De Mari Silvana

Pēdējais orks

Silvana De Mari

Pēdējais orks

.

Pirmā gramata LĀCIS UN VILKS

— Ei, Kaptein, — teica Lizentrails, — zini, tikai tiem, kuri galīgi nekā nedara, nekad nekas nenotiek un nenomaitājas. Arī Tas, kurš radīja Visumu, to darbiņu darot, vismaz kādu pirkstu un kādu zobu noteikti zaudēja.

Prologs

Jādams Daligaras algotņu pulka priekšgalā un vadīdams Nolādētā elfa vajāšanu, kapteinis Rankstrails, saukts Lācis, mēģināja atcerēties, cik gadus jau šo elfu vajā. „ »

Pareizāk, viņš pūlējās atcerēties, kad pirmoreiz bija dzirdējis to pieminam, jo viņa dzīvē taču noteikti bijis arī laiks, kad Ļaundarīgā vārds viņa ausis vēl nebija sasniedzis.

Ar lielām pūlēm Kapteinim izdevās nošķirt šīs atmiņas no pārējām. Tas bija noticis Varilas pilsētas Arējā lokā tolaik, kad viņš vēl bija bērns, tai pašā dienā, kad piedzima viņa māsa Liesma. Tad, pastāstījusi, ka elfi, šī visu pasaules nelaimju sakne, esot astaini, donna Gudzārija runāja arī par šo elfu, par Nolādēto, par cilvēku cilts ienaidnieku un tās vistu slaktētāju.

Otrā reize, kad viņš par to dzirdēja, pienāca dienā, kad viņš sev bija pagatavojis lingu un uzsācis veiksmīgu malumednieka darbību. Toreiz viņš uzdāvināja mazliet medus vienam no daudzajiem skrandaiņiem, kas gulšņāja starp bastioniem, vienam no neskaitāmajiem ubagiem, kas klunkurēja klibiski kā jau visi, kam bende sakropļojis kājas. Dāvanu dabūjis, klibais bezmaz skriešus metās viņam pakaļ sīkiem, nevienādiem solīšiem, gribēdams pateikties un vēl vairāk gribēdams pastāstīt par to, par vajāto, par varenāko no visiem elfu karotājiem, kurš senā pareģojumā bijis minēts kā vienīgais iespējamais pagātnes atjaunotājs un nākotnes glābējs.

Tagad kapteinis Rankstrails, saukts Lācis, Daligaras vieglās kavalērijas komandieris, zvērēja, ka šoreiz gan to Nolādēto elfu dabūs rokā — sagūstīs un nogādās pie vēl vairāk nolādētā Valdītāja un Tiesneša. Tad vismaz viņu un viņa vīrus liks mierā, ļaus tiem brīvi atgriezties mājās, kur tie varēs censties atgainīt orku karaspēku no lauku saimniecībām, no pakalniem, kur bērni gana lopus un kur sievietes iet uz avotu pēc ūdens, — atgainīt šos briesmoņus no savas izmisušās tautas un zemes, kas mokās sāpēs.

Tieši šai brīdī visi — elfs pa priekšu un viņi tam nopakaļ — izjāja no Dogonas ielejas. Viņu acīm atklājās Varilas pilsēta, tik majestātiska un skaista, tik augstu mūru ieskauta, — līdz ar milzīgu mēnesi tā atspoguļojās rīsa lauku ūdeņos.

Ārējais loks bija vienās liesmās. Neskaitāmas orku kaujas vienības bija aplenkušas pilsētu, un bija skaidrs, ka orki kuru katru brīdi pamanīs Daligaras vieglo kavalēriju, kas aulekšiem tuvojās.

Kapteinis Rankstrails nodomāja, ka vajadzētu apstāties — tā viņš varbūt vēl spētu izglābt savus vīrus. Vēl mazliet, un orku sargkareivji — jo šoreiz tā patiešām nebija parasta laupītāju banda, bet vesels karaspēks — pamanīs viņus: pulku slikti bruņotu jātnieku.

Kapteinis Rankstrails nodomāja, ka vajadzētu apstāties, jo citādi tūlīt izdzirdēs ieskanamies to ragus, redzēs, kā aizcērtas elfa izliktie slazdi, sapratīs, ka ir tajos iekritis un ka viņa vīri ies bojā tikai viņa vainas dēļ.

Un tad viņš nodomāja, ka apstāties būtu briesmīgi, jo neko citu viņš nevēlējās tik ļoti kā steigties palīgā savai degošajai pilsētai un vismaz mirt kopā ar to.

Elfs nedz apstājās, nedz gausināja auļus, viņš izvilka savu zobenu, kas tumsā iemirdzējās kā lāpa, un zem apaļā mēness, kas tik milzīgs atspīdēja rīsa laukos, turpināja aulekšot, un Daligaras vieglā kavalērija aulekšoja viņam pakaļ — pretī degošās pilsētas agonijai, pretī orku karaspēkam, kas to bija lēmis iznīcībai.

Pirmā nodaļa

Kapteinis Rankstrails, saukts Lācis, Daligaras vieglās kavalērijas komandieris, tāpat kā lielais vairums algotņu, bija dzimifcPiemalē, uz pašas Zināmo zemju un Nezināmo zemju robežas.

Pagātnē tur patiesi bija stiepusies robežlīnija un bruņoti vīri to bija uzmanījuši un sargājuši. Nebeidzamās lietavas, kas pirms dažiem gadiem bija izjaukušas pasaules kārtību, pārpludināja arī Piemali un turienes sargbūdas un torņus, kas vienādā atstatumā cits no cita bija izvietoti visgarām robežai. Zagani un salmu kaudzes, kas būtu jāaizdedzina, ja parādītos ienaidnieks, samirka un pārvērtās nelielās un gluži bezjēdzīgās peldošās salās, un vairs nebija nekā, kas varētu ziņot par briesmām Cilvēku pasaulei.

Karaspēka vienības atsauca, cietokšņi sabruka, tajos uz dzīvi apmetās vardes, kāposti sapuva dubļos, labība nenobrieda.

Posts pārņēma zemi, un reizē ar trūkumu un postu, pašu izsalkuma un cilvēku bezrūpības pamudināti, bariem un bandām ieradās orki, bet tiem pretī varēja stāties vienīgi vardes.

Bailēs no sirojumiem ļaudis bēga veselām ģimenēm, viņi bēga no nežēlības un neprāta, kādā savus šausmu darbus darīja tie, kam postīšana bija vienīgais veids, kā gūt iztiku un prieku; aizbēgušas no savas zemes, šīs ģimenes klejoja ilgi, un visi trenca tās projām, līdz beidzot, līdzīgi kā kuģa avāriju pieredzējušie izpeld akmeņainā krastā, bēgļi piestāja Varilas pilsētas Arējā lokā.

Kapteinis Rankstrails nevarēja atcerēties pirmo reizi, kad bija ieraudzījis Varilu, — viņš bija tikai dažas dienas vecs, kad viņa ģimene pameta Zināmo zemju robežu. Viņš dzīvoja mazā pasaulītē, ko veidoja piena garša, mātes smarža un mugura, uz kuras viņš kūļājās, uzsiets maisā, kas bija pašūts no vecas tunikas un aizvilkts ar garu, pītu ādas saiti. Reizēm tā bija viņa mātes mugura, bet biežāk — tēva mugura: viņš abus atšķīra pēc aijājošo soļu ritma un balss, kas dūca miega dziesmiņas nebeidzami ilgajās dienās, kuras aizritēja ceļā.

Viņa ģimene bija viena no daudzām, kas bēgļu gaitās devusies orku dēļ, un stāsts par tās piedzīvoto skanēja tāpat kā daudzi citi — tas bija stāsts par kliedzieniem naktīs, par durvīm, ko izgāž ar cirvju cirtieniem, par vistām, kas sadeg kūtiņās dzīvas, bet apkārt nav jūtama ne cepeša, ne rozmarīna smarža.

Viņu trijotne sasniedza Varilu gaišā agra pavasara pēcpusdienā, neilgi pirms saule sāka slīdēt aiz ziedošiem mandeļkokiem noauguša pakalna, uz kura slējās gigantiski balta marmora pilsētas mūri. Gan pilsēta, gan debesis atspīdēja rīsa lauku ūdeņos, radot iespaidu, ka šī dubultā pasaule lidinās gaisos, iegrimusi zilgmē, kas pārvērtās zeltā, kad saule laidās tuvāk apvārsnim.

Ja arī Rankstrails pilsētas mūrus pamanīja, viņam tie droši vien nešķita pievilcīgāki par dzimtā ciema vistu kūtīm — katrā ziņā viņš neizrādīja, ka būtu saskatījis kādu atšķirību, un turpināja snauduļot savā tunikas gabalā. Taču par spīti visam šo dienu viņš atcerējās skaidri. Pirmā aina — baltā marmora sienas un rīsa lauki, izbrīns par šo diženumu, pateicība pilsētai, kura nebija viņu dzimtene, tomēr bija tik laipna un viņus uzņēma, bija tik iecietīga un viņus nepadzina, lai gan viņi bija vien klejoņi bez savas zemes, — tas viss bija pārvērties par stāstu, ar kum viņu vakaros midzināja tēva rāmā balss.

Jau bērnībā Rankstrails domāja, ka Varila ir viņa pilsēta un viņa zeme, — un viņš justos pagodināts par iespēju to aizstāvēt. Un, ja viņam atļautu izvēlēties, par ko mirt, viņa izvēle būtu Varila.

Jau bērnībā viņš reizēm prātoja par to, kas būs pēc nāves.

Puikas, kopā ar kuriem viņš spēlēja bruņiniekus, mēdza teikt, ka varoņiem, kas krituši, cīnoties par savu zemi, dievi atvēlot svētlaimību. Šis vārds bija neskaidrs, un Rankstrails secināja, kas tas droši vien nozīmē kādu īpaši labu apiešanos, apstākļus, kad reizi par visām reizēm desas, žāvētas vīģes, svaigu kazas sieru un jo sevišķi medu — vispārāko saldmi — var ne tikai nogaršot, bet baudīt pēc sirds patikas.

Rankstrails medu bija atklājis dienu pirms savas māsas Liesmas piedzimšanas. Tas bija saulains rīts, kad viņš, kā allaž, pavadīja savu māti, kura bija veļasmazgātāja. Viņš tai palīdzēja aiznest lielo veļas grozu uz nesen par valdnieku izraudzītā dižkunga Erktora mājām. Dižkunga nams slējās pašā Citadeles vidū, Citadele bija pilsētas sirds, bet pilsēta bija sadalīta trejos gredzenos, malējos no kuriem sauca par Vidējo loku un Ārējo loku.

Citadele, iekšējā un vislabāk aizsargātā pilsētas daļa, atradās augstāk par citām un bija senākais un dižciltīgākais pilsētas kodols. Tur atradās augstmaņu pilis, ko rotāja greznas kolonādes un ieskāva lekni dārzi. Akmeņiem izliktu taciņu malās auga savvaļas apelsīnu un citronu koki, bet starp tiem šļakatas šķieda strūklakas.

Rankstrails savam vecumam bija ļoti spēcīgs un gara auguma, kā jau daudzi no Piemales bērniem. Viņš gāja pēc ūdens, skaldīja malku un palīdzēja savai mātei nest veļas grozu. Cik tālu vien sniedzās Rankstraila atmiņa, māte vienmēr bija strādājusi par veļasmazgātāju, taču tad piepeši viņas vēders bija sācis briest arvien apaļāks, un tas — kā Rankstrails bija sapratis no kaimiņsievu runām — nozīmēja, ka tur iekšā ir puisītis vai meitenīte, kas vēl ir par mazu, lai uzturētos ārpusē tāpat kā viņš. Mamma vairs nespēja tikt galā ar darbiem kā agrāk. Ūdens bija kļuvis par aukstu, mazgātava par zemu, un galvenais — grozs tagad bija nepaceļami smags; un Rankstrails, kurš agrāk māti bija pavadījis tikai patīkamas sabiedrības dēļ, nu, juzdamies bezgala lepns, varēja būt noderīgs. Tā māte nemeta pie malas savu veļasmazgātājas darbu, kas viņu ģimenei gandrīz vienmēr nodrošināja vakariņas un reizēm pat brokastis, jo, kaut arī Rankstraila tēvs bija veikls un prasmīgs galdnieks, tie, kuru labā viņš strādāja, nebija tikpat naski maksātāji.

Rankstrails savu vecumu nezināja, jo nabagi jau gadus neskaita, — viņam varēja būt pieci vai varbūt seši. Ja neskaita kvēkstēšanu pirmajos zīdaiņa mēnešos, pēcāk viņš nebija izdvesis gandrīz ne skaņas. Viņš vēl nekad nebija runājis, pavisam reti smējās, un tikai ārkārtējos gadījumos viņa mute pavērās raudām.

Parasti dižkunga Erktora namā viņus sagaidīja barga ekonome, kura sprīdi pa sprīdim pārlūkoja atnesto veļu, meklējot neredzamus traipus, lai varētu veļasmazgātāju nosaukt par paviršu sušķi un maksāt mazāk. Todien — gluži neticami — lielajā veļas skapju kambarī abi sastapa pašu stalto un brīnišķīgo dižkundzi Lucillu, šī nama saimnieci un pavēlnieci.

Viņa teica, ka veļa esot spodri balta, un piekodināja, lai mammai tiekot samaksāti divpadsmit graši jeb, kā to ievaidēdamās aizrādīja ekonome, divreiz vairāk, nekā bijis nolīgts. Dižkundze augumā bija garāka par Rankstraila mammu, arī viņai bija liels, apaļš vēders, un viņa smaidīja. Dižkundzes mati bija gaiši — slīpā rīta gaisma brīžam lika iemirdzēties viņas bizēm, kas bija apvītas ap galvu kā kronis. Veļasmazgātājas tērps bija darināts no neskaitāmiem kopā sašūtiem auduma gabaliņiem: gaiši brūns un tumši brūns, pelēks un melns — tas atgādināja Varilas pakalnu vēlā rudenī, kad taisnstūrainie tīrumi atkarībā no arklu izdzīto vagu virziena vīd dažādā brūnumā. Savukārt dižkundzes tērps viscaur bija balts, un uz tā lāsmoja sīki, balti, apaļi nieciņi, atgādinot tās retās reizes, kad pakalnu un pasauli klāja sniegs. Arī viņai uz galvas starp matu pīnēm bija iestiprinātas tādas pašas bumbiņas — tās atstaroja gaismu, darīdamas visu visapkārt vēl gaišāku.

—   Kāds jums brašs puika! Nes jūsu grozu! Viņš gan jums droši vien ir iepriecinājums katru mīļu dzīves brīdi! — teica dižkundze, bet Rankstraila mamma pietvīka sarkana kā pipars.

Rankstrails mazliet nobrīnījās par šiem vārdiem, un tie viņam patika. Pirmo reizi kāds vērsās pie viņa mammas, uzrunājot ar jūs, — viņš vispār nekad nebija dzirdējis, ka veļasmazgātājas kāds uzrunātu ar jūs, un atskārta, ka šāda uznina sagādā prieku, kaut arī nepiepilda vēderu, — līdzīgi kā svaigi ceptas maizes smarža vai siltums, kas ziemā no pavarda plūst uz nosalušām kājām.

—    Arī man pavisam drīz piedzims bērniņš, mans pirmdzimtais, — turpināja dižkundze, kuru Rankstraila mātes klusēšana nemaz nemulsināja. — Ceru, ka mans bērns būs tikpat stiprs kā jūsējais un arī tikpat prātīgs. Zināt, ja piedzims puika, sauksim viņu par Ēriku. Bet redzu, ka arī jūs gaidāt vēl vienu. Kad tam jānāk pasaulē?

Mamma joprojām klusēja. Rankstrails, kurš viņu labi pazina, zināja, ka māti paralizējis tas, ko tēvs dēvēja par kautrību, — tas ir kas līdzīgs bailēm, un mammu šīs bailes piemeklēja ikreiz, kad vajadzēja sarunāties ar kādu svešu cilvēku, kaut vai ar visprastāko Ārējā loka skrandaini, — taču šoreiz bija jārunā ar pašu dižkundzi.

—   Ei tu! — atskanēja ekonomes īgnā balss. —Tev jāatbild, kad dižkundze tevi pagodinājusi ar jautājumu.

Pietvīkums mammas sejā kļuva vēl košāks, un ar to nespētu sacensties pat Ziemeļu vārtu saldie sarkanie pipari (kas Rankstrailam ļoti garšoja, jo, apceptus piparus ēdot, ēdājam šķita, ka viņš mielojas ar gaļu, lai gan gaļas šai ēdienā nemaz nebija).

—    Es… — ar pūlēm izstostīja māte, taču dižkundzes balss viņu pārtrauca, tā skanēja pavisam rāmi, un Rankstrailu šis miers savaldzināja. Ap viņa mājām visi vienmēr klaigāja, pat labdienas tika padotas kliegšus, kur nu vēl viss, kas tika izbrēkts dusmās; turpretī dižkundzei nevajadzēja pacelt balsi, lai paustu dusmas, pietika ar ekonomei pievērsto skatienu — skatiens nodarīja sāpes, lika nobālēt un pieklust, kaut arī neviens tai nebija iesitis un pat ne pieskāries.

—    Esmu skumdināta, — teica dižkundze, un viņas balss bija kā asmens, — skumdināta un aizvainota, jo mans mājoklis neticamā kārtā pārvērties par nepieklājības staignāju… Droši vien esmu zaudējusi modrību… Ko lai daru, lai jūs man piedotu? Puika, vai tu gribētu podiņu medus?

Tagad viņa bija uzrunājusi Rankstrailu. Dzintarainas, plūdenas, dzidri caurspīdīgas vielas tēls izveidojās zēna prātā, un viņš acumirklī pamāja. Saimniecības vadītāja šausmās nodrebēja, mamma atkal nosarka, un viņš, sirdij sažņaudzoties, tomēr spēja noraidoši papurināt galvu. Ekonome atviegloti nopūtās, bet dižkundze izlikās neko nemanām.

—    Lūdzu, — viņa teica līksmi, tomēr tik stingri, ka neviens neuzdrošinātos iebilst, — nāciet man līdzi.

Naskiem soļiem laimīgs kātodams viņai nopakaļ, Rankstrails nosprieda, ka dižkundze Lucilla gan ir no tām, kas lēti nepadodas.

Dižkundze viņu un mammu aizveda uz neiedomājami milzīgu virtuvi, kur zem akmens velvēm karājās katli, kas bija lieli kā bruņas un spoži kā zobeni, turpat bija arī neskaitāmas sīpolu, ķiploku un kaltētu piparpākšu pīnes, brangi cūku šķiņķi un gredzenos savītas desas, garas kā pūķu astes (Rankstrails pat nebija zinājis, ka tās var būt tik garas), un tur dižkundze pieprasīja, lai virēja, kura bija tikpat īgna un nicīgi augstprātīga kā ekonome, uzdāvina viņiem veselu podiņu medus.

Virējas skatiens visai ilgi klejoja pa pieliekamā kambara plauktiem. Bija nepārprotami skaidrs, ka viņa starp daudziem dučiem plauktos sarindoto podu meklē vismazāko. Beidzot, nospriedusi, ka tāds ir atrasts, viņa podiņu negribīgi atdeva zēnam, bet tas, tiklīdz dārgums bija nonācis viņa rokās, ar acīm un tikko manāmu triumfējošu smaidu norādīja uz vienīgo plauktu, kur bija atrodams vēl mazāks medus trauciņš. Rankstrailam ļoti patika lietu izmēri — tie viņu valdzināja gandrīz tikpat ļoti kā ģeometriskas formas; ienācis virtuvē, viņš uzreiz bija aprēķinājis, ka viņu mājiņa te ietilptu astoņreiz platumā un pusotru reizi augstumā. Savukārt desu virteņu saistība ar vēderpriekiem viņu sajūsmināja krietni mazāk nekā apļi, ko tās veidoja ap griestu sijām. Vienmēr un visur Rankstrails acumirklī noteica vislielāko un vismazāko. No visiem katliem, kas lepni mirdzināja nospodrinātos vara sānus, vislielākais bija tas, kurš stāvēja uz vidējā pavarda, bet vismazākais katliņš karājās līdzās ķiploku virtenei, kura savukārt bija trešā pēc garuma.

Virtuvene uzlūkoja Rankstrailu ar tādu izteiksmi, ar kādu Arējā lokā mēdz skatīties uz dzīviem prusakiem vai beigtām vardēm, kas dzīvību zaudējušas pirms vairākām dienām. To pašu riebuma pilno skatienu virtuvene pievērsa arī Rankstraila mammai, kura vēlreiz nosarka un piesedza vaigu ar plaukstu. Mammas vaigs reiz bija apdedzināts, un, kad viņa smaidīja, rēta muti savilka mazliet sāņus — žēl gan, jo droši vien tāpēc viņa smaidīja tik reti. Smaidot Rankstraila mamma bija ļoti skaista, un viņš būtu ar mieru skatīties uz viņu caurām dienām. Par to, kā šī rēta iegūta, Rankstrails bija dzirdējis, kad mamma strupiem vārdiem to bija stāstījusi kādai no ziņkārīgajām kaimiņienēm: ieradušies orki, vistu kūtis aizdegušās, un ne viena vien sieviete apdedzinājusies, glābjot savus putnus. Mamma vaigu bija apsvilinājusi, glābdama Melnīti, kura vēl tagad dzīvoja viņu mājiņā, bija vienīgais ģimenes dārgums un pateicībā par izglābšanu atlīdzināja, gandrīz ik rītu izdēdama pa olai.

— Kas tev apcepināja ģīmi? Kāds pielūdzējs, vai? — virēja noprasīja tik klusi, lai dižkundze nedzirdētu. — Žēl gan. Bez tās rētas tu varbūt neizskatītos tik neglīta.

Mamma stāvēja kā pārakmeņojusies un klusēja, tikai viņas seja kvēloja vēl košāk.

Rankstrails juta, kā viņu pārņem nevaldāmas dusmas. Viņš ātri aprēķināja, kā varētu uzbrukt pretiniekam, kas ir divreiz garāks un kura svars trīsreiz pārsniedz viņa bērnišķīgā auguma svaru, un ne brīdi viņu neskāra bailes. Viņš pagriezās pret māti, lai tā varētu paņemt medus podiņu, taču viņas izmisušais un teju vai lūdzošais skatiens Rankstrailu sastindzināja. Mamma negribēja, lai viņš cīnās, viņu aizstāvēdams. Rankstrails atcerējās — un tās bija sāpīgas atmiņas —, cik bēdīga mamma bija toreiz, kad viņš bija piekāvis divus lielākus zēnus, kuri mēdza izklaidēties, skraidot nopakaļ, smērējot izmazgāto veļu un saukājot mammu par rētaino. Uz divām nebeidzami ilgām dienām smaids pavisam bija nozudis no viņas sejas, kaut arī kopš tās reizes abi zeņķi, kuri citādi neizcēlās ar smalku uzvedību, vairs nekad neuzdrošinājās mammai izrādīt necieņu. Viņš nedrīkstēja piekaut virēju, taču nebija iespējams arī neko nedarīt: tūdaļ vajadzēja izgudrot, kā atbildēt viņas uzbrukumam.

Kaut arī tikko pateiktie vārdi bija izskanējuši čukstus, dižkundze bija tos saklausījusi.

—    Es necietīšu nepieklājību… — viņa bargi uzsāka, taču sakāmo nepaguva pabeigt.

—    Mamma i' s-s-s-s… skaista, — Rankstraila balss, skaidra un spēcīga, atskanēja zem velvēm un sīpolu un ķiploku pīnēm. To nespēja aizkavēt pat grūtības ar sk izrunāšanu.

Mirkli valdīja klusums, tad dižkundze iesmējās.

—    Brašs puika! Brīnišķīga atbilde! — viņa teica, nebeigdama smieties.

Arī dažas no virtuves strādniecēm pievienojās viņas smiekliem. Nu

virējas pietvīkusī seja iekrāsojās gandrīz violeta.

Mamma uzlūkoja Rankstrailu ar tādu izbrīnu, ka viņas roka aizslīdēja projām no vaiga, visu skatieniem atklājot sarkano, cieti sarētojušo ādu. Tie bija pirmie vārdi, ko Rankstrails savā mūžā bija izrunājis. Virēja raudzījās uz zēnu, vai plīsdama no dusmām, taču Rankstrails viņas skatienu izturēja rāms un lepns, cieši sažņaudzis rokās savu medus podiņu. Naids pret virēju un vēlēšanās viņai iesist pārgāja: šī sieviete bija tikai muļķe, un viņš ar saviem vārdiem bija spējis tai nodarīt lielākas sāpes nekā tad, ja būtu iespēris pa ceļgalu. Tagad visi par virēju smējās.

Rankstrails juta, ka pieņemas spēkā vēlēšanās drīzāk pamest šo vietu un steigties pie tēva, lai parādītu viņam medus podiņu. Viņš zināja, ka šajā trauciņā glabājas kaut kas ļoti īpašs. Kaut kas salds, vijīgs un gaišs — tik dzidrs, ka gaisma tam plūst cauri.

—    Mana mamma i' s-s-skaista, — viņš atkārtoja vēlreiz stingri un neapstrīdami, lepodamies, ka šoreiz mēle pie grūtā vārda ķērusies mazāk, un pagriezās uz durvju pusi. Te piepeši viņš ieraudzīja savādu ainu: milzīgajos pavardos zem akmens dūmtveriem stāvēja sievietes, kam galvā bija baltas aubes tāpat kā pārējām virtuves strādniecēm, taču šīs, kaut arī pieauguši cilvēki, augumā bija mazas kā bērni, — viņas stāvēja pavardos un grozīja smagus iesmus, uz kuriem cita pie citas bija savērtas dīvaini iegarenas vistas. Mazo sieviešu rokas bija nokvēpušas, sejas piesarkušas no liesmu kvēles. Sviedri tām plūda pār vaigiem, sajaucoties ar kvēpiem un liekot viņām izskatīties mežonīgām un biedējošām — kam vidējam starp dēmoniem un meža zvēriem. Rankstrails nodomāja, ka šādas mocības droši vien ir vēl ļaunākas par veļasmazgātājas darbu, — kaut arī veļasmazgātājām ziemas rītos reizēm vajadzēja skaldīt Ledu, lai tiktu pie ūdens skalošanai, un šausmīgi sala, taču viņas vismaz redzēja debesis un kokus. Tikko ienācis virtuvē, pagalma spožās āra gaismas apžilbināts, viņš šos ērmīgos stāvus virtuves puskrēslā nebija pamanījis. Rankstrails pagriezās un vaicājoši uzlūkoja māti, taču arī viņa izskatījās apjukusi. Virēja nicīgi pasmējās par abu izbrīnu.

—   Tās ir punduru mātītes, — viņa paskaidroja, ar smagu nopūtu apliecinādama, cik nogurdinoši zinošam cilvēkam ir sarunāties ar tādiem nejēgām. — Šamējo tēviņi strādā raktuvēs.

Rankstraila un viņa mātes neizpratnes pilnā izteiksme nemainījās, tāpēc virējai nācās paskaidrot sīkāk, ka punduri un viņu mātītes labi paciešot tumsu, karstumu un šauras vietas. Viņiem tas pat patīkot. Tāpēc punduri esot piemēroti visādiem darbiem, no kuriem īstie cilvēki ātri vien dabūtu galu…

Rankstraila acis sadūrās ar skatienu, ko raidīja viena no būtnēm, kas grieza iesmus, un īsajā mirklī viņš tajā izlasīja naidu — tik mežonīgu naidu, ka tā apslēpšanai bija vajadzīgi visi mazā ķermenīša spēki: rokas pamira un arī iespaidīgā cepešu virtene pārstāja griezties.

—   Vai tu kustēsies, Rasa? — skarbi noprasīja virēja. — Gribi tos gārņus sadedzināt? Kas tev noticis? Dusmojies, jo esi pazaudējusi trepītes un vairs nevari iet zemenēs? Kustini savas strupās roķeles! Galu galā slinkums ir vienīgais netikums, kas jums nepiemīt…

Rasas skatiens tūdaļ nolaidās un izdzisa blāvās skumjās — gārņi atsāka riņķot ap iesmu. Rankstrails neizprotamo teicienu par trepītēm un zemenēm apdomāja gan šā, gan tā, līdz beidzot neskaidri apjauta, ka tas bijis domāts kā izsmiekls par mazo augumu. Viņš jau zināja, ka attālums no cilvēka galvas līdz kāju pēdām var būt par iemeslu zobgalībām. Viņš pats savam vecumam bija stipri par garu un bieži tika apsmiets — smējēji gan parasti bija nevis citi bērni, bet viņu mātes, un to Rankstrails spēja saprast: viņš bija lielāks un stiprāks, un spēks vienmēr iedveš bailes. Taču viņš nemūžam nebūtu varējis iedomāties, ka muļķība var būt tik neizmērojama, lai kādu izsmietu arī tāpēc, ka attālums no galvas līdz pēdām ir pārāk mazs.

— Es necietīšu nepieklājību, — bargi atkārtoja dižkundze. Smaids bija pametis viņas seju, bet uzacis izliekušās dusmīgos lokos..— Un nevaru pieļaut, ka manā namā tā paceļas kā paisuma vilnis. Nepieklājība ir cietsirdības un muļķības apvienojums. Es negribu, lai zem manas mājas jumta tiek izrunāts vārds punduris. Rūķu ciltij ir spožas slavas apvīta vēsture, reiz tai bija varenas karaļvalstis, un, kaut arī tagad rūķu cilts ir pakļauta, mums nav tiesību nicināt viņu diženo pagātni un necienīt viņu dzīvības. Gan raktuvēs, gan pie mūsu cepešu iesmiem viņi ir un paliek kungi un kundzes no rūķu cilts.

Iestājās klusums.

Beidzot dižkundze, ar pēdējo smaidu atvadījusies no Rankstraila un viņa mātes, izgāja no virtuves.

Virēja pagrieza abiem muguru un atkal pievērsās savai sīpolu zupai, purpinādama, ka vārdus jau var sagrozīt pēc sirds patikas un pundurus saukt par rūķiem, bet bastardu izdzimteņus par jaukteņiem, taču tik un tā punduri vienmēr būs punduri, bet izdzimteņi būs izdzimteņi. No tādas vārdu sagrozīšanas dzīve nebūs labāka ne cilvēkiem, ne viņu suņiem.

Mamma, atkal ar plaukstu piesegusi vaigu, izveda Rankstrailu ārā, gaismā — Citadeles ielās. Tās bija tikpat tīras un skaistas kā nami, kuri rindojās to malās un kūms rotāja arkas, divailu logi un ziedoši vīteņaugi, bet brīnumjaukos augstmaņu dārzus ieskāva mūra sētas, kam pāri lepni liecās simtgadīgu koku lapotnes un meta spirdzinošu ēnu pār ielu bruģi.

Kad abi bija nonākuši ielu drošībā, pietiekami tālu no virējas skatiena, mamma beidzot pagriezās pret Rankstrailu un apskāva viņu.

—  Tu proti runāt! — viņa nočukstēja. — Tu proti nināt? — viņa jautāja, mainot intonāciju.

Rankstrails par to nekad nebija domājis. Tas bija grūts jautājums. Par atbildi viņš tikai nenoteikti pamāja. Patiešām, tagad labi apdomājies, viņš secināja, ka no tiesas prot runāt un visā visumā nemaz ar' ne tik slikti. Runāšana prasīja piepūli. Viņš vienmēr bija uzskatījis par labāku no tās izvairīties. Tēvs un māte, būdami pārliecināti, ka viņš runāt nemaz nespēj, allaž bija vērsušies pie viņa tā, lai atbildot viņš varētu vienkārši pamāt vai papurināt galvu un turpināt ciest klusu.

—    Nav taisnība, ka tu neproti runāt. Nav taisnība, ka tu esi… ka tu… Tu esi tāds pats kā citi bērni… Tu esi tāds kā citi… Mans puisītis… Mans un tava tēva puisītis… Iesim ātrāk pie viņa un pateiksim, ka tu proti runāt… ka tu esi tāds kā pārējie… ka tu esi tāds kā visi…

Mamma bija laimīga. Viņa staroja. Viņas acis staroja. Staroja viņas smaids. Viņas lūpas pastiepās uz abām pusēm, un tas izskatījās tik skaisti, kaut arī vienā pusē smaidu mazliet sašķobīja apdeguma cietā un sarkanā rēta. Mamma bija tik skaista, kad smaidīja. Rankstrails būtu gribējis, lai viņa smaida vienmēr.

Viņi devās tālāk, priecīgo jaunumu vienoti, un gāja cauri Vidējam lokam, kas atradās starp pirmo un otro aizsargmūru gredzenu. Te strādāja bārddziņi, zeltkaļi un kalēji, kuru darbnīcās tapušo zobenu asums un bruņu Cietība bija izslavēta līdz pat Zināmo zemju tālākajām robežām. Šaurās ielas, ko no abām pusēm noēnoja augstas namu sienas, vienmēr sildīja kalēju ugunis, un tas bija viens no galvenajiem iemesliem, kāpēc te pulcējās visa novada ubagi: viņi tupēja uz bruģa starp zeltā un sudrabā inkrustētajām bruņām, ko ieroču meistari bija izstādījuši apskatei, un šķita, ka te nometni ierīkojuši un kaulus silda divi karaspēki — ubagu karapūlis un varoņu armija.

—   S-s-skaisti! — teica Rankstrails, ar pirkstu rādot uz sarindotajiem asmeņiem.

Viņu apbūra tas, kā paralēlās līnijas rotaļājas un mijas ar vairogu apļiem, radot sarežģītu un īstenībai piederīgu ģeometrisku zīmējumu, kas saplūda ar citu — netveramu, bet tikpat brīnumainu rakstu, ko veidoja ēnas. Smailēm un asmeņiem piemita ledains skaistums — ledains un briesmīgs, taču vienlaikus nomierinošs: tur, kur asmeņi ir kārtīgi uzasināti, neviens nevar nākt un darīt pāri ne mammām, ne vistām.

Māte viņa sajūsmai nepievienojās:

—    Man labāk patiktu, ja tev ar ieročiem nebūtu nekā kopīga. Arī vēlāk, kad būsi liels… Tas ir bīstami… — viņa klusi nočukstēja, klusi un neskanīgi, it kā viņai sāpētu kakls.

Rankstrails lūkojās uz zobeniem mežonīgā priekā: ja orki atkal nāks dedzināt Melnīti un darīt pāri viņa mammai, viņš tos visus apkaus. Visus. Visus līdz pēdīgam. Pat ja viņam pašam tāpēcjjūs jāmirst.

—     S-s-skaisti! Ja o'ki da'īs pā'i mammai un Melnītei, 'Ank'ails ņems z-z-zobenu un k-k-kausies. Nokaus o'kus. Visus o'kus. Nekas, ja a'ī 'Ank'ails b-b-beigās b-b-beigts.

R bija ļoti grūta skaņa, arī pie s, z, b un dažiem skaņu blīvējumiem mēle vēl ķērās, bet citādā ziņā jau veicās diezgan labi. Viņš prata runāt. Protams, tas bija nogurdinoši, tomēr bija viņam pa spēkam. Ja viņš jau agrāk būtu sapratis, ka ar runāšanu mammu var padarīt tik laimīgu, viņš būtu sakodis zobus un sācis runāt krietni agrāk.

Taču laikam gan tagad viņš kaut ko nebija pateicis pareizi, jo smaids pazuda no mammas lūpām un acīm. Vēlāk katru reizi — un tādu reižu bija daudz —, kad Rankstrails lādēja sevi par to, ka atkal pateicis ko tādu, ko labāk būtu bijis neteikt, viņš atcerējās šo rītu starp bruņām un ieročiem Vidējā lokā. Runāt tiešām bija grūti. Ne jau tikai tāpēc, ka vajadzēja dabūt gatavas vajadzīgās skaņas. Bija vēl kas, ko reizēm bija tik grūti saprast. Spēja un iespēja netīšām nodarīt ļaunu, nodarīt sāpes. Dižkundze teica taisnību, to Rankstrails jau bija aptvēris: nepieklājība ir tīra cietsirdība, tā ir tikpat sāpinoša kā dūres trieciens vai dunča dūriens. Kad virēja nicīgi bija izturējusies pret. viņa māti, viņš pats bija sajutis trulu sāpi līdzīgi kā tais reizēs, kad ziemā, paslīdot uz ledus un sargoties nomest zemē mammas veļasgrozu, viņš krita uz ceļgaliem, — un šo pašu sāpju izraisītas dusmas viņš bija saskatījis sejā arī tai mazajai sievietei, Rasai, kura, virtuves pavardā stāvēdama, laistīja cepešus ar saviem sviedriem. Bet tagad Rankstrails atklāja, ka vārdi var būt arī kā ūdensvīra soļi: šis vīrs staigāja pa Arējā loka šaurajām ieliņām, pārdodams citronus un tīru ūdeni, — spaiņi karājās plecos uzliktos nēšos un, lai arī cik žēlabaini to saimnieks atvainotos, sāpīgi trāpīja ikvienam, kurš nepratās pietiekami veikli parauties malā. Arī negribot, arī tad, ja runātājs par visām varēm centās, lai tā nenotiktu, vārdi spēja nodarīt sāpes.

—    Līdz šejienei orki neatnāks, — nočukstēja mamma. — Te mēs esam drošībā. Tev nevajag ieročus. Varila ir neieņemama… Pilsētu sargā mūri… Vai tu zini, kas ir podiņā?

Pēdējos vārdus mamma izrunāja tik strauji un tik samocīti jautri, ka pat Rankstrails noprata, ka tas ir mēģinājums pagriezt valodu uz citu pusi. Viņš bija domājis, ka mamma būs lepna, uzzinājusi, ka viņas dēls grib cīnīties, viņu aizstāvēt un, ja vajadzīgs, arī mirt, taču tā nenotika. Viņš gribēja, lai mamma ar viņu lepojas. Viņš bija ar mieru iet cauri vējiem un ugunīm, lai tā būtu, lai mammas skatiens no jauna starotu. Un viņš atkal ierunājās, priecādamies, ka zina atbildi.

—   G-g-ga sīgs, — viņš mēģināja skaidrot. — S-skaists, — viņš piebilda. Un prātoja, ar kādām skaņām varētu izteikt gaismu, kas plūst cauri neizsakāmi gardai, brūngani zeltainai vielai, bet no neziņas viņu atbrīvoja uz kāda rotkaļa letes izliktās krelles, kas bija savērtas no prāviem dzintara gabaliem. — T-tāds, — viņš teica, rādot uz dzintaru.

Un atkal viņa vārdi nodarīja īstu postu gluži kā ūdenspārdevēja spaiņi, kas bez ļauna nolūka sāpīgi dauzīja garāmgājējus.

No jauna mātes acīs izdzisa viss prieks.

—   Kā tu to zini? — viņa jautāja pavisam klusu. — Kā tu zini, kas ir podiņā? Tu medu nekad neesi redzējis. Mums medus nekad nav bijis.

Jautājums Rankstrailu apstulbināja. Steidzami vajadzēja aizgainīt skumjas, kas no jauna bija parādījušās mammas skatienā, un viņš izmisīgi meklēja, ko teikt. Kā gan vispār cilvēki kaut ko zina? Un kā podiņa saturu zināja viņš? Viņš to zināja, un viss. Tāpat kā zināja, ka viņš ir Rankstrails un mamma ir mamma. Zināmo vienkārši zina. Te nekādu izskaidrojumu nemaz nebija. Un viņš atkal nenoteikti pamāja.

—   Tu zini to, kas vēl nav noticis? Tu zini jau iepriekš?

Šie bija pavisam bezjēdzīgi jautājumi. Zēns izmisis sakļāva rokas ciešāk ap medus podiņu un visiem spēkiem pūlējās izdomāt kaut ko, kas varbūt tomēr spētu atsaukt atpakaļ mammas smaidu, — un mēģināja saprast, kur atkal pieļāvis kļūdu, kāpēc prieks ir aizlidojis projām līdzīgi kā notverts taurenis, kas aizlido, tikko plaukstas paveras.

— Ja tu iepriekš zini to, kas notiks, — māte noteica vēl klusāk, gandrīz čukstus, — tu to nevienam nedrīksti teikt. Saprati?

Rankstrailam patika, ka mamma čukst, — čuksti atjaunoja abu īpašo sapratni un vienotību, ko viņa vārdi neizskaidrojamā kārtā bija sagrāvuši. Kaut ari no mammas teiktā Rankstrails nekā nebija sapratis, viņš nopietni pamāja, stingri apņēmies turpmāk, cik vien iespējams, turēt muti ciet neatkarīgi no sarunas tēmas.

Māte viņu atkal apskāva, un Rankstraila sirdēsti par izpostīto smaidu pierima. „

Viņi izgāja caur otrā aizsargmūru gredzena vārtiem un nonāca Arējā lokā.

Ārējais loks, kas atradās starp otro un trešo aizsargmūru gredzenu, bija pilsētas jaunākā, nožēlojamākā un visblīvāk apdzīvotā daļa. Starp augstajām sienām mūždien valdīja ēna, un tikai vasarā pašā dienvidū saulei izdevās iespīdēt un uz dažām stundām padzīt tumsu un mitrumu, kas te neuzvarami valdīja visu pārējo laiku. Ārējā loka ziemeļos spēcīgs avots baroja akmenī kaltu strūklaku, kura bija veidota kā grifa galva un pie kuras visi nāca pasmelt ūdeni, savukārt no strūklakas baseiniņa ūdens plūda tālāk un pildīja veļasmazgātavu lielās akmens tvertnes un neskaitāmas nekad neizžūstošas peļķes. Aizsargmūru iekšējās sienas neklāja marmora plāksnes, un tās bija noaugušas garām ķērpju bārdām, kas stiepās teju līdz mazo mājeļu jumtiem, — šie būceņi pie pašiem bastioniem bija sadīguši gluži kā sēnes un deva patvērumu visiem nelaimju piemeklētajiem, kuri no plašās ārpasaules bija saradušies Varilā, glābiņu meklēdami. Te mitinājās bēgļi no austrumu novadiem, no Piemales, kas atradās uz pašas Zināmo zemju robežas, — tie dzimtās vietas bija pametuši orku sirojumu dēļ; te bija apmetušies arī gaišmatainie ziemeļu milži, kurus no kalniem bija padzinuši vilki un aukstums; tāpat pajumti šeit bija atradušas klejotāju ciltis, kas bija ieradušās pāri stepēm, nākdamas no Nezināmo zemju viņas puses.

Pat tolaik, kad orki bija gāzušies virsū kā šakāļi un siram Ardvinam bija vajadzējis tos sakaut un patriekt viņpus Zināmo zemju robežām, — pat tad Varila nebija piedzīvojusi nevienu aplenkumu, tāpēc tās ārējais aizsargmūru gredzens zināmā mērā bija atstāts novārtā un vispārējās vienaldzības dēļ pamazām sācis drupt un brukt. Tagad kareivji ar āvām soļoja pa mūriem, kas bija nolaisti tik tālu, ka starp to šķirbainajiem akmeņiem saknes dzina ne tikai kaperkrūmi, bet arī savvaļas ķirši un vīģukoki. Sienas augšdaļā, kam drusku saules tomēr piekļuva, bija iedzīti paresni baļķi un uz tiem izbūvētas dēļu terases, no kurām lejup stiepās redeļu un virvju kāpnes, — bet uz terasēm pacietīgi bija sanests melnzemes slānis, kurā ierīkoti sakņudārzi. Spēcīgāku lietusgāžu vai krusas laikā zemes lavīnas gāzās pār mazo mājeļu jumtiem, uz kuriem pēc kāda laika pasāka augt ne vien sūnas un sēnes, bet arī papardes, — tā nu te bija redzams kas vidējs starp pilsētu, mežu un gaisa dārzu. Saulainās dienās, pasargātas no vēja, augstu pie pašiem mūriem brieda kāpostgalvas, sarkanus sānus zibināja saldie pipari, melni gozējās baklažāni un turpat žaudējās visdažādāko krāsu un veidu veļa, un žūstošas veļas te bija daudz, jo liela daļa Arējā loka sieviešu strādāja par veļasmazgātājām.

Akmens arkas, kas savienoja ārējos un vidējos aizsargmūrus, nebija košu ziedu ieskautas kā Citadelē — te stīgoja resni vīnogulāji, vijās kazeņu un aveņu zari, no kuriem ogas jau pusgatavas veikli nolasīja gan Arējā loka bērni, gan sargkareivji.

Ārējais loks kā jau visas vietas, kur galvenokārt mitinās skrandaiņi un izbaduši plikadīdas, bija nemitīgs tirgus.

Ja neskaita ubaga amatu, Ārējā loka iemītniekiem oficiāli bija atļauts nodarboties tikai ar diviem — veļasmazgātāju un ēdienvārītāju — arodiem. Tas bija jaunpienācēju uzdevums: remdēt pilsētnieku izsalkumu, turēt tīras to drānas un mierināt dvēseles, dodot iespēju tās atvieglot ar ubagdāvanu sniegšanu. Pērkot jēlas ēdamlietas un pārdodot tās tālāk, pārvērstas ēdienos, varēja nopelnīt pietiekami, lai badu mirt nevajadzētu. Vairums Vidējā loka amatnieku ēda paši savās mājās — jo parasti to darbnīcas un mitekļi atradās zem viena jumta, taču pie meistaru galda nebija ļauts sēsties zeļļiem un palīgiem, kas lielākoties bija puiši no laukiem, tāpat izsalkums piemeklēja daudzos pircējus, un visus šos ļaudis vajadzēja pabarot. Regulārās armijas kareivji ik dienas saņēma savu pārtikas devu, taču tā bija vienveidīga barība, un daudzi bija ar mieru ziedot kādu monētu, lai savu ēdienkarti kaut nedaudz dažādotu.

Lai arī cik fantastiski bija piedāvāto ēdamlietu daudzumi, lai arī cik neiedomājami dažādi bija pārdodamie gardumi, ar tiem ne tuvu nepietiktu, lai remdētu visu Ārējā loka ļaužu izsalkumu. Visi pārdeva visu, un ēdienu nežēlīgās smaržas gluži kā dzeldīgi asmeņi plosīja tos, kuri nevarēja atļauties ēdmaņu nopirkt. Baklažānu un tomātu sulīgās krāsas žilbināja acis ikvienam, kas nebija šo dārzeņu īpašnieks. Vistu kladzināšana sāpīgi griezās ausīs katram, kam neviens putns nepiederēja, — un daudzi no tiem būtu gatavi uz visu, lai tikai piepildītos neiespējamais sapnis iegūt kaut vienu klukstīti savā īpašumā. Peļķēs bērni rotaļājās kopā ar zosīm, lai ne brīdi neizlaistu savas ģimenes bagātību no acīm. Pie dažām letēm pārdeva gliemenes ar pētersīļiem, pie citārņ — kraukšķīgi apceptas varžu kājiņas, un reizēm, svētku dienās, karamelizētus* vistu spārniņus ar asajiem sarkanajiem pipariem, un smaržas lidinājās visap'kārt, ietiecās dubļaino ieliņu visdziļākajos nostūros, cēlās augšup pāri kāpostu un baklažānu dārziem līdz sargkareivju ejām aiz mūru dzeguļiem. Visur šaudījās piejaucēti seski, ko daudzi turēja mājās kā vislabākos peļu un žurku medniekus, turklāt tie derēja par rotaļbiedriem bērniem, par aizdaru putrai ziemā un vēl deva gabaliņu siltas kažokādas, ar ko izoderēt apavus. Seski gan bija grūti pieskatāmi, tie bieži aizbēga no mājām un devās vistu medībās, tā izraisot briesmīgus kautiņus starp saviem saimniekiem un reālajiem vai iedomātajiem medījuma īpašniekiem. Nevārītus rīsus pārdeva lielos džutas maisos, bet vārītus ar sarkanajiem pipariem — mazās no salmiem pītās bļodiņās. Ārā pie māju stūriem bija ierīkotas ugunsvietas, kur atkarībā no gadalaika varēja cept saldos kastaņus vai auna zirņus.

Ejot pa netīrajām ieliņām, kur vēl valdīja krēsla, kaut arī saule jau bija pacēlusies augstu, māte sāka stāstīt kādu stāstu, pareizāk, savu stāstu — vienīgo, ko viņa prata, stāstu par princesi, kura dārzā atrod krupēnu un pateicībā, ka šis radījums viņu paglābis no skumjās un pelēkās pēcpusdienas garlaicības, to noskūpsta, bet nākamajā mirklī krupis pārvēršas par princi. Tēvs savukārt zināja citu stāstu, kuni kā mierinājumu stāstīja Rankstrailam tajās vasaras naktīs, kad negaiss tricināja viņu mājiņu kā putna ligzdu zarā, — tas bija stāsts par vilku un kazu, kuri negaisa laikā attopas zem viena jumta, tumsā viens otru notur par savu līdzinieku un tā laimīgi sagaida rītausmu. Rankstrails šādus stāstus ienīda. Citiem tie bija kā tīra svētība, kā brīnišķīga dāvana. Tas, kurš prata stāstu, varēja uzskatīt, ka viņam pieder rets un vērtīgs dārgums. Pat Arējā lokā, kur neviens nevienam neko no laba prāta nedeva, stāstnieki tika apveltīti ar gabalu maizes un kādu sīpolu. Dažas reizes arī Rankstraila tēvam un mātei bija izdevies šo to nopelnīt ar saviem stāstiem, bet nu jau tie bija visiem zināmi un pārdot tos nevienam vairs nevarēja.

Patiesībā stāsti bija muļķīgi, un muļķība Rankstrailu tracināja. Viskaitinošākais bija stāsts par princesi. Krupji nemēdz mnāt un nepārvēršas par prinčiem, un tikai pēdējais stulbenis, kurš nebaidītos dabūt kārpainu seju, iedomātos tādu skūpstīt. Arī doma par iespējamiem šī pāra pēcnācējiem bija mulsinoša. Vismokošākā un garlaicīgākā stāsta daļa bija tā, kurā tika aprakstīts princeses tērps ar visiem izšuvumiem, lai gan arī viņas un krupja dialogs, kurā visas frāzes beidzās ar atskaņām, bija vairāk nekā nogurdinošs. Tāpat tēva stāsts Rankstrailu nesajūsmināja, un viņš arī nesaprata, kāpēc īsti būtu vajadzīgs kāds mierinājums, jo no tumsas un negaisa nekad nebija baidījies. Katrā ziņā arī tēva stāstā no loģikas nebija ne vēsts. Tumsā kazai un vilkam taču būtu vienam otru jāpazīst pēc smakas. Rankstrails pat piķa melnā tumsā vienmēr prata precīzi noteikt, kur atrodas tēvs, māte, Melnīte vai jebkura cita būtne, kas bija lielāka par pelēnu. Turklāt šī neloģiskā stāsta klausītājiem tika liegts prieks piedzīvot brīdi, kad kaza kļūst par vilka mielastu, — likās, abiem izbadušajiem stāsta varoņiem netiek veltīts vienādi daudz izpratnes un līdzjūtības, jo ne jau abi varēja remdēt badu ar pļavas zāli. Vilks stāsta beigās palika tukšu vēderu, un izsalkums taču ir ciešanu paveids.

Princeses liktenis Rankstrailam bija gluži vienaldzīgs, taču viņu aizkustināja tas, cik laimīga stāstot bija mamma. Viņš aizgrābts klausījās un, kad māte jautāja, vai viņš šo bezjēdzīgo vārstījumu grib dzirdēt vēlreiz, Rankstrails varonīgi pamāja.

Kad abi pārnāca mājās, tēvs strādāja durvju priekšā: viņš patlaban paresnu celmu pārveidoja par dēļiem, kam būs lemts pārvērsties par durvīm vai varbūt par solu, un par šo darbu tēvam varbūt samaksās, un tad būs īsti svētki — viņiem dienu vai varbūt pat divas vakariņās būs putra ar desiņām. Muti Rankstrails līdz šim vienmēr bija turējis ciet, taču ausis gan ne, un viņš jau bija sapratis, ka galdnieka un kokgriezēja amats nav piemērots, lai uzturētu ģimeni, kam nav citu ienākumu. Rankstraila tēvs bija ļoti labs meistars. Viņu dzimtais ciems pie Zināmo zemju robežām bija īsts mākslas darbs: kokgriezumi rotāja it visu — mājas, durvis un pat stabi, kas balstīja veļasauklas, bija viens vienīgs ziedu, lapu, augļu, vienradžu un grifu jūklis, kur reālistiski tēli pakāpeniski pārvērtās stilizētos veidolos un neatšifrējamos rakstos.

Ja Vidējā loka amatniekiem un bodniekiem kas bija vajadzīgs, viņi Rankstraila tēvam maksāja nekrāpjoties un nevilcinoties, taču viņu pasūtījumi nebija nekādi nopietnie: kāds darba galds bez kokgriezumiem vai jaunas kājas salūzušai letei. Labākie darbi tapa augstmaņiem, taču Citadelē saņemt samaksu par padarīto bija gandrīz neiespējami. Dažu senāko ģimeņu augstprātība bija tik neizmērojama, ka tās no visas tiesas uzskatīja, ka Ārējā loka iemītnieks var justies laimīgs un pagodināts par iespēju strādāt viņu labā, tāpēc nekāda papildu maksa nemaz nav vajadzīga. Par īstu brīnumu mēdza uzskatīt tos retos gadījumus, kad vīram no Ārējā loka izdevās kļūt par amatnieku, un Rankstraila tēvam tas bija pa spēkam, jo viņš meistarīgi prata iedzīvināt kokā rakstus, zīmējumus un sapņus.

No vienas puses bija taisnība, ka ne jau visi juta pienākumu maksāt tēvam par padarīto darbu, bet no otras puses taisnība bija arī tā, ka daži šādu pienākumu tomēr juta. No vienas puses, pilsēta viņus nemīlēja un nekad tā arī nebija pieņēmusi par saviem pilsoņiem, bet, no otras puses, viņus projām nedzina. Te viņus pacieta — starp peļķēm un zem odu mākoņiem, turpretī pārējā pasaule par viņiem un viņu grūto likteni negribēja ne dzirdēt.

Ziņu par Rankstraila piepešo daiļrunīgumu tēvs uzņēma ar pienācīgu aizkustinājumu. Viņa seju apdegumu rētas nebija izkropļojušas, tāpēc viņa smiekli un prieks bija simetriski un skaļi. Viņš apskāva Rankstrailu, ilgi tā turēja un atkārtoja:

— Manu puisīt… Manu puisīt… Mans mīļais dēliņ…

Rankstrails braši apliecināja savas jaunatklātās spējas. Nebūdams aizmirsis, kā, runājot ar māti, neviļus bija nodarījis īstu postu, jo ceļi, pa kuriem traukdamies vārdi pārvērtās par nāvējošām lamatām priekam, nekādi nebija izprotami, viņš tagad gluži vienkārši ar pirkstu norādīja uz dažādām lietām un nosauca tās vārdā.

I rvs arkai apsēdās, paņēma viņu klēpī un stāstīja vienīgo stāstu, kas Kauksitailam patika un nekad neapnika, — stāstu par viņu ierašanos Varila. Pilsēta, rīsa lauki, gārņi, kas, viņiem tuvojoties, paceļas spārnos: viss Rankstraila prātā atdzīvojās.

Viss tā rīta mirdzums un burvība bija saklausāmi tēva vārdos. Vispirms viņš stāstīja par daudzajiem ciemiem, no kurienes viņus padzina, citu pēc cita viņš nosauca miestus, kas nebija gribējuši viņus pieņemt. Tēvs aprakstīja tos pa vienam vien, un Rankstrails klausījās tik uzmanīgi, it kā dzirdētu šo stāstu pirmoreiz, — kā pamiris klausījās vēstījumu par gaidām un vilšanos. Bet tad sekoja Varilas apraksts: tā bija spēcīga kā vanags un skaista kā pāvs, un pakalns, uz kura tā slējās, piepeši bija atklājies nācējiem visā savā diženumā un dailē — tas vienīgais pacēlās virs bezgalīga līdzenuma, kas nebeidzami stiepās uz visām debespusēm, izņemot ziemeļus, kur apvārsni iezīmēja Tumšo kalnu virsotnes. Šai stāsta vietā tēvs parasti ievilka elpu, uzsmaidīja Rankstrailam un turpināja stāstīt par to, kā Varila, lepna un kundziska, ar saviem trīskāršajiem, ciklopiskajiem aizsargmūru gredzeniem izcēlās uz pakalna, kura nogāzes daļēji svītroja rīsa lauku terases, bet daļēji klāja apelsīnu birzis un olīvu dārzi, kas ziemeļu pusē sniedzās līdz miršu un akmeņozolu mežam, kur nesatricināmi rāmas un brangas ganījās baltas govis. It viss tika aprakstīts, ikviena detaļa atkārtota, ikkatra īpatnība uzsvērta vēl un vēlreiz. Rankstrailam pietiktu pacelt galvu, lai savām acīm ieraudzītu arkas un kontrforsus, taču viņam patika tos atklāt tēva balsī: viņam šķita, ka tādējādi savijas un pārklājas trejādi ģeometriski raksti — tie, kuri mūrēti no akmens, tie, kuri veidoti no ēnām, un tie, kuri darināti no vārdiem. Tēvs par arkām zināja daudz, jo vectēvs, arī kokgriezējs, viņam tās bija mācījis pazīt kā rotājumu elementus. Tēvs stāstīja par jūsmīgo izbrīnu, kas viņu pārņēmis, ieraugot pakalna virsotnē slejamies otrās rūnu dinastijas apaļās arkas, savukārt treju aizsargmūru sargtorņus savienoja smailloka arku virknes, kas raksturīgas trešajai dinastijai, — tās strēlniekiem un ziņnešiem ļautu strauji pārvietoties no viena bastionu loka uz citu gluži neiespējamajā un neticamajā gadījumā, ja Varilu aplenktu ienaidnieki. Kamēr tēvs stāstīja, Rankstrails pavērsa skatienu augšup un vēroja arkas, kuras, vīnogulāju, efeju un ziedošu glicīniju apvītas, satikdamās un krustodamās dalīja gaismu un debesis sarežģītos rakstos, ko vietumis izraibināja lēnā vējā plandošo standartu zelts un baltums. No tāluma raugoties, — tēvs stāstīja — arkas un ziedošie vīteņaugi pārvērtās krāsainos pusapļos, kas turpinājās cits citā līdzīgi kāda krāšņa milzu putna spalvām, kurš nosēdies uz mūriem gluži kā ligzdā. Taču stāsta vislabākā daļa — tā, no kuras Rankstraila sirds vienmēr sitās straujāk, kaut arī viņš to bija dzirdējis jau neskaitāmas reizes, — bija pats nobeigums: bailes un neziņas pilnas gaidas, tēvs un māte drebošu sirdi tuvojas vārtiem, bruņoto sargu skatiens pievēršas viņiem, un tajā, par atvieglojumu un izbrīnu, redzama tikai vienaldzība un bezrūpība, kas vēsta, ka sargi viņus neapstādinās. Sargi viņus neapstādināja. Viņus nepadzina. Viņi bija glābti. Rankstrails laimīgi smējās un šoreiz stāsta beigas sveica, ne tikai kā parasti plaukšķinot rokas, bet arī daudzas reizes gluži kā skaitāmpantiņu atkārtojot vārdu skaisti, pareizāk, s-skaisti.

Tēva un mātes prieks bija neizmērojams. Tēvs sajūsmā Rankstrailam apsolīja rotaļlietu: kādu spēļmantu lai viņam uztaisot? Rankstrailam nevajadzēja ilgi domāt: iztēlē viņš atkal sevi redzēja bruņinieka tērpā, ar zobenu rokā un izglābto Melnīti pasistu padusē, — viņš sargāja Melnīti un reizē sargāja visas pasaules mātes un visas pasaules vistas no visas pasaules orkiem. No visiem orkiem.

— Z-zobenu! — viņš līksmi iesaucās. — S-s-skaistu z-zobenu!

Un tūdaļ savu izsaucienu nožēloja: prieks atkal noslīka gluži kā vinimā iekritusi muša — tas pēdējiem spēkiem ķepurojās, apmaldījies starp mātes cieši sakniebtajām lūpām un tēva raižpilno skatienu.

Otra nodaļa

Par laimi, bija medus.

Prieks atgriezās.

Viņi atvēra podiņu kā neiedomājami vērtīgu relikviju, un mamma Rankstrailam iedeva dnisciņu medus, uztecinot to uz plāceņa gabala kā maģisku saldmes un gaismas stīgu, tikpat saldu un gaišu kā mammas smaids.

Podiņā bija arī dīvaina beigta muša — milzīga un ar dzeltenmelni svītrotu vēderu. Tēvs viņam paskaidroja, ka to saucot par biti un ka medu gatavojot tieši bites, nevis dievi, kā sākumā bija domājis Rankstrails. Māte stāstīja par dižkundzi, kura vienlaikus esot tik valdonīga un tik laipna, un par pērlēm, kas rotājot tās matu pīnes un tērpu, — tā Rankstrails iemācījās, kā sauc mazās bumbiņas, kuras spēja uztvert un atstarot gaismu.

Zobenu neviens vairs nepieminēja, bet tēvs tik un tā savam puisēnam pasniedza dāvanu: viņš tam ielika rokās flautu. Tā bija vērtīga dāvana, neizsakāmi vērtīga, — tēvam bija vajadzējis ieguldīt milzumu laika, pacietības un pūļu, lai izdobtu koku, lai vienādotu caurulītes resnumu un biezumu, lai nekļūdīgi aprēķinātu, kur un cik lieliem jābūt caurumiņiem, lai gaiss, pa tiem plūzdams, veidotu skaņas.

Tolaik, kad tēvs vēl varēja šo to nopelnīt, stāstot par vilku un kazu, viņš savu stāstu mēdza papildināt ar flautas spēli, uzsverot pauzes, padarot gaidas vēl saspringtākas un atvieglojumu par laimīgajām beigām vēl jūsmīgāku. Flautas skaņas bija viena no nedaudzajām parādībām, kas pēc Rankstraila domām uzdzina vēl mokošāku garlaicību nekā princeses izšuvumu apraksts un viņas rīmētās žēlabas, taču dāvana bija tik vērtīga un gaišums tēva smaidā tik īpašs, ka Rankstrails pateicās patiesi aizkustināts.

Jau tai pašā naktī piedzima viņa māsa Liesma.

