinu?

-Jā.

Joršs pūlējās atcerēties: kaut arī viņš bija lasījis daudz vēstures grāmatu, tajās parasti netika pārāk plaši runāts par valdnieku ģimenes lietām.

—    Eē, atcerējos. Ardvinam bija dēls, saukts par Džeseinu Viedo, kurš pēcāk sēdās tronī, valdīja ilgi, bet mira, pats savus bērnus neradījis. Vēl Ardvinam bija vismaz sešas meitas, par divām es zinu, ka tās aizprecējās tālu prom no Daligaras.

—    Un visām šīm meitām dzima dēli un meitas, un tiem atkal dēli un meitas, tāpēc tagad vairs nevar zināt, kurš ir Ardvina pēctecis! Varbūt ir daudz tādu pēcteču, kas nemaz nezina, ka viņiem senčos bijis Ardvins! — Rite sajūsmināti iesaucās.

Joršs klusībā nosprieda, ka viņu saruna ir visai dīvaina, — katrā ziņā neiederīga šai brīdī un vietā.

—    Jā, domāju, ka tā ir, — viņš apstiprināja Rites teikto.

Pēc vēsturiskās atkāpes Rite atkal pievērsās nezināmo vārdu nozīmēm.

—    Un tā gaiš… gaišacība…

—    Gaišredzība?

—    Jā, gaišredzība. Vai tas nozīmē, ka tu aizver acis un tev prātā pašas no sevis veidojas bildes, kas parāda, kas vēlāk notiks?

—    Jā, — atbildēja Joršs. Saruna viņam sāka apnikt. — Bet es nezinu, kā atvērt šīs restes. Mēs netiekam tālāk.

—    Mēs noteikti tiksim, — mierīgi atbildēja Rite. — Noteikti ir kāda iespēja tās atvērt. Citādi nemaz nevar būt. Tu tikai vēl neesi pietiekami labi padomājis. Varbūt tev ir kaut kas ēdams? Kaut vai muļķīgais ēdiens?

—    Muļķīgais?

—    Nu, tāds, kurš nedomā.

Joršs pārbaudīja savas tunikas slepenās iekškabatas, kuras pirms došanās ceļā bija darinājis, likdams lietā mākas, kas savulaik bija apgūtas no bibliotēkas krājumos glabātajām divdesmit sešām grāmatām par šūšanu un izšūšanu. Kabatās patiešām vēl bija saujiņa zeltaino pupu. Viņš tās sniedza Ritei, un viņu rokas uz mirkli saskārās. Joršam pakrūtē iemetās dīvaina, smeldzīga sajūta, kas mazliet atgādināja izsalkuma žņaudzēju un baiļu krampjus, taču neko tādu viņš agrāk nebija jutis.

Rite steigšus sastūķēja pupas mutē. Joršs zināja, cik tās ir garšīgas. Viņš pasmaidīja, redzot, kāda svētlaimīga izteiksme parādās meitenes sejā. Viņš juta, kā meiteni piepilda prieks, — tas kā vētras vējš iebrāzās arī Jorša prātā. Skaidrs, ka viņi atradīs ceļu ārā no pazemes. Skaidrs, ka viņš spēs izglābt Riti. Viņš ir izkļuvis ārpus pareģojuma sargājošā loka, taču viņš joprojām ir elfs. Pēdējais un visvarenākais. Un te bija senās elfu galvaspilsētas pazemes kambari. Ceļš noteikti bija, vajadzēja tikai to atrast. Un, lai to atrastu, vajadzēja vien pārliecību, ka tas būs pa spēkam. Joršam uzmācās vēlēšanās pateikt Ritei, cik ļoti viņš to mīl un ka nekas cits šai pasaulē viņam vairs nešķiet svarīgs. Taču, par laimi, viņš spēja savaldīties un savas jūtas noklusēt: Rite taču ir cilvēks, nevis elfs, bet cilvēki savus dzīvesbiedrus neizvēlas bērnībā, cilvēki šādu izvēli izdara tikai pieauguši. Vajadzēja nogaidīt un cerēt, ka Rite viņu pieņems. Labāk vēl dažus gadus neko neteikt. Turklāt viņš taču ir elfs, un lielākā daļa cilvēku elfus ienīst. Pat Monsers un Sajra sākumā elfus neieredzēja! Jānogaida, līdz Rite viņu iepazīs tuvāk, varbūt tad varēs cerēt uz meitenes labvēlību.

Piepeši Rite sāka viņu izvaicāt par Austru: vai viņš to pazīstot? Vai esot redzējis, cik tā skaista? Joršs jau gribēja teikt, ka uzskata tiesneša meitu par stulbu un iedomīgu zosi, kad prātā iešāvās negaidīta doma: Rite izturas tik droši, jo ir pārliecināta, ka Joršu sargā pareģojuma spēks. Tikko meitene uzzinās, ka viņš no pareģojuma lemtā liktens un drošības ir atteicies, bailes to sagrābs kā vanags zvirbulēnu. Tāpēc Joršs, ne vārda nebilzdams, tikai piekrītoši pamāja.

Astoņpadsmitā nodaļa

Kad neskaitāmu sargu ielenkts pazemes gaitenī bija ienācis elfs, Rites sirds bija sākusi sisties nevaldāmi strauji. Viņš bija vēl skaistāks nekā viņas atmiņās. Tagad elfam mugurā bija vienkārša tunika, kas atgādināja senatnes viedo vīru tērpus. Elfa rokas bija saslēgtas važās aiz muguras, taču viņa stāvs vienlaikus izstaroja gan trauslumu, gan milzu spēku.

Viņš te bija ieradies Rites dēļ. Viņš bija ļāvis sevi saslēgt ķēdēs, lai varētu atbrīvot Riti!

Kopš Rites mamma un tētis bija miruši, viņa gaužām sāpīgi izjuta, ka vairs nevienam nerūp, — viņa vairs nebija savu vecāku mīlētais bērns. Visiem bija pilnīgi vienalga, vai Rite dzīvo vai mirst, visiem bija vienaldzīgs viņas izsalkums un noskrambātie ceļgali. Bet tagad viņa piepeši atkal bija nokļuvusi pasaules centrā. Viņa atkal bija svarīga. Gandrīz pieaudzis puisis, kurš bija skaists kā saule un apveltīts ar neizmērojamām burvju spējām, bija ieradies te, lai, riskēdams ar savu dzīvību, viņu atbrīvotu. Te nu viņš stāvēja važās saslēgtām rokām, tomēr neizskatījās nobijies, jo zināja, ka spēs meiteni atbrīvot.

Pēc tam Tiesnesis bija stāstījis par pareģojumu, un, to dzirdot, Rites sirdi piepildīja īstas gaviles. Tā bija viņa! Viņa bija elfam lemtā līgava! Viņa redzēja nākotnes ainas un iepriekš zināja, kas notiks! Apreibusi no prieka, viņa gribēja iesaukties, pievērst sev uzmanību un atklāt patiesību, ka Rite ir tikai viņas mazvārdiņš, jo īstais vārds ikdienai ir par garu. Tētis un mamma viņai bija devuši vārdu, kurā skanēja tas maģiskais brīdis, kad rīta gaisma pamazām piepilda pasauli un var cerēt, ka jaunā diena būs laba. To mamma, viņu modinādama, atgādināja ik rītus, — arī tais rītos, kad laukā lija vai sniga un gaismas nebija gandrīz nemaz. Viņas vārds bija Rītausma, — rožaini sārtā gaisma, kas ik rītu atdzimst, vēstot jaunu sākumu. Par laimi, piesardzība viņai neļāva pavērt lūpas saucienam, un tad Tiesnesis sāka runāt par savu meitu, par Austru. Prieka saules stari acumirklī pārvērtās ledainu dubļu straumēs, un pakrūtē iemetās dīvaina, smeldzīga sajūta, kas mazliet atgādināja izsalkuma žņaudzēju un baiļu krampjus, kas pārņēma brīžos, kad Dragarna pamanīja, ka viņa kaut ko ir nozagusi.

Rite bija redzējusi Austru. Viņa to bija sastapusi, kad vesela karaspēka pavadībā ieradās Daligarā. Rite sēdēja ēzeļa mugurā, bet Austru kalpi nesa greznā palankīnā, kas vizēja ziloņkaula balts un karmīna sarkans. Rite apstulba: viņa nekad nebija redzējusi tik skaistu meiteni. Tās seja bija eņģeliska un smalka, zeltainu matu viju ieskauta. Zeltains bija arī meitenes brokāta tērps. Gaišās matu pīnītes veidoja sarežģītu rombu rakstu un bija saņemtas kopā uz pakauša. Rite izbrīnā ieplestu muti raudzījās uz Valdītāja meitu, bet tā viņai uzmeta īsu, toties nepārprotamu skatienu, — tā cilvēki mēdz uzlūkot tikai mēslu vaboles. Un Rite sajutās mēslu vabole. Savā ziņā viņa patiešām bija mēslu vabole. Rites mati pēdējoreiz bija sukāti pirms diviem gadiem. Bet mazgājusies viņa pēdējoreiz bija pagājušajā vasarā, kad bija jāstrādā spēcīgas lietus gāzes laikā. Rudens lietū nomazgāties nevarēja: tas rikai saldēja miesu, samērcēja drānas un nošļāca aukstiem dubļiem. Turklāt Austra bija vecāka un vismaz divu plaukstu tiesu garāka par Riti!

Kad vecāki vēl bija dzīvi, mamma mēdza teikt, ka Ritei ir tēta acis, bet tētis teica, ka viņai ir mammas smaids, un abi, raugoties Ritē, izskatījās tik laimīgi. Bet tagad tētis un mamma vairs nevarēja ne viņai uzsmaidīt, ne pateikt kādu mīļu vārdu.

Včl pavisam nesen Rite bija gribējusi tikai palikt dzīva, bija ilgojusies, kaut JorŠs viņu izglābtu. Taču tagad viņai ar izglābšanu vien vairs nepietika, — Rite gribēja, lai Joršs tiek viņai. Lai viņi abi ir kopā. Vienmēr! Bet tā otra bija daudz skaistāka. Un vecāka.

Sasodīts!

Galu galā tieši viņa, Rite, Rītausma, bija pareģojumā apsolītā līgava. Viņa to skaidri zināja. Tiesneša aprakstītie "Austras pareģojumi" bija tīrās blēņas. Rite gan spēja paredzēt nākotni, — gaišredzība noteikti nozīmēja to, ka acu priekšā parādās vēl nenotikušais. Līgava esot meita vīrietim un sievietei, kas elfu vienmēr ienīduši? Kādas muļķības! Kas tad tas būtu par pareģojumu? Vīrietis un sieviete, kuri ienīst elfu, ne ar ko neizceltos no pūļa. Visi ienīst elfus. Visi, izņemot dažus. Izņemot pavisam nedaudzus. Visi, izņemot Monseru un Sajru. Nesalasāmais pareģojuma vārds bija "mīlējuši", nevis "ienīduši".

Meita vīrietim un sievietei, kas elfu vienmēr mīlējuši, Monsera un Sajras meita, kam vārdā ir rīta gaisma.

Rite noteikti ir Gaismas kunga mazmazmaz… mazmeita. Kāds no viņas vecvectēvu vecvectēvu vecvectēviem droši vien ir bijis tas Gaismas kungs. Kurš gan zina, kas viņam bijis tik tālos senčos? Rites senču sencis varētu būt jebkāds kungs, — un kāpēc ne Gaismas kungs? Rite vēlāk apjautājās Joršam, vai pēcnācējs nozīmē arī mazbērnu mazbērnus un vai tā gaišac… tas ir, gaišredzība, nozīmē to, ka tev prātā parādās nākotne un tu zini, kas notiks, pirms tas vēl noticis. Tagad, kad elfs bija pieminējis jūru, viņa beidzot saprata, kas ir tas bezgalīgais un zilais, kas piepilda it visu, tikko vina aizver acis.

Viņi skrēja un steidzās pa nebeidzamajām pazemes ejām, kas kļuva arvien šaurākas un tumšākas un kur uz sienām mijās brīnišķīgie elfu zīmējumi, un Rites prieks un rāmā drošības izjūta aizvien pieņēmās spēkā, — likās, ikkatra zilo efeju lapiņa iešķiļ jaunu prieka dzirkstelīti. Nevar taču būt, ka tas Art… Ard… nu, tas

Gaismas kungs nosapņojis viņus tikai tāpēc, lai beigu galā viņi abi mirtu pie karātavām vai pazemes alā kā žurkas. Rite jau grasījās pastāstīt Joršam gan par savu vārdu, gan par redzētajām nākotnes ainām, kad prieks atkal saplaka un sarāvās, pārvērzdamies ledaini saltā šaubu akmenī, kas smagi spieda pakrūti. Vai Joršs būs kopā ar viņu tāpēc, ka pats tā vēlas, vai tikai tāpēc, ka tā rakstīts uz sienas? Ko īsti nozīmē tā Ars… nu, tā Gaismas kunga, pareģojums: vai viņš nosapņojis to, ko kāds gribēs darīt, vai tikai to, kas kādam būs jādara, gribi vai negribi? Varbūt Joršs pavadīs mūžu kopā ar Riti, vienmēr ilgodamies pēc tās otras, pēc Austras! ? Atkal atmiņā atausa Tiesneša meitas seja. Viņa bija gandrīz tikpat skaista kā elfs! Austrai nebija asi izspiedušies elkoņi, kārnas kājas un lieli priekšzobi! Reiz Dragarna bija nopētījusi Riti un tad skumjā, maigā balsī bija līdzjūtīgi pavēstījusi, ka viņa izskatoties kā melna mēslu vabole. Kā mēslu vabole ar žurkas priekšzobiem. Pēc tam Dragarna bija nopūtusies un piebildusi, ka visi jau nevarot piedzimt skaisti. Turklāt Tiesneša meita prata lasīt un rakstīt, un arī pupiņas viņa būtu ēdusi lēni un cienīgi, nevis visas uzreiz sastūķējusi mutē, kā darīja Rite. Kad Joršs viņai bija pasniedzis pupas, viņu plaukstas uz mirkli saskārās: Jorša smalkā, baltā, plauksta ar garajiem, ideāli veidotajiem pirkstiem bija pieskārusies Rites mazajai, netīrajai plaukstai ar melni apmalotajiem, apgrauztajiem nagiem. Rite uzmeta slepenu skatienu saviem kaulainajiem, kreveļu klātajiem ceļgaliem, dubļainajiem, zilumu izraibinātajiem stilbiem un atkal jutās kā mēslu vabole. Viņa pavaicāja Joršam, vai arī tas domā, ka Austra ir skaista, un, saņēmusi viņa apstiprinājumu, ļāvās izmisumam.

Rite klusēja. Viņa nemūžam neteiks, ka ir Joršam lemtā līgava. Nemūžam. Labāk nekad nekļūt par Jorša sievu, nekā apzināties, ka viņš to izvēlējies piespiedu kārtā, tikai paklausīdams pareģojumam.

Beidzot Joršs, ilgi pētījis restes, saprata, kā tās atveramas. Vidusdaļā četri smalki zelta stienīši bija apvīti ap resnāku vara stieni.

Joršs paskaidroja Ritei, ka vajag vienkārši palielināt temperatūru, lai metāls izkustu tāpat, kā pavasarī izkūst sniegs. Viņš ar savu galvu varot radīt vajadzīgo karstumu, nē, ne jau dauzot galvu pret stieņiem, het pietiekami stipri domājot par karstumu, un tad stienīši sakarsīšot un izkusīšot.

Kad stieņi izkusa un restu vidusdaļu varēja nocelt sāņus, pazemes pasaule kļuva daudz plašāka: viņi iegāja neaptverami lielā alā, kur savādas akmens kolonnas un pīķi gan tiecās augšup pret griestiem, ne vienmēr tos sasniedzot, gan stiepās lejup pretī grīdai, arī ne vienmēr nostiepjoties pietiekami tālu. Un vēl te čaloja un pilēja ūdens. Gan grīdu un griestus, gan visas kolonnas un pīķus klāja zelts, kas vizuļoja lāpas gaismā tā, it kā ala būtu piebārstīta zvaigznēm. Rite klausījās, ka tos pīķus un kolonnas, kas stiepjas augšup, saucot par stalagnīdiem vai kaut kā tamlīdzīgi, bet tie pīķi un kolonnas, kas stiepjas lejup, esot pavisam citādi un tos saucot līdzīgā vārdā, kuru meitene ne tik nepaguva iegaumēt. Ala atrodoties zem Dogonas gultnes. Un tieši ūdens esot to izracis, — skaidroja Joršs, — bet, tā kā Dogonas ūdeņi satur nedaudz zelta, upe pamazām apzeltījusi visu alu. Rite gan nesaprata, kā upe var kaut ko izrakt, — rakšanai taču vajadzīga lāpsta un divas rokas, bet upei nekā no tā visa nebija, — taču viņa Joršam neko nepār- jautāja. Galu galā Jorša balss skanēja tik brīnumaini un viņš pats stāstot un skaidrojot bija tik skaists, ka Rite bija ar mieru klausīties, arī neko nesaprotot, — turklāt, kas zina, varbūt tā otra visu teikto būtu sapratusi, un Rite negribēja nostādīt sevi muļ- ķes lomā.

Piepeši aiz muguras atskanēja ne ar ko nesajaucamā bruņu dzinkstoņa.

Pallādijs bija iesprūdis starp restēm, kurās izveidotais caurums viņa rumpim bija par šauru, un Melilots viņu stūma, cik spēka.

Aizvien vēl iesprūdis starp sudraba un zelta efeju vijumiem, Pallādijs plati pasmaidīja.

—    Mēs jums klusītēm sekojām, — viņš priecīgs pavēstīja. — Mēs klausījāmies jūsu balsīs un zinājām, kur iet.

Citādi mēs tai labirintā būtu apmaldījušies, — piebilda Me-

lilots.

—   Tas trakais gribēja mūs pakārt! — turpināja Pallādijs. —Tikai tāpēc, ka mēs viņam uz galvas uzgāzām puskrūželi alus!

—   Jūs taču neiebildīsiet, ja mēs pievienosimies jums? — jautāja Melilots. — Tikai kamēr izkļūsim no pazemes, pēc tam mēs iesim savu ceļu.

—    Turklāt mēs pamatīgi aizkavējām tos, kuri dzīsies jums pakaļ, — paziņoja Pallādijs un, laimīgi starojot, nožvadzināja lielu atslēgu saišķi. — Visas atslēgas mēs paķērām līdzi! Tagad, lai dabūtu vaļā restes, šiem vajadzēs atrast kalēju, bet tas nebūs viegli, jo pēdējo Daligaras kalēju viņi pakāra pirms divām dienām.

—    Mēs atnesām arī jūsu mantas, — teica Melilots, parādīdams laiviņu, lelli, loku, bultas un grāmatu. —Jūs taču izglābsiet arī mūs?

Joršs un Rite apstulbuši klusēja. Viņi pārakmeņojušies blenza uz atnācējiem tā, kā būtu skatījušies uz runājošu zivi vai lidojošu ēzeli. Melilots, kurš joprojām neveiksmīgi stūma cauri restēm Pal- lādiju, neslēpdams zināmu nepacietību, apvaicājās, vai abi varētu būt tik laipni pārstāt tēlot senlaiku statujas un nākt palīgā.

—    Kā jums ienāca prātā mums sekot? — atguvis valodu, jautāja Joršs.

Nu abi vīri sāka stāstīt cits caur citu: — Es jau teicu, viņš gribēja mūs pakārt… puskrūku alus uz galvas… tu jau nezini, kāds viņš ir… nē, tomēr zini gan… viņš visus liek pakārt… mēs negribam mirt…

—    Un vēl… — viņi piebilda pamīšus, vairs viens otru nepārtraukdami. — Tev ir burvju spējas. Pat Ardvins zināja, ka tu izdzīvosi. Tātad, ja mēs turēsimies kopā ar tevi, paliksim dzīvi arī mēs! — viņi jūsmīgi nobeidza paskaidrojumus.

Nezin kāpēc Jorša sejā parādījās dīvaina izteiksme. Tas noteikti nebija prieks, — drīzāk viņš izskatījās stipri sadrūmis un apbēdināts, kā tāds, kuram atņemts pēdējais pārtikas kumoss vai kāds atdzīvinājis viņa vakariņām nomedīto žurku. Vai kā tāds, kuram pavēlēts rakt grāvjus. Izskatījās, ka Joršu pat sāk kratīt drudža drebuļi. Katrā ziņā viņš piegāja pie restēm un pētīja, kur vēl varētu izkausēt kādu stienīti. Taču acīmredzot elfi, kas bija kaluši šīs restes, nebija paredzējuši, ka tām cauri vēlēsies izkļūt karavīrs, kas pēc miesas apveidiem atgādina alus mucu. Tāpēc Joršs satvēra Pallā- diju aiz rokām un vilka no visa spēka, kamēr Melilots no visa spēka stūma, bet Pallādijs no visa spēka lādējās, — beigu beigās visu triju apvienotie spēki izrādījās spēcīgāki par restēm, un iesprūdu- šais sargs ielidoja alā, bruņām skaļi nograbot pret akmens grīdu. Tomēr šķita, ka viņam pašam kritiens nekādu kaitējumu nav nodarījis.

—    Labi, — noteica Pallādijs, kad pārējie viņam bija palīdzējuši uzslieties kājās. — Tagad gan jāpasteidzas. Tikko būsim ārā no šejienes, mēs jūs pametīsim. Mums drīzāk jātiek uz savām mājām un jāaizved drošībā ģimenes.

—    Man ir četri bērni, bet viņam pieci, — paskaidroja Melilots. — Mums jātiek mājās un jāizved viņi no pilsētas, lai varam bēgt kopā. Citādi, tikko Tiesnesis pamanīs, ka esam aizbēguši, viņš pavēlēs izrēķināties ar mūsu sievām un bērniem.

Nu Joršs izskatījās vēl drūmāks — kā tāds, kuram piemeties drudzis, nelaba dūša un izsitumi vienlaikus.

Deviņpadsmitā nodaļa

Ala bija milzīga. Dzejas grāmatiņa bija ieslepts ari tās apraksts:

…akmens mežā, kur viss tik kluss, miega apburtas četras ūbeles dus…

Lūk, labajā pusē bija saskatāms kāds stalagmīts, kura sānos ūdens un zelts bija izveidojuši ko līdzīgu četru ūbeļu aprisēm. Nu vajadzēja doties turp un meklēt nākamo norādi:

…sapnis lejup laidīsies…

Sapnis? Kas te varētu būt sapnis? Taču elfu valodā ar to pašu vārdu apzīmē gan sapni, gan plīvuru. Rau, kur ir tas sapņu plīvurs, pavisam plāns, gluži vai caurspīdīgs stalaktīts tur tālāk kreisajā pusē! Bet vēl tālāk alas dziļumos jau bija saredzama nākamā norāde:

…Spogulī raugās jaunības daiļais vaigs un vecuma gudrības skaidrotie vaibsti…

No alas griestiem pilošās lāses bija satecējušas iedobē, izveidojot spoguļgludu dīķīti, kura malā slējās divi stalagmīti: viens no tiem atgādināja jaunu sievieti, bet otrs līdzinājās vecam uzkum- pušam vīra, kas balstās uz spieķa. Joršs bieži bija prātojis, ko nozīmē dzejoļi, ko mamma bija atstājusi viņam mantojumā un kas viņam pašam, godīgi sakot, vienmēr bija likušies diezgan neizteiksmīgi un pliekani. Tagad tie piepeši bija ieguvuši jēgu un rādīja ceļu uz glābiņu. Joršs pamazām atguva drosmi. Iepriekš viņu uz brīdi bija pārņēmušas ledainas, stindzinošas šausmas, — apjēgsme, ka viņš kļuvis atbildīgs par tik daudziem cilvēkiem un ka viņa neveiksmes dēļ pazudinātas tiks daudzas dzīvības, bija drausmīga. Tagad viņš riskēja ne tikai ar savu un Rites dzīvību, kas jau tā bija pārlieku smaga atbildība, jo Rite bija ne vien viņa aizstāvju un glābēju meita, bet arī viņam pašam kļuvusi dārgāka par acu gaismu! Nu uz Jorša pleciem gūlās atbildība arī par abu nelaimīgo sargu, viņu sievu un bērnu dzīvībām!

Viņi virzījās tālāk un tālāk pa nepārskatāmi plašo alu, ko zem Daligaras gadu tūkstošos bija izgrauzuši Dogonas ūdeņi, un paļāvība uz veiksmi un izdošanos pamazām atgriezās. Šī vieta Joršu iespaidoja nomierinoši. Senie dzejoļi, kas aprakstīja ceļu cauri sta- laktītu biezoknim, bija drošs ceļvedis. Viņi noteikti kaut kur nonāks. Galu galā šeit kādreiz jau bija gājuši elfi, šī ala bija daļa no elfu pazemes valdījumiem. Bet Joršs bija pēdējais un visvarenākais elfs. Kurš cits gan te spētu atrast ceļu?

Jorša un Melilota lāpu gaisma atspīdēja ūdens spogulī, tāpēc viņi uzreiz nepamanīja, ka alā parādījies arī dabisks gaišums. Beidzot viņi ieraudzīja spilgtu saules staru, kas gluži kā zobens bija iztriecies starp stalaktītiem. Gaismas kūlī spietoja mirdzoši putekļi.

Stars krita pār zelta troni, kas bija izrakstīts senajiem elfu burtiem un gaišziliem efeju vijumiem.

Tronī joprojām sēdēja kāds senatnes valdnieks: tā ģindeni klāja pussabirzušas zelta drānas, bet galvā vizuļoja zelta kronis, uz kura zilas emaljas raksts atveidoja smalkas efeju lapiņas. Valdniekam rokās aizvien vēl bija zobens, un arī uz ieroča zelta spala bija saskatāms zils efeju raksts. Zobena asmens bija ietriekts troņa akmens pamatnē. Zeltu un gaižilas emaljas efeju stīgas mirdzināja arī valdnieka kaklarota un visos pirkstos samauktie gredzeni. Joršs piegāja tuvāk, un dienas gaisma apspīdēja arī viņu, uz mirkli liekot viņa stāvam izskatīties kā spoža oreola ieskautam. Joršs notrauca no troņa pamatnes zirnekļu tīmekļus un izlasīja:

Te mūža miegā dus tas,

kurš nesis kroni un turējis zobenu.

Līdzās tronim un stalaktītiem slējās četras zelta kolonnas: arī tās rotāja gaišzils efeju ornaments, kas bija darināts tik izcilni un vijās augšup ap kolonnām tā, ka to varēja izmantot kā vītņu kāpnes. Joršs atgāza galvu, — āra gaisma viņu apžilbināja, tomēr viņš paguva saskatīt papardēs ieaugušu alas atveri. Griestu caurumam vistuvākā kolonna pat bija apaugusi sūnām, un arī uz tās bija sadīguši paparžu ceri, kuru sīkās lapas valgi mirdzēja.

—    Re, lietus pārstājis, — teica Melilots.

—    Te mēs varam tikt ārā, tie zelta stabi ir lietojami kā trepes, — apmierināts piebilda Pallādijs.

Arī Rite bija pienākusi tuvāk tronim, un dienas gaisma atvizēja viņas tumšajās acīs.

Kad Rite stāvēja tik cieši blakus, Jorša spēki vairojās un bailes atkāpās. Vai varbūt šo dīvaino varenības apziņu viņam iedvesa senatnes karalis? Joršs uzlūkoja tukšos, zirnekļu aizaustos acu do- buļus un jutās tā, it kā būtu sastapis ko tuvu un pazīstamu. Viņš nolaida roku uz zobena spala, taču tas nebija izkustināms no klints. Joršs mēģināja vilkt vēlreiz, — tagad ar abām rokām. Taču zobens nekustējās, likās, tas saaudzis ar klinti. Joršs brīdi domāja, tad iesmējās. Nu, protams, šis zobens taču bija paredzēts kādam elfam. Tieši tāpēc tas bija novietots tā, lai to varētu paņemt tikai un vienīgi elfs, tas, kurš zina, ka lietu apjoms ir atkarīgs no temperatūras, un prot to palielināt vai samazināt. Ja zobena asmeni atdzesēs, tas mazlietiņ sarausies, un ar to pietiks, lai ieroci varētu izvilkt no klints tikpat viegli, kā tas šai spraugā pirms daudziem gadsimtiem bija ievietots. Labi, ka Joršs, dzēsdams neskaitāmos jaundzimušā Erbrova izraisītos ugunsgrēkus, bija ievingrinājies samazināt karstumu. Viņš nolaida plaukstu uz zobena spala, aizvēra acis, sasaldēja asmeni un izvilka to no klints. Asmens izslīdēja ārā viegli un padevīgi, senais ierocis iemirdzējās viņam rokās. Efeju rakstiem rotātais spals tik labi iegūla plaukstā, ka šķita, zobens izkalts tieši viņam. Bet varbūt kurš katrs elfs nemaz nebūtu spējis asmeni sasaldēt. Varbūt šis zobens bija īpaši kaldināts visvarenākajam no elfiem. Pēdējam elfam. Joršam šķita, ka senatnes valdnieks viņu te gaidījis ilgus gadsimtus, lai varētu uzticēt šo zobenu.

Nu bailes bija pagaisušas bez pēdām. Taču nogurums bija pārlieku spēcīgs, un Joršs apsēdās troņa pakājē, lai nogaidītu, kamēr beigs svilināt uguns, kas iemetusies pierē: zobena atdzesēšana nebija tik sāpīga kā cīņa ar Erbrova ugunsgrēkiem, tomēr vajadzēja labu brīdi, lai atgūtos. Beidzot Joršs piecēlās kājās un vēlreiz uzlūkoja karali. Tā kronis, kaklarota un gredzeni bija pazuduši. Joršs apjucis pievērsās abiem karavīriem, un tie vainīgi glūnēja caur pieri.

—    Man ir četri bērniņi, un viņam pieci… — sāka taisnoties Melilots.

—    Viņš tak ir miris, kam viņam vajag… Šim nav jādomā, kā pabarot sievu un bērnus… — piebalsoja Pallādijs.

—    Viņš nezina, kā ir, kad tu pārnāc mājās, bet ēdamā nav, un visi raud…

—    Ja to zeltu nepaņemsim mēs, paņems kāds cits…

—    Varbūt pat Tiesnesis. Visu vienmēr beigu beigās pievāc Tiesnesis…

Joršs uzmeta abiem iznīcinošu skatienu, taču nepaguva pavēlēt nolikt valdnieka rotas atpakaļ. Beidzot, tikuši cauri restēm un labirinta ejām, tuvojās Tiesneša karavīri. Kaut arī tie nezināja un nevarēja zināt, kā nolasāmas pareizā ceļa norādes, tie tomēr bija pārvarējuši visus šķēršļus, — karavīru bija tik daudz, ka tie varēja pārbaudīt visus tuneļu sazarojumus un atzarojumus, līdz īstais ceļš bija atrasts.

Karavīri jau sasaucās alas zemākajā galā. To balsis jau bija saklausāmas, taču tie vēl nebija saredzami. Izmantojot kolonnu kā vītņu kāpnes, visi cits pakaļ citam rāpās augšā. Pirmais kāpa Joršs, bet pēdējais — Melilots. Tuklais Pallādijs jau laikus bija noņēmis krūšu bruņas, tāpēc šoreiz nekur neiestrēga. Visi izrāpās paparžu audzē upes krastā. Dogona plūda, lietus ūdeņiem pietūkuši un strauja. Aiz krastmalas uzbēruma bija saredzami Tiesneša pils jumti. Viņus tūdaļ pamanīja daži sargkareivji un pavērsa pret viņiem lokus, taču Melilots un Pallādijs veiksmīgi notēloja, ka abi bēgļi jau ir apcietināti, tāpēc bultas nelidoja. Izlikdamies, ka abi sargi ved gūstekņus atpakaļ uz cietumu, četrotne šķērsoja dambi un devās uz pils pusi. Joršs un Rite gāja, saņēmuši rokas aiz muguras, it kā tās būtu cieši sasietas, bet Melilots un Pallādijs soļoja cieši blakus. Rite šķietami paklupa un izmantoja šo pietupienu, lai iemestu kabatā labi daudz akmeņu. Joršs bija bruņojies ar zobenu un loku un centās savus ieročus paslēpt platās tunikas krokās, — rokas viņš turēja aiz muguras, tāpēc šī mānīšanās bija veiksmīga tikai tik ilgi, kamēr ienaidnieki viņus redzēja vienīgi no priekšas. Taču, kad starp papardēm upes malā no pazemes izlīda pirmie vajātāji, visa tēlošana kļuva veltīga. Pirmās bultas vēl nebija atrāvušās no loku stiegrām, kad Melilots un Pallādijs metās bēgt. Tas bija gudri darīts: visi metās gūstīt elfu un meiteni, bet par bēgošajiem sargiem nelikās ne zinis. Abi skrēja pārsteidzoši ātri, — pat alus mu- čelei līdzīgais tuklais Pallādijs izrādījās veikls skrējējs. Joršs nebūt nedomāja, ka sargu bēgšana ir nodevība, — nē, viņu pārņēma atvieglojums. Tagad viņš vairs nebija atbildīgs par abiem izbēgušajiem cietumsargiem un to ģimenēm, Melilots un Pallādijs bija pietiekami apsviedīgi, lai turpmāk par sevi parūpētos paši. Bet Jor- šam bija jādomā, kā tikt galā ar tiem astoņiem kareivjiem, kas bija aizšķērsojuši ceļu, ar tiem sešiem, kas stāvēja uz pils jumta, un nenosakāmo daudzumu to karavīru, kas tuvojās no aizmugures. Un vēl vajadzēja pieveikt četrus jātniekus, kas arīdzan auļoja šurpu. Pēc tam gan atliks vieglākais: tik ārā no pilsētas pa lielajiem vārtiem un sasniegt kastaņu birzi, kur bija palicis ganāmies viņa zirgs, kam pagaidām vēl nebija vārda. Šoreiz nebija iespējams par bēgšanas ceļu izmantot upes ūdeņus, jo Rite neprata peldēt, turklāt viņa bija pārāk maza un trausla, lai izturētu ledaino viļņu skavas. Bet gan jau Joršs tiks ar visu galā. Viņš vairs nebaidījās. Ar šādu zobenu rokās viņš baiļu nejuta. Viņš pieliecās tuvāk Ritei un teica, lai arī viņa nebaidās, bet Rite, pat nepaskatījusies uz Joršu, tikai klusēdama pamāja, — viņai rokās nez no kurienes bija uzradusies linga, kurā meitene jau bija ielikusi akmeni un tagad tēmēja pret kādu no kareivjiem.