Tēvs bija piekarinājis pie griestiem segu, tādējādi Rankstraila mazo gultiņu atdalot no lielās gultas, kur pasaulē nāca Liesma. Rankstrails dzirdēja, kā mazulīte ieraudas un kā māte ierunājas, to kušinot. Viņš jau sen bija sapratis, kāpēc mammas vēders izaudzis tik liels: tur iekšā bija mazs, dzīvs bērniņš, un tieši tāpat bija dižkundzei, kura viņam bija uzdāvinājusi medus podiņu. Rankstrails apskauda šo Citadeles bērnu, kurš varēs dzīvot līdzās desu apļiem un pusapļiem un gārņu pilno iesmu precīzajām spirālēm. Māsiņas raudas pieklusa, un Rankstrailam bija žēl, ka viņš nespēj atcerēties, kā piedzimis pats un kā mamma viņu mierinājusi, jo būtu taču jauki glabāt prātā šādas atmiņas un pārcilāt tās ik reizi, kad uzmācas skumjas vai vientulība. Vissenākās no viņa atmiņām saistījās ar dienu, kad viņš bija pārsitis ceļgalus, bet tēvs tos apkopa, pārsēja un sagādāja viņam veselu ķekaru vīnogu, — bet tolaik viņš droši vien vairs nebija nekāds zīdainis, jo prata skriet un rāpties uz māju jumtiem. Bet arī tās bija skaistas atmiņas.

Rankstrails jau bija redzējis, kā mazuļi atskrien kaķenēm un sesku mātītēm, un labi zināja, kas un kā šādās reizēs notiek, turklāt, tikko bija atskanējis māsas pirmais kliedziens, viņš bija sajutis nepārprotamo un skaudro asins smaku, kas šīs skaņas pavadīja, — smaka bija tikpat spēcīga, kā kaujot vistu. Tomēr, Rankstrailam neizprotamu apsvērumu vadīts, tēvs parādīja viņam meitenīti un ņēmās stāstīt, kā viens no lielajiem melnajiem stārķiem ar sarkano knābi, kuri reizēm laižas pār rīsa laukiem, esot nolicis mazulīti uz viņu mājas jumta. Bija acīm redzams, ka bērns, pat tik maziņš, stārķim būtu par smagu, jo sevišķi, ja tas — kā apgalvoja tēvs — būtu atlidojis no mākoņu viņas puses, bet attālums līdz mākoņiem taču nevarēja būt mazāks par to, kas pilsētu šķīra no Tumšaj iem kalniem.

Māsiņa bija tumši sarkana, viņas sejiņa — vienlaikus grumbaina un itin kā uztūkuši un atgādināja bruņurupuča purnu, taču tēvs paziņoja, ka tā esot ļoti skaista, un šais vārdos loģikas bija tikpat daudz kā tais blēņās par stārķi.

Māte visu dienu palika gultā ar mazo māsu, un Rankstrails saprata, ka viņu ģimenei tā ir īsta nelaime: ja māte nemazgās veļu, ēdamo nopirkt nevarēs. Rankstrailam būtu gribējies mazulīti apskatīt tuvāk, taču viņš jau prata salasīt bažas vecāku sejā — un tās viņš saskatīja ikreiz, kad mēģināja māsai tuvoties. Rankstrails apzinājās, ka vecākus nemierīgus dara viņa druknais augums un paradums allaž kaut kam uzgrūsties. Viņš nebija aizmirsis, kā bija sasitis drumslās nedaudzos un vērtīgos traukus un kā Melnīte, kura brīnumainā kārtā bija izglābusies no orkiem, gandrīz dabūja galu, kad viņš tai netīšām uzvēlās virsū.

Lai mazinātu vecāku raizes un atrastu kādu nodarbošanos, Rankstrails izgāja no mājas, šķērsoja Ārējo loku ar tā mūžīgajām reibinošajām ēdienu smaržām, kas velti kārdināja tos, kuri nevarēja atļauties iebaudīt neko vairāk par gaisu. Lielo vārtu sargu vienaldzīgo skatienu pavadīts, Rankstrails izgāja gaismas pārplūdinātajos laukos starp ciedru audzēm, mandeļkokiem un irbulenēm. Viņš pirmo reizi te bija atnācis viens pats. Un sāka meklēt bites.

Bites Rankstrails pazina: apelsīnu un mandeļkoku birzīs, kas ieskāva rīsu laukus, viņš tās jau bija redzējis, pavadot māti viņas gaitās.

Vajadzēja tikai bitēm sekot, lai atklātu to stropus — īstus dārgumu kambarus, kuros glabājās medus, turklāt Rankstrailu sajūsmināja medus kāru precīzie šūnu astoņstūri, kas atkārtojās ģeniālā un nemainīgā rakstā. Rankstrails sadurstījās kazenājos un savainojās uz asiem zariem. Turklāt viņam uz paša ādas nācās atklāt, ka bites sāpīgi dzeļ un to koduma vietā paliek neliels piesārtis pampums, kas neasiņo, toties sūrst vairāk nekā visas skrambas un pušumi, ko līdz šim bija gadījies iegūt. Pēc daudziem tuvošanās mēģinājumiem un neveiksmēm Rankstrails pats — kā allaž, pats — noskaidroja, ka bites neuzbrūk un ļauj izlaupīt savu stropu, ja viņš tuvojas tām pavisam lēnām un viscaur noziedies ar dubļiem.

Rankstrails atgriezās mājās, noķepis dubļiem, sviedriem un asinīm, drēbju nepiesegto miesu viscaur klāja sarkanas dzēlumu vietas ar nolūzušiem dzeloņiem, viss sūrstēja un sāpēja tā, it kā viņš būtu applaucējies, taču rokās viņam bija medus kāre. Viņš iegāja pa Lielajiem vārtiem, kuros dīvainā kārtā nestāvēja neviens sargkareivis, un līksms kā cīrulis pavasarī skriešiem laidās cauri Ārējam lokam, kur valdīja neierasts klusums, ko tricināja tikai lēnas un vienmuļas zvana skaņas.

Kad beidzot viņš pārradās mājās, lai parādītu savu dārgumu, nekas nenotika tā, kā viņš bija izsapņojis. Māte šņukstēja, tēvs bija nomākts: bija pienākusi ziņa, ka šai naktī piedzimis arī dižkunga Erktora dēls, kurš ticis nosaukts par Ēriku, taču Nāves eņģelis bija ieradies un aizvedis sev līdzi dižkundzi Lucillu — turp, no kurienes neviens neatgriežas.

Rankstraila sirds sažņaudzās.

Viņš nožēloja, ka vēl nesen bija apskaudis šo Citadeles bērnu, kuram visu mūžu netrūks desu apļu un pusapļu, taču kuru nekad neapspīdēs mātes smaids. Pirmoreiz Rankstrails apjēdza, ka pats ir īsts veiksminieks. Viņam bija tēvs, viņam bija māte. Viņš bija dzīvs.

Rankstrails uzlūkoja mātes seju, pa kuru ritēja asaras, un, gribēdams drīzāk remdēt viņas bēdas, sniedza medus kāri.

Māte pārstāja raudāt.

Tēvs šausmās sastinga. Un pārskaitās — Rankstrails neatcerējās, ka tēvs agrāk kaut reizi būtu dusmojies.

—   Nekad vairs! — tēvs kliedza. — Nekad vairs, nemūžam! Apzvēri! Vai tad tu nesaproti? Bites varēja tevi nogalināt. Tu varēji nokrist no zara. Varēji nomirt. Tu nedrīksti tā darīt! Paskaties, kā tu esi sadzelts! Bez manas atļaujas tu nedrīksti iet projām uz rīsa laukiem. Vai tu maz zini, cik ļoti mēs uztraucāmies?

Rankstrails raudzījās uz tēvu izbrīnīts un pat aizgrābts. Tēvs nekad agrāk balsi nebija pacēlis. Viņš pirmo reizi dzirdēja, kā tēvs klaigā. Doma, ka tēvs viņam tikko aizliedzis sasisties vai savainoties, Rankstrailu sajūsmināja un iepriecināja.

Bet izrādījās, ka tas vēl nav viss: bija vēl citi iemesli, kāpēc medu vākt nedrīkstēja. Tēvs rāmākā, taču bažīgā balsī paskaidroja, ka tas esot aizliegts. Bites dzīvojot savvaļā un saimnieka tām neesot, tomēr to medu ņemt nebija atļauts.

Viņi, Ārējā loka iemītnieki, nepiederēja pilsētai, viņus te tikai piecieta. Viņiem nebija nekādu tiesību. Viņi neko nedrīkstēja aiztikt — ne apelsīnus kokos, ne zivis dīķos, ne gārņus, ne savvaļas bišu medu, jo tas viss piederēja pilsētniekiem, bet viņi tādi nebija, viss piederēja pilsoņu kopumam, bet viņi tajā nebija iekļauti. Viņus uz šo pilsētu neviens nebija aicinājis, tāpēc šejieniešiem nebija nekādu pienākumu dalīties ar viņiem savos labumos.

—   Tu esi mans bērns, — tēvs piebilda, — un es negribu, lai tu vēl kādreiz darītu kaut ko nelikumīgu. Lai arī bitēm nav saimnieka, šis medus, saproti, nepieder tam, kurš to atrod. Tas nepieder tev, kaut arī tu biji veikls un drosmīgs un izcieti sāpes, lai to sagādātu. Medus vākšana ir zagšana. Citi to dara, es zinu. Citi nodarbojas ar malumedniecību, citi ar kontrabandu, bet mēs ne, mēs to nedarām. Tu, es, mans tēvs un mana tēva tēvs — mēs visi esam cilvēki, kas ciena likumus. Mēs nekad neesam zaguši. Neko. Nekad. Labāk mirt badā. Ne es, ne mans tēvs, ne tēva tēvs nekad…

Un arī tas nebija viss: Rankstrailam bija paveicies tikai tāpēc, ka sērās par dižkundzes nāvi visi bija aizsteigušies uz Citadeli un pat Lielie vārti bija palikuši bez apsardzes…

— … Ja tu zodz, tevi drīkst sodīt. Tevi drīkst nopērt. Es ne… nekad… es to neizturētu, saproti? Es neizturētu, ja kāds darītu pāri manam bērnam. Es negribu, lai sargkareivim ir tiesības nopērt tevi ar pātagu vai noslānīt ar rungu, nekad…

Rankstrails bija tik aizņemts, apdomājot jauno atklājumu, ka viņš pieder ne tikai sev, bet arī savam tēvam un mātei, ka pirmajā brīdī pat nesadzirdēja mātes balsi, kas uzstājīgi atkārtoja: — Nē, nē, nē… — Arī tā nekad agrāk nebija noticis.

Māte teica, ka tā vis neesot, ka Rankstraila laupījums (ko sauca par liāri) nozīmējot glābiņu. To varot pārdot. Viņiem mājās daudz ēdamā vairs neesot. Par grezno lādi, ko tēvs bija izgatavojis, nebija samaksāts, un par logu rāmjiem, ko viņš nesen salabojis, arī ne. Tāpēc būtu veltīgi lolot tukšas cerības. Viņa pati veļu mazgāt nevarot, vismaz pagaidām ne, kamēr bērns vēl tik maziņš. Plikas maizes un sīpolu viņiem dažām dienām vēl pietikšot, bet kas notiks tālāk? Ja viņa neēdīs, piens izsīks, un mazulīte nomirs badā. Medu varēja pārdot. Un pašu kāri arī: tas bija vasks. Gan viens, gan otrs — vērtīga manta. Medus un vasks nozīmēja viņu mazulītes dzīvību. Viņu meitiņa nenomirs tā, kā bieži nomirst nabagu bērni. Viņu mazulīte dzīvos par katru cenu, lai arī ko tas prasītu. Un tā ir īsta laime, ka Rankstrails… ka Rankstrails spēj sagādāt medu.

Tēvs raudzījās pretī kā valodu zaudējis, un šķita, ka viņam kāds sāpīgi iesitis. Tad kaut ko neskaidru nomurmināja: viņš esot… viņš ne… viņš negribējis… viņš…

Rankstrails klusēja, viņš bija apjucis. Klusēšana viņam bija pierasta lieta, viņa dabiskais stāvoklis, turpretī šāds apjukums bija kas jauns, ko līdz šai dienai nebija gadījies izjust. Līdz šim viss bija skaidrs: bija labie un pareizie darbi un bija sliktie un nepareizie, un labo no ļaunā atdalīja kvēlojoša svītra. Pārnest mājās ūdeni bija labi, par to slavēja. Kauties bija slikti, pat ja to darīja, aizstāvot mammu: netaisnīgi, tomēr saprotami. Ja viņš nekāvās, viņu slavēja. Taču tagad viņš bija izdarījis sliktu darbu, kas tomēr bija mazāk slikts par citu ļaunumu — māsiņas badu. To bija grūti aptvert. Rankstrails saprata: ja viņš turpinās zagt medu, neviens viņu par to nekad neslavēs, turpretī, ja viņš medu vairs nezags, māsiņa cietīs. Viss bija nepareizi. Rīcība, kas būtu tikai laba un pareiza, nemaz nebija iespējama.

Veco maisu, kurā Rankstrails bija nests zīdaiņa vecumā, māte tagad pāršuva tā, lai tajā varētu noglabāt medus kāri, un aizsēja ar to pašu pīto ādas saitīti. Tad uzlūkoja Rankstrailu.

—    Kāpēc tas jādara viņam? Viņš ir bērns! — iesaucās tēvs. — Pieaugušie esam mēs.

—   Tieši tā. Mēs esam pieaugušie. Tu esi pieaudzis. Ja tevi pieķertu, mūs sodītu un padzītu no pilsētas. Un, ja mēs zaudēsim pajumti, Liesma nomirs.

—    Viņš ir tikai bērns. Un gandrīz neprot runāt….

—   Ko vajadzēs, viņš parādīs ar zīmēm… Turklāt es… man… nepatīk runāt… ar svešiem… un tu… kad jārunā par naudu… tu… viņš šai ziņā nav sliktāks par mums abiem un mazāk riskē.

Iestājās klusums. Tēvs nodūra acis.

Mamma paskaidroja Rankstrailam, kur jāiet. Pie aizsargmūru dienvidu sienas atradās letes, kur tirgoja marcipānu un — kas vēl svarīgāk — mazus, plakanus, dzintaraini dzeltenus un kraukšķīgus našķus, ko gatavoja, medū karamelizējot sezama sēklas. Tur Rankstrailam vajadzēja parādīt savas bišu šūnas un sagaidīt, ko par tām solīs dot pretī. Tad mirklīti izlikties šo piedāvājumu apsveram un tad piekrist. Piekrist, vienalga, cik un ko par šūnām solītu. Tik trūcīgi ļaudis kā viņi nevar daudz kaulēties. Turklāt viņi nemaz nezina, par kādu cenu parasti pārdod zagtu medu, — viņiem taču nav nekādas saprašanas par kontrabandu un melno tirgu, jo tieši tā šī nodarbošanās saucama. Lai ko arī par medu solītu, Rankstrailam jāpiekrīt.

Vai viņš sapratis?

Rankstrails pamāja. Viņš bija sapratis.

Viņš atrada īsto vietu.

Tur bija kāda veca sieva sīkās bizītēs sapītiem matiem, viņa aplūkoja medus kāri un apmaiņai piedāvāja desiņu. Rankstrails juta, kā pār muguru pārskrien auksts drebulis, — tāda tirpoņa pār kauliem parasti pārskrēja brīdi pirms kautiņa. Viņš nekavējoties aizmirsa piekodinājumu piekrist jebkurai piedāvātajai samaksai, atdot medu un iet projām. Viņš vecenei pat neatbildēja. Tikai ielika kāri atpakaļ maisā un pagriezās uz iešanu.

— Došu divas, — iesaucās vecā. — Neej prom! Pagaidi. Šīs šūnas nav diez ko labas. Redzi, te pat aplipušas ar zemēm. Bet tu izskaties krietns puika. Došu tev divas desiņas. Tikai tāpēc, ka tu izskaties krietns puika.

Rankstrails apstājās un izlikās apdomājam. Tad pacēla roku un parādīja trīs pirkstus. Rankstrails skaitļus pazina. Gadiem ilgi viņš bija klausījies, kā ļaudis rēķina un kaulējas, un kaulēšanās — tā gan viņam šķita aizraujoša. To ne salīdzināt nevarēja ar muļķīgiem pastāstiem, kur princeses tērgā ar krupjiem. Uzmanīgi klausoties un skatoties, arī viņš pats bija iemācījies skaitīt uz pirkstiem.

Večiņa greizi pasmaidīja. Arī viņa nebija ar pliku roku ņemama. Bizītēs bija savītas viņai visapkārt galvai glītos koncentriskos apļos. Viņa piedāvāja divas desiņas un trīs kartupeļus. Rankstrails papurināja galvu, nolika maisu zemē un parādīja desmitniekā ieplestus abu roku pirkstus: divas desiņas un desmit kartupeļus. Kartupeļi stāvēja divos spaiņos turpat līdzās vecenei, sašķiroti lielajos un mazajos. Rankstrails ar pirkstu norādīja uz lielajiem kartupeļiem. Beigu beigās vecā bija ar mieru medu iemainīt pret divām desiņām un septiņiem lielajiem kartupeļiem. Rankstrailam vajadzēja savaldīties, lai nesāktu smieties. Skaitļi viņu uzbudināja tāpat kā ģeometriskās formas un attālumi, turklāt, stājoties pretī vecajai sievai un kaulējoties par cenu, viņš bija juties kā īstā duelī — kaujā, kurā asinis nelīst, bet kurā viņš var cīnīties par mammu un tēti.

Rankstrails atgriezās mājās ar desiņām un kartupeļiem. Šī bija pirmā reize, kad viņš kaut ko tik varenu bija paveicis viens pats, — viņš bija tirgojies ar īstu un svešu pieaugušo un veiksmīgi ticis ar visu galā, viņam bija izdevies, viņš visu bija izdarījis spoži, taču jau atkal neviens viņu neslavēja. No pārnestajiem labumiem vakariņas sanāca nesalīdzināmi bagātīgākas nekā parasti, tomēr viņi abi ar māti tās ieturēja pilnīgā klusumā — tēvs ēdienam pat nepieskārās. Viņš tikai paziņoja, ka neesot izsalcis, un turpināja darboties ar kaltu, gatavodams jaunu solu cerībā, ka par šo gan viņam kāds samaksās.

Pienāca vakars, un drīz māja bija stāvgrūdām pilna, jo sanāca kaimiņienes un tuvākās apkaimes sievas. Te bija donna Čīra, donna Sabīrija un pat donna Gudzārija, maiznieka sieva, Arējā loka visturīgākā matrona.

—   Smuka mazulīte, — teica donna Sabīrija, kura dāvanai bija atnesusi zilu īsta zīda lentes gabalu.

—   Tiešām glītiņa, — apstiprināja donna Čīra, kura bija atnesusi no kaula darinātu sirdsveida piekariņu, kas, kā runāja, palīdzot arī pret nelāgiem sapņiem un apsaldējumiem.

—   Neapšaubāmi izskatās labāk par savu brāli, kurš drīzāk atgādina lāci, ne puiku. Cerēsim, ka vismaz šī iemācīsies runāt, kā pieklājas, — noteica maiznieka sieva, kura dāvanu nebija atnesusi.

Pēc tam, kad donna Gudzārija pacietīgajiem klausītājiem visai ilgi bija klāstījusi, kāds zelta gabaliņš esot viņas pašas puika un cik laimīga būšot tā meitene — protams, apveltīta gan ar skaistumu, gan ar pietiekamu pūru —, kuru viņš agrāk vai vēlāk izraudzīšoties par savu līgavu, sieviešu runas pievērsās arī priekam un izmisumam, kas bija nācis pār dižkunga Erktora namu. Viņas stāstīja, ka viss jau bijis sagatavots varenām dzīrēm, kurās bijis paredzēts pilsētniekus cienāt ar vīnu un marcipānu, taču visas līksmības tagad atceltas un pārvērtušās drūmā vāku vakarā. Donna Gudzārija kā vienmēr zināja visu. Viņa pārstāstīja arī pēdējās baumas, piesardzības dēļ atklādama tās pusčukstus:

—   Tā nav nejaušība, ka Nāves eņģelis apmeklējis dižkunga Erktora namu. Ļaudis runā, ka mieram pienācis gals. Esot atgriezušies elfi. Pie vainas droši vien ir viņi. Kurš gan cits lai tas būtu? Tagad, kad Nebeidzamās lietavas visur sāk pierimt un varētu atvilkt elpu pēc grūtākiem laikiem… Taisni tagad kā par spīti atgriežas elfi, šī visa ļaunuma sakne. Viņi esot astaini. Es dzirdēju, ka viņi saindējot avotu ūdeņus, lai izraisītu mēri, jūs tak zināt, tā ir tā sērga, kad ļaudis apmirst kā mušas. Elfi naktīs staigā apkārt un aprij nepieskatītu bērnu un dzemdībās novājinātu sieviešu dvēseles. Jums arī šonakt vajadzētu uzmanīties. Klīst baumas, ka Daligarā, galvaspilsētā, nez no kurienes esot uzradies kāds elfs, vēl pavisam mazs, un esot tur noslaktējis visas vistas, pīles, žubītes un pat papagaiļus dārzos.

Pēc tam kad kaimiņu sievas, piekodinājušas piesargāties un novēlējušas laimi un veselību, devās prom, pienāca nakts, un mazo mājiņu ietīstīja tumsa. Tēvs iekārtojās blakus mātei un drīz vien aizmiga, bet Rankstrails vaļējām acīm raudzījās tumsā. Jau kopš mazotnes viņš gulēja maz, viņam vajadzēja mazāk miega nekā vecākiem. Nogaidījis, līdz visi iegrimst ciešā miegā, kas, pārklājot žēlsirdīgu segu, izdzēš no prāta visas bēdas un raizes, Rankstrails piecēlās, tumsā sameklēja māsas guļvietu, nometās ceļos tai blakus un nekustīgi tupēja, ieklausīdamies mazulītes elpā. Mēness izlīda no mākoņu aizsega un pa mazo lodziņu apaļš, rikai mazliet nošļauptiem sāniem kā saspaidīts apelsīns, apspīdēja jaundzimušo. Rankstrails pastiepās un pieskārās sīkajai roķelei, kas bija savilkta dūrītē. Māsa nepamodās, bet pa miegam, pat neatvēmsi acis, paplēta plaukstu un sakļāva pirkstiņus ap brāļa īkšķi. Rankstrails sajuta, cik silta un mitra ir viņas plauksta un cik liels spēks piemīt tik mazai rociņai. Kaut arī viņš saprata, ka šī kustība neviļus un neapzināti izdarīta miegā, viņam tā patika. Viņš palika turpat. Viņa iekšienē bija kāda skumīga ēna, tāda kā nespodra melanholija, tā bija jūtama vienmēr un pazuda tikai tad, kad mamma smaidīja, bet tā bija izdzisusi arī šajā brīdī, kad viņa un māsas rokas bija saskārušās.

Rankstrailu aizkustināja māsas smarža.

Pār mazulīti krita mēness stari. Viņas sīkā, uzblīdusī, grumbainā sejiņa neko daudz pa šo dienu nebija mainījusies, varbūt vienīgi vairs nebija tik sarkana. Taču šoreiz Rankstrails nosprieda, ka tēvam ir taisnība. Tās runas par stārķi joprojām nebija saprotamas, taču māsa patiešām bija skaista. Viņa bija piedzimusi no tā paša mātes klēpja, kas bija laidis pasaulē arī Rankstrailu. Un viņa sauks par tēvu un māti tos pašus cilvēkus, kurus par tēvu un māti sauca arī Rankstrails.

Viņa bija viņa māsa.

Māsa.

Māšele.

Viņš domās atkārtoja šos vārdus gluži kā dziesmu. Rankstrails zināja, ka vārdi nav viņa stiprā puse, taču juta, ka dažiem vārdiem piemīt savāds burvju spēks. Māsa bija viens no tādiem. Arī māte, tēvs un dēls varēja būt burvju vārdi.

Rankstrails zvērēja, ka izlaupīs visu medu līdz pat Tumšajiem kalniem, ja vien tas būs vajadzīgs. Ja vajadzīgs, viņš būs gatavs arī nogalināt, un, kamēr vien viņš būs dzīvs, neviens nekad nedrīkstēs darīt pāri Liesmai. Kamēr vien viņš būs dzīvs, viņa māsa nekad necietīs badu. Un, ja kāds grib teikt, ka viņa māsa ir neglīta, lai saka to brīdī, kad Rankstraila nav tuvumā.

Rankstrails neuzdrošinājās pakustēties, neuzdrīkstējās atteikties no mitrā un siltā pieskāriena viņa pirkstam, no šī tvēriena, kas apzīmogoja solījumu visam mūžam. Viņš palika nekustīgi tupam uz ceļiem, līdz Liesmas sejiņa sāka šķobīties un viņš noprata, ka izsalkums māsu kuru katru brīdi pamodinās. Ausa gaisma. Viņš negaidīja, līdz mazulīte ieraudāsies. Viņš paņēma savu jauno tarbu un izlavījās no mājas, steigdamies uz rīsa laukiem — pretī jaunai dienai zagļa gaitās.

Piecu, bet varbūt sešu gadu vecumā — kas to lai zina, jo gadus var skaitīt tikai tas, kurš pazīst kalendāru, bet tādas zinības bija gandrīz tikpat neiedomājamas kā pats kalendārs kādā no šo tukšinieku mājām — Rankstrails kļuva par labāko medus zagli visā Arējā lokā, un tā bija īsta laime, jo neilgi pēc Liesmas piedzimšanas mamma saslima ar klepu, bet rozmarīna novārījumā izkausēts medus slimības lēkmēm lika pierimt.

Viegli tas nebija. Pirmās dienas veiksme vairs īpaši bieži neatkārtojās. Bites nedzīvoja rīsa lauku tuvumā, to stropi bija meklējami mežos, birzīs un nedaudzajās šī novada ganībās. Vajadzēja nostaigāt daudzas dienas, līdz izdevās atrast bites, bet pēc tam tikpat daudz dienu pagāja, tās izsekojot līdz stropam — bišu pilij, kas izskatījās kā milzīgs čiekurs un allaž atradās augstu kokos; pili, protams, sargāja dūcoši, spārnoti un bruņoti aizstāvji, un tai vajadzēja uzbrukt, pareizās devās sajaucot drosmi un pacietību. Sūnas nebija grūti paslēpt, un sargkareivji pie pilsētas vārtiem bija pārlieku aizņemti, lakstojoties ar meitenēm un strīdoties, lai pievērstu uzmanību sīkiem knauķiem. Grūtāk bija piemānīt tēva acis — tās sāpju pilnas nolūkojās, kā dēls nodarbojas ar likuma aizliegtām lietām. Taču klepus bija klepus, un tikai medus varēja to kaut nedaudz mīkstināt, nemaz nerunājot par to, cik izdevīgi šo saldmi varēja iemainīt pret kartupeļiem, sieru un pupām, kurās pirmos zobiņus kāri iecirta Liesma, kad bija jau pārāk liela, lai izsalkumu remdētu ar izsīkstošo mātes pienu.

Viņš tēvs to visu nespēja sagādāt. Un, kad tēvs nodūra acis, Rankstrails jutās ļaunāk nekā tad, ja kareivji būtu viņu pieķēruši un pamatīgi nopēruši ar pātagu. Rankstrails zvērēja, ka metīs šo nodarbošanos pie malas. Pārtrauks, tikko tas būs iespējams. Paļāvīgi gaidot, kad šis piemērotais brīdis pienāks, viņš darbojās vēl centīgāk, kļūstot par galveno un vismeistarīgāko medus piegādātāju visā Arējā lokā.

Vienmēr bija kāds, kuru mocīja klepus: kaimiņš, kāds sirmgalvis, viens no bāreņiem, kas rotaļājās dubļos. Un uz Rankstraila ģimenes mitekli medus gribētāji reizēm nāca rindām vien. Viņu mājiņa kļuva par kvartāla centru.

Vasaras vakaros kaimiņi sasēdās durvju priekšā un kavēja laiku sarunās, kas bija vienlīdz tukšas un tīkamas. Dažreiz skanēja mūzika — nē, flautu neviens nespēlēja, tā bija spēcīga un strauja dūdu un tamburīnu spēle, kura, kā ļaudis runāja, varot izdziedēt pat tarantulu sakostos. Šāda mūzika Rankstrailam patika. Tamburīnu rīboņa viņu aizrāva — to klausoties, šķita, ka viņš zirga mugurā auļo pāri pakalniem. Turklāt šī mūzika ārstēja ne tikai tarantulu kodienus, tā dziedēja arī no skumjām un klepus, jo dažkārt gadījās, ka viņa mamma, gandrīz ne reizi neieklepodamās un laimīgi smiedamās, visu vakaru nosēdēja pie mājas durvīm ar Liesmu klēpī un viņu un tēvu blakām.

Rankstrailam arvien biežāk nācās pieskatīt savu māsiņu. Mammas sākotnējās bailes no nelaimēm, kam par iemeslu varētu būt viņa lempīgums, pagaisa, kad viņa kādu nakti, klepus lēkmes pamodināta, ieraudzīja, ka mazā Liesma ir nomodā un guļ, saņēmusi dūrītē brāļa resnos pirkstus, bet Rankstrails, nometies ceļos turpat blakus, klusītēm kaut ko dūc, pūlēdamies mazulīti aizmidzināt. Kad Liesma iemācījās smaidīt, brālim viņa uzsmaidīja biežāk nekā mammai, kura nereti jutās pagalam slima un centās bērnu pa rokām pārāk daudz neauklēt, lai neapkustu ar klepu. Brālim Liesma uzsmaidīja biežāk nekā tēvam, kurš nereti nespēja izkļūt no savām skumjām un ar viņu parotaļāties. Pirmais Liesmas izrunātais vārds bija Ail, un Rankstraila sirds vai plīsa no maiguma. Lai māsu sasmīdinātu vai aizmidzinātu, arī Rankstrails pasāka viņai stāstīt par princesi un krupi. Viņš stāstīja vienmuļā un bezkrāsainā blasī, cenzdamies stāstu pēc iespējas saīsināt, pareizāk, noīsināt līdz plikam notikumu pārstāstām, taču Liesmai tas patika tik un tā. Pasaku par vilku un kazu viņš nolēma labāk nestāstīt: tas bija pāri viņa spēkiem. Vienu reizi viņš gan bija mēģinājis, taču pasakas nobeigums neviļus pārveidojās: vilks beidzot iecērt zobus gaļā, sajūt, kā zem ilkņiem nobrakšķ kauli un noskripst cīpslas, un reizi par visām reizēm apmierina savu mūžīgo izsalkumu, aizmirst neuzvaramo badu. Tā Rankstrails stāstīja, kad sastapa savas mātes šausmu pilno skatienu. Viņš tūdaļ apklusa, bet nekad neaizmirsa kluso aizvainojumu un dusmas par pasaku muļķību un loģikas trūkumu: tie paši ļaudis, kuri par jēra cepeti vai kārtīgu desas luņķi līksmoja, it kā būtu saņēmuši dāvanu no dieviem, pasaku klausoties, priecājās par izglābtu ragulopu, it kā tas būtu pašu dēls.

Bija labi uziet jaunu stropu — tas nozīmēja, ka varēs mierīgi sēdēt un skatīties, kā māsiņa, rāma un lēnīga kā eņģeļa mazulis, citu pēc citas iztukšo astoņstūrainās medus kanniņas, cilājot netīrās roķeles pie bezzobainā smaida. Rankstrailam tikai vajadzēja padzīt nostāk mušas un sirseņus.

Aptuveni septiņu gadu vecumā Rankstrails kļuva par malumednieku. Klejodams starp ziedošiem mandeļkokiem, zēns beidzot ievēroja, ka rīsa lauki ir putnu pilni, — tur bija gan baltie gārņi, gan dzēses, spārnoti radījumi, kas visā visumā bija līdzīgi vistām. Rankstrails atcerējās viesošanos dižkunga Erktora (dižkungs gan tagad bija kļuvis par pilsētas ķēniņu) nama virtuvē: toreiz uz iesmiem bija cepušies gārņi. Tas nozīmēja, ka baltos gārņus un, protams, arī cekulotās pelēkās dzēses tāpat kā vistas varēja pārvērst cepešos un, iespējams, arī gaļas virumā vai sautējumā ar dārzeņiem. Gārņu bija daudz, to spārni virs rīsa laukiem teju vai aizsedza debesis, — viens gārnis vairāk vai mazāk, kurš gan manīs atšķirību, ja neskaita pašu gārni un varbūt sliktākajā gadījumā arī viņa tuvākos radiniekus, draugus un mājas kaimiņus (ja vien gārņiem tādi ir).

Atšķirībā no vistām un medus šūnām gārņi prata lidot. Tātad, lai tos notvertu, bija nepieciešams kāds pietiekami trāpīgs metamais ierocis, citiem vārdiem sakot, linga, kādu Rankstrails bija redzējis malumedniekiem rokās vai paslēptu zem apmetņa un kuras lietojumu uzreiz bija nopratis. Sākumā Rankstrails mēģināja putnus notriekt, metot tiem ar akmeņiem, bet, lai ari cik spēcīga bija viņa roka, šādi uz panākumiem nebija ko cerēt.

Taču Rankstrails jau sen nespēra ne soļa bez savas flautas. Viņš to nekad nespēlēja, nebija tajā nedz iepūtis, nedz vēlējies iepūst, taču flautas esamība viņa tarbā bija kā skaidrs un visā divdesmit collu garumā aptaustāms tēva mīlestības pierādījums.

Rankstrails no tarbas aizdares izvilka pīto ādas saiti un izvēra caur flautas galējo caurumiņu, pārvēršot to par lingu. Nu saites vidusdaļā varēja ievietot akmeni, kurš vēzienā ieguva tādu ātrumu un spēku, kādu ar roku mests nekad nesasniegtu. Rankstrails izmēģināja jauno ieroci. Lieliska linga. Visu ziemas pēcpusdienu viņš pavadīja slapjumā un aukstumā, izbaudīdams prieku, ko sniedza jauniegūtais spēks. Nu viņam bija ierocis. Vajadzēja vingrināties ilgi, iekams tapa skaidrs, kā aprēķināt metiena virzienu un stiprumu, bet saulriets vēl nebija nozeltījis ūdeni un gaisu, kad Rankstrails notrieca savu pirmo gārni. Nežēlīgs un rāms prieks viņu piepildīja, redzot asinīm notraipītās spalvas, jo tas nozīmēja, ka pavisam drīz no viņu mājiņas skursteņa pacelsies cepeša smarža.

Jau atkal iztēlē viņš sevi redzēja kā karotāju, kurš, bruņojies ar lingu, vajā visus'pasaules orkus, kas mēģinājuši nogalināt Melnīti, sabiedējuši mammu, bet tēvu no spēcīga un lepna vīra, kurš savā ciemā ar godīgu darbu spējis uzturēt ģimeni, pārvērtuši par sakauto, kura izdzīvošana atkarīga no dēla zagļa un malumednieka gaitām.

Ik brīdi, kas aizritēja rīsa laukos, Rankstrails sapņoja, iztēlodamies sevi par varoni, kurš cilvēku ciltij atkaros zemes, ko sirojumos nopostījuši un sagrābuši orki, jo orki bija tie, kuri slepkavo bērnus, smejas par to kliedzieniem un nāvi, priecājas par to, kā mokās nogalēto tuvinieki. Rankstrails sapņoja, ka sameklēs orkus un sakaus, vajās un trenks līdz pat pasaules malai, bet tur izkaus visus līdz pēdīgam. Viņš iztēlojās arī to, kā pats, stalts un varens, tērpies spožās bruņās, ar savu lingu rokā un varbūt arī ar zobenu pie sāniem stāvēs un nicīgi noraudzīsies uz savu pretinieku, uz pieveikto neģēli, uz pēdējo orku, kurš, ceļos nometies, lūgs žēlastību, un tad viņš, Rankstrails, to varbūt cēlsirdīgi apžēlos.

Noglabājis gārni tarbā līdzās kārtējai medus kārei un paslēpis tarbu zem drānām, Rankstrails steidzās atpakaļ uz Ārējo loku. Ceļā viņš sastapa jaunu pārceļotāju vilni — tie bija aizbēguši no dienvidu līdzenumiem, kur sausums bija izkaltējis zemi un ugunsgrēki izdedzinājuši ciemus un mežus, — un jau otrreiz mūžā Rankstrails dzirdēja nolādam elfus, kuriem piederot visa vara un visas gudrības un kuri, kādā noslēpumainā un neizdibināmā veidā būdami neuzveicami pasaules valdītāji, noteikti esot šīs pašas pasaules nelaimju un ciešanu izraisītāji.

Iegājis Ārējā lokā, Rankstrails uzdūrās kādam agrāk neredzētam cilvēkam, kurš tikko bija ieradies no Daligaras: tas bija bezzobains nenosakāma vecuma un pamuļķīga izskata vīrelis, kurš pārvietojās, dīvaini greizi mezdams kājas sīkos, straujos solīšos.

—    Augstcienītie kungi, kas mīda šo akmeņaino vietu, osta šos reibinošos aromus un košļā ēdienus, kuru izskats plosa manu redzi, bet smaržas reibina prātu…

Rankstrails neapstājās, viņš gribēja pēc iespējas drīzāk tikt mājās, un jauna ubaga žēlabas viņam bija vienaldzīgākas par vienaldzīgu. Viņš tomēr pameta skatienu iesāņus uz vīreli, kurš turpināja gausties, rādīdams garāmgājējiem savu tērpu, kura krāsa bija neizdibināma netīrumu, dubļu un asins traipu dēļ, bet kuram piedurkņu galos vēl bija redzamas samta driskas, kas liecināja par sākotnējo godību:

—    Lūkojiet, kā tunika krīt pār manu izdēdējušo miesu. Vai gan tā nekarājas kā bezvējā saplakusi bura? Reiz pagātnē tā iespīlēja manu tuklumu, ko bija radījusi pārticīga dzīve, bet nu plandās pār izģindušiem kauliem…

Par spīti piesardzībai, kas mudināja drīzāk noglabāt laupījumu mājās — tālāk no mežsargiem un sargkareivjiem, Rankstrails apstājās. Dzirdētais izklausījās un izskatījās pēc paraugdemonstrējuma tam, kā nevajag lūgt ubagdāvanas. Pirmkārt, publika bija izraudzīta nepareizā: diedelēt vajadzēja Vidējā lokā vai Citadelē. Turpretī Ārējā lokā, kas bija visu apkaimes ubagu mājvieta, diedelēšana bija ne tikai veltīga, bet pat nepieklājīga. Arī agrāko labo un pārticīgo laiku piesaukšana bija kļūda — vismaz starp ļaudīm, kurus trūkums un posts pavadījis visa mūža garumā un kuriem nav nekādu izredžu no šiem pavadoņiem jelkad atbrīvoties. Noskrandušajā publikā atskanēja ļauni smiekli, sākumā tie iečerkstējās greizi un nelāgi kā ratu riteņu čīkstoņa, tad pieņēmās spēkā un skaļumā tā, ka vīreļa balsi tik tikko varēja sadzirdēt. Rankstrailam uzmācās dusmas. Tā bija nepieklājība tieši tāpat, kā saukāt viņa māti par rētaino. Vīrelis ieklausījās ņirgās un neslēpa sašutumu:

—   Jūs smejaties par mani? Lai gan es nodarbojos ar amatu, kas par visiem cēlākais…

Zeņķu bariņš raidīja pret veco dažus akmeņus. Nu gan Rankstrails pārskaitās. Lai būtu, kāds būdams, vīrelis nevienam neko ļaunu nebija nodarījis. Rankstrails juta, kā dusmas briest krūtīs, kāpj augšup un piepilda prātu. Viņš nostājās vīrelim priekšā un tam, kurš izskatījās pēc uzbrucēju barveža, paziņoja, kas samals šim kaulus putekļos, ja šis netīsies projām ar labu. Dīvaini, taču vārdi iedarbojās. Jau nākamajā mirklī laukums bija krietni klajāks, un Rankstrails bija atklājis jaunas vārdu iespējas: balss tonis arī bija ierocis, kas varēja aiztaupīt dūru vicināšanu.

Vīrelis bija pakritis zemē. Rankstrails noliecās un palīdzēja tam pieslieties kājās.

—   T-tu esi b-b-bruņinieks? — viņš apjucis jautāja. — T-ev bija z-zobens? Un z-zirgs? T-tu cīnījies ar orkiem?

—    Bruņinieks?

—    V-viscēlākais amats… t-tu pats teici.

—    Es esmu rakstvedis, dēliņ, un tas vienīgais starp amatiem var līdzināties bruņinieka kārtai. Tas ir tikpat cēls, tikpat dižens. Vienīgi dievi… varbūt… Rakstveži saglabā vēsturi, un tas ir vēl cēlāks uzdevums nekā būt bruņiniekam, tas ir daudz svarīgāk: jo tikai tas, kurš pazīst pagātni, var saprast tagadni, un tikai tas, kurš saprot tagadni, var noteikt nākotni. Saproti?

—    P-protams, — meloja Rankstrails, mēģinādams neuzkrītoši aizlavīties, tomēr viņš nebija pietiekami veikls. Vīrelis viņu atkal satvēra aiz elkoņa, bet Rankstrails, redzēdams, cik jauniegūtais sarunbiedrs vārgs, neuzdrošinājās lietot spēku, lai atbrīvotos.

—     Ar orkiem es cīnījos… — Rankstraila skatienā atkal pazibēja interese. — … cīnījos, rakstot patiesību par viņiem… patiesību par tiem, kas ar viņiem patiešām cīnījās… un tiem, kas īstenībā noslēdza savienības… un arī tagad… arī mūsdienās… orki nevarētu uzbrukt, ja nebūtu nodevēju… — Rankstraila acis no jauna pavērsās uz māju pusi, tomēr vīrelis nelikās mierā.

—   Daligarā iznicina pagātni, to noslīcina melos. Ķēniņa Ardvina piemiņa zudīs, un reizē ar atmiņām mēs zaudēsim godu. Sens pareģojums pravieto pēdējā elfa un pēdējā pūķa tikšanos… Vai tu zini, kas ir elfs, dēliņ?

—   P-protams, — droši un pārliecināti atbildēja Rankstrails, — t-tas ir t-tāds ar asti, kas nogalina d-dižkungu mātes, lai neviens p-pēc tam nedabūtu marcipānu.

Vīrelis ievaidējās, itin kā būtu saņēmis sāpīgu pliķi. Un sāka no sākuma savu stāstu, kurā garāmgājēji neklausījās: ka viņš esot viens no Daligaras rakstvežiem, kurš izbēdzis no šīs pilsētas neskaitāmo benžu nagiem, ka viņš ticis mocīts un nolemts nāvei, jo esot izlasījis un citiem atklājis senu pareģojumu, ko pēctečiem atstājis ķēniņš Ardvins — Karotājs, Gaismas Kungs, Orku Uzvarētājs, Cilvēku Cilts Goda Atjaunotājs. Vīrelis kliboja līdzi sīkiem solīšiem (un Rankstrails drīz iemācījās pēc šādas kroplas gaitas pazīt tos, kuru kājas pabijušas bendes rokās), un turpat tuvumā palicis zeņķu bariņš atkal sāka par viņu smieties. Pazīdami Rankstraila smago raksturu, puikas neuzdrošinājās mest akmeņus, tomēr apveltīja vīreli ar iesauku Trakais Rakstvedis vai, īsāk, Durnais.

Rankstrails uzdāvināja vīram pusi savas medus kāres un atkal mēģināja no viņa sabiedrības atbrīvoties.

Taču nu Trakais Rakstvedis uzsāka nebeidzamus pateicības vārdus. Lai atlīdzinātu laipnību, viņš apsolīja Rankstrailam iemācīt rakstīt. Nē, labāk lai Rankstrails tūlīt nākot atpakaļ. Un, izmantojot ielas putekļus par tāfeli, vecais vīrs nelaida Rankstrailu projām ātrāk, iekams tas neprata pazīt un uzzīmēt sava vārda pirmo burtu. Kamēr Rankstrails vilka savu pirmo R, vīrelis viņam atklāja seno pareģojumu: kad pie apvāršņa atkal parādīšoties briesmas un ienaidnieki, visdiženākajam un pēdējam no elfu karotājiem līdzās stāšoties kareivīga ķēniņiene, kuras vārdā ir rīta gaisma, un pasaule tikšot glābta. Viņš arī piekodināja neticēt ļaunajiem apmelojumiem, ko stāsta par elfiem. Lai Rankstrails vismaz mēģinot tos apšaubīt. Un viņš vēlreiz uzsvēra, ka tie, kuri, nepazīdami pagātni, atsakās veidot nākotni, pastrādā daudz neģēlību, bet naids pret elfiem ir visnecienīgākā un cietsirdīgākā no visām.

Rankstrails noklausījās visu līdz galam, atcerēdamies vecāku piekodinājumu pret visiem izturēties pieklājīgi — arī pret tiem, kuri runā pēdīgās blēņas un muļķības, un beidzot varēja atvadīties.

Atgriezies mājās, viņš sastapās ar neizmērojamām tēva ciešanām, ko par laimi remdēja neizmērojams prieks, redzot, kā gārnis pārtop sātīgā ēdienā, — vārītā gaļa un virums bija īsta svētība slimajai mātei, kuras klepus nu pierima uz vairākām dienām. Bet ar putna dūnām tika piepildītas Liesmas vecās auduma kurpītes, un māsa beidzot pārstāja šķaudīt.

Naktī, kad visi gulēja un — galvenais — arī tēvs bija aizmidzis, Rankstrails piecēlās un uz savas flautas-lingas iegravēja R burtu, ko viņam bija iemācījis Rakstvedis. Tad viņš iegrieza vēl citus rakstus: ne jau ziedus un putnus, kādus mēdza darināt viņa tēvs, bet gan savādi savītus ģeometriskus ornamentus. Šī nodarbošanās un darba iznākums radīja rāmu un tīkamu apmierinājumu. Nu viņam bija linga, un lingai bija vārds, kaut arī tikai vienu burtu liels, un stāsts, — tāpat kā savs tapšanas stāsts un vārds bija visiem ieročiem, ko nesa dižie karotāji, kuri bija cīnījušies, aizstāvot cilvēku pasauli tad, kad tai draudēja briesmas.

Medīt gaišā dienas laikā — kā Rankstrails drīz pārliecinājās — bija pārāk nedroši. Medījumu sargāja mežsargi, un tas bija bīstami, kaut arī viņš prata visai veikli noteikt to atrašanās vietu, vērojot, kur spārnos paceļas iztraucētie putni. Nakts gaitām bija vēl kāda priekšrocība: nevajadzēja sadurties ar tēva skatienu. Rankstrails iemācījās ziedot atpūtas stundas un medībās devās tikai tumsā, kad silts un mierinošs miegs ietīstīja visus pieaugušos, izņemot sargkareivjus, un visus bērnus, izņemot viņu. Niedrājos pie dambjiem savās ligzdās gulēja arī gārņi un dzēses. Un vienīgā iespēja, kā tos atrast, bija nakšu naktīm stāvēt nekustīgi un gaidīt veiksmi: lidojošu ūpi, kurš viņu aizvadītu līdz pašam medījumam.

Treša nodaļa

Katru dienu Rankstrails apstājās, lai kaut ko iedāvinātu Trakajam Rakstvedim, kurš par atlīdzību savukārt ik reizes iemācīja viņam kādu jaunu burtu. Pēc tam Rakstvedis ierādīja, kā burtus sasaukt kopā, lai tie pārvērstos vārdos, un vēl viņš Rankstrailam lika atkārtot visu alfabētu tik nebeidzami daudzas reizes — gan pusčukstus, gan skaļi kliedzot, gan turp, gan atpakaļ un pat ar sīku akmentiņu pilnu muti —, ka viņa stostīšanās izzuda. Brīnišķīgs bija piedzīvojums ar skaitļiem, kuri Rankstraila prātā bija allaž bijuši skaidri, taču tagad, kad tie pārvērtās zīmēs, to spozme pieauga un tie vizēja žilbinoši kā zobena asmens. Rankstrails bija aizkustināts, atklādams, ka skaitļi nekad nebeidzas: nebija neviena tāda, kuram nevarētu pieskaitīt vēl vienu vai desmit, vai simt. Tam, kurš kaut reizi saskaitījis kopā vienu un vienu, iegūstot divus, bezgalības jēdziens kļūst nenoliedzams, teju vai taustāms.

Iemācījies pārvērst skaiias par zīmēm, to atveidojumus mīkstināt vai pastiept garākus, papildinot ar ķeksīšiem un svītriņām, kas atgādināja dažādu putnu lidojumu, Rankstrails sāka apgūt vēsturi. Viņš iemācījās gadskaitļus un vārdus. Klausījās par kaujām. Saprata, kāpēc šķietami vāju pulku var būt izdevīgi novietot karaspēka pašā vidū, jo tad ienaidnieks neapdomīgi traucas salauzt karaspēka rindas un nokļūst aplenkumā. Viņš saprata arī, ka šo pašu aplenkuma briesmu dēļ karaspēka flangi nekad nedrīkst būt neaizsargāti. Komandiera izmantotas, ģeometriskās līnijas varēja iezīmēt atšķirību starp dzīvību un nāvi, sakāvi un uzvaru. Trakais Rakstvedis viņam stāstīja arī par siru Ardvinu:

— … viņš atkaroja Cilvēku zemes… viņš teica… varbūt tev ir vēl mazliet medus, drosmīgais un dāsnais zēn? Žēl gan. Medus atjauno spēkus manā pagurušajā miesā… Ķēniņš Ardvins atkaroja Cilvēku zemes, ko bija sagrābuši orki, un viņš izmantoja stratēģiju… vai tu saprati, kas ir stratēģija?

To Rankstrails bija sapratis: stratēģija bija ģeometrijas un drosmes summa.

—   Viņš teica, ka tauta, kura vairs neprot cīnīties, ir vergu tauta vai miroņu tauta, un…

Arī Rankstrails gribēja iemācīties cīnīties. Viņš uzdrošinājās Rakstvedim izstāstīt savu sapni kļūt par bruņinieku vai vismaz par kājnieku, ja citādi nebūs iespējams, taču bruņas un saulē mirdzoša ķivere viņam noteikti bija vajadzīgas. Vecā vīra atbilde bija kā sejā iešļākts spainis auksta ūdens:

—   Muļķības! Tikpat labi tu varētu sapņot, ka pieaudzis mācēsi lidot!

Nemūžam neviens no Ārējā lokā dzimušajiem nevarēšot iegūt varoņa bruņas. Rakstvedis paskaidroja, ka Ārējā loka iemītnieki, kuri ēd kurkuļus un vardes un kurus pašus ēd odu miljoni, kas vairojas šejienes peļķēs, netiek uzņemti Varilas pilsētas dzelžaini stingrajā karaspēka struktūrā, kur visa hierarhiskā piramīda no augstākā virspavēlnieka līdz pēdējam āvas nesējam tiek pārmantota no paaudzes paaudzē. Ja nu kāds no tiem, kas mitinās šajās būdās, kas sabūvētas starp aizsargmūriem, tomēr sajūt karotāja vai varoņa aicinājumu, tam ar ieročiem jāpelna alga, sargājot jaunu dzimteni (precīzāk sakot, Daligaras grāfisti), proti, jāsamierinās ar algotņa likteni. Taču, kā zināms, algotņus neviens nekad nav cienījis un necienīs.

—    … redzi, puika, salīdzināt algotni un bruņinieku būtu tāpat, kā salīdzināt veļasmazgātāju ar dižkundzi. Tie ne tikai ir tālu viens no otra kā zvaigznes no to gaismas atspldumiem ūdens tērcēs — tie ir nesavienojami. Tam, kurš ir aptraipījies ar mazcienīgu nodarbošanos, uz mūžiem ir slēgts ceļš uz augsta goda vietām un amatiem. Nelaime tā, ka Varilā it visus amatus pārmanto ģimenē — arī bārddziņa, kalēja, zeltkaļa, aptieķnieka, šuvēja, cūkkopja, aitu gana, kazu gana, akmeņkaļa, būvmeistara vai kalpa darbu manto. Vienīgais tev kā Ārējā loka iemītniekam pieejamais arods ir ubagdāvanu diedelēšana — ja vien neskaita to pašu algotņa likteni. Ja tu būtu piedzimis par meiteni, varētu kļūt par veļasmazgātāju.

—    Bet kā tu to zini? Tu te esi svešinieks, — īdzīgi iebilda Rankstrails.

Viņam jau agrāk bija radušās aizdomas, ka sapnis par iekļūšanu bruņinieka kārtā ir tikai bērnišķīgas fantāzijas, taču tāpēc nebija mazāk sāpīgi izdzirdēt tam apstiprinājumu no cita mutes.

—   Nav jābūt dzimušam kādā vietā, lai to labi pazītu. Tava varžu vira gan ir garda, taisni jūtu, kā tā aizdzen manu klepu un silda kaulus. Nodod manu paldiesu savai mātes kundzei. Svešas vietas un tāpat arī svešus laikus var iepazīt ar uzklausīta un izlasīta vārda starpniecību. Un gribu uzsvērt vēl ko svarīgu. No ārpuses iegūta izpratne un pārzināšana bieži vien ir labāka nekā no iekšpuses iegūtā — tieši tāpat ēkas arhitektoniskās līnijas vieglāk ir uztvert, raugoties uz fasādi, nevis sēžot šīs ēkas pagrabos. «.

Daligaru mēdz saukt par Dzeloņcūku, un šo iesauku pilsēta iemantojusi neskaitāmo draudīgo pīķu dēļ, kas iestiprināti tās aizsargmūros tūlīt zem dzeguļu rindas. Pīķi ir vērsti ieslīpi lejup, un to augšdaļa ir izdobta un izoderēta ar svina plāksnēm — tas tādēļ, lai uz iespējamo aplencēju karaspēku pa šiem kokgabaliem trāpīgāk un, pašiem paliekot mūru aizsegā, varētu pludināt virsū visu, kas var aizdedzināt vai apdedzināt. Šos pīķus izgatavoja un mūros iestiprināja pēc sira Ardvina pavēles tolaik, kad pilsēta bija atkarota orkiem, bet tie atkal to aplenca. Nakti pēc nakts pa dobajiem kokiem lejup gāzās kvēlojošas ogles, izzīmējot tumsā ugunīgas svītras — vienīgo gaismu, kas izkliedza cilvēku pasaulei vēsti par cīņu uz dzīvību un nāvi, kas ritēja pie Daligaras, jo tikai tur šī cīņa bija iespējama.

Daligaras armiju, dēliņ, veido divi atsevišķi, atšķirti un atšķirīgi karaspēki. Pirmais ir īstais pilsētas karaspēks — tā sauktā smagā kavalērija un smagā infantērija, un gan vienā, gan otrā dien tikai daligarieši. Skaistākie zirgi un labākie zobeni ir paredzēti kavalērijai. Senos laikos smagajā kavalērijā cīnījās tikai aristokrāti, pats Daligaras grāfs un pilsētas dibinātāji. Mūsdienās to, kurš var kļūt par kavalēristu, spriežot pēc nopelniem, nosaka Tiesnesis.

—    Tas labi, tā noteikti ir taisnīgāk.

—   Nē, dēliņ. Tā tikai izklausās. Tu gribētu, lai visdrosmīgākie un vispiemērotākie vīri tiek aicināti cīnīties tad, kad drausmīgā nepieciešamība nogalināt citus vairs nav novēršama, jo citādi nav iespējams izdzīvot. Nelolo ilūzijas, puika, nedomā, ka karš ir tikai varonība un slava. Tomēr reizēm bez karošanas iztikt nevar, un tad labāk lai karā iet tie, kuri spēj uzvarēt: labs karaspēks ir tas, kuru komandē vīri, kam piemīt visvairāk prāta un visvairāk ticības. Pagājušajos laikos tie bija seno dzimtu pēcnācēji: daži no tiem bija gudri, daži ne visai, gandrīz visi bija drosmīgi, retāk gadījās kāds gļēvulis, katrā ziņā viņi visi prata cīnīties, jo karamākslas apguva kopš agras bērnības. Uz pēctecības balstīta sistēma bija netaisnīga, taču tai piemita stabilitāte un zināma loģika. Taču tagad Daligarā nav nekā tamlīdzīga. Tagad seno dzimtu pēcnācēju vietā ir stājušies tie, kas nāk no Tiesnesim un Valdītājam tuvākajām ģimenēm, un netaisnīgums ir tikai vairojies, jo neviens neuzdrošinās neko iebilst. Agrāk vismaz bija atjauts ķēniņu apstrīdēt un vērtēt, un es varu tev galvot, ka ikviens, kurš allaž dzird tikai glaimīgus vārdus, kļūst sliktāks. Kā tu domā, vai tava mātes kundze varētu būt tik laipna un aizdot man adatu un diegu? Citādi manas bikses drīz izjuks. Kur es paliku? Tātad kavalērijas bruņiniekiem tiek drošākās bruņas, asākie zobeni, labākās āvas. Mazāk dižciltīgo ģimeņu dēli — es domāju ģimenes, kuras pagātnē sauca par ne tik senām un kuras tagad ir tās, kas mazāk pieglaimojas Tiesnesim, — to dēli ir infantērijā jeb kājniekos. Te sudraba un zelta kniežu ir mazāk, tomēr bmņas un zobeni vēl ir kalti no laba tērauda. Par smagajiem kājniekiem viņus sauc, jo to bruņas un ieroči no tiesas ir smagi — tērauda svaru papildina vēl rotājumu zelts un sudrabs. Tā ir viena armija. Bet otra ir algotņi. Par algotņiem viņus sauc tāpēc, ka viņi saņem algu, — viņiem par karošanu maksā.

—    Kā, vai tad tiem pirmajiem nemaksā?

—    Protams, nemaksā.

—   No kā tad viņi dzīvo?

—    Viņi jau tāpat ir bagāti. Un vēl klaušas, rente…

—    Kaš?

—   Nauda, ko viņi saņem tādā vai citādā veidā. Bet skrandaiņi kļūst par algotņiem. Tu varētu kļūt par algotni. Liela auguma drukns plikadīda — tu atbilsti visām algotņa prasībām. Kā tu domā, vai tu nevarētu apjautāties, varbūt tava mātes kundze būtu ar mieru manas bikses salāpīt? Es diez ko labi neprotu rīkoties ar adatu un diegu. Turklāt šķiet, ka ar diegu vien nepietiks. Laikam vajadzēs arī kādu ielāpu. Kā tu domā, vai tavai mātes kundzei nevarētu būt palicis pāri kāds auduma gabaliņš ielāpam? Tavās mājās nekas nepaliek pāri? Žēl gan. Kur es paliku?

Tātad algotņu karaspēka uzdevums ir sargāt ne tikai Daligaras grāfisti, bet ari visu Cilvēku zemi līdz pat Zināmo zemju robežām — tas nozīmē, ka viņi sargā arī Varilas klajieni, Šķelto kalnu, Augstgardes un Kastaņaras plakankalnes.

—    Varilas klajieni? Mums neviena aizstāvība nav vajadzīga. Mums ir pasaules visspēcīgākais karaspēks.

—    Atvaino, dēliņ, bet ko tu domā, sacīdams mums? Tu esi piedērīgs nevis Varilai, bet tās Ārējam lokam, un tas nav viens un tas pats. Jums, pareizāk, viņiem — īstenajiem Varilas pilsoņiem — ir iespaidīgs karaspēks, taču tas nekad nav ticis izmantots kaujās, jo, kad tuvojas ienaidnieku armija, pietiek atvērt astoņas slūžas uz Dogonasjjpes, — zini, tur, kur slejas vējdzirnavas, kas pārsūknē ūdeni, — un, tikko slūžas ir*vaļā, visi rīsa lauki pārplūst. Bet Varilai neviens nekad nav uzbrucis. Tās karaspēks sastāv no aristokrātiem, un tie jau nu gan nav vīri, kas tā vien grib traukties uz pierobežu un sargāt zemnieku mājas. Tāpēc par to gādā Daligaras grāfiste un sūta turp savus algotņus. Daligaras grāfisti un Varilas klajieni saista sens alianses līgums un pabalējušas atmiņas par Varilas pakļautību Daligarai — katrā ziņā tais tumšajos gadsimtos, kad orku ordas gāzās pār cilvēku apdzīvotajām zemēm, tieši Daligaras ķēniņš mēdza izraudzīties to, kuram jākļūst par Varilas ķēniņu, un otrais pirmā priekšā metās uz viena ceļa. Alianse pastāv vēl mūsdienās: grāfiste uzņemas pienākumu ar sava algotņu karaspēka palīdzību sargāt Zināmo zemju robežas, lai Varila savā aristokrātiskajā bezrūpībā par šādiem jautājumiem varētu nelikties ne zinis. Varila gan par to ik gadus maksā visai iespaidīgu daudzumu zelta, un šīs nodevas vairāk nekā desmitkārtīgi pārsniedz visa algotņu karaspēka uzturēšanas izmaksas. Tas nozīmē, ka Valdītājs un Tiesnesis varētu desmitkāršot savu algotņu algu un tik un tā vēl gūt peļņu pats. Ja alga būtu lielāka un pārtiku izsniegtu katru dienu, algotņus nevajadzētu tik modri uzmanīt un arī bendem nebūtu tik daudz darba, jo pašlaik nežēlīgi soda pat to, kurš nočiepis vienu kāpostlapu. Algotņi ir hroniski izbadušu, līdz zobiem apbruņotu izmisušu vīru banda, un, skaidrs, ka šos vīrus pastāvīgi pārņem kārdinājums zagt, savukārt, lai šo kārdinājumu apspiestu, visnotaļ centīgi un lieki neskopojoties tiek izmantota nežēlība. To es nekad neesmu varējis saprast: pietiktu taču, ja algotņiem maksātu kaut nedaudz vairāk, vai pareizāk — pietiktu, ja viņiem vispār maksātu to, kas pielīgts. Kad algotņu pakalpojumi nav vajadzīgi, algu viņi nesaņem. Un ko lai viņi ēd? Arī dezertēt viņi nedrīkst — dezertierus gaida karātavas. Daligaras grāfistē nežēlība ir samērojama vienīgi ar muļķību. Acīmredzot Valdītājs un Tiesnesis uzskata, ka bende ir ne tikai nepieciešams, bet arī pilnīgi pietiekams līdzeklis, ar kura palīdzību var uzturēt nevainojamu disciplīnu, bet par algas palielināšanu neviens nekad nav pat ieminējies.

—   Tad kāpēc tu saki, ka man vajadzētu kļūt par algotni?

—   Tāpēc, ka tu ar savu miesasbūvi neesi piemērots ubaga amatam. Re, kāds tu esi jau tagad, bet tad, kad beigsi augt, droši vien sasniegsi sešarpus pēdas garumā un trīs platumā. Un vai tev patīk kādam kaut ko lūgt vai būt parādā?

—    Labāk nosprāgt badā.

—   Redzi? Tev nav ne piemērotas miesasbūves, ne diedelnieka aicinājuma. Bet ar neapmaksātiem galdnieka darbiem lai turpina nodarboties tavs tēvs…

—    Man nepatīk, ka tu smejies par manu tēvu.