Piepeši Riti gandrīz ķēra bulta. Joršs sažņaudza ciešāk savu zobenu. Viņu pārņēma neprātīgas dusmas pret kareivjiem, kuri uzbrūk diviem nevainīgiem radījumiem, kas nevēlas neko citu kā vien pēc iespējas drīzāk pamest šo pilsētu. Jorša dusmas sacēla vēju, tas pārauga īstā viesulī un triecās pretī karavīriem. Putekļi koda strēlniekiem acīs, tie nespēja kārtīgi notēmēt, un tās nedaudzās bultas, kas tomēr izšāvās gaisā, vēja notriektas, krita lejup, nesasniegušas mērķi. Zirgi niķojās un slējās pakaļkājās, nomēzdami zemē jātniekus. Joršam izdevās aizraidīt savas domas līdz tuvākajam no zirgiem, — tā bija liela, melna ķēve. Joršs viņai stāstīja par brīvību un zeltainajām pupām un radīja viņas prātā brīnišķīgu tēlu: ķēvītei uz visiem laikiem tiek noņemti iemaukti un segli. Ķēve apjuka, tad pamazām un neizlēmīgi sāka tuvoties. Tostarp abus bēgļus cieši ielenca trīs kareivji — vēl pavisam jauni puiši, bruņojušies labiem tērauda zobeniem. Taču Jorša zobens vizēja īpašā gaismā un, triekdamies pret ienaidnieku ieročiem, kā nieku pāršķēla to asmeņus. Joršs sajuta, cik ļoti sāp plecs vīrietim, kuru viņš tikko bija ievainojis, taču šīs sāpes tūliņ aizskaloja naids pret cilvēku, kurš taču bija gribējis nogalināt Riti. Tuvojās aizvien jauni un jauni kareivju pulki — vairogu, ķiveru un zobenu jūklis, kurā Joršs vairs nespēja izšķirt sejas un izteiksmes. Viņš kareivjus citu pēc cita notrieca zemē. Ikreiz, kad viņa zobens džinkstēdams saskārās ar pretinieka zobenu un to pāršķēla, Jorša spēki vairojās, bet dali- gariešu drosme un cīņas spars plaka. Kāds gados vecāks virsnieks gribēja uzbrukt Joršam no mugurpuses, taču viņu ķēra smags Rites raidīts akmens. Beidzot ķēvīte bija pieņēmusi lēmumu un auļoja šurp, padzldama no ceļa kareivjus. Joršam izdevās ķēvi laikus apstādināt un uzcelt tai mugurā Riti. Taču, palīdzēdams meitenei iekārtoties seglos, viņš bija nolaidis zobenu. Ar šo mirkli pietika, lai pārāk tuvu pienāktu kareivis ar kuplu, pelēcīgu bārdu — tas pats, kurš Joršu bija pavadījis uz pili, kad viņš iepriekšējo reizi bija ieradies pilsētā. Bārdaiņa zobena cirtiens pāršķēla Jorša kāju, un no garās brūce aumaļām sāka plūst asinis. Nu bārdainais atvēzējās vēlreiz, šoreiz tēmēdams cirtienu pret Rites galvu. Jorša zobens traucās pretī draudīgi paceltajam ierocim un krita lejup, un jau nākamajā mirklī Joršs sajuta katru mirstošā vīra domu, — sajuta tā bērnības atmiņas, bailes no tumsas un tukšuma, ilgas pēc sievietes, kuru bija apprecējis kāds cits. Kaut arī šausmas un sāpes sažņaudza galvu kā spīlēs, Joršs tomēr spēja uzrāpties ķēvei mugurā un apsēsties aiz Rites. Apņēmis rokas Ritei ap sāniem, viņš satvēra pavadu un mudināja ķēvi auļot uz vārtu pusi. Traucoties cauri pilsētas galvenajam laukumam, Joršs ieraudzīja, ka tajā jau uzslietas divas karātavas: lielākās viņam pašam un mazākās Ritei. Tiesnesis, dusmu pārņemts, bija atteicies no piesardzīgās un apšaubāmās pieklājības izpausmes un tomēr nolēmis arī mazajai meitenei nāves sodu izpildīt visu acu priekšā. Redzot Ritei paredzētās karātavas, Jorša niknums un cīņas spars uzbangoja ar jaunu spēku, viņš atkal bija gatavs cīnīties — ari kādu ievainot vai nogalināt, ja tas būtu vajadzīgs, lai nosargātu Rites dzīvību. Drīzāk bija jātiek ārā pa pilsētas vārtiem, — jāizved Rite brīvībā, iekams viņš pats noasiņojot nav zaudējis spēkus. Ķēvīte pa Daligaras ielām vai lidot lidoja. Gaisā paslietais, biedīgi mirdzošais un asinīm notraipītais zobens lika parauties malā visiem, kas bija domājuši aizšķērsot bēgļiem ceļu.

Nu jau viņi bija pie lielajiem pilsētas vārtiem. Paceļamais tilts strauji slējās stāvus. Tiltu parasti augšup un lejup cilāja, iestiprinātu izturīgās ķēdēs, taču brīžos, kad to vajadzēja pacelt sevišķi strauji, tika izmantotas resnas virves. Joršs padeva pavadu Ritei, bet pats norāva no pleca loku, nospriegoja to un izšāva pirmo no trim bultām. Gadiem ilgi viņš bija vingrinājies šaušanā: parasti šīs pašas trīs bultas tika izmantotas, lai pārcirstu pārāk augstu vīteņu zaros nobriedušo augļu kātiņus. Joršs zināja, ka labam strēlniekam mērķis jāsaredz ar prāta, nevis miesas acīm. Tikko bulta atrāvās no stiegras, Joršs tās galā iesvēla uguni. Tūdaļ liesmojošā smaile ietriecās vienā no resnajām auklām, daļēji to pārcirta un aizdedzināja. Vēl pēc mirkļa nākamā bulta ietriecās otrā auklā. Un, lai cik resnas būdamas, abas virves drīz padevās un pārtrūka.

Tilts gāzās lejup un ar milzīgu troksni nodimdēja pret aizsarggrāvja krastiem. Vecie baļķi nokrakšķēja, gaisā pacēlās putekļu mākoņi.

Ķēve šāvās pāri tiltam kā vējš. Vārtu sargi bailēs pakāpās sāņus, bet tālāk stāvošajiem strēlniekiem notēmēt traucēja blīvie putekļu vāli.

Viņi bija brīvi! Viņiem bija izdevies! Viņi tiešām bija brīvi! Brīvi!

Joršam bija ievainota kāja, sens elfu zobens rokā, zirgs, nē, pareizāk, divi zirgi un loks ar vienu vienīgu bultu. Un kopā ar viņu bija Rite. Viņš bija spējis meiteni izglābt. Rite bija sveika un vesela! Rite bija kopā ar viņu! Palēnām atgriezās sāpes, ko bija izraisījusi karavīra nāve, —Joršs zināja, ka šīs sāpes viņu vairs nekad nepametīs. Taču viņš zināja arī to, ka cīnīsies atkal, ja vien vajadzēs aizstāvēt Riti, citus krietnus ļaudis, sevi pašu un savus bērnus, ja viņam tādi reiz būs.

Viņi pārjāja pār pļavu un šķērsoja kastaņu birzi. Zirgs aizvien vēl bija tepat. Joršs nebija to piesējis, — galu galā viņš jau pašā sākumā zirgam bija solījis nelietot iemauktus, seglus, pinekļus un tamlīdzīgas lietas. Un arī zirgs bija turējis solījumu un nekur tālu nebija aizklīdis. Saule jau rietēja. Gaiss kļuva vēsāks. Joršs sajuta kaut ko dīvainu kuņģī, — neko tādu viņš nebija jutis jau labi sen, precīzāk, jau trīspadsmit gadu. Viņa vēders bija sažņaudzies izsalkuma krampjos. Jā, viņa liktenim mērenība bija sveša. Joršs, pieturēdamies pie ķēves, piesardzīgi nokāpa zemē. Brūce vēl asiņoja un stipri sāpēja, tomēr kauls nebija skarts un viņš spēja nostāvēt. Labi, ka savādais tērps bija šūts no vairākām auduma kārtām, — Joršs nodīrāja vienu un pārsēja ievainojumu. Tad salasīja pāris sauju kastaņu, ēda pats un cienāja Riti, kura bija palikusi sēžam ķēvei mugurā, lai pēc brīža atkal nevajadzētu nopūlēties ar rāpšanos augšā.

Joršs gribēja meitenei ko teikt. Viņš gribēja teikt, ka viņiem ir izdevies. Ka viņi ir bijuši stipri un vareni. Ka viņiem viss bijis un būs pa spēkam. Ka viņi ir dzīvi. Dzīvi un kopā. Un brīvi. Un vēl viņš gribēja pateikt, cik ļoti priecājas, ka Rite ir dzīva, ka viņa ir brīva, ka viņa ir kopā ar Joršu.

Taču neizprotamu iemeslu dēļ domas šaudījās pa prātu tik strauji un satraukti, ka Joršs nespēja notvert un izrunāt nevienu no tām. Domas skrēja, grūstījās, ķīvējās kā skaļas žagatas, un beigu beigās Joršs neviļus izrunāja vismazsvarīgāko no visām, — to, kuru nemaz nebija gribējis izteikt skaļi.

—    Kroni gan būtu vajadzējis atstāt karalim.

—    Bet viņš taču bija miris, — Rite pārliecināti iebilda. — Patiešām loti miris.

Joršs jutās arvien muļķīgāk. Kā gan tas iespējams: viņš Ritei gribēja pavēstīt tik daudz ko svarīgu, bet nezin kāpēc bija uzsācis nejēdzīgu sarunu par nesvarīgiem niekiem.

—    Saproti, tā bija rakstīts grāmatā, — viņš skaidroja. — Tur bija teikts: …zobenu lai satvert tas, kam karotāja liktenis lemts, bet mirdzošais kronis lai valdniekam tiek… Viņš bija valdnieks, tāpēc es domāju, ka kroni vajadzēja atstāt viņam.

—    Nu, tā jau nav liela bēda, — noteica Rite. — To visu var labot! Skaties!

Viņa ieslidināja roku savu netīro brunču milzīgajā kabatā, un jau pēc mirkļa Jorša acis apžilbināja saules stari, kas atspīdēja zilajiem efejzariem rotātajā zelta kronī.

Joršs skatījās pavērtu muti.

—    Kroni paņēmi tu?

—    Nē, to paņēma Pallādijs, tas resnākais no abiem sargiem. Kad rāpāmies ārā no pazemes, viņš kāpa pirms manis, un man nebija grūti izvilkt kroni viņam no somas. Galu galā viņam palika gredzeni, un ar tiem pilnīgi pietiks, lai uzturētu bērnus. Es zagt māku! Es varu nozagt visu, ko tik vajag! — viņa piebilda, lepni pasmaidīdama. — Bet, ja tu saki, ka tas kronis ir tik svarīgs, nākamreiz, kad būsim Daligarā, mēs varam to aiznest atpakaļ un atdot karalim. Saki, vai tas karalis atdzīvosies tāpat kā žurka vai paliks beigts uz visiem laikiem?

—    Paliks beigts.

Nosaukt šo sarunu par nejēdzīgu būtu pārāk maigi sacīts. Viņš taču pirmo reizi pa īstam sarunājas ar Riti! Kāpēc viņš saka to, ko nemaz nevēlas, bet nespēj pateikt to, ko vēlas? Joršs jutās kā pēdējais nelga, taču centās sevi mierināt: gan jau vēl būs laiks arī saprātīgākām sarunām. Vēlāk. Tagad bija jāsteidzas. Daligarā jau noteikti gatavojās dzīties viņiem pakaļ. Tāpēc jādodas prom, cik ātri vien iespējams.

Ķēvi sauca par Melni, — šo vārdu Joršs salasīja tās atmiņā, bet viņa paša zirgam vārda vēl nebija. Tas pārāk bieži bija mainījis saimniekus, katrs viņu bija dēvējis citādi, un neviens no vārdiem nebija aizķēries zirga prātā.

Vajadzēja izdomāt jaunu vārdu. Jaunu un trāpīgu vārdu, kas izteiktu pašu zirga būtību, līdzīgi kā sunim vispiemērotākais vārds bija Draugs. Joršs mēģināja iztēloties kaut ko, kas vienlaikus būtu ātrs un skaists. Gaismas uzplaiksnījums!

— Es tevi saukšu par Zibeni, — Joršs skaļi pavēstīja.

Rite, to dzirdēdama, nodomāja, ka Zibens ir vienkārši smieklīgs vārds zirgam. Neko nejēdzīgāku nemaz nevarētu izdomāt. Zirgus sauc par Bēri, Melni vai Dūkani, vai vienkārši par zirgu. Tomēr viņa savaldījās un neko neteica.

Toties zirgs ar jauno vārdu bija apmierināts, Joršs to juta skaidrāk par skaidru.

Nu viņi devās atpakaļ uz Bāreņu namu, —Joršs, sēdēdams Zibens mugurā, bet Rite uz Melnes. Abi pa ceļam grauza neceptus kastaņus, cenzdamies nenobirdināt ne drupačiņu.

Sākumā Joršs juta nežēlīgu nogurumu, kāds viņam uzmācās ikreiz, kad bija iztērēti visi spēki, — nogurumu, kas sagādāja īstas sāpes. Taču pamazām kļuva vieglāk. Arī debesis noskaidrojās un atspīdēja dažas zvaigznes.

Palaikam viņi ar Riti pārmija skatienus.

Joršu mocīja smagas domas par nogalināto cilvēku, smeldza ievainotā kāja, turklāt viņš apzinājās, ka viņiem pakaļ dzenas viss Daligaras karaspēks, — bet tik un tā šis pagaidām bija vislaimīgākais brīdis viņa mūžā, pat laimīgāks un reibinošāks par lidojumu pūķa mugurā.

Bāreņu namam viņi tuvojās, kad ausa pirmā rīta gaisma: debesis atkal bija nomākušās, taču nelija. Salta, smalka migla lodāja virs zemes. Viņi abi bija pārguruši, laimīgi, izbadējušies un brīvi. Kad viņi jāja garām kādam vīna dārzam, ceļu piepeši aizšķērsoja divi laupītāji. To sejas bija aizsegtas, taču rokās abiem bija Dragarnas un Strumača rungas, bet mugurā ne ar ko nesajaucamās Bāreņu nama iemītnieku skrandas. Laupītāji izbrēca visšausmīgākos draudus un pieprasīja atdot zirgus. Taču pēc īsa apstulbuma topošie ļaundari pazina jātniekus un jātnieki pazina uzbrucējus. Tie bija Kresks un Morons — līksmi, mazliet alus apreibināti un laimīgi. Viņi stāstīja, ka pats pūķis, īsu mirkli pirms alus šo aizmidzinājis smagā miegā, esot viņiem pavēlējis doties uz ceļa un sagādāt pēc iespējas vairāk zirgu, lai būtu ar ko visus aizgādāt līdz jūrai. Diemžēl Rite un Joršs esot pirmie, kas jājuši te garām.

Kādus visus vajadzēs aizgādāt līdz jūrai? Nu, visus, kas viņiem pievienojušies!

Kad lietus bija pierimis un viņu cepešu smarža sāka plūst pār apkārtējiem pakalniem un trūcīgajiem ciemiem, kur pat truši bija paēduši labāk par cilvēkiem, visi bada cietēji pievienojās viņiem. Sanāca tie, kuriem nekā vairs nebija. Un tie, kuriem neviena vairs nebija. Pie Bāreņu nama sapulcējās visi nožēlojamie un nelaimīgie, kam vairs nebija tīrumu un pļavu un kas sapņoja, ka varbūt atkal varētu iegūt kādu pleķīti apstrādājamas zemes. Un šādu ļaužu bija daudz, ļoti daudz.

Jāšus zirgos Rite un Joršs sasniedza līdzenumu pie Bāreņu nama. It visur bija redzamas melnas ugunskuru vietas, dažviet pelni vēl kūpēja, dūmiem sajaucoties ar miglas grīstēm. Zemē starp kritušajām lapām mētājās vistu, zosu un pīļu spalvas. Trīs iztukšotas alus mucas bija apveltas uz sāniem līdzās pūķim, un tajās bija saritinājušies gulētāji: bija redzami čokurā sarāvušies, izkāmējuši stāvi un melnas, sastrādātas rokas, kas rēgojās no apspurušām piedurknēm. Citi gulēja Dragarnas un Strumača mājiņā, un daudzi bija iekārtojušies klētī. Bet paša Bāreņu nama vairs nebija. Tā vietā bija redzama milzīga akmeņu kaudze: nīstamā kleķa būda bija sagrauta, apmētājot to ar akmeņiem. Kresks un Morons palīdzēja Ritei nokāpt no zirga. Viņa apstājās un ilgi raudzījās uz Bāreņu nama drupām. Tad pieliecās, satvēra akmeni un trieca to pret ziemeļpuses sienas atliekām, — pret tās sienas atliekām, pie kuras pati vēl nesen bija gulējusi. Rite vēl labu brīdi stāvēja un neko neredzošām acīm raudzījās tukšumā. Beidzot viņu pamanīja Kala. Mazā meitene steidzās šurp, līksmi klaigādama: viņai, varonīgi cīnoties pret visu badīgajiem tīkojumiem, bija izdevies nosargāt Ritei veselu vistas stilbu. Galu galā vistas pārāk daudz nedomā, turklāt tās ir daudz garšīgākas par žurkām.

Pūķis bija atmodies gaužām draņķīgā noskaņojumā un ar neizturamām galvassāpēm.

Joršs pārskaities prasīja pūķim, kā gan tam ienācis prātā sūtīt divus nevainīgus zēnus uz lielceļa, padarot tos par laupītājiem un zirgu zagļiem. Pūķis atcirta, ka varētu pastrīdēties, vai vārds "nevainīgs" šai gadījumā būtu īsti vietā, turklāt tiem diviem puišiem piemītot iedzimts laupītāja talants, tāpēc būtu tīrā nelietība atstāt šādas spējas novārtā. Katrā ziņā, ja Joršam ir labākas idejas, kā visu varzu aizgādāt līdz kalnu aizai pie Arstridas, Erbrovs esot gatavs uzklausīt priekšlikumus. Jo varza patiešām bija liela.

Pirmkārt, te bija Bāreņu nama bērni, sākot no maziem zīdaiņiem līdz pusaugu zeņķiem un meitenēm. Pusaudži, protams, varēja paiet paši, taču zīdaiņus un citus sīkaļas nāksies nest rokās.

Otrkārt, visi nez no kurienes uzradušies klaidoņi. Nē, tomēr nevarēja teikt, ka tie uzradušies nez no kurienes: tie bija sanākuši no tuvākas un tālākas apkārtnes, tikko pār līdzenumu bija aizplū- dusi cepešu smarža, viņi bija ieradušies, paziņojuši, ka tas vai cits no bāreņiem esot šiem attāls radinieks, un pievienojušies šejieniešu pulkam. Klaidoņi bija dažādi, un dažādi bija to spēki un izturība. No atnācējiem divi bija vecvecāki, seši — vecvecvecāki, septiņi — vienkārši vecāki, proti, tēvi un mātes, bet bērnu bija divdesmit trīs — arīdzan sākot ar zīdaiņiem un beidzot ar pusaudžiem. Un tas nozīmēja, ka lielais vairums šo ļaužu nebūs spējīgi noiet vairāk par dažām jūdzēm. Vēl te bija uzradušies vecīši no lauku saimniecības, kas atradās uz ziemeļiem no Bāreņu nama, — laikam gan tā nebija parasta lauku saimniecība un pareizāk to būtu saukt par Nespējnieku namu, kurā vecos ļaudis mēdza ieslodzīt tāpat, kā bāreņus slodzīja Bāreņu namā. Šajā patversmē katrs ēdienu saņēma atbilstoši padarītajam darbam, bet, tā kā vecīši bija patiešām veci un pārāk daudz strādājuši visus agrākos gadus, tad nekādi lielie strādātāji vairs nebija, un tas nozīmēja, ka ar padarīto viņi nespēja nopelnīt pat tik daudz pārtikas, lai ar to varētu pabarot vardulēnu, bet vardes, kā zināms, ēd daudz mazāk par cilvēkiem. Bija atgriezies arī viens no kareivjiem, kas iepriekš bija sargājis Bāreņu namu. Viņš lūdza atļauju palikt kopā ar pārējiem. Izbijušais sargs bija jauns, piņņains sarkanmatis, kas bija uzaudzis tepat Bāreņu namā un pēcāk izpelnījies godu kļūt par tā sargātāju. Cepeša smarža, protams, bija vilinoša, taču viņš patiešām nezināja, kur likties, — draugu un radu viņam nebija, bet doties pasaulē un meklēt piedzīvojumus vienatnē viņam nebija dūšas, un kur gan lai viņam tā dūša rastos, ņemot vērā, kur un kā viņš bija uzaudzis. Bijušais sargs vismaz bija atzīstams par spēcīgu vīru. Tas pats bija sakāms par daligariešiem, kas uz šo apvidu bija nosūtīti spaidu darbos: divi bija kapļiem bruņojušies grāvrači, bet trešais — mežcirtējs, kas bija paķēris līdzi gan zāģi, gan cirvi. Visi trīs bija izbēguši no dzelzsrūdas raktuvēm, kas atradās aiz tā ziemeļpusē redzamā pakalna. Jā, arī viņus esot atvilinājusi ceptās gaļas smarža: vējš pūtis taisni no šīs puses, un reizēm cilvēks ļoti jutīgi uztver daudzus gadus nesaostus aromātus. Šīs trijotnes stāvoklis bija visbīstamākais, jo visi trīs bija atnesuši sev līdzi darbarīkus. Viņi gan apgalvoja, ka tie viņiem piederējuši kopš neatminamiem laikiem, jā, jau kopš tiem laikiem, kad Tiesnesis vēl nebija sācis valdīt un nebija pasludinājis, ka pilnīgi viss, kas atrodas starp Dogonas ieleju un Tumšajiem kalniem, piederot Daligaras pilsētai. Mežcirtējs savu cirvi pat esot mantojis no tēva. Tomēr gan cirvis, gan zāģis, gan abi kapļi jau sen skaitījās Daligaras grāfistes īpašums, un tas nozīmēja, ka trijotni apsūdzēs ne tikai ļaunprātīgā zosu aprīšanā, bet arī darbarīku zādzībā, un tātad katram no viņiem varēs piespriest nevis vienu, bet divas pakāršanas. Un visbeidzot, it kā ar šiem skrandaiņiem vien būtu par maz, šurp bija atnākuši arī visi vājinieki no tuvējās slimnīcas, kas atradās viņpus grāvja un krūmāja. Nē, nē, par laimi, nekādu lipīgu slimību: atnācēji bija tikai klibi, greizi un vārgi, tie ar mokām turējās kājās un spītīgi apgalvoja, ka labāk miršot tepat, bet atpakaļ neiešot.

Nē, visi patiešām paiet nevarēs. Ja jau visi varētu paiet, nebūtu nekādas vajadzības sūtīt topošos lielceļa laupītājus pēc zirgiem. Visvecākie, visslimākie un paši mazākie nekādi nespēs kājām aiziet līdz Tumšajiem kalniem, vismaz vienā piegājienā noteikti ne. Bet, tā kā šurpu nāk visa Daligaras armija, nebūtu vēlams lieki kavēties, lai atvilktu elpu, lasītu puķes un ieturētu launagu zaļajos pakalnos.

Nē, viņš nevar palidot, nevar, un viss! Lidot viņš atkal spēs tikai tad, kad būs izgājis reibums un pierimušas galvassāpes. Patiesībā, ja viņš spētu palidot, viņš jau sen būtu atgriezies Tumšajos kalnos! Jo viņš ir pūķis, pēdējais savā ciltī, pēdējais savā sugā! Un pūķi vispār nemēdz pīties ar pārējiem, pūķi par sev cienīgiem sarun- biedriem un vispār pazīšanās cienīgām būtnēm uzskata tikai citus pūķus. Un Erbrovam nupat jau patiešām ir apnikuši činkstoši bērni, gaudeni veči, smirdīgi skrandaiņi un neciešami elfi, kuri to vien dara kā pārgudri moralizē. Bet par galvassāpēm vispār labāk nerunāsim! Un vai Joršs varētu būt tik laipns un runāt klusāk, citādi Erbrovam liekoties, ka galvā kāds ielīdis un ar asu pīķi no iekšpuses baksta galvaskausu. Visbriesmīgākās esot tās trulās sāpes, kas atbalsojas starp ceturto un piekto paura kaulu, un, ja jau saruna pievērsusies sāpēm un fiziskām ciešanām, Erbrovs atļaušoties pieminēt arī to, ka viņam joprojām nav pārgājušas sāpes pakaļkājās un pārpūlētajā mugurkaulā. Joršam gan šķita, ka pūķiem vispār ir tikai trīs paura kauli, taču ilgajos kopā ar Erbrovu Veco pavadītajos gados viņš bija ielāgojis, kuri ir brīži, kad strīdos par anatomijas smalkumiem labāk neielaisties.

Migla noplaka, un skatieniem atklājās pakalna virsotne, kur vienmērīgo vīnogulāju rindu rakstu izjauca vismaz ducis izdedzinātu joslu. Joršs apstulbis lūkojās uz šiem uguns postījumiem. Kresks, ievērojis Jorša neizpratni, paskaidroja, ka pūķim vakar vakarā no alus esot piemetušās žagas.

Divdesmita nodala

Kopš Rite bija zaudējusi mammu un tēti, viņa nebija turējusi rokās arī īstu ceptas vistas stilbu. Gaļas garša bija brīnišķīga un maiga, bet tīkamā smarža raisīja atmiņas: mamma gatavo ēdienu, tētis atgriežas no medībām. Pūķis, vistu cepot, nebija aizmirsis pievienot pat rozmarīnu! Rite nezināja, kā būtu labāk: ēst ātri, lai izsalkums drīzāk atkāptos, vai ēst lēnām pa sīkai šķiedriņai, pa mazai kripatiņai, lai garduma pietiktu ilgākam laikam.

Visur bija ļaužu bari. Un visi šie ļaudis bija noskranduši. No- skranduši un pārguruši. Daži varbūt arī slimi.

Joršs pūlējās visus sapulcināt vienkopus, lai varētu doties ceļā. Vajadzēja pasteigties. Agrāk vai vēlāk — bet drīzāk agrāk nekā vēlāk — no Daligaras ieradīsies kavalērija, un tad visi šie ļaudis ar ilgošanos atcerēsies, kā vergojuši lauku saimniecībās, un šīs vergu mokas tiem šķitīs laimīgais zelta laikmets, jo tas, kas notiks pēc karaspēka ierašanās, būs daudz, daudz briesmīgāk. Joršs bija ievainots un kliboja. Viņš velti pūlējās visus sasaukt. Likās, klibs ganu suns nekādi nespēj savaldīt aitu ganāmpulku. Tikko šķita, ka beidzot visi ir gatavi ceļam, kad izrādījās, ka jau atkal kāds ir pazudis, noklīdis, aizsteidzies noplūkt vēl vienu vīnogu ķekaru vai palūkot, vai mājas pieliekamajā patiešām vairs nav atrodams nedz kumosiņš maizes, nedz lāsīte alus.

Rite saprata: šie ļaudis izmisumā bija dzīvojuši pārāk ilgi, tie vairs nespēja cerēt uz izglābšanos. Tiem, kuri daudzus gadus nodzīvojuši badā un pārgurumā, doma par rītdienu ir grūti aptverama. Kas zina, vai tāda rītdiena maz pienāks. Visus spēkus piepilda domas par šeit un tagad. Kaut mazliet remdēt izsalkumu. Kaut mazliet atpūsties, pasēdēt uz vietas, jo arī tālais gājiens nogurdinās. Tie, kuri allaž klausījuši pavēlēm un saņēmuši pātagas cirtienus ikreiz, kad mēģinājuši ko darīt uz savu galvu, vairs nespēj rīkoties patstāvīgi, tie nespēj darīt neko, kas nav pavēlēts, — pat glābt savu dzīvību ne!

Turklāt visi bija pieraduši dzīvot mūžīgās bailēs, tāpēc Daliga- ras kavalērijas iespējamā uzbrukuma draudi nelikās nemaz tik briesmīgi: jo kas gan var būt šausmīgāks par ierastajām ikdienas šausmām, beztiesību un postu. Turklāt vairums uzskatīja, ka dali- garieši taču nenogalinās savus vergus, — kurš gan strādās, kad visi vergi būs izkauti? Tomēr viņi maldījās: ja visi tūdaļ nesteigsies meklēt glābiņu otrpus kalniem, gaidāms bija nevis vergu, bet miroņu liktenis. Viņi visi pavisam drīz pārvērtīsies par bezvārda līķiem, kam nav atvēlēta pat kapa vieta un kas pamesti dubļos par barību tārpiem, kraukļiem un žurkām. Tiesnesis nepieļaus, ka paliek dzīvs kaut viens no dumpiniekiem, kaut arī šie dumpinieki savu niknumu bija paguvuši vērst tikai pret grāfistei piederošajām vistām. Dzīvs nepaliks neviens.

Pārgurušie grūtdieņi neticēja, ka patiešām būtu iespējams no grāfistes aizbēgt, — bija skaidrāks par skaidru, ka tik tālam ceļam spēku nepietiks. Tad jau labāk tepat uz vietas vēl sagrabināt kādu nieku ēdamā, bet tad jau redzēs, lai notiek, kas notikdams. Un tie, kas mūždien kāvušies ar badu, tik viegli nepametīs vietu, kur ir cerības atrast vēl kādu kviešu graudu vai vīnogu, — katra ēdiena kripata šķita pietiekami svarīga, lai aizēnotu bailes no Daligaras jātniekiem.

Rite aizvēra acis. Aiz plakstiņiem viss iekrāsojās zils. Tagad jau bija saredzami atsevišķi viļņi, Rite dzirdēja arī to šalkoņu un redzēja baltus putnus, kas lidoja pretī apvārsnim. Tad viņa saskatīja liedagu un pazina cilvēku stāvus: lūk, sakumpusī večiņa, kas patlaban rotaļājas ar Kalu, un, rau, vecais virs ar līko degunu, tas, kurš patlaban pārmeklē vīnogulājus. Viļņos šūpojās zvejas laiva, un no ūdens tīklus vilka Morons un Kresks. Viņiem bija lemts sasniegt jūru! Tātad Joršam bija pa spēkam vadīt viņus šai tālajā ceļā. Viņš pats to neapzinājās, taču acīmredzot viņam piemita kādas spējas, kas vēl nebija liktas lietā. Tas noteikti bija kaut kas tāds, ko Joršs pats uzskatīja par mazsvarīgu vai vismaz nevajadzīgu tik izšķirošā brīdī kā šis!

— Ko tu māki darīt? — Rite bez liekiem ievadvārdiem noprasīja, piesteigusies pie Jorša.