—    To es nemūžam neuzdrīkstētos. Pat runādams tūkstoš gadu no vietas, es nevarētu izpaust visu cieņu, ko jūtu pret tavu ģimeni. Zvēru pie visa, kas man šai pasaulē ir vissvētākais, zvēm pie sava dēla dzīvības.

—   Tev ir dēls?

—    Jā, pirms mani apcietināja, es viņam pavēlēju mani noliegt un aizmirst, samierināties ar to, ka vajadzēs mani nozākāt, un dzīvot tālāk. Klausi, ko es saku. Es jau tikai pasaku patiesību. Ja tavam tēvam par darbu maksātu, kā pieklājas, tu varētu viņam palīdzēt darbnīcā un pēcāk to mantot; taču tā nav. Tāpēc tev labāk vajadzētu sameklēt citu nodarbošanos. Kad algotņiem darba pietiek, viņiem par to maksā un arī badā nomirt neļauj, tad viņi savu algu pat var sūtīt mājiniekiem. Viens no algotņu uzdevumiem ir noturēt laupītājus un orkus viņpus mūsu robežām — tā, kā bija pirms Nebeidzamajām lietavām. Tagad pie robežas vairs nav ne sargtorņu, ne mūru, ne trauksmes ugunskuru — tas viss ir aizstāts ar algotņiem. Kā redzi, nekā dižena. Nekā grandioza. Tas ir grūts un smags darbs, kurā slavu iegūt nevar, — tas nozīmē ilgas sardzes stundas, negaidītus uzbrukumus, slazdus un represijas, taču bez algotņiem pierobežas zemes būtu pavisam neaizsargātas…

—    Algotņi cīnās pret orkiem?

—    Protams, tu taču nedomāsi, ka uz pierobežu dodas bruņinieki ar savām mirdzošajām bruņām? Tur tak noputētu viņu greznie spalvu pušķi. Šai padarīšanai ir vajadzīgi tieši algotņi: tie ir vīri ar vieglām bruņām, kas darinātas no metāla plāksnēm un ģērētas ādas sloksnēm. Viņu bruņas saulē nemirdz un netraucē soļot stundu stundām vai pat dienām ilgi. Algotņi dara darbu, kas savā ziņā atgādina tavu nodarbošanos ar rnalumedībām, — tas ir ļoti vajadzīgs, bet nicināts darbs, par kuru neviens nekad paldies nepasaka, taču kādam šis darbs ir jādara, citādi orki atgriezīsies. Un orki ir ļaunāki par visu. Viņi ir ļaunāki pat par Valdītāju un Tiesnesi. „

«.. *

Rankstrails klausījās un domāja. Sapnis par bruņinieka godu saruka pavisam niecīgs, tas pameta saules nokaitētās dienas stundas un pavīdēja vien īsajos brīžos starp nomodu un miegu. Vienīgi tad, kad acis jau vērās ciet, Rankstrails vēl iztēlojās, kā spēs Varilas pilsētai apliecināt savu varonību. Viņš sapņoja, ka reiz vadīs bruņinieku pulku, kas trauksies atbrīvot šo aplenkto pilsētu. Sapņoja, ka atgriezīsies, zelta un slavas rotāts, un Citadeles ļaudis pašā vecās pilsētas sirdī, triju aizsargmūru gredzenu viducī, zem pergolām un starp dārziem klanīsies, viņam tuvojoties, un pasludinās viņu par savu ķēniņu.

Taču arī viņa bērnišķīgajos sapņos par slavu allaž bija jaušama nemiera ēna, kas ar laiku kļuva arvien jūtamāka, — tā bija apziņa, ka reiz orki atgriezīsies, jo tie vienmēr agrāk vai vēlāk atgriežas. Tā bija neizprotama, tomēr dziļi sakņota zināšana, viena no tām patiesībām, ko zina, un viss, — tāpat kā viņš zināja, kas ir viņš pats, un apzinājās, ka viņa spēks ar katru dienu aug. Beigu beigās izsapņojies Rankstrails griezās uz sāniem, iekārtojās kādā pozā, kas būtu pietiekami ērta viņam pašam un pārlieku nekaitinātu viņa utis, un aizmiga, nospriezdams, ka galu galā, ja cita ceļa nav, viņš var kļūt arī par algotni. Vismaz ar orkiem cīnīties viņš varēs.

Modās viņš pēc dažām stundām dziļā naktī. Lavījās ārā no mājas un, izvairīdamies no sargkareivju izklaidīgajiem skatieniem, rāpās pāri mūriem, ko sedza sakņu dārzi, vīnogulāji un akmeņos kā uz kraujas augoši Vīģukoki; saltajās naktīs viņš devās projām uz rīsa laukiem sagādāt ko ēdamu sev pašam, savai ģimenei un visiem nelaimīgajiem lūdzējiem, kas klauvēs pie viņu durvīm, ko rotāja kokā griezti grifi, gārņi un paradīzes putni.

Izrādījās, ka malumedības ir visai sarežģīta nodarbošanās, kas prasa likt lietā visdažādākās spējas: vajadzēja gārņus atrast, notriekt, izvairīties no mežsargiem un atgriezties pilsētā pa vārtiem, nepiesaistot sargkareivju skatienus. Pēdējais, no kura vajadzēja izvairīties jau mājās pārnākušam, bija tēva skatiens. Tēvs viņam nekad neaizliedza medīt: Liesmai bija sekojis brālītis Borstrils, mammas klepus nebija atkāpies, un viņa vairs nevarēja mazgāt veļu, bet visiem vajadzēja ēst… Kaut arī visi šie apsvērumi bija skaidri un saprotami, tēva acis tik un tā pauda izmisumu un sakāvi, un, lai tikai nevajadzētu pieskarties dēla pārnestajam medījumam, viņš allaž apgalvoja, ka nav izsalcis, tā apdraudēdams ne tikai savu dvēseli, bet arī miesas veselību. Kaimiņi ātri vien ievēroja, ka viņu mājās badu nemirst, — galu galā to vēstīja cepeša smaržas, kas plūda no viņu skursteņa pāri sūnām un papardēm apaugušajam jumtam, tā nu bieži pie viņu durvīm piestāja kāds lūdzējs.

Katru nakti Rankstrails devās uz rīsa laukiem. Ne katru nakti viņam izdevās ko nomedīt. Viņš iemācījās atminēt mežsargu pārvietošanos pēc pūču neskanīgajiem kliedzieniem. Pats viņš iemācījās staigāt tik klusu, lai pūces pārlieku nesatrauktos un ar saviem kliedzieniem nenodotu viņa klātbūtni mežsargiem.

Viņš iemācījās pretoties miegam, aukstumam, stingumam, kas pēc ilgas un nekustīgas stāvēšanas ūdenī pārvērta kājas nejūtīgos kokgabalos. Viņš iemācījās peldēt kā varde, jo tikai tā varēja izdzīvot tad, ja kādas no slūžām sabojājās un ūdens līmenis strauji cēlās, vai arī tad, kad rudens lietavas pārvērta rīsa laukus dziļos dīķos. No resna vītola zara viņš pagatavoja jaunu ieroci, kas, raidot asas smailes, spēja sasniegt upuri daudz lielākā attālumā: tas bija neliels, tikai trīs pēdas augsts medību loks. Izliekuma pašā vidū Rankstrails iegrieza savu R burtu. Loku viņš turēja paslēptu ozola dobumā ārpus pilsētas mūriem. Kā lingotājs viņš no sākta gala bija nepārspējams, bet loka šāvējs no viņa sanāca labs, taču ne izcils. Māsa Liesma, tikko viņš tai bija ierādījis, kā ar šo ieroci rīkoties, tūdaļ viņu pārspēja veiklībā.

Gārņi, dzēses, reizēm arī kāds trusis vai āpsis tika viņa mātei un arī apkaimes slimniekiem, maziem bērniem un grūtajām sievām; bet, it kā ar to nebūtu gana, vajadzēja barot ari Trako Rakstvedi. Lai paglābtu viņu ari no apmētāšanas ar akmeņiem, Rankstrails ieguva Arējā loka zeņķu labvēlību un paklausību, sadalīdams tos bandās un reizumis ņemdams līdzi savās naksnīgajās gaitās. Tikai tagad viņš atklāja, ka daudzi, arī par viņu vecāki puikas, baidās no tumsas.

Tumsa bija draudzīga un ērta, tumsa viņu ietīstīja kā mīkstā segā, tumsā viņš varēja kustēties droši un brīvi un oža viņu vadīja tikpat nekļūdīgi kā apjēga par formām un attālumiem dienas gaismā. Atklājums, ka no tumsas var baidīties, Rankstrailu apstulbināja — gandrīz tikpat ļoti kā secinājums, ka citiem atteikšanās no dažām miega stundām sagādā īstas mocības.

Rankstrails apguva laba komandiera pamatlikumus: dot tikai nedaudzas un skaidras pavēles, kas to izpildītājiem vienmēr būtu pa spēkam. Labs komandieris novērš kautiņus, nevienu nepazemo un neļauj to darīt arī citiem. Par spīti visiem piedienības likumiem un laižot gar ausīm visus pārmetumus un zākāšanos, Rankstrails savās bandās uzņēma ari meitenes, kas izteica šādu vēlēšanos (patiesībā gan tikai savu māsu Liesmu), — tā viņš gribēja tām sniegt jel kādu izvēles iespēju, jo, viņaprāt, jebkas, pat stundām ilga stāvēšana rīsu lauku ūdeņos, sirdij pamirstot bailēs no mežsargiem, bija nesalīdzināmi labāk par nenovēršamo veļasmazgātāju likteni, kas gaidīja ikvienu šejienes sievieti.

Pirmajā reizē, kad Liesma pievienojās viņu pulkam, Rankstrailam vajadzēja viņai ierādīt, kā rāpties augšup pa sienu un kā to pārvarēt. Liesma mūrim pāri tika, taču šajā pirmajā reizē tas aizņēma visai daudz laika, daži no puikām zaudēja pacietību, un nepacietība papildināja sašutumu par to, ka piedzīvojumu maitā skuķa sabiedrība.

— Ko var gribēt no tādiem, kam vecāki ir rētainā un muļķis, kas nevienu citu nav varējis noprecēt… — nomurmināja kāda balss.

Rankstrails arī tumsā spēja noteikt, kurš tas bija. Viņa prātā eksplodēja naids un niknums. Viņš apjēdza, ka šoreiz nespēs, kā parasti, apstāties brīdī, kad pretiniekam parādās pirmie zilumi un tas lūdz žēlastību. Šoreiz viņu nespēs apturēt nekas, ne asinis, ne drūpoši kauli. Viņš gribēja tikai vienu: aplikt rokas ap runātāja kaklu un žņaugt, žņaugt, līdz tas vairs nekad nevarēs izdvest nevienu apvainojumu.

Taču viņš pat nepaguva izkustēties no vietas.

■m

Viņu apturēja Liesmas izsmējīgā balss:

— Dievi katru soda citādi: manai mammai tika apdedzinājuma rēta, bet tavējai piedzima tukšprātiņš dēls, — viņa līksmi nočukstēja. — Un tici man, tas ir daudz ļaunāk. Manas mātes dzīvē bija laiks, kad rētu viņai nebija, un arī peklē viņu vairs nededzinās. Bet tavā dzīvē nav bijis ne brītiņa, kad tu nebūtu bijis muļķis.

Visi sāka smieties un spurgt, spiezdami mutei priekšā plaukstas, un Rankstrails atguva elpu. Dusmas noplaka. Un ar katru nākamo brīdi tās šķita bezjēdzīgākas un neldzīgākas. Viņš nodomāja, ka nevar taču nogalināt visus stulbeņus, ko satiks savā ceļā, — vajadzēs iemācīties darīt tā, kā tikko bija darījusi Liesma: panākt, lai tie paši sajūtas kā pēdīgie muļķi, un tad arī mamma nebēdāsies, jo viņa taču bēdājās ik reizi, kad viņš kādu piekāva. Viņš pats sev nosolījās vairs nekauties, nemaz neuzsākt kautiņus — šajā naktī viņš bija sapratis (un no šī atklājuma viegli sareiba galva un sametās nelaba dūša), ka spētu nogalināt.

No māsas Rankstrails iemācījās ne tikai to, kā izaicinājumam atbildēt ar vārdiem, nevis dūrēm; Liesma viņam iemācīja arī censties nodarīt pēc iespējas mazāku kaitējumu dzīvniekiem. Tika nolemts neaiztikt ligzdas, kad tajās ir mazuļi, un nenogalināt mātītes, bet gadījumos, kad medījuma dzimums nav skaidrs, labāk no tā atteikties. Rankstrails bija spiests atzīt, ka Liesmas ierosinātie likumi ir saprātīgi: ja nebūs olu un jaunu perējumu, pavisam drīz arī gārņu un dzēšu būs mazāk, un tas kaitēs tikai pašiem medniekiem.

Tāpat kā bija visai smagi apzināties jebko, kas darīja viņu atšķirīgu no pārējiem, Rankstrailam nebija viegli atzīt arī to, ka visi citi, ieskaitot Liesmu, medījumu pamana kādu mirkli vēlāk. Patiesībā būtu pareizāk teikt, ka viņš pats medījumu pamanīja kādu mirkli agrāk par citiem. Spēja jau iepriekš zināt vēl nenotikušo, kā toreiz, kad viņš bija uzminējis dāvinātā medus podiņa saturu, vairs nekad un nekādos apstākļos neizpaudās — bija tikai viens izņēmums: tie brīži un stundas, kad viņam rokā bija ierocis. īsu mirkli pirms viņa acis ieraudzīja radību, kam bija lemts kļūt par medījumu, viņš jau zināja, kur un kāda tā būs.

Nebeidzami garajās ziemās, no kurām neviena tomēr nekļuva par pēdējo, pateicoties Rankstraila slepus piegādātajiem žagariem, Trakais Rakstvedis šķaudīdams un šņaukādamies skaidroja, ka Daligarā tāpat

kā Varilā ķēniņa tronis daļēji tiek mantots un daļēji tiek iegūts vēlēšanu ceļā. Ķēniņu ievēlēja, un šādās vēlēšanās par kandidātiem un balsotājiem varēja būt vienīgi vīri, kas nāca no ievērojamām aristokrātu ģimenēm. Bieži, taču ne vienmēr un ne obligāti par ķēniņu kļuva iepriekšējā ķēniņa dēls. Ja valdniekam bija vīriešu dzimuma pēcnācējs, tas tika uzskatīts par galveno pretendentu uz troni, ja vien ar savu rīcību vai raksturu neradīja iemeslu šaubām vai arī ja nebija vēl kāds cits kandidāts, kurš izcēlies ar īpašiem nopelniem. Izņēmums no šī likuma bija Ardvins — ģenerālis, kuru par ķēniņu vienbalsīgi ievēlēja tad, kad viņš bija patriecis orkus un izglābis to, kas vēl bija atlicis no Daligaras pēc tam, kad valdošais ķēniņš pilsētu bija pametis likteņa varā un pats aizbēdzis uz Aljilu, nepieejamo un neieņemamo pilsētu, kura kā vanags slēpās augstu Ziemeļu kalnos. Ardvins nepiederēja pie pilsētas aristokrātijas un negribēja arī, lai tai piederīgi būtu viņa pēcnācēji, tāpēc tie, slēpdami savu izcelsmi, iejuka tautā.

Taču pēc Ardvina viss pamazām ieslīga arvien dziļākās neizlēmības un nespējības dūņās, un nu, izvēloties valdnieku, vairs nemeklēja tādu, kurš būtu ķēniņa goda cienīgs, bet gan izraudzījās to, kurš būtu mazāk neldzīgs, ne tik uzkrītoši dumjš un salīdzinoši ne tik dramatiski trulprātīgs, — un par to tad arī tika balsots. Viduvējība kļuva par priekšrocību un neapdāvinātība par likumu.

Grāfiste grima sarežģījumu purvā, kura akači bija neatrisinātas problēmas un viegli paredzamas un pat novēršamas katastrofas, kas atkārtojās tikpat regulāri un nemainīgi kā gadalaiki. Nākamajos pavasaros, kad atgriezās saule un jaunas dzīvības siltumā no olām izšķīlās miljoniem odu, Trakais Rakstvedis mēdza stāstīt, ka apūdeņošanas kanāli grāfistē netika uzturēti pienācīgā kārtībā, tāpēc katru otro vasaru lietus trūkums izraisīja iznīcinošu sausumu; tāpat viņš teica, ka nekoptie meži un krūmāji bija par iemeslu tam, ka Dogonas gultnē nokļuva pārāk daudz kritalu, zaru un citu gružu, kuru dēļ katm otro gadu rudens lietavas izvērtās par postīgiem plūdiem. Aukstajos ziemas mēnešos, kad kvēlošas ogles palika gailam pavardos visu nakti, gadījās, ka dzirkstele aizskrien līdz mājokļa sienai un aizdedzina salmus, ar kuriem bija aizbāztas šķībo un satrupējušo baļķu spraugas. Nabadzīgajos ciemos mājeles slējās cieši cita pie citas, jo tikai bagātnieki var atļauties lielus plašumus, — tā nu liesmas, rijīgas un nežēlīgas, skrēja tālāk no mājas uz māju gluži kā posta eņģeļi, un no rīta dzīvi palikušie, skaitīdami mirušos un aprēķinādami zaudējumus, ne tikai žēlojās par ļauno likteni, bet arī meklēja nelaimes vaininiekus. Kā visu likstu un nelaimju iemesls tika minētas elfu burvestības vai raganu ļaunprātības, jo šie nešķīsteņi tak nespēj vien piesātināties ar cilvēku dzimumam uzsūtīto postu, tiem nepietiek ar sausumu, badu un plūdiem. Un pēc katras posta dienas cilvēku dzimums zvērēja, ka nokārtos rēķinus ar tiem, kuri būrušies un pesteļojuši, — atriebsies tiem ar uguni un tēraudu. Ar uguni, tēraudu un sāpēm.

Bet vasarās, kad krusas birumi mijās ar kveldējošu sauli, kas nokaitēja ielas, Rakstvedis ķērās pie jaunas tēmas un beidzot skaidroja, kā gan tas gadījies, ka pēc veselas virknes ķēniņu, kuri cits ar citu sacentušies neldzībā un ģeķībā, pilsētas Inkvizitoram Erlīnam izdevies sagrābt visu civilo un militāro varu, kaut arī ķēniņš Aturds Piektais vēl bija dzīvs.

Kad Aturds nomira, Erlīns bija pietiekami gudrs, lai pats sev piešķirtu Valdītāja un Tiesneša titulu, kas tomēr neskanēja tik biedējoši kā Inkvizitora vārds. Tagad visa vara bija viņa rokās. Par ķēniņu kļūt viņš tomēr nevarēja: visi jau pārāk labi pazina viņa cietsirdību, tāpēc uz ievēlēšanu nebija ko cerēt. Nebija nevienas pietiekami ievērojamas pilsētnieku vai aristokrātu ģimenes, kurai vismaz kāds tuvinieks nebūtu nokļuvis uz moku rata, zem bendes cirvja vai uz nezināmu laiku nozudis pazemes cietumos. Bet Erlīns nezaudēja dūšu, viņš vienkārši atcēla vārdu ķēniņš un aizliedza to lietot. Viņš atcēla ķēniņa varu kā tādu un pasludināja, ka ķēniņa ievēlēšana un valdīšana ir tikai gluži liekas pagātnes paliekas; tiem, kuri kopa zemi un mežus, strādāja darbnīcās un veikaliņos, viņš atņēma īpašumus un nodeva centralizētā grāfistes valdījumā, bet ikvienam, kam vēl kāda mantība bija atlikusi, uzvēla plecos nepanesamu nodokļu slogu; oponentiem un tiem, kurus tikai turēja aizdomās par nepakļāvību, viņš uzbruka kā traks suns, un valsts ieslīdēja tik staignā un neizbrienamā postā un trūkumā, kāds nebija pieredzēts kopš orku laikiem.

Aizbildinoties ar tiecību uz jaunu laikmetu, Valdītājs un Tiesnesis pat pavēlēja nojaukt krietnu daļu senās ķēniņa pils un tās vietā uzbūvēt dīvainu ēku bez arkām, bez kolonnām, bez kontrforsiem — asimetrisku monolītu blāķi, kas atgādināja termītu pūzni. Jaunajai pilij trūka jelkādu rotājumu, sienas bija vienādi augstas, nebija ari iekšējo dārzu un pagalmiņu, tāpēc ēkas iekšienē bija neskaitāmas aklas telpas, kurās nebija logu un pat ne vēdināšanas lūku. Rankstrailam tas nešķita īpaši svarīgi, taču Rakstvedis uzsvēra, ka šīs pils būve esot bijis svarīgs lūzums — veids, kā pavēstīt, ka viss agrāk celtais un radītais ir tikai drazas. Tas, kurš noliedz pagātni, nogalina nākotni, teica Rakstvedis. Un Rankstrails, pacietību zaudējis, pamāja un mēģināja aizlavīties: reizēm vīreļa runās varēja uztvert arī kādu loģisku pavedienu, taču, kad viņš uzsāka ierasto dziesmu par nogalināto nākotni, bija skaidrs, ka nu sāksies gaudas un žēlabas, kuru klausītājam bija jābūt apveltītam ar lielākām izpratnes un iecietības rezervēm. k

Sarunu tēma, kas visbiežāk parādījās rudeņos, kad vējš nesa sev līdzi tikko spiesta, vēl nenorūguša vīna smaržu, bija Valdītāja un Tiesneša spējas un talanti: starp tiem, Rakstvežaprāt, bija jāmin ievērojamas valodu zināšanas, šādas tādas nekromantijas prasmes un, iespējams, arī izgudrotāja dotības. Tiesnesis regulāri rekvizēja lielus daudzumus miežu un kviešu, no kā gatavoja paša izgudrotu mikstūru, kura, uzlieta uz ložņājošo jasmīnu un glicīniju saknēm, lika šiem augiem ziedēt visu gadu brīnumaini kupliem ziediem, kas izplatīja uzmācīgi stipru un sevišķi saldu smaržu. Savukārt no sapūdēto ābolu kravām tika destilēts dzidrs šķidrums, kurš reibināja stiprāk par vīnu un kuram pievienojot jasmīnus, tika gatavots parfīms. Šīs smardes pārdeva par dārgu naudu: tās ne tikai spēja nomākt cilvēku un ielu nelāgās smakas, bet arī, kā runāja, samazināja iespēju krist par upuri kādai no nāvējošajām sērgām (bet Tiesneša valdīšanas laikā sērgas arvien nežēlīgāk pļāva ļaužu dzīvības, un tas nepārprotami liecināja, ka spēkā pieņēmusies raganu un elfu cilts ļaunprātība), — vajadzēja tikai tās uzpilināt uz mutautiņa un turēt to priekšā sejai. Parfīmu pildīja mazās, caurspīdīgās pudelītēs un krāva grēdās daudzajās bezlogu istabās Tiesneša pilī. Šī prece bija pieprasīta līdz pat Zināmo zemju robežām un ļāva Tiesnesim piepildīt lādes un izrotāt tērpus ar neiedomājamu daudzumu dārgakmeņu un zelta.

Varbūt, ja Trakais Rakstvedis savus stāstus nepārtrauktu ar sīkiem smiekliņiem, izbrēcieniem un savādiem lēcieniem, tie izklausītos ticamāk. Arī paradums noteiktiem jautājumiem pievērsties kādā noteiktā gadalaikā neliecināja par prāta veselību. Kad Rakstvedis runāja par stratēģiju, viss bija saprotami, bet visu pārējo Rankstrails klausījās tikai plikas pieklājības pēc, pie reizes vārīdams vecajam vīram kurkuļu virumu vai prātā atkārtodams skaitļu gudrības un alfabētu. Doma, ka ne jau visas pasaules nelaimes ir elfu un raganu ļaunprātības augļi, Rankstrailu valdzināja ar savu loģiskumu: ja jau šie elfi un raganas patiešām izraisa visas nelaimes, tad tiem jābūt apveltītiem ar īsteni pašnāvniecisku muļķību, jo visas likstas viņiem pašiem uzbruka pirmajiem (nemaz nerunājot par to izraisīto cilvēku atriebību), — taču šī teorija tik ļoti atšķīrās no vispārējā viedokļa, ka Rankstrails to atmeta kā neticamu un muļķīgu.

Ceturta nodaļa

Tā viss turpinājās gadu no gada, līdz Borstrils iemācījās staigāt.

Tad piepeši viss sāka grūt un brukt. Māte zaudēja ilgajā cīņā ar nebeidzamo klepu, un ap to laiku cīņu ar šo pašu ienaidnieku uzsāka arī tēvs. Divus gadus pēc mātes nāves Rankstrails kļuva par algotni. Viņš rtebija atradis nevienu citu iespēju, kā turēt sev pašam un debesīm doto zvērestu, ka nekad nepieļaus, lai viņa vistuvākie cilvēki ciestu badu.

Dienā, kad Rankstrails pameta Ārējo loku, lai dotos pieteikties algotņos, viņš bija piecpadsmit gadu vecs.

Viņš devās projām naktī, ne no viena neatvadījies, jo tēvs viņu aizturētu, ja vien zinātu, kādu lēmumu viņš pieņēmis. Arī Liesma, kura vienmēr un visur bija viņa sabiedrotā un līdzzinātāja, šoreiz bija atstāta neziņā, jo arī viņa nebūtu pieļāvusi tik neprātīgu soli.

Alga bija burvju vārds, kas bija savalgojis pavisam jauniņo algotni, mudinot to pamest mājas un savus ļaudis un gluži kā zaglim doties projām tumsā. Rankstraila tēvs bija slims un varēja atlabt vienīgi tad, ja viņam būs pietiekami daudz ēdiena un kāds grasis, ko samaksāt aptieķniekam.

Tēvs ēda pavisam maz; tieši tāpēc viņam bija piesities neārstējamais klepus. Tiem, kuri ēd katru dienu, šī slimība neuzbrūk. Rankstraila tēvs necieta, ka viņa bērni ir izsalkuši. Viņi malumedībās iegūto laupījumu drīkstēja ēst — viņš to nebija aizliedzis. Viņš to nekad neaizliedza. Taču neaizliegt un atbalstīt nebūt nav tas pats.

Kad vakariņās bija gārņa cepetis, tēvs cēlās no galda un nodurtu skatienu, kāds ir tikai sakautajiem, gāja apsēsties uz sava bluķēna. Tur viņš sēdēja līdz pašai rītausmai un darināja brīnišķīgus kokgriezumus, par vairumu no kuriem pircēji viņam neko nesamaksās.

Ari pēc mātes nāves, gūstot šādus tādus ienākumus gan no tēva galdnieka darbiem, gan no Rankstraila malumedībām, ģimenei nebija klāj ies necik sliktāk kā citām Ārējā lokā. Bet tad kādu nakti tēvs sāka klepot, un klepus neatkāpās arī nākamajās naktīs. Reizē ar ziemu sākās arī drudzis: tas uzbnika un nelaida tēvu vaļā dienām ilgi, liekot savam upurim zaudēt spēkus un padarot to nespējīgu noturēt kaltu nedēļām ilgi. Aptieķnieks tēvam izrakstīja īpašus kumelīšu, beladonnas un baldriānu novārījumus un piekodināja pēc iespējas biežāk lietot uzturā teļa gaļas virumu, un tādējādi nelielie ģimenes ietaupījumi izsīka zibens ātrumā.

Nu Rankstrailam vienam pašam bija jāatrisina visas grūtības. Vispirms viņš nolēma medīt biežāk un vairāk. Taču vajadzība padarīja viņu nepiesardzīgu. Viņu nepieķēra medību laikā: viņa dzirde un oža bija pārāk asas, lai kāds mežsargs spētu viņu dabūt savos nagos. Bet reiz, gribēdams notvert savvaļas zosi, kurai bija uzglūnējis jau daudzas naktis, viņš pārāk ilgi aizkavējās ārpus mūriem — pirmā rīta gaisma jau atspīdēja rīsa laukos, un vairs nebija iespējams slepus pārrāpties bastioniem. Rankstrails bija spiests atgriezties pilsētā pa vārtiem. Viņam būtu izdevies paslīdēt garām Arējā loka miegainajiem vārtsargiem, ja ne kāds izbadējies sesks, kurš uzklupa viņa tarbai, piesaistot uz mūriem stāvošo kareivju uzmanību un izraisot skaļus smieklus.

Viņam atņēma medījumu un aizveda uz sardzes māju. Sods bija divpadsmit pātagas cirtieni. Kad eksekūcija bija galā, viņam paskaidroja, ka šādus miesassodus piespriež tikai vienreiz: ja viņu vēlreiz pieķeršot nodarbojamies ar malumedniecību un ieraudzīšot no šīs dienas cirtieniem palikušās rētas, viņš tikšot patriekts no pilsētas. Ar visu ģimeni. Laukā. Varila viņam bija atļāvusi mitināties savu mūru aizsegā, taču tam, kurš nevēlas cienīt likumus, te nav palikšanas — tāds lai vācas projām un atrod kādu citu labāku vietu, kur nosprāgt.

No sardzes mājas Rankstrails izgāja grīļodamies un saļima zemē. Tur viņš gulēja, līdz saule, ledaina ziemeļu vēja pavadīta, pacēlās augstu virs pilsētas.

Kauns darīja sāpes neizturamas.

Tēvs nomirtu, ja uzzinātu. Rankstrails zvērēja notikušo nevienam nemūžam neatklāt. Pat Liesmai ne. Neviens nekad neuzzinās. Gan jau brūces zem drānām viņš paslepus saārstēs pats.

Taču kā lai tagad sagādā ēdamo? Riskēt viņš vairs nedrīkstēja. Bet bez medījuma viņa mājās visi nomirs badā.

Tieši šai brīdī garām gāja saucējs un visiem, kam vien bija ausis, atgādināja, ka Daligaras grāfiste, līdz kurai mērojams tikai divu dienu ceļš, atkal izsludina uzņemšanu algotņu spēkos, ko oficiāli dēvē par vieglo kavalēriju un vieglo infantēriju. Tā bija noticis jau pirms astoņiem gadiem, kad briesmīgs elfs — Nolādētais elfs — bija ieradies pilsētā un slaktējis tur vistas, vīriešus, bērnus, kanārijputniņus, iespējams, arī kaķus, govis, aitas, kazas, aunus un zelta zivtiņas strūklaku baseinos. Rankstrails šo stāstu jau bija dzirdējis tolaik, kad piedzima viņa māsa Liesma, un klusībā sev jautāja, vai Daligara ir tāda pati pilsēta kā pārējās vai arī viens vienīgs lopu tirgus. Trakais Rakstvedis viņam bija izklāstījis arī savu notikumu versiju: elfs, vēl pavisam bērns, pilsētā tikai atdzīvinājis kādu vistu, un tādējādi kaut vienu reizi nāves skumjas atkāpušās. Šis bezjēdzīgais notikumu pārstāsts Rankstrailam noderēja par galīgo pierādījumu tam, ka vecā vīra runām ticēt nedrīkst.

Bija aizritējuši astoņi gadi, taču elfs joprojām nebija notverts. Varbūt tas bija nobeidzies dabiskā nāvē, bet varbūt to bija nogalējušas bailes no daudzajiem varoņiem, kas tam dzina pēdas, — katrā ziņā elfs vairs nevienam uzbrucis nebija.

Šoreiz rekrutēšana notika Melno laupītāju dēļ — tie bija bandīti, kas siroja dienvidu stepēs.

Zēns dzirdēja vārdu alga, kuru saucējs prasmīgi ievija katrā teikumā, — dzirdēja to tā, kā izslāpušais dzird ūdens pilienu nokrītam un nočūkstam uz nokaitēta akmens. Sirds vai lūza, domājot, ka vajadzēs pamest mājas, taču naudas vilinājums bija neatvairāms kā burvestība.

Rankstrails zināja, ka lielā auguma un pirmās bārdas pūkas dēļ var uzdoties par jaunu vīrieti, un neviens pat nepamanīs, ka viņš ir tikai puika, gandrīz vēl bērns, — un tātad viņu algotņos pieņems. Pēc gadiem ilgajām sarunām, pareizāk, pēc gadiem ilgajiem Trakā Rakstveža monologiem viņš visai labi pazina Daligaras grāfisti un tās karaspēku. Sīkākas ziņas Rankstrails ieguva, pret kādu nieku ēdamā iemainīdams tās no kāda ubaga, kurš kvernēja turpat netālu un apgalvoja, ka esot rados ar dažiem algotņiem. Rankstrailam bija aizdomas, ka patiesībā ir runa par dažiem dezertieriem, taču, lai arī kādu ceļu šīs ziņas būtu nākušas, tās izrādījās nesalīdzināmi noderīgākas, reālistiskākas un ticamākas par tām, ko sniedza daligariešu saucējs.

Kā jau iepriekš bija teicis Rakstvedis, algotņus iedalīja vieglajos kājniekos un vieglajā kavalērijā, un par vieglajām šīs vienības sauca, jo vieglas un lētas bija to ķiveres un bruņas, kas darinātas no metāla plāksnēm, kniedēm un ģērētas ādas. Visu kopā saturēja ādas siksnas vai kaņepāju auklas, bet, kad šīs saites nodila, kareivji paši tās aizstāja ar to, kas pagadījās pa rokai, — ja nebija kaņepāju vai ādas, tika izmantotas vēršu cīpslas, kas parasti turēja kopā nokauto orku un laupītāju bruņas, tā nu beigu beigās vieglās kavalērijas un vieglās infantērijas kareivji pēc skata un pēc smakas diez ko neatšķīrās no ienaidniekiem, ar kuriem cīnīties bija to galvenais uzdevums.

Bruņas bija vieglākas, tāpēc arī sliktāk sargāja: tās ne vienmēr spēja aizkavēt zobenu cirtienus, arī no neliela attāluma raidītas bultas un šķēpi tām triecās cauri, un katra otrā smaile ieurbās miesā. Toties šādās bruņās tērptie varēja pārvietoties tikpat ātri kā ienaidnieki, un tāpēc algotņu pulks cīnoties varēja izmantot stratēģijas, kas nekādi nebija piemērotas regulārās armijas vienībām. Tāpēc algotņus sūtīja uz Zināmo zemju robežām stāties pretī orkiem austrumos un Melnajiem laupītājiem dienvidos, kad lauku sētas dega ugunīs, bet grāfistes pavalstnieku galvas dekoratīvos nolūkos tika spraustas uz mietiem.

Kad bija pavisam slikti, algotņi bēga; oficiāli to gan sauca par atkāpšanos, un par bēgšanu nesodīja, ja vien tai sekoja jauns uzbrukums un kāda uzvara. Pamatojums bija visnotaļ saprātīgs: aizbēdzis karavīrs paliek dzīvs un pēcāk var turpināt karot. Kad algotni nogalināja, viņa miesu pameta turpat, kur tas bija pakritis. Pulka biedri, ja vien nebija pārāk aizņemti bēgot, uzbrūkot, skrienot vai lamājoties par laikus nepiegādāto ēdmaņu un nesamaksāto algu, varēja kritušajam izrādīt labvēlību un izrakt kapa bedri, un pat uzlikt uz tās kādu piemiņas zīmi. Ja mirušajam bija sieviete un šī sieviete bija tam dāvājusi bērnus, tad karabiedri reizēm savāca un nosūtīja tiem mirušā mantību, — taču teorētiski algotņiem bija aizliegts pagādāt sev sievieti. Algotņi nedrīkstēja precēties. Ne jau tikai tāpēc, ka tie, kuriem būtu ģimene, pārlieku censtos saudzēt savu dzīvību. Vienkārši šādiem ļaudīm labāk bija palikt neprecētiem.

Lai varētu iestāties algotņu vieglajā kavalērijā, bija vajadzīgs zirgs, tātad pirmā pakāpe bija infantērija.

Kājniekos ierindoja ikvienu, kurš tik zemu vērtēja savas tiesības uz izdzīvošanu, ka vēlējās šai pulkā iekļūt. Neviens neinteresējās par rekrūša izcelsmi, vārdu un agrākajos gados piedzīvoto. Alga bija piecpadsmit vara monētu un viens sudraba dālderis ik pēc trim mēnešiem: reizēm gan algu izmaksāja ar novēlošanos, reizēm izmaksāja tikai daļēji un reizēm neizmaksāja nemaz, bet bija arī reizes, kad viss tika samaksāts īstajā brīdī un pilnā apjomā. Visa pirmā gada alga tika izmaksāta uz priekšu, lai jaunkareivis varētu nopirkt sev bruņas, ķiveri, kājsargus, zobenu un vismaz vienu dunci, loku un arbaletu. Bultas visi iemanījās izgatavot paši — lai ietaupītu. Patiešām, lai arī cik sliktas kvalitātes, nesaderīgs un jau citu vīru iepriekš lietots būtu šis ekipējums, ar viena gada algu bieži vien nepietika, lai to visu nopirktu, un augļotāju aizdevumu procenti bija vēl vienas no briesmām, kas pastāvīgi apdraudēja algotņus tāpat kā orku raidītās arbaletu šautras un laupītāju viltīgie slēpņi.

Kā Rankstrails saprata, visu vieglajai infantērijai piederīgo dzīves pamatu pamats bija cerība: cerība netikt nogalinātiem, cerība saņemt algu, cerība, ka pārtiku izsniegs un tā nebūs ne pārāk trūcīga, ne pārāk iepuvusi. Cerība, ka pašu taisītās bultas nesalūzīs, nenovirzīsies no mērķa, to smailes neizrādīsies pārāk vieglas un apturēs laupītājus un orkus, iekams tie paspēs raidīt savas nolādētās šautras — kārtīgu kalēju kaltas, ar dzelzs vai tērauda smailēm, izšautas no pamatīgiem, īstu meistaru darinātiem arbaletiem.

Līgums bija jāslēdz uz piecpadsmit gadiem. Ja pirms šī termiņa beigām kāds mēģināja aizlaisties, viņu notvēra un pakāra. Savukārt tos, kuri iedomājās bēgt jau pirmajā gadā, proti, laikā, par kuru jau bija saņemta alga, — tos arīdzan sodīja ar nāvi, tikai pacenšoties, lai tā būtu lēna un sāpīga. Tāds pats sods — nāve —, bet sasniegta, liekot liekā vēl radošāku pieeju un ilgākas mocības, bija paredzēta arī par sistemātisku nepaklausību, par bēgšanu, kurai sekojusi sakāve, vai, lai dievi pasargā, par dumpīgumu un sacelšanos.

Mazākiem pārkāpumiem bija paredzēti mazāki sodi — sākot ar pērieniem un beidzot ar sakropļošanu. Gandrīz nevienam neizdevās nodienēt piecus gadus un saglabāt sākotnējo pirkstu un zobu skaitu. Daligaras

■P

pilsētā pastāvīgi strādāja piecpadsmit bendes, un trīs no tiem nodarbojās tikai ar algotņiem.

Pēdējo nakti mājās Rankstrails gulēja nemierīgā miegā — tajā ielauzās drūms sapnis, kurā rādījās vilka rīkle. Viņš pamodās krietni pirms rītausmas, tumsā saoda savējos, un skumjā doma, ka tagad tie jāpamet, gandrīz laupīja viņam spēkus. Neveikli saīsinot krekla piedurknes, viņš bija ieguvis pietiekami lielu auduma gabalu, lai uz tā ar oglīti varētu izklāstīt savus nodomus lasītpratējai Liesmai un viņa visu varētu paskaidrot tēvam un brālim.

Kad Rankstrails izgāja no Varilas, svīda gaisma. Viegla migliņa klāja pasauli, un Rankstrailam šķita, ka viņš dodas dziļāk sapnī. Kad saule jau bija augstu debesīs un migla izklīda, zēns atskatījās un uzlūkoja pilsētu, kura slējās tik varena un majestātiska; rīsu laukos ūdeni aizsedza jaunie zaļie dzinumi, biezi saauguši un maigi, tie radīja iespaidu, ka ap pilsētu izritināti neizmērojami plaši, mīksti paklāji.

Sirds bija sažņaugusies bezkrāsainās skumjās, kam viņš pat neprata atrast nosaukumu. Pamest tēvu, Liesmu un Borstrilu — tas nospieda smagi kā svins. Turklāt, ja nebūs Liesmas, kam gan viņš stāstīs visu pieredzēto un kas to stāstīs viņam? Un Borstrils — brālītis nesen bija iemācījies runāt, un Rankstrailam jau patika klausīties viņa tērgāšanā. Arī Borstrils kā pašu pirmo vārdu bija izrunājis Aail.

Liesma bija lieliska loka šāvēja, taču medībās iet viņa nevarēja. Kādu gārni izdotos nomedīt arī viņai, taču, ja mežsargi viņu pieķertu, būtu gaidāmi pātagas sitieni. Liesmai bija tikai desmit gadu, turklāt viņa bija meitene. Sievišķi ir daudz smalkāki un trauslāki par vīriešiem. Un vispār meitenei tikt mežsarga pieķertai un saņemt pērienu būtu daudz ļaunāk.

Arī Liesma prata rakstīt: Rankstrails bija panācis, lai, tāpat kā iepriekš izmantojot ielas putekļus par tāfeli, Trakais Rakstvedis iemāca burtus arī viņai, bet Rankstrails nebija drošs, vai viņa prombūtnes laikā māsa turpinās vingrināties un apgūt jaunas zinības.

Taču vārdam alga piemita pārāk liels burvju spēks, tas vilināja kā uguns naktstauriņus. Ik reizi — un tādu bija daudz —, kad viņš jau grasījās apstāties un griezties atpakaļ, prātā pavīdēja šis vārds. Alga nozīmēja,

Ј

ka viņš saņems to, kas pienākas, un nepārkāps nevienu likumu, — ja nu vienīgi to, ka puikām vajadzētu palikt mājās, nevis iet karot.

Par šo algu viņa tēvs varēs nekaunoties nopirkt ēdienu un pamazām, pamazām sākt atdot parādu aptieķniekam.

Ceļā pagāja trīs dienas. Viss gājiens bija nemitīga staigāšana turp un atpakaļ: palaikam viņš pārdomāja un griezās riņķī uz Varilas pusi, jo taisnība jau bija — naudu patiešām vajadzēja, bet tikpat skaidrs bija tas, ka viņš gatavojas pastrādāt neprātību. Lāgiem viņš piestāja, lai pamedītu, lai padomātu, lai sameklētu ūdeni, lai pavērotu mākoņus, un to visu viņš darīja, nezaudēdams cerību, ka pie apvāršņa parādīsies tēvs vai Liesma, kas steigsies viņam pakaļ, — sākumā tie ķūs sīki punktiņi, tad īsti cilvēki, kas rāsies un kliegs, ka viņš esot zaudējis prātu un rīkojies kā pēdīgais nelga; viņi šķendēsies un lamāsies, bet viņš sāks raudāt, ūn tad viņi apskausies un visi kopā atgriezīsies mājās.

Bet pie apvāršņa neviens neparādījās.

Kaut arī iztērējis ceļā trīs dienas, viņš tomēr nonāca Daligarā. Pilsēta bija maza un neviesmīlīga, iespiesta starp diviem Dogonas atzariem, kas to ieskāva kā milzīgs aizsarggrāvis. Varila, pirmās rūnu dinastijas senā galvaspilsēta, kuras staltos namus un nocietinājumus sedza sniegbalts marmors, tika dēvēta par Gārni, un tā slējās uz pakalna, valdot pār apkārtējo klajieni, kas bija sadalīta rīsa laukos, ko citu no cita nošķīra mandeļkokiem apauguši dambji; savukārt Daligaru sauca par Dzeloņcūku, un tā bija īstenā Cilvēku zemes galvaspilsēta.

Daligara bija būvēta no sarkaniem, cepļos dedzinātiem ķieģeļiem, putekļaina, nelaipna un īdzīga tā slējās Tumšo kalnu ēnā. Pilsētas aizsargmūri bija zemi, bet stipri, visapkārt nospraudīti asiem pīķiem. Tā atradās uz salas starp divām Dogonas attekām, un pār katru no tām slējās paceļamais tilts. Pie vārtiem bruņoti sargi stāvēja tik cieši, it kā pilsēta arī patlaban ar kādu karotu. Atšķirībā no Varilas, kurā ikviens varēja ieiet un no kuras tikpat brīvi varēja iziet, Daligara tika sargāta kā zelta pilna lāde, kaut arī izskatījās, ka zelts jau sen izsīcis. Tie, kuriem bija tas gods šai pilsētā dzīvot, to pamest nedrīkstēja, savukārt tiem, kuri te gribēja iekļūt, vajadzēja nopietnu iemeslu un prasmi savu vajadzību pierādīt.

Rankstrailu māca ne tikai bažas par grūtībām, kas viņu gaidīs nākamajos gados, protams, ja vien viņš spēs izturēt un izdzīvot, ne tikai sāpes par pamesto ģimeni, kuras sūrstēja kā vaļēja brūce, — bija vēl kādas bailes, tumšākas un sarežģītākas: nelāgas aizdomas, ka saimnieks, kura rokās viņš grasās nodot savu likteni, neizceļas ar gudrību un taisnīgumu. Tā kā tēva klepus nebija ārstējams un aptieķnieka rēķinu vajadzēja apmaksāt šā vai tā, Rankstrails algotņos iestājās, taču apņēmies būt piesardzīgs. Viņš pārdos savu spēku, taču ne savu dvēseli.

Par Dzeloņcūku saukto pilsētu viņš sasniedza gaišā vasaras sākuma rītā. Gludi miežu un kviešu lauki mijās ar izspūrušiem saulespuķu laukiem. Vārpas vēl bija zaļas un zemas, un tām pāri līgojās neskaitāmi saulē tvīkstoši magoņu ziedi. Pāri tīnimiem vējā laidelējās bezdelīgas, un to lidojums bija jautri mainīgs un svaidīgs, jo ķeramo kukaiņu bija daudz. Rankstrails nolēma šī rīta gaismu un bezdelīgu līksmās lidas uzskatīt par veiksmes zīmi. Saules staros arī pilsētas sarkanie ķieģeļi ieguva zeltainu nokrāsu.

Daligarā valdīja gandrīz tikpat liels satraukums kā pirms astoņiem gadiem, kad te bija uzradies baismīgais elfs. Melnie laupītāji postīja un dedzināja dienvidu novadus, un pilsētnieki par viņiem vien runāja. Šie noziedznieki savus šausmu darbus bija uzsākuši nelielos bariņos, bet pamazām pārtapuši īstā karaspēkā. Tie nebija orki, tomēr to cietsirdība pieņēmās spēkā ar katru gadu, kā jau nereti notiek, kad nežēlība kļūst par spēli, kurā likmes aizvien jākāpina, un kad ikvienas bandas vadonis cenšas pārspēt pārējos kā sāncenšus turnīrā.

Lai varētu stāties pretī laupītājiem un pasargāt zemnieku saimniecības, visus, kas pieteicās, automātiski ieskaitīja algotņos, — bet visus šai gadījumā nozīmēja tikai nedaudz vairāk par nevienu, jo dienvidu sirotāju ļaunā slava tikai nedaudz atpalika no Nezināmo zemju orkiem. Neviens no sadrūmušajiem rekrutēšanas virsniekiem Rankstrailu par viņa vecumu lieki neizjautāja, tā nu viņš tika uzņemts vieglajos kājniekos.

Viņš saņēma astronomisku summu — astoņdesmit vara grašus un četrus sudraba dālderus — samaksu par iestāšanos un pirmo dienesta gadu, karojot Daligaras labā. Par šo naudu vajadzēja iegādāties visu nepieciešamo aprīkojumu, turklāt tas bija jādara labi žigli, jo jau tai pašā pēcpusdienā bija paredzēts doties uz dienvidiem, kur laupītāji bija nopostījuši ciemus un pakalnus.

Rankstrails klīda pa Daligaru uzbudināts un apstulbis. Šīs pilsētas putekļainās un netīrās ieliņas vijās kā murskulī sametušies pavedieni, un viņš tajās nemitīgi apmaldījās — salīdzinājumā ar šo vietu Ārējais loks ar visām savām skrandām šķita kas līdzīgs Leiputrijai. Ārējā lokā nabadzība allaž bija cerīga un trokšņaina, smaržu pilna, smaržu apsolījuma pilna. Varētu teikt, ka tur trūkums nekad nebija pilnīgs un galīgs: tas bija nevienmērīgs — reizēm bija, ko krimst, reizēm nebija, taču nekad nebija tā, ka nebūtu pilnīgi nekā. Galu galā vismaz varēja atrast kādu kāposta kacenu, kukurūzas vālītes serdi vai kartupeļu mizas, ko bija izmetuši tie, kam veicās tik labi, ka varēja atļauties izmest kacenus un serdes un mizot kartupeļus. Bet Daligarā nebija nekā. It visur bija manāms izmisuma pilns un blāvs posts, kam nebija nekā kopīga ar to krāsaino un skaļi klaigalējošo nabadzību, pie kādas bija pieradis viņš. Rankstrails redzēja bērnus, kuru āda bija tik plāna un nostiepta, ka zem tās bija jaušams katrs galvaskausa grumbulis, un viņu pārņēma šausmas, iedomājoties, ka nākamo ziemu šie bērni neizturēs. Viņš redzēja mātes, kuru skatiens bija tik tukšs, ka pie apziņas tās nespēja atsaukt pat viņu rokās brēkājošo bērnu raudas.

Kad šķita, ka drīz dūša pavisam saskries papēžos, Rankstrails ieraudzīja kādu pieaugušu sievieti, kura augumā nebija lielāka par mazu bērnu. Viņš to pazina. Viņš to bija redzējis bērnībā, kad tā bija grozījusi virs uguns gārņu pilnu iesmu.

— Rasa, — viņš to pasauca un tad, atcerējies dižkundzes vārdus, runāja ar mazo, skrandās tērpto sievieti tā, kā mēdz runāt ar kungiem. — Jūs esat Rasa, viena no rūķu cilts kundzēm!

Rasa apstājās un ilgi raudzījās uz viņu. Tad atplauka smaidā. Rankstrails nodomāja, ka, nosaucot kādu par kungu vai kundzi, šiem vārdiem reizēm ir lielāka vērtība nekā skanīgām monētām vai gluži par velti uzdāvinātam gārnim. Arī viņa to uzreiz pazina, kaut arī bija redzējusi tikai vienreiz, turklāt laikos, kad viņš bija bērns. Rasa viņam pastāstīja, ka pēc dižkundzes nāves uzskatījusi par labāku doties projām no Varilas, jo viņu vilinājušas (varbūt pareizāk būtu teikt maldinājušas) runas par Daligaras taisnīgumu, kas bija dzirdamas visās malās. Tagad jau bija par vēlu pārdomāt — to Daligara neļāva nevienam, taču katrā ziņā Varilas beztaisnīgums bijis tūkstoškārt labāks par Daligaras taisnīgumu.

Šai pēcpusdienā Rasa uzņēmās gādību par Rankstrailu un izvadāja viņu pa pilsētu.

Pusi savas naudas puisis izmantoja, lai nopirktu zobenu, lētāko no visiem, kas bija nopērkami. Kalējam šis ierocis bija sanācis nedaudz asimetrisks un nedaudz līks, tam bija koka spals un saskrambāts bronzas šķērsis, bet gala pogas nebija nemaz, jo tā jau bija nokritusi un pazudusi zobena ne pārāk spožajā pagātnē. Iepriekš tas bija piederējis kādam āviniekam, kurš piedzēries bija aizmidzis piesaulītē un dabūjis galu no saulesdūriena. Ierocis Rankstrailam bija par vieglu un par īsu, arī asmens bija aprūsējis — tomēr tas bija zobens. Šaujamloks un bultas viņam jau bija, tos viņš bija pagatavojis gārņu medībām, taču tie derēja, lai notriektu arī jebkuru citu dzīvu radību. Arī bruņas viņš jau bija uztaisījis pats, kā rotaļādamies, sapņodams, ka reiz būs viens no saulē mirdzošajiem bruņiniekiem, — viņš tās bija sameistarojis no pamazām savāktām Vidējā loka amatnieku metāla drazām, kuras bija sastiprinājis kopā ar kažokādu strēmelēm, kas bija iegūtas no visdažādākajiem malumedību upuriem — galvenokārt trušiem un āpšiem. Šo pūliņu rezultāts neapšaubāmi kaut nedaudz spēja sargāt viņa rumpi, taču skats bija drūms un baigs, un Rankstrailu tūdaļ iedēvēja par Lāci.

Atlikušo naudu Rankstrails nosūtīja tēvam. Rasa viņu aizveda pie šim uzdevumam vispiemērotākā vai varbūt visnepiemērotākā vīra, bet Rankstrailam vajadzēja tam uzticēties, jo citas izvēles nebija. Tas bija kāds smaržu tirgotājs, kurš gatavojās drīzumā doties uz Varilu un par saviem pakalpojumiem kā samaksu pieprasīja veselu sudraba dālderi, attaisnojumam minēdams grūtības, kas viņam būšot jāizcieš, starp Ārējā loka plikadīdām meklējot īsto cilvēku. Rankstrails par cenu nekaulējās, bet, turēdams rokā aprūsējušo zobenu, tērpies savās lāča bruņās, teica: ja šī nauda viņa tēvu nesasniegšot, tad viņi abi — Rankstrails un tirgotājs — noteikti satikšoties vēlreiz, kaut vai ledājos, kas plešoties pašā pasaules malā. Pavisam citāda gaisma pazibēja tirgotāja acīs, un Rankstrailam radās iespaids, pareizāk, pārliecība, ka tēvs saņems visu naudu līdz pat pēdīgam vara grasim.

Piektā nodaļa

Lielās steigas dēļ jaunkareivjiem bija jāiztiek bez mācībām un dresūras.

Tā nu Rankstrails devās ceļā jau nākamajā rītā pēc iestāšanās algotņu rindās, vasaras saulei spoži mirdzot dzidri zilās debesīs, kur šaudījās bezdelīgas un lēni peldēja reti mākonīši. Viņu bija tikai viena nodaļa, proti, divdesmit pieci vīri, rotas ceturtā daļa, un viņus pavadīja ēzelis, kas nesa maizi veselam mēnesim. Īstenībā tie nebija divdesmit pieci vīri, tie bija divdesmit četri vīri un puika, taču, ja arī kāds to manīja, tas neuzskatīja par vajadzīgu jaukties svešās darīšanās.

Nodaļu komandēja garš lamzaks ar pamatīgu degunu un kuplām, melnām ūsām; viņam bija apaļas acis, kas radīja nelielu līdzību ar baltajām govīm, kuras ganījās pie Varilas mūriem, taču izteiksme gan šim vīram bija mazāk apķērīga un mazāk draudzīga. Runājot komandieris pastiepa nedaudz garākus visus s un r, pēc kā Rankstrails sprieda, ka viņš nācis no ziemeļrietumu apgabaliem. Viņam bija arī pilns skaits cilvēku rases pārstāvjiem paredzēto zobu un pirkstu, un no tā Rankstrails secināja, ka komandieris ir vai nu liels veiksminieks, vai bezgala paklausīgs likumiem.

Jauniņais kareivis soļoja kopā ar pārējiem, pats pēdējais ierindā. Soļoja vēl ilgi pēc tam, kad nolaidās vakara krēsla. Viņš nekā nebija ēdis, un viņam nebija līdzi nekā dzerama. Blašķe bija viena no lietām, ko viņš nebija iedomājies nopirkt. Rīsa laukos slāpes varēja remdēt uz katra soļa, un viņa piecpadsmitgadīgajā prātā pat nebija pazibējušas aizdomas, ka pasaulē ir vietas, kurās ūdens trūkst.

Bija jau dziļa nakts, kad viņi beidzot apstājās ozolu mežā līdzās strautam.

Rankstrails nebija piekusis, jo bija pieradis dienām ilgi klejot pa rīsa laukiem, uzsākot savas gaitas pirms saules lēkta un beidzot krietni pēc rieta, taču viņš pārāk sen nebija neko ēdis un neko dzēris — un izrādījās, ka par izsalkumu briesmīgākas var būt tikai slāpes.

Tikko bija dota pavēle izjaukt ierindu, Rankstrails steidzās padzerties.

—    Ei, puikiņ, — viņam čukstēja kāds no kareivjiem, — nedari tā. Sakod zobus un pagaidi, līdz būs izdalīta maize.

Tas bija neliela auguma karavīrs ar prāvu degunu, kas agrākajos gados droši vien ne reizi vien ticis salauzts, un vairākās bizēs sapītiem matiem, kā tas pieņemts austrumu vīriešiem; viņam trūka visai daudz zobu un kreisā roka bija zaudējusi trīs pirkstus. Rankstrails viņā neklausījās. Viņš dzēra pārāk strauji, izvēmās un dzēra vēl.

Kad viņš beidzot atgriezās pie pārējiem, nodaļas komandieris jau bija izdalījis maizi: Rankstraila devu patlaban notiesāja trīs dižkareivji.

—   Vai tev ir kas iebilstams, puika? — noprasīja druknākais no trim. — Tas, kurš grib ēst, paliek savā vietā. Jo drīzāk iemācīsies galvenās gudrības, jo drīzāk pārstāsi būt tāds muļķis.

Rankstrails ar skatienu meklēja komandieri: tas gulēja akmens paēnā, mierīgi gremoja savu maizes ņuku un pat nepagrieza galvu uz viņu pusi, lai gan noteikti bija visu dzirdējis. Rankstrails, kuram bija visai ilga bandas barveža pieredze, šo vīru klasificēja kā neglābjamu stulbeni, jo īsts vadonis nekad nepieļauj netaisnības, jo sevišķi, ja runa ir par ēdamo, un tikai absolūts idiots var iedomāties vest karā zaldātu, kurš neturas kājās no bada un pazemojuma.

Vajadzēja tikt galā pašam. Kauties būtu riskanti: ja viņš kautiņā zaudēs, tad uz visu atlikušo laiku tiks apzīmogots kā zaudētājs; bet, ja uzvarēs — kas gan būtu maz ticami, tomēr ne neiespējami —, šie vīri viņam agrāk vai vēlāk atmaksās, varbūt pat samals viņu miltos. Taču nedrīkstēja arī necīnīties, jo citādi viņš vairs nekad nevarēs pretendēt uz kādu nieku cieņas. Bija jāatrod cits paņēmiens.

—    Ei, puikiņ, liecies nu mierā! — teica bižainais karavīrs, lauzdams savu maizi. — Nāc, es tev iedošu gabalu no savējās. Dalīsim uz pusēm. Ja košļāsim pietiekami lēni, liksies, ka esam dabūjuši, cik pienāktos…

Rankstrails neklausījās. Viņš neņēma piedāvāto maizes gabalu. Viņš aizgāja un nogūlās zem tālākā no ozoliem un nogaidīja, līdz visi aizmieg.

Kad visu elpa kļuva vienmērīga un neviena kustība neizjauca rāmās nakts klusumu, viņš piecēlās un devās prom svešajos laukos, ko citiem neuztveramas skaņas un smaržas viņam padarīja skaidrus un pārredzamus kā karti. Uz dienvidiem no nometnes bija trušu ala. To viņš atrada uzreiz — trušu pēdas viņš jau dzerdams bija ievērojis strautmalā. Savukārt fazāns, kuru viņš nomedīja neilgi pirms rītausmas, bija īsta veiksme. Kad nodaļa pamodās, Rankstrails, likdams lietā sausu zāli un kopīgā ugunskura ogles, bija iekūris atsevišķu uguntiņu un cepināja uz tās fazānu. Trīs truši bija sakrauti kaudzītē uz liela akmens. Rankstrails pamāja uz to pusi:

— Gaļu varat ēst, bet ādas ir manas, — viņš mierīgi teica. — Un pie mana ugunskura nenāciet.

Kareivi ar bizītēm sauca Lizentrails. Pat nepiecēlies no savas vietas, zēns pasvieda viņam krietnu gabalu fazāna, un Lizentraila rokas gluži kā plēsīga putna nagi to noķēra lidojumā.

Neviens no pārējiem netuvojās.

Viņš tos bija nopircis.

Viņš bija tikai puika, turklāt jauniņais, taču viņam bija pa spēkam uzveikt to izsalkumu, un tā bija tik vērtīga īpašība, ka pārspēja visu — arī acīm redzamo komandiera un daudzu vecāko kareivju vēlēšanos nolikt šo zeņķi pie vietas, izsitot viņam visus zobus.

Visi, ieskaitot komandieri, ēda gaļu, skaidri zinot: ja liks puiku mierā, dabūs gaļu arī nākamajā un visās aiznākamajās dienās.

Nodaļa, virzoties no ziemeļiem uz dienvidiem, šķērsoja visu grāfisti.

Viņi gāja cauri novadam, kur priedāji mijās ar staignām vietām, bet starp tiem slējās dzelteni pakalni, kur nokaltušo zāli krimta baltas govis, līdzīgas tām, kuras ganījās Varilas pakalna nogāzē, un tās uzraudzīja gani lielos, melnos zirgos. Priedes bija augstas un savādas, to gludie stumbri tiecās augšup, kur veidoja milzīgas, itin kā pieplacinātas un sānis izstieptas zarotnes. Lizentrails teica, ka šīs priedes saucot par pīnijām, un iemācīja visiem lasīt to čiekurus, jo tie vakaros noderēja, lai iekurtu uguni, turklāt starp to zvīņām slēpās tādi kā mazi riekstiņi, kuru čaula bija cieta kā akmensozola koksne, bet sīkie, saldenie kodoli šķita īsta dievu dāvana.

Pa dienu viņi soļoja. Naktīs Rankstrails medīja. Dažreiz gadījās palikt tukšā. Bet vienreiz Rankstrails nogāza dīvainu cūkas un vilka krustojumu, kuru, kā teica pārējie, sauca par mežakuili. Šo zvēru viņš dabūja rokā pēc ilgas un nogurdinošas vajāšanas cauri kazenājiem, kas sadīrāja viņa ādu, un šai nakti viņš noskrēja vairāk jūdžu, nekā dienā bija pieveicis, soļodams kopā ar pārējiem. Rankstrails allaž bija gulējis maz — daudz mazāk par savu brāli un māsu un pat mazāk nekā tēvs, taču kādu nieku miega vajadzēja arī viņam. Tagad pārgurums un miega trūkums kļuva arvien neizturamāki, taču viņš sakoda zobus un pierada.

Jau pirmajā māju pudurī, kas bija gadījies ceļa malā, viņš trušu ādas bija iemainījis pret blašķi — pareizāk, bija aizsūtījis Lizentrailu nokārtot šo maiņas darījumu, jo pats, tērpies savās metāla gabaliņu un.kažokādu bruņās, vairāk izskatījās pēc lāča nekā pēc regulārās armijas kareivja.