Elfs apjuka un tad pamazām sāka uzskaitīt savas prasmes. Vispirms viņš ieminējās, ka prot atdzīvināt knislīšus, un Ritei bija krietni jāsaņemas, lai nezaudētu drosmi un cerību… Par laimi, uzskaitījumu papildināja arī citas mākas. Iedegt uguni ar domu spēku. Atslēgt slēdzenes bez atslēgām. Sacelt spēcīgu vēju, kas piepūš ienaidnieku acis ar smiltīm, taču tas bija ļoti grūti, — Daligarā viņš to bija darījis, brāzmas plosījās tikai dažas minūtes, taču pēc tam pagāja puse dienas, līdz viņš kaut cik atguva spēkus. Vēl viņš prata sadziedēt ievainojumus… nē, savas brūces nē, tikai citu… un vēl… atdzīvināt knišļus, bet to viņš laikam jau teica, vai ne? Žurkas arī… un vistas… vienreiz arī trusi… Bet pēdējo trīspadsmit gadu laikā viņš galvenokārt bija lasījis. Viņš ļoti labi prata lasīt. Viņš prata lasīt septiņās valodās, neskaitot savu dzimto elfu mēli… Trīspadsmit gadus viņš bija nodzīvojis bibliotēkā, kur glabājās neskaitāmas grāmatas… Visādas grāmatas. Arī par militāro taktiku un stratēģiju, tas nozīmē — par to, kā uzvarēt tais reizēs, kad satiekas divi karaspēki, bet šoreiz kaujas lauka vienā pusē stāvēs karaspēks, bet otrā bars skran… nē, par militāro stratēģiju nav vērts runāt. Vēl viņš bija lasījis grāmatas par astronomiju, alķīmiju, ballistiku, bioloģiju, kartogrāfiju, etimoloģiju, filoloģiju, filosofiju… par to, kā gatavot vīnogu ievārījumu… Un tad vēl visus tos stāstus un pastāstus. Kādus stāstus? Dažādus, tos viņš lasīja priekšā pūķim, nē, ne šim pūķim, citam, šī pūķa sencim, kamēr tas perēja… jā, pūķi perē… Mātīte? Nē, Joršs nezina gan, vai pūķis bija tēviņš vai mātīte, ar pūķiem grūti tikt skaidrībā šais lietās… Katrā ziņā, kad pūķis perē, viņa smadzenes vairs īsti nedarbojas, jo perēšana ir ļoti nogurdinoša… Nē, pūķiem smadzenes neatrodas sēžamvietā, smadzenes ir galvā tāpat kā visiem citiem, vienkārši perēšanas laikā tās vairs tik labi nedarbojas… un tāpēc perējošo pūķi vajag izklaidēt, vajag kavēt tam laiku, stāstot muļķīgas pasakas, piemēram, par pupiņu princesi… Kāda ir tā pasaka par pupiņu princesi?… Nu, reiz sensenos laikos dzīvoja nelaimīga karaliene, kurai nebija bērnu. Karaliene gauži bēdājās un skuma, jo viņas dzīve aizritēja dienu pēc dienas, mēnesi pēc mēneša, ziemu pēc ziemas, bet viņai joprojām nebija bērniņa, ko auklēt šūpulī…

Visapkārt bija iestājies pilnīgs klusums. Pat tie, kuri bija atraduši ko graužamu, vairs nekustināja žokļus. Arī Rite bija aizmirsusi visu, viņa pat nebija pabeigusi skrubināt savu vistas stilbiņu, visa pasaule bija pagaisusi, kamēr viņa klausījās Jorša stāstā. Šķita, viss pārējais — arī Daligaras kavalērija, kas varbūt jau ir pavisam tuvu — nav tik svarīgs kā neizmērojamās skumjas, kas nospieda nelaimīgo karalieni un bija ieplūdušas arī Rites sirdī.

Joršs pieklusa un apjucis uzlūkoja Riti.

—    Stāsti tālāk! — viņa pieprasīja.

—     Kas bija pēc tam? — kāda balss jautāja.

—    Vai karaliene tika pie bērna?

Nu visi, kas bija dzirdējuši pasakas sākumu, atstāstīja to pārējiem, kas to bija nokavējuši un tikko bija piesteigušies pie klausītāju pūļa.

Joršs labu brīdi apjucis vēroja gaidās sastingušos ļaudis, tad atsāka stāstīt.

Viņš ierunājās skaļāk un, pasaku nepārtraukdams, uzmanīgi paraudzījās apkārt: visi bija sapulcējušies pļavā un kāri tvēra katru vārdu. Joršam pat izdevās visus saskaitīt, neapraujot pasakas ritējumu, — ļaužu skaitīšana visnotaļ labi iederējās tai vietā, kur karaliene nokļūst pupiņu laukā un sāk tās ēst, citu pēc citas uzskaitot. Patiešām neviena netrūka. Varēja doties ceļā. Līdz Arstridai bija vienas dienas gājiens. Ceļa malā netrūkst strautu, kur remdēt slāpes. Un pagaidām visiem bija pilni vēderi. Varbūt tiešām izdosies. Nepārtraukdams savu nebeidzami garo pasaku, Joršs pamodināja Erbrovu, kurš atkal bija iesnaudies, uzsēdināja divus mazākos bērnus uz Melnes, bet pats kāpa mugurā Zibenim, jo ievainotā kāja sāpēja un asiņoja tik ļoti, ka paiet viņš vairs nespēja. Zirgā Joršs uzsēdās ačgārni — ar muguru pret ceļu un ar seju pret noskrandušo pasakas klausītāju pūli. Beidzot visi sakustējās. Gājēju virteni noslēdza Erbrovs. Pūķis nebeidza vien kurnēt par to, kā uz katra soļa viņa mokošās galvassāpes papildinot asas sāpes pakaļkājās, par briesmīgo lauzēju mugurā nemaz nerunājot, tomēr pat viņš burkšķēja klusītēm, lai nezustu ne vārds no Jorša stāstītā. Pasaka bija nebeidzami gara: ikreiz, kad šķita, ka stāstījums tuvojas laimīgajām beigām, Joršs iepina aizvien jaunus satricinošus notikumus — atkal tika nolaupīti bērni, pazudušie pēc ilgiem atšķirtības gadiem cits citu sastapa un pazina, tika pastrādātas vēl briesmīgākas ļaundarības, notika jaunas divkaujas… un tā bez gala. Saule uzkāpa augstu debesīs. Dubļi vairs nebija tik dziļi. Kājas piekusa arvien vairāk. Ar katru soli auga vēlēšanās apsēsties ceļmalā un atvilkt elpu. Mazākie bērni uz maiņām kāpa mugurā Melnei, taču seglos pietika vietas tikai diviem, pārējiem bija jāiet pašiem. Jorša balss bija piesmakusi, taču viņš turpināja stāstīt. Daži klaidoņi no ķešas bija izvilkuši stabules un tagad līksmiem treļļiem vai sēriem meldiņiem papildināja zīmīgākās stāstījuma vietas. Sevišķi iespaidīgi stabules ieskanējās tad, kad pupiņu princese sapulcināja savus pavalstniekus un tic visi devās ceļā, lai paglābtos no orku uzbrukuma, —Joršs tostarp pat varēja nokāpt no zirga un padzerties. Kad viņš atsāka stāstījumu, pasakas notikumi pārsteidzošā kārtā sāka atgādināt vēstījumu par viņiem pašiem. Arī pasakā vesels pūlis laimīgākas dzīves meklētāju bija devies ceļā, un bija zināms, ka tie varēs izglābties no nāves vienīgi tad, ja turpinās ceļu par spīti nogurumam. Rite aizgrābta klausījās stāstā par šo ļaužu izmisumu, par viņu cerībām, par viņu bailēm, par viņu drosmi un juta, kā viņā pašā pieaug mežonīga griba nepadoties un par spīti visam turpināt ceļu soli pa solim, neapstāties, līdz šis ceļš aizvedīs pie izsapņotā mērķa — pie jūras. Rite palūkojās apkārt: arī no citu sejām bija pazudis nogurums, to bija aizskalojis stāsts, kas sildīja sirdis kā vissiltākā pavarda uguns. Pārguris izskatījās vienīgi Joršs, — viņa balss bija kļuvusi sēcoša, bet rokas vieglītēm trīcēja. Saule sāka laisties lejup rietumu pamalē, pavisam drīz tā pazudīs aiz Tumšajiem kalniem, aiz Ēnas kalniem.

Kad pēdējais ceļa līkums bija palicis aiz muguras un skatieniem atklājās izpostītā Arstrida ciema paliekas, visi beidzot saprata, kāpēc Daligaras kavalērija viņus joprojām nebija panākusi: jātnieki jau bija viņiem priekšā, tie bija apmetuši līkumu, pirmie sasnieguši Arstridu un tagad aizšķērsoja ieeju kalnu aizā.

Divdesmit pirmā nodaļa

Joršu pārņēma šausmas: viņš, stāstīdams savu nebeidzamo stāstu, visus soli pa solim bija vedis pretī iznīcībai un nāvei.

Viņš satriekts nolūkojās, kā pēdējie saules stari atspīd kareivju

bruņās. >

Joršs savu grūtdieņu pulku bija atvedis uz slaktiņu. Starp daudzām izmisīgajām un prātu stindzinošajām domām visspēcīgākā bija vēlēšanās atteikties no izvēles, atteikties no nepieciešamības izlemt arī citu vietā. Kaut jel kāds atnāktu un sacītu: "Neraizējies, puis, es visu nokārtošu, gan viss būs labi."

Joršs klusēja. Ari pārējie bija apstājušies. Pūķis panāca virtenes priekšgalu un nogādāja savus klusos vaidus par paura un kāju sāpēm līdz pat Zibenim un Melnei. Saule itin kā mirkli sastinga pie Tumšo kalnu virsotnēm, garas ēnas izstiepās pār zemi, bet tad visu aprija mākoņi.

—    Kādi tagad ir tavi plāni? — Erbrovs drūmi apvaicājās.

—    Varbūt tev pašam ir kāda ideja? — cerīgi jautāja Joršs.

—    Es iešu pa labi, tu pa kreisi, tā mēs viņus aplenksim un nospiedīsim, — mēģināja jokot pūķis.

—    Karā pret troļļiem kāds pūķis aizdedzināja pļavas zāli, un kauja nemaz nenotika. Ja nemaldos, tas notika otrās rūnu dinastijas ceturtajā gadsimtā.

—    Tu maldies. Tas notika trešās rūnu dinastijas piektajā gadsimtā, — izlaboja pūķis. — Turklāt tas notika vasarā. Sausā un karstā vasarā, kad pietika ar šķaudienu, lai aizdedzinātu izkaltušo stepes zāli. Taču tagad ir rudens beigas. Redzi to brūngano putru zemē starp zāles stiebriem? To sauc par dubļiem. Par d-u-b-ļ-l-e-m. Dubļiem piemīt daudzas un dažādas īpašības, bet viena no svarīgākajām ir ugunsizturība, un tas nozīmē, ka dubļi nedeg. Saproti, tos nemaz nevar aizdedzināt! Ja nesāksies lietus, es, protams, varu nosvilināt to reto zāli, taču nedomāju, ka tas radīs vajadzīgo iespaidu.

Joršs un Erbrovs klusēdami raudzījās viens uz otru. Satumsa nakts, un sāka sijāt smalks lietutiņš.

Rite aizvēra acis: visu piepildīja zilā krāsa. Jūras krastā viņa saskatīja veselu pulku sīku figūriņu: tur bija Joršs, Kala, Kresks, Morons, tas garais, greizais vīrs un tā sīkā, klibā sievele… Tur bija visi. Tātad viņiem izdosies izglābties. Visiem izdosies!

Joršam un Erbrovam bija pa spēkam aizvadīt viņus līdz glābiņam, viņi tikai nezināja, kā tas izdarāms. Vajadzēja rīkoties ar steigu. Izmisums lodāja starp ļaudīm kā čūska starp baiļu sastindzinātām pelēm, un gluži kā čūska tas varēja aprīt visus un ikvienu. Skanēja raudas, kliedzieni, lāsti, — kuru katru brīdi varēja sākties bēgšana, ļaudis paklīdīs līdzenumā kur kurais, kļūstot par vieglu upuri Daligaras jātniekiem. Tie nogrābs bēgļus tāpat, kā plēsīgi putni sagrābj nagos vardes.

Rite rāmi ierunājās: — Tu proti lidot, — viņa teica pūķim. — Lidot un spļaut ugunis. Bet tev ir neuzvarams zobens. Jūs noteikti tiksiet galā,

— Viņa zobens nav neuzvarams. Un, lai gan es negribu, ka mani uzskata par pedantu, kas pārlieku daudz vērības pievērš nebūtiskiem sīkumiem, man tomēr jāatzīst, ka neviens no mums diviem nav neievainojams. Viņš patiesībā jau ir ievainots, bet manas priekšapakšējās zvīņas, nu, tās uz vēdera un krūtīm, ir… kā lai saka… mazliet par plānu, lai atvairītu bultas. Uguns arī nerodas no zila gaisa. Es spļauju liesmas, ko saražo liesmrades dziedzeri, bet to spējas arī nav neizsmeļamas. Turklāt, tā kā man bija piemetušās… ēē…

—    Dzēruma žagas? — vajadzīgos vārdus izpalīdzīgi piedāvāja Rite.

—    Teiksim, ka es vienkārši neesmu labākajā formā, — atbildēja pūķis. — Un tas nozīmē, ka es varu pārvērst oglēs vienu vai divus jātniekus, bet ar piebildi, ka šiem jāstāv uz vietas un jāļauj man brīvi rīkoties. Taču, kad divi no viņiem būs pārogļoti, pārējie neapšaubāmi liks saprast, ka viņiem šādas izpriecas neiet pie dūšas.

—    Varbūt tu varētu viņus aizbiedēt? — ierosināja Rite. — Viņi taču nezina, ka tu esi… ka tu esi… iztukšots?

—    Novārdzināts.

—    Nezina, ka tu esi novārdzināts. Tāpēc, kamēr tu nevienu vēl nebūsi izcepis, visi domās, ka cepšanai tu esi izvēlējies tieši viņu, un turēsies pa gabalu. Paklausieties, tas taču tiešām ir labs plāns. Lai pūķis novērš viņu uzmanību un aizbaida vairāk uz to pusi, bet mēs pa to laiku iebēgsim aizā. Kāds noteikti uzbruks, taču ne visi reizē, un ar atsevišķiem uzbrucējiem Joršs viegli tiks galā. Es redzēju, kā viņš cīnījās Daligarā.

—    Un ko tālāk? Es taču nevaru mūžīgi novērst viņu uzmanību. Agrāk vai vēlāk arī viņi iekļūs aizā. Un tur priekšā ir ūdenskritums. Jūs paši zināt, ka šīs aizas galā ir ūdenskritums, ko pārvarēt nav iespējams. Vai tad esat to aizmirsuši? Ne velti to sauc par Dogonas Biedu. Bet kāpnes uz bibliotēku ir nopostījusi lavīna, mēs to redzējām, kad lidojām tur pāri.

—    Ūdenskritums noteikti ir pārvarams. Arstridas iemītnieki taču tika viņā pusē kalniem. Tātad tiksim arī mēs.

—    Labi, — teica pūķis. — Bet, ja aizai cauri tiks viss šis pūlis, tikpat labi to pārvarēs arī karaspēks. Un tad jūs visus apkaus nevis šeit, bet jūras krastā.

Iestājās ilgs klusums. Rite sajuta nelāgu žņaudzēju pakrūtē, — šoreiz tas nebija izsalkums, Šoreiz tās bija bailes. Viņa bija iemācījusies paļauties uz savām vīzijām, taču zināja, ka tās var būt nepilnīgas. Varbūt viņi visi patiešām sasniegs zilos jūras ūdeņus tieši tā, kā viņa redz savā nomoda sapnī, bet pēc tam ieradīsies Tiesneša kareivji un zilie ūdeņi pārvērtīsies sārtos vai tumši sarkanos. Rite sapurinājās. Nē, jūra bija zila un tāda palika. Tā dzidra un rāma dzirkstīja saulē.

—    Mēs aizai cauri tiksim, bet viņi ne! — viņa pārliecināti iesaucās. — Tāpēc, ka mēs esam gudri, bet viņi ir dumji. Tāpēc, ka mēs bēgam, lai glābtu savu dzīvību, bēgam, lai izdzīvotu, bet viņi tikai izpilda pavēles. Gan jau mums iešausies prātā kas tāds, ko viņi nezina. Mums izdosies. Es to zinu. Viņiem ir smagas bruņas un apmetņi, kas salijuši traucē kustības, bet mums tādu smagu drānu nav. Mums jādodas uz priekšu! Aiziet! Viņu zirgiem kājas dubļos slīd vairāk nekā mums! Aiziet! Tūlīt pat!

—    Tiešām? — neticīgi pārjautāja Kala, kas caurcaurēm izmirkuši sēdēja dubļos, jo viņai tikko bija paslīdējusi kāja. — Vai tiešām viņiem lietus traucē vēl vairāk nekā mums? Tiešām? Tad jau mēs vēl neesam pagalam? Mēs vēl varam izglābties?…

Rite viņai neatbildēja.

—    Aiziet! — viņa pēdējoreiz uzkliedza pūķim un elfam. Tad pagriezās un uzlūkoja savu nožēlojamo karapulku, kas pamazām izklīda lietū. Viņa gribēja kāpt mugurā Melnei, lai visus vieglāk sapulcētu kopā, taču trīs bērneļi, kas sēdēja seglos, sargāja savu vietu tik nikni, ka nocelt viņus lejā nebija iespējams. Rite zināja, ka visiem jāturas cieši kopā, — vienīgi tā viņi var cerēt uz izdošanos, turpretī izklīdušiem pa klajumu viņiem draud droša nāve.

Rite, slīdēdama un klupdama dubļos, skraidīja no viena pie otra.

—    Reiz sensenos laikos, — cik skaļi vien spēdams, iesaucās Joršs. Viņa aizsmakusi, tomēr spēcīgā balss pārskanēja šņukstus un vaimanas. — Reiz sensenos laikos kopā bija sanācis varoņu pulks, un visi šie varoņi… agrāk… bija bijuši vergi. Reiz bija vergu tauta, kura sapulcējās kopā un nolēma… nolēma iet prom… un kļūt par brīvu tautu. Un tāpēc… lai kļūtu par brīvu tautu… viņi devās uz jūru…

Joršs uzsāka garu un brīnišķīgu pasaku. Viņš izgudroja varoņu vārdus un karaspēkus, citu pēc cita aprakstīja ikvienu no bijušo vergu cilts ļaudīm, un ikviens no klausītājiem šai stāstā pazina sevi, — kaut arī ar citādu vārdu un citādu likteni. Bailes pamazām sarāvās mazumā. Nogurums atslābināja žņaugus, ko bija apvij is ap kājām un prātiem.

Lietus piestāja. Sacēlās viegls vējš un izkliedēja mākoņus. Mēness gaisma apspīdēja līdzenumu un Arstridas aizu, aiz kuras bija brīvība un jūra. Lupatlašu cilts sastājās ciešāk un devās uz priekšu.

— Reiz dzīvoja vergu tauta, kas kļuva par brīvu tautu, šķērsojot jūru un tuksnesi… un šauru kalnu aizu… Sekojiet Ritei! Turieties cieši kopā un ejiet uz aizu. Rite zina ceļu, viņa te kādreiz dzīvoja. Ejiet, bet mēs ar pūķi jūs sargāsim. Turieties kopā un sekojiet Ritei!

Ritei steigšus vajadzēja izdomāt, kā kļūt vieglāk saskatāmai blāvajā mēness gaismā, citādi pustumsā daudzi pārskatījās un jauca viņu ar Kalu. Lielajā brunču kabatā aizvien vēl glabājās karaļa kronis. Rite to uzlika galvā. Mēness apspīdēts, kronis spoži iemirdzējās.

Tai pašā mirklī sakustējās arī kavalērija. Sākās uzbrukums. Joršs izvilka zobenu. Zibens bija pārguris: tas bija gan soļojis, gan aulekšojis visu dienu, pēc tam visu nakti un pēc tam vēl veselu dienu. Tomēr arī zirgs sapurinājās un sakopoja spēkus. Tas saslējās pakaļkājās. Rite redzēja, ka Jorša zobens mēness gaismā mirdz tikpat spoži kā viņas kronis.

Kādu mirkli šķita, ka mēness stari sastindzinājuši laiku, pārvērtuši pasauli dīvaini kristāldzidrā un nekustīgā ainā, kur saplūduši sapņi un īstenība, — bet jau nākamajā mirklī kristāls sabirza lauskās.

Erbrovs beidzot bija nolēmis iejaukties.

Atskanēja dārdošs rēciens.

Žilbinoša liesmu mēle pāršķēla tumsu, iztvaicējot šķidros dubļus un liekot uzvirpuļot tvaiku mutuļiem.

Kavalērija neizlēmīgi apstājās. Lupatlašu armāda atguva drosmi. Starp viņiem un Daligaras kareivju šķēpiem mirdzēja varena karavadoņa spožais zobens un pūķa kvēlošās uguns mēles. Bet sirdīs un prātos visiem bija iemājojis stāsts par vergu tautu, kas sķēr- soja puspasaules, lai kļūtu par brīvu cilvēku tautu, un šai ceļā tā bija kļuvusi par varoņu cilti. Acu priekšā, tur, kurp veda viņu ceļš, tikpat spoži kā karavadoņa zobens mirdzēja mazās karalienes kronis.

Kresks un Morons, bruņojušies smagajām rungām, nostājās Joršam katrs pie sava sāna. Arī vīri, kas bija izbēguši no spaidu darbiem dzelzsrūdas raktuvēs, stājās līdzās Joršam. Abi grāvrači, kas vēl nesen bija kalpojuši par "brīvprātīgajiem Daligaras grāfistes rūdas racējiem" un no uzspiestās brīvprātības bija aizbēguši ar visiem kapļiem, tagad satvēra tos stingrāk, gatavodamies cīņai. Arī mežcirtējs jeb "brīvprātīgais kokmateriālu sagādātājs", kurš tāpat kā abi pārējie bija pastrādājis divus smagus noziegumus "neatļauti pametis darba vietu" un "piesavinājies darba instrumentus", tagad bija gatavs šo aso darba instrumentu laist lietā pret daligariešu armiju. Visi vīri, sievietes, kam nebija mazu bērnu, un lielākie pusaudži sapulcējās ap Joršu, kurš ne mirkli nebija pārtraucis pasaku. Tagad viņš stāstīja par divu lielceļa laupītāju, Pintrora un Farnuča, varonīgajām gaitām, kas tos padarīja par godājamiem virsniekiem; Joršs stāstīja arī par Prartu, kas bija ieradies no meža biežņas ar savu maģisko cirvi aiz jostas, un par Brašajiem Racējiem, kas bija atmodušies no burvju miega…

Gluži kā putnu pulks pret viņiem traucās pirmā bultu krusa, taču pūķis bija nostājies viņiem priekšā un visi nāvējošie asumi atsprāga sāņus, atsitušies pret cietajām un izturīgajām muguras zvīņām.

— Mums izdosies! — Rite laimīga iesaucās.

"Cik ilgi mēs noturēsimies?" klusībā minēja Joršs.

Debesis noskaidrojās pavisam. Mākoņi izklīda. Kļuva aukstāks. Mēness lēja gaismu pār spocīgajām Arstridas atliekām un sudrabaini vizošo upes līkumu. Turpat aiz ciema bija ieeja šaurajā aizā: vienu tās sienu veidoja stāvas klintis, bet otra bija slīpa un nolaidena, to sedza smaga un lietus piesūkusies zemes kārta un tā bija apaugusi milzīgiem, daudzus gadsimtus pieredzējušiem ozoliem, kas savas saknes bija apvijuši ap nogāzes granīta bluķiem.

Bēgļi cits pēc cita iegāja aizā, — tos sargāja mazais skrandaiņu karapulks, Jorša zibošais zobens un jo sevišķi draudīgais pūķa stāvs. Iedama cauri ciemam, Rite uzlūkoja krāsmatas, kas bija atlikušas no viņas mājas. Acīs saskrēja asaras, viņa pārslidināja plaukstu apdegušas sienas atliekām, — nekas daudz vairāk te nebija saglabājies. Rite atcerējās, kā pirms diviem gadiem daligarieši viņu ar varu bija vilkuši prom no šejienes, lai vestu uz bāreņu patversmi, un viņa bija iezīmējusi atpakaļceļu ar maziem, baltiem, apaļiem olīšiem. Kopš tās dienas viņa ne reizi vairs nebija raudājusi. Viņu suns Draugs bija pūlējies meiteni aizstāvēt no Daligaras iebrucējiem, taču tam iespēra zirgs, smagi savainojot Drauga ķepu. Visos sapņos, kad Rite redzēja Arstridu, viņai pretī klibodams izskrēja Draugs. Tagad viņa raudzījās apkārt, cerēdama, ka Draugs palicis tepat un gaidījis viņu, taču droši vien šīs cerības bija nepiepildāmas, jo neviens suns nevar gaidīt daudzus gadus. Klibojošais suņa stāvs neparādījās. Ritei acīs bija sakāpušas asaras, taču neviena no tām nenoritēja pār vaigiem: viņa kā parasti tās iedzina atpakaļ — dziļi, dziļi.

Vajadzēja iet tālāk.

Rite atskatījās. Nu jau visi skrandaiņi bija patvērušies aizas drošībā. Gājienu noslēdza viņu pašu varonīgie cīnītāji un Joršs, bet aizas ieejai priekšā bija nostājies pūķis. Cik ilgi viņš spēs to nosargāt? Tikko Erbrovs pakāpsies nost, jātnieki uzbruks, un tās būs beigas. Daligaras kavalērija pēc tālā ceļa bija labi atpūtusies. Bet viņi gāja jau kopš agra rīta. Daži jau tagad sakņupa dubļos, nespēdami iet tālāk. Neviens stāsts, neviena pasaka vairs nespētu apmānīt nogurumu un dot jaunus spēkus tālākajam gājienam. Mazākie bērni, nosaluši un izbadējušies, činkstēja. Arī Melne no pārguruma tik tikko turējās kājās. Zibens bija apstājies.

Un tad pūķis pacēlās gaisā.

Viņa spārni iepletās. Brīnišķīgie smaragdzaļo vijumu raksti iezvīļojās mēness staros.

Viņš bija dižens.

Dižens.

Dižens.

Dižens.

Dižens.

Dižens.

Dižens.

Dižens.

Dižens.

Gaisā uzlidoja arī bultu spiets, un pat neskaidrajā gaišās nakts pustumsā Rite spēja saskatīt, ka pūķa plāno zvīņu segtajās krūtīs cita pēc cita atveras brūces un no tām sāk ritēt asinis. Gluži kā sapnī Rite dzirdēja garu un stindzinošu kliedzienu "Nēēēēēēēēē!" Izmisīgais un veltīgais Jorša lūgums noklusa tumsā. Tad nakti pāršķēla pēdējie liesmu viļņi. Tie saplosīja tumsu un vēlās pār nokalni. Uzliesmoja pat salijušie ozoli. To pārogļotie sakņu pirksti atlaidās no granīta bluķiem. Liesmu laizītie stumbri un apsvilušie akmeņi sāka slīdēt lejup, raudami līdzi zemes un dubļu kārtu. Pūķis ar visu sava auguma spēku un svaru triecās pret lielākajiem klintsbluķiem, kas balstīja kalna sānus. Lai izkustinātu šo pārmērīgo smagumu, viņam bija jānoturas lidojumā un atkal jāpavērš pret uzbrucējiem vēders un krūtis, kurās dzēlās aizvien jaunas un jaunas bultas.

Tad lejup pa nogāzi sāka velties zemes, dubļu, akmeņu un uguns lavīna. Ar baismu troksni tā iegāzās aizas mutē. Klintsbluķi un dubļi, dubļi un klintsbluķi, salauzīti un liesmojoši koku stumbri, atkal dubļi un akmeņi, tas viss kārtu kārtām vēlās priekšā aizas ieejai.

Visi kalna sāni nobruka, uz mūžīgiem laikiem nošķirdami Arstridas kalnu pāreju no Daligaras.

Pūķa spārni noplandlja pēdējo reizi. Tad Erbrovs krita un nozuda viņpus paša uzbūvētās un nepārvaramās akmens, zemes, dubļu un koku sienas, kas tagad droši sargāja bēgļus.

Rite aizvēra acis. Viss kļuva zils, pret sīkos vilnīšos ņirbošās jūras krastu iezīmējās cilvēku stāvi. Tur bija viņi visi.

Kā viņa to nebija pamanījusi agrāk? Nekur neredzēja smaragdzaļos spārnus!

Viņas vīzijās par jūras piekrasti pūķa nekad nebija.

Viņi visi izglābsies. Izglābsies tāpēc, ka pūķis bija miris, lai viņi izglābtos.

Rite pazina pūķi tikai pusi dienas. Viņi bija pārmijuši vien dažas ne pārāk laipnas frāzes. Taču bez pūķa viņu sapnis par brīvību nebūtu nekas vairāk par neprāta murgiem.

Divus gadus zaļie, plandošie spārni Riti bija mierinājuši izmisumā.

Rite sāka raudāt un raudāja ilgi, viņas elsas pievienojās Jorša sāpju šņukstiem.

Divdesmit otra nodaļa

Mēness staroja pār pasauli. Vēss vējiņš tīkami dzisināja pieri un sānus.

Galvassāpes bija pārgājušas, — Erbrovs atkal spēja lidot.

Beidzot viņš varēja doties prom. Pacelties stāvus gaisā un pagriezt bīstamajiem strēlniekiem muguru.

Galu galā nebija nekādas jēgas te palikt: agrāk vai vēlāk karavīri tik un tā šo plukatu baru apkaus. Tad jau labāk lai tas notiek agrāk nekā vēlāk, jo nāves gaidīšana bieži ir mokošāka par pašu nāvi un atlikta nāves sprieduma izpilde ir visbriesmīgākā nežēlība.

Viņš taču bija pūķis. Pūķis! Viņš atgriezīsies bibliotēkā un dzīvos tur daudzus gadu simteņus, palaikam izmezdams līkumu līdz jūrai, lai pamedītu delfīnus un kaijas. Tieši tāpēc, ka viņš ir pūķis. Kad arī viņam, kā jau visiem pūķiem, pienāks laiks perēt, viņš ieslēgsies savā brīnišķīgajā bibliotēkā, kur būs pa pilnam zelta pupu, sārtu greipfrūtu un lielisku pasaku grāmatu, kas viņu priecēs līdz pat brīdim, kad pasaulē nāks viņa pēctecis, kurš atkal, būdams pūķis, gadsimtiem ilgi medīs delfīnus un kaijas, un tā tas turpināsies mūžīgi.

Jo viņš, Erbrovs, ir pūķis, bet šie bēgji nav nekas vairāk par nožēlojamiem un noskrandušiem cilvēkiem. Kad viņš pacelsies spārnos un pagriezīs strēlniekiem muguru, lai atgrieztos bibliotēkā, viņš būs spiests lidot pāri Joršam, Ritei un pārējiem, — būs spiests uzmest tiem pēdējo skatienu. Neko darīt! Ar to jāsamierinās.

Kopš laiku gala vientulība ir bijusi visu pūķu liktenis, bet nodevību pūķu cilts allaž uzskatījusi par mazāko ļaunumu, par pacie- šamu un apstākļu uzspiestu rīcību. Tam, kurš ir piedzimis kā pūķis, nav pienākuma būt uzticīgam.

Tad Erbrovs atcerējās, ka neviens nerūpēsies par viņa mazuli.

Neviens tam neiemācīs lidot.

Viņa mazulis ienāks šai pasaulē vientuļš un izmisis. Varbūt tas sadegs dzīvs kādā ugunsgrēkā, ko pats būs izraisījis, nošķaudoties vai ieraudoties aiz sāpēm, sapinies pats savā astē un paklupis.

Erbrovs atcerējās, kā Joršs viņam bija mācījis lidot.

Un saprata, ka nespēs. Nespēs aizlidot un pamest viņus vienus draudīga karaspēka priekšā. Erbrova prātā cauri daudzslāņainajām atmiņām ieskanējās viņa dzemdinātāja un daudzu citu senču nosodījums: kā gan viņš, pūķis, uzdrošinās riskēt ar savu vērtīgo dzīvību, lai sargātu kaut kādus nožēlojamus radījumus no cilvēku cilts?

Viņš bija pūķis. Pēdējais pūķis. Visas radības kronis un kungs. Pūķis nekad necīnās citu labā. Pūķis cīnās tikai par sevi un savu dzīvību, jo nav nekā cita, kas vērtībā varētu mēroties ar pūķa dzīvību. Vajadzēja lielot prom. Vajadzēja pamest šos plukatas un glābties.