Vēl pēc dažām dienām, atkal izmantojot Lizentrailu par starpnieku, viņš mežakuiļa gurnu iemainīja pret diviem vērtīgiem ugunsšķiļamajiem akmeņiem un turpmāk vairs nebija atkarīgs no kopīgā ugunskura oglēm. Viņš nopirka arī raga kārbiņu, pilnu ar sāli, — un tā ikvienam kareivim, ceļotājam vai ubagam ir īpaši vērtīga manta, jo, pasālot ēdienu, tu vari būt drošs, ka ēd kā cilvēks, nevis kā suns, turklāt ar sāli arī iebojājusies ēdmaņa šķiet ciešamāka.

Vakaros Lizentrails viņam arī mācīja, kā lietojams zobens. Tas viņam ierādīja galvenās pozas, izklupienus un cirtienus un parādīja arī, kā cirtieni atvairāmi. Lizentrailam vienīgajam bija ienākusi prātā doma, ka jauno kareivi derētu skolot, taču neilgi pēc mācīšanas sākuma vismaz puse nodaļas nožēloja, ka paši laikus nav iedomājušies izmantot šo vienīgo iespēju, lai nesodīti atstātu piemiņas zīmes uz jauniņā sāniem un stilbiem.

Lizentrails gan nevienu zīmi neatstāja. Ar zobenu viņš rīkojās veikli, un viņam nebija nekādas vajadzības nodarīt sāpes, lai kaut ko iemācītu. Viņa ierocis allaž trāpīja tikai plakaniski, lai skolnieks varētu saprast, kuras ķermeņas daļas cīņas laikā cirtieniem ir visvieglāk sasniedzamas. Lizentrails arī palīdzēja vajadzīgajās vietās nostiprināt Rankstraila pašdarinātās bruņas un pat atdeva dažas no savām kniedēm.

Loka šaušanā šim puisim neviens vairs neko nevarēja iemācīt.

Paslēptu pašā tarbas dziļumā, Rankstrails allaž nēsāja sev līdzi uzticamo lingu un katrai vajadzībai arī dažus apaļus akmeņus. Liela daļa medījuma naktīs tika sagādāta tieši ar lingu — šis ierocis bija ideāls, ja mērķis atradās nelielā attālumā, turklāt akmeņi mētājās zemē ik uz soļa, bet bultas vajadzēja izgatavot pašam.

Viņi devās arvien tālāk uz dienvidiem, un zāle pamazām kļuva arvien dzeltenāka, bet priedāji — arvien retāki, līdz izzuda pavisam. Sākās vasaras viskarstākais laiks. Mazāk bija arī govju, un drīz tās vairs nemaz nebija redzamas, — to vietā bija parādījušies daudz mazāki, bet arī ragaini lopi. Šos sauca par aitām un auniem, un atšķirībā no govīm tie teica bē, nevis mū. k

Staignāji izžuva, un tā bija īsta svētība, jo viņi atbrīvojās no odu mākuļiem, kas viņus bija vajājuši starp priedājiem un pakalniem. Nu par īstu lāstu kļuva mušas: tās bija lielas, melnas, varavīkšņaini mirdzošiem spārniem, un tās koda.

Rankstrailam nebija kājsargu — ne ādas, ne metāla, arī uz to rēķina viņš bija gribējis ietaupīt, nenojauzdams, cik tie ir nepieciešami. Viņš vēl nezināja, cik labi kājsargi spētu sargāt stilbus cīņās ar ienaidniekiem, taču tie bija vairāk nekā vajadzīgi arī cīņā ar ērcēm. Katru vakaru puisim nācās tās nolasīt no potītēm un kāju nepiesegtās daļas. Nereti šo nešķīsteņu žokļi notrūka un palika miesā, tad brūce uzbrieda par sarkanu augoni un pūžņoja. Uzmācās arī viegls drudzis, kas laupīja spēkus. Viņš sakoda zobus un neapstājās.

Līdzenumā, kas bija dzeltens un okera brūns kā izkaltusī zeme un sažuvusī zāle, upju atliekas bija iezīmētas kā koši zaļas līnijas — tur kuploja niedrāji un sniegbaltos vai sārtenos ziedos plauka oleandri. Viņi aizvien vēl gāja uz dienvidiem, un zāle kļuva retāka. Niedrāju un oleandru zaļums izdzisa: tie vairs neliecināja par ūdens klātbūtni, upju gultnēs kā atmiņas par valgmi bija palikušas vien dubļu lāmas. Zeme vērās dziļās plaisās, kas bija baigas un putekļainas kā Pekles mala, ja vien Peklei tāda maz ir.

Krūmājos viņiem gadījās sastapt ģindeniski liesu aitu ganāmpulkus, ko pieskatīja tikpat ģindeniski liesi gani, kuri, viņus ieraugot, šausmu pārņemti, metās bēgt.

No maizes, ko viņu ēzelis pacietīgi nesa jau kopš ceļa sākuma, nekas daudz nebija atlicis, bet atlikusī bija kļuvusi cieta kā viņu zobenu asmeņi. No vienas puses tas bija labi, jo tagad doniņu vajadzēja košļāt tik ilgi, ka patiešām radās iespaids, ka kaut kas tomēr ir apēsts; bet no otras puses tas bija slikti, jo cietās maizes košļāšanai un norīšanai vajadzēja siekalas, bet siekalu viņiem bija arvien mazāk. Ūdens bija aizvien netīrāks, un tā bija aizvien mazāk.

Vairs nebija arī daudz ko medīt — vienīgi čūskas un sīkas dzeloņcūkas, kuras bija reti sastopamas un grūti notveramas pat pēc ilgas un nogurdinošas uzglūnēšanas. Vienu nakti viņi pārlaida alā, un tur Rankstrails notrieca veselu lērumu sikspārņu: izcepti uz iesma un mazliet apsālīti, tie diez ko neatšķīrās no truša gaļas, turklāt bija tik jauki nograuzt un nosūkāt katru gaļas šķiedriņu no spārniem. Lizentrailam vēl bija saglabājušies daži pīniju rieksti, un tos viņš izmantoja aizdaram.

Bet reizēm nebija itin nekā.

Rankstrails, kurš līdz šim bija izticis tikai no medībām, sāka dalīties ar pārējiem cietajā maizē. Slāpes kļuva tik mokošas un allaž jūtamas, ka ļāva aizmirst izsalkumu. Tālumā apvāršņa līniju iezīmēja drūmi un pieplacināti pakalni stāvām nogāzēm, kurās auga vien rets izspūris un karsto vēju greizi izlocīts koks.

Pēc mokoša gājuma visas dienas garumā viņi beidzot nonāca pie dīķa, kas vēl nebija izžuvis, un tā robotajā krastā bija redzami daži sakņu dārzi un nelielu mājeļu puduris.

Nemitīgais drudzis Rankstraila slāpes bija pārvērtis ellišķās mokās, kas teju laupīja sajēgu. Viņš metās uz priekšu. Atstājis pārējos krietnu gabalu aiz muguras, viņš pirmais skriešiem sasniedza ūdeni. Viņš nometās zemē un dzēra, gulēdams dubļos kā dzīvnieks. Ūdens garšoja pēc dūņām un trūdiem, taču viņš dzēra tik un tā. Pacēlis acis, viņš atklāja, ka ir nonācis nelielā augļu dārzā. Koki bija persiku pilni. Rankstrails zināja, kā sauc šos augļus, jo bija tos, retus un ārkārtīgi dārgus, redzējis Arējā loka tirgū.

Puse viņa prāta kliedza, ka jāapstājas, ka tā ir zādzība, ka tā ir pēdīgā muļķība, taču par spīti šiem prāta brīdinājumiem viņš norāva no zara augli un iekodās. Miza bija savādi samtaina, bet zem tās bija kaut kas dzeltens, vienlaikus mīksts un stingrs. Tā bija vispārākā saldme, kas piedevām veldzēja slāpes. Ja pastāvēja zeme, kur plūst piena un medus upes, tad tās iemītnieki baudīja šādus augļus. Šī bija dievu barība, ja vien dievi ko ēd. Kad dzeltenums beidzās, Rankstrailam rokā palika vien sarkans kauliņš, un viņš to noglabāja tarbā, lai neatstātu savas zādzības pēdas un lai vēlāk, atgriezies mājās, varētu to iedot tēvam, — tad viņš to varētu iestādīt. Rankstrails noplūca vēl vienu persiku un iekodās. Daļa prāta joprojām mudināja apstāties, taču šķita, ka vienīgi persika garša spēj kaut nedaudz remdēt trulās drudža slāpes. Pat zinot, ka par šo pārkāpumu varbūt vajadzēs maksāt ar nocirstiem pirkstiem un bendes knaibļu izrautiem zobiem, viņš nevarēja apstāties. Vienīgi ēdot jau trešo persiku, viņš spēja pacelt galvu un paraudzīties apkārt. Pakārti pie savu māju durvīm vai ērmīgi uzstiepti uz ratu riteņiem, viņu tukšiem acu dobuļiem vēroja šī nelielā ciema bijušo iemītnieku līķi, un ap tiem griezās mušu un dunduru mākoņi.

Dižo mednieku Rankstrailu, kurš spēja samanīt pat peli kviešu laukā, slāpes bija padarījušas aklu un nejūtīgu — viņš bija tuvojies dīķim un iegājis augļu dārzā, nepievērsdams uzmanību nepārprotamām nesen notikuša slaktiņa zīmēm: trūdošas miesas smakai un apdullinošai mušu un dunduru dūkoņai pār sarecējušām asinīm.

Kā sastindzis viņš raudzījās šai baismajā ainā, rokā aizvien turēdams pusēsto persiku.

Nekad agrāk viņš nebija redzējis mirušus cilvēkus — vienīgi savu māti, taču tā bija bijusi cienījama nāve. Nāve, kuru neviens nebija vēlējies; nāve, kuru neviens nebija izsmējis. Visi bija raudājuši un pēc tam aizveduši māti uz kapiem.

Šeit nebija nekā tamlīdzīga.

Viņš prata skaitīt. Astoņi pieaugušie un vienpadsmit bērnu. Deviņpadsmit kā pirksti cilvēkam, kuram viena pirksta trūkst.

Redzot, kā šie cilvēki bija pakārti — ačgārni, kājām gaisā, viņš saprata, ka par mirušajiem kāds gribējis pasmieties, it kā tas viss būtu tikai joks.

Viņš pieliecās un vēma: smirdošo ūdeni un persikus. Viņš nokrita ceļos un vēma vēl un vēl.

Saule bija tieši virs galvas un zāle cikāžu pilna.

Viņš sajuta Lizentraila greizās divpirkstu rokas pieskārienu.

—    Ej prom, puikiņ. Mēs viņus apglabāsim, — viņš čukstēja, izņemdams Rankstrailam no saujas pusēsto persiku un paslēpdams tarbā, iekams to pamanījis komandieris. Viens no vieglās-infantērijas oficiālajiem pienākumiem bija apglabāt neapglabātos civiliedzīvotāju līķus tur, kur vairs nebija neviena cita, kas spētu šo darbu paveikt.

—   Viņšš arrī irr karreivisss, — teica komandieris, pienākdams tuvāk.

—    Viņam ir drudzis, — iebilda Lizentrails.

—    Es jūtos labi, — atteica Rankstrails, nopurinādams no pleciem viņa roku.

Viņš nemūžam negribētu atteikties no iespējas apglabāt šos mirušos.

Viņš drebēja pie visām miesām, taču kopā ar pārējiem vāca kopā apgānītos līķus un raka bedres — ar lāpstām, ko šī ciema iemītnieki, dzīvi būdami, bija izmantojuši, lai aprušinātu augļukoku saknes un raktu apūdeņošanas grāvjus starp sakņu dārziem. Daži no vecākajiem kareivjiem mēģināja izteikt piezīmes par tām, ko viņi sauca par sievietēm, bet Rankstrails par mātēm, — taču ar Rankstraila neprātīgo un mežonīgo skatienu pietika, lai viņi apklustu.

Rankstrails pūlējās piešķirt mirušajiem puslīdz piedienīgu izskatu un mazākos bērnus guldīt zemē blakus mātēm, cerēdams, ka būs pareizi uzminējis, kurš ir kuras bērns.

Ap mājām bija lopu aploki, kuros, spriežot pēc izkārnījumiem, bija turētas cūkas un aitas, — izkārnījumi gan bija vienīgais, kas no tām atlicis. Turpat netālu, aiz kājas piesietas pie žoga, viņi pārsteidzošā kārtā atrada arī divas dzīvas vistas, kuras nu vairs nepiederēja nevienam un tāpēc tika spraustas uz iesma un pārvērtās par cepeti komandierim un dižkareivjiem. Dubļos līdzās lopu dzirdināmajām silēm bija apavu atstāti nospiedumi, — tos nebija ieminuši šī ciema iemītnieki, kas visi bija baskājaini. Pēdas stiepās līdz pat žogam, kur vēl nesen bija kašņājušās vistas.

Kad sāka krēslot vakars, komandieris, nospriedis, ka arī persiki ir palikuši bez īpašnieka, atļāva tos notiesāt. Mazais augļu dārzs tika izlaupīts ātri un metodiski.

Rankstrails paņēma deviņpadsmit persiku. No tiem viņš neapēda nevienu pašu. Kad visu aizsedza tumsa, viņš aizgāja un, iepriekš iemīcījis katru augli saujā mīkstas zemes, nolika pa vienam uz katra no deviņpadsmit kapiem.

Viņš zvērēja spriest taisnu tiesu.

Šajā dienā viņš kļuva par īstu karavīru.

Līdz šim brīdim viņš bija tikai algotnis. Iestājies algotņu pulkā, viņš bija aizmirsis visus bērnišķīgos sapņus, un vienīgais mērķis bija izdzīvot — izdzīvot visu dienesta laiku, neļaut sevi nokaut, mēģināt aizsūtīt tēvam tik daudz naudas, lai pietiktu gan ēdienam, gan aptieķniekam.

Tagad viņš gribēja dabūt tos neliešus rokā. Bija tieši tā, kā bija teicis Trakais Rakstvedis: algotņi sargāja visneaizsargātākos ļaudis, zemnieku ciemus un robežas. Un to viņi nedarīja tikai algas dēļ.

Tagad viņš zināja, ka tos neliešus apturēs.

Viņš te bija ieradies, lai padarītu šo zemi par drošu un pieklājīgu vietu, kur vīrieši, sievietes un bērni var dzīvot un vienā mierā audzēt savas vistas. Viņš šo zemi nepametīs, līdz te vairs nebūs neviena, kas gluži kā vilks varētu atskriet melnā naktī un sarīkot slaktiņu kādā mazā ciemā ar dīķi un augļudārzu.

Viņš pārstāja būt algotnis un kļuva par karavīru.

Sestā nodaļa

Stāvēdams improvizētajā kapsētā, piecpadsmitgadīgais Rankstrails atklāja vienu no militārās taktikas pamatlikumiem. Jāiekļūst ienaidnieka prātā. Katra darbība prasa pūles, tātad tai jābūt izdevīgai un jādod labums. Mirušo ačgārnā pakāršana, veidojot šaušalīgas un neķītras dekorācijas, noteikti bija prasījusi lielu piepūli pat spēcīgiem vīriem, tātad apgānītie līķi pauda aprēķinu un lielas cerības uz izdevīgumu. Tie bija ēsma slazdā. Bet viņi — algotņu nodaļa — bija upuris.

Kaut arī bija uz visstingrāko noliegts traucēt augstākstāvošos un augstprātīgi izrādīt jebkādas prāta darbības pazīmes, jaunais kareivis gāja pie komandiera, lai to ar nesatricināmu pārliecību informētu, ka laupītāji naktī uzbruks. Slaktiņš varbūt bija sarīkots prieka pēc vai pakļaujoties savam slepkavīgajam aicinājumam, taču tam bija arī konkrēts mērķis: izkauts ciems noteikti kļūs par naktsmājām algotņu nodaļai.

— Jāsssaka nevisss naktsmājasss, bet šštābs. Un nekad vairrs neuzdrroššiniesss mācīt man manu amatu. Lai arr' tu esssi tikai sssīksss kverrplisss, esss tevi atdoššu bendem par disssciplīnas pārrkāpumu.

Rankstrails nelikās manām satrauktās zīmes, ko rādīja Lizentrails, mudinādams tūdaļ pat aizvērt muti un likties mierā; Rankstrails pateicās komandierim par paskaidrojumu un sāka no jauna: viņš nevienam neko negribot mācīt, tikai, ņemot vērā, ka komandieris pats to neesot sapratis, viņš gribot brīdināt, ka ienaidnieki uzbruks neilgi pirms rītausmas. Un tas taču esot skaidrs pat vislielākajam muļķim, ka līķus pa visu ciemu tik ērmīgi viņi esot izkabinājuši taisni tādēļ, lai varētu būt droši, ka algotņi, novākuši tos lejā, būs tik pārguruši, ka noteikti paliks pa nakti tepat.

—    Pat pēdīgais kretīns sapratīs, — viņš vēl piebilda, — ka tas viss darīts tīšām. Arī vistas un persikus viņi mums atstāja ar nolūku. Tā viņi var būt droši, ka neaizklīdīsim projām, meklēdami ēdamo. Paliksim te kā bars nelgu, bet viņi atnāks un vienā mierā pārgriezīs mums rīkli…

Šī nebija īsti veiksmīga runa.

Svepstīgais komandieris viņu patrieca, draudot ar visādiem sodiem: mēles izgriešanu un varbūt arī īkšķu nociršanu. Bet tad kopā ar dižkareivjiem iekārtojās uz naktsguļu zemnieku mājās — pēc ilgiem laikiem īstās gultās, pie īsta pavarda, kur uguns līksmi sprēgāja un kliedēja nakts aukstumu.

Rankstrails izskaidroja briesmas pārējiem, un pēc viņa norādījumiem tika izveidoti sardzes posteņi, turklāt dubultie — pa diviem vīriem katrā.

Pārējie Rankstrailu uzklausīja.

Lācis bija pārlieku dīvains, lai tie uzdrošinātos neieklausīties viņa teiktajā.

Viņš redzēja pēdas tur, kur to nemaz nebija, dzirdēja klusu čabināšanos krūmājā, kad apkārt skanēja nometnes ierastie lāsti un klaigāšana. Viņš pacēla loku vēl brīdi, pirms trusis bija parādījies, it kā jau iepriekš zinātu, kur un kad tas uzradīsies. Nevienam nav nekāda prieka darīt to, ko liek sīks puišelis, tomēr āda katram ir tikai viena un doma par drīzu un nenovēršamu nāvi cilvēkus bieži pamudina uz lēmumiem, kas citos apstākļos nebūtu iedomājami.

Auklas, kurās bija karājušies mirušie, Rankstrails lika nostiept līdzās augļudārzam aptuveni sprīdi virs zemes — cilvēka potīšu augstumā, kur tumsā tās bija pilnīgi neredzamas.

Sardzes postenī māju priekšā — visbīstamākajā, jo te bija gaišāks, stāvēja Rankstrails pats ar Lizentrailu.

Viņi nepārmija ne vārda līdz brīdim, kad tumsa austrumu pamalē sāka bālēt. Rankstrails piegāja pie biedra un teica, ka ienaidnieki jau esot augļudārzā. Tie esot skaitliskā pārākumā un, iespējams, pirms uzbrukuma mēģinot viņus aplenkt.

—    Ei, Lāci, kā tu to zini? — jautāja Lizentrails.

—    Saožu viņu smaku un dzirdēju, kā viņu apavi švīkst pret zemi.

—   To taču neviens nevar samanīt.

—    Var, ja vien zina, ko grib saklausīt, — atbildēja Lācis. — Ja es iepriekš nebūtu zinājis, ka viņiem ir apavi, es nezinātu, kādus trokšņus gaidīt, un neko nebūtu manījis.

Lizentrails aizgāja pasaukt komandieri. Mājā viņš ielīda rāpus, lai viņa stāvs neizceltos pavardā gailošo ogļu gaismā. Svepstīgais komandieris šādu piesardzību uzskatīja par lieku, vienā kreklā un bez ķiveres izmetās no mājas, rēkdams, ka nevēlotiesss, lai viņu trraucē tādu ssstulbību dēļ — un viņu notrieca divas bultas: viena trāpīja vēderā, bet otra bija žēlsirdīgāka un iedzēlās kaklā, kur katrs ievainojums sniedz ātru un drošu nāvi. Svepstētāja pēkšņā un skaļā parādīšanās uz īsu, tomēr pietiekamu brīdi novērsa uzbrucēju uzmanību, ļaujot Lācim ar lingu un loku uzrāpties kokā. Viņš nošāva četrus laupītājus, pat īsti nepaguvis apjēgt, kāpēc tos sauc par melnajiem: sejas tiem sedza tādas kā melnas, no kvēpos vārītas ādas gatavotas ķiveres, un, pat vērodams šos darinājumus no sava koka augstumiem, Rankstrails saprata, cik tie ir nejēdzīgi. Melnās maskas, protams, izskatījās biedējoši, taču stipri ierobežoja redzes lauku, neļaujot laikus pamanīt, kas notiek sānos, turklāt no nopietniem cirtieniem nesargāja. Šis secinājums bija iedrošinošs.

Kad degošas bultas ieskrēja mājeļu salmu jumtos, Lizentrailam jau bija izdevies dabūt no tām ārā dižkareivjus un tie mēģināja atkāpties uz vīnadārza pusi, kur viņus sargātu vīnogulāji un nesasniegtu liesmu atblāzmas, kas citādi viņus padarīja par vieglu mērķi.

Rankstrails aptvēra, ka šis manevrs ir paredzēts jau iepriekš un vīnadārzā gaida slazdi, — viņš tūlīt nolēca no koka un piesteidzās pie Lizentraila.

—   Tur jūs visus nobeigs, — viņš ātri teica. — Man pakaļ! Cieši viens pie otra. Uzbruksim augļudārzā: tur laupītāju ir mazāk, un tur viņi mūs negaida. Es nekļūdos.

Atmiņas par slaktiņu, par deviņpadsmit zemes saujā iemīcītiem persikiem Rankstraila iesvēla aklu niknumu. Viņš vadīja uzbrukumu tā, it kā pēdējos trīsdemit gados nebūtu darījis neko citu. Melnie laupītāji iznāca atklātā vietā taisni tai brīdī, kad augļudārzu bija sasnieguši arī Rankstraila vadītie vīri. Laupītāju pirmā rinda tumsā aizķērās aiz nostieptajām auklām un klupa, bet otrā rinda klupa pār pirmo.

Lomas mainījās. Vieglie kājnieki uzbruka kā vilki naktī. Tālāk aizmugurē bija palicis kāds vīrs, kurš bija bruņojies ar milzīgu divasmeņu kaujascirvi, ko turēja abās rokās. Viņš saviem vīriem izkliedza pavēli atkāpties, taču jau bija par vēlu. Lācis saprata, kas tas ir laupītāju vadonis — drukns, diezgan strupa auguma vīrs, kura seju tāpat kā pārējiem sedza ādas maska, kas neļautu samanīt Lāča ēnu, ja viņš uzbruktu no sāniem.

Taču Lācis neuzbruka no sāniem. Viņš uzbruka no priekšas.

Viņš gribēja tam ieskatīties sejā.

Viņš zināja, kam stājies pretī.

Tieši šis vīrs bija devis pavēles: vispirms slepkavot, pēc tam — izveidot dekorācijas. Vispirms sabradājis dzīvību, viņš bija piesmējis arī nāvi.

Lācis uzbruka no priekšpuses, jo gribēja, lai pretinieks viņa acīs, viņa sejā salasa vēsti, ka tā dzīvība tūlīt tiks sabradāta.

Lācis uzbruka no priekšpuses, jo gribēja, lai tas noprot, ka arī viņa nāve tiks piesmieta.

Rītausmas dzidrais gaišums sajaucās ar raustīgām un mainīgām ugunsgrēku atsarkām. Abi ienaidnieki mirkli skatījās viens otram acīs, tad laupītājs pacēla savu milzīgo cirvi un no visa spēka trieca lejup pret zēnu. Rankstrails cirtienam priekšā pacēla savu zobenu, taču tā asmens zem cirvja zoba pāršķēlās uz pusēm. Laupītājs sāka smieties. Rankstrails ar šausmām uzlūkoja strupuli, kas bija palicis rokā. Doma, ka viņš par bezjēdzīgu dzelzsgabalu ir izšķiedis naudas summu, kas viņa tēvu vairākus mēnešus būtu varējusi nodrošināt ar pārtiku, bija tik nomācoša, ka viņam pat uz mirkli sametās nelaba dūša, taču viņš ātri atguvās. Pacirtās sāņus, nometās zemē un ar zobena strupuli pāršķēla pretiniekam papēža cīpslas. Laupītājs krita. Kritienu viņš uzsāka kā dzīvais, bet pabeidza jau kā mirušais: satvēris sava zobena atliekas abās rokās, lai spēks būtu lielāks, zēns nocirta laupītāju barvedim galvu, iekams tā pleci bija paguvuši pieskarties zemei. Nu Rankstrails sevi mierināja, ka pirkums tomēr nav bijis veltīgs. Viņš noliecās pie mirušā, izņēma tam no rokām iespaidīgo izmēru cirvi un steidzās palīgā pārējiem.

Kad viss bija galā, Rankstrails aprēķināja cīņas rezultātus. Viņu bija divarpus reizes mazāk nekā laupītāju, taču viņi bija uzvarējuši un vienīgais kritušais bija komandieris. Daži bija ievainoti, taču brūces nebija dziļas — nekā tāda, ko Trakrails, rotas dziednieks, nevarētu saārstēt. Ugunsgrēkā bija sagruvuši mājeļu jumti, un viena no sijām bija trāpījusi ēzelītim un to nositusi. Pirms uzticamais četrkājainais biedrs tika pārvērsts par iespaidīgu izmēru cepeti, vīri smagi pūta un izrādīja patiesas skumjas par tā nāvi, turpretī sēras par nogalēto komandieri bija daudz pieticīgākas (nelaiķa komandieris bija muļķis, un šāda īpašība karavīram nozīmē vislielākās briesmas un ir ļaunākā no nelaimēm).

Rankstrails uzlūkoja nokauto ienaidnieku līķus. Visiem gan bruņas, gan to nepiesegtā miesa bija noziesta tumšiem dubļiem, lai tumsā viņi būtu nemanāmāki. Daudziem ap apakšdelmiem vai ap jostu kā trofejas vēl bija apsieti apģērbu gabali, ko bija nēsājušas viņu nogalētās sievietes un bērni.

—   Tagad viņus apglabāsim, — teica Lizentrails. — Sadedzināt sārtā būtu ātrāk, bet malkas te ir maz, un augļukokus taču mēs necirtīsim.

—    Tagad mēs viņus saskaldīsim gabalos un izbarosim suņiem, — teica Rankstrails, — jo tikai tā būs spriests taisnīgs sods.

Daži kareivji piekrītoši iemurdējās.

—    Nodarīsim viņiem to pašu, ko parasti dara viņi, — kāds teica.

Ierosinājums guva arvien vairāk piekritēju, līdzīgi kā uzliesmo dzirkstele, kas iekritusi salmos, bet Lizentrails to nodzēsa — it kā degošajiem salmiem būtu uzlējis spaini ūdens.

—    Vīri, — viņš ierunājās, — ar taisnīgumu un sodiem parasti nodarbojas bendes. Viņiem maksā vairāk, un viņi ēd katru dienu, reizēm pat putru bez tārpiem. Bet mēs esam karavīri, vieglie kājnieki. Mēs neesam ne slepkavas, ne bendes. Mēs viņus apturējām. Un tagad viņus apglabāsim. Un viss.

Tad viņš piegāja Rankstrailam.

—    Ei, Lāci, — viņš klusītēm teica, — vai tev ir arī māte vai tu pats esi sevi uztaisījis no dzelzsgabaliem kāda kalēja kaltuvē?

Rankstrails šo salīdzinājumu nenovērtēja.

—    Mana māte ir mirusi, — viņš drūmi noņurdēja.

—   Man ļoti žēl, — atteica Lizentrails, — tiešām žēl. Tagad tava māte ir Nāves valstībā, un arī tur viņa tā vai citādi uzzina visu, ko tu dari. Dari tikai to, par ko tava māte varētu lepoties.

Rankstrails apdomājās: tas bija labs likums. Viņa māte lepotos, uzzinājusi, ka viņš šos slepkavniekus ir apstādinājis uz mūžīgiem laikiem. Viņa māte priecātos, uzzinājusi, ka Rankstrailam var pateikties par to, ka neviens no viņa vīriem nav kritis un neviens ciems vairs nepiedzīvos melno briesmoņu uzbrukumus, nepārvērtīsies sāpēs un mušu mākuļos ap sarecējušām asinīm. Taču māte nepriecātos, ja viņš kļūtu kā viens no tiem.

Pirms laupītāju apglabāšanas viņi tos atbrīvoja no daudzajiem ieročiem un nedaudzās mantības, noņēma tiem no galvas bruņucepures un aplūkoja. To sejas bija pavisam parastas: itin nekā kopīga ar dēmoniem vai Pekles iemītniekiem. Barvedim un vēl dažiem nebija visu pirkstu un zobu — nebija šaubu, ka šie vīri izbaudījuši bendes knaibļu pieskārienus.

—    Pavei, šie ir bijuši algotņi! — iesaucās Trakrails.

Lizentrails apstiprinoši pamāja un klusi teica:

—   Kad algas nemaksā, atliek tikai bads. Kad bads pārņem un piepilda visu, atliek tikai zādzība. Kad zādzība ir pastrādāta, atliek tikai bende, un, kad tu zini, ka tevi gaida bende, atliek tikai bēgšana. Kad tu bēdz un visi tevi ienīst, tu pats sāc visus ienīst un kļūsti par laupītāju vai dēmonu.

Algotņi sagrieza gabalos melnās maskas, lai salāpītu savas bruņas vai pagatavotu jaunas siksnas plecu somām. Dažas no laupītāju ķiverēm tika atstātas veselas un uzspraustas mietos — salauztos āvu kātos, ko izvietoja ap ciemu un augļudārzu kā uzvaras zīmi un brīdinājumu.

Lizentrails savāca laupītāju bruņas un no to labākajām plāksnēm izgatavoja puslīdz pieņemamas bruņas Rankstrailam, jo viņa pašdarinātā ietērpa kažokādas nu bija piesūkušās asinīm un drīz sāktu smirdēt, — to nēsātājs pa vējam būtu saožams vairāku jūdžu attālumā, bet par izjūtām, kas pārņemtu, diendienā soļojot tam blakus, nemaz nav ko runāt.

Arī ieguvis ikdienišķāku bruņutērpu, Rankstrails līdzību ar lāci nezaudēja: nekur nebija zudis lielais augums, nekoptā bārda un pār acīm krītošie mati. Iesauka palika tā pati vecā.

Kad kritušie bija apglabāti, Rankstrails noteica, kad un kam jāstāv sardzē.

Bija pieņemts, ka pēc nodaļas komandiera nāves vadība jāuzņemas kādam no dižkareivjiem. Taču dižkareivji bija cits par citu neldzīgāki. Augstāku dienesta pakāpi viņi bija izpelnījušies vienīgi ar sunisku padevību un bezdibenīgu uzņēmības trūkumu, kas šos bija atturējis pat no zagšanas. Ne viena, ne otra īpašība kareivju komandēšanai nebija piemērota.

Pēc vecuma cienījamākais no visiem bija Lizentrails, kurš turklāt bija arī gudrs, mierīgs un visu labi ieredzēts. Taču viņš līdz dižkareivja pakāpei tā arī nebija uzdienējies — tā bija paredzēta algotņiem, kuri nekad nav zaguši (vai vismaz nekad nav tikuši pieķerti), bet Lizentraila nocirstie pirksti un izrautie zobi skaidri liecināja, ka viņš nav ieskaitāms nevienā no šīm kategorijām.

Tā nu pagaidām, nezinot, kā rīkoties, visi darīja to, ko teica Lācis.

Rankstrails rūpīgi pārmeklēja mazo augļudārzu un pašās galotnēs atrada pēdējos starp lapām paslēpušos persikus, kam bija izdevies palikt algotņu nepamanītiem.

Viņš uzrāpās augšā, noplūca augļus un apēda tos, sēdēdams zarā kā milzīga vāvere, kozdams maziem kumosiem un košļādams lēnām, lai salduma pietiktu ilgākam laikam.

Vakarā tika sadalīts arī tas, kas bija atlicis no maizes krājumiem.

Rankstrailam sardzē nebija jāstāv, un viņš aizmiga. Nakts vidū viņu uzmodināja sīks lietutiņš, un tikai šai brīdī viņš atjēdza, ka pirmo reizi mūžā ir nogalinājis cilvēkus.

Viņš bija pārguris un atkal aizmiga.

Viņš ieslīdēja savā ne reizi vien redzētajā dīvainajā, drūmajā sapnī, kas bija neizprotamu sāpju un vilka ilkņu pilns.

Septītā nodaļa

Melnās, mietu galos uzspraustās ķiveres vēstīja par uzvaru, un ganiņi, kas klejoja pa apkārtējiem plašumiem, vadīdami savu kārno aitu ganāmpulkus, šo ziņu izplatīja arvien tālāk.

Dažu dienu laikā jaunumus bija uzzinājis viss novads, un uz oiema atliekām pie dīķa no visām pusēm sāka plūst nelaimju piemeklēto straumes, kas te cerēja atrast drošāku patvērumu.

Ļaudis nāca, nesdami rokās bērnus, pūlēdamies ne mirkli neizlaist no acīm savas vistas un aitas. Visiem sirdī bija naids un šausmas, ko bija iedvesuši nelieši, kuri bija izpostījuši un padarījuši vēl trūcīgāku viņu trūcīgo dzīvi; bet sejā visiem bija redzamas bailes no karavīriem, kuri bija ieradušies, lai ar neliešiem cīnītos. Ģimenes tēvi noraizējušies skatījās, kā viņu vistas kašņājas pie kājām bruņotiem un izbadušiem kareivjiem. Mātes bērniem neļāva atkāpties ne soli.

Rankstrails pieprasīja, lai jaunatnācēji izraugās kādu vecāko un atsūta pie viņa uz pārrunām.

Pēc ilgas spriešanas un lemšanas pie Rankstraila devās veca sieva, kuras deguns bija līks kā vanaga knābis, bet seja šķita pārvilkta ar dzeltenu, miecētu ādu. Rankstrails ar veču vienojās, ka viņu nodaļa kopīgi un regulāri iepirks no atnācējiem vistas un miltus putrai, kas algotņus pasargās gan no bada, gan no bīstamiem kārdinājumiem. Pretī Rankstrails sniedza nelielu daudzumu vietējās naudas, kas bija iegūta, pārmeklējot nokauto laupītāju drānas, — tās bija bronzas monētas, uz kurām bija attēlots savāds divsejains briesmonis. Taču vēl vērtīgāks par samaksu naudā bija solījums sargāt viņus visus: vīriešus, sievietes, bērnus, aitas un vistas.

Vecā sieva devās prom visnotaļ apmierināta, bet algotņi pirmo reizi visa sava drūmā dienesta laikā juta, ka viņiem tiek pievērsti labvēlīgi vai vismaz ne pārlieku naidīgi skatieni.

Lizentrails šai sarunā bija klausījies šaubu pilns. Algotņu karaspēkā viss, kas nebija obligāts vai vismaz skaidri un nepārprotami atļauts, tika uzskatīts par aizliegtu. Un iespējams, augstākstāvošie virsnieki nebūs noskaņoti labvēlīgi, uzzinot par nedzirdēto lēmumu pārtiku visai nodaļai iepirkt kopīgi.

— Kā tad! — rāmi norūca Lācis. —Ja viņiem kas nepatīk, lai nāk un man to pasaka.

Agrāk nevienam komandierim prātā nebija ienākusi doma, ka pārtikas sagādāšanas jautājumu var atrisināt, noslēdzot kopīgu līgumu. Agrāk neviens nebija sapratis vienkāršu patiesību: ja ikviens algotnis ēdamo pūlas sagādāt pats, visi kļūst par konkurentiem, pārtikas cenas kāpj, nauda izsīkst, un nākas ķerties pie zādzībām. Bet reizē ar zādzībām pieaug vietējo iedzīvotāju naids, taču naidam drīz seko arī bendes ierašanās. Lai nenonāktu bendes nagos, daudzi dezertē un kļūst par laupītājiem. Aug laupītāju skaits, un cīņai ar tiem jāvervē aizvien jauni algotņi, un tā šis loks sākas no jauna.

Pēc nelaimīgo procesijas ieradās arī ieroču biedri. Tie bija izdzīvojušie no trim citām algotņu nodaļām, kas jau iepriekš bija atsūtītas uz šo novadu cīņai ar laupītājiem. To bija ap četrdesmit, un tie ieradās pa vienam vai mazos pulciņos, bez komandieriem, no kuriem divi bija miruši no ievainojumiem, bet trešo vēl pirms cīņu sākuma bija nokāvis purva drudzis.

Jau nākamajās dienās Rankstrails sāka pārmeklēt līdzenumu līdz pat pakalniem un ar saviem vīriem vairākkārt veiksmīgi uzbruka no slēpņa, iekams ienaidnieki bija paspējuši atkal saliedēt spēkus. Lai saprastu, kura ir vienīgā vieta, kur Melnie laupītāji varētu slēpties, Rankstrailam bija pieticis aplūkot dubļus, ar kuriem tie mēdza ieziesties: tumšās dūņas noteikti bija ņemtas no upju atliekām, no dubļainajām tērcēm, kuru krastos niedrāji un oleandri bija kļuvuši gaužām pelēcīgi un vārgi, taču vēl spēja apslēpt cilvēkus. Vajadzēja vien upju tecējumu sadalīt pa daļām un tad katru no šīm vietām pa vienai vien attīrīt, uzbrūkot ar visiem saviem vīriem, labi sakopojot katram uzbrukumam spēkus, un tā viss līdzenums drīz bija atbrīvots no laupītājiem, neciešot nekādus zaudējumus.

Jaunpienācēji sākumā smējās par puiku, kurš iedomājies dot pavēles pieaugušiem vīriem un grib komandēt arī viņus, taču ātri vien viņi smieties beidza un pievienojās pārējiem. Jauniņais komandieris spēja saskatīt pēdas tur, kur citi redzēja pliku neko, viņš prata uzminēt ļaužu pārvietošanos, vērojot putnu lidojumu, bija kluss kā čūska, nekļūdījās nevienā uzbrukumā un, šķita, jau iepriekš zināja, kur uzradīsies ienaidnieki. Rankstraila rīcībā bija vēl kāds ierocis, kura nebija citiem: asa oža. Viņš vienmēr spēja pateikt, vai ienaidnieki kādā vietā pabijuši un cik ilgs laiks kopš tā brīža aizritējis.

Pakalnos gan bija citādi. To kraujās nogāzes un takas viņš nepazina, bet laupītāji tur jutās kā mājās. Rankstrails visus savējos sadalīja desmit vīru vienībās, kam sazināties palīdzēja īpaši izraudzīti ziņneši, un devās pārķemmēt augstienes. Viņš iesaistīja savā pasākumā arī ganiņus, apsolot, ka to aitas vienmēr būs pasargātas gan no laupītājiem, gan no algotņiem, un ganu puikas viņam izskaidroja taku zīmējumu un izstāstīja visu par kalnienes mežiem. Ar ganiem viņš izveidoja arī kopīgu sazināšanās sistēmu: tiem vajadzēja vien salikt īpašās, bet neuzmanīga vērotāja skatienu nepiesaistošās kaudzītēs akmeņus, lai, pašu Rankstrailu nesastopot, pavēstītu viņam par redzētajiem ienaidniekiem. Kad laupītāju nogalināto bērnu tēvi lūdza atļauju pievienoties un piedalīties šai karā, Rankstrails bija ar mieru. Velti Lizentrails viņu mocīja, par varēm nopūlēdamies ieskaidrot, ka šāda patvaļība ir stingri aizliegta, — Rankstrails jaunpienācējus pieņēma par izlūkiem un ar viņu palīdzību arī pakalnos iemācījās pārvietoties tikpat brīvi kā agrāk rīsa laukos.

Kalnienes vidusdaļa, Augstklinte, bija noaugusi ozolu un kastaņu mežiem, bet vairāk sāņus stiepās akmeņainu pakalnu virknes — Dzeļakmene, Sāļakmene un Kluiņakmene, kur milzīgi granīta bluķi mijās ar zemiem brikšņiem, un tajos auga mirtes, zemeņkoki, irbulenes un kupli tamariska krūmi, kas iztālēm atgādināja paspūrušus, sīkiem sārtiem ziediņiem ziedošus mākoņus. Takas reizēm vijās augšup lapkoku noēnotas, nolaidenas un viegli pieveicamas, bet reizēm grūti pievārējamas kārpījās stāvus cauri neauglīgām un saules izdedzinātām akmeņainēm. Galvenā stratēģija joprojām bija drosmes un ģeometrijas summa, vienīgi kalnos ģeometrija vairs nebija plakana kā rīsa laukos. Tur, kur pasaule sastāvēja no augstākām un zemākām vietām, vienmēr vajadzēja censties uzbrukt no augšas un neaizmirst rēķināties ar aizām un kraujām, kas varēja aizšķērsot bēgšanas ceļus vai slēpt lamatas. Vispārdrošākais no uzbrukumiem bija pirmais. Apliecinādams savu bezdibenīgo tukšprātību, Siuīls, viens no dižkareivjiem, kuru Rankstrails nevarēja ciest, reiz neslēpdamies tuvojās krūmiem, kur ar duci vīru slēpni bija iekārtojies Rankstrails, būdams pārliecināts, ka ienaidnieki ir zemāk — kādā no meža klajumiem. Taču laupītāji bija augstāk — kastaņu mežā tieši viņiem aiz muguras, un šai gadījumā neko nevarēja līdzēt pat visasākā oža, jo ziemeļu vējš pūta uz nepareizo pusi. Siuīlam uzbruka, viņu atbruņoja un nospieda ceļos, un bija skaidrs, ka kuru katru brīdi viņam nocirtīs galvu. Laupītāju bija īpaši daudz — tik lielā skaitā tos nebija gadījies sastapt kopš pirmās kaujas. Par laimi, Rankstrailu un viņējos tie vēl nebija pamanījuši. Lācis, piesardzīgi slapstīdamies cauri krūmājam, pielavījās tuvāk, iecerējis skriešus mesties pie Siuīla un to atbrīvot. Tas nebūtu nemaz tik riskanti — laupītāji tiktu pārsteigti, bet viņa vīri no slēpņa tos apšaudītu ar bultām. Rankstrails brīdināja Siuīlu ar norunāto zīmi — diviem svilpieniem, ko svešas ausis neatšķirtu no ūbeles sauciena. Siuīls pacēla galvu un ar acīm meklēja komandieri, taču šis skatiens viņu diemžēl nodeva laupītājiem, kuri steigšus apsviedās riņķī un Rankstrailu ieraudzīja. Ūbeles saucienu bija saklausījis arī Lizentrails, kurš komandēja arjergardu, kas atradās krietni zemāk, turklāt pa vējam, — tā nu Lizentrails ar papildspēkiem atsteidzās palīgā un visus izglāba.

— Ei, Lāci, skaties un mācies, — viņš līksmi komentēja notikušo. — Te redzama atšķirība starp ļauno un dumjo. Ļaunais tev kaitē tikai tad, ja pats no tā gūst kādu labumu. Bet muļķis nozīmē nemitīgas briesmas.

Kāds ierosināja Siuīlam atmaksāt ar trāpīgu zobena cirtienu, bet Rankstrails viņu neļāva sodīt, zinādams, ka nāves baiļu pārņemts cilvēks var pastrādāt vislielākās muļķības.

Katrā ziņā dižkareivis Siuīls bija īsta problēma. Rankstrails klusībā viņu sauca tikai un vienīgi par aitasgalvu, bet Lizentrails bija smalkjūtīgāks un dēvēja viņu par cietēju. Siuīlam bija paradums nemitīgi žēloties: viņš allaž visiem pārmeta, ka tie — atšķirībā no viņa un abiem pārējiem dižkareivjiem — dzīvē nav pieredzējuši pietiekami daudz ciešanu. Sevi viņš ciešanu jomā uzskatīja par īstenu veterānu. Viņam pat pietika nekaunības šādi izrunāties arī Trakraila priekšā, kurš bija redzējis, kā viņa māte, apsūdzēta raganošanā, sadeg uz sārta, un kuram pašam vaigā bija iededzināta zīme, ar kādu bija pieņemts apzīmogot visus raganu bērnus un kas laupīja iespēju nodarboties ar jebkādu citu amatu, izņemot dienestu algotņu rindās. Siuīlaprāt, nojēgas par ciešanām nebija arī Lizentrailam, kurš bija varējis vērot, kā samazinās paša pirkstu un zobu skaits, bet par Rankstrailu vispār nebija ko runāt: tas no jaunkareivja uzreiz bija kļuvis par vadoni, izlaidis šai ceļā ne tikai mācību posmu, bet arī ilgo un mokošo virzīšanos augšup pa dienesta pakāpēm no vienkārša kareivja par izlases kareivi, par izcilu kareivi un tālāk par dižkareivi, bet ģeķīgais Siuīls bija svēti pārliecināts, ka tikai šai virzībā iespējams pieredzēt patiesas sāpes un mokas. k

Veiksmīgākās un izšķirošās kaujas notika Dzeļakmenes dienvidu nogāzēs. Plaša kastaņu meža malā bija izvietojušās vairākas zemnieku saimniecības, un tur Rankstrails nepārprotami samanīja ienaidnieku bezjēdzīgo ķiveru ādas un sodrēju smaku.

Laupītāji uzbruka naktī. Algotņi viņus jau gaidīja. Cīņa nebija ilga. Bēgot laupītāji par ķīlnieku saņēma kādu vecu zemnieku, kurš līdz vēlai nakts stundai bija aizkavējies ceļā no Kluiņakmenes. Lizentrails, kā vienmēr vadīdams arjergardu, bēgļus panāca, veco vīru atbrīvoja un pat mierināja, pacienādams ar dažām no savām nedaudzajām kaltētajām vīģēm un malku tīra ūdens no savas blašķes. Vecis runāja nesaprotamā izloksnē, tomēr visiem bija skaidrs, ka viņa vārdi pauž pateicību un svētības vēlējumus.

Līdz ar šo kauju visā novadā bija ieviests miers un kārtība. Kad vajadzēja piebeigt ievainotos ienaidniekus, Trakrails ierosināja paturēt tos gūstā un izārstēt: ja izplatītos ziņa, ka pastāv iespēja palikt dzīviem, atlikušie laupītāji noteikti padotos paši. Taču Trakraila plānam bija kāds trūkums: viņš nezināja, kur gūstekņus nomitināt un ar ko tos barot. Rankstrails, šo priekšlikumu izdzirdis, sāka smieties. Siuīls ņirgājās ilgāk nekā mēnesi. Trakrailam mirušie nepatika, pareizāk, viņam nepatika nogalināt un viņš nebija īsti piemērots algotņa arodam. Viņš algotņu rindās bija nonācis spiestā kārtā: ar sejā iededzināto raganas bērna zīmi viņš citu darbu darīt nedrīkstēja. Taču viņš lieliski prata ārstēt ievainojumus un pazina visas derīgās un dziedējošās zālītes, tāpēc visi viņu mīlēja.

Pienāca ziema, tā bija īsa, dzidra un sausa.

Plāna sniega kārtiņa uz vienu dienu nobalsināja Augstklintes strupās virsotnes un tūlīt nokusa. Pavasarī no Daligaras ieradās oficiāls ziņnesis, kurš atgādāja pareizi un precīzi aprēķinātu algu un — tas bija kas neredzēts un nepiedzīvots, jo it visi algotņi bija lasīt un rakstīt nepratēji, — vēstuli Rankstrailam. To bija sūtījis viņa tēvs, un tā bija rakstīta labi pazīstamajā Trakā Rakstveža slīpajā rokrakstā. Vēstule sākās ar vārdiem: "Mīļotais dēls, katru brīdi es sapņoju par tavu atgriešanos un katru brīdi lūdzos, lai tā pienāktu drīzāk…" Tālāk sekoja pateicība par veiksmīgi saņemto naudu, apgalvojumi, ka viss sokoties arvien labāk un par klepu esot palikušas tikai atmiņas; tad nāca ziņas par jaunāko brāli, kurš augot par brašu puiku, un par mīļo māsu, kura esot uzsākusi veļasmazgātājas darbu un par kuru Arējā loka saprecinātāja esot teikusi, ka tad, kad pienākšot īstais laiks, viņai par vīru varbūt derēšot maiznieka dēls; un visbeidzot bija izteikti piekodinājumi sargāties no aukstuma, no karstuma un — lai dievi pasargā! — no ienaidnieku bultām un zobeniem.

Aizklīdis mežā, nolīdis starp kazenājiem, cīnīdamies ar mežacūkām par ozolzīlēm, bet par paša asinīm ar utīm, kas lielā skaitā mājoja viņa bruņās, jaunais kareivis vēl un vēlreiz pārlasīja šo vēstuli, kas bija taustāms pierādījums tam, ka pastāv arī citāda dzīve, kas atšķiras no viņu esamības, kura aizrit, ložņājot pa dubļiem un ik mirkli apzinoties, ka ikkatrs elpas vilciens var izrādīties pēdējais. Tumsā, kad vēstuli pārlasīt nevarēja, Rankstrails vienkārši slidināja pirkstus pār lapu, uz kuras bija rakstīts: "Mīļotais dēls, katru brīdi es sapņoju par tavu atgriešanos un katru brīdi lūdzos, lai tā pienāktu drīzāk…"

Pienāca pavasaris un pagāja, atkal tika atvesta alga. Augstklinte bija attīrīta no laupītājiem, un algotņi ķērās pie pārējo pakalnu atbrīvošanas. Vasara no jauna izkaltēja un izdedzināja zāli. Pa visu novadu un vēl tālu aiz tā robežām izplatījās ziņa, ka uzradies neuzveicams karotājs, spēcīgs kā lācis un drūms kā vilks, un tas vedot algotņus no vienas uzvaras uz nākamo. Viņš bija stingrs vadonis, ar mīkstsirdību neizcēlās, un neviens no ienaidniekiem pēc sadursmes ar viņu dzīvs nepalika, taču viņš žēloja nevainīgos un it visur atjaunoja zudušo taisnīgumu.

Atkal pienāca alga, un Rankstrails izmantoja ziņnesi, lai pusi no tās nosūtītu tēvam.

Rudenī arī visi pakalni bija tīri, un notika tas, kas allaž mēdza notikt, kad visos karos bija uzvarēts.

Algu neviens vairs šurpu neveda. Pārtikas piegādes pārvērtās neskaidrās atminās, j

Zemnieki atgriezās savās saimniecības, kuras nu bija drošībā, un ar pieaugošām dusmām un aizdomām vēroja, kā neizskaidrojami izretinās kāposti dobēs, bet vistas dēj arvien retāk vai — tavu nelaimi — pazūd pavisam, gluži kā rēgi izgaisdamas rudens pirmajās miglās. Visā novadā valdīja miers. Algotņi nevienam nebija vajadzīgi.

Rudenī garnizonu no laukiem, kur tomēr allaž varēja kaut ko nomedīt, bet kādas aitas pazušanu izskaidrot ar dabiskiem iemesliem, pārcēla uz miestiņu, kas bija šī apgabala centrs un kur nepieskatīti klejoja vienīgi klaidoņi kaķi (kuri patiešām drīz pazuda).

Pilsētiņa, lepni saukta par Augstpili, pletās uz vienas no Dzeļakmenes nogāzēm un patiesībā bija vien liels ciems ar putekļainām ielām un augstiem akmenskrāvuma žogiem, pār kuriem savus derīgos zarus kāra vīģukoki un savus izspūrušos un nederīgos snaikstīja palmas. Dārzu pavēnī slēpās mazas mājeles nobalsinātām sienām, tumša koka durvīm, pavisam šauriem lodziņiem un konusveidīgiem, smailiem jumtiem, kas palīdzēja mazināt karstumu vasaras dienās un ātrāk aizplūdināt ūdeņus spēcīgo rudens lietavu laikā. Vienība iesoļoja pilsētā, bet neviens to nesagaidīja, tikai kāds drūms kareivis ierādīja viņiem vecu aitu kūti, kas turpmāk būšot viņu kazarmas.

—   Paklau, Lāci, — teica Lizentrails, — es negribu tēlot smalku mamzeli, bet te patiešām smird ļaunāk nekā mēslu bedrē, un tas vēl nebūtu nekas, jo pie mēslu smakas mēs esam pieraduši, taču te vispār nav ko elpot. Nav gaisa. Un pieaudzis vīrs te taisni nemaz nevar nostāties. Mums būs jārāpo četreniski kā suņiem.

—    Tad apsēdies, — samierinoši atteica Siuīls, — tā tu mazāk piekusīsi.

Lai nebūtu jākvern piesmirdušajā stallī, viņi, satupuši dubļos, atspieduši muguru pret akmens sienām, augas dienas sēdēja miestiņa galvenajā laukumā, kur bija veca aka. Tieši iepretī atradās Varas pils — apgabala vislielākā ēka. Tai bija divi stāvi un kolonāde, kas balstīja nevienādas arkas. Augšstāvā dzīvoja gubernators, kāds daligarietis, kurš bija ļoti gara auguma un neiedomājami kalsns, pareizāk, izģindis, — un tas nu tiešām bija grūti saprotami, jo šim vīram vistu netrūka.

—   Viņam žults maitā asinis, — pieņēmumu izteica Trakrails, kuram bija pamatīga pieredze medicīnas mākslā. — Droši vien viņam bijuši tārpi, bet neviens nav viņu kārtīgi izārstējis.

—    Drīzāk tā žults viņam maitā dvēseli, — secināja Lizentrails, kuram bija pamatīga pieredze dzīvošanas mākslā. — Viņš droši vien jau piedzimis kā pilnīgs muļķis, un māte pie laika nav viņu kārtīgi iepļaukājusi atšķirībā no manējās, kura gan zināja, kā tā lieta darāma.

Gubernators patiešām bija gaužām savāds: viņa sejā allaž bija redzams nīgrs nelaimīgums, tas lika uzkumpt viņa mugurai, bet muti zem plānā, līkā deguna savilka šķībā vīpsnā.

Apakšstāvā uzturējās neliels garnizons — trīs kavalēristi un četri kājnieki, tepat bija arī zirgu stallis, kā arī tiesas zāle ar palīgtelpām un palīgierīcēm, proti, bendes darba vieta, soda sieksta, galvu cērtamais bluķis, dažāda lieluma un formas knaibles un ogļu trauki, daļa no kuriem bija piemēroti arī līdzņemšanai izbraukumos uz lauku apvidiem. Visapkārt Varas pilij bija dārzs, kur smaragdzaļā mauriņā ziedēja milzums rožu, — šis košais zaļums izcēlās uz apkārtējā putekļainā pelēcīguma, kas valdīja visā apvidū. Mauriņu ik dienas laistīja, ūdeni spaiņiem smeļot no akas augu gadu, arī no jūnija līdz septembrim, kad saules stari krita stāvus un ūdens bija tik maz, ka sievietes, kas bija atnākušas to pasmelt, nevarēja piepildīt savas krūkas.

Rudenī lietavas beidzot piepildīja aku, un ūdeņi atgriezās arī upītēs starp niedrājiem un oleandriem. Tuvākas un tālākas apkaimes zaļums atkal īpaši neatšķīrās no gubernatora dārza košajiem smaragda toņiem, un varbūt tāpēc kalsnā amatvīra seja ar plāno knābjdegunu sadrūma vēl vairāk un pastiepās garāka.

Rudens bija ilgs un dubļains. Algotņi kvernēja bez darba, ar ilgošanos atcerējās laikus, kad bija varējuši cīnīties ar Melnajiem laupītājiem, un sapņoja par to, kā viņus beidzot nosūtīs cīnīties pret orkiem, — jo pašlaik jebkas šķita labāks par šo bezjēdzīgo, apnicīgo un nepiedienīgo bezdarbību, par dienām, kas tukši ritēja prom, kamēr viņi tupēja putekļos, kas nu bija lietavu pārvērsti dubļos.

Reiz kādā dienā, kad no pienaini blāvajām debesīm plūda nespodra gaisma, viņiem lēnā, taču itin kā lēkājošā gaitā tuvojās vecs gara auguma vīrs, ietīstījies tumšā apmetnī.

—   Ei, Lāci, paskat, kur vēl viens, kurš pabijis bendes rokās, — nopurpināja Lizentrails, un viņa balss pārvērtās neskanīgos čukstos, kā notika ikreiz, kad iznāca pieminēt bendes vārdu.

—Ja viņš tur pabijis, tad šai vizītei noteikti bijis kāds iemesls, — augstprātīgi pavēstīja Siuīls. — Bez iemesla bendes rokās neviens nenonāk.

Vecais tuvojās, turēdamies gar pašiem mūriem un palikdams ēnā. Izaicinoša saules gaisma izlauzās cauri mākoņu blīvai, un vecis zaudēja ēnas patvērumu. Viņam uzbruka bariņš puiku. To kliedzieni un mesto akmeņu būkšķi pret sienām sadrupināja šīs miegainās pēcpusdienas klusumu.

—    Paskaties, cik šiem jautri, — Lizentrails noņurdēja tik klusu, ka to varēja saklausīt vienīgi Rankstrails. — Priecīgi un dumji: suņu varza, kas uzklupusi ievainotai aitai.

Puiku klaigas pieņēmās skaļumā. Siuīls iesmējās.

—   Ļaunākais ir tas, ka bendes pieskārieni tevi iezīmē uz visiem laikiem, — turpināja Lizentrails. — Un visi var tevi izņirgt… Katrā ciemā, katrā pilsētā, it visur ir kāds, kam ņirgāšanās par citiem šķiet saldāka par medu uz maizes…

Rankstrails atcerējās Trako Rakstvedi un palocīja galvu. Pietika ar vienu viņa rokas mājienu, lai zeņķi paspruktu kur kurais gluži kā suņu bars, kas ieraudzījis vilku. Rankstrails un vecais vīrs uz īsu mirkli saskatījās, bet tad gājējs atkal nozuda ēnā.

Pēc dažām dienām, kad sīks, nebeidzams lietutiņš bija attīrījis ielas no visiem puikām, vecais atgriezās. Šoreiz viņš uzdrošinājās runāt — piegāja pie Rankstraila un stādījās priekšā, teikdams, ka esot Naiklis, Aizdevējs.

—    Aizdevējs? Jūs esat augļotājs? Asinssūcējs? Tad redz, kāpēc jūs te ienīst! Man žēl, ka todien apturēju puikas. Man patiešām ļoti žēl. Gan jau citreiz neviens viņus neapstādinās, un viņi savu darbu pabeigs.

Vecais norija kamolu, apjukumā novārstīja muti, bet ātri atguvās un lūdza atļauju piedāvāt Rankstrailam un viņa vīriem godīgu darbu, par kuru tie saņemšot samaksu. Rankstrails, pat nepacēlis galvu, atbildēja, ka ar asinssūcējiem nerunāšot, kamēr vien tā nebūšot spiesta lieta. Un vecajam esot jāpaspēj pazust no viņa acīm, iekams viņš būs aizskaitījis līdz deviņi.

—   Tas būtu godīgs un godājams darbs, — uzstāja vecais.

Rankstrails neatbildēja. Viņš pacēla galvu un raidīja nicīgu skatienu. Vecis pagriezās, lai dotos prom, taču vēl uz brītiņu aizkavējās kā šaubīdamies.

—  Ja pārdomāsiet, ziniet, ka mana māja ir tā tur, — viņš beidzot piebilda, cauri lietus šaltīm rādot uz kādu māju zemāk nogāzē. Tā aizrestotiem logiem slējās atstatu no pārējām, un to ieskāva dārzs, kur bija redzami vienīgi plakanie un gaļīgie opunciju stumbri.

Rankstrails uz mājas pusi nepalūkojās. Vecais devās prom.

Reizē ar ziemas atnākšanu debesis sadrūma, saldie kastaņi izbeidzās. Kaķi bija izbeigušies jau sen, un beidzot sāka zust arī vistas.

Kādā gaišā, saules piestarotā rītā, kad vējš slaucīja pakalnus, liekot to aprisēm stingrām un skaidrām iezīmēties pret zilgo apvārsni, laukumā parādījās vietējā garnizona kareivji — trīs kavalēristi un četri kājnieki, kurus pavadīja kāds zemnieks un bende, kam seju aizsedza kapuce, bet pie kniedēm rotātās ādas siksnas karājās reglamentā paredzētais četru dažādu knaibļu komplekts.

Rankstrails saklausīja apslāpētu kunkstu, un viņam pat nevajadzēja atskatīties, lai saprastu, ka to izdvesis Lizentrails.

Badā viņi vēl nebija nosprāguši tikai tāpēc, ka Lizentrails klejoja pa pakalniem, vākdams it visu, ko varēja atzīt par ēdamu, un biežākais viņa medījums bija dzeloņcūkas. Kastaņu raža jau bija apēsta. Peles un žurkas vēl šur tur bija atrodamas, taču tās bija pārāk grūti notvert. Krūmājos un akmeņainēs droši vien bija ieklīdusi arī kāda vista. Rankstrails zināja, ka tā tiešām noticis: viņš pats bija iztālēm manījis spalvas un ceptus spārniņus. Tāpat viņš zināja, ka vistas cepeti bija nobaudījuši daudzi, lai neteiktu visi, tomēr sods pienācās tikai tam, kurš bija zadzis. Viens no pazudušo vistu saimniekiem bija nolēmis sūdzēties — tas bija zemnieks, kurš tagad pavadīja kareivjus.

—   Labi, — teica šī pulka vadonis, bruņinieks spožās tērauda bruņās, uz kurām tādas kā zelta mežģīnes veidoja grifa zīmējumu. Bruņas dzirkstīja saulē, un Rankstrails raudzījās uz tām savaldzināts, apbrīnas un bijības pilns. — Es esmu Arniols no grāfistes kavalērijas. Ierados, lai atjaunotu taisnīgumu. Šim nabaga vīram ir nolaupīta vista. Taču viņš, par laimi, ir redzējis vainīgo.

Zemnieks panācās uz priekšu. Nospļāvās zemē un ar pirkstu pabakstīja uz Lizentraila pusi.

Arniols pamāja ar galvu, un jau nākamajā mirklī Lizentrailu bija apstājuši četri kājnieki, tērpušies tērauda bruņās bez rakstiem un gravējumiem.

—    Ei, lauķi, saki, cik vērta bija tava vista? — jautāja Arniols.

—   Gleita beja muna visteņa, dyžan gleita. Bolta kaj saule, opola kai mienesteņs. Vīna maņ taida. Jauna beja, i krepka beja. I ūlys dieja, kotm dīnu pa vīnai, a cytu i div, — žēlabaini blēja zemnieks, savilcis tik sērīgu vaigu, it kā tikko būtu apbedījis savu pirmdzimto dēlu. — Nu kod sešus grašus, lobīs, dorgīs, viņ sešUs grašus.