Ja viņš tagad aizlidos, tad dzīvos vēl ilgi. Aizvadīs garum garu un īgnu mūžu absolūtā vientulībā un tikpat absolūtā un īgnā vientulībā perēs sava pēcteča olu. Tad izšķilsies mazais pūķis, kurš arī dzīvos ilgu, īgnu un vientuļu mūžu, protams, ja tam brīnumainā kārtā izdosies palikt dzīvam pēc vientuļās un briesmīgās bērnības. Tas izklausījās daudz nožēlojamāk pat par fēniksu eksistenci.

Pūķis nodomāja, ka tomēr nevar, nedrīkst dzīvot gadsimtu pēc gadsimta, lai auklētu un lolotu vien paša diženumu, vien paša vientulību.

Viņš nodomāja, ka daudz svarīgāka par notikumiem un rīcību ir to jēga. Jēga, ko savai rīcībai piešķiram mēs paši. Tik un tā mūs visus gaida nāve. Daudz svarīgāk ir nevis nāvi atlikt uz vēlāku laiku, bet gan apveltīt to ar jēgu.

Tumsā, sudrabaino mēness staru apspīdēti, vizmoja Jorša zobens un Rites kronis. Erbrovs domāja par teiksmām un leģendām, ko par viņu reiz sacerēs. Nebeidzami ilgus gadsimtus dziesminieki vēstīs par pēdējo pūķi, — par pūķi, kurš dižajam elfu karavadonim un mazajai skrandaiņu karalienei palīdzējis piepildīt likteni un kļūt par jaunas un brīvas zemes dibinātājiem.

Diženais pūķis pacēlās spārnos, un viņa lidojums nesa glābiņu: dubļu un akmeņu lavīna vēlās no kalna nogāzes, noslēgdama ieeju aizā, kur bija patvērušies bēgļi. Taču turēdamies gaisā un pūlēdamies izkustināt smagos akmeņus, pūķis pavērsa pret strēlniekiem vēderu, visvārīgāko ķermeņa daļu, pret kuru lodes neatlēca kā zirņi pret vara katla sāniem, bet gan ietriecās dziļi, dziļi miesā, un koši sārtu asiņu tērces notraipīja zaļās zvīņas. Pūķis plandīja savus spārnus mēnessgaismas caurstrāvotajā naktī, viņš vēl spēja lidot, bet tad atskrēja jaunu bultu spiets, brūču bija pārāk daudz, un reizē ar asinīm aizplūda spēks.

Erbrovs, pēdējais pūķis, krita zemē un pēdējos sava mūža mirkļus pavadīja, gulēdams dubļainā zālē.

Līdz pašam pēdējam mirklim viņš sapņoja, ka tomēr nemirs, ka izdzīvos, ka varēs dzīvot vēl mazliet, kaut mazlietiņ, kaut bultu caururbtām krūtīm guļot dubļos, ko viņa asinis krāsoja arvien sarkanākus.

Bet tad viņa prātu piepildīja cits sapnis, — pats pirmais viņa mūža sapnis. Viņš redzēja pats sevi, tikko no olas izšķīlušos, redzēja sevi kā mazuli, kā bērnu, kā nesen piedzimušu, viņš gulēja, ielicis galvu klēpī savam brālim elfam, un visapkārt ziedēja bezgalīga margrietiņu pļava. Erbrovs pēdējo reizi atvēra acis. Brīnums bija noticis vēlreiz. Visapkārt bija uzplaucis tūkstošiem sīku ziediņu. Baltie ziedi vizēja mēness gaismā ap pūķi, ziedi vizēja zem kareivju kājām, kad tie piesardzīgi tuvojās. Pūķis raudzījās maigajās ziedlapiņās un juta, kā viņu piepilda laime, tad viņš atkal aizvēra acis, un šoreiz uz mūžīgiem laikiem.

Divdesmit treša nodala

Rīts uzausa salts, miglains un zilgani bāls. Joršs drebēja. Viņam vairs nebija spēka turēties pretī pārgurumam, aukstumam un ievainojuma sāpēm. Bet tas nebija visbriesmīgākais.

Viņš bija zaudējis Erbrovu, un šīs sāpes nospieda kā klintsbluķis.

Erbrovs bija viņa brālis, viņa ģimene.

Šķita, ka nāvei ir lemti visi, ko Joršs jelkad mīlējis vai kas mīlējuši viņu. Tie visi jau bija miruši.

Visi, izņemot Riti.

Rite bija dzīva. Vajadzēja ik mirkli domās turēties pie Rites, vajadzēja domāt par viņas elpu, par viņas smaidu, tad mokošā sāpju cilpa atlaidās vaļīgāk un ļāva ievilkt plaušās gaisu.

Pēc kalnu nogruvuma, kas bija aizsprostojis ieeju aizā, visi bēgļi sakrita zemē kur kurais, lai nosnaustos un pārlaistu atlikušo nakts daļu. Daudzi, meklēdami siltumu, spiedās cits pie cita un drūzmējās pie pāris ugunskuriem, ko bija izdevies sakurt.

Joršam šī nakts bija vien nebeidzama izmisuma straume. Ik mirkli viņš cerēja atkal ieraudzīt zaļos spārnus, apžilbt, redzot spilgtās liesmas. Tā taču nevarēja būt patiesība, — Erbrovs tikai jokoja, izlikās, gribēja piemānīt savus pretiniekus. Bet varbūt daligarieši viņu ievainotu bija saņēmuši gūstā. Varbūt tie bija saslēguši pūķi ķēdēs un tagad vedīs uz Daligaru, kur ieslodzīs pazemes cietumā. Tad viņš, Joršs, ņems savu zobenu un dosies Erbrovu atbrīvot, viņš stāsies pretī visai Daligaras armijai, un, kad pūķis atkal būs brīvs, viņi abi aizbēgs, uzlidojot augstu mākoņos.

Un tomēr, arī mānīdams sevi ar šīm cerībām, Joršs zināja patiesību. Daļa viņa prāta turpināja stāstīt mierinošas pasaciņas, bet otra apzinājās, kas noticis. Jorša prāts Erbrova klātbūtni un esamību spēja uztvert tikpat viegli kā viņa acis spēja to saredzēt vai deguns saost. Joršs zināja, ka Erbrovs ir miris. Tur, kur agrāk bija apjausma par pūķi, tagad bija atlicis vien ledains un melns neesamības caurums.

Bija pārlieku sāpīgi apzināties, ka tagad viņš dzīvo pasaulē, kurā pūķu vairs nav, pasaulē, kurā vairs nav Erbrova, pasaulē, kurā neviens pūķis vairs nekad neizdēs nevienu olu.

Pārdomādams pēdējo dienu notikumus, Joršs piepeši apjēdza kādu patiesību, kas bija stindzinoša kā ledaina ūdens šalts: viņš bija pieradis uzskatīt Erbrovu par savu vecāko brāli, jo pūķis, likdams lietā savas daudzslāņainās, mantojumā saņemtās atmiņas, pirmajā personā runāja par notikumiem, kas bija risinājušies pirms daudziem gadiem un gadsimtiem, un šo gudro un viszinīgo runu dēļ Joršs bija pavisam aizmirsis, ka Erbrovs pats šai pasaulē nav paguvis nodzīvot pat divus mēnešus. Viņa dzīve bija strauja kā meteorīta uzliesmojums. Joršs atcerējās, ka "erbrov" senelfu valodā nozīmē "komēta".

Rite raudāja ilgi. Arī viņai, tāpat kā savulaik viņas mātei, izmisuma un bēdu brīžos no acīm lāsoja šķidrums. Rites deguns bija pietūcis, sarkans un puņķains, acis piesārtušas, bet plakstiņi kļuvuši tik biezi, it kā viņa nebūtu gulējusi veselu mūžību. Joršam šādas skumju izpausmes joprojām šķita gaužām dīvainas, — cilvēku raudāšana bija tik neērta un nehigiēniska, taču vienlaikus viņam bija žēl, ka viņš nevar izraudāties kopā ar Riti.

Viss notikušais bija briesmīgs, bet, it kā ar piedzīvotajām šausmām un bēdām vēl nepietiktu, izrādījās, ka Joršam tagad jāuzņemas jauni pienākumi un jānogalina dzīvas būtnes.

Tikko rītausma bija izgaismojusi pasauli, visi apjēdza, ka grūtības vēl nav galā. Ēdamā nebija, toties izsalkums bija neaptverams. Viss, kas bija paķerts līdzi no dzīrēm Bāreņu namā, jau sen bija apēsts. Bet šaurajā aizā nekā ēdama nebija. Tikai foreles. Dogona šeit bija zivju pilna. To sudrabainās zvīņas kārdinoši vizēja upes viļņos. Joršam bija šaujamloks un viena bulta. Taču neviens neuzdrošinājās lūgt, lai viņš tos vērš pret zivīm. Pienāca brīdis, kad Joršs pats vairs ilgāk nespēja paciest visu šo nabaga ļaužu mokošo izsalkumu. Dzīve un nāve ir cieši savijušās, reiz bija teicis Erbrovs.

Dažu dzīve ir savīta ar citu nāvi. Neviens viņam šos vārdus nekad vairs neteiks. Nekad vairs. Viņš nekad vairs nedzirdēs, kā Erbrovs pa miegam krāc. Nekad vairs neredzēs, kā elpa cilā tā varenās krūtis. Nekad vairs. Nekad. Lai ko Joršs darītu, viņa prātā dunēja sāpju ritms: nekad vairs, nekad. Nekad vairs. Nekad.

Joršs satvēra bultu, nospriegoja loku un notēmēja. Nekad vairs. Nekad. Nekad viņš vairs nedzirdēs Erbrova balsi. Joršs tēmēja precīzi, jo tēmēja kā elfs — ar prāta acīm, tomēr ikreiz, kad viņš pavērsa bultas smaili pret upes viļņiem, viņu plosīja vēlēšanās netrāpīt, aizšaut garām, lai nebūtu jāsajūt mirstošās zivs ciešanas. Viņš izšāva. Nekad vairs viņš neredzēs, kā debesis aizpilda zaļie spārni. Joršs redzēja, kā bulta ieurbjas foreles miesā, un sajuta mirstošās zivs izmisumu. Līdz dienas beigām šīs sāpes viņam būs jāizbauda vēl vismaz piecdesmit reižu. Jo vajadzēja remdēt deviņdesmit deviņu cilvēku izsalkumu. Ar vienu foreli varēja pabarot vienu pieaugušo vai divus bērnus vai trīs pavisam mazus sīkaļas. Mežcirtējs metās ūdenī, lai izvilktu krastā zivi un bultu. Peldēt prata tikai mežcirtējs un abi grāvrači, tāpēc šai trijotnei uz maiņām bija jānirst ledainajos viļņos pēc loma un vienīgās bultas.

Nekad vairs. Nekad. Nekad vairs. Nekad. Nekad vairs. Nekad. Nekad vairs. Nekad. Nekad vairs. Nekad.

Mežcirtējs bija atguvis bultu un sniedza to viņam. Joršs atkal nospriegoja loku. Notēmēja un izšāva. Nomedīja vēl pāris foreļu, tad visi gāja tālāk. Viņi pārmaiņus gāja, zvejoja un atpūtās, cerēdami jau drīz sasniegt ūdenskritumu. Joršs atcerējās, kā krītošā ūdens sienai bija lidojis pāri, sēdēdams Erbrova mugurā. Tādu lidojumu vairs nebūs. Nekad vairs. Nekad. Atkal uzmācās raudiens.

Viņi gāja tālāk un palaikam nozvejoja kādu zivi, dažiem izdevās atrast šādas tādas ēdamas ogas. Neilgi pirms saulrieta visi iekārtojās naktsguļai. Mežcirtējs sacirta priežu un egļu zarus nojumei, kas gulētājus sargātu no lietus. Visās četrās nojumes malās dega ugunskuri, un virs liesmām cepās foreles. Tā aizritēja diena pēc dienas. Likās, viņu dzīve apstājusies, iestrēgusi, vai varbūt laiks riņķo uz vietas.

Joršs atcerējās, kā šo ceļu pirmo reiz bija veicis pirms daudziem gadiem. Toreiz viņš uz muguras bija gulējis laivā un raudzījies debesīs, un kopā ar viņu bija divi brīnišķīgi cilvēki, kas pat centās, viņam redzot, neēst kūpinātas foreles. Bet toreiz foreles nebija vienīgā barība, viņiem bija veseli maisi pupu un kukurūzas vālīšu. Ceļš pa krastu bija grūtāks, smagāks, akmeņaināks, lēnāks un ilgāks nekā brauciens ar laivu. Un kur nu vēl mokošais izsalkums! Bet arī izsalkums bija nieks, salīdzinot ar milzīgo tukšumu sirdī, kur katrs elpas vilciens lika atbalsoties vārdiem: "Nekad vairs. Nekad." Tomēr tagad viņam bija tikusi arī neticama, necerēta laime, — Rite bija tepat, tā gāja viņam līdzās.

Vajadzēja steigties. Rudens jau tuvojās beigām. Kuru katru dienu varēja sākt snigt. Bet tad ceļš kļūs daudz, daudz grūtāks.

Brīžam viņi gāja pa smilšainu upes krastu, un tas nebija grūti, bet brīžam vajadzēja rāpties pa stāvām klintīm, glumiem, sūnām apaugušiem akmeņiem, un, ja krasti kļuva gājējiem pavisam nepiemēroti, viņi bija spiesti mest lielus līkumus cauri mežam, sargoties pārāk attālināties no ūdens un apmaldīties.

Piepeši viņu skatieniem atklājās ūdenskritums. Lai gan nebūtu pareizi teikt, ka šis skats bija negaidīts, — ūdens šņākoņa bija saklausāma jau labu laiku. Tagad ieraudzītais skats bija reibinošs. Ūdens gāzās lejā no neiedomājama augstuma, bet sīkie pilieni vizuļoja visās varavīksnes krāsās. Bet priekšā bija jūra. Tīra un nepārtraukta apvāršņa līnija to savienoja ar debesīm. Vienīgais punktiņš, kas izjauca jūras plašuma ideālo gludumu, bija sīka saliņa, uz kuras auga savvaļas ķirsis. Upe arī te meta lielu līkumu, tā griezās pa labi un ietiecās klinšu spraugā, kur vienīgo šauro akmeņainā liedaga strēmeli varēja sasniegt tikai no mutuļojošajiem viļņiem. Tur, no akmeņainā liedaga, augšup kalnā tiecās šauras kāpnes. Reiz tās bija stiepušās līdz visaugstākajām klintīm, kurās joprojām bija redzams iecirstais uzraksts hlc sunt dracos. Daļa kāpņu tagad bija lavīnas nopostīta, bet uzraksts bija kļuvis melīgs. Kalna virsotnē, nepieejama un uz visiem laikiem norobežota no visas pasaules, bija bibliotēka, kurā glabājās dārgumi, kurus neviens vairs nekad nelasīs.

Vienīgi cenzdamies domas pievērst Ritei, Joršs spēja cīnīties ar mokošajām sāpēm un izmisumu.

hlc sunt dracos.

Vairs nekad, vairs nekad līdz laiku beigām.

Taču viņam bija Rite. Šai pasaulē vēl bija Rite. Un pārējie. Joršs tagad pazina viņus visus. Un tas bija savādi. Patiešām savādi, jo visus iepriekšējos dzīves gadus viņš bija aizvadījis gandrīz pilnīgā vientulībā.

Pasaulē bija Rite, tā bija kopā ar viņu. Viņam bija jādomā par Riti, visiem spēkiem jāturas pie šīm domām.

—   Kā mēs tiksim te lejā? — jautāja Kresks, nobālējis, raugoties uz reibinošo dziļumu, kurā gāzās upes ūdeņi.

—    Nezinu, — godīgi atbildēja Joršs.

—    Mums tas nemūžam neizdosies! — drūmi teica Morons.

—    Skaidrs, ka izdosies! — visus mierināja Rite. — Citādi nemaz nevar būt. Arstridas iemītniekiem tas izdevās, tad kāpēc lai neizdotos arī mums? Te noteikti ir iespējams atrast kādu ceļu.

Joršs atkal atguva drosmi. Erbrovs taču neziedoja savu dzīvību veltīgi. Viņiem izdosies. Vajadzēja tikai padomāt. Gan jau viņi izdomās. Joršs paraudzījās visapkārt. Jūra bija gaiši zila. Koku zaros mirdzinājās pēdējās sarkanās un dzeltenās lapas, bet kalnu virsotnes jau sedza sniegs. Noteikti jābūt kādam paņēmienam, kā tikt lejā līdz jūras krastam.

Taču pagaidām šis paņēmiens nedevās rokā.

— Paga, paga, tas tak ir vienkārši. Vajag rakt! — norūca kāda skaļa balss, pareizāk, divas balsis.