—    Tā bija apbrīnojami laba vista, — tulkoja bende. — Jauna un labi barota. Dēja pa olai dienā. Reizēm arī pa divām. Bija vismaz sešus grašus vērta.

Rankstrails atpazina zemnieku, un viņu pārņēma naids. Tas bija tas pats, kuru Lizentrails un pārējie bija izpestījuši ceļā starp Dzeļakmeni un Kluiņakmeni. Viņš bija pilnīgi pārliecināts, ka šis vīrs ar reto bārdeli un piemiegtajām acīm ir tas pats, kuram Lizentrails vispirms bija izglābis dzīvību, bet pēc tam atvēlējis pusi savas ūdens blašķes satura un vēl pacienājis ar kādu no nedaudzajām un neizsakāmi vērtīgajām vīģēm.

Arniols labvēlīgi iesmējās.

—   Lai būtu seši, — viņš laipni atvēlēja. — Seši zobi. Nāc nu šurp un nespirinies pretī. Labāk atver muti pats no laba prāta, jo tad mēs knaibles virs oglēm nenokaitēsim un tu aiztaupīsi sev krietnu daļu nepatikšanu. Bet tu jau to zini, vai ne?

—   Tā nav taisnība, — teica Lizentrails, pelēks no vaiga, taču mierīgs. — Tie ir meli. Es neko neesmu zadzis. Viņš saka, ka es esot zadzis, bet es saku, ka neesmu.

—   Ei, — ierunājās dižkareivis Siuīls, — tā vista tak nebija sešus grašus vērta. Veca un sīksta kā koks.

Nākamajā mirklī viņš aprāvās un aizšāva mutei priekšā rokas. Lizentrails klusi ievaidējās.

Rankstrails nodomāja, ka apzīmējums aitasgalva attiecībā uz Siuīlu uzskatāms par komplimentu.

— Lai būtu, rausim tikai piecus zobus, — labsirdīgi piekrita Arniols.

Rankstrails uzlūkoja Lizentrailu: pirmo reizi viņš tā acīs ieraudzīja bailes. Tās bija nicināmas bailes, ko pauda greizs, kauna pilns skatiens, — tās bija suniskas, nevis cilvēka cienīgas bailes, un Lizentraila lūpas pavērās sīkam, glumam smiekliņam veltīgā cerībā iežēlināt soģus. Tas vairs nebija karavīrs Lizentrails, tas, kurš vienmēr drosmīgi vadīja arjergardu, piesegdams uzbrukumus, tas, kurš zaga, lai glābtu citus no bada, tas, kurš nekad nebija baidījies riskēt, — tagad viņi šo drosmīgo vīru bija pārvērtuši par suni.

Rankstrails nodomāja, ka sakropļojums, ko tev nodara ienaidnieka cirvis kaujas laukā, kamēr tavs vadonis izbrīvē ceļu, bet biedri piesedz no sāniem, ir pavisam citāds nekā tie, ko rada bendes rīki, lupinot miesu pa gabaliņam vien, kamēr apkārt stāv ļaudis un smejas.

Daudz svarīgāka par pašiem notikumiem ir to nozīme. Daudz svarīgāks par pašām sāpēm un ciešanām ir tas, vai šīm sāpēm kāds jūt līdzi vai tās izsmej. Ir briesmīgi tikt nogalinātam vai sakropļotam, taču vēl briesmīgāk ir tad, ja par nāvi vai sakropļojumiem kāds priecājas un līksmo.

Dižkareivis Siuīls iesmējās. Rankstrails ienīda pat šī cilvēka vārdu, kura skanējums atgādināja ko vidēju starp čūskas šņācienu un peles pīkstienu.

Lizentrails bija nometies ceļos vai varbūt viņš bija pakritis, un divi no kājniekiem vilka viņu, saņēmuši aiz elkoņiem.

Arī Arniols sāka smieties, taču viņa smējiens spēji aprāvās, jo Rankstrails bija nostājies priekšā abiem kājniekiem un aizšķērsojis tiem ceļu. Noklusa arī Siuīla smiekli. Lai redzētu, kas īsti notiek, vai varbūt lai instinktīvi sekotu tam, kurš bija kļuvis par viņu vadoni, vīri, kas līdz šim bija sēdējuši zemē, cits pēc cita cēlās kājās.

Viņu bija vairāk par piecdesmit.

Arniols un viņa karavīri, pat pieskaitot tiem bendi, bija tikai astoņi.

—   Kas tu tāds būtu, plukata? Un par ko tu sevi uzskati? — draudīgi un ledaini noprasīja Arniols.

Nicinājumā, ledainajā saltumā vieglas, tālas, apslēptas, taču ne ar ko nesajaucamas Rankstrails samanīja bruņinieka bailes.

—   Rankstrails, jūsu ekselence, — viņš smaidot mierīgi atbildēja. — Šīs algotņu rotas un šī karavīra kapteinis. Gatavs jums pakalpot, ekselence.

Kaut arī šajos vārdos nebija saklausāmas ironiskas notis, bija skaidrāks par skaidru, ka šis puisis, kurš pats sevi iecēlis kapteiņa godā, nekad nav domājis un arī turpmāk negrasās Arniolam pakalpot. Tāpat bija skaidrs, ka kopš šī brīža viņš bija Kapteinis, — iepriekš Rankstrailu par kapteini neviens nebija saucis. Līdz šim visi gluži vieņkārši bija pieņēmuši faktu, ka tad, kad jācīnās, pavēles dod tieši viņš. Varētu pat teikt, ka līdz šim brīdim bija pastāvējis arī vārdos neizteikts pieņēmums, ka Rankstrails dod padomus, bet citi tiem paklausa, jo atzīst tos par saprātīgiem.

Tagad šim pieņēmumam pienāca gals.

Rankstrails bija algotņu pulka vieglo kājnieku rotas kapteinis, Kapteinis.

—    Kopš kura laika algotņus komandē tādi pienapuikas? — jautāja Arniols.

—   Redziet, ekselence, — atbildēja Rankstrails, — mēs, algotņi, esam vienkārši ļaudis. Mēš ļaujam komandēt katram, kurš prot uzvarēt un nezaudēt cilvēkus, mums ar to pietiek. Un redziet, ekselence, — Rankstrails turpināja, atbrīvodams savu biedru no smagās infantērijas karavīru rokām (tie neuzdrošinājās neko iebilst un atlaida tvērienu) un tad palīdzēdams viņam pieslieties kājās, — šis ir viens no maniem vīriem, bet man mani vīri ir vajadzīgi pēc iespējas veselākā veidā. Ar nocirstiem pirkstiem viņi nevar nospriegot loka stiegru, bet, ja viņiem izrauj zobus, viņi runājot spļaudās un vienu sakaltušu kastani zelē trīs dienas. Kas gan tas par karavīru, kurš ikreiz, kad jāpasaka, kur redzēts ienaidnieks, šķiež siekalas kā strūklaka un svepst velns zina ko!

Vīru pulkā bija manāmas pārdrošas, kaut arī vēl slāpētas jautrības zīmes. Arniols nobālēja.

—   Man gan nešķiet, ka tiem, kuri bezdarbīgi tup žogmalē gluži kā mušas uz mēslu kaudzes, būtu vajadzīgi pirksti vai zobi, — viņš naidīgi atcirta.

Rankstrails atlaida Lizentraila augšdelmu, jo nu jau viņš spēja pats noturēties stāvus. Tad pilnībā pagriezās pret Arniolu.

—   Jā, ekselence, mēs mēdzam tupēt žogmalēs, bet pa starpām darām arī šo to citu. Rīt tās varbūt būs orku medības, bet pavisam nesen mēs izkāvām Melnos laupītājus. Vai tad jūs Melnos laupītājus neatceraties? — viņš jautāja zemniekam, kurš raudzījās uz viņu, nobālējis kā līķis un cenzdamies paslēpties aiz bruņinieka. — Šie tak gribēja jūs sakapāt gabalos, kas būtu mazāki par vistas olu! — Tad Rankstrails atkal pievērsās Arniolam: — $ie vīri ir manējie, un tikai es vienīgais esmu par viņiem atbildīgs. Ar vistu, manuprāt, noticis kāds pārpratums, taču mēs tik un tā atlīdzināsim tās zudumu. Cik tā maksāja? Sešus grašus? Mēs tos samaksāsim jau šajā pēcpusdienā. Seši graši taču ir daudz labāki par tukšu naudas zutni un apziņu, ka citam nu ir par pieciem zobiem mazāk, vai ne? Un vai zināt ko? Mēs jums atdosim septiņus grašus. Tas viens grasis būs kā atlīdzība par mokām, kas jums bija jāizcieš, savā māgā nesot to ūdeni un vīģes, ar kurām jūs pacienāja kaprālis Lizentrails, kad bija izglābis jūsu dzīvību, vai atceraties?

—    Kaprālis? — nobālējis pelnu pelēkumā, izdvesa Siuīls.

—   Kaprālis?— izdvesa Arniols. — Šis zaglis bez zobiem un bez pirkstiem?

—   Ko gan jūs gribat, ekselence! — nesatricināmi atbildēja Rankstrails. — Mēs jau esam tikai vieglie kājnieki. Algotņi. Mēs esam vienkārši un viegli apmierināmi ļaudis. Ja kāds mums vairākkārt izglābj dzīvību, mums ar to pietiek un mēs šo cilvēku uzreiz izvirzām augstākā pakāpē. Ko gan no mums var gribēt!

—   Labi, — steigšus noteica Arniols, un bija skaidrāk par skaidru redzams, ka viņš ar saviem nedaudzajiem tīrajiem un spoži mirdzošajiem kareivjiem drīzāk grib pamest šos piecus desmitus tēvaiņu, kuri ir apbruņojušies līdz zobiem, kuru rētainajām sejām priekšā krīt netīru matu šķipsnas un kurus vada kāds pavisam jauns ārprātīgais, kas izskatās līdzīgs lācim un, lai arī turpinādams laipni smaidīt, nāk arvien tuvāk Arniolam un viņa zirgam. — Labi, — atkārtoja bruņinieks, — tie ir tavi vīri. Kopš šī brīža kārtību šai salašņu varzā uzturi tu. Man ir prieks novēlēt tev veiksmi. Bet, zini, Kaptein, — viņš piebilda, pavisam lēnām grūzdams caur zobiem katru vārdu, — tikko mani sasniegs pirmās sūdzības, tikko būs pazudusi kaut viena vista, par notikušo ar savu galvu atbildēsi tu.

Rankstrails viņam bija pienācis pavisam tuvu. Un nolaida roku uz zobena roktura. Patiesībā nekas daudz vairāk par rokturi no šī zobena nebija atlicis — tikai tāds strupulis, ar kuru varēja cirst zarus un plēst skalus iekuram, taču no malas tas nebija redzams. Rankstrails stāvēja uz zemes, turpretī Arniols sēdēja zirgā. Abi saskatījās, tad Rankstrails noliecās, paklanoties vēl godbijīgāk un zemāk nekā iepriekšējo reizi, un atliecās taisni, smaidot vēl laipnāk.

—    Nu, protams, ekselence. īsts komandieris uzņemas atbildību par savu vīru dzīvību un nāvi, kad sūta viņus kaujā, tāpēcjr tikai godīgi, ja tam jāatbild par visiem viņu darbiem. Par pirmo pazudušo vistu es atbildēšu ar savu galvu.

—   Agrāk vai vēlāk mēs abi vēl satiksimies, — klusi piedraudēja Arniols.

—    Protams, ekselence, — apstiprināja Kapteinis. — Tāda jau ir dzīve. Ja ne es, ne jūs nedabūsim galu, mēs noteikti satiksimies.

Bruņinieku grupa lēni un cienīgi devās prom. Zemnieks spruka projām krietni straujākiem sojiem un notupās drošībā pie tiesas zāles sienas, netālu no bendes ierastās darbavietas. Kad Arniola vadītais pulks bija nozudis savā rožu pilnajā dārzā un vairs nevarēja saklausīt algotņu runas, Rankstrails nogrozīja galvu.

—    Varen skaistas bruņas, — viņš nopūzdamies klusi noteica, vērodams tālumā vēl samanāmo Arniola muguru.

—    Ei, Kaptein, — klusītēm atteica Lizentrails un bija pirmais, kas viņu šādi uzrunājis. — Kaptein, ko mēs tagad darīsim? Kur tu ņemsi naudu? Un tas smalkais kundziņš tevi tagad ienīdīs. Varbūt tev nevajadzēja iejaukties. Zini, pēc zobu raušanas sāpes ātri pāriet.

—    Manus vīrus neviens neaiztiks, — atcirta Rankstrails. — Nekad.

Tai pašā brīdī, kad viņš šos vārdus izrunāja, tie no tukšas brama-

nības pārtapa patiesībā. Tie bija viņa vīri, un viņš bija to Kapteinis. Viņš bija uzņēmies atbildību par to dzīvību un nāvi. Un bija gatavs par tiem atbildēt ar savu galvu.

—   Kaptein, tā ir nepaklausība augstākstāvošajiem. Tevi sakapās gabalos, un tos gabalus izbaros suņiem.

—Nē, viņš kritīs par apsmieklu, ja ies un kādam žēlosies, ka ir nobijies no algotņa. Viņš klusēs kā mironis kapā. Jau pēc pāris dienām viņš būs pārliecināts, ka pats no brīva prāta sagribējis tevi apžēlot, jo, vesels būdams, tu brašāk cīnīsies grāfistes labā.

Kādu brīdi valdīja klusums, kurā jaucās vien vēja šalkoņa. Milzīgi, smagi mākoņi skrēja pāri pakalniem. Tumši zilās debesis ar visiem mākoņu blāķiem atspīdēja laukuma peļķēs, un tās šķērsoja bars kraukļu.

—   Jūs tikai pildiet manas pavēles, un nekādu nepatikšanu nebūs, — atkal ierunājās Kapteinis. — Es vēl nezinu, kas tās būs par pavēlēm, taču zinu, ka mums nebūs jāmirst badā. Neviens nekādas muļķības nedarīs, un mana galva neaizripos starp gubernatora rožu krūmiem.

—    Kaptein, tu esi traks, tu mūsu dēļ nedrīksti riskēt ar savu galvu.

—   Vīri, — atbildēja Lācis, — es protu visu apdomāt un arī šoreiz nekļūdos. Mana galva paliks uz pleciem. Lai tikai prātīgākie no jums pieskata muļķus, — viņš piebilda, uzlūkodams Siuīlu, — un viss būs labi. Kaprāli Lizentrail, gaidi mani šeit. Un lai neviens nekur neiet, kamēr atgriezīšos.

Kapteinis Rankstrails devās prom, — viņš zināja, ka augļotāja nams ir pēdējais ciema malā un slejas tieši pie pašas kraujas. Viņš sev jautāja, vai ir noslēdzis labu darījumu, un nonāca pie visai nepārliecinošas atbildes: ar septiņiem grašiem būtu par maz, taču pieci cilvēka zobi noteikti ir pietiekama cena, lai pārdotu savu dvēseli. Neveiksmes gadījumā viņš taču vienmēr varēs samaksāt ar savu galvu un šo darījumu izbeigt uz visiem laikiem. Rankstrails vēl nebija diezcik tālu, kad viņu panāca Lizentraila balss.

—   Zini, Kaptein, — Lizentrails teica, — tikai tiem, kuri galīgi nekā nedara, nekad nekas nonotiek un nenomaitājas. Arī Tas, kurš radīja Visumu, to darbiņu darot, vismaz kādu pirkstu un kādu zobu noteikti zaudēja.

Kapteinis nesaprata, vai šis apgalvojums uzskatāms par novēlotu atvainošanos vai piepešu lepnuma izpausmi.

Kaut arī viņš neatskatījās un neko neatbildēja, viņš klusībā nopriecājās, ka šie vārdi izskanējuši.

Astotā nodaļa

Vecais atvēra durvis un ielaida viņu iekšā. Istaba bija apaļa tāpat kā pati māja, un pašā vidū atradās pavards. Logi bija šauri, un telpā valdīja puskrēsla. Visapkārt pie sienām neskaitāmās nišāsjindojās grāmatas, un grāmatas bija arī visur citur — atvērtas, aizvērtas, lielas un mazas tās bija sakrautas ari uz grīdas un uz liela, apaļa akmensozola galda, kas aizņēma teju vai pusi telpas. Uz cita galdiņa bija arī zoss spalvas, pergamenta loksnes, dīvaini priekšmeti, kādus Rankstrails nekad agrāk nebija redzējis, un resnas, zemos māla svečturos iestiprinātas sveces, it kā naktīs šis vecais vīrs nevis gulētu, bet nodarbotos ar lietām, kam vajadzīgs daudz gaismas. Ārējā lokā sveču bija maz, un tās bija ļoti dārgas, tāpat kā vistas. Parasti katrai puslīdz pārtikušai ģimenei bija viena svece, kuru izmantoja tikai ārkārtas gadījumos: ja slims bērns naktī vēma vai kādai sievai tumsā pienāca laiks dzemdēt; ja kādam bija jāmirst, sveces nededzināja, jo to darbu var paveikt arī bez gaismas, pareizāk, tumsā tas izdodas vēl labāk. Citādi naktīs visi gulēja, un nebija nekādas vajadzības kliedēt tumsu. Vecais droši vien naktis pavadīja nomodā. Rankstrailam šī doma šķita vienlaikus satraucoša un valdzinoša. Arī viņš pats taču naktis vienmēr pavadīja vaļējām acīm un možu prātu, bet tagad savā ziņā bija atklājis, ka nav vienīgais, kurš izmanto tumsas laiku. Resns, resns ruds runcis gulēja uz vienīgā ķebļa un, Rankstrailam ienākot, pat nepacēla galvu. Pavards bija domāts gan ēdiena gatavošanai, gan apsildīšanai, un istabā patiešām bija silts kā pavasara pēcpusdienā, bet virs sīkas liesmiņas viegli šūpojās ķēdē iekārts pamatīgs vara katls. Visu bija piepildījis ne ar ko nesajaucamais pupiņu aromāts, un šī smarža vienā mirklī piepildīja arī Rankstrailu, pārpludinot viņa kuņģi ar krampjainu iekāri, bet sirdi ar mežonīgām ilgām — atmiņām par siltu ēdienu, ko var baudīt, sēdot zem jumta pie īsta pavarda.

Aizdevējs bija ļoti laipns un nekādi nekomentēja to, ka Rankstrails tik piepeši mainījis domas. Ielaidis Rankstrailu mājā, tas piedāvājās viņu pacienāt ar kausu sidra, kas — kā viņam nācās paskaidrot — bija no āboliem gatavots dzēriens, bet pēc tam Aizdevējs skaidroja arī vārda pacienāt nozīmi: par piedāvāto dzēriena kausu nevajadzēs maksāt un tas neuzliks nekādus pienākumus vai saistības.

Pagāja labs brīdis, līdz vecais bija izskaidrojis, ka sidra kausa piedāvāšana ir tikai visparastākā pieklājība, turpretī neparastāks un pat visai īpašs būtu uzaicinājums pusdienās: vai Rankstrails būtu ar mieru kopīgi iebaudīt bļodu pupiņu viruma?

Šim ierosinājumam sekoja ilgs strīds, un vecais vīrs mežonīgo Rankstrailu apgaismoja arī par kopīga mielasta būtību: tas vienlīdz sagādā prieku arī tam, kurš uzaicinājis ieturēties, un tāpat nenozīmē neko aizvainojošu, bet pacienātajam nav jājūtas kā ubagam, diedelniekam, mangotājam vai badmiram. Beigu beigās Rankstrails, sirdij mokoši sažņaudzoties, stingri atteicās no pupiņām, tomēr abi vienojās par puskausiņu sidra.

Vecais bez apmetņa izskatījās daudz mazāka auguma. Viņam bija prāvs, gaļīgs deguns, kalsna seja un kupls sirmu matu ērkulis, kurā dzirkstīja saules stari, kas slīpi šķēla istabu gluži kā šauri asmeņi.

—     Man jūsu palīdzība ir vajadzīga godājamam darbam. Godājamam, — viņš atkārtoja.

Rankstrails pamāja.

—   Man vajadzīgs jūsu vīru spēks, nevis to dvēseles. Un es jums maksāšu tikpat, cik grāfiste.

Rankstrails atkal pamāja.

—   Tur ir mūsu ienaidnieks, — vecais teica, pamādams uz vienu no šaurajiem logiem, pa kuru bija redzami Sāļakmenes pakalni.

Rankstrails palūkojās turp, uz kurieni bija vērsts garais rādītājpirksts, un ieraudzīja tikai bariņu aitu, kas rāmi krimta nogāzes zāli.

—    Aitas? — viņš apjucis jautāja.

—   Aitas, — vecais apstiprināja, lai gan līdz šim nekas nebija radījis šaubas par viņa prāta veselību. Mazliet dīvains viņš bija šķitis arī iepriekš, taču ne jau pavisam jucis.

—   Vai zināt, kāda ir atšķirība starp govīm un aitām? — jautāja vecais.

—   Jā, — pārliecināti atbildēja Rankstrails. — Govis ir lielākas.

—   Pareizi, bet ir vēl kāda cita, svarīgāka atšķirība, — vecais uzstāja.

Rankstrails mirkli apdomājās.

—    Aitas saka bē, bet govis mū, — viņš beidzot ieminējās, un ar to pašu viņa zināšanas šai jautājumā bija izsmeltas.

Vecais neapmierināti papurināja galvu.

—   Govju zobi nogriež, bet aitu zobi izrauj, — viņš paskaidroja. —Vai saprotat, ko tas nozīmē ?

—   To, ka vienlīdz nepatīkami būtu gan vienu, gan otru kodieni?

—   Tikai tad, ja esat zāles stiebrs.

—    Neatceros, ka es jelkad būtu bijis zāles stiebrs, — atcirta Rankstrails.

Vecais vīrs nopūtās un ņēmās skaidrot, ka vēl pirms nedaudziem gadiem šejienes pakalnu piekājēs āboliņa un visdažādāko ziedzāļu pilnās pļavās ganījušās nelielas gotiņas, bet virsotnēs zaļojuši ozolu un milzīgu priežu meži. Govju zobi zāli nogrieza, tāpēc tā atauga vēl spēcīgāka nekā iepriekš — vēl zaļāka, vēl leknāka, vēl biezāka, un vēl vairāk tajā bija āboliņa, lucernas un dažādu ziedu. Tas nozīmē, ka spēcīga, zaļa un lekna zāle sedza pasauli un baroja govis, bet tās saknes aizturēja lietus ūdeņus, kas neskrēja projām izkaltušas zemes plaisās, kur tagad nozūd katra valgme un aprīta vairs neatgriežas debesīs, lai no jauna varētu nolīt lejup.

Nebeidzamās lietavas noslīcināja visas govis dubļos un postā, bet, kad gadalaiku mija atjaunojās īstajā secībā, no tām bija atlikuši vien kauli, ko tīri jo tīri bija noskrubinājuši suņi vai bijušie saimnieki. Govju vairs nebija, un nebija arī naudas, lai tās nopirktu, tāpēc ļaudis, negribēdami iekulties parādos un pieļaut, lai nolādētie asinssūcēji augļotāji izzīž pēdējo dzīvību, iegādājās aitas. Šie lopi ir piemēroti vietām, kur ir daudz krūmu un brikšņu, taču ganībās tos nevajag laist, jo tie nodara postu. Aitas, protams, ir daudz mazākas par govīm un tāpēc arī mazāk maksā, taču zāli tās izplēš ar visām saknēm, un jau pēc dažiem pavasariem zeme izkalst un mirst — vispirms tā kļūst dzeltenīgi brūna, tad sašķeļas plaisās, kuras sākumā ir retas un sīkas, bet beigās sadrupina it visu, un gaisā ceļas arvien biezāki putekļu vāli, kas aizmiglo apvāršņus un arī cilvēku vēlmi vakarā pārnest ko ēdamu saviem mājiniekiem.

Tad, lai nevajadzētu mirt badu, ļaudis sāk izcirst kokus, un meži visai ātri pārvēršas stepēs un krūmājos, kuru augsnes kārtu rudeņos nobrucina spēcīgo lietavu izraisītas lavīnas, bet vasarās izkaltē sausie vēji. Gani kļūst par mežcirtējiem. Vispirms zem cirvju cirtieniem ļimst ozoli, bet pēcāk arī kuplās kalnu priedes un pīnijas, — to stumbrus sakrauj ratos un ved uz ziemeļiem, lai pārdotu malkā.

—    Vai saprotat, ko tas nozīmē? — noprasīja vecais.

—    No pīniju mizas vairs nevar izgriezt aizbāžņus blašķēm, un nav vairs sīko riekstiņu? — apjucis minēja jaunais Kapteinis. — No pīniju riekstiem paēdis nebūsi, taču tie ir garšīgi, sevišķi, ja tos iepilda ar rozmarīnu aizdarītos ceptos sikspārņos, bet arī bez sikspārņiem un rozmarīna ir garšīgi…

—   Jā, garšīgi, — viņu pārtrauca vecais, — taču īstā problēma atkal ir ūdens trūkums. Koku saknes aiztur ūdeni. Tur, kur koku nav, ūdens pazūd, jo to visu aprij zeme. Katra vasara ir arvien garāka un sausāka par iepriekšējo. Viss kļūst dzeltens. Dubļi pārvēršas putekļos. Mums no jauna jāatved šurp govis un jādod cilvēkiem darbs, jo citādi sausuma dēļ zeme kļūs pavisam neauglīga un izmisums šejieniešus pamudinās uz laupītāju gaitām, un tie tvers rokā cirvjus, bet sejas paslēps aiz melnām maskām. Es neesmu nekāds asinssūcējs, es esmu Aizdevējs. Negribu izsūkt pēdējās dzīvības sulas, gribu aizdot naudu, lai ļaudis atkal dzīvotu pārticīgi un zeme būtu zaļa.

Vecais vīrs stāvēja slīpi krītošajos pievakares saules staros, cieši raudzījās uz Rankstrailu, un viņa kalsnajā sejā bija manāms jauns spēks, bet viss stāvs bija izslējies staltāks lepnumā par tikko izrunātajiem vārdiem.

Kapteinis papurināja galvu.

—    Vai tad jūs viņiem nevarētu vienkārši iedot naudu? Es domāju, šejienes cilvēkiem. Vai arī, ja negribat naudu uzdāvināt, tad aizdodiet viņiem, neprasot atpakaļ vairāk, nekā pats esat iedevis, tā, kā to dara asinssūcēji. Prasiet atdot tikpat, cik aizdevāt. Tā taču būtu godīgāk, jo viņi ir nabaga ļaudis. Es ienīstu augļotājus. Visi algotņi augļotājus ienīst tikpat stipri kā bendes. Ja nebūtu augļotāju, mēs nemaz nebūtu kļuvuši par algotņiem, bet, ja nebūtu benžu, mēs karaspēku sen būtu pametuši.

—   Arī es ienīstu asinssūcējus. Viņi aizdod naudu tiem, kuriem tā izmisīgi vajadzīga, bet pēc tam nomoka tos ar nesamaksājamiem procentiem, iedzenot visdziļākajā postā. Un es ienīstu algotņus: tie ir cilvēki, kas pārdod savu zobenu ikvienam, kas gatavs samaksāt. Es esmu Aizdevējs, nevis asinssūcējs. Un jūs esat karavīrs, nevis algotnis — kaut arī dienestu jūs uzsākāt algas dēļ, ne jau tikai algas dēļ jūs devāties uz pakalniem un pārmeklējāt tos sprīdi pa sprīdim, ik dienas riskējot ar savu dzīvību. Es esmu Aizdevējs: naudu es nedāvinu, bet aizdodu, jo tikai tā bagātība var vairoties. Ne jau tikai mana bagātība, visu bagātība. Aizdodiet man savu zobenu spēku, un es šo zemi atkal pārvērtīšu par dārzu. Naudu dāvināt nedrīkst, jo dāvināto tūlīt izšķiež, turklāt tā uzliek pienākumu būt pateicīgam, un tas ir pazemojoši, bet pazemoti cilvēki nespēj cīnīties, nespēj uzvarēt. Savukārt aizdevums, pretī saņemot tikpat lielu summu, arī balstās tikai un vienīgi uz aizdevēja labās gribas un dāsnuma, bet dāsnums nevar būt bezgalīgs un tāpat uzspiež pazemojošu pateicību. Man neizdevās panākt, lai jūs no manis pieņemat kaut pusbļodiņu pupu viruma. Bet, ja jūs būtu zemnieks, man itin nekādi neizdotos jūs piespiest kā dāvanu pieņemt naudas summu, par kuru jūs varētu nopirkt govi. Aizdevums, kura ņēmējam pēcāk jāatdod nedaudz lielāka naudas summa, ir godīgs un vairo gan aizdevēja, gan ņēmēja bagātību: šādi darījumi var atkārtoties bezgalīgi daudz reižu un liek valstij uzplaukt pārticībā.

—   Taču atdodamajai summai jābūt tikai nedaudz lielākai, citādi tā ir asinssūkšana.

—    Protams, tikai nedaudz lielākai, jo citādi tā ir asinssūkšana un tiek vairots trūkums, nevis pārticība, tiek izpostīts, nevis radīts. Es aizdošu naudu govju pirkšanai, bet jūs dosieties pēc govīm. Vienīgi bruņoti vīri šos novadus var šķērsot, nesdami līdzi naudu vai vezdami kaut cik necik vērtīgus lopus.

—    Un kas notiks tālāk? Ko darīsiet, ja kāds jums neatmaksās zeltu, ko būsiet aizdevis? Vedīsiet šo nelaimīgo pie bendes?

—    Dodu jums savu godavārdu. Tā nekad nenotiks.

—   Jūs taču nedomājat, ka pret parāda nemaksātājiem spēku varētu lietot mēs, algotņi?

—   Vēlreiz dodu jums savu godavārdu, un ticiet, ka tam ir liels svars. Tā nemūžam nenotiks. Jūsu gods netiks aptraipīts, un arī jūsu dvēselei nebūs jācieš.

—   Kā tad jūs, sasodīts, viņus piespiedīsiet maksāt? — pacietību zaudējis, prasīja jaunais Kapteinis.

—   Viņi man maksās, jo viņiem būs izdevīgi to darīt. Vai sapratāt?

—    Nē, — godīgi atbildēja Kapteinis.

—   Nekas. Vai esat ar mieru atvēlēt man jūsu vīru spēkus? Zvēru, ka tas nebūs nekas apkaunojošs. Cik jums ir gadu, kungs?

Rankstrails nodrebēja. Ne tikai tāpēc, ka no šāda jautājuma labprāt būtu izvairījies. Viņu samulsināja uzruna kungs. Šis vārds, attiecināts uz viņu, šķita tik nepiemērots, tik neiederīgs, ka izklausījās smieklīgi, lai neteiktu izsmējīgi.

—    Divdesmit divi, — Rankstrails meloja, — un, ja jums nebūtu iebildumu, man labāk patiktu, ja mani uzrunātu par Kapteini.

—   Labi, Kaptein, varat man atklāt savu vecumu. Apsolu, ka glabāšu jūsu noslēpumu tikpat rūpīgi, kā mēdzu glabāt zeltu.

—    Astoņpadsmit, — atbildēja Rankstrails. Vecais joprojām nenovērsa skatienu. — Sešpadsmit, — viņš beidzot noteica. — Gandrīz, — viņš piebilda.

—   Labi, — nopriecājās vecais, — jūs esat tai pašā vecumā, kuru sasniedzis, sirs Ardvins atkaroja pasauli cilvēku dzimumam. Nūja. Jūs ātri augat, ātri kļūstat pieauguši un pavisam jauni uzsākat karavīru gaitas.

—   Kas — mēs?

Aizdevējs atbildēja, nenoteikti pamādams ar roku.

—   Esmu pārliecināts, Kaptein, ka jūs un Ardvinu vieno daudz vairāk līdzīgā, nekā jūs nojaušat. Runā, ka jūs protot lasīt.

Rankstrails palocīja galvu, pūlēdamies paslēpt lepnumu aiz vienaldzīgas izteiksmes.

—    Vai jūs protat lasīt arī karti?

—   Es pat nezinu, kas ir karte. Taču lasīt es protu, — paskaidroja Kapteinis.

—    Palūkojieties šurp. Te ir vārdi un zīmējumi. Iztēlojieties, ka esat putns un laižaties pāri mūsu novadam. Rau, te ir Augstklinte, šis aplītis ir Dzeļakmenes pakalns, bet šī ir Kluiņakmene…

Kapteinis saprata acumirklī. Patiešām: tas bija tā, itin kā viņš būtu pārtapis putnā, kas lido augstu gaisā un var palūkoties pāri apvārsnim.

—… Tumšie kalni, Daligara… — Rankstrails turpināja, atpazldams iezīmētās vietas.

—    Tagad apspriedīsim to, kas mums jādara. Es jums uzticēšu savu zeltu. Ar šo naudu jūs šķērsosiet kalnieni un nonāksiet Augstklintes viņā pusē, Kastaņaras plakankalnē.

—   Jā, tas ir vienkārši. Jāiet pa šo ceļu un tad, kad sasniegts visaugstākais punkts, jānogriežas uz šo pusi un…

—    Pareizi, tur jūs nogriezīsieties uz austrumiem, uz to pusi, kur lec saule. Kastaņaras plakankalni Nebeidzamo lietavu plūdi neskāra, tur govis neapslīka. Kastaņariešiem tās joprojām ir lielā vairumā — to pat ir pārāk daudz, un viņiem nebūtu iebildumu daļu pārdot*; Kastaņara ir ūdeņiem bagāta zeme, taču tur trūkst sāls un metālu, tāpēc turieniešiem vajadzīga nauda, lai varētu iepirkt visu nepieciešamo. Jūs nopirksiet govis, ikreiz pa dažiem dučiem, un atvedīsiet tās šurp. Lai nogādātu Kastaņarā naudu un atgādātu šurp govis, ir vajadzīgi bruņoti pavadoņi, taču domāju, ka jums neviens neuzbruks. Jūs visiem iedvešat pārāk lielas bailes. Es jums maksāšu tikpat, cik grāfiste, un visiem nodrošināšu pietiekamu un labu ēdienu. Pirmo samaksu saņemsiet, kad atvedīsiet šurp pirmās govis. Kad jūs varētu doties ceļā?

—  Tikko būsiet sagādājis kaut ko ēdamu gan tiem vīriem, kam jādodas ceļā, gan tiem, kuri paliks tepat. Ja vēlaties, tūlīt, — atbildēja Rankstrails.

Viņš palūdza avansā septiņus grašus, atvadījās no vecā un sameklēja zemnieku, kurš aizvien vēl tupēja netālu no bendes darabavietas. Viņš tam iespieda saujā naudu un, ne vārda neteicis, gāja prom.

—    Nobogs as, pavysam nobogs, — zemnieks žēlabaini taisnojās. — Dyžan vajag visteņis.

—   Cilvēku dižen vajag, — neatskatīdamies atbildēja Kapteinis.

Atstājis kaprāli Lizentrailu un pusi savu vīru Augstpilī, kur garnizona vienīgais pienākums bija sargāt pilsētas putekļus, un devis pavēli pēc iespējas vairāk uzturēties aitu kūtī, lai viņu klātbūtne būtu pēc iespējas nemanāmāka — un tātad mazāk uzkrītoša būtu arī lielas daļas prombūtne, Rankstrails devās ceļā.

Lizentraila nebija līdzās, un tas šķita gandrīz vai kaitinoši, tomēr Rankstrails nebija uzdrošinājies atstāt palicējus dižkareivju ziņā, jo negribēja riskēt ar savu galvu, paļaudamies uz šo viru uzticību un prāta spējām. Rankstrailu uztrauca līdzpaņemtā nauda. Viņam nebija ne jausmas, kā pērkamas govis un kā šādi lopiņi pārliecināmi iet vajadzīgajā virzienā.

Par spīti visam viņu bija pārņēmis līksms un gaviļains uzbudinājums, kam viņš neprata atrast nosaukumu, — tas nebija tikai satraukums par ceļojumu uz svešu vietu, cerības nopelnīt iztiku tēvam un prieks par iespēju beidzot izrauties no bezdarbības un apātijas.

Kastaņaras plakankalne skatieniem atklājās, tikko viņi bija izgājuši no Augstklintes, — tas bija varens un krāšņs skats uz nebeidzamu zaļumu, ko veidoja kastaņu lapotnes un kas ielejās sabiezēja tumšākos un piesātinātākos toņos, atgādinot milzīga pūķa zvīņas. Plakankalnē strautu un upīšu bija bez sava gala, daudzas no tām stāvus krita lejā no lielākām un mazākām kraujām, veidojot ūdenskritumus un saplūdinot ūdeņus mazos ezeriņos, kuros atspīdēja debesis. Ūdens čalas un šalkoņa viņus pavadīja ik uz soļa nepārredzamajos kastaņu un paparžu mežos. Ciemi līdzinājās ērgļu ligzdām, kas ierīkotas visaugstākajās klinšu smailēs, kur tos sargāja vareni draudīga skata mūri, bet starp akmeņiem auga durstīgās opuncijas. Meži bija bišu pilni — kastaņu medus bija salds un tumšs, bet zemeņkoku — gandrīz rūgts. Rankstrails saviem vīriem iemācīja, kā noziesties ar zemēm un dubļiem un kustēties tik lēni, lai varētu mazajām spārnotajām radībām nolaupīt to, kas visiem šķita esam dievu barība.

Plakankalnes augstākā daļa lepni slējās pret debesīm, paceldamās pāri visiem citiem kalniem, pakalniem un pauguriem, un to klāja tik zaļa un bieza zāles sega, kādu Rankstrails vēl nekad nebija redzējis, un tur ganījās liels pusmežonīgu govju bars. Zālaines izvagoja neskaitāmas urgas un mazas upītes, kuras izgrauza sev ceļu treknajā zemē un veidoja mazu, dzidru dīķīšu miriādes. Šajos dīķos peldēja sīkas, melnas zivteles un arī pa kādai vardei. Rankstrails nodomāja: ja viņam gadītos laime sadzīvot vecumdienas, nevis tikt nokautam kareivja gaitās, viņš pirms nāves vēl kādu reizi gribētu te atgriezties.

Algotņi iepazina savādu tautu— tie bija brīvi un lepni gani, īgni, parupji, neviesmīlīgi un drūmi, un ikviens no šīs cilts ļaudīm staigāja, apbruņojies līdz zobiem tāpat vai vēl vairāk nekā algotņi, un pat šejieniešu sievietes nēsāja ieročus. Ļaudis no Žaļasoža un Žiegurdžiem, lielākajiem ciemiem, kas atradās plakankalnes pašā malā, piekrita viņiem pārdot veselu ganāmpulku teļu un jaunu goteņu.

Kaulēšanās bija ilga un grūta un tika risināta skarbajā šņācošu un čirkstošu skaņu pilnajā vietējā valodā, kurā vēl un vēlreiz tika apliecināts, cik skaisti ir šejienes govslopi:

— Mūsij karvēs tokios gražios…

Par laimi, Kapteinim līdzi bija Trakrails, kurš bija apveltīts ar īpašu nojautu, kas palīdzēja saprast arī svešās valodās teiktā jēgu.

Govis bija nelielas, diezgan kārnas un noskaņotas uz badīšanos, to krāsa svārstījās no brūniem līdz sarkanīgiem toņiem, starp ragiem tām zēla garu, taisnu spalvu kušķi, kas krita pār acīm un padarīja to izskatu vēl nīgrāku un skatienus piktākus, un tās spēja rāpties pa visstāvākajām klintīm. Šīm brūnaļām nebija nekā kopīga ar majestātiskajām baltajām govīm, kas spoguļojās Varilas dīķu ūdeņos, taču šejienietes bija spēcīgas un nekad nepagura.

Kad pirmās divas nogurdinošās kaulēšanās dienas bija galā, Žaļasoža ciema vecākais, kurš bija visa apgabala augstākā amatpersona, pārvērtās: viņa drūmi stingajā sejā viegli nodrebēja lūpu kaktiņi, un tā nepārprotami bija starojoša smaida vietējā versija. Ciema vecākais uzdāvināja Kapteinim īpašu nazi — smalku stiletu ar olīvkoka spalu, kādam bija jābūt ikviena īsta Kastaņaras vīra īpašumā.

Pārdzīt govis nebija nemaz tik grūti, kā viņš bija iedomājies. Sākumā Rankstrails lika tas citu citai piesiet ar gariem valgiem, bet pēcāk saprata, ka tās nemaz nemēģina bēgt un, ja vien tām pa ceļam ļauj mierīgi plūkt zāli, nekur nenozūd un labprāt seko cilvēkiem, kas tās vada. Šķērsojot Augstklinti, Rankstraila uzbudinājums pārtapa eiforijā. Ļaudis iznāca no ciemiem, lai apsveiktu govju atgriešanos savā novadā. Daudziem acīs bija asaras, un tie glāstīja dzīvniekus gluži kā sen zudušus un necerēti atgūtus tuviniekus. Daži sekoja Rankstrailam līdz pat apgabala galvaspilsētai Augstpilij, kur slēdza līgumu ar veco Aizdevēju, kurš katram gribētājam piešķīra pa vienai govij, daļēji prasot samaksu naudā un daļēji liekot parādu atstrādāt. Tikai tie, kuri pilnībā bija norēķinājušies par pirmo govi, varēja tikt pie nākamās.

Pēc dažām atpūtas dienām algotņi atkal devās ceļā. Sākot ar trešo ceļojumu, Rankstrails pasāka ņemt līdzi ari Lizentrailu. Viri regulāri tika pie ēdiena, tiem maksāja labu algu, un tie visi, izņemot vienu, viņa dēļ būtu gatavi mesties ugunī. Uzticamo biedru ielenkumā arī Siuīls un viņa postīgā muļķība nebija bīstami. Savām pienīgajām mātēm maudami sekoja arī daudzi teliņi, kam drīz vien bija jāizaug par spēcīgiem buļļiem, kuri ganāmpulkiem ļaus pieaugt arvien lielākiem un bagātībai kļūt arvien noturīgākai.

Līdz ar darījumam nepieciešamo naudu vecais vīrs reiz Rankstraila rokās ielika arī grāmatu: tā domāta, lai kavētu laiku garajās un nu jau mierīgajās vakara stundās pie nometnes ugunskura, viņš paskaidroja. Grāmata bija par grāfistes vēsturi. No visiem absurdajiem un neticamajiem notikumiem, kas viņu bija piemeklējuši, visdīvainākais Rankstrailam šķita tas, ka viņa rokās nonākusi grāmata, taču viņš atzina, ka vecajam ir taisnība. Bija jauki ar grāmatu sēdēt pie nometnes ugunskura, tas bija nesalīdzināmi labāk nekā garlaikoties un gaidīt, lai stundas aizplūst kā ūdens pār akmeņiem. Sākumā bija vajadzīgs vesels vakars, lai izlasītu nedaudzas rindiņas, pēc tam grūtības pagaisa, un viņa uzmanīgo acu priekšā lappuses pašas skrēja ātras un vieglas kā zaķi pa sniegu. Rakstītais teksts viņu aizkustināja. Cilvēks vai cilvēki, kas reiz bija rakstījuši šos vārdus, jau pirms daudziem gadiem bija pārtapuši par zemi un pīšļiem, bet vārdi bija palikuši, tie bija pārvarējuši laiku un nāvi, lai viņš tagad varētu saprast stāstu, kas tiem stāstāms. Rankstraila vīri pirmajos vakaros bikli mēģināja pajokot par Kapteiņa jauno nodarbošanos, taču drīz izsmiekls pārvērtās ziņkārībā un jautājumos. Pacietīgi ar pirkstu vilkdams zīmes ceļa putekļos, it kā rakstītu ar tinti uz pergamenta, Rankstrails sāka mācīt burtus arī viņiem. Reizēm viņš tiem lasīja priekšā, un tad šķita, it kā viņi lasītu visi kopā.

Otrā grāmata bija par astronomiju. Tajā bija arī zīmējumi. Rankstrails beidzot saprata, ka veča mājās redzētie dīvainie vara un misiņa rīki ir domāti zvaigznāju mērīšanai. Trešā grāmata bija par sira Ardvina kara stratēģijām, un, lai saprastu uzrakstus shēmās, Rankstrailam vajadzēja apgūt arī elfu burtus — brīvi lasīt šajā alfabētā viņš neiemācījās, taču vismaz prata saburtot un uzrakstīt pats savu vārdu. Arī šī grāmata viņu aizkustināja. Trakais Rakstvedis viņam bija stāstījis par šīm kaujām, taču klausīties to mutiskajos aprakstos nebija nekas salīdzinājumā ar iespaidu, ko varēja gūt, izpētot, kā tās iezīmētas shēmās.

Septītā vai astotā ceļojuma laikā Rankstrails ievēroja, ka pamazām arvien biežāk gadās sastapt arī citus gājējus: galvenokārt kažokādu un sāls tirgoņus. Lāgiem patrāpījās arī audumu tirgotāji un to krāsainie vezumi, bet lāgiem — dziesminieki, stāstnieki vai žonglieri. Ceļmalās parādījās mazi krodziņi, kalēju kalves, kaltētu kastaņu un mežacūku gaļas desiņu pārdevēji.

Kad nolaidās nakts, Rankstrails pacēla acis un vēroja debesis, kas tagad mirdzēja zvaigznēs un zvaigznājos, ko viņš prata nosaukt vārdā un kas gluži kā savāda šifrētā alfabētā rakstīta karte rādīja ceļu, ja gadījās no tā noklīst. . •

Vecais nebija melojis: govis izrādījās īsta svētība. Pietika ar pavisam neilgu laiku pēc to ierašanās, lai pakalnu virsotnes atkal iekrāsotos zaļas. Diezgan regulāri pasāka smidzināt sīks lietutiņš. Pavasarī oleandru zari atkal pildījās lieliem baltiem un sārtiem ziediem un dubļu straumes pārvērtās mazos strautiņos un urgās.

Kad rudenī, negaisu plosīti, oleandru ziedi novīta, urgas pārtapa īstos strautos, kuros tecēja tīrs ūdens.

Procentus par govju iepirkšanai palienēto naudu parādnieki atmaksāja ar darba stundām.

Vecais savu strādnieku armiju izmantoja, lai izraktu dziļus kanālus un to gultni izklātu ar mālu kārtu, — kanāli aizsākās no strautiņiem, bet stiepās uz nekurieni. Savukārt starp kanāliem vecais ik pa gabaliņam garās rindās lika stādīt apelsīnu kokus. Kanāli sākumā bija tukši, bet nolija lietus, tad vēl un vēlreiz, un tie pamazām piepildījās un sāka ņirbēt Saulē. Ūdens nevarēja izspiesties cauri mālam un iesūkties zemē, tāpēc tas aizplūda pa šaurākiem sānu grāvīšiem, kas nebija izoderēti ar māliem, bet stiepās taisni gar nesen stādīto kociņu saknēm. Tā palēnām dzeltenīgo klajumu izraibināja apelsīnkoku apaļo lapotņu lepnais zaļums.

— Kā teica mūsu kungs Ardvins, vienlaikus ir jāizcīna divi kari, jo tikai tā var gūt noturīgu uzvaru: jākaro gan pret tiem, kuri laupa un slepkavo, gan pret badu, jo reizēm, kad cilvēki ir vāji, bads tos pamudina laupīt un slepkavot, tāpēc visu karošanu atkal nākas sākt no sākuma, — Aizdevējs teica dienā, ko abi bija nolēmuši atzīmēt kā Rankstraila septiņpadsmito dzimšanas dienu. — Zināmā mērā es spēlēju kambarkunga lomu, jo tā pienākums ir dot labus padomus, bet jūs bijāt ķēniņš, jo tā pienākums ir vadīt karaspēku un gādāt par tautas labklājību. Kā jūs domājat, vai šodien jūs varētu pieņemt no manis bļodu pupiņu viruma?

—    Kas jūs esat? — jautāja Kapteinis.

—    Kaptein, es taču jums jau teicu, esmu Naiklis, Aizdevējs.

—   Es gribu zināt, kas jūs esat un kurš sakropļojis jūsu kājas. Ja atbilde mani nesarūgtinās, es varbūt pieņemšu no jums bļodu pupiņu viruma.

Vecais, kurš bija stāvējis, noliecies pār katlu, pagriezās un kādu brīdi raudzījās uz Rankstrailu, iekams atbildēja.

—   Es biju pēdējā Daligaras ķēniņa padomnieks, viņa kambarkungs. Ķēniņš bija īsts nejēga, tas nav noliedzams, taču viņš nebija noziedznieks. Ja Nebeidzamās lietavas nebūtu pārplūdinājušas pasauli, man būtu izdevies viņu noturēt uz gudrības ceļa. Ir taisnība, ka vienlaikus jāizcīna divi kari, un tāpat ir taisnība, ka ir pavisam viegli vienlaikus zaudēt abos. Kad pasauli pārņem trūkums un posts, ir viegli noticēt tam, kurš sola glābiņu. Ziniet, Kaptein, kad Cilvēku pasaulei uzbrūk lielas nelaimes, ir pārāk grūti samierināties ar domu, ka visas sāpes un ciešanas ir nejaušas un neparedzamas. Tad rodas nešķīsts kārdinājums domāt, ka realitāte ir kontrolējama un ka patiešām pastāv kāds, kurš to visu pārvalda un kontrolē, — kāds, kurš vienlaikus ir tik spēcīgs, lai spētu izraisīt visas nelaimes, un tik vājš, lai ciestu no mūsu pretspēka un vajāšanām, tik viltīgs un gudrs, ka spēj valdīt pār pasauli, bet tik neattapīgs, lai vienā mierā gaidītu, kamēr par saviem nodarījumiem būs jāsaņem sods. Šādas domas cilvēkiem rada ilūzijas, ka viņi paši ir likteņa noteicēji: vajag tikai atrast un iznīcināt tos, kuri ir atbildīgi par visu ciešanām, un, tikko tie būs pagalam, dzīve atkal būs tāda pati kā agrāk. Es mēģināju pretoties tolaik, kad Nebeidzamo lietavu pārplūdināto pasauli pārņēma neprāts un elfus apsūdzēja visās ļaundarībās. Jūs taču būsiet tik laipns un neziņosiet savam Valdītājam un Tiesnesim, ka uzturos šeit? Parasti es neciešu pusratā atstātus darbus, tomēr šoreiz man patiktu labāk, ja Daligaras bendes nepabeigtu iesākto.

Ari Rankstrailam kādu brīdi vajadzēja apdomāties, iekams viņš spēja atbildēt. Nekad agrāk viņš neko ne no viena nebija pieņēmis, ja neskaita vien dažas Lizentraila dotas žāvētas vīģes, un viņam vajadzēja pāris reižu dziļi ievilkt elpu, līdz viņš varēja palūgt, lai Aizdevējs ir tik laipns un pacienā viņu ar pusbļodiņu pupu viruma.

Šī bija pirmā no daudzām kopīgi ieturētām maltītēm, kuras jaunajam Kapteinim allaž sagādāja īstas mocības, kādas viņš nemūžam nebūtu gaidījis no brīžiem, kad iespējams ielaist zobus kādā gardā kumosā. Pupiņu virums bija labs, aizdarīts ar eļļu, un tajā netrūka ne sīpolu, ne sāļu cūkas kamariņu, taču Aizdevējs, bijušais Daligaras grāfistes padomnieks un kambarkungs, izmantodams savas namatēva un daudz pieredzējuša sirmgalvja tiesības, uzspieda Rankstrailam neciešamas un muļķīgas prasības. Tas lika viņam ēst, nevis izmantojot pirkstus un maizes gabaliņu, bet gan smeļot ēdienu ar tādu kā mazu un smieklīgu pavārnīcu, turklāt uzsvērdams, ka to nedrīkst sažņaugt dūrē līdzīgi kā rungu vai dunci. Uzradās arī nazis ar nožēlojami niecīgu asmenīti, un ar to vajadzēja graizīt sīksīkos gabaliņos gaļu, kas bija jāpietur ar tādiem kā miniatūriem sākumiem.

—   Labi audzināts cilvēks lieto dakšiņu, nazi un karoti un nekad neaiztiek ēdienu ar rokām.

—    Es esmu algotnis.

—   Tas nav pietiekams attaisnojums, lai jūs uzvestos kā orks.

Galdu jaunais Kapteinis drīkstēja izmantot vienīgi bļodiņas uzlikšanai, taču pats pret to nedrīkstēja atbalstīties, tāpat bija aizliegts likt uz tā elkoņus vai — vēl ļaunāk — kājas. Vecais pieprasīja, lai viņš dzerot neklepo, lai šķaudot pagriež sānis galvu un ēšanas laikā nešņauc degunu ar pirkstiem.

Taču sarunas ar veco Rankstrailam šķita aizraujošas, un, lai tās nezaudētu, viņš pārvarēja aizkaitinājumu un pakļāvās nejēdzīgajām un gluži liekajām veča iedomām: ēdot sēdēja taisnu muguru, paceltu galvu, rumpim piespiestiem elkoņiem un pie galda centās pārlieku daudz nekasīties par spīti tam, ka uz viņa auguma mājoja simtu simtiem visdažādāko paveidu utu, kuras pavarda siltumā kļuva sevišķi ņipras un nadzīgas uz košanu.

Kad Kapteinis izmisis mēdza jautāt, kam vajadzīgas visas šīs ākstības, Aizdevējs nesatricināmā mierā atbildēja, ka Rankstrailam šīs iemaņas noderēšot tai dienā, kad vajadzēšot sēsties pie viena galda ar svešzemju sūtņiem.

Tagad algotņi bija karaspēka vienība, kuras izsalkums tiek remdēts laikus un kā pienākas, un ielās tos vairs nepavadīja lāsti, naidīgi izsaucieni un apsūdzības zagšanā. Kapteinis Rankstrails devās uz aivien tālākiem novadiem, apkrāvies ar zeltu vai vadīdams arvien lielākus un treknākus ganāmpulkus, un neviens ne reizi neuzdrošinājās viņam uzbrukt: viņa bruņas bija sastiķētas no daždažādiem gabaliem un daudzkārt lāpītas, kājsargi bija nākuši katrs no sava pāra, viņa netīrie mati lēkšķēm krita pār seju, gandrīz septiņas pēdas garais augums nebija sajaucams ar kādu citu, un, lai kur viņš ietu, pa priekšu steidzās leģenda, ka viņš ir neuzvarams karotājs. Laupītājus viņš bija pieveicis tāpēc, ka tāpat kā sirs Ardvins allaž zināja, kur uzbrukt, kad atkāpties, kur paslēpties un kad atkal doties uzbrukumā. Viņš bija algotņu komandieris, kas savus kareivjus bija padarījis ne tikai par neuzveicamiem un neuzveiktiem, viņš tos bija padarījis arī par puslīdz cienījamiem un teju vai mīlētiem ļaudīm. Tagad viņš veiksmīgi izcīnīja jaunu cīņu — pret badu. Par Rankstrailu klīda visdīvainākie nostāsti: viņš protot lasīt un vajadzības gadījumā varot runāt tikpat smalki un sarežģīti kā nez kāds ķēniņa kambarkungs. Viņam tuvojoties, sievietes un meitenes spruka malā, kā jau pieklājas, ieraugot algotni, tomēr no pievērtu slēģu aizsega, no vīteņaugu ieskautu terašu augstumiem bieži vien viņu pavadīja ilgi skatieni, taču viņš par tiem nelikās ne zinis.

Sieviešu uzmanību ievēroja Lizentrails, kurš atkal gāja Kapteinim līdzi it visur, jo vairs nebija jābīstas, ka bez uzraudzības atstātie biedri varētu pastrādāt kādas muļķības.

— Ei, Kaptein, — viņš mēdza līksmi teikt, kad abi vadīja kārtējo govju pulku cauri plakankalnes kastaņu mežiem, miršu un zemeņkoku audzēm, — garumā gan tu esi izstiepies pār mēru, taču par neglīteni tevi saukt nevar, un nekādas rētas tavu seju nav izķēmojušas. Tu jau nu gan, labi gribēdams, kādu sievišķi sev varētu pagādāt.

Devītā nodaļa

Vēl nebija aizritējusi ceturtā ziema, ko algotņi vadīja Augstpilī, kad Rankstrailu izsauca pie izģindušā gubernatora.

Uzaicinājums nākamajā dienā ierasties Varas pilī pienāca rakstveidā, un šo nelielo pergamenta rituli piegādāja kāds pils kalpotājs, kurš teju vai pieklājīgi pieklauvēja pie pamatīgajām ozolkoka durvīm, kas nepiederošajiem noslēdza ieeju algotņu mītnē. Vecā aitu kūts bija nojaukta, un tās vietā slējās kārtīgs, silts un sauss akmens un koka nams, kura pašā vidū bija ierīkots milzīgs pavards, bet katrs kareivis baudīja agrāk nepieredzētu greznību — atsevišķu guļvietu, kuras salmi reizi nedēļā tika nomainīti.

Kapteinis Rankstrails raudzījās uz pergamenta gabalu jūsmīgs un aizkustināts — pacilātībai par iemeslu bija gan šī paziņojuma oficiālais izskats, gan neizteiktais solījums par nopietnu atlīdzību. Izsaukumam pie gubernatora varēja būt tikai viens izskaidrojums: beidzot likumīgi tiks apstiprināta viņa kapteiņa pakāpe un visiem tiks izmaksāta trīs gadus aizkavētā alga, kura, pēc Rankstraila aprēķiniem, viņam beidzot ļaus nopirkt zobenu, kas būtu šī vārda cienīgs, un zirgu.

Arī turpmāk viņš būtu un paliktu algotnis, taču dienests kavalērijā bija krietni cienījamāks. Kavalēristiem neviens nerāva ārā zobus un necirta nost pirkstus, tikko tuvākajā apkaimē bija pazudusi kāda vista. Kavalērijā dienošos algotņus bija pieņemts uzrunāt ar jūs, un atšķirīgs bija arī to liktenis un dienesta vietas. Kavalēristus mēdza sūtīt uz pašu Zināmo zemju malu, kur tie ar orkiem varēja pastrīdēties, kur īsti velkamas robežas, — turp labprāt būtu gribējis doties arī Rankstrails, jo tieši tā bija vieta, kur viņš bija piedzimis, un ar orkiem viņam bija kārtojami šādi tādi rēķini.

Atlikušo dienas daļu visi pavadīja minējumos un prātojumos, nekautrēdamies izpaust arī visneticamākās un pārspīlētākās ieceres, starp kurām izskanēja arī pārdroši un lielīgi plāni nopirkt kādu zemes gabaliņu vai vīna dārzu.

Rankstrails ļāva, lai Aizdevējs apcērp viņa krēpes; un bija arī ar mieru uzklausīt padomus, kā tīrāmi nagi un kā nomazgājams kakls un rokas. Pusi dienas viņš mērcējās tuvākajā dīķī, gribēdams nolobīt dubļu kārtu, kas bija uzkrājusies četros gados, kuri aizvadīti cīnoties, veicot tālus pārgājienus un nakšņojot zem klajas debess (jāpiebilst, ka pēdējie trīs gadi bija pavadīti ciešā liellopu tuvumā). Ūdens bija ledains, taču Rankstrailam tas nekaitēja, toties nobendēja vismaz pusi viņa sīko apakšīrnieku.

Viņš bija gandrīz neatpazīstams, kad nākamajā rītā piesardzīgi šķērsoja tirgu, kas tagad bija izveidojies laukumā iepretī gubernatora pilij un kur tirgošanās notika ik dienas. Apelsīnu kaudzes, letes ar olīvām, sviestu un sieru aizņēma nedaudzās sausās vietas, un gājējiem vajadzēja uzmanīgi laipot starp peļķēm.

Kaut arī uzaicinājumā bija minēts, ka pilī jāierodas jau rīta pusē, jauno Kapteini pieņēma tikai ap saulrietu, kad viņš visu garo, sīka smidzekļa pieslapināto dienu bija aizvadījis pils zirgustaļļu priekšā. Pār pils slieksni viņš kāpa, izlijis slapjš līdz kaulam un nošķiedies dubļiem kā varde, kas tikko izrāpusies no dīķa. Pie slapjuma un aukstuma Rankstrails bija pieradis, taču viņu mulsināja netīrā sliede, ko iezīmēja katrs viņa solis par spīti iepriekšējās dienas centieniem izskatīties nevainojami.

Gubernators sēdēja plašā taisnstūrveida zālē, kur pie garākās sienas bija tik milzīgs kamīns, ka tajā liesmoja vesels koka stumbrs. Karstums bija smacējošs; nu pār Rankstraila miesu ritēja ne tikai dubļi, bet arī sviedri.

Gubernators uzlūkoja viņu neslēptā, dusmu pilnā riebumā, kas viņa nosodošo un greizo vīpsnu savilka vēl šķībāku, un pavēlēja, lai Rankstrails atkāpjas, cik tālu vien iespējams, un paliek zāles pretējā galā. Šai brīdī lietus pārstāja, un bikls gaišums atplauka debesīs. Aiz divaiļu logiem acis priecēja plašo apelsīndārzu valdonīgais zaļums. Gubernatora skatiens aizklīda zaļajā plašumā, un izteiksme nedaudz mīkstinājās.

— Vai tu maz zini, kā nopelns tas ir? — viņš jautāja.

Par laimi, Rankstrails paguva laikus apjēgt, ka šis ir viens no tiem jautājumiem, uz kuriem atbildēt nav paredzēts, tāpēc turēja muti ciet. Tomēr viņš nespēja apvaldīt smaidu, kas iespruka viņa sejā, gaidot pateicības vārdus un slavinājumus.

—    Mums tomēr izdevās. Virzoties uz priekšu sprīdi pa sprīdim, dedzinot sārtu pēc sārta, mums tomēr izdevās. Mēs esam attīrījuši zemi no visiem elfiem. No visām raganām. Tagad dēmonu durvis ir aizvērtas, un pekle vairs neizverd pār mums savas nelaimes. Zeme no jauna ir uzplaukusi kā krāšņs dārzs.

Rankstrails ātri novāca no sejas smaidiņu, kas laimīgā kārtā bija palicis nepamanīts, jo stūrī, kur viņam bija pavēlēts stāvēt, gaismas nebija diez ko daudz. .

—   Vienīgā nešķīstība, vienīgais traips, vienīgais apkaunojums, vienīgais negods esat jūs — tu ar savu nožēlojamo bandu. Kā tu saprati, ka tev šodien te jāierodas?

Rankstrails mirkli apdomājās un nosprieda, ka uz šo jautājumu ir paredzēts atbildēt, kaut arī tas ir aplam muļķīgs. Viņš izvilka no azotes savu pergamenta rituli:

—   Mani izsauca. Jūs pats mani aicinājāt. Tā te ir rakstīts.