Runāja abi izbijušie "Daligaras grāfistes brīvprātīgie rūdas racēji", kurus jau labu laiku visi sauca tikai un vienīgi par Brašajiem Racējiem tāpat kā divus tēlus tai dīvainajā pasakā par varoņiem, ko bija stāstījis Joršs. Pasakas tēli bija pārsteidzoši līdzīgi abiem grāvračiem, viņiem pret jauno iesauku iebildumumu nebija, taisni otrādi. Visu mūžu viņi sevi bija uzskatījuši tikai par beztiesīgiem darba lopiņiem, bet tagad piepeši bija ieguvuši cieņu un svarīgumu. Un tagad abi pirmoreiz mūžā uzdrošinājās runāt skaļā balsī, vēršoties pie tik liela klausītāju pulka. Abi Brašie Racēji bija izmetuši līkumu un aplūkojuši kraujas malu mazliet uz dienvidiem no ūdenskrituma: tur nebija tīras klintis, tur bija arī akmens šķeldas un zeme. Pamazām un pacietīgi rokot, skaldot ar kapļiem un urķējot ar asiem zariem, tur varētu izrakt ieslīpu ceļu lejup. Divatā viņi to, protams, nepaveiks. Būs vajadzīgi palīgi, kas aiznes prom zemes, padod aizvien jaunus asus zarus un stājas viņu vietā, kad viņi paši būs noguruši.

Katrā ziņā, ja visi palīdzēs, līdz jūras krastam viņi tiks.

Divdesmit ceturta nodaļa

Ar pusi dienas šim darbam nepietika. Ceļa izkalšanai bija vajadzīgas trīs smaga darba dienas. Kad šīs trīs dienas bija galā, visi bija notašķījušies dubļiem no galvas līdz kājām. Cirtņu un laužņu viņiem nebija, tāpēc zemi rakt un klintis drupināt vajadzēja ar asiem akmeņiem.

Rokās bija iegūlis tik smags nogurums, ka šķita, no tā atgūties nebūs iespējams nekad.

Virzīšanās lejup bija lēna, grūta un vienlaikus brīnumaini skaista. Jūra pletās tepat viņu acu priekšā, bet ūdenskritums šņāca un krāca pie sāniem, šķiežot mirdzošu šļakatu miriādes. Gaiss sāļi smaržoja, un šim jūras aromātam piejaucās arī miršu un savvaļas fenheļa smaržas, — šie augi spītīgi auga vēja pļaukāto, neviesmīlīgo klinšu spraugās. Akmens plaisās ziedēja arī sīkas orhidejas. Kad taka bija izveidota jau gandrīz līdz pašai nokalnei, viņi ieraudzīja, ka ūdenskritums lejā izveidojis nelielu saldūdens ezeru, ko ieskāva staltas pīnijas. Pīniju audzi no jūras šķīra baltu smilšu liedags. Baltu smilšu josla puslokā ieskāva nelielu jūras līci, kura vienos sānos pletās gludens līdzenums, bet otrus sargāja asi akmeņains un ar zaļu meža biezokni noaudzis zemesrags. Naktīs varēja redzēt, kā uz šīs zemesraga mirdz sīkas uguntiņas: tur savas jaunās mājas bija uzcēluši Arstridas ļaudis!

Joršam vairs nebija spēka ne sacerēt, ne stāstīt pasakas, bet par laimi klaidoņi palaikam izvilka no tarbām savas stabules un līksmi treļļi atkal deva spēku racējiem un akmeņu skaldītājiem. Vīri un sievas, puiši un meitenes sakoda zobus un turpināja cirst ceļu lejup. Sprīdi pa sprīdim, pēdu pa pēdai viņi virzījās tuvāk savam sapnim.

Meklējot un izcērtot lejupceļu, viņi pamanīja apdegušus virvju galus, kas vietumis nokarājās no klintīm un zemākajiem koku zariem.

Acīmredzot Arstridas ļaudis šo stāvumu bija pievārējuši ar virvju kāpnēm, bet, nokļuvuši drošībā, bija tās sadedzinājuši, lai ceļu nevarētu izmantot vajātāji.

Joršs apzinājās, ka arī viņu pašu grūti veidoto taku pavisam drīz izdzēsīs lietus un vētras, — vispirms šis ceļš kļūs nezinātājam nesaskatāms, bet pēc tam nogruvumi un šļūdoņi to aizbērs.

Ievainotā kāja aizvien vēl nebija sadzijusi, — brūce vairs neasi- ņoja, taču stipri sāpēja. Tāpēc Joršs nebija starp tiem, kas, gar klints sienām turēdamies, atbrīvoja pārējiem ceļu. Joršs palika augšā kalnā kopā ar bērniem, vecākajām sievietēm un tiem, kuri atpūtās pēc darba cēliena. Kad Brašie Racēji uzdūrās klintsbluķim, kurš nekādi nebija ne saskaldāms, ne novēlams sānis, turklāt arī apkārt apiet tam nekādi nebija iespējams, viņi sūtīja Kalu pasaukt Joršu. Nostājies pie nepakļāvīgā bluķa, Joršs izmisīgi centās atcerēties kādu noderīgu gudrību. Atmiņā atausa mehānikas grāmata, no kuras viņš bija apguvis sviru izmantošanas likumus. Taču šoreiz tie nederēja, jo, lai pārbīdītu bluķi, vajadzētu atrast piemērotu atbalsta punktu. Varbūt klinti varētu sašķelt, iedzenot tajā ķīļus, taču akmens izskatījās gludāks par gludu, un spraugu, kurās varētu ķīļus iedzīt, nebija. Jūras vējš pieņēmās spēkā un atnesa līdz Joršam skaļas kaiju klaigas. Noskaities par paša bezspēcību, Joršs izrāva zobenu un no visa spēka trieca pret granītu, kas sadrupa, tikko tam pieskārās vizošais asmens. Likās, pēc sadursmes ar akmens bluķi zobens kļuvis vēl asāks un mirdzošāks, it kā granīts tam būtu atdevis arī savu spēku. Ļaudis uzgavilēja, Rite laimīgi smaidīja.

Kad taka bija sagatavota, sākās kāpiens lejup. Tas ari bija lēns un mokošs. Visi — pieaugušie, veči un bērni — sadevās rokās, izveidojot garum garu čūsku, jo tikai tā viņi varēja būt droši, ka neviens nenokritīs no nāvējošā augstuma.

Kad beidzot bija sasniegts jūras krasts, pārgurums un aizkustinājums bija tik milzīgi, ka visi ilgi klusēja, vēroja lēnos viļņus un to, kā ūdens uzskrien liedagā un atkal dažus soļus atkāpjas. Daži nometās ceļos un skūpstīja smiltis. Daži piegāja tuvāk un pieskārās jūrai.

Joršs jūras sāļumu pirmoreiz bija sagaršojis, lidodams Erbrova mugurā.

Tieši toreiz Joršs bija nodomājis, ka pieskāriens jūrai nošķir dzīvē skaidru pirms un pēc, jo pēc pieskāriena jūrai nekas vairs nav tāds, kāds bijis agrāk.

Pirmie no aizkustinājuma un stinguma atguvās bērni. Trokšņodami un skaļi smiedamies, viņi lēkāja pa liedagu, viļņu kustības apburti. Joršs, kurš bija izlasījis piecus nopietnus traktātus par gliemenēm, paskaidroja, kā tās atrodamas slapjajās smiltīs, un parādīja, kuras no tām ir ēdamas. Nu sākās līksma un skaļa gliemeņu vākšana.

Arī Rite bija notupusies ūdens malā un iegremdējusi plaukstas valgajās, smalkajās smiltīs, kas strauji pazuda viņai starp pirkstiem, atstājot saujās tikai lielus, gludus gliemeņu vākus.

— Mans tēvs mēdza teikt, ka gliemenes, kas dzīvo gliemežvākos, esot ēdamas un garšīgas, kaut arī tās daudz domājot un laikam pat rakstot dzeju, — viņa smiedamās teica Joršam, un viņas lielās acis mirdzēja kā zvaigznes. Joršs klusībā nosprieda, ka noteikti kādu dienu viņai izstāstīs, kur un kad šis teiciens izskanējis pirmoreiz.

Nometni viņi iekārtoja pīniju audzē līdzās ezeram, pavisam tuvu pie ūdenskrituma. Tā bija laba vieta, un arī dzeramā ūdens netrūka. Ūdenskrituma šalkoņa saplūda ar jūras šņākoņu, un šķita, kāds dzied maigu šūpuļdziesmu.

Pļavas malā slējās taisna un stāva klints siena.

Joršs paņēma zobenu un iecirta gaišajā akmenī vārdu erbrovs — vispirms elfu burtiem, pēc tam — arī cilvēkiem pierastajā rūnu rakstā.

Bariņš ļaužu sajūsmināti vēroja viņa darbošanos. Kāds pienāca tuvāk un pārslidināja pirkstgalus burtu iedobītēm. Skatītāji jautāja, ko šīs zīmes nozīmē, un Joršs paskaidroja.

— Labi, — teica mežcirtējs, izbijušais "Daligaras brīvprātīgais kokmateriālu sagādātājs". — Tas bija pūķa vārds, vai ne? Sauksim Erbrova vārdā mūsu ciemu. Un mēs paši tad būsim erbrovieši.

Atskanēja klusi piekrišanas saucieni.

Tad viens no zemi zaudējušajiem zemniekiem, kurš ilgi bija vergojis svešos laukos, teica: — Uzraksti arī tā: J/\ kāds apstrādā zemi un viņam no zemes kaut kas izaug, tad neviens tam nedrīkst atņemt ne zemi, ne to, kas no tās izaudzis.

Un Joršs tieši tā arī rakstīja skaidriem un glītiem burtiem, nemainot ne vārda, ne zilbes zemnieka teiktajā, jo tam, kurš ir cīnījies par tiesībām izteikties, ir arī tiesības savus vārdus saglabāt nesagrozītus.

Un, kad šie vārdi bija iekalti, viņš pierakstīja arī nākamos, ko ļaudis viņam diktēja:

Ja nu kādam te galīgi nepatīk, viņš drīkst iet prom, un ari tad, ja viņš atkal atgriežas, viss ir kārtībā.

Neviens nevienu nedrīkst sist.

Kaplis, ar kuru tu vienmēr esi strādājis un kurš agrāk

piederējis tavam tēvam, pieder tev.

Arī pakārt nevienu nedrīkst. Drīkst mēģināt lasīt. Un rakstīt.

Tas, ko tu dabū no jūras, pieder tev pašam, un tev par to

nevienam nekas nav jāmaksā.

Ja tētis un mamma nomirst, tad viņu bērniem par tēti un mammu kļūst nomirušo labākie draugi.

Nevienam pavisam mazam bērnam nav jāstrādā. Bērni strādā mazāk nekā pieaugušie un dara tikai vieglos darbus.

Rakt grāvjus dubļos nav viegls darbs, tāpēc bērniem nav

jārok dubļi.

Bridi valdīja klusums

—    Katrs var censties būt laimīgs, kā māk un var, — teica kāda sieviete.

—   Nav aizliegts būt elfam, — piebilda Morona balss.

Un Joršs iekala klintī arī to. Rite un Kala ilgi apspriedās, klusi ķiķinādamas, un beidzot Kala, tumši pietvīkusi, nostājās priekšā Ritei, kura bija pietvīkusi vēl tumšāk, un nodiktēja pēdējo no likumiem: — Katrs var precēt, ko grib, patiešām to, kuru grib, arī tad, ja viņš ir mazliet citāds nekā pārējie, un neviens neko nedrīkst pārmest.

Kad visi likumi bija iekalti, Joršs tos vēlreiz nolasīja, un ļaudis izteica savu piekrišanu.

Tad pienāca laiks gatavoties naktsmieram. Tuvojās pirmā nakts, ko viņi pavadīs Erbrovā — brīvu vīriešu, sieviešu un bērnu ciemā.

Kala un Kresks pārmija ilgus skatienus.

—    Rire kādreiz teica, ka man kāds noteikti atnākšot pakaļ un aizvedīšot mani projām no Bāreņu nama.

—   Tā arī bija, ieradās pūķis un elfs.

—   Jā, taču viņi ieradās pie visiem. Bet es domāju, ka reiz kāds atnāks tikai pēc manis. Tas nav viens un tas pats.

Kresks apsēdās smiltīs.

—    Arī es gadiem ilgi sapņoju, ka Bāreņu namā kāds ieradīsies tikai tāpēc, lai aizvestu projām mani. Patiesībā man šis sapnis rādās joprojām, lai gan mēs jau sen esam tikuši no turienes ārā.

Kala klusēja, un Kresks pēc brīža turpināja: — Varbūt sarunājam tā: es esmu paņēmis un aizvedis projām tevi, bet tu esi paņēmusi un aizvedusi projām mani. Tad mums abiem būs kāds, kurš aizvedis prom tikai mūs vienīgos.

Kala pamāja ar galvu un apsēdās smiltīs viņam blakus.

Saule rietēja pār jūru. Sārti zeltaina svēdra stiepās virs apvāršņa, un debesis vēl bija gaišas, turpretī austrumpusē jau tumsa nakts un iedegās zvaigznes. Uz krastu laidās vientulīga kaija.

Rite un Joršs apstājās pašā ūdens malā, kur smiltīs kāpa viļņu putas.

—   Zini, — ierunājās Rite, — mans vārds…

Viņa nepaguva pabeigt. Joršs viņu pārtrauca: — Tev ir tik skaists vārds. Man tas tik ļoti patīk.

—   Tev patīk ?

—   Nu ja! Izklausās, it kā sīkas lāsītes ritētu pa salijušām lapām. Ļoti skaists vārds.

Rite apjukusi un šaubu pārņemta klusēja, tad viņas sejā parādījās bikla smaida atblāzma, un vēl pēc brīža smaids atplauka plats jo plats.

—    Bet kā tad pareģojums? — viņa jautāja. — Tavs liktenis? Meitene, kuras vārdā ir rīta gaisma?

Joršs paraustīja plecus un uzlūkoja Riti, tad koši nosarka un nenoteikti pamāja ar roku.

—    Mūsu liktenis ir tāds, kādu mēs paši to vēlamies, nevis tāds, kādu citi to iekaluši akmenī. Tā taču ir mūsu pašu dzīve, nevis kāda cita noredzēts sapnis.

Rite pamāja. Viņa noliecās pie ūdens un ielaida tajā laiviņu, kurā bija iesēdinājusi lelli. Labu brīdi viņa skatījās, kā laiviņa šūpo- jas viļņos. Sīs spēļmantas viņai bija gatavojuši mamma un tētis, — tās bija vienīgais, kas viņai bija atlicis no vecākiem, ak jā, vēl bija linga, viņa pati un viņas vārds.

— Ar šo laivu un lelli spēlēsies mani bērni, — Rite pārliecināti teica. Viņa to zināja, viņa to jau bija redzējusi savos nomoda sapņos.

Un viņa vēlreiz klusībā sev jautāja, vai vajadzētu pastāstīt Joršam par savu vārdu, par pareģojumu.

Bet nebija taču nekādas steigas. Gan viņa izlems.

Priekšā bija visa dzīve.

Saturs

Pirmā gramata PĒDĒJAIS ELFS

Otrā grāmata PĒDĒJAIS PŪĶIS

Content

de Mari Silvana Pēdējais elfs. Pēdējais pūķis

Pirmā gramata PĒDĒJAIS ELFS

Pirmā nodaļa

Otra nodaļa

Treša nodaļa

Ceturtā nodaļa

Piektā nodaļa

Sestā nodaļa

Septītā nodaļa

Astotā nodala

Devītā nodaļa

Desmita nodaļa

Vienpadsmitā nodaļa

Divpadsmitā nodaļa

Trīspadsmitā nodaļa

Otrā grāmata PĒDĒJAIS PŪĶIS

Pirmā nodaļa

Otrā nodaļa

Trešā nodaļa

Ceturtā nodaļa

Piektā nodaļa

Sestā nodaļa

Septītā nodaļa

Astotā nodaļa

Devītā nodaļa

Desmitā nodaļa

Vienpadsmitā nodaļa

Divpadsmitā nodaļa

Trīspadsmitā nodaļa

Četrpadsmitā nodaļa

Piecpadsmitā nodaļa

Sešpadsmitā nodaļa

Septiņpadsmitā nodaļa

Astoņpadsmitā nodaļa

Divdesmita nodala

Divdesmit pirmā nodaļa

Divdesmit otra nodaļa

Divdesmit treša nodala

Divdesmit ceturta nodaļa

Saturs