—   Redzi! — triumfējoši iesaucās gubernators. — Tas ir pierādījums! Es tīšām aizsūtīju tev rakstisku uzaicinājumu. To vēstuli tev nevarēja izlasīt neviens cits kā tikai augļotājs. Nu tu vairs nevari noliegt, ka pinies ar to asinssūcēju. Tu esi apkaunojums, negods, nešķīstība. Tu esi pārdevies. Tu esi pārdevis savu zobenu, lai gan tavs zobens pieder Valdītājam un Tiesnesim un Daligaras grāfistei. Un, — viņš piebilda, pastiepjot katru vārdu garāku, lai teiktā jēga būt skaidrāka un pārliecinošāka, — tu/esi pārdevies par naudu. Par NAUDU.

Vajadzēja kādu brītiņu laika, lai Rankstrails spētu aptvert, kas notiek. Pareizāk, saprast jau viņš saprata uzreiz, tikai nespēja tam noticēt. Beigu beigās viņš tomēr noticēja.

—    Es esmu vieglās infantērijas kapteinis, — viņš mierīgi atbildēja, tuvodamies gubernatora galdam. — Esmu vadījis vīrus kaujās, kuru laikā tie tikuši sakropļoti vai gājuši bojā, un, cienīdams šos vīrus, es nepieļaušu, ka necieņu tiem uzdrošinātos izrādīt kāds cits. Mans zobens nepieder ne Valdītājam un Tiesnesim, ne grāfistei. Mans zobens ir tikai un vienīgi mans: es pats to nopirku — vecu un lietotu, izvēlējies vislētāko. Savu zobenu es neesmu pārdevis, es pārdevu savu darbu: jūs mani sūtījāt iznīdēt laupītājus, un es viņus iznīdēju. Tieši tāpat darbu, nevis savu godu es pārdevu Aizdevējam. Par naudu, protams. Vārds pārdot tieši to arī nozīmē: kaut kas tiek iemainīts pret naudu. Ja-naudas vietā tiek dotas kaltētas vīģes vai vārīti kastaņi, tad par pārdošanu nemaz nevar runāt, jo tas ir maiņas darījums. Savukārt, ja pretī netiek dots nekas, tad jālieto vārdi dāsnums vai lētļrrātība, personiski man pareizāks šķiet otrais apzīmējums, taču viedokļi var būt dažādi. Es nedomāju noliegt savu draudzību ar Aizdevēju, bet mūsu pazīšanos nekādi nepierāda tas, ka zinu, kas rakstīts jūsu vēstulē, — es protu lasīt, un tā nav nekāda pārsteidzošā māka, jo lasīt prot arī vairums manu vīru…

Atskanēja gubernatora greizie smiekliņi.

—   Tu taču nedomā, ka es tev ticēšu ?

—    Neesmu pieradis, ka pret mani izturētos kā pret meli, — rāmi atbildēja Rankstrails un turpināja: — Manas un Aizdevēja draudzības pierādījums ir tas, ka mani vīri joprojām ir dzīvi un pie labas veselības. Mēs jau trīs gadus no grāfistes neesam saņēmuši ne maizi, ne naudu, par ko to varētu nopirkt. Tad sakiet — kā mums visu šo laiku būtu vajadzējis dzīvot? Maniem vīriem jūs bijāt atstājuši lielisku izvēli: kā pēdīgiem muļķiem nomirt badā vai arī kā zagļiem nomirt zem bendes knaiblēm.

No šīs neziņas Rankstrailam neizdevās atbrīvoties. Gubernators viņam neatbildēja, kā būtu vajadzējis dzīvot šos trīs gadus. Viņš Rankstrailu padzina. Tikai pirms tam paziņoja, ka algotņu alga, visa trīs gadu alga, ir konfiscēta, lai sodītu viņus par necienīgu uzvedību un lai atlīdzinātu valstij zaudējumus par nopostītajām kazarmām. Kaut arī Rankstrails bija daudz lasījis un pavarda priekšā risinājis gudras sarunas ar Aizdevēju, viņš tomēr nesaprata, ka nopostītās kazarmas ir tā pati nolādētā un smirdīgā aitu kūts, kur viņi bija varējuši pārvietoties tikai četrrāpus kā suņi. Gubernators to viņam paskaidroja, tāpat kā paskaidroja to, ka visu algotņu varzu neliek pakārt tikai tāpēc, ka orki atkal ir uzbrukuši robežām un vieglā kavalērija vairs nespēj tiem pienācīgi pretoties. Vienīgi vieglie kājnieki varēja doties palīgā vieglajiem kavalēristiem.

Kad Rankstrails atkal šķērsoja nu jau tukšo tirgus laukumu, viņu bija pārņēmusi dīvaina sajūta — tā atgādināja nelabu dūšu, vēlēšanos izvemties.

Arī pēc pēriena ar pātagu viņš nebija juties tik slikti: toreiz viņš bija nodarbojies ar malumedniecību, iekritis un saņēmis sodu. Šoreiz bija pavisam citādi.

Viņš nopūtās.

Palūkojās debesīs, kuras joprojām raidīja lejup sīku lietutiņu, kas padarīs vēl leknāku un zaļāku zāli, kuru krimtīs viņa atvestās govis.

Viņš nopūtās vēlreiz.

Tumsā nevarēja saskatīt neizmērojami plašos apelsjnu dārzus, taču viņš zināja, ka tie tepat vien ir.

Tad viņš gāja pie saviem vīriem, lai pateiktu, ka nebūs ne tīrumu, ne vīna dārzu, un arī zirgu nebūs — varbūt vienīgi tie, kuriem bija sieviete vai bērni, varēs nopirkt kaut ko gardāku, kādu rotaļu vilciņu vai plecu lakatu, tāpat varbūt sanāks jauns zobens tiem, kuriem, tāpat kā viņam, no vecā atlicis vien strupulis. Aizdevējs — vismaz viņš — bija maksājis kārtīgi, un šo to ikvienam bija izdevies atlicināt.

— Ei, Kaptein, — teica Lizentrails, kad viņš bija paskaidrojis, ka algu neviens nesaņems, — vai tad tu tiešām ticēji, ka mums samaksās? Mēs nedevām darbu ne kapračiem, ne bendēm, bet mūsu utis dzīvo siltumā un ir uzbarojušās lielas kā žurkas. Kādu grasi mēs esam iekrājuši, un tici man, ka šī ir pirmā reize.

Izrādījās, ka no viņa vīriem, kas bija pavadījuši ilgāku laiku gan pasaulē, gan algotņu rindās, neviens nebija ticējis, ka viņiem atļaus kļūt mazāk nožēlojamiem un mazāk trūcīgiem.

Viņi devās ceļā pēc divām dienām, un notālēm gluži kā noziedzniekus viņus eskortēja četri vietējā garnizona smagie kājnieki un trīs kavalēristi.

Aizdevējs viņus nepavadīja — uzzinājis, ka viņu meklē, viņš jau iepriekšējā dienā bija devies prom, lai pārlaistu ziemu Augstklintē vai varbūt Zaļasodī, kur būtu vēl drošāk.

Taču visi pārējie bija sanākuši izvadīt algotņus, arī šķielacis zemnieks, kuram Lizentrails bija nozadzis vistu.

Ļaudis viņus sagaidīja Dzeļakmcnes nokalnē, kur nogāze beidzās un sākās līdzenums. Tie bija sagatavojuši algotņiem līdzdodamus apelsīnus, sieru un maizi. Sķielacis zemnieks viņiem iedeva arī kārnu un noplukušu vistu, kuru pats raksturoja kā boltu kai saule. Bija sanākušas arī sievietes: vecas sievas, mātes ar bērniem un pavisam jaunas meitenes. Daža no viņām pat apraudājās, bet daža, algotņiem garām ejdt, pasvieda tiem ziedus. \

—   Vai tad viņas nevarēja izrādīt mums kaut drusku uzmanības nedaudz agrāk? Kāpēc tikai tagad, kad mēs jau ejam prom? — kāds jautāja.

—   Vīri, — atbildēja Lizentrails, — mēs esam algotņi. Mums neviens

savas meitas nedod. Taču maizi un sieru iedeva. Vistiņa būs mana. Nem-

» >

sim viņu līdzi uz Daligaru. Un es nodīrāšu to, kurš tai piedurs kaut pirkstu.

Pēdējo reizi Kapteinis un vieglie kājnieki šķērsoja šo ciemu un šo novadu, viņi gāja neatskatīdamies, jo algotņi atpakaļ neskatās.

Strautu malās vairs nerēgojās tikai paspūrušu niedru skupsnas un apvītuši oleandri, te auga daudzi desmiti apelsīnkoku, kuri, gadalaikiem ritot, bija pārvērtušies aplesīnkoku simtos un tūkstošos, līdz bija piepildījuši visu ieleju, kur tagad to piesātinātais zaļums mijās ar olīvkoku sudrabainajiem un mandeļkoku maigi zaļajiem toņiem, bet pavasaros visu vēl krāšņāku darīja mandeļziedu sārtums.

Pakalnu virsotnēs koki neauga, taču tās sedza ziedi un zāle; tur ganījās pulciņi mazu dusmīga izskata govju, ko uzmanīja ērcīgi ganupuikas, kas brīžos, kad tuvumā nebija svešu acu, izmantoja savas nūjas kā zobenus un āvas, iztēlojoties sevi par Lāci, par vareno karotāju, vieglās infantērijas Kapteini.

Daligaru algotņi sasniedza, spīdot uzvarošai pusdienlaika saulei. Vasara tuvojās beigām. Vistiņa bija pārvērtusies par vakariņām ap to laiku, kad viņi šķērsoja centrālā līdzenuma staignājus un mitrās pļavas, kur uz gājējiem noraudzījās majestātiskas baltas govis, kuras algotņiem atsauca atmiņā Augstklintes brūnaļas un pildīja viņu sirdis ar ilgām. Algotņi sen nebija bijuši tik netīri, tik nogumši un tik izbadējušies. Viņiem tuvojoties, mātes sauca mājās savas meitas un visi centās sadzīt kādā drošākā vietā savas vistas. Kad viņi beidzot bija nonākuši Daligarā, pilsētā, ko dēvē par Dzeloņcūku, jau pie vārtiem izcēlās ilgs un nikns strīds, jo itin nevienam nebija ienācis prātā sarūpēt viņiem ēdamo un piemeklēt kādu vietu naktsmājām.

Beigu beigās viņus nomitināja kādā ēzeļu stallī, kur vismaz varēja izslieties pilnā augumā, taču atšķirībā no smirdīgās un šaurās Augstpils aitukūts, kura bija tukša, šeit ēzeļi bija uz vietas un par algotņu ierašanos nebūt nepriecājās.

Pēc pusi dienas ilgiem strīdiem izdevās izcīnīt ēdamo: trīs kukuļus maizes un katlu kāpostu viras, ar ko bija jāiztiek vairāk nekā piecdesmit vīriem. Tad Daligaras kungi, gribēdami atbrīvoties no algotņu uzmācīgās klātbūtnes, piešķīra viņiem trīs brīvdienas.

Tā notika reti, taču par ārkārtēju notikumu to nevarēja nosaukt. Dažiem vecākajiem vīriem tepat Daligarā bija sieviete vai bērni; kādam citam vēl bija dzīvi vecāki; un vēl bija tādi, kuriem nebija neviena tuvinieka un kuri visas trīs brīvdienas kvernēs pie ēzeļiem vai tupēs pie bastionu akmeņiem, pūloties sagaidīt laimīgo brīdi, kad viņiem kāds pagādās ēdamo un, galvenais, pateiks, kas darāms tālāk.

Rankstrailam vēl bija trīs gadu laikā iekrātie seši sudraba dālderi un četrpadsmit vara graši — viņš tos nēsāja tunikas ielocē, stingri nosaitētus ar ādas sloksnītēm. Ar šo summu nepietika, lai nopirktu zirgu, un tas nozīmēja, ka sapnis par vieglo kavalēriju jāatliek, taču naudas bija pietiekami, lai nopirktu zobenu — vienu no tiem zilināta tērauda zobeniem, kādus izgatavoja Varilas Vidējā lokā un kas nelūza, sacērtoties ar orka vai laupītāja āvu.

Visu šo laiku Kapteinis bija turpinājis lietot milzīgo kaujas cirvi, ko bija paņēmis no pirmā nokautā pretinieka, un tas vienmēr palika viņa mīļākais ierocis. Savu zobena strupuli viņš joprojām nēsāja pie jostas gan tāpēc, ka šī ieroča rokturis palīdzēja radīt iespaidu, ka viņa bruņojums ir pilnīgs, gan tāpēc, ka ar to ērti varēja griezt maizi tais reizēs, kad maize bija, — tomēr ilgāk viņš vairs negribēja cīnīties bez ieroča, kas būtu šāda apzīmējuma cienīgs. Zobenam, kas būtu piemērots Rankstrailam, vajadzēja būt vismaz četras pēdas garam, bet garums palielināja tā vērtību un cenu.

Zobena cietība un izturība nebija atkarīga tikai no tā svara, bet arī no tērauda kvalitātes, proti, no laika un meistarības, kas bija ieguldīti ieroča izgatavošanā. Jo labāks bija tērauds, jo augstāka bija cena. Diemžēl, tikko bija sasniegta noteikta asmens kvalitāte, uz spala parādījās visdažādākie rotājumi — galvenokārt no alvas vai sudraba vai, ja asmeņa tērauds bija sevišķi labs, pat no zelta. Rankstrails visu veidu izpušķojumus ienīda. Svarīgs, protams, bija arī naudas jautājums, taču taš nebija galvenais: izrotāti ieroči pēc būtības bija kaut kas nepareizs. Viņš nebēdājās, ka bija nogalinājis cilvēkus, — viņš nebija aizmirsis, kā tie bija piesmējuši gan dzīvību, gan nāvi. Viņš nebija aizvadījis bezmiega naktis, skumji atcerēdamies paša nogalināto sejas, taču viņš, tos nogalinādams, nebija arī izklaidējies. Zobens bija zobens — to noteikti notraipīs asinis, un lai arī cik nelietīgs vai zemisks pēc dabas būtu nogalinātais, tas tik un tā bija dzīva būtne, ko savā klēpī iznēsājusi māte. Nekādi zelta vai sudraba raksti nedrīkstēja izdaiļot nogalināšanu.

Rankstrails devās uz Varilas pusi. Iepriekšējā reizē, dodoties pretējā virzienā, lai iestātos algotņos, viņam, mokoties šaubās un ik pa brīdim pārdomājot, ceļā bija pagājušas trīs dienas. Taču nestaigājot šurpu turpu, bet mērķtiecīgi ejot ātrā gaitā, lai sasniegtu Varilu, bija nepieciešama viena diena — divas dienas būtu vajadzīgas lēnākam gājējam.

Ceļš vijās Dogonas rietumu krastā cauri niedrājiem pa plašu ieleju, ko no sāniem ieskāva nelieli pakalni, kas tālumā slējās krietni augstāki un beigu beigās pārtapa par Tumšajiem kalniem. Kad ieleja beidzās un skatienam atklājās Varilas klajiene, bija sākusies pēcpusdiena un saule slēpās mākoņu blīvā. Pasaule bija pelēko toņu mija, pelēks bija viss — debesis, gārņu spārni, rīsa lauku ūdeņi un vieglā migliņa, kas plīvējās virs zemes. Tad debesis atvērās, un, Rankstrailam tuvojoties, pilsēta sagaidīja viņu visā savu gigantisko mūru krāšņumā, atspīdinot savu skaistumu vakara saules sarkani iekrāsotajos rīsa laukos. Gārņi lidoja vieglajā vējiņā. Balti un zelta standarti plandījās virs arkām, kas tikās un krustojās, ziedošu vīteņaugu apskautas. Satumsa, uz mūriem tika iedegtas lāpas, un arī tās reizē ar zvaigznēm spoguļojās tumšajos ūdeņos.

Tikko lielie vārti bija palikuši aiz muguras, Rankstrails metās skriet. Ļaudis, viņu ieraugot, rāvās sāņus, — varbūt negribēdami aizkavēt steidzīgo skrējēju, bet pilnīgi noteikti tāpēc, ka tā milzīgais augums un nepārprotamā piederība algotņu karaspēkam iedvesa bailes.

Rankstrails pazina tirgotāju letes, peļķes, papardes, mazos, augstu pie mūriem ierīkotos dārzus, kur brieda kāposti, baklažāni un cerības. Viņš pazina arī mājiņu, kuras durvis rotāja grezni kokgriezumi, kas atveidoja karaliskus ērgļus un grifus, bet jumtu sedza sūnas, papardes, zāle, efejas un sīki ziediņi.

Kad viņš iegāja mājā, visi sēdēja pie pavarda, ēzdami auna zirņu putru un olīvas. Liesmu viņš pazītu pat tad, ja apkārt būtu tūkstotis citu sieviešu: viņas vaibsti kopš bērnības nebija daudz pārvērtušies, izteiksme bija tikpat līksma, zobgalīga un izsmējīga, nekur nebija zudis arī no mātes mantotais maigais skaistums, kurā gan nebija manāma viņu mātei raksturīgā samierināšanās. Saticis uz ielas Borstrilu, viņš gan nespētu pateikt, kas tas par puiku. Zēns bija bikls un pacēla satrauktu skatienu, kad viņš atvēra durvis un nostājās uz sliekšņa, ar milzīgo augumu piepildīdams visu aiļu. Tēvs no pārsteiguma atguvās pirmais: viņš pielēca-kājās, metās pretī un raudādams viņu apskāva. Tad piesteidzās Liesma, kurai bija vajadzējis par vienu mirkli vairāk, lai izrautos no izbrīna sastinguma. Borstrils palika sēžam apjucis un nedrošs, līdz tēvs viņu paņēma aiz rokas un pieveda apskaut vecāko brāli. Arī Liesma apraudājās. Rankstrails juta mežonīgu prieku, reibinošu baudu, ko sagādāja šie apskāvieni. Viņš juta šo augumu siltumu, juta, kā tēva un māsas asaras saslapē viņa vaigus. Un šķita, ka visi dubļi, aukstums, svelme un utis aizmirstas, it kā to nekad nebūtu bijis, it kā viss būtu bijis tikai sapnis. Tad tēvs sāka stāstīt. Viņš stāstīja, kāds izmisums viņus pārņēmis, atklājot, ka viņš devies prom.

— … es jau uzreiz sapratu, ka tu esi aizgājis iestāties algotņos, pats sapratu, nemaz nevajadzēja, lai Liesma to izlasa… Es vienmēr baidījos, ka tu iestāsies algotņos, tas man rādījās ļaunākajos murgos… mans puisītis karā… kur visapkārt asinis… lai samaksātu manus rēķinus aptieķniekam…

Viņš bija atstājis Borstrilu pie kaimiņienes un par spīti klepum kopā ar Liesmu steidzies viņam pakaļ, pat nepaķēris līdzi ne ūdens blašķi, ne kādu gabaliņu maizes. Lai ātrāk nonāktu galā, viņi nebija gājuši pa ceļu, kas sekoja Dogonas līkumam, bet gan pa taisno lauzušies cauri krūmājiem un kazeņu audzēm. Daligaru viņi bija sasnieguši nepilnas dienas laikā, ērkšķu saplosītu ādu un gandrīz dabūjuši galu no izsalkuma un slāpēm, un neapšaubāmi ātrāk par Rankstrailu. Pilsētā viņi sameklēja algotņu vervēšanas vietu un gaidīja tur divas dienas, stāvēdami gan lietū, gan svelmējošā saulē, taču Rankstrails nerādījās. Tad tēvs nospriedis, ka tomēr ir kļūdījies. Varbūt viņa dēls nemaz nav gribējis stāties karaspēkā, bet palicis turpat rīsa laukos. Varbūt viņš medībās guvis kādu ievainojumu vai varbūt viņu notvēruši mežsargi. Satraukti viņi bija steigušies atpakaļ uz Varilu, atkal pa īsāko ceļu, atkal cauri krūmiem un ērkšķiem, mirstot no izsalkuma un slāpēm…

Pirmo reizi kopš mātes nāves Rankstrails juta, kā-acīs sakāpj asaras.

Viņi bija to meklējuši.

Pa galvu pa kaklu steigušies uz Daliganj un atkal atpakaļ.

Izmisuši.

Viņi bija mēģinājuši viņu apstādināt!

Viņš pats bija pavadījis ceļā trīs dienas, cerēdams, ka viņu panāks un apturēs, bet viņi bija aizsteigušies pa taisnāko taku, cerēdami, ka varēs viņu notvert. Un ceļā viņi bija samijušies.

Rankstrails priecājās, ka tēvam un māsai nebija izdevies viņu apturēt. Bez viņa algotņa algas tēvs jau sen būtu miris. Bez viņa Lizentrailu bendes jau būtu saraustījuši gabalos, un arī laupītāji nebūtu iznīdēti.

Tas bija viņa liktenis. Taču prieks, ka tēvs un māsa steigušies viņam pakaļ, izmisuši un aizelsušies, bija milzīgs. Viņš lūdza, lai tēvs šo stāstu atkārto vēl un vēlreiz, un vēl vienu reizi.

Pēc tam stāstīja viņš pats: šo to piegudrodams klāt, šo to noklusēdams vai iekrāsodams maigākās krāsās, šo to atklādams tā, kā bija noticis īstenībā. Borstrils raudzījās viņā ieplestām acīm, un īpašs mirdzums tajās parādījās, kad lielais brālis aprakstīja līdzenumus, kalnus, mežus un ūdenskritumus. Rankstrails bija lepns par šo skatienu: viņam patika Borstrils, šis nopietnais un mazliet biklais puika, kurš it visā līdzinājās savam tēvam, — tā pati smalkā miesasbūve, tie paši gaišie mati. Viņi visi pamīšus stāstīja un klausījās līdz dziļai naktij, kad pavardā izdzisa uguns.

Rankstrails iekārtojās uz gulēšanu līdzās brālim. Viņš gandrīz neuzdrošinājās aizvērt acis, baidīdamies, ka pa miegam var viņu neviļus iedunkāt vai saspiest, un arī tāpēc, ka bija neizsakāmi patīkami just, kā brālis elpo cieši blakus. Visu nakti ik pa brīdim viņš gluži kā prieka pilnu skaitāmpantu domās atkārtoja vārdus brālis, māsa, tēvs.

Beidzot viņu pieveica miegs, un jau atkal viņa prātā izritinājās mokošais un neskaidrais sapnis par vilka rīkli, bet rītausmā no sapnī redzētā bija palikušas tikai juceklīgas atmiņas.

Desmita nodaļa

Rīts atausa balsu, smaržu un skaņu pilns. Rankstrails saklausīja vistu kladzināšanu, saoda apgrauzdētu auna zirņu smaržu, dzirdēja ubagu gaudulīgās žēlabas.

Jaunais kapteinis juta, kā viņa sirdi piepilda miers.

Tēvs jau bija piecēlies un virs pavarda sildīja iepriekšējās dienas rīsu zupu. To viņi sadalīja, sasēduši uz mājas sliekšņa. Borstrils un Liesma vēl gulēja. Tēvs nināja ar viņu kā vīrs ar vīru. Tagad viss veicoties labāk. Viņš esot pasācis pārdot kokgriezumiem rotātas sēžamlādes Vidējā loka amatniekiem, un vairums no tiem esot labi pircēji, kas par pirkumu samaksā laikus un precīzi. Ja tikpat labi sekmēšoties arī turpmāk, Liesma varēšot vairs nestrādāt par veļasmazgātāju, jo tas ir briesmīgs darbs, kas saposta roku ādu, laupa meitenēm spēju smieties un liek tām vienmēr staigāt nodurtu galvu, jo tā viņas paradušas to turēt, līkņājot pār mazgātavu.

Turpat netālu kopā ar vistām rotaļājās bērni, savas letes darbam sagatavoja augļu pārdevēji.

Tēvs turpināja stāstīt. Trakais Rakstvedis bija nomiris iepriekšējā gadā. Pēc Rankstraila aiziešanas tēvs bija viņu ēdinājis, bet Liesma aizstāvējusi no zeņķu pārestībām. Pateicībā dīvainais vīrelis gan Liesmai, gan Borstrilam bija iemācījis lasīt, rakstīt un rēķināt. Tagad viņš gulēja apglabāts mazajā kapsētā, bet viņa vārds joprojām nevienam nebija zināms.

Piepeši rāmajam mieram pienāca beigas. Balsis pieklusa.

Ielas galā bija parādījies kāds Rankstrailam nepazīstams cilvēks, kurš šejieniešiem nezin kāpēc iedvesa šausmas. Tas bija kāds vīrs ar līku degunu. Viņš nebija maza auguma, taču viņa kājas bija nesamērīgi īsas, bet resnā pēcpuse uzkrītoši kontrastēja ar šaurajiem pleciem un izdēdējušo seju. Visā visumā viņš atgādināja milzīgu maitasputnu. Vīrs piestāja pie dažām mājelēm un ar to iemītniekiem pārmija nedaudzus vārdus, ko Rankstrailam neizdevās saklausīt, taču bija redzams skaidrāk par skaidru, ka tie izraisa asaras un izmisumu. Jaunais kapteinis pārsteigts uzlūkoja tēvu, jo arī tas bija pieklusis un saspringts.-Beidzot maitasputns sasniedza viņu māju un abus sveicināja ceremoniālā pieklājībā, taču šis laipnais sveiciens tēvu nenomierināja — taisni otrādi, nu viņš šķita noraizējies vēl vairāk.

— Es esmu nodokļu piedzinējs, godātais kungs, — maitasputns stādījās priekšā, — un tas nozīmē, ka man ir tas gods Varilas pilsētas vārdā iekasēt no visiem cienījamajiem pilsētas iemītniekiem nodokļus un nodevas, tāpat man ir tas gods pārraudzīt laulības, dzimšanas, apbedīšanas vai jebkuras citas darbības, kuru sekas ir kāda mūsu plaukstošās pilsētas iemītnieka pāriešana citādā kārtā vai šķirā, jo visas šīs pārmaiņas tagad un turpmāk tiek apliktas ar nodevām, ko jūs jau droši vien esat uzzinājuši, izlasot paziņojumus. Vecākais kungs neprot lasīt? Nekad nebūtu domājis, ka šī prasme ir sveša tik cienījama izskata kungam! Par nožēlošanu, es to nevaru atzīt par attaisnojumu. Diemžēl līdz galam neiznīdētās elfu cilts sazvērestība pret cilvēku cilti atkal ir ieguvusi jaunus spēkus, un robežām atkal ir uzbrukuši orki: vajadzīgi līdzekļi, lai atbalstītu vareno karagājienu uz robežām, kuru vada mūsu godājamā un cildināmā sabiedrotā Daligaras grāfiste. Vienīgais risinājums ir nodevu un nodokļu palielināšana, bet tos godājamos ļaudis, kuri atteiksies vai nespēs maksāt, būsim spiesti izraidīt no pilsētas. Vai vecākais kungs varētu būt tik laipns un nosaukt pilnu savu vārdu, norādīt, cik gadu jau ir piederīgs pilsētai, pateikt, cik ļaužu ir piekritīgi viņa cēlajai un cienījamai ģimenei, tāpat arī nosaukt godājamo mirušo skaitu, proti, minēt visus savas cēlās un cienījamās ģimenes locekļus, kuru miesas patlaban atdusas Arējā loka kapsētā, un tāpat godātais kungs varētu man pastāstīt, kāda ir viņa paša un viņa cildināmās ģimenes locekļu nodarbošanās, kas palīdz sagādāt iztikas līdzekļus.

Tēvs bikli atbildēja uz visiem jautājumiem: kapsētā atdusas divi, jo arī Trakais Rakstvedis, kura kauli, vai kas nu no tiem vēl atlicis, guļ kapā, noteikti ir pieskaitāms viņa ģimenes mirušajiem. Borstrils tika atzīts par strādājošu personu, jo mēdza tēvam palīdzēt darbnīcā un sanest ūdeni.

Liesma tikko bija pamodusies un iznākusi mājas priekšā: pat ja viņa mēģinātu slēpt, ka nodarbojas ar cildināmo un cienījamo veļasmazgātājas arodu, tas neizdotos, jo skaidru valodu runātu viņas piesārtušās un sasprēgājušās rokas. Kamēr nodokļu piedzinējs veica aprēķinus, Rankstrails ar skatienu mēģināja mierināt tēvu: viņš taču ir tepat. Viņš ir atgriezies. Viņš spēj visu nokārtot.

Klusībā arī jaunais Kapteinis veica ātrus aprēķinus: ar sešiem sudraba dālderiem un četrpadsmit vara grašiem būtu pieticis labum labam un greznam zobenam. Ja nodevas nepārsniegs divus dālderus, viņš tomēr varēs nopirkt labu zobenu. Ja maitasputnam nāksies atdot četrus dālderus, viņš savā īpašumā iegūs visai ciešamu ieroci ar tērauda, nevis dzelzs asmeni — ja tas būs pārāk viegls, viņš to varēs lietot kā palīgāku kreisajā rokā, bet ar labo turpināt izmantot savu milzīgo cirvi. Jebkas būs labāks par veco rokturi un asmeņa strupuli, kuru nevar izmantot pat kā iesmu.

— Puse sudraba dāldera un divdesmit vara graši, — teica nodokļu piedzinējs. — Samaksājiet tos, un arī nākamos divus gadus Varilas pilsēta varēs baudīt jūsu tīkamo klātbūtni.

Pagāja brīsniņš, iekams Rankstrails atguvās: viņš bija gaidījis ko ļaunāku. Patiešām, to taču vajadzēja saprast pašam: nodokļu summa nemaz nevarēja būt nez cik liela un nesamērīga. Arējā loka iemītnieki gan raudāja, lādējās un lamājās, tomēr maksāja. Kapteinis pasmaidīja un mierinoši pamāja tēvam, tad piecēlās kājās un lepnuma pilns samaksāja prasīto.

Nodokļu piedzinējs paklanījās un ilgi un gari pateicās. Tad, izvilcis no savas izšūtās samta tarbas nelielu pergamenta rituli, zoss spalvu un tintes pudelīti, viņš aizpildīja sarežģītu kvīti, kas bija nevainojami precīza, manierīgām burtu cilpiņām un līkumiņiem izraibināta, pilna pateicības vārdu un dievu labvēlības novēlējumu. Aizpildot šo dokumentu, pagāja diezgan ilgs laiks, un, kamēr nodokļu piedzinējs rakstīja, iekārtojies pie mazās mājeles vienīgā loga palodzes, apkārt sastājās neliels vērotāju pūlītis. Te bija tuvākā blakus kaimiņiene, ziemeļzemju vīri, kas dzīvoja tieši pretī, ģimene ar neskaitāmo bērnu baru no ielas gala… Te bija sanākuši arī ubagi. Un žonglieri ar saviem dresētajiem cirka krančiem. Te bija visi tie, kuriem naudas nebija un kurus pavisam drīz no pilsētas padzīs, — tie, kuri drīz noslīks draudīgajā ārpasaulē atšķirībā no viņiem, kam izdevies palikt Varilas drošībā.

—    Man pašam ir tikai seši vara graši, — apmulsis teica tēvs.

Visu acis bija pievērstas Rankstrailam: viņš bija algotnis. Bet algotņiem, kā zināms, maksā algu. Klīda nostāsti, ka šiem vīriem regulāri un ķēnišķīgā dāsnumā izmaksājot īstus zelta dukātus, turklāt viņus arī katru dienu barojot ar āboliem, cūkas cepešiem, kukurūzas putru, žāvētām vīģēm un medu. Kapteinis naudu bija izvilcis no neliela zuteņa, taču tas arī pēc nodevu samaksāšanas neizskatījās tukšs.

—   Kāda ir Arējā loka kopējo parādu summa? — ziņkārības mudināts, jautāja Rankstrails.

—     Kopumā desmit sudraba dālderi, godātais kungs un cienītais algotni, kuru kaujās pavada veiksme.

Šis jautājums bija liela kļūda, tas bija radījis cerības. Visi raudzījās uz Rankstrailu tā, kā varētu uzlūkot eņģeli. Rankstrails izmisis domāja par savu zobenu, viņš nevarēja arī turpmāk staigāt ar makstī iestiprinātu zobena rokturi. Tas bija muļķīgi… smieklīgi… Viņš nodomāja, ka nauda viņa makā ir atalgojums par trim nepārtraukta darba gadiem, kuros viņš sevi nav taupījis.

Viņš pamanīja sava brāļa skatienu, kurā sajaucās lepnums un apbrīna.

Viņam ienāca prātā, ka tie trīs gadi starp govju ganāmpulkiem Kastaņaras plakankalnē kopā Lizentrailu, vērojot, kā ielejas pamazām piepilda apelsīnu dārzi, ir bijis brīnišķīgs un dižens laiks un par brīnišķīga diženuma pieredzēšanu atlīdzību saņemt nevajag, jo tas pats sniedz piepildījumu.

—   Atkāpties vairs nevar, — viņš nomurmināja un uzsāka savu cīņu.

Desmit sudraba dāldeni viņam nebija, un par tiem nebija ko sapņot. Rankstrails sāka kaulēties, vispirms piedāvādams piecus dālderus, kuri vēl bija viņa īpašumā.

—    Labāk pieci sudraba dālderi pilsētas kasē nekā tukša kase un no pilsētas izdzīti parādnieki, — viņš rāmi sprieda.

Maitasputns gariem un pārmēru izpušķotiem vārdiem paskaidroja, ka par nodokļiem un nodevām kaulēties nevar, tomēr beigu beigās izrādīja vēlēšanos vienoties. Parādnieki sakopoja visas savas bagātības un mēģiriāja Rankstraila piedāvāto summu papildināt ar maksājumiem graudā, proti, ar divām vistām un sunīti, kurš prata dejot uz pakaļkājām, — sunīša piedāvājums gan tika atsaukts, tikko tā īpašnieki apjēdza, ka nodokļu piedzinējs to pieskaita ēdamlietām un ir iecerējis pārvērst sautējumā ar saldajiem pipariem un sīpoliem. Galīgā vienošanās tika sasniegta vēlu pēcpusdienā, pēc garas un nogurdinošas dienas, kuras laikā nodokļa piedzinēja olimpiskais miers ne mirkli nemazinājās, bet viņa žēlsirdība, ja tāda maz pastāvēja, palika rūpīgi apslēpta. Taču arī Kapteinis nepadevās, galu galā viņš trīs gadus bija nopietni trenējies Kastaņarā, tirgojoties ar Žaļasoža un Žiegurdžu ciemu vecākajiem, kuru skarbajai un strupajai valodai pretī spēkoties nebija daudz vieglāk kā nodokļu piedzinēja grezno epitetu un piņķerīgu izteicienu pilnajai daiļrunībai. Samaksai beigu beigās tika atvēlētas četras vistas, un tām tika pievienots arī viens sesks un vara kanna. Rankstraila zutenis tika iztukšots līdz pašam dibenam, un nodokļu piedzinējs devās prom, pirms tam nosolījies, ka nākamos divus gadus nevienam nebūšot tā goda un prieka baudīt viņa sabiedrību, — ja nu vienīgi kāds no šejieniešiem iedomātos precēties, nomirt vai radīt pēcnācējus, jo tad gan viņš pienācīgi un ar vislielāko patikšanu piereģistrēšot pārmaiņas un pārskatīšot arī nodevu apjomu.

Kaut arī pieklājīgi, tomēr nepārprotami ļaudis palūdza, lai nodokļu piedzinējs vācas prom.

Bija pienācis vakars, un tika sarīkotas dzīres, kuru dalībnieki mielojās ar ceptiem baklažāniem un baudīja dresētu sunīšu uzstāšanos. Tie, kuriem bija tamburīni, izdimdināja un izdžinkstināja vistrakākos ritmus, un pat Liesmas balss pievienojās dziedātājiem, kas bija uzsākuši dziesmu par jaunu raganu, kura katru nakti, kaimiņiem nezinot, slepus lidinās apkārt, sēdēdama jāšus uz gaiļa. Rankstrails ievēroja, ka maiznieka dēls, izlikdamies, ka tas gadās pilnīgi nejauši, allaž pacenšas apsēsties netālu no Liesmas. Kā jau ikviena meitene, kas strādā par veļasmazgātāju, arī Liesma turēja sasārtušās un saplaisājušās rokas paslēptas tērpa krokās. Zvaigznes jau sen bija parādījušās debesīs, kad visi devās pie miera.

Nākamajā rītā Kapteinis atvadījās no tēva un Liesmas, ilgi turēdams viņus apskāvienos un izbaudīdams viņu apkampienus. Borstrils bija lūdzis, lai viņam ļauj lielo brāli pavadīt kādu gabalu ārpus pilsētas vārtiem, un Rankstrails priecājās par šādu pavadītāju.

Kluss izmisums nospieda Kapteini. Iepriekšējā vakara prieks bija pagaisis, un bija palikuši vien drūmas pārdomas par ilgajām dienām, ko vajadzēs pavadīt bez maizes, ja viņš būs spiests palūgt avansā naudu, ar kuru pietiktu kaut vai aprūsējuša un zobenam attāli līdzīga dzelzsgabala iegādei. \

Kopā ar brāli viņš pagāja garām sezama un medus našķu tirgonim. Spriežot pēc Borstrila skatiena, arī viņš labprāt tādu nogaršotu. Taču gardums netiks ne vienam, ne otram. Zutenī vairs nebija ne vara graša.

Kādā bastionu padziļinājumā ar savu preci bija iekārtojies paklāju tirgotājs. Borstrils, kas bija iemanījies saprast šī vīra savādo valodu, paskaidroja, ka tas esot bijis spiests pamest dzimto zemi, jo virpuļviesulis nopostījis karavānu vadītāju pilsētu Diedāvanu, dievu dāvanu.

—   Diedāvansaucmandzimtzem, dievtomumiedev, bītikskaistunlab…

Tur, kur vēl nesen bija pletusies viesuļa aizpūstā Diedāvana, dievu dāvana, pagātnē bija atradusies cita pilsēta, saukta par Gounnertu jeb Vēlīgo, kuru bija noslīcinājušas četrdesmit dienu un četrdesmit nakšu ilgas lietavas, savukārt Gounnerta savulaik bija izaugusi uz zemestrīces sagrautās Lakilas jeb Veiksmīgās drupām. Tirgonis pārdeva paklājus, kuri bija vēja un saules krāsās tāpat kā viņa teltis, ko projām bija aizrāvis viesulis. Ja vien viņam izdotos mazticamā iecere pārdot kaut vienu paklāju, viņš varbūt atkal varētu atgriezties savās stepēs un uzsliet jaunas teltis vēja un saules krāsās.

—   Paklautulabcilēk, nopērcvienskaistsiendeķ!

—   Viņš prasa, lai tu nopērc paklāju, — tulkoja Borstrils.

Rankstrails papurināja galvu.

Nu atskanēja dusmu un bezcerības vārdi.

—    Katuspļautasinsviscaurdien, katudrīzaizietpiesavsenčiemkasiviensuņdzimum!

—   Tie ir lāsti, — paskaidroja Borstrils. — Viņš tev novēlēja spļaut asinis un drīz nomirt, bet, lūdzu, nedusmojies, viņš nav ļauns. Tikai izmisis, jo viņam nav naudas.

—   Es viņu labi saprotu, — atteica Rankstrails.

Bet tad piepeši skumjas pagaisa.

Viņš atcerējās gan zemniekiem sagādātās govis, gan iepriekšējā vakara ceptos baklažānus.

Un iesmējās.

Viņš apskāva Borstrilu.

—   Es lepojos, ka man ir tāds brālis, — viņš teica un redzēja, ka tas laimīgi pasmaida.

Rankstrails nodomāja, ka ir atklājis jaunu, svarīgu patiesību: apziņa, ka par mūsu eksistenci kāds priecājas un lepojas, var būt vērtīgāka par sezama un medus cepumu. Viņš apņēmās šo gudrību neaizmirst arī attiecībās ar saviem vīriem un beidzot devās ceļā.

Rankstrails nebija paņēmis līdzi loku, taču pietika arī ar veco lingu. Viņam tuvojoties, gārņi pacēlās spārnos. Viņš notrieca divus mežsargiem pie paša deguna un aizbēga, priecādamies pats par savu veiklību. Vienu gārni viņš pārdeva pie Daligaras vārtiem par sešiem grašiem, trīs no kuriem tūdaļ pārvērtās par maizi un pupām. Otrajā viņš dalījās ar Lizentrailu. Gārnis un maize trīs grašu vērtībā bija īsta bagātība: algotņiem jau atkal nekas nebija sarūpēts. Patiesībā neviens pat nebija par viņiem atcerējies. Vienaldzība, ar kādu šoreiz saskārās algotņi, pārspēja ierasto — proti, nebūtu jābrīnās, ja viņiem atvēlētu vien tik, lai šā tā varētu izvilkt dzīvību, taču tagad bija skaidrs, ka viņiem atstāta vienkārša izvēle: tikt galā pašiem vai nosprāgt badā.

Rankstrails un Lizentrails ķērās pie gārņa cepšanas vienkāršā, no akmeņiem sakrautā ugunsvietā turpat ārpusē pie staļļa.

—    Ei, Kaptein, — apbrīnas pilns un apmierināts teica Lizentrails, — tā vien izskatās, ka tavs zobens ir īsti radīts, lai pārtaptu par iesmu. Tas ir nolūzis sprīža attālumā no roktura, turklāt šķībi. Tāpēc cepeti ir viegli uzdurt un nost arī tas nekrīt. Tāds zobens ir ļoti vērtīgs arī cīņās ar orkiem: tikko tu izrausi no maksts savu sprīdi garo stmpiķi, šie aiz smiekliem paši gāzīsies gar zemi, un mums tik vajadzēs pārgriezt šiem rīkli.

Kapteinis par atbildi nopurpināja kaut ko nesaprotamu.

Uz uguns čurkstošā gārņa smarža pamazām laidās uz visām pusēm, tāpat kā tam izplūktās dūnas un spalviņas, taču, lai gan bija gaidāms, ka pavisam drīz uzradīsies bariņš ubagu un diedelnieku, Kapteiņa priekšā nostājās pusducis bruņinieku un smagajai infantērijai piederīgu kājnieku. Bruņinieku zīmotnes bija karmīnsarkanas, bet kājniekiem tās bija pieticīgāki baltas. Viņi bija pavisam jauni puiši, tērpušies nevis bruņās, bet gan smalkās tunikās un samta kamzoļos ar zeltā izšūtām apkaklēm, kas skaidri liecināja, ka atnācēji ir piederīgi Daligaras karaspēka visaristokrātiskākajām aprindām. Rankstrails, kurš bija tupējis ceļos uguns priekšā, nu piecēlās kājās.

Tas, kurš puišu pulkā izskatījās mazliet vecāks par citiem, uzņēma valodu un, runādams pagalam savādi — lēni un skaidri izdvesdams katru vārdu, kā parasti mēdz vērsties tikai pie pavisam maziem bērniem vai muļķīšiem, jautāja, vai viņš esot Kapteinis un vai tā esot taisnība, ka viņš protot rakstīt.

—  Kāpēc prasāt? — apjucis atvaicāja Kapteinis. — Jums vajadzīgs rakstvedis?

Nē, rakstvedi viņiem nevajagot. Beidzot, runājot arvien skaļāk, taču tikpat lēni un skaidri, kā pieņemts samnā ar prātā nepilnīgajiem,' viņi izskaidroja savu vajadzību. Viņi esot Austras, Daligaras princesītes, Tiesneša meitas, godasardze. Ikkatru brīdi vienam kareivim esot jāstāv Austras sardzē, un viņi parasti šo patīkamo pienākumu pildot uz maiņām, stāvēdami pa pusei dienas. Viņi teju vai sacenšoties, lai varētu pakalpot un stāvēt sardzē, taču šoreiz absolūta nepieciešamība piedalīties gaidāmajā svētku ceremonijā viņiem liek atrast kādu aizvietotāju.

—    Rīt, — teica tas, kurš bija ierunājies pirmais, — apritēs divdesmitā gadadiena, kopš amatā stājies mūsu brīnišķīgais un visu mīlētais Valdītājs un Tiesnesis, mūsu zemes īstenais tēvs.

—   Turklāt šī būs divkārša gadadiena, — piebilda otrs, — jo rīt būs pagājis tieši pusgadsimts, kopš mūsu mīļotais vadonis mīt šai pasaulē.

—    Tās ir svarīgas svinības, — turpināja trešais, — jo to laikā mēs varēsim izrādīt pateicību, ko jūtam pret cilvēku, kas visu savu mūžu ir veltījis zemei, kuru arī mēs saucam par savējo…

Beidzot Kapteinis saprata, kāpēc šoreiz vienaldzība un nevērība pret algotņiem ir jūtama vēl skaidrāk nekā parasti. Par godu vēsturiskajai jubilejai bija iecerēti neredzēti un nedzirdēti svētki, kas aizēnoja visus ikdienas niekus, — arī nepieciešamību gādāt par Piemales novadu un tērēt laiku, nosūtot uz robežzemēm kādu, kas, ja arī nespētu orkus padzīt, vismaz censtos tos aizkavēt. Arī parūpēties, lai tiem, kuriem būtu jādodas cīņā ar orkiem, tiktu pienācīgs ēdiens un ciešama naktsmītne, acīmredzot bija mazsvarīgs pienākums salīdzinājumā ar daudz nopietnākiem un steidzamākiem darbiem, piemēram, balkonu izrotāšanu un ābolraušu cepšanu. Svinīgās ceremonijas un dzīres bija paredzētas grandiozas, un neviena no aristokrātisko vai citādi ievērojamo daligariešu ģimenēm negribēja palikt malā.

—   Saproti, mēs nevaram tur nepiedalīties.

—   Tas ir nepieļaujami.

—    Nepiedodami.

—   Nemaz nerunājot par apstākli, — ierunājās ceturtais bruņinieks, kurš līdz šim bija klusējis, — ka nav nevienas pilsētnieku ģimenes, no kuras kaut viens piederīgais nebūtu nonācis pazemes cietumos, pie karātavām vai zem bendes cirvja, tas pats sakāms arī par mūsējām, un tu saproti… Mēs nedomājam, ka šiem ļaudīm nebūtu vajadzējis nonākt tur, kur viņi nonāca… Gluži otrādi… Mēs paši lūdzam Tiesnesim piedošanu par to, ka viņam ir bijis jātērē laiks un spēki, nodarbojoties ar tiem necienīgajiem… mēs viņu vainu nenoliedzam… taču, ja mēs rīt neieradīsimies svinībās…

—   Reizēm ir pieticis ar mazāku nodarījumu, — klusītēm nočukstēja viens no kājniekiem. — Arī mans tēvs reiz neieradās uz svinīgu ceremoniju, jo bija smagi ievainots, cīnoties Tiesneša labā… bet tik un tā… viņu… — puisis aprāvās, sajutis sev pievērstos brīdinošos bruņinieku skatienus, kuriem tomēr neizdevās viņu apklusināt pavisam.

—    Saproti, mums tai rītdienas ceremonijā visādā ziņā ir jāpiedalās. Ja mēs neatradīsim rievienu aizvietotāju, sardzē būs jāstāv man, jo esmu visjaunākais. Man būs jāizlaiž ceremonija. Un tas ir bīstami. Tiesnesis nekad nevienu pārkāpumu neaizmirst, turpretī to, kādu iemeslu pēc kāds nav ieradies, viņš aizmirst ātri… Un reizēm ir pieticis ar tīro nieku, lai…

Jaunais karavīrs aprāvās, sāpjpilnu skatienu uzlūkoja Rankstrailu un bilda pēdējos vārdus: — Bet ir vēl cits, daudz svarīgāks iemesls. Ja mēs rīt nebūsim līdzās Tiesnesim, kā gan viņš uzzinās, cik ļoti mēs viņu mīlam? Jo sevišķi es, kas esmu nācis no ģimenes, kura Tiesnesim ir sagādājusi tik lielu apgrūtinājumu, jo viņam vajadzēja iznīcināt visus tai piederīgos… Kā gan es varētu rīt neierasties svētkos?

Pārējie godasardzes kareivji, kuriem runas pirmā daļa bija raisījusi sašutumu, tagad jūsmīgi mirdzošām acīm pauda piekrišanu.

Rankstrails aptvēra, ka šo vīru iedabu veido bailes, vēlēšanās izpatikt un pieglaimoties, pielāgoties un izdzīvot, turklāt, kalpojot necienīgam kungam, tās aizvien pieaug. Taču vēl vairāk Rankstrailu pārsteidza apjausma, ka viņi savu kungu patiešām mīl. Arvien vairāk bija to, kuri Valdītāja un Tiesneša ārprātu uzskatīja par normalitāti, un nemitīgi atkārtotie meli arvien biežāk šķita esam patiesība. Gadiem ritot, arvien zemiskāki briesmu darbi tika noturēti par taisnīguma.izpausmēm. Kāds vīrs bija sodīts ar nāvi tikai tāpēc, ka karā gūtie ievainojumi viņam liedza ierasties un paklanīties nez kādā oficiālā ceremonijā, taču notikušais neiesvēla sašutumu pat nogalinātā dēlam. Ne jau baiļu dēļ šie vīri negribēja palaist garām svinības. Ne jau tikai lišķības dēļ viņi gribēja tajās piedalīties. Reiz kādā no nedaudzajiem brīžiem, kad prāts bija atguvis zaudēto skaidrumu, Trakais Rakstvedis bija stāstījis par nešķīsto valdzinājumu, ar kuru nežēlīgums savalgo ļaudis tad, kad zudušas cerības vai drosme to sakaut. Viņš bija skaidrojis, kā apkaunojoša iecietība, klusēšana un nepretošanās pārvēršas par noziedzīgu atbalstu. Tolaik Rankstrails bija nospriedis, ka šie izteikumi ir pārgudru vārdu pilni un tiem nav nekādas jēgas, taču tagad, raugoties uz jaunajiem aristokrātiem, viņš beidzot saprata Rakstveža teikto.

Viņi gribēja piedalīties ceremonijā, jo mīlēja gaviļnieku.

Rankstrails stāvēja līdzās savam pusceptajam gārnim un neticīgi nolūkojās uz šiem puišiem, kuri normālos apstākļos uz viņa pusi nepaskatītos pat tad, ja viņš pakristu beigts pāris soļu attālumā, bet kuri tagad, pūlēdamies izpelnīties viņa labvēlību un joprojām runādami tā, kā mēdz runāt ar maziem bērniem un idiotiem, atklāja viņam savu ģimeņu visatbaidošākos noslēpumus, visnožēlojamākās gļēvulības, vispretīgāko verdziskumu.

Pēc īsa mirkļa runas atsākās. Godasardzes bruņininieki, nosprieduši, ka Rankstrails viņus nav sapratis, ņēmās visu skaidrot vēlreiz no paša sākuma: tā kā visiem obligāti jāpiedalās svinībās, viņiem jāatrod kāds, kurš varētu viņus aizstāt un sargāt princesi. Viņi esot dzirdējuši par jauno vieglās infantērijas Kapteini, kurš, protams, ir un paliek algotnis, tomēr, iztālēm skatoties, viņu varētu noturēt par kārtīgu cilvēku. Viņš taču protot lasīt un rakstīt, nespļaujot zemē un sabiedrībā nekasoties kā suns. Viņi Rankstrailu kārtīgi nomazgāžot, apcirpšot tās lāča krēpes un sumpurņa bārdu, tad ietērpšot viņu bruņinieka bruņās, un neviens nemūžam neko nepamanīšot. Princese Austra esot… kā lai to pasaka…

—   Viņa ir brīnišķīga meitene, kura vienmēr… hmm… ir aizklīdusi savos sapņos…

—   Savās iedomās…

—   Viņa dzīvo savā bērnišķīgajā pasaulē…

Rankstrails atcerējās, ka jau agrāk bija dzirdējis runājam, ka Daligaras princese esot pamuļķe vai pat galīgi jukusi tāpat kā viņas māte; vēl runāja, ka viņa neēdot neko, kas agrāk bijis dzīvs, un nekad neizejot pilsētas ielās.

—    Mazā dāma augu dienu sēž šūpolēs un neko citu nedara.

—   Tev nekas daudz nebūs jādara. Tikai jāstāv dārza stūrī, nekustoties un nepiesaistot sev uzmanību. Tev jābūt klusam iļn sastingušam kā statujai. Tas tev būs milzīgs gods: tu varēsi atrasties Tiesneša un Valdītāja meitas tuvumā. Varēsi par to stāstīt saviem vecākiem, ja tev tādi vispār ir. Vai saviem mazbērniem. īsti nezinu, laikam jau algotņi precēties nevar, bet, ja tevi neviens nenokaus, mūžīgi tu dienestā tik un tā nepaliksi. Ja, stāvēdams sardzē, tu izkustēsies vai taisīsi troksni, mēs tev ar pātagām nolupināsim no kauliem ādu un panāksim, lai kājnieku rotu tu vairs nekad nekomandētu. Bet mēs jau to sakām tikai sacīšanas pēc. Tu esi gudrs diezgan un muļķības nedarīsi.

Pēdējie padomi bija saistīti ar viņa vārdu. No visiem tematiem, kunis nekādi nedrīkstēja skart sarunā, visaizliegtākais bija Rankstraila vārds. Šo aizliegumu nācās"papildināt ar jaunu brīdinājumu: ja viņš iedrošināsies atvērt muti, tie viņu pērs pātagām, taču tie viņam novilks ādu pār acīm, ja viņš uzdrīkstēsies nosaukt savu vārdu, kurš nav atrodams nevienas cienījamas ģimenes radurakstos un nepārprotami atklāj viņa piederību algotņu rindām. Vai viss skaidrs?

Normālos apstākļos Rankstrails viņus būtu padzinis, kaut arī vispieklājīgākajiem vārdiem, jo viņa, algotņa, pienākums bija izturēties godbijīgi pret šiem dižcilšu dēliem. Rankstrailam nebūt negribējās kļūt par auklīti Valdītāja un Tiesneša meitai, kura, šķiet, bija izdaudzināta kā vientiese, bet kuras tēvs nepašaubāmi bija izdaudzināts kā cilvēks, kurš var likt tevi aiz kājām pakabināt kādā pazemes kambarī un atstāt tur līdz jaunam pavasarim tikai tāpēc, ka esi nepareizi nošķaudījies.

Nelaime tā, ka šie nu nekādi nebija uzskatāmi par normāliem apstākļiem, tāpēc viņš saviem sarunbiedriem pavēstīja, ka to piedāvājums viņam šķietot vilinošs — taču ar noteikumu, ka par atlīdzību viņš tūlīt pat reizē ar nedziestošām pateicības jūtām iegūs vienu no viņu zobeniem.

Vienošanās tika noslēgta nekavējoties. Jaunākais no kājniekiem nesen bija sasniedzis pilngadību un dāvanā saņēmis kārtīgu pieauguša vīra ieroci, bet savu veco treniņu zobenu bija ar mieru,atdot Rankstrailam. Kapteinim tas gan bija mazliet par īsu un par vieglu, taču vismaz kalts no laba tērauda un bez grezniem rotājumiem.

Beidzot godasardzes puiši devās prom, un arī gārnis bija izcepies.

— Ei, Kaptein, — teica Lizentrails, runādams lēni un skaidri, kā parasti mēdz runāt ar muļķa bērniem, — vai tavu iesmu varu paturēt es, jo karošanai tev tagad ir labāks rīks? Varbūt arī es rīt varētu iet auklēt princesīti? Nu tu vairs negribi iet karā, bruņojies ar iesmu, bet mēs vismaz varēsim orkiem pastāstīt par tavu jauno aukles darbu, un tad šie no smiekliem pārsprāgs un nobeigsies paši.

Vienpadsmitā nodaļa

Diena bija karsta, tāpēc bija iecerēts, ka Austra no rīta līdz pat vēlam vakaram uzturēsies sava tēva pils dārzā.

Rankstrails, sastindzis kā stabs, stāvēja vītola ēnā,.un viņa augumu daļēj i aizsedza tā nokarenie zari.

Viņš bija tērpies mirdzošās tērauda bruņās, ko rotāja sarežģīti sudraba raksti, bet galvā viņam bija ķivere ar vāzekli, kas pilnībā aizsedza seju. Rankstrailam bija piekodināts nespert ne soļa no vietas, nekustēties un neizdvest ne skaņas — atļauts bija tikai elpot, bet arī to bija vēlams darīt lēnām un klusi. Bruņas viņam īsti nederēja vai varbūt viņš vienkārši nebija radis pie šāda ietērpa — katrā ziņā neko vairāk par lēnu un seklu elpošanu viņš ar tērauda čaulu mugurā nespētu paveikt.

Visu mūžu Rankstrails bija sapņojis apvilkt īsta tērauda bruņas, taču tagad, kad viņam tādas bija mugurā, viņš nespēja sagaidīt brīdi, kad varēs tās novilkt. Beidzot viņš saprata, kāpēc taisni viņus, algotņus, raidīja cīnīties ar orkiem un laupītājiem: tiem, kam miesa ieslēgta šādos dzelžos, būtu visai pārdroši stāties pretī jebkuram radījumam, kas būtu kaut nedaudz kareivīgāks par dievgosniņu. Arī ķivere bija neizturama: tā, protams, atvairītu ikvienu bultu, taču ar šādu podu galvā varēja vienīgi tēlot akmens statuju.

Dārzs bija skaists, vēlīno vasaras puķu pilns, taču glicīniju ziedi bija neredzēti lieli, pat pārmērīgi trekni, un to smarža šķita apdullinoša. Tiesneša pils bija liela, dīvaina, asimetriska ēka, kurai nebija ne kolonnu, ne arku, ne arī kādu rotājumu, bet logu bija gaužām maz.

Tiesneša un Valdītāja meita droši vien bija nedaudz jaunāka par viņa māsu Liesmu — tā varēja būt aptuveni desmit gadu veca.

Meitene bija tērpusies balta un sudrabota brokāta kleitā, kam pāri bija pārvilkta karmīnsarkana samta tunika, — tās bija Daligaras krāsas, un tais pašos toņos bija ari viņas zīda kurpes, aizdarītas sudraba auklām. Viņai mugurā nebija nekā tāda, ko varētu notraipīt, sasmērēt vai saņurcīt: varbūt tāpēc viņa stāvēja taisna un stinga kā akmens tēls. Viņa bija ļoti skaista — gaišie mati sapīti smalkās bizītēs, kas savijās sarežģītā rakstā un ko uz galvas kopā saturēja sudraba un pērļu tīkliņš. Ideāli veidoto seju izgaismoja lielas acis, zaļas kā dziļi ūdeņi, tumšas kā jūra ziemā.

Rankstrails domāja par Liesmas bizēm — pēc mātes nāves, kad māsa vēl bija pārāk maza, lai tiktu galā pati, viņš tās bija pinis katru rītu. Māsai vajadzēja sapīt tikai divas pīnes — katrā pusē pa vienai, un tās pēc tam varēja apvīt ap galvu un sasaistīt kopā ar kokvilnas lentīti. Bet pat šo divu bižu sapīšanai vajadzēja milzumu laika, un Liesma nepacietīgi dīžājās, gribēdama drīzāk tik prom. Rankstrails prātoja, cik gan daudz laika paiet, kamēr sapin visas šīs gaišās pīnītes, kamēr tās iesaiņo pērļu un sudraba tīkliņā, cik liela pacietība vajadzīga, lai to izturētu, un cik garlaicīgi tas droši vien ir, — un smalkā frizūra viņam šķita bezjēdzīga.

Ap meiteni bija sapulcējušies galminieki, kurus Rankstrailam neizdevās precīzi izskaitīt, taču dāmu, bruņinieku, sulaiņu, kompanjoņu un pāžu noteikti nebija mazāk par piecdesmit. Visi uzskatīja par savu pienākumu sveicināt meiteni un ilgi cildināt viņas skaistumu, graciozumu, ādas perlamutra caurspīdīgumu, acu mirdzumu un matu cirtu vijīgumu, un kāds pat apjūsmoja to, cik rotaļīgi un burvīgi esot izšuvumi uz viņas kurpītēm. Meitene klausījās stinga un stīva, ikvienam pateikdamās ar vieglu galvas mājienu.

Rankstrails prātoja, ka arī komplimenti, ja tos atkārto bezgalīgi daudzas reizes, pārvēršas mocībās, un varbūt tāpēc meitenes skatiens reizumis pameta kārtējā runātāja seju un aizklīda tukšumā.

Beidzot pienāca laiks doties uz svinīgo ceremoniju, un visi steidzās prom. Atvērās milzonīgi, smagi, masīva sudraba kniedēm apdarināti koka vārti, un galminieku spiets izspindza ārpus dārza mūriem — spožas saules pārplūdinātajās ielās. Turpat netālu bariņš bērnu aizrautīgi spēlēja kādu spēli ar lupatu bumbu. Vārtiem atveroties, zeņķu klaigas pieņēmās skaļumā, tām pievienojās arī neiedomājami daiļrunīgi lūgumi pēc žēlastības un dāvanām, bet nepiepildītajām lūgsnām tūdaļ sekoja tikpat daiļrunīgas vaimanas, lamas un lāsti, un visbeidzot troksni vairoja tie, kuri pēc lamāšanās un lādēšanās bija spiesti bēgt, lai izvairītos no kāju spērieniem vai smagāka soda.

Pa vārtu spraugu Austra raudzījās uz ielas bērniem. Viņas skatiens atdzīvojās, un tikai šai mirklī Rankstrails apjēdza, cik tukšs un drūms tas bijis visu pārējo laiku, cik skumjš un neesamībā nozaudēts, kā dziļš dīķis bez dzīvības. Kad vārti aizvērās, Austra labu brīdi skatījās uz tiem, apstulbusi kā dienas gaismas apžilbināts apodziņš, — viņas acis ilgi nenovērsās no vietas, pa kuru uz mirkli dārzā bija ieplūdušas klaigas un saule. Tad meitene nodūra skatienu, ļāva tam atkal aizklīst nekurienē un gluži kā aizmirsta statuja palika stāvam, ieslodzīta savās greznajās samta un brokāta drānās.

Rankstrailam tas šķita neizturami.

Viņam apkārt vienmēr bija ņudzējuši bērni: viņš bija gādājis par Liesmu, rūpējies arī par citiem Arējā loka bērniem, kuriem tēvi bija nez kur tālumā, bet mātes, pat ja bija dzīvas un tuvumā, — tikpat nesasniedzamas, un visi šie knēveļi, kuriem nebija neviena, kam pieķerties, bija pieķērušies viņam.

Rankstrailam bija piekodināts būt klusam un nekustīgam kā granīta bluķim, taču palikt nekustīgam un mēmam līdzās bērnam, kam acīs ir tāds tukšums, viņam šķita tikpat noziedzīgi, kā rāmi noraudzīties uz slīkstošu cilvēku.

Viņš nodomāja, ka jau ir iepazinis pātagas cirtienus un zina, ka no tiem nemirst, un galu galā arī Kapteiņa pakāpi viņam neviens nevar atņemt, jo neviens to viņam nekad nav piešķīris.

Viņš iznāca no sava vītola pavēņa, noņēma no galvas ķiveri un uzdrīkstējās meiteni uzrunāt.

— Ei, jūsu gaišība, — viņš nedroši iesāka. Varbūt, ņemot vērā meitenes vecumu, būtu pieticis ar uzrunu kundze, taču viņš nebija par to pārliecināts. — Piedodiet, jūsu gaišība, atvainojiet, es nemaz negribētu jūs traucēt, bet es te tā domāju… redzat… varbūt jums patiktu loks? Saujamloks. Vai gribat loku? Nu, zināt, tas ir tāds šaujamais, ar kuru var raidīt bultas… Es kādreiz tādu uztaisīju savai māsai, viņa ir mazliet vecāka par jums. Bet tad, kad es viņai to loku uztaisīju, viņa bija aptuveni jūsu vecumā, un viņai ļoti patika raidīt bultas. Tad jums te vairs nebūtu tikai šūpoles, bet divas rotaļlietas — un divas lietas taču ir labāk nekā viena vienīga. Ja gribat, es ari jums uztaisīšu loku un iemācīšu šaut.

Austra pievērsa viņam savu kluso skatienu. Viņa lūkojās ilgi, pamazām viņas zaļo acu dziļais dīķis atdzīvojās, un beidzot viņa palocīja galvu.

Loka un bultu izgatavošana aizņēma lielāko daļu rīta cēliena. Lokam Rankstrails izvēlējās oša zaru. Viņš to apgraizīja, notēsa vienmērīgi resnu, izveidodams vajadzīgo formu, un nogludināja — šim darbam labi noderēja duncis, ko viņš allaž nēsāja pie jostas un ko bija saņēmis dāvanā no Žaļasoža ciema vecākā, kad veiksmīgi bija beigusies kaulēšanās par pirmajām govīm. Par stiegru Rankstrails izmantoja pīto ādas siksniņu, kas viņa flautu bija padarījusi par lingu. Šī ādas saite viņam allaž atgādināja ģimeni un tās vēsturi, tā bija dārga piemiņa, taču citas auklas nebija, un viņš nolēma to ziedot, jo meitenes dienas pildīja tikai neizmērojams tukšums, — gan jau lingai atradīsies cita saite. Kad ādas pīne bija pārvērtusies par maza, apaļīgi izliekta oškoka loka stiegru, Rankstrails ņēmās drāzt divas bultas no riekstkoka zariem. Lai bultu smailes padarītu smagākas, viņš tām aplocīja apkārt divas vara monētiņas, tā upurējot divas trešdaļas no savām bagātībām, — vara ripiņas bija plānas, un tās nebija grūti salocīt konusā. Pirms tam gan viņš tās parādīja ziņkārības pārņemtajai meitenei, kura ieinteresēti uzklausīja arī visus viņa paskaidrojumus par naudu, par lietu vērtību, par to, kā jārēķina un viss prātīgi jāapdomā ikreiz, kad gribi kaut ko pirkt, jo nekad naudas nav pietiekami daudz un nemaz nevar nopirkt, piemēram, zirgu vai aptieķnieka gatavotās zāles, kas vajadzīgas, ja kāds, kuru mīli, saslimst.

Bultu otrā galā Rankstrails līdzsvaram piestiprināja ūbeles spalvas, ko atrada kādā ligzdā.

Lai tiktu līdz ligzdai, vajadzēja rāpties tai pašā riekstokā, kurš savus apakšējos zarus bija atvēlējis bultām. Nu jaunais Kapteinis, kurš savās ierastajās ādas un kniežu bruņās spētu veikli uzrāpties arī pa visglumāko umurkumura stabu, beidzot novilka neciešamās un mirdzošās smagā kavalērista bruņas, klusībā cerēdams, ka arī šī pārkāpuma dēļ sods nebūs briesmīgāks par pātagas cirtieniem.

Meistarodams loku un bultas, Rankstrails ne mirkli nepārstāja runāt. Viņš Austrai aprakstīja Varilu, gārņus, dīķus un rīsa laukus, un plašās mandeļkoku audzes, kas ieskāva pilsētu, un arī olīvu un apelsīnu dārzus, kas pletās tās pakalna nogāzēs. Rankstrails vienmēr bija bijis nerunīgs. Viņš nemūžam nebūtu varējis iedomāties, ka reiz pavadīs visu rītu, meitenei, kuras samta un brokāta tērps izšūts ar tīra sudraba diegiem, stāstīdams par to, kā pats ar māsu iemācījies izzagt no ligzdām spalvas un ar tām aizdarināt caurumus drānās, kad auduma ielāpiem nebija.

Izskaidrojums bija vienkāršs: pat viņš, kas bija redzējis, kā bērni vārtās dubļu pančkās, ar žurkām cīnīdamies par tiesībām sagrauzt kāpostu kacenus, viņš, kas bija redzējis bērnus ar karu acīs un bija palīdzējis apglabāt tos, kuri nevienu karu vairs nepieredzēs, viņš,Jcas bija redzējis, kā paša māte nomirst no nedziedināma klepus, un vēl agrāk nekā runāt bija iemācījies sakaltušu maizes garozu krimst tik lēni, lai ar to pietiktu visai dienai, — pat viņš bija apstulbis, ieraugot tādas skumjas, tukšumu un nekā neesamību šajās zaļajās acīs.

Viņš meitenei stāstīja par Ārējo loku un tā iemītniekiem, par Melnajiem laupītājiem, par govīm, par Aizdevēju, par Zaļasodi, Augstklinti un Kastaņaras plakankalni, kas bija tik augsta un varena un kuras virsotnēs zāle bija zaļāka nekā jebkur citur, bet ūdens strautos tecēja tik dzidrs kā dievu dārzā. Viņš stāstīja par ūdeņiem bagātajām zālainēm, kur dīķos peldēja melnas zivteles, par zemi, kas bija skarba un vienlaikus tik maiga, kāda var būt vienīgi zeme, kur netrūkst ne piena, ne medus, — brīnišķīga vieta, kur būtu skaisti nomirt. Austra klausījās, bijīgi klusēdama, nelaizdama garām ne vārda, cieši pievērsusi acis Rankstrailam. Viņa balss skanēja un skanēja, un, tai skanot, šīs acis atdzīvojās un dzirkstīja gudras un možas, un, juzdams to skatienu, Rankstrails runāja par visu ko, lai tikai nevajadzētu apklust.

Viņš tai izstāstīja pat to, kā bērnībā pats tumsā, dīķos bija iemācījies šaut ar loku un kā kopš tās dienas balto gārņu un pelēko dzēšu cepeši lieliski papildināja agrākos gaļas ēdienus, ko viņa mājās nereti cēla galdā, proti, gliemežus un varžu virumu. Viņš skaidroja, ka uz dīķiem un staignājiem bija jādodas naktīs, jo Ārējā loka iemītniekiem bija aizliegts nodarboties ar medībām un medījumus drīkstēja baudīt vienīgi Vecās pilsētas pilsoņi; un viņš stāstīja, kā bija iemācījies pēc gārņu lidojuma noteikt, kur atrodas mežsargi.

—… Ziniet, kundze, nakts tumsā gārņu pārvietošanos var uzminēt pēc trokšņa, ko saceļ vardes, jo, nokļuvušas gārņa knābī, tās izmisīgi iekvākšķas. Starp citu, vasaras naktīs vardes taisa tādu troksni, ka ausis plīst pušu, tās spētu uzcelt mirušo, kundze, piedodiet šo izteicienu. Un, kad neko nevar nomedīt, atliek vismaz vardes. Varžu zupa ir brīnum garda, patiešām, kundze, tikpat laba kā vistas virums — tā nu gan mirušo no nāves uzceltu, par to nav šaubu. Viena mūsu kaimiņiene, donna Sabīrija mēdza stāstīt, ka reiz, kad viņai šķitis, ka tēvs tūlīt izlaidīs garu, viņa tam esot uzvārījusi varžu zupiņu ar asajiem sarkanajiem pipariem, kas bijusi tik spēcinoša, ka tēvs tūdaļ atlabis, piecēlies no gultas, diedams un palēkdamies izgājis uz ielas un vairs nav miris nost veselus desmit gadus. Tāpēc vasarās Varila ir jauka vieta. Pietiek, ja ir mazliet sarkano pipam, bet vardes ir pieejamas visiem. Posts pienāk reizē ar ziemu, ziniet. Ziemā vairs nav varžu, ko ēst, bet, medījot gārņus rīsa laukos, ilgas naktis pilnīgā klusumā nekustīgi jāstāv ūdenī, līdz kāds ūpis parāda ceļu uz gārņa ligzdu, — bet ne jau vienmēr tā notiek, biežākas ir naktis, kad neviens izbadis ūpis garām nelido. Bet tik un tā arī ziemā gadās naktis, kas ir ļoti skaistas. Un, kad es ar medījumu atgriezos mājās, svētki bija ne tikai manās mājās, priecājās teju vai visa iela… Nostājieties un parādiet, cik jūs esat gara. Varbūt vajadzētu mazliet saīsināt, bet tikai pavisam mazliet, lai loks jums der arī tad, kad paaugsieties. Nu, kā jūs domājat: tādu vai īsāku?

Meitene domāja ilgi, tad neizprotami papurināja galvu. Rankstrails klusībā sev jautāja, vai tikai viņa nav mēma.

Pabeidzis loku, Rankstrails, kurš joprojām nebija uzvilcis atpakaļ neciešamās bruņas, noplēsa piedurkni savai neskaidri brūnganajai tunikai, lai meitene varētu aptīt kreiso apakšdelmu un pasargāt to no stiegras atsitiena, kas pēc šāviena var būt ass kā pātagas cirtiens. Nu beidzot viņš Austrai parādīja, kā loks turams, un, nostājies viņai aiz muguras, iegrozīja to viņai rokās.

Viņš nevarēja izvairīties no pieskāriena un juta, ka meitene vieglītēm nodreb, līdzīgi kā notrīs plaukstā saņemta zvirbuļa spārni. Rankstrailam, kurš bija aizvadījis bērnību, mācīdams māsai kauties, un vakaros nekad nebija licies gulēt bez tēva un mātes apskāviena, radās aizdomas, ka šī meitene, kura ieslodzīta savās dārgajās un neaizskaramajās drānās, nekad nav saņēmusi nevienu glāstu.

Rankstrails pakāpās sāņus, nevēlēdamies viņu biedēt, darot ko tādu, pie kā viņa nebūtu radusi. Ierādījis, kā turēt loku, viņš izteica visas pamācības, kādas parasti dod iesācējiem šajā mākslā.

—   Redziet, kundze, lai noteiktu, ar kuru aci jātēmē, ir jādara tā: paskatieties uz kaut ko, kaut vai uz to magoni, skatieties cieši un pati nekustieties. Tagad ar plaukstu aizsedziet vispirms vienu aci, bet tad otru. Kad plauksta būs priekšā tai acij, kura tēmēšanai nav vajadzīga, jūsu redzes attēls paliks nemainīgs, bet, ja attēls mainās, tad jātēmē ar otru aci… Lieliski. Tātad pareizā acs ir kreisā? Labi, tagad skatieties un klausieties vēl uzmanīgāk: jums skatiens un bulta ir jāpavērš pret mērķi.

Pirmie Austras šāvieni bija pagalam neveiksmīgi. Acīmredzot Austra atšķirībā no Liesmas ne tikai nekad nebija turējusi rokās pat lingu^ bet vispār nekad un nekādi nebija rotaļājusies. Viņa nespēja noturēt loku pietiekami stingri. Un stiegru nenospriegoja pietiekami stipri, lai bulta iegūtu noteiktu virzienu. Viņai pat nebija priekšstata, ko nozīmē notēmēšana.

Rankstrails vēlreiz izskaidroja, ka skatienam un bultai jāveido viena kopīga līnija, parādīja, kā to darīt, un ieteica nospriegot loku stiprāk. Beigu beigās pēc vēl daudziem un vienlīdz neveikliem šāvieniem un negribēta uzbrukuma vecam runcim, kurš aizbēga, sašutumā ņaudēdams, jaunais kareivis, gan uzjautrināts, gan cerības zaudējis, noteica:

—   Elfi it kā sakot, ka ir jāšauj ar gara acīm un šāvējam pašam jāiztēlojas, ka viņš ir bulta, taču patiesībā es nekad neesmu sapratis, ko šie vārdi nozīmē.

Meitene pagriezās un kādu brīdi cieši vēroja Rankstrailu savām bezdibenīgi dziļajām zaļajām acīm.

—   Elfi saka, ka jāšauj ar gara acīm un jāiztēlojas sevi par bultu, — viņa gandrīz čukstus atkārtoja.

Šī bija pirmā reize, kad Rankstrails dzirdēja viņas balsi.

Austras nākamais šāviens, tāpat kā visi pārējie, kas tam sekoja, bija izcili precīzi. Meitene spēja trāpīt atsevišķam zāles stiebram no trīsdesmit pēdu, bet magones ziedkausam — no sešdesmit pēdu attāluma. Absolūti nekļūdīgi viņa aprēķināja bultas virzienu un tās lidojumam nepieciešamo spēku. Viņa bija dzimusi strēlniece. Laime iedzirkstljās viņas acu zaļumā gluži kā mēness stars rīta debesīs. Rankstrails nodomāja, ka sajūsma būs vēl lielāka, kad viņa iemācīsies medīt.

Ar acs kaktiņu viņš samanīja vieglu kustību papardēs, deva zīmi meitenei, un viņa izšāva. Papardes nodrebēja un piepeši sastinga: viņa bija trāpījusi nelielam trusim! Rankstrails jūsmīgi izsaucās un sāka smieties. Bet Austra nobālēja. Viņa metās pie bultas ķertā truša un izmisušām, asaru pilnām acīm skatījās, kā tas nomirst. Rankstrails no visas sirds vēlējās, kaut Pekle pastāvētu un šai pašā mirklī atvērtos un viņu aprītu. Viņš taču jau iepriekš bija dzirdējis baumas par Tiesneša meitu: viņa esot dumja, viņa esot slima, viņa vienmēr esot noskumusi, viņa esot jukusi tāpat kā viņas māte, viņa atsakoties ēst to, kas iepriekš bijis dzīvs, — un kādai no baumām noteikti vajadzēja būt patiesai.

Austra lūdza, lai Rankstrails viņas vietā paceļ nogalēto dzīvnieciņu: viņa pati nevarēja nedz pieliekties, dubļos nesasmērējot brokāta svārku malu, nedz paņemt trusi rokās, nenotraipot ar asinīm samta tuniku. Rankstrails viņas lūgumu izpildīja un turēja nošauto radību savās milzīgajās plaukstās, bet Austra lēnītēm glāstīja tās kažoku — un, redzēdams, kā asaras piepilda meitenes acis, Kapteinis, kurš pats vēl bija gandrīz puika, nodomāja, ka pat šīs sāpes ir labākas par tukšumu, pat šīs ciešanas ir labākas par neko. Un tad viņš Austrai stāstīja par izsalkumu, par badu. Par to, kā bads iznīcina cilvēku ķermeņus, kā tie bada dēļ saslimst ar nedziedināmu klepu un kā bads ievaino garu, kas saraujas arvien sīkāks. Viņš stāstīja par to, kā bada dēļ bērni izaug kropli, bet reizēm dumji, un par to, kā bada dēļ dvēsele kļūst neauglīga, niecīga, nicināma un zemiska.

Bads nogalina dāsnumu, bads padara drosmi klibu.

— Mana kundze, uzklausiet mani. Nāve nav dzīves noliegums, tā ir tikai tās pašas medaļas otra puse. Skatieties, — viņš piebilda, izvilkdams no kabatas savu trešo un pēdējo monētiņu, lai labāk izskaidrotu šo domu, — visi mirst, lai atstātu vietu saviem bērniem, arī mēs abi nomirsim, lai dotu vietu saviem bērniem, un mēs to darīsim ar prieku, jo lepnums būt bērna tēvam vai mātei ir spēcīgāks par bailēm no nāves. Bez nāves dzīve būtu vien gluži veltīga bezjēdzīgu dienu virkne. Vienu nāve nozīmē citu dzīvību. Ūpis apēd peli, un gārnis ēd vardes, un, ja viņi tā nedarītu, peļu un varžu būtu pārāk daudz, tām vairs nebūtu ko ēst, un tās nosprāgtu badā, saindējot pasauli ar saviem tārpu pilnajiem līķiem. Re, ņemiet, — viņš teica, atdodams viņai vara grasi, savu pēdējo bagātību, — tā jums būs vieglāk atcerēties manus vārdus, un varbūt jūs spēsiet man piedot, ka manas vainas dēj nogalinājāt trusīti.

Meitene ilgi raudzījās uz viņu un tad pamāja.

—   Es jūs lūdzu, kungs, paturiet šo dzīvnieciņu un atdodiet no manis kādam, kurš ir izsalcis, bet nevar savu izsalkumu remdēt. Kādam bērnam, ja tas ir iespējams. Es jums būtu ļoti pateicīga par šādu laipnību un jau iepriekš atvainojos par apgrūtinājumu, ko mans lūgums jums sagādās. Un, kungs, piedodiet manu bezkaunību. Vai jūs kādreiz esat nogalinājis?

Rankstrails saprata, ka viņi vairs nerunā par trušiem un gārņiem. Un godīgi atbildēja, ka savā mūžā ir nogalinājis cilvēkus: Melnos laupītājus no bandas, kas bija uzbrukusi ciemam maza ezeriņa krastos un to nopostījusi, vēl tos laupītājus, kas Sāļakmenē bija gribējuši sadedzināt dzīvus viņa ieroču biedrus, vēl divus, kas Dzeļakmenē bija uzbrukuši Lizentrailam, un tad vēl visus tos, kuriem bija stājies pretī cīņās par Kluiņakmeni.

—   Jūs taču nekad nenogalinātu, ja nevajadzētu glābt dzīvību — jūsu vai kāda cita? Un nogalinātos jūs taču nekad neaizmirsīsiet? — pārliecinājās Austra.

Rankstrails nesaprata, vai šie vārdi ir secinājums, lūgums vai arī prasība pēc šāda solījuma. Viņš nekad agrāk nebija domājis par paša nogalinātajiem cilvēkiem.' Viņš atcerējās, kā Trakrails bija ierosinājis ņemt gūstekņus, un arī tagad šis priekšlikums viņam šķita bezjēdzīgs. Uzmācās neskaidra, nepatīkama sajūta — līdzīgi viņš bija juties tais reizēs, kad māte viņu pieķēra dubļos kaujamies ar citiem puikām, lai gan daudzkārt bija lūgusi to nedarīt.

Viņš pamāja.

Apsolīja.

Viņš nekad nenogalinās, ja nevajadzēs glābt savu vai kāda cita dzīvību, un nogalinātos nekad neaizmirsīs.

—   Es jums to apsolu, kundze. Es jums to zvēru. Un zināt, es sapratu, ka šī ir pirmā reize manā mūžā, kad es kādam kaut ko apzvēru, — teica Rankstrails, ielikdams trusi savā tarbā. — Taču jūs apsoliet man, ka cīnīsieties, ja jums vajadzēs aizstāvēt savu dzīvību vai to cilvēku dzīvību, kurus jūs mīlat, — un apsoliet, ka cīnīsieties, lai uzvarētu. Tagad, ja jums, kundze, nav iebildumu, es jums, tāpat kā savai māsai Liesmai, iemācīšu cīnīties ar zobenu, lai jūs to prastu, ja kādreiz vajadzētu cīnīties par savu vai citu dzīvību.

Austra pamāja.

Sagādāt divus garus un izturīgus niedres posmus bija vieglāk nekā pagatavot loku, kuru Austra jau bija rūpīgi paslēpusi zem malkas šķūnīša dakstiņiem, kur tas bija droši pasargāts no lietus, nesasniedzams nevēlamiem skatieniem un rokām. Turpat zem dakstiņiem uzmanīgi paglabāta gulēja arī neliela lupatu bumbiņa.

—    Arī šis ir noteikumu pārkāpums. Vai redzat tās? — viņa, kliedējot Rankstraila neizpratni, paskaidroja un īgni norādīja uz greznām, ar sudrabu un kristālu rotātām šūpolēm, kuras pašā dārza vidū bija iekārtas zirgkastaņas zaros. — Mans pienākums ir augām dienām tur šūpoties, lai es pēc iespējas vairāk līdzinātos senlaiku princešu attēliem mana tēva grāmatās, un netiek uzskatīts par vēlamu, lai man būtu kādas citas izpriecas.

Rankstrails viņai ierādīja galvenās pozas, izskaidroja, kā atvairīt cirtienus, un aprakstīja izplatītākos zobenu veidus: simetriskos, asimetriskos, taisnos, līkos, ar vienu un ar abām rokām turamos. Pirms viņi ķērās pie vingrināšanās, Austra jautāja, vai elfi kaut ko nav teikuši arī par zobeniem, un Rankstrailam vajadzēja brīdi apdomāties.

—   Pēc viņu vārdiem, lai veiksmīgi atvairītu cirtienus, ir jāseko līdzi pretinieka acīm, jo ikviens instinktīvi raugās tieši uz to vietu, kur gatavojas trāpīt, un tas ir loģiski, bet, runājot par uzbrukumu, viņi ir teikuši, ka pašam sevi jāiztēlojas par zobenu, un šos vārdus gan es nesaprotu, — viņš atbildēja.

Viņi izmēģināja pirmās kustības, un Rankstrails pateicās visiem pekles iemītniekiem, ka zobenu vietā šoreiz ir stingri niedru posmi, jo citādi viņš būtu guvis vismaz duci ievainojumu, bet pašam viņam neizdevās trāpīt nevienu reizi. Par spīti smagajam brokāta un sudraba tērpam, kas savažoja kustības, meitene bija neiedomājami veikla un apdāvināta, un galvenais — viņa, acīm mirdzot kā vasaras gaismai starp kastaņu lapotnēm Kastaņaras mežos, smējās tā, ka Rankstrails piedeva viņas izveicību. Jaunais kareivis bija pārspēts loka šaušanā un sakauts zobenu cīņā, un viņa pašapziņa bija nedaudz ieskrambāta, taču tukšuma bezdibenis

Austras acis bija tik biedējošs, ka viņš, lai tikai varētu redzēt viņu smejamies atkal un atkal, bija ar mieru zaudēt ikvienas sacīkstēs, arī kokos kāpšanas mākslā un plakanu akmentiņu lecināšanā pa dīķa virsmu.

—   Kundze, — viņš smejot teica, — ceni, ka jūs nekad nebūsiet mana pretiniece.

Meitene nesmējās. Viņa to gari uzlūkoja savām zaļajām acīm, kurās tagad kūsāja dzīvība.

—   Es nedomāju, kungs, — viņa nopietni atbildēja, — ka mēs jelkad varētu būt pretinieki.

Rankstrails atbildēja, klusi paklanoties.

Divpadsmitā nodaļa

Saule bija uzkāpusi debesu visaugstākajā punktā, un bija pienācis pusdienu laiks. Rankstrails bija izsalcis. Viņam tarbā bija gabals melnas maizes un kāds nieks pupu, bet tagad, kad viņa trīs graši bija kļuvuši par Austras īpašumu, vajadzēja ātri aprēķināt pusdienu tiesu, lai nevajadzētu palikt pavisam bešā nākamajā dienā.

Viņš atkal apvilka bruņas un uzlika ķiveri, lai neviens viņu neredzētu pārkāpjam noteikumus, un ziņkāri vēroja gatavošanos Austras pusdienām. Aizelsušies atskrēja divi steidzīgi sulaiņi un sagatavoja galdu maltītei, pārsegdami to ar galdautu, kurā mijās izšuvumi un mežģīnes un kas atgādināja krāšņi ziedošu, apsnigušu dārzu. Sulaiņi sarindoja piecus mazus sudraba nazīšus pa labi no šķīvja, kas bija darināts no kristāla tāpat kā dzeramais kauss, bet kreisajā pusē viņi novietoja piecas dakšiņas — arī no sudraba. Aizdevēja mājās Rankstrails bija iemācījies lietot karoti, taču pat tur maizes un gaļas gabalus drīkstēja ņemt rokās. Austra Rankstrailam pačukstēja, ka parasti pie viņas pusdienu galda kalpojot divdesmit viens sulainis, bet šodien acīmredzot visi, izņemot šos divus, esot aizņemti svētku ceremonijā.

Kad beidzot viss bija sagatavots un Austra varēja apsēsties, sulaiņi pa vienam vien nesa šurp piecus šai maltītei paredzētos ēdienus, kurus, kā Rankstrails ievēroja, drīkstēja ēst tikai ar īpašajām mazajām dakšiņām un nazīšiem, ne mirkli neaizskarot tos ar rokām.

Uz galda stāvēja arī divi milzīgi zelta svečturi, katram no tiem bija četri zari, bet tajos — īstas īsta vaska sveces, baltas kā piens, un tās tika aizdedzinātas par spīti vasaras saules spilgtajai gaismai.

Abi sulaiņi rūpīgi un daiļrunīgi aprakstīja ikkatra ēdiena lieliskumu, un tie bija: brīnum plānas neliela kabacīša šķēles, ikviena — kā tika smalki paskaidrots — apslacīta ar četrām lāsēm aromatizētas eļļas, sīkos kubiņos sagriezts selerijas kāts ar bazilika lapiņu mērci, kaperu salātiņi, kas papildināti ar veselu olīvu, rozes ziedlapiņa ar kukurūzas pastas pildījumu un augļu deserts, proti, trīs vīnogas ar mellenēm. Arī mellenes bija trīs — pa vienai uz katras vīnogas.

Austra ēda pavisam lēnām: katru vīnogu viņa sagrieza daiviņās, katru melleni nomizoja, katru salātlapu sagraizīja vismaz reizes sešpadsmit un tikai tad cēla pie lūpām.

Kad Austras maltīte bija galā un galds novākts, Rankstrails atkal tuvojās. Viņš bija apjucis un joprojām nespēja noticēt redzētajam. Varēja pieņemt — patiess ir izplatītais apgalvojums, ka ļaunais liktenis tomēr prot pasmieties, un tāpēc smalkajās drānās tērpušies bagātnieku .bērni pārtiekot teju no plika gaisa vien, kurpretī utainās nabagu atvases nekad nesūdzoties par ēstgribas trūkumu, taču ar šādu izskaidrojumu bija par maz. Liesmai ar šiem pieciem smalkajiem ēdieniem nebūtu pieticis pat vieglam launagam.

—    Vai tad nekā cita nebūs? — Rankstrails mulsi jautāja.

Meitene papurināja galvu.

—   Vai tās bija pusdienas? — Rankstrails turpināja izprašņāt, jo varbūt šai namā ēdienreižu kārtība bija citāda nekā viņa mājās, un šīs bija tikai dienas vidus uzkodas.

Austra piekrītošipamāja.

—   Un ko jums deva brokastīs? — Rankstrails neatlaidās.

—   Tiek uzskatīts par labāku un saprātīgāku, ja es ieturos tikai vienu reizi dienā, lai pārlieku nenoslogotu gremošanas orgānus, — rāmi paskaidroja meitene. — Un ir vēl cits iemesls. Man vairākas reizes ir izskaidrojuši, ka manas acis izskatoties lielākas, ja es ēdot mazāk, un meitenēm esot sevišķi svarīgi, lai acis būtu pēc iespējas lielas, — viņa piebilda.

Rankstrails uzmanīgāk nopētīja lokus viņai ap acīm, kur āda izskatījās gandrīz caurspīdīga, un delnas, kuni kauliņi bija izspiedušies gluži kā putna kājelei. Greznais tērps un bagātīgi rotātā frizūra slēpa kalsnumu — tie novērsa uzmanību, maldināja skatienu, neļaujot tam nolaisties uz izspīlētajiem vaigu kauliem vai pirkstu locītavām. Rankstrails ar šausmām atcerējās neskaitāmos komplimentus, kas no rīta bija veltīti perlamutram līdzīgajai ādai un Austras smalkajam, graciozajam augumam. Iztulkojot šos vārdus parastā valodā, vajadzētu teikt, ka viņa ir bāla un izdēdējusi, jo parasti taču cilvēki ir sārti, nevis pērļaini balti, bet sieviešu un meiteņu rokām atšķirībā no spāru, odu un dievlūdzēju slaikajām kājiņām tomēr ir vajadzīgs kāds svars. Rankstrails neizpratnē sev jautāja, kas gan varētu būt tas noziedzīgais muļķis, kuram radusies doma meiteni badināt. Turklāt Rankstrailam šķita, ka bads, kas jācieš tur, kur patiešām valda sasodīts trūkums, ir daudz cienījamāks un mazāk pazemojošs par šādu knibināšanos ar bazilika lapiņām un melleņu miziņām, sēdot pie kristāla traukiem un zelta svečturiem. Vairs nebija šaubu, ka meiteni mērdē badā: viņa bija kā sažuvis, iekūņojies kukainis, kurš ieslodzīts samta, brokāta un sudraba čaulā un kuram nekad nepietiks spēku izplest spārnus.

Rankstrails nodomāja: ja viņš jautās, vai meitene ir izbadējusies un vai viņa vēlas maizi, tad noteikti saņems noraidošu atbildi. Tāpēc viņš nolēma atmest lieku pieklājību. Atbrīvojies no neciešamās ķiveres un bruņām, viņš gluži vienkārši izņēma no savas tarbas maizi, pārlauza to divās nevienādās daļās un lielāko ielika tieši Austrai rokās.

Klusībā viņš cerēja, ka Austrai pietiks prāta nevienam nestāstīt par šajā dienā piedzīvoto, jo citādi sods noteikti būs nopietnāks par dažiem pātagas cirtieniem.

Austra ilgi skatījās uz maizi, tad ilgi skatījās uz viņu un visbeidzot pateicās, viegli paklanoties. Rankstrails nolūkojās, kā viņa ēd, kāri iecirzdama zobus maizē un uzmanīdamās, lai nepazūd pat vissīkākā drupatiņa, — tā, kā parasti ēd nabaga ļaudis. Pēc tam viņi brālīgi sadalīja arī pupas, ko meitene vispirms ilgi pētīja, jo šīs noteikti bija pirmās, ko viņai gadījies redzēt. Rankstrails nosolījās: ja reiz satiks pils pavāru, tad ieteiks viņam pagatavot ar pētersīļa lapiņu aizdarītu pupu — tas būtu lielisks ēdiens, ar ko dažādot Austras mērdēšanu badā.

Kad maize un pupas bija apēstas, Rankstrails pavadīja meiteni uz dārza tālāko galu, kur bija neliels dīķis. Viņiem tuvojoties, spārnos slinki pacēlās gārnis, bet pāris mazu pīlīšu paslēpās starp zālēm un niedrēm, kas auga ūdenskrātuves krastā.

— Vai jūs protat akmenim likt lēkāt?

Austra papurināja galvu. Rankstrails sameklēja dažus plakanus oļus, atvēzējās, un tie cits pēc cita aizlēkāja pa dīķa virsmu. Pirmais palēcās četras reizes, otrais — trīs, bet trešais — piecas. Austra sajūsmināta noskatījās. Tad arī viņa sameklēja plakanu oli. Rankstrails gribēja viņai paskaidrot, kā to pareizi saņemt rokā, lai piešķirtu tam vajadzīgo virzienu un spēku, bet meitene viņu smaidot pārtrauca:

—    Es jau pati sapratu! — viņa triumfējoši paziņoja. — Vajag tikai iztēloties, ka esi akmens!

Viņas olis palēcās piecpadsmit reižu, pēcpusdienas gaismā liekot iezaigoties piecpadsmit šļakatu vainagiem, kuru lāsītes nākamajā mirklī krita lejup, radot neskaitāmus koncentriskus apļus, kuru līnijas šķēla cita citu un pletās arvien plašākas. Austra iesmējās, bet, izdzirdusi pati savu smejošo balsi, tūdaļ pieklusa un satraukta palūkojās apkārt, aizspiedusi mutei priekšā plaukstu, kā vēlēdamās nodzēst smieklus kā nepiedodamu vaļību.

—    Vai redzat šos? — Rankstrails jautāja, rādot dīķa ūdenī.

—   Jā, kungs. Tie ir kurkuļi, — prātīgi atbildēja Austra. — Augot tie maina formu un pārveidojas par vardēm.

—   Jā, taisnība, taču visi par vardēm nepārveidojas. Redziet, te to ir simtiem vai pat tūkstošiem. Ja visi izaugtu par vardēm, tad tās pārņemtu visu jūsu pili no virtuvēm līdz pašam jumtam. Lai arī kur jūs sēstos, jūs trāpītu virsū kādai vardei, un, ja jūs mēģinātu lasīt, no grāmatas lapām vajadzētu padzīt nost vardes, un smaga cīņa jūs gaidītu arī vakaros, kad jums nāktos izdzīt kādu bariņu varžu no savas gultas, lai tur pietiktu vietas arī jums pašai.

Austra otrreiz uzdrošinājās skaļi iesmieties un atkal piesedza muti ar plaukstām, taču viņas zaļās acis spulgoja kā gaismas lāsumi pameža puskrēslā. Arī kad viņa atguva ierasto nopietnību, mirdzums viņas skatienu nepameta.

Rankstrails nolaidās uz viena ceļa, lai viņa acis runājot būtu taisni pretī meitenes acīm.

—   Tikai daži no šiem kurkuļiem kļūs par vardēm, — viņš skaidroja. — Pārējie ir barība. Gārņiem, pīlēm un visiem citiem, kam nav citāda ēdamā. Manā ģimenē mēs nedēļām ilgi esam pārtikuši no gliemežiem un vardēm. Tagad izvēlieties: vai nu es jums iemācīšu ēst trusi, parādīšu, kā to nodīrāt un kā iekurt uguni tā cepšanai, vai arī iemācīšu jums ķert kurkuļus un pagatavot tos uz saulē sakarsuša akmens, pat neiekurot uguni. Katrā ziņā es nelikšos mierā, iekams jūs nebūsiet apēdusi kaut ko, kas no jūs sejas padzītu to miroņkaulu bālumu.

Austras acīs parādījās šausmas, taču arī tagad to skatiens neaizklīda tukšumā, — tās joprojām bija mirdzošas un vērīgas.

—   Kungs, atvainojiet, ka uzdrošinos jums iebilst,-taču es nevaru gribēt, lai manis dēļ mirst dzīvas būtnes, — viņa paskaidroja.

—    Arī jūs esat dzīva, un jūsu dzīvība ir vairāk vērta par kurkuļiem. Vajag, lai jūsu kaulus segtu miesa un dzīslās plūstu asinis, un to vajag tūlīt. Tas, kurš neēd, nav spējīgs neko darīt un tikai ļauj, lai dzīve plūst pāri, līdz pienāk mirstamā stunda. Bads nozīmē mazdūšību, bet drošs prāts ir vērtīgāks par kāda kurkuļa un arī truša dzīvību. Bads ir ciešanas, netīras ciešanas, tādas ciešanas, par kurām ir jākaunas, bet, kad mūs pārņem kauns, neatliek vietas ne pašcieņai, ne drosmei. Kad esam izbadējušies, mēs pat nespējam domāt.

Rankstrails nemaz negaidīja Austras piekrišanu un ar savām milzīgajām plaukstām sasmalstīja kādu duci kurkuļu.

—   Tagad es tos nospiedīšu un nogalināšu, — viņš brīdināja.

—    Nē! — iekliedzās meitene. — Nē… lūdzu, tad jau labāk trusi! Tas jau ir miris.

—    Labi, kundze, — smaidot piekrita Rankstrails.

Viņš palaida brīvībā kurkuļus. Izvilcis no tarbas trusi, viņš to nodīrāja un sagatavoja cepšanai no niedrēm sakurtā ugunskurā, ko aizdedzināja, vispirms parādījis Austrai uguns šķiļamos akmeņus un izskaidrojis to lietošanu. Iesmu Rankstrails neizdrāza, viņš lika lietā malumednieku paņēmienu: trusi vai kas nu kuru reizi cepams, ievieto zemē izkašņātā un ar akmeņiem izliktā bedrītē, bet uguni sakur tam virsū. Viņš Austrai izskaidroja, ka tādējādi cepetis jāgaida ilgāku laiku, nekā cepot to uz atklātas uguns, taču, ja tuvotos kāds nevēlams liecinieks, pietiktu nodzēst liesmas, un nekas vairs nebūtu redzams, turklāt arī smarža nebūtu jūtama. Trusis bija pavisam mazs: par laimi, ilgi to cept nevajadzēs. Pamalē bija parādījušies mākoņi, un debesis pamazām satumsa. Tālumā bija saklausāmi slāpēti svētku trokšņi: dziedāšana, aplausi, lautu un tauru skaņas. Ja sāktos lietus, svinības tiktu pārtrauktas.

—    Vai atļausiet jums uzdot jautājumu, kungs? — nopietni palūdza Austra.

Rankstrails pamāja. Bija tik savādi un mulsinoši dzirdēt uzrunu kungs — iepriekš tā viņam bija veltīta tikai vienu reizi, un šķita, ka šis vārds uz viņu nekādi nav attiecināms, tomēr viņš kautrējās lūgt, lai meitene viņu uzrunā vārdā.

—    Vai jūs varētu man paskaidrot, kas ir tīras ciešanas?

Rankstrails apņēmās, sarunājoties ar Austru, vairs neteikt visu, kas

pagadās uz mēles, jo katrs nevērīgi izmestais vārds varēja atgriezties atpakaļ kā jautājums, no kura uz muguras izspiežas auksti sviedri un pamats zem kājām zūd, kā stāvot plūstošās smiltīs.

—   Tās ir ciešanas, kas nerada… tādas, kas neatņem… Es gribēju teikt: tās var būt arī briesmīgas sāpes, neizturamas sāpes, taču tādas, kas tev neatņem godu. Piemēram, kad nomirst māte: tu, cilvēks, jūties sliktāk par suni, viss šķietas zaudēts, muļķīgs un pavisam lieks, bet… Kad nomira mana māte, man bija ļoti slikti, ļoti, man sāpēja, bet… es zināju… jā, es zināju, ka viņa ir lepojusies ar mani, un arī es lepojos, ka viņa bijusi mana māte… un nebija nekā apkaunojoša… Tad, kad nav apkaunojuma, ciešanas ir tīras.

Rankstrails apklusa. Un klusībā vēlējās, kaut pekle viņu aprītu. Neko tādu taču nedrīkstēja teikt! Meitene nesen bija kļuvusi bārene.

—   Kad nomirst māte, ciešanas ir tīras, — meitene atkārtoja, kā iekaldama prātā jaunu gudrību, kura izklausās pārlieku dīvaini. — Kungs, vai es varētu uzzināt, protams, ja tas jūs nesāpina un ja neesmu pārlieku nekautra, kā nomira-jūsu māte?

Tomēr nebija tik traki — šis bija viegli atbildams jautājums.

—   Viņa saslima ar klepu, kuru nevar izārstēt. Tie, kam tas piemetas, spļauj asinis. Mēs izsaucām uz mājām aptieķnieku, un tas teica, ka vajagot viņai dot dzert beladonnas un rozmarīna uzlējumus un arī vistas virumu. Mēs pārdevām visu, ko varējām pārdot, un es medīju visu, ko vien varēju nomedīt, lai tikai mēs varētu atļauties tos beladonnas un rozmarīna uzlējumus un vistas virumus, taču māte tik un tā neatlaba, — skaidroja Rankstrails.

Meitenes skatiens bija dīvaini saspringts. Viņa uzmanīgi tvēra katru Rankstraila izrunāto vārdu. Tā nebija vienkārši ziņkārība. Šķita, ka viņa… it kā viņa gribētu uzzināt, kā parasti nomirst mātes.

—    Piedodiet manu uzmācību, taču sakiet, ko jūs darījāt, kad jūsu māte nomira? — meitene turpināja izjautāt.

Rankstrailu arvien vairāk mulsināja tas, kādu virzienu uzņēmusi šī saruna.

—   Nu… — viņš apjucis sāka, — kad viņa nomira, mēs visi raudājām…

—  Jūs raudājāt? — jautāja Austra. — Vai to neviens neuzskatīja par nepiedienīgu uzvedību?

—    Nē, — nedroši atbildēja Rankstrails. Vispār vīriešiem neklātos raudāt, taču viņš bija raudājis, un arī viņa tēvs raudāja, un tagad, to visu apdomājot, viņš secināja, ka būtu ar vislielāko patiku nositis ikvienu, kas viņa mātes bērēs iedomātos aizrādīt, ka viņam raudāt neklājas. — Nē, — viņš atbildēja jau pārliecinātāk, — raudāšana nav nekas nepiedienīgs.

Viņš nemūžam negribētu nevienam atzīties, ka ir raudājis, taču viena šādas atklātības reize neko ļaunu nenodarīs.

—  Jā, arī es raudāju, — viņš turpināja. — Mēs visi raudājām un nekādi nevarējām beigt raudāt, un tad, kad mums bija pārāk sāpīgi, mēs apskāvāmies un raudājām apskāvušies. Un mans tēvs izgatavoja kapa plāksni, kurā iekala mātes vārdu. Es viņam parādīju, kādus burtus kalt, un vēl viņš iekala divus gulbjus, kas bija viņš pats un mana māte, un vēl trīs mazus gulbīšus, kas bijām es un mazākais brālis, un māsa. Mums patika.

Apvaldījis kārdinājumu pavēstīt, ka tā viņa dzīvē ir bijusi pirmā un pēdējā reize, kad viņš ir raudājis, Rankstrails apklusa. Šī bija gaužām dīvaina saruna, taču nez kādu iemeslu dēļ Austrai tā bija būtiski svarīga. Rankstrailam radās iespaids, ka viņš lej ūdeni uz vārga stādiņa, kuru teju pavisam nokaltējis sausums.

Trusis jau gandrīz bija izcepies.

—   Un no kā nomira jūsu māte? — Rankstrails jautāja, no visas sirds cerēdams, ka nepastrādā kārtējo muļķību.

Tā tomēr izrādījās muļķība.

Meitenes skatiens atkal aizklīda neesamībā. Šķita, itin kā pekles ēna būtu pārslīdējusi viņas zaļajām acīm un notraukusi no tām it visas dzīvības zīmes. Viņa sāka arī vieglītēm trīcēt.

Nebija šaubu, ka nejēdzību jomā Rankstrails atkal ir pārspējis pats sevi. Viņš veltīja sev visļaunākos lāstus, taču bija veltīgi lūgties, lai zeme atveras un viņu aprij, jo tik un tā uz šādu brīnumu nebija ko cerēt. Viņš atkal nometās uz viena ceļa iepretī meitenei tā, lai abu acis būtu vienādā augstumā, un palika tupam, līdz Austra pamazām atgriezās no nekurienes un, lai arī ar pūlēm, tomēr atkal pievērsa skatienu viņam. Raudzīdamās Rankstraila sejā, viņa nomierinājās, un drebuļi pazuda. Viņa ilgi domīgi klusēja un tad teica:

—    Laikam arī manai mātei bija kas līdzīgs klepum, tikai neviens neaicināja aptieķnieku.

Šīs ziņas bija ne vien neskaidras, bet arī biedējošas. Meitenei ne tikai bija aizliegts apraudāt savas mātes nāvi, jo tāda izturēšanās esot nenopietna un bezatbildīga, citiem vārdiem sakot, nepiedienīga, tieši tāpat kā ēšana ar pirkstiem vai vispār ēšana. Austra, neko nepasacīdama līdz galam, šādi viņam atklāja, ka viņas mātes nāvi kāds tīšuprāt vēlējies.

—   Vai ir vēl kaut kas, ko par notikušo jūs man gribētu pastāstīt? — Rankstrails nopietni jautāja.

Rankstrails bija iemācījies būt piesardzīgs kaujas laukā un vietās, kur var gadīties ienaidnieka lamatas.

Pareizāk, viņš to bija iemācījies jau bērnībā, kad medīja mežsargiem pie paša deguna.

Viņš prata sajust briesmas, samanīt tās jau iepriekš, sajust kā īpašu smaržu vai gaisa novilnīšanu.

Arī tagad viņš nepārprotami sajuta briesmas. Viņš neskaidri nojauta, ka meitene grasās atklāt kādu tik atbaidošu noslēpumu, ka viņa dzīvība būs briesmās: šādu noslēpumu zinātāji uz pātagas cirtieniem nevar cerēt. Rankstrails mirs, tikko kāds sapratīs, ka viņam šis noslēpums ir zināms.

—    Nē, — izvairīgi nočukstēja Austra, apdomājusi Rankstraila jautājumu tik ilgi, ka vairs nebija šaubu, ka atbilde nav patiesa. Bija kas tāds, ko viņa izmisīgi vēlējās atklāt, taču neatklās. Viņa bija varonīga meitene.

Gar niedrāju aizlavījās vecais runcis, un pīles pēkšķot pacēlās spārnos. Sacēlās vējš, iešalcās koku lapotnes, un dārzu atkal sasniedza svētku trokšņi.

—   Trusis ir gatavs, — teica Rankstrails.

Šai brīdī sāka līt.

Trīspadsmitā nodaļa

Viņi patvērās zem darbarīku namiņa nojumes — šī ēka nepārprotami bija vecāka par citām stūrainajām un neglītajām būvēm, jo te vēl bija gan arkas, gan kolonnas, kuru dēļ krēslainais portiks nedaudz atgādināja apburtu mežu.

Paslēpušies no lietus, viņi ērti apsēdās uz kolonnu pamatnēm.

Rankstrails ķērās pie truša sagriešanas. Tad no tarbas izvilka sālnīcu — mazu raga kārbiņu, kas bija viena no viņa visvērtīgākajām mantām, īsts dārgums tāpat kā uguns šķiļamie akmeņi, un bez tādiem piederumiem ne soli nespertu neviens karavīrs vai mednieks, kas ir šī vārda cienīgs. Truša gaļas gabalus viņš salika uz lielām dadžu lapām, kas noderēja par šķīvjiem, un citu pēc cita apsālīja.

—   Vai atļausiet uzdot jums vēl vienu jautājumu, kungs? — vaicāja Austra.

—    Protams, kundze, — atbildēja Rankstrails, izmisīgi cerēdams, ka jautājums būs par atšķirībām starp loku un arbaletu vai arī par kurkuļu pārtapšanu pieaugušās vardēs.

—   Netīras ciešanas ir tad, ja tas, kas mums sagādā sāpes, ir kaut kas, pie kā vainīgi esam mēs paši, vai ne? Netīras ciešanas ir tādas, ko esam izraisījuši mēs paši, kaut arī mums nemaz nav bijis tāda nodoma? Tīšām tas nav darīts, tomēr noticis kaut kas šausmīgs, vai tā?

—    Jūs gribat teikt: tās reizes, kad netīšām esat nosmērējusi drēbes vai ļāvusi bizēm izsprukt no tā… nu, no tā tīkliņa vai kā nu to sauc… Vai jūs salauzāt šūpoles? — jautāja Rankstrails, savilkdams seju labvēlīgā smaidiņā kā saprotošs pieaugušais, kas grib nomierināt meitenīti, kura jūtas vainīga par nez kādām bērnišķīgām blēņām. — Tā jau var gadīties katram!

—    Nē, kungs, es domāju atbildību par cilvēka nāvi tad, kad mūsu vainas dēļ kāds ir nogalināts.

Smaids Rankstraila sejā sadrupa. Atkal šķita, ka zem kājām ir plūstošas smiltis. Viņš domāja ilgi, līdz uzdrošinājās atbildēt.

—   Reiz Augstklintē es kādu nepieredzējušu kareivi aizsūtīju izlūkos. Biju pārliecināts, ka nekādu briesmu nav. Taču viņu sagūstīja, un es dzirdēju, kā viņš kliedza, kad viņu galināja nost. Es pats viņu nenogalināju, un nav zināms, vai pieredzējušam kareivim būtu klājies labāk. Šī puiša nāve palīdzēja izglābt no slazdiem visu pārējo nodaļu, pavisam četrdesmit divus vīrus. To visu es zinu, taču tik un tā vakaros, kad laižos miegā, es atkal dzirdu tos kliedzienus. Domāju, ka tāsjr netīras ciešanas. Kas ir cilvēks, par kura nāvi jūs jūtaties atbildīga, kundze?

—   Sardzes priekšnieks, — nočukstēja Austra.

—    Kā gan jūs izraisījāt viņa nāvi?

Austra vairākas reizes krampjaini norija siekalas. Viņas zaļās acis pieplūda asarām, taču skatiens nepazuda nekurienē.

—    Viņa sieva bija atnākusi apliecināt man cieņu. Viņai ap kaklu bija zelta ķēdīte. Patiesībā tā pat nebija īpaši skaista, bet es redzēju, ka viņai tā ir ļoti dārga. Pati nemanīdama, viņa ik pa laikam kaklarotai pieskārās. Es sapratu, cik viņai tā rota ir svarīga un cik ļoti viņa vēlas, lai es to ievērotu, vai saprotat? Parasti visas dāmas, kuras ierodas ar mani sasveicināties, ir ļoti satrauktas, ikviena viņu kustība pauž nemieru un vēlēšanos, kaut es pamanītu viņu tērpus, labākos, kas viņām pieder un kas bieži vien darināti mēnešiem ilgi un prasījuši īstus upurus. Taču šī sieviete izturējās citādi. Viņa ļoti gribēja, lai es pamanu tieši kaklarotu. Vai saprotat? — jautāja Austra.

—    Protams, — meloja Rankstrails.

—   Tāpēc es viņai teicu, ka viņas kaklarota ir ļoti skaista, un viņa, to dzirdot, bija tik laimīga! Viņa man pastāstīja, ka tai dienā, kad viņa izgājusi pie vīra, šo ķēdīti viņai uzdāvinājuši vecāki. Savukārt vīrs atzīmējis katra bērna piedzimšanu, dāvinot viņai pa zīles formas piekariņam. Es vēlreiz teicu, ka rota man šķiet brīnišķīga, un tā bija taisnība — ķēdīte ar piekariņiem viņai izskatījās brīnišķīgi. Viņai, saprotat? — jautāja Austra, un viņas acis bija šausmu un asaru pilnas, un tagad gan skatiens aizklīda neesamībā. Rankstrails pat uzdrīkstējās meitenei pieskarties: viņš to saņēma aiz apakšdelma un vieglītēm sapurināja, atsaukdams īstenībā.

—   Stāstiet tālāk, — viņš klusi teica. —Ja gribat, raudiet, bet stāstiet tālāk.

Austra paslēpa seju plaukstās un iešņukstējās. Viņas tikko dzirdamās elsas saplūda ar lietus šalkām un pakšķiem, tam blīvi lāsojot ziedošajā dārzā, zīmējot neskaitāmus aplīšus uz nelielā dīķa virsmas un saceļot milzumu burbuļu. Rankstrails noraizējies raudzījās lietū: tas tūdaļ darīs galu svinībām, un kuru katru brīdi šurp atsteigsies vesels bars galma dāmu, pāžu un sulaiņu, kas ieraudzīs Austras saraudāto seju un metīsies meitenei virsū ar pārmetumiem.

—    Es gribēju teikt, ka šī kaklarota tik brīnišķīgi izskatījās viņai, jo tajā bija ietverta visa viņas dzīve. Un es pateicu, ka arī es priecātos, ja man būtu tāda ķēdīte, un ar to es domāju rotaslietu, kurā ik gabaliņš saistītos ar kādu, kurš mīlējis mani vai kuru esmu mīlējusi es. Taču es negribēju teikt, ka vēlos iegūt savā īpašumā viņas ķēdīti. Es laikam izteicos pārāk neskaidri, saprotat?

—   Saprotu, stāstiet tālāk, — viņš klusi atbildēja. Austras pleci bija salīkuši, it kā tos lejup spiestu smaga nasta. — Lai arī kas tas būtu, stāstiet: pēc tam mēs šo smagumu varēsim nest divatā.

Austrai ap apakšdelmu joprojām bija apsieta viņa tunikas piedurkne. Rankstrails to noraisīja un sniedza viņai, lai būtu kur slaucīt asaras un izšņaukt degunu.

Meitene ieslidinājas roku sava samta virstērpa dziļajā kabatā un kaut ko no tās izvilka. Kad viņa pavēra sauju, Rankstrails ieraudzīja smalku ķēdīti ar divām sīkām zelta ozolzīlēm.

Viņš lūkojās uz rotaslietu apjucis.

—     Kungs, vai tiešām jūs vēl neesat sapratis? — Austra elsodama jautāja.

—    Nē, — godīgi atbildēja Kapteinis.

—   Manam tēva kungam tika atstāstīts manis teiktais. Viņam ziņoja, ka es esot atzinusi kaklarotu par ļoti skaistu. Viņam teica, ka es to vēloties iegūt sev. Šķiet, nekad agrāk es neko nebiju nosaukusi par skaistu — vismaz tā teica mans tēva kungs. Viņš allaž grib man izpatikt, taču viņa vēlmes nevar piepildīties, jo es nekad neko nevēlos. Skaidrs, ka šo iespēju viņš nevarēja laist garām. Manam tēva kungam šķita ārkārtīgi svarīgi apliecināt man savu milzīgo mīlestību, sagādājot man šo kaklarotu. Tāpēc viņš apsūdzēja sardzes priekšnieku nodevībā. Šo virsnieku pakāra, viņa bērni palika bez tēva, un sieva zaudēja vīru. Visus viņa īpašumus konfiscēja — visus, ieskaitot šo zelta ķēdīti, kura tagad ir manā īpašumā un plosa mani vairāk nekā tad, ja būtu darināta no nokaitētiem ērkšķiem. Sieviete, kurai tā patiesībā pieder, ir vientuļa, izmisusi un trūcīga. Bērniem bija jānoskatās, kā tēvam izpilda nāvessodu, un tagad viņi cieš badu. Vīrietis, kurš zeltkalim lika izkalt mazās zelta zīlītes, lai atzīmētu savu bērnu piedzimšanu, nekad neredzēs, kā tie izaug lieli. Saprotat? Pie tā visa esmu un vienmēr būšu vainīga es. Tēva kungs man pats atklāja, ka nekādas nodevības nemaz nav bijis… ka viss ir ticis darīts tikai tāpēc, lai viņš varētu man paust savu mīlestību un mani iepriecināt…

Tālākais pagaisa šņukstos, bet tie pagaisa lietus šalkoņā.

Rankstrails jutās savādi — it kā pakrūtē būtu izveidojies savāds tukšums.

Ja kāds uzzinās par šo sarunu, viņu ne tikai vienkārši atdos bendem, bet vēl piekodinās, lai tas kādu brīdi papriecājas un tikai tad nobeidz Rankstrailu pavisam. Briesmas bija skaidri sajūtamas, taču daudz smagāk par tām gluži kā akmens viņu spieda šausmas. Šajās nedaudzajās dienās, ko Rankstrails bija pavadījis Daligarā, viņš jau bija dzirdējis runājam par sardzes kapteini šķiet, to sauca Mandrails —, kuru pirms diviem gadiem apsūdzējuši valsts nodevībā un sodījuši ar nāvi. Ja nodevība bija tikai izdomājums, tad nāvessods liecināja, ka šai pilsētā valda nešķīsts un noziedzīgs ārprāts. Savukārt pieņemot, ka nodevība patiešām notikusi un Mandrails bijis vainīgs, par nešķīstu, nežēlīgu un ārprātīgu noziegumu ir jāatzīst tas, ka drausmīgais stāsts izstāstīts meitenei.

Abos gadījumos bija tikai viens izskaidrojums: Valdītājs un Tiesnesis, kurš patlaban bija noteicējs pār Rankstraila dzīvību un zobenu, bija pilnīgi un galīgi jucis. Varbūt Trakais Rakstvedis nemaz nebija tik traks. Žēl gan, ka viņš jau miris: tagad gan būtu derējis viņu izjautāt par šādiem tādiem senākas un nesenākas pagātnes notikumiem.

Jau atkal Rankstrails nolaidās uz viena ceļa, lai ieskatītos Austrai acīs.

— Klausieties labi uzmanīgi, kundze, un vienmēr atcerieties to, ko es jums tagad teikšu. Ikviens ir atbildīgs par savu rīcību un tikai un vienīgi par savu rīcību. Tai dienā, kad jūsu zobena asmens iegriezīsies kāda cilvēka kaklā, tad un tikai tad jūs būsiet atbildīga par viņa nāvi. Tai dienā, kad jūs nosūdzēsiet kādu cilvēku, pati sagudrodama nodevību, ko viņš nekad nav pastrādājis, tad un tikai tad jūs būsiet atbildīga par viņa sodīšanu ar nāvi. Nenēsājiet vairs šo ķēdīti kabatā, bet noglabājiet kādā drošā vietā. Agrāk vai vēlāk jūs to atdosiet tās īstenajai īpašniecei un darīsiet visu, kas būs jūsu spēkos, lai labotu nodarīto netaisnību, vai arī darīsiet visu, kas būs jūsu spēkos, lai notikušais vairs nekad nevarētu atkārtoties. Tam būs vajadzīgi visi jūsu spēki, tāpēc tagad rimstiet raudāt un ķerieties pie ēšanas. Neviens labs kareivis karā nedodas ar tukšu vēderu, bet jums ir jāizcīna smags karš: sāciet jau tagad. Šodien jūs būsiet iemācījusies ēst trusi. Šajā dārzā trušu ir papilnam. Vardes var cept tāpat kā trusi, tikai to pagatavošanai vajadzīgs daudz īsāks laiks. Kurkuļus pietiek uzlikt uz saules nokaitēta akmens, un tie drīz vien ir ēdami, tikai jāuzmanās, lai tos jums neaprij skudras. Bet galu galā arī skudras savu reizi var ēst, — ja nav nekā cita, ēdiet tās. Pēc kāda mēneša nogatavosies valrieksti, un jums nemaz nevajadzēs kāpt kokā, jo tie nokritīs paši…

—    Neuztraucieties, kungs, es jau protu rāpties.

—    Tiešām?

—   Protams, kungs. Es to daru naktīs, kad tumsa mani paslēpj un kad man mugurā nav visu šo traucējošo drēbju. Ziniet, tas ir pavisam viegli: vajag tikai iztēloties, ka esi vāvere vai kaķis!

—   Labi. Tā jūs varēsiet sagādāt vēl vairāk valriekstu, tikai uzmanieties, jo tie atstāj traipus…

—    Vai valriekstus tiešām var ēst?

—   Jūs tos nekad neesat ēdusi ? Skaidrs, ka tos var ēst. Tikai uzmanieties, jo ārējā zaļā miza nopleķo rokas melnas, un kāds varētu to ievērot. Lietojiet nazi un dakšiņu un zaļo kārtu nekad neaiztieciet plikām rokām. Bet, ja jūs protat rāpties, skatieties: no darbarīku namiņa jumta var tikt līdz tam izvirzījumam, no turienes līdz riekstkoka zaram, bet no turienes var sasniegt virtuves logus…

—    Nē, tikai ne to! — nobijusies viņu pārtrauca Austra. — Tas ir pārāk bīstami. Ja virtuvē pamanīs, ka kaut kas pazudis, kādu noteikti apsūdzēs zādzībā un sodīs. Tad jau labāk es ēdīšu skudras.

—    Lai būtu skudras. Bet tagad saņemieties un apēdiet gabalu truša.

Austra vilcinājās.

—    Vai drīkstu jums uzdot vēl vienu jautājumu, kungs?

—   Protams, — maigi atbildēja Rankstrails, izmisīgi cerēdams, ka sekos jautājums par kurkuļiem, vardēm vai viņa ģimeni, tomēr būdams pilnīgi drošs, ka nu jau viņu nekas vairs nevarētu pārsteigt.

—   Ja es to apēdīšu, vai bailes pāries?

Rankstrails sev nosolījās vairs nekad neko necerēt un nebūt ne par ko pārliecināts.

—   Jā, — viņš teica maigi un nešaubīgi. — Ja ēdīsiet, bailes pāries.

Austra apēda ceturto daļu mazā truša. Viņa košļāja pavisam lēni, sakoncentrējusies, kā pildīdama pienākumu. Rankstrails gribēja atstāt viņai savu sālnīcu un uguns šķiļamos akmeņus, taču viņa atteicās: ja sos priekšmetus pie viņas atradīs, Rankstrailu sodīs ar nāvi. Uguni viņa mācēšot iegūt no allaž — pat gaišā dienas laikā — aizdegtajām svecēm, bet sāls uz viņas pusdienu galda nekad netrūkstot. Viņa Rankstrailam zvērēja, ka ik dienas nomedīs sev nepieciešamo ēdiena tiesu, bet tik un tā lūdza, lai to, kas atlicis no truša, viņš aiznesot izbadušiem bērniem, lai šī būtu svētku diena vēl kādam.

—   Ja atļausiet, kurigs, man būtu vēl viens jautājums, — Austra piebilda. — Redziet, ir kāda lieta, un es zinu, ka nevarēšu no tās izvairīties. Vienmēr esmu zinājusi, ka man tas būs jādara, un es nekad neuzdrošinātos domāt, ka varētu to nedarīt… taču, kad mani vairs nemāc ne izsalkums, ne vaina, ne bailes, tad gluži iespējama man šķiet neprātīga drosme vairs nevēlēties to darīt…

—    Es jūs klausos, kundze, — atbildēja Rankstrails. Un atkal pavisam skaidri sajuta briesmas. Jau atkal viņš savu dzīvību ielika desmitgadīgas meitenes rokās.

—   Ne jau tagad, protams, bet pēc astoņiem gadiem, kad sasniegšu pilngadību, man būs jāsalaulājas ar vīru… kuru… kā lai to pasaka…

—    Kuru jūs negribat.

—    Kuru es negribu.

—    Nu, tas ir pavisam viegli atrisināms. Jums ir trīs iespējas: vai nu jūs pārliecināt šo vīrieti apprecēt kādu citu…

—    Neiespējami, — noskaldīja Austra.

—   Neiespējami? Itin nekādi?

—    Redzat, viņš ir… ir tā, itin kā viņš būtu… vispār viņu varētu uzskatīt par ķēniņu, un viņš pats apgalvo, ka esot visvarenākais ķēniņš, kāds jebkad valdījis uz zemes, — mīlošs miera laikā un briesmīgs karā, diženumā salīdzināms vienīgi pats ar sevi. Teiksim, ka viņš nevar precēt meiteni, kas būtu mazāk skaista par viņa pirmo sievu, kura bija grāfistes visdaiļākā līgava, un tās aprakstam atbilstu vienīgi es.

—   Kundze, es negribu nevienu apvainot, taču man tās šķiet pilnīgas muļķības. Ja nu jums izsitīsies augoņi? Ja pakritīsiet un salauzīsiet degunu? Ja jūsu topošais līgavainis vēlāk ieraudzīs savu līgavu ar augoņu nosētu seju un greizu degunu, un šī meitene vēl piedevām jautri ķiķinās brīžos, kad viņu māks skumjas, varbūt tad viņam tā nemaz vairs neliksies tik daiļa? Pie augoņiem var tikt pavisam viegli, arī degunu var salauzt, un jūs vairs nebūsiet grāfistes visdaiļākā meitene! Redziet, kundze, viegli var noteikt, kurš visātrāk skrien, tāpat var izmērīt, kurš ir visgarākais un kurš — visīsākais. Izmērāms ir pat tas, kurš ir spējīgs apēst visvairāk desiņu: visi pasaules badmiras ar vislielāko prieku piedalītos šādās sacīkstēs. Taču nav iespējams noteikt, kura ir visskaistākā. Tādas vienas visskaistākās nemaz nav. Katrs vīrietis sirdī ir ieslēdzis tās sievietes seju, kura viņam ir visskaistākā, tāpat kā ikviena sieviete labi zina, kādu vīrieti mīl, pat ja bende to ir padarījis klibu vai karš — kroplu. Zināt, kundze, man vienmēr ļoti skaista ir šķitusi mana māte, kaut arī viņai sejā bija apdeguma rēta.

—   Un jūsu tēvs mīlēja jūsu māti?

—    Protams, kundze, no visas sirds un dvēseles.

—    Kā jūsu māte to rētu ieguva?

—   Es īsti nezinu, viņai bija sāpīgi par to runāt. Zinu tikai, ka tas noticis vēl pirms manas dzimšanas.

—   Kā jūsu māti sauca? Un, kungs, tikai nupat es sapratu, ka vēl nezinu arī jūsu vārdu.

Jaunie, baiļu māktie aristokrāti, kuri bija pierunājuši Rankstrailu šim darbam, bija devuši viņam neskaitāmus padomus, bet visstingrāk un draudīgāk daudzas reizes tika atkārtots piekodinājums turēt muti ciet un neizpaust savu vārdu — taču tagad visu briesmu robeža bija pārkāpta tiktāl, ka dižcilšu draudi šķita smieklīgi.

—    Mani sauc Rankstrails, bet mana māte bija Aharthraila. Mūsu pusē ir pieņemts dot tādus vārdus. Domāju, ka tie neko nenozīmē, tie ir tikai skaņu virknējumi.

—    Ikvienam vārdam ir nozīme, Kaptein, pat ja mums šī nozīme nav zināma. Senelfu valodā par Aharthrailu sauca pēdējo zvaigzni, to, kura rītos spīd visilgāk un izved pasauli no tumsas, lai atdotu austras stariem. Esmu pārliecināta, ka senatnē nozīme bijusi arī jūsu vārdam, no senelfu valodas to varētu tulkot kā žēlastības skartais. Bet manu māti sauca Transkilija, kas senatnē nozīmēja tā, kura dzīvo mežos, un šis vārds bija ļoti izplatīts starp el… es gribēju teikt… starp ļaudīm, kas mīl mežus. Man ļoti pietrūkst manas mātes, kungs. Man viņas šausmīgi pietrūkst katru brīdi. Viņas nāve ir absolūtas sāpes. Šī ir pirmā reize, kad es to saku. Mums jau gadiem ilgi vairs nebija atļauts vienai otru apskaut, bet mēs vismaz drīkstējām sarunāties. Man tik ļoti pietrūkst manas mātes, un es neprecēšos ar… ar to, kuru man būtu jāprec. Es nevaru jums to izskaidrot, taču runa nav tikai par skaistumu. Viņam vajag… Viņš grib apprecēt kādu, kam būtu manas asinis… kā lai to paskaidro… Kādu, kam būtu tās pašas asinis, kas viņa pirmajai sievai.

—    Vēl ir otra iespēja: jūs varat viņu nogalināt.

Meitenes acis piepildīja šausmas.

—    Kungs! — viņa izdvesa. — Kungs! — viņa atkārtoja. — Kā jūs varat… kaut vai tikai iedomāties… pat šī doma… Kungs, atvainojiet, taču jūs pats neapjēdzat, ko tikko pateicāt… nekas tāds nav iespējams pat domās.

—   Nav iespējams pat domās? Tiešām? Žēl gan, — nežēlīgi atcirta Kapteinis. Jau tāpat bālā princeses seja nobālēja vēl vairāk, taču viņš nelikās par to ne zinis. — Vīrietis, kas uzspiež precības sievietei, kura viņu negrib, vīrietis, kas stiepj savas rokas pēc sievietes, kura viņu atraida, — tāds vīrietis ir pelnījis nāvi. Nedariet .neko, lai šo nāvi izraisītu, ja jau šāda rīcība varētu kaitēt jūsu dvēselei, taču vienmēr atcerieties, ka šis vīrietis, lai arī kas viņš būtu, ir pelnījis nāvi.

—    Kungs, neviens nevar būt pelnījis nāvi.

—   Tad vismaz veltiet viņam savu nicinājumu! Labi, jums ir atlikusi tikai trešā iespēja: bēgšana.

Meitene pacēla rokas un norādīja uz augstajiem mūriem, kas ieskāva dārzu.

—    Bēgt? Bēgt? Bet kā?

—    Tas nemaz nebūtu tik grūti. Lai neradītu aizdomas, jums gadu pēc gada jāizliekas, ka piekrītat šīm laulībām. Pašās beigās neilgi pirms precībām jums jāpalūdz kāzu dāvana un jāpaziņo, ka neprecēsieties, iekams nebūsiet to saņēmusi.

—   Taču, ja es izlikšos, ka gribu precēties, nebūs loģiski, ja piepeši nezin ko pieprasīšu kā balvu par precībām, kuras pati šķietami vēlos.

—   Patiešām, kundze. Šī prasība nemaz nedrīkst būt loģiska. Jums jārada iespaids, ka tas ir untums, nepārvarama iegriba. Jūs neprecēsieties, ja no sava līgavaiņa nesaņemsiet mīlestības pierādījumus, bet mīlestību viņš varēs pierādīt tikai un vienīgi ar dāvanām.

—    Un kādas dāvanas man vajadzētu prasīt?

—   Vispirms pieprasiet zirgu: ātru kā vējš un nenogurdināmu kā dusmas. Visātrāko zirgu visā valstī. Zirgu skrējiena ātrums ir izmērāms, tāpēc noteikti atrodams kāds zirgs, kurš ir ātrāks par visiem citiem. Tam, kurš nolēmis bēgt, ir noderīgi tikt pie vislabākā zirga. Tas, protams, negarantē uzvaru, tomēr vairo izredzes uz veiksmīgu iznākumu.

—    Manuprāt, saprātīgs padoms. Un tālāk?

—    Pieprasiet visabsurdāko tērpu, kādu vien varat iedomāties. Kaut ko tādu, kā izgatavošanai būtu nepieciešams daudz naudas, laika un spēku. Un, kamēr visi būs aizņemti ar tērpa darināšanu, jūs sagatavojieties bēgšanai.

Austra domīgi pamāja.

—    Prasiet kaut ko, kas būtu miglas vai tumsas krāsā, kaut ko, kas izskatītos kā dūmi vai nakts, prasiet tērpu, kas reizē būtu sievišķīgs un vīrišķīgs… galvenais, kaut ko sarežģītu, lai varētu novilcināt laiku, bet vienlaikus tādu, kas jums noderētu un palīdzētu kļūt nepamanāmai bēgšanas laikā.

Austra pasmaidīja un pārliecināti pamāja. Viņa ar to tikšot galā.

—    Ziniet, kungs, pirms manu māti… tas ir, es gribēju teikt, pirms mana māte nomira, viņa vēl paguva man pateikt, ka visu savu mīlestību atdod ne tikai man, bet arī tam, kurš spēs man parādīt ceļu… ceļu uz…

Viņa aprāvās, iegrimusi domās, bet vienlaikus līksma, gandrīz eiforijas pārņemta. Tad viņas sejā atkal pavīdēja satrauktas bažas. Viņa uzlūkoja Rankstrailu.

—    Man ir vēl viens jautājums, kungs, bet šis patiešām būs pēdējais. Vai jūs savā sirdī jau esat ieslēdzis kādas dāmas seju?

—    Manā sirdī ieslēgta ir tikai manas mātes seja, — nešaubīdamies atbildēja Kapteinis.

Austra sāka smieties. Šoreiz viņa vairs necēla plaukstas pie lūpām un nebaidījās.

Lietus pamazām pierima, vien pilieni pakšķēja no caurcaurēm izmērcētajām koku lapotnēm. Viņpus sienas arvien vairāk tuvojās balsis un trokšņi, kas nepārprotami liecināja, ka galminieku spiets tūdaļ atgriezīsies.

Rankstrails un Austra piecēlās, lai atgrieztos pie šūpolēm, un tikai tagad pamanīja, ka visapkārt darbarīku namiņam lietus ūdeņi izveidojuši dubļu tērci.

—   Viņi nedrīkst zināt, ka esmu bijusi šeit, — stingri noteica meitene.

Vispirms Rankstrails gribēja viņu paņemt rokās un pārnest pāri peļķei, kā būtu nesis Liesmu, tomēr tā rīkoties viņš neuzdrošinājās. Viņš novilka savu brūngano kreklu un paklāja to dubļos, lai Austra varētu tiem pārbrist, nesasmērējot kājas. Tūdaļ pēc tam viņš kreklu uzrāva atpakaļ mugurā, bet tam pāri aplika bruņas. Pagriezies pret meiteni, viņš ieraudzīja, ka tā piespiedusi roku pie mutes un iepletusi acis.

—    Kungs, kurš jums to nodarīja? — viņa jautāja.

Rankstrails saprata.

—   Tas nav nekas, — viņš teica. — Kad biju puika un gāju malumedībās, mani vienreiz pieķēra un nopēra.

Viņš pastāstīja Austrai arī to, kā šo pātagas cirtienu pēdas slēpis no visiem, kā krekls piekaltis neviena neapkoptajām brūcēm un kā viņš gaidījis, līdz tās pašas pārstās sāpēt, jo kauns bijis tik liels, ka viņš neko nestāstījis un palīdzību nelūdzis pat savai māsai Liesmai. Austra bija pirmā, kura ieraudzījusi šīs rētas un jūt viņam līdzi.

—   Nemaz tik ļoti nesāpēja, — viņš piebilda, melodams, lai mierinātu meiteni, kuras acis bija pieriesušās asarām.

Trokšņi tuvojās.

Vārti atvērās.

Rankstrails atcerejas, ka meitenei rokas palikusi viņa krekla piedurkne, taču, par laimi, Austra jau bija paguvusi to noslēpt.

Beidzot Austru atkal ielenca viss galmadāmu un kompanjoņu pulks, un jau atkal cits pēc cita skanēja cildinājumi viņas skaistumam un skaļas žēlabas un pārmetumi par to, cik briesmīgā stāvoklī esot viņas tērps. Droši vien par spīti viņu abu pūliņiem šī garā diena uz brokāta un samta bija atstājusi pēdas, kas bija par sīku viņu acīm, taču jo viegli atrodamas galmadāmu pētīgajiem un nepielūdzamajiem skatieniem.

Rankstrails devās prom ar truša cepeša atliekām tarbā — viņš devās prom nokārtu galvu, un viņu nospieda neskaidras, taču ļoti nepatīkamas sajūtas, kuras pilnīgi noteikti nebija izskaidrojamas tikai ar neciešamā bruņutērpa žņaugiem. Viņš bija zaudējis visu savu bagātību — trīs grašus, un tagad viņam vismaz pusotru dienu būs jāiztiek bez ēšanas, taču arī tas nebija nomāktības iemesls. Pie vainas nebija ne vēlēšanās lauzt solījumu un pašam notiesāt truša cepeti, nedz arī mokošās pūles, ko prasīja pretošanās šim kārdinājumam.

Pagāja labs laika sprīdis, iekams viņš atrada nosaukumu nelāgajām izjūtām. Beidzot, atdodams Austras medījumu noskrandušu puiku bariņam, viņš bija piešķīris tām skaidras domas aprises.

Savādā un neizprotamā kārtā šķita, ka viņš patlaban pārkāpj ikvienas armija karotāja pirmo goda likumu.

Nekad nepamest biedru.

Nekad nevienu neatstāt ienaidnieka varā.

Četrpadsmitā nodaļa

Svinības bija beigušās jau pirms deviņām dienām. Nekas nenotika. Laiks lēni vilkās. Dienu pēc dienas ieradās bēgļi no Labvējes, no pašām Zināmo zemju robežām. Tiem vairs nebija vārdu, lai izstāstītu visas.šausmas, tiem vairs nebija asaru. Daligaras pilsēta nevienu neuzņēma.

Bēgļi bija sievietes un bērni. Vīrieši bija palikuši dzimtajos ciemos, lai mēģinātu aizstāvēt savas mājas, laidarus, tīrumus un dārzus, kur paaudžu paaudzes bija lējušas sviedrus.

Vīrieši tur bija palikuši un sagaidījuši nāvi.

Tagad sievietes un bērni bija apmetušies pie pilsētas mūriem.

Sievietes sēdēja ap ugunskuru un cita pēc citas cēlās kājās, lai piesauktu zaudēto bērnu un vīriešu vārdus; cita pēc citas tās atcerējās savas mājas un agrāko dzīvi un sauca vārdā savus lopus, ko ienaidnieki bija nokāvuši, lai apēstu Vai vienkārši aiz tīras ļaunprātības, jo zemniekiem tak lopiņi ir gandrīz kā ģimenes locekļi, — tie ir pēdējais šķērslis, kas postam, badam un vientulībai neļauj kļūt pārākiem par visu.

Pēc sievietēm mnāja bērni, tie, kuri prata runāt. Cits pēc cita tie atcerējās tēvus, vectēvus, brāļus, dzīvnieku mazuļus, ar kuriem reiz rotaļājušies, un savas spēļlietas, jo ikvienam bērnam ir kāda spēļlieta, kam dots īpašs vārds, — pat ja tā ir tikai kokgabals vai akmens.

Tā sāpju aplis ap ugunskuru noslēdzās un sākās atkal no jauna.

Rankstrails un Lizentrails gāja medībās. Tas nebija atļauts, kas savukārt nozīmēja, ka par medīšanu bija paredzēti visdažādākie sodi un mocības, taču jaunais vieglās infantērijas Kapteinis jau bija izpelnījies slavu kā vīrs ar smagu raksturu, un neviens negribēja ar viņu lieki strīdēties. Atgriežoties pilsētā, viņš un Lizentrails gandrīz visu medījumu atdeva pie ugunskuriem sēdošajām sievietēm, un reizēm arī viņi paši palika un klausījās to stāstos, kas savā ziņā līdzinājās daudziem citiem, — tie bija stāsti par sitieniem, kliedzieniem un uguns liesmām naktī.

Kapteinis zvērēja, ka viņus apturēs.

Zvērēja, ka viņus apturēs, bet pēc tam vajās līdz pašai pasaules malai.

Viņš izkaus orkus, nogalinās tos visus kā vienu, nonāvēs līdz pašam pēdīgajam, kurš lūgs žēlastību, bet to nesaņems.

Kopā ar pārējiem algotņiem Rankstrailu izsauca uz Augšpagalmu, kas atradās netālu no Tiesneša pils. Pusducis vieglās infantērijas rotu bija pilnībā nokomplektētas: nu tajās kopumā bija ap piecsimt vīru. Lai arī Rankstraila rotā un tās četrās nodaļās būtu pareizais kareivju skaits — aptuveni simt vīru —, tajā bija iekļauti jauniņie. Protams, šie puiši bija stājušies dienestā algas dēļ, taču daudzi nāca no ģimenēm, kas bija devušās bēgļu gaitās no Piemales, un viņi patiešām gribēja cīnīties ar orkiem. Sanākuši Augšpagalmā, algotņi gan stāvēja, gan sēdēja zemē un uz šaurajām akmens kāpnēm, kas, efeju apvītas, stiepās augšup uz mūriem.

Tepat bija arī pulks bmņinieku brīnišķīgos zirgos. Vienam tas bija melns gluži kā kraukļa spārns. Rankstrails nodomāja: ja viņam reiz būtu zirgs, viņš gribētu tieši tādu. Viņš uzmanīgāk aplūkoja meļņa saimnieku un bija gandrīz pārliecināts, ka to pazīst: bruņinieka sejsegs bija nolaists, tomēr Rankstrailam šķita, ka tas ir tas pats vīrs, no kura nagiem viņš izglāba Lizentrailu un tā piecus zobus. Atmiņā bija palicis arī bruņinieka vārds: Arniols. Tieši šis bruņinieks uzsāka runu un pavēstīja, ka pēc desmit dienām visiem būšot jādodas ceļā. Taču viņš negribot, lai šīs desmit dienas algotņi ar savu klātbūtni apgāna pilsētas ielas un ar savu elpu piesmirdina tās gaisu. Algotņiem esot klusi jāsēž ierādītajos staļļos, bet pirmo, kurš uzdrošināšoties vazāties apkārt, viņš nekavējoties nogādāšot pie bendes, kas noteikti mācēšot izskaidrot, kā pildāmas augstāk stāvošo pavēles. Bet pēc desmit dienām visi došoties uz Zināmo zemju robežām. Vispirms vajadzēšot šķērsot Silāriju, laimīgo zemi, kur Dogonas upes nimfas satiekas ar Silāra ezera nimfām; pēc tam algotņiem būšot gods soļot cauri brīnišķīgajam Zelta mežu novadam, un visbeidzot viņi sasniegšot Šķelto kalnu, Ļaunvējes plakankalni un Labvējes līdzenumu. Tur viņi varēšot parādīt un pierādīt, vai maz ir ko vērti.

Kareivju simti klausījās mēmi un nekustīgi.

—   Kāpēc mēs nedodamies ceļā tūlīt pat? — Kapteiņa balss atskanēja skaļa un skaidra, gluži kā asmens pāršķeļot pavēli ciest klusu. — Nav noliedzams, ka ar katru dienu vairojas postījumi un nogalināto skaits. Kāpēc mēs vēl gaidām?

Bruņinieks droši vien bija labā omā, jo sāka smieties, nevis ļāva vaļu dusmām.

—    Tāpēc, ka nav neviena, kas tevi tagad uz turieni varētu aizvest, nejēga! Kā tad tu esi iedomājies atrast Šķelto kalnu? Pavaicāsi ceļu kādam orkam?

Bruņinieku pulkā bija manāma jautrība.

fc *

Rankstrails pieklājīgi un iecietīgi pasmaidīja. Bruņinieks runājot sejsegu nebija pacēlis, taču balss nebija sajaucama ar kādu citu: tas noteikti bija Arniols. Acīmredzot arī viņš bija atsaukts no Augstklintes, lai gatavotos karam pret orkiem. Nebija iespējams, ka Arniols nebūtu pazinis Rankstrailu, taču pagaidām bruņinieks to nelika manīt.

—   Ja jūs mums iedotu karti, ekselence, vai arī pateiktu, kura zvaigznāja virzienā mums jāiet, domāju, ka līdz Šķeltajam kalnam mēs spētu aizkļūt arī paši, — Rankstrails ierosināja.

—   Kuram tu, pāķi, gribi iestāstīt, ka proti lasīt karti? Tādas muļķības tu vari stāstīt savai mātei vai māsai, ja tev tādas ir.

Šoreiz bruņinieki vairs nespēja valdīt smieklus.

—    Ekselence! — Rankstrails turpināja aizvien tikpat rāmi un godbijīgi. — Redziet, mēs, vieglie kājnieki, nekad nebūsim tādi kā jūs, ekselence! Mēs pat nedomājam jums līdzināties, taču ceļu mēs atradīsim! Iedodiet mums karti vai pasakiet, pēc kura zvaigznāja vadīties, un mēs dosimies ceļā!

Arniola labajai omai piepeši pienāca gals.

—   Kur tu, skrandulāci, tā steidzies? — viņš drūmi noprasīja. — Kas tevi vajā: augļotājs, bende vai greizsirdīgs vīrs? Vai varbūt tu baidies nokavēt tikšanos ar orkiem un uztraucies, ka viņi nepagūs uzšķērst tev vēderu?

—   Nav šaubu, ka orki ir briesmīgāki par laupītājiem, — atzina Rankstrails. — Tos nemaz nevar salīdzināt, taču, ja mums kaut nedaudz uzsmaidīs veiksme, tad, iekams viņi mums uzšķērdīs vēderu, mēs vismaz kadu no viņiem pagusim apturēt. Es domāju, ka butu labak, ja mes tūlīt dotos ceļā.

Kapteinis apklusa. Viņa laipnais smaids pagaisa. Viņš izslējās staltāk un pacēla galvu. Tad pavērsās pret saviem vīriem, pagriezdams muguru kavalērijai.

—    Dosimies ceļā tagad! — viņš iesaucās, un viņa spēcīgā balss pārskanēja visu citadeli. — Tagad! Vairs nebūs nodedzinātu māju un gūstā aizvestu vīru, kurus pēcāk atrod ar nogrieztu galvu! Vairs nebūs arvien jaunu un jaunu nogalinātu bērnu! Paskatieties ārpusē. Tur, ārpus mūriem. Paklausieties, kā raud sievietes, kuras redzējušas, kā mirst viņu bērni, sievietes, kuras pazinušas savu vīru galvas, nocirstas un uzspraustas mietu galos ap arbūzu laukiem. Ejiet un klausieties, kā viņas raud, jo citu tādu sieviešu vairs nebūs. Nebūs, jo orkus mēs apturēsim. Tagad!

Piekrītoša murmināšana uzņēma viņa vārdus, un cits pēc cita pagalmā sēdošie vīri cēlās kājās.

—   Apturēsim viņus! — iesaucās Kapteinis, un viņa balss skanēja skaļi un draudīgi. — Dosimies ceļā tagad! Apturēsim viņus tagad! Tagad! — viņš nodārdināja.

Nu notika kaut kas dīvains, — un nekas tamlīdzīgs nebija gadījies visā vieglās infantērijas vēsturē. It kā iepriekš būtu par to vienojušies, visi kājās pieslējušies vīri, kas stāvēja staltu muguru un paceltu galvu, lai varētu ieskatīties sejā savam Kapteinim, atbildēja:

—    Tagad!

Pagalms nodārdēja vairākas reizes. Saskanīgais sauciens tika atkārtots vairākkārt, un ar katru reizi tam pievienojās arvien vairāk balsu.. Arī jaunākie no bruņiniekiem dzirdēja, kā pašu balsis iekļaujas korī un, cik vien dukas rīklē, sauc: — Tagad!

—   Tagad!

Pēc Rankstraila mājiena pagalms noklusa.

Jaunais Kapteinis pagriezās pret Arniolu un jautāja:

—    Vai jums būtu tā karte?

—   Agrāk vai vēlāk es panākšu, ka tevi per pātagām, — klusītēm šņāca Arniols, pacēlis vāzekli, lai labāk varētu ieskatīties Rankstrailam sejā.

— Es panākšu, ka muguru tev nodīrā tā, lai, dzīvs būdams, tu vairs nemūžam nevarētu nekam piespiesties. Varbūt bendes rokās tev pāries vēlēšanās dzīt jokus.

—    Protams, ekselence, ja jūs tā vēlaties. Tikai ne šajā dzīvē, varbūt nākamajā. Jo šajā es esmu Rankstrails, vieglās infantērijas Kapteinis, un es komandēju vīrus, kuri pēc manas pavēles būtu gatavi iet nāvē. Taču, ja es kādam atļautu izrādīt man necieņu, tas nozīmētu, ka tiek aizvainoti arī viņi.

Bruņinieku pulkā iestājās klusums. Visi bija pazinuši Rankstrailu: varbūt neviens viņu agrāk nebija redzējis, taču visi bija dzirdējuši runājam par Lāci, par pavisam jauniņo vieglās kavalērijas Kapteini, kurš protot lasīt, pazīstot zvaigznes un aizstāvot savus kareivjus. Visi bija.dzirdējuši par jauno karotāju, kurš uzvarētu cīņā ar ikvienu, pat ar pekles dēmoniem. Un visi bija dzirdējuši, ka viņš esot neaizskarams, jo šī Kapteiņa dēļ viņa vīri šķērsotu Mirušo valstību un atgrieztos no tās dzīvi.

Arniols sēdēja zirgā kluss un nekustīgs, jo tagad ne tikai Rankstrails uzdrošinājās raudzīties viņam sejā, — tikpat nekaunīgi viņam tieši acīs skatījās arī viss salašņu bars, kas stāvēja Kapteinim aiz muguras, visa šī netīro rīkļrāvēju banda.

Rankstrails saprata, ka nupat ir pārkāpts pirmais algotņu karaspēka likums, saskaņā ar kuru vajadzēja gādāt, lai izsalkuma māktie un bendes iebiedētie vīri allaž stāvētu nokārtu galvu un nodurtu skatienu. Patiesībā Rankstrails tikai tagad saprata, ka šāds likums pastāv. Līdz šim viņš bija ticējis, ka algotņiem algu neizmaksā un pielīgto uzturu nedod tikai tāpēc, ka grāfistē valda muļķība, vienaldzība un bezrūpība.

Tomēr iemesls bija pavisam cits: no algotņiem baidījās. Ja tiem nebija ne naudas, ne ēdamā, tie bija spiesti zagt. Zādzībām sekoja nicinājums un nokaitētas knaibles. Galvenais mērķis bija panākt, lai tie visi un vienmēr turētu skatienu pie pašas zemes. Līdzīgi notika ar Austru: bads, kauns un bailes bija ieroči, ar kuriem te bija pieņemts salauzt cilvēkus. Izmantojot badu, kaunu un bailes, arī algotņus turēja grožos, pie reizes mazinot bailes, ko tie iedvesa valdītājiem.

—   Un vēl kas, ekselence, — Rankstrails turpināja. — Ja jūs mani atdosiet bendem, tad jums pašam būs jādodas pie orkiem pastrīdēties par dzīves un nāves jēgu, bet es pieļauju, ka jums padomā ir pavisam citas darīšanas. Tāpēc būs labāk, ja pie orkiem iešu es, kas esmu pieradis cīnīt ies. Bet tagad, — viņš piebilda, kļuvis drūms un nopietns, — dodiet man to karti, jo katru dienu, ko mēs šeit lieki vilcināmies, mirst kāds cilvēks, kuru mēs būtu varējuši izglābt.

\

Labu brīdi valdīja stings klusums, tad beidzot kāds sakustējās — tas bija pavecs, sirms bruņinieks, kura krūšu bruņas rotāja masīvas zelta dzeloņcūkas, apliecinot, ka viņš ir viens no grāfistes ietekmīgākajiem vīriem un senas dzimtas pēctecis. Vecais bruņinieks šķērsoja pagalmu un, nonācis iepretī Rankstrailam, apstājās un nokāpa no zirga, lai nevajadzētu runāt ar viņu, skatoties no augšas.

Sirmgalvis no seglu somas paņēma karti, izritināja to un parādīja Rankstrailam, kur atrodas Šķeltais kalns, Ļaunvējes plakankalne un Labvējes līdzenums, norādīja, kurās vietās visticamāk varētu gaidīt orku uzbrukumus un kur ceļi vēl ir puslīdz droši. Visbeidzot viņš karti atdeva Rankstrailam, apsolīja, ka centīšoties visdrīzākajā laikā nosūtīt viņam papildspēkus, novēlēja labu veiksmi un atvadījās, palokot galvu, pretī no Rankstraila saņemot tādu pašu sveicienu.

Kaut arī Rankstrailu nekad neviens par vadoni nebija iecēlis, no šī brīža viņš neapstrīdami bija ne tikai savas rotas, bet arī visas vieglās kavalērijas — gandrīz piecsimt vīru — Kapteinis.

Viņi devās ceļā nākamās dienas rītausmā. Katrai nodaļai bija piešķirts pa ēzelim, kas nesa ūdeni un maizi. Pēc trim dienām viņi sasniedza Silāriju, laimīgo zemi, kas izrādījās esam purvaina slīkšņa, bet Dogonas upes un Silāra ezera nimfas bija nez kur pazudušas, vai arī tās bija aprijušas dēles, — lai gan nevarēja atmest iespēju, ka nimfas aiz izmisuma noslīcinājušās kādā no neskaitāmo muklāju akačiem. Odi te bija milzīgi, nežēlīgi un badīgi, tie dzēla arī dienas laikā, un atmiņas par Ārējā loka godīgo dīcēju mākoņiem ieguva nostalģisku nokrāsu. Nemitīgas mocības sagādāja arī dēles: kad pa dubļiem bija nosoļotas nedaudzas jūdzes, vajadzēja apstāties, noņemt kājsargus, saraut augšup bikšu staras un mēģināt tās nolasīt. Dēles karājās pie algotņu stilbiem melnas, piepampušas, asiņu piesūkušās. Ja šīs nešķīstenes rāva pārāk stipri, tās pārtrūka, visu nošķiezdamas asinīm, bet to žokļi palika iezīdusies miesā, kur sāka trūdēt. Trakraila māte bija bijusi zintniece, tāpēc viņš mācēja ieteikt, ka dēlei jāapliek sāls pilna plauksta, bet pēc tam vajag to svilināt, lai tā atlaistu žokļus un nokristu nost. Kad visu sālstrauciņu saturs bija apvienots un lāpas allaž palika degam, dēļu noņemšanas procedūra kļuva ātrāka un mazāk mokoša: tās vieglāk atrāvās no upuru stilbiem, un Lizentrails tās centīgi uzlasīja, lai vakarā uzceptu, — tikai tā varēja atgūt izzīstās asinis un nepieļaut, ka vīri pārlieku zaudē spēkus. Sāls ēdiena aizdarīšanai vairs nebija, tāpēc cepto dēļu garšas uzlabošanai lietā tika liktas gurķumētras un mārsils, kas auga purvu malās.

Otrs grāfistes vietvārdu brīnums bija Zelta mežu novads, kur no zelta nebija ne miņas un kas bija vienkārši milzīgs priežu mežs, kur ikvienam stumbram bija apvijušies īpaši dzelkšņaini kazenāji, kuru lapas bija sadzeltējušas pat vasarā. Taku un ceļu nebija. Vajadzēja lauzties cauri, ik soli izbrīvējot ar cirvju un zobenu cirtieniem, bet tik un tā kazenāji nodīrāja vīriem ādu, kas tikko bija paglābta no purvaiņu odiem.

Galu galā beidzās arī priežu mežs, un skatieniem pavērās Ļaunvējes plakankalne — ziedošu zāļu klāta, vēju šaustīta vismaz desmit dienu no katrām vienpadsmit.

No plakankalnesA augšup tiecās Šķeltais kalns — tas tūkstoš pēdu augstumā slējās virs avotiem, kas deva aizsākumu Dogonas upei. Kalns bija no sārta granīta, kas saulrieta gaismā iekrāsojās uguns nokrāsās. To ieskāva simtgadīgi olīvkoki, vienīgie koki visā plakankalnē, vecum veci, līki un mezglaini, — saskaņā ar vietējo leģendu tie bija svēti, jo tik seni, ka pieredzējuši kauju, kuras laikā dievi radījuši pasauli, bet dēmoni — Pekli. Par savu nosaukumu Šķeltais kalns varēja pateikties dziļai stateniskai plaisai, kas to šķēla no virsotnes līdz pašai apakšai. Vējš, kas plakankalnē zēģelēja visos gadalaikos un visos virzienos, iespraucies šķeltnē, dziedāja drūmā balsī, kas atgādināja raga skaņas.

Bieža, maiga lietus mērcēto un visu vēju pluinīto plakankalni lielākoties sedza leknas un ziedu pilnas pļavas, kas baroja neskaitāmas aitas un kazas, bet vēl vairāk te ganījās zirgu, kas šai novadā bija drukni, stipri un lādzīgas dabas.

Ciemi te bija divi: Kalnsērce un Kāpuļi, un katrā no tiem bija liels laukums, kur mēdza notikt lopu tirgus. Mājas stāvēja atstatus cita no citas, jo ikvienai apkārt bija izvietoti dzīvnieku aploki un kūtis. Pašas mājas bi ja zemas, kupolveida jumtiem, kas slīpi tiecās līdz pašai zemei un tāpat kā zeme bija noauguši ar zāli un puķēm, — un, raugoties uz skursteņiem, šķita, ka tie izdūrušies no pļavām. Zemie māju logi bija veidoti kā līmeniskas spraugas, un pa tiem bija redzami pavardu uguns alspīdumi. Vietumis bija ierīkoti arī sakņudārzi, ko no visām četrām pusēm sargāja augsti akmeņkrāvuma žogi.

Pakalnos aiz Kāpuļu ciema bija vara raktuves, no kurienes vietējie ļaudis iepirka garas, smalkas vara stieples, kas, savītas lokos, stiprināja un balstīja māju kupolveida griestus, — mājas iekšienē atgāžot galvu, varēja redzēt, kā līdz pašai jumola augšai aizvērpjas gara spirāle. Raktuvēs strādāja punduri, kas bija paverdzināti jau gadu desmitiem, un tos sargāja pusducis bruņotu karavīru. Dažas dienas pēc Kapteiņa ierašanās paklīda baumas, ka vienam no punduriem esot izdevies izbēgt. Bēglis, vārdā Nirdlis, bija gados neparasti jauns, — pareizāk, neparasti jauns priekš punduru cilts, kurā jaunu būtņu piedzimšana gadījās vēl retāk nekā veco nāve, jo, kā zināms, punduri izceļas ar īpašu ilgmūžību.

Kādā dzidrā rītā, kad ziemeļu vējš bija aizslaucījis no apvāršņa gan mākoņus, gan putekļus, Kapteinis kopā ar Lizentrailu un dažiem jaunākajiem kareivjiem uzrāpās Šķeltajā kalnā. Kāpiens nebija pārāk grūts, un jau pēc pus dienas viņi bija nonākuši virsotnē. No šejienes bija pārredzama visa plakankalne ar tās kazām, aitām un velēnu segtajām mājām, bet zemāk, tālāk uz austrumiem, pletās Labvēje, kas jau bija kritusi orku rokās. Labvēje bija šaura, trīsstūrveida līdzenuma josla, un Kapteinis, iztālēm raugoties, starp kastaņu mežu un savā vaļā aizlaistiem saulespuķu un kukurūzas laukiem sazīmēja nodedzinātu māju krāsmatas: nekas vairāk nebija atlicis no pieciem ciemiem, par kuriem stāstīja Daligaru sasniegušie bēgļi. Labākās zosis visā novadā — skumji bija teikušas pie Daligaras mūriem sasēdušās sievas, atcerēdamās savus mājputnus un gardumus, ko no tiem savulaik gatavoja. Upīte, kas aizsākās no neliela ezeriņa, droši vien bija Melnurga, kuras ūdeņi izskatījās tumši, jo tajos kustēja un ņudzēja neskaitāmas foreles. Tagad šo foreļu zvejnieki bija sakūruši ugunskurus pie Daligaras sienām, un ar forelēm droši vien mielojās kāds cits.

Kapteinis mēģināja ātri aprēķināt, cik vīru viņam vajadzētu, lai īstenotu sapni par šīs zemes atkarošanu, taču iegūtais skaitlis bija tik liels, ka viņš meta šādas domas pie malas. Viņiem bija pa spēkam vienīgi sargāt Ļaunvēji.

Vēl tālāk uz austrumiem sākās Orku zeme — neapstrādāta klajiene, ko sedza necaurejami biezokņi un šķēla nepārvaramas aizas. Šai zemē mijās klinšu pīķi un dziļas kraujas, sausas akmeņaines un staigni purvi — tā bija skopa zeme, kas nebaroja savus bērnus un regulāri izvirda tos pasaulē kā badīgus un alkatīgus vilkus.

Kad satumsa vakars, augšā virs ledainā vēja mirdzēja zvaigznes,-tik lielas un raupjas, ka šķita tikko izlobītas no mizas. Algotņi, kas bija ierīkojuši nometni Šķeltā kalna pakājē, piepeši ieraudzīja, ka no tumsas iznirst neliels stāvs un atklumzā līdz viņu ugunskura gaismas lokam, bet tam pakaļ dzenas četri kareivji, kam līdzi ir arī divi suņi.

Rūķis apstājās. Vispirms uzlūkoja algotņus, tad kareivjus, kas jau mina uz papēžiem, un, pārliecinājies, ka glābiņa nav, paraustīja plecus. Rūķim bija stūraina seja un īsa brūna bārda. Viens plecs un kājas liels viņam asiņoja, liecinot, ka suņi jau paguvuši iecirst zobus bēgļa miesā.

—    Man labāk patiks, ja mani nogalināsiet jūs! — viņš aizelsies paskaidroja algotņiem. Tikai apturiet suņus.

Kapteinis bija atgūlies, lai vērotu zvaigznes, un tagad pat nepieslējās kājās.

—   Lizentrail, — viņš līksmi teica, — šis kungs no rūķu cilts ir ieradies, lai iestātos algotņos. Aptuveni pirms simt gadiem Daligaras grāfistē ir pieņemts likums, saskaņā ar kuru brīvprātīga iestāšanās karaspēkā var atbrīvot no spaidu darbiem raktuvēs. Ej un paskaidro tiem karavīriem, ka šis tagad ir brīvs algotnis, un tāpēc lai viņi pazūd no šejienes ar visiem saviem suņiem. Mani kaitina tā vaukšķēšana.

—   Ei, Kaptein, — ierunājās Siuīls, — mēs pundurus algotņos nekad neesam ņēmuši. Viņus neviens par biedriem negrib.

—   Lizentrail, — atkārtoja Rankstrails, — mēs tikko esam pieņēmuši savās rindās kungu no rūķu cilts. Kad būsi dabūjis projām tos raktuvju sargus un viņu kvekšķus, sameklē viņam piemērotas bruņas. Un kā tevi sauc? — beidzot jautāja Rankstrails, pacēlis galvu, lai varētu ieskatīties jaunpienācējam sejā.

—   Es esmu Nirdlis, — rūķis atbildēja.

—    Labi, Nirdli, es esmu tavs kapteinis, bet viņš ir tavs kaprālis.

Rūķu jauneklis pamāja un pāris reižu norija siekalas, cenzdamies atgūt elpu.

—   Zini, Kaptein, — viņš beidzot teica. — Es tevi vienmēr sargāšu. Un, ja tā vajadzēs, miršu, tevi aizstāvēdams.

—   Puikiņ, — viņam visai īdzīgi un lepni atteica Lizentrails, paiedamies pretī raktuvju sargiem, — te mēs visi viņu sargājam, un visi, ja vajadzīgs, esam gatavi mirt, viņu aizstāvēdami.

—   Nekad neko nevar zināt, — nomurmināja rūķis.

/

Piecpadsmita nodaļa

Kapteinis šai novadā palika gandrīz divus gadus. Pirms algotņu ierašanās orki te bija sirojuši bieži, postot un laupot, lai pēc tam atkal patvertos viņpus Melnurgai.

— Viņi kampj pa mazam gabaliņam, jo nav jau nekādas steigas un šie zina, kā pareizi jākaro, — sprieda Lizentrails. — Labvēje jau ir viņu rokās, un tagad viņi pamazām gatavojas, lai sagrābtu arī Ļaunvēji. Ja neviens viņus neapturēs, nepaies necik ilgs laiks, kad viņi būs tikuši līdz Daligarai. Kaptein, vai tu zini, ka tā vieta, kur es piedzimu, tagad jau ir Orku zeme? Manu ciemu sauca Dirblaipji, un tas atradās Melnurgas krastā. Aitu mums bija kā spaļu. Likās, uzsnidzis sniegs, tik daudz to bija. Tāpēc mēs bijām pergamenta gatavotāju ciems. Mēs taisījām pergamentu, tad vīri iekrāva vīstokļus lielos kurvjos, cēla mugurā un gāja pārdot. Bet tagad no mūsu ciema nekas nav atlicis. It kā tāda nemaz nebūtu bijis. Mūsu vairs nav…

Kad paklīda ziņas par karaspēka ierašanos, orku uzbrukumi pārtrūka; un visa pirmā gada laikā algotņi ar tiem sastapās tikai vienu reizi.

Rudens sākumā, kādā agrā, ziemeļvēja tīri noberztā un skaidrā rītausmā Kapteinis un viņa vīri iebruka tikko izlaupītā lauku māju pudurī. Vīri, kas, bruņojušies ar kapļiem, lāpstām, izkaptīm un dakšām, bija mēģinājuši pretoties, lai savām ģimenēm dotu laiku aizbēgt, visi kā viens bija nogalināti. Sievietēm un bērniem bija izdevies paglābties, un viņi, no sāpēm un šausmām zaudējuši vai prātu, bija atsteigušies lūgt palīdzību algotņiem. Kad algotņi ieradās izlaupītajā ciemā, orki, apdzērušies un pārguruši, gulēja turpat uz klona grīdas velēnām apjumtajās mājās, visu nakti aizvadījuši postot, slepkavojot un žūpojot. Drīz orku nogalināto zemnieku līķi gulēja pamīšus ar algotņu apkauto orku līķiem. Daudzi no orkiem vāļājās pašu vēmekļos, kas bija sajaukušies ar izlaistītu vīnu un noslepkavoto ļaužu asinīm.

—    Vienmēr gadās kāds, kas atmostas par vēlu, — noteica Lizentrails. Šiem laikam neviens nebija pateicis, ka jautrā dzīve ir cauri.

Ši nemaz nebija īsta kauja, drīzāk apslaktēšana: kareivji vienkārši apkāva orkus, nemaz nedodot tiem iespēju piecelties, apjēgt, kas notiek, un paķert ieročus. Rankstrails ar dusmām atcerējās Austrai doto zvērestu un īsu mirkli prātoja, vai šī dzērāju nomaitāšana ir uzskatāma par atkāpšanos no zvērētā, bet tad uzlūkoja to, kas bija atlicis no māju saimniekiem, un nokratīja šīs domas kā muļķīgu traucēkli. Tos, kuri bija nogalinājuši, vajadzēja nogalināt. Tos, kuri bija nākuši slepkavot, noslepkavot.

Kad viss bija galā, Rankstrails noliecās pār mirušajiem. Šie bija pirmie orki, ko viņš savā mūžā redzēja. Savāds žņaudzējs un reizē mokoša tukšuma sajūta iemetās pakrūtē — līdzīgi ir tad, kad uzmācas vēmiens, bet izvemties nekādi nav iespējams.

Viņš pastiepa roku un lēnām, it kā baidītos no uzbrukuma vai aplipināšanās ar ļaunu sērgu, pieskārās kāda mirušā ķiverei. Tā drīzāk bija nevis īsta ķivere, bet gan dziļa ādas mice, kam ar kniedēm piestiprinātas metāla plāksnītes, aprūsējuši dzelži, vara un bronzas gabali — pēdējie noteikti bija nākuši no durvju un vārtu rotājumiem, un uz tiem vēl bija saredzamas ornamentu pēdas. Mices bija dziļas un sniedzās līdz pat mutei. Pie acīm un degunam paredzētajām spraugām maskas bija apdarinātas ar kažokādas strēmelēm un vilku zobiem, radot visai briesmīgu iespaidu, tāpat kā biedējoši izskatījās ādu driskas un lanckari ar baismīgiem — droši vien lāču — nagiem, kas bija piestiprināti sānos. Savas mices orki nekad nemēdza noņemt, pat ēdot un guļot ne.

Kapteinis dziļi ieelpoja, satvēra mici abām rokām un novilka nogalinātajam no galvas. Apakšā bija atbaidoša, asimetriska briesmoņa seja, kas šķita darināta no nagiem un nevienādiem ādu gabaliņiem. Pierē vīdēja sīkas zvīņas, kas atgādināja no ķirzaku astēm darinātu mozaīku. Kapteinis atviegloti uzelpoja.

—    Viņos nav nekā cilvēciska, — viņš teica. — Re, vieni vienīgi ilkņi, spalvas un ķirzaku astes. Viņi ir pa pusei zvēri. Kaut kas vidējs starp cilvēkiem un zvēriem.

—        Nē, Kaptein, — iebilda Lizentrails. — Tās patiešām ir ķirzaku astes, ilkņi un dzīvnieku ādas. Orki uz sejas mēdz pielīmēt kažokādu driskas, zvēru nagus un ķirzaku vai skorpionu astes. Apakšā viss ir puslīdz tāds pats kā mums. Skaties.

Kaprālis ar pūlēm nodīrāja kažokādas, nagus un zvīņas. Tās sejai bija pielīmētas tik stipri, ka vietām viņš netīšām noplēsa arī pa gabaliņam līķa ādas. Zem baismajiem rotājumiem slēpās plata, stūraina seja ar pieplacinātiem vaigu kauliem. Āda bija bieza un grumbuļaina, vietām savilkusies nevienādos mezglos, ko šķīra sārtas rievas, — tā bija savādi bāla un savādi pelēcīga, bālāka un pelēcīgāka, nekā parasti miroņiem mēdz būt.

—   Tas viss ir pielīmēts. Nezinu tikai, ar ko: visticaņiāk ar vecas eļļas un verdoša piķa maisījumu. Šīs draņķības pielīmēšana sejai droši-vien ir drausmīgi sāpīga, taču orku pirmais likums ir nejust sāpes. Otrais likums paģēr mīlēt nāvi. Un ne jau tikai citu nāvi. Arī savējo. Orkam ir jāpriecājas par iespēju tikt nogalētam, un savā ziņā viņiem ir taisnība. Labāk būt mirušam nekā dzīvot tā, kā dzīvo viņi. Līmēto masku katra dzimta veido, izmantojot savu īpašo līmes recepti un savus rakstus. Redzi, šie divi nākuši no vienas dzimtas: ķirzaku astes, lieli nagi un āpša kažoka gabali.

—    Viņi tomēr ir ērmīgi, — nepiekāpās Kapteinis. — Ļoti ērmīgi.

—    Nē, nemaz tik ērmīgi viņi nav.

—   Ir gan. Āda viņiem ir biezāka nekā mums. Viņi ir dīvaini. Pavisam citādi nekā mēs. Ne jau tikai tāpēc, ka tagad uz ādas viņiem ir brūces.

—   Nē, Kaptein, āda viņiem ir tieši tāda pati kā tev. Tāda, kāda būtu tev, ja to palaikam svilinātu ar verdošu piķi. Un, tā kā viņi vienmēr staigā apkārt ar visu šito mantību uz sejas, izteiksme viņiem nekad nemainās, sastingst un kļūst tāda pamuļķīga. Zini, ja cilvēks savu roku nekustina divdesmit gadu no vietas, tā nokalst, un pēc tam viņš ar to nejaudā pacelt pat riekstu. Ar viņu sejām noticis stipri līdzīgi.

—    Krāsa arī ir dīvaina. Neviens nevar būt tik bāls.

—    Kaptein, vai tu kādreiz esi redzējis cilvēkus, kas iznāk no pazemes cietuma, kur pavadīts vairāk par sešiem mēnešiem? Tie ir taisni tādā pašā krāsā. Pielīmē kaut ko pie sejas, uzmauc pa virsu vēl tādu ķiveri, pagaidi nepilnu gadu, un arī tu būsi balts kā gaļas mušas kāpurs. Paskaties uz viņa roku ādu. Tāda pati kā mūsējā. Orki tikai ir augumā nedaudz lielāki, druknāki un tumsnējāki. Daudzi orki ir garāki par mums, garāki ari par tevi, kas neesi nekāds slkaļa, taču ne visi. Purvu orki ir mazāki, mazāki pat par mani, kaut arī esmu sīkaļa. Runā, ka viņi esot spalvaināki, bet tie ir sadomājumi. Varbūt ir taisnība, ka viņi smird stiprāk nekā mēs, bet varbūt viņi vienkārši mazgājas-vēl retāk un viņu bruņām nav kārtīgu saišu. Bruņu gabalus kopā satur lopu cīpslas, un tā smaka ir jūtama pa gabalu. Bet arī mēs smirdam tieši tāpat tad, kad mums aptrūkstas saišu un mēs izmantojam vēršu cīpslas. Tiem, kas mūs saož pa vējam, šķiet, ka tuvojas orki. Viņiem ir mazliet plakanākas sejas un mazliet taisnāki mati, bet citādi… Toties dzīvus viņus var viegli atšķirt. Orki pārvietojas visi kopā — baros, vienībās, bataljonos, karaspēkos. Vientuļš un atsevišķs orks ir kā mironis. Viņi ēd visi kopā, soļo visi kopā, apdzeras visi kopā un visi kopā iet tālāk. Orku parādes ir neiedomājami iespaidīgas. Par tādām varētu sapņot ikviens, kurš iedīda kareivjiem soļošanas māku. Viņi visi kustas kā viens vesels. Un vēl: orki ir tie, kuriem slepkavošana sagādā prieku, un katru veiksmīgu slaktiņu viņi nosvin. Orkiem patīk skatīties, kā mokās bērni, — tā ir taisnība, varu tev apzvērēt, Kaptein. Arī es nāku no Piemales. Es vēl atceros savu brāli. Viņš bija drusku vecāks par mani. Mēs abi kopā ganījām aitas. Viņš aizvilināja orkus sāņus, lai es varētu aizbēgt. Man izdevās aizsprukt, bet viņu noķēra. Es redzēju, kā viņu nogalināja. Viņi smējās. Un pēc tam dejoja. Gribi zināt orka galveno pazīmi? — orks ir tas, kurš priecājas, kad bērns cieš, bet vēl laimīgāks tas ir, ja bērns mirst. Un vēl runā, ka pusorkus nemaz tik viegli no cilvēkiem nevarot atšķirt, bet es nezinu, vai tā ir taisnība.

—    Vai tad pastāv pusorki?

—    Runā, ka šai pasaulē pastāvot viss kas.

Nu Kapteinim bija gana. Viņš izgāja no zāļu un ziedu segtās zemnīcas, kas bija līķu, vēmekļu, asiņu un vīna lāmu pilna, un beidzot izvēmās. Viņš vēma ilgi un mokoši.

—    Ei, Kaptein, — teica kaprālis, iznācis viņam palīgā, — tev nevajadzētu ēst tārpainus sīpolus. Pats redzi, ka tie nenāk par labu veselībai.

Kapteinis tupēja uz ceļiem un raustīdamies vēma, pat nespēdams ievilkt elpu. Kad Lizentrailam beidzot izdevās viņu piesliet kājās un aizgādāt atpakaļ uz nometni, Rankstrails palika guļam savā guļvietā un divas dienas nejaudāja izdvest ne vārda. Lizentrails vēlreiz uzdrošinājās ieminēties, ka savārgums Kapteinim piemeties no puspuvušu sīpolu ēšanas.

Kapteinis atlaba, taču kopš šīs dienas allaž bija drūms un kluss.

Par laimi, orki vairs nerādījās.

Tagad īstais ienaidnieks bija nevis orki, bet gan bailes no orkiem.

Kapteinis izcīnīja arī šo cīņu.

Viņš izplānoja secīgu trauksmes ugunskuru un šķēršļu sistēmu, lai orku bandas vairs nevarētu uzbrukt nemanīti. Vienojās ar ciemu vecākajiem, ka ikvienai kopienai jāuzbūvē neliels aizsargmūru loks, kura iekšienē tuvākās apkārtnes iedzīvotāji varētu patverties uzbmkuma laikā. Algotņi vietējiem ļaudīm iemācīja organizēt sardzes patmļas. Pie akām, kas bija visvairāk apmeklētās un tāpēc arī uzbrucējiem viskārdinošākās vietas, tika izvietoti bruņoti vīri. Ikvienam, kurš devās pēc ūdens vai ganīt lopus, tika uzlikts par pienākumu ņemt līdzi kādu ieroci, bet galvenais — ragu, ar kuru pūst trauksmi, ieraugot sirotājus. Kapteinis ar ciemu vecākajiem vienojās, ka algotņus ēdina un izmitina, savukārt pretī tie sniedz aizsardzību, kā arī pēc vajadzības palīdz lauku darbos un būvējot aizsargmūrus. Tāpēc, kad alga vairs nepienāca — un tas notika jau pēc pusgada —, vīri joprojām bija vienmēr paēduši un nezaudēja možu garu.

Pienāca ziema. Dienas aizvien bija diezgan siltas, taču naktīs pūta ledaini salts vējš. Bieži no rītiem algotņu nometnes bija pārklājusi sarma, bet tad uzlēca saule un visu baltumu izkausēja.

Pienāca algotņu otrais pavasaris Ļaunvējes plakankalnē un pamazām pārtapa vasarā. Akācijas ziedēja lieliem baltiem un karmīnsarkaniem ziediem, kas Rankstrailam atsauca atmiņā princeses Austras tērpu. Miers izbeidzās kādā svelmainā dienā, kad karsts un smilšains vējš skrēja pār plakankalni un, iebrāzies Šķeltā kalna plaisā, vaidēja kā mirējs.

Nedaudzas jūdzes uz dienvidaustrumiem, kur Ļaunvējes plakankalne beidzās un sākās Dilstošā Mēness kalni, orki bija uzbrukuši vieglajai kavalērijai. Ar lūgumu pēc palīdzības un atbalsta ieradās kāds nāvējoši ievainots jauns kareivis, kuru līdz Rankstraila nometnei atnesa dubļiem un asinīm nošķiests zirgs. Rankstrails un Lizentrails jātnieku pamanīja jau iztālēm un steidzās tam pretī. Viņi paguva uzklausīt atgādāto vēsti, bet jau nākamajā mirklī puisis izslīdēja no segliem, nogāzās zemē un palika guļam, stingi raugoties nekurienē, bet viņa acis kļuva arvien stiklainākas. \

Dilstošā Mēness kalnus viņi sasniedza pusotras dienas laikā, pa ceļam vairākkārt piestādami, lai atpūstos. Šie bija sausi un neauglīgi kalni, akmeņainajā zemē auga vien reti un zemi krūmi, toties daudz bija stāvu un drūmu aizu. Te nebija ūdens. Strautu gultnes bija izkaltušas un saplaisājušas putekļainās sprāgās.

Sadalījušies vairākās grupās, viņi, nežēlīgajai saulei karsējot, izstaigāja kalnus krustām šķērsām, taču neatrada ne vieglo kavalēriju, ne orkus. Beidzot gaisā biedīgi riņķojošu maitasputnu pulks norādīja dziļu un drūmu aizu, kurā reiz tecējusī upe bija izsusējusi, — tur viņi atrada to, kas bija atlicis no vieglās kavalērijas, un šiem vīriem palīdzība vairs nebija vajadzīga — ja nu vienīgi kāds vēl nebija atradis pārcēlāju pār Mirušo valstības upi.

—   Vai tu tici, ka visiem, kas nomirst, esot vajadzīgi divi graši, ko samaksāt pārcēlājam? — jautāja jaunais Trakrails.

—   Nē, — pārliecinātā balsī viņu mierināja Lizentrails. — Nāve ir vienīgais, ko var dabūt pilnīgi par brīvu, nevienam neko nemaksājot.

Zirgu aizā nebija neviena paša — ne dzīva, ne beigta: orki tos droši vien bija aizveduši projām vai apēduši. Kopā ar algotņu līķiem aizā gulēja arī divu nogalinātu ganiņu ķermeņi, un Rankstrails apjauta, kā viss droši vien noticis: neliels bariņš orku ar lielu troksni nolaupīja divus ganu puikas un panāca, ka algotņu kavalērija viņiem seko līdz pat saules nokaitētajai aizai, kur gaidīja to smirdošā karaspēka vairākums. Aiza bija kļuvusi par lamatām. Iespējams, lai iznīcinātu visu vieglo kavalēriju, bija pieticis ar dažiem dučiem strēlnieku, kas nostājušies uz klintīm abos aizas galos.

Rankstrailam bija izdevies padarīt nepārvaramu sev atvēlēto robežas daļu, bet kavalēristiem tas bija izrādījies par grūtu, tā nu viņiem bija vajadzējis cīnīties arī ar tiem ienaidniekiem, kuri bija spiesti mest līkumu Ļaunvējei.

Te vairs nekas nebija darāms: vajadzēja vienīgi apglabāt mirušos un doties projām.

Rankstrails daļu savu vīru atstāja sargāt divus šī novada ciemus un ierīkoja trauksmes ugunskuru ķēdi, kas ziņu par nākamo uzbrukumu laikus spētu aizgādāt līdz Šķeltajam kalnam. Viņš arī nosūtīja uz Daligaru ziņu par notikušo katastrofu un griezās atpakaļ uz Ļaunvēji.

Šķērsojot pēdējo no Dilstošā Mēness kalnu aizām, vienu no viņa vīriem sāka kratīt briesmīgs drudzis: nelaimīgais dega kā ugunīs, bet Trakrails apgalvoja, ka slimnieks jau pēc nepilnas dienas atkal būšot spējīgs stāvēt uz kājām, tikai viņu vajagot padzirdīt, tāpēc nepieciešams ūdens, daudz tīra ūdens.

—   Vai kādam vēl ir kaut drusku tīra ūdens? — jautāja Kapteinis.

—    Man ir pusblašķe, bet netīrs un gļotains, — atbildēja Lizentrails.

—   Tad kāpēc tu to staipi līdzi?

—    Vēl vienu dieniņu šādā saulē, un ar prieku varēs dzert arī tādas gļotas.

Viņi aizkavējās, lai ļautu slimniekam atpūsties un sameklētu ūdeni. Kapteinis to atrada pēc smaržas: tas bija gandrīz izsusējis avots dziļā klints plaisā. Blašķes pildījās izmisīgi lēni, pa pilienam vien. Griezdamies atpakaļ pie pārējiem, Rankstrails saklausīja klusus smilkstus. Paslēpies krūmā vai, pareizāk, sapinies dzelkšņotos zaros, smilkstēja mazs vilcēns. Tas droši vien bija ndvēlies no klints sienas, bet varbūt to kāds no augšas bija nogrūdis.

Vilcēna mēle bija slāpēs izkaltusi, un tam bija ievainota ķepa. Mazulis teju vairs nepēja pat pasmilkstēt. Viņš bija mazs, bet drosmīgs. Kad Rankstrails pastiepa roku, lai viņu satvertu, tas draudīgi ierūcās. Kapteinis pārgrieza zaru, kas vilcēnu turēja kā slazdā, un atbrīvoja gūstekni. Viņš satvēra to aiz skausta un pacēla gaisā, un abi ieskatījās viens otram acīs. Kucēns vēlreiz ierūcās un sāka smilkstēt. Viņa kažoks bija gaiši pelēks, bet acis skaisti brūnas — tādā nokrāsā kā kastaņu medus — un atsauca Kapteinim atmiņā Augstklinti. Pavisam netālu gulēja arī mazuļa māte, skaista vilcene, orku raidītas bultas nogalināta vismaz pinns trim dienām.

Rankstrails padzirdīja mazuli ar Lizentraila gļotaino ūdeni, jo slimajam kareivim nu bija sagādāts labāks dzeramais, un vilcēns atdzīvojās.

Kad Kapteinis to atkal paņēma rokās, vilcēns viņam nolaizīja seju un pārguris tai pašā mirklī aizmiga. Rankstrails nolēma vilcēnu paturēt.

—   Tu, Kaptein, joko, vai? — noprasīja Lizentrails, neslēpdams sašutumu, kas viņu pārņēma vienmēr, redzot, ka veselais saprāts atkal cietis sakāvi. Un nekur jau nebija pazudis arī Lizentraila mūžīgais paradums jaukties svešās darīšanās. — Tas tak būs par traucēkli, kad tu iesi medībās. Un barot to zvēru arī vajadzēs. Vilki no sakaltušas maizes un pupu mizām pārtikt nevar, viņiem labāk garšo vistas. Ciemā, kur vairums iemītnieku ir gani un aitas, tiešām būtu grūti izdomāt kaut ko vēl mazāk gudru par tavu ideju padarīt vilku par mājdzīvnieku. Un ņem vērā, ka mazāk gudrs ir domāts kā pieklājīgs izteiciens. Pieklājīgi izteicieni ir tie, kurus lieto, lai kaut ko nepatīkamu izteiktu ar labskanīgākiem vārdiem. Šoreiz mazāk gudrs nozīmē to pašu ko pilnīgi stulbs.

—   Es jau sapratu, — atcirta Kapteinis.

Par spīti kaprāļa uzstājībai Rankstrails ij nedomāja atstāt vilcēnu turpat, kur bija to atradis. Mazulis gulēja viņam azotē, un viņiem abiem bija kopīgs ienaidnieks.

Vilcēna sabiedrība Kapteinim nāca par labu, tagad viņam bija daudz vieglāk izturēt nemierīgās naktis, kad viņu mocīja murgi ar biedīgo vilka rīkli. Abi ar vilcēnu gulēja, piespiedušies viens otram, un blakus šņākuļojošais mazulis — silts, pūkains kamols vai pat kas līdzīgs daudz mazākam brālim — mazināja trauksmi, un murgi rādījās daudz retāk un vairs nebija tik briesmīgi.

Vilcēns auga. Viens no pēdējiem algotņu rindās savervētajiem vīriem agrāk bija pelnījis iztiku, uzstādamies ar dresētiem sunīšiem, un piedāvāja Rankstrailam savu palīdzību jaunā zvēra audzināšanā. Mazulis bija apķērīgs un gudrs, viņš ātri iegaumēja galvenās pavēles, ko bija nepieciešams zināt, dzīvojot kopā ar cilvēkiem, un iemācījās arī savu vārdu, kas bija vienkārši Vilks. Viņš sekoja Rankstrailam ik uz soļa, ātrs un kluss, gluži kā ēna. Nu viņus mēdza saukt par Lāci un Vilku.

Kapteinis jau agrāk bija izskatījies biedējoši, bet tagad vilka pavadībā viņa stāvs šķita vēl drūmāks un draudīgāks. Gani centās turēt savus ganāmpulkus patālāk no Šķeltā kalna. Ciemos sievietes ieslēdzās mājās, kad garām gāja karavīri.

No orkiem joprojām nebija ne miņas. Kapteiņa radītie šķēršļi bija padarījuši robežu nepārvaramu, taču viņa oma neuzlabojās. Kaut arī orku tuvumā nebija, šķita, ka tie kļuvuši par viņa apsēstību.

Ļaunvējes plakankalnes zirgi bija vairāk piemēroti darbam, nevis jāšanai. Gaidot, līdz uzradīsies pircēji, zirgi ganījās krūmājos, un tiem nebija iebildumu, ja mugurā sēdās algotņi, kuriem bieži nebija citas nodarbošanās. Zirgu gani bija ar mieru ierādīt algotņiem jāšanas mākslas pamatus, pretī saņemot nodarbības zobenu un šaujamloku lietošanā. Tā daudzi algotņi, arī Kapteinis, iemācījās jāt.

Vienā no izjādēm ar šiem spēcīgajiem un rāmajiem zirgiem Kapteinis, Lizentrails, Trakrails un Nirdlis sasniedza Tallilu, ciemu Labvējes pašā spicē, pēdējo, kas vēl bija cilvēku rokās. It visu šai ciemā rĢtāja kokgriezumi — gan māju ģēveles, gan greizajās eņģēs čīkstošās durvis, gan izļodzītos, saplaisājušos logu slēģus. Netīrajās, piegānītajās ieliņās apdullinoši dūca tūkstošiem mušu un ik uz soļa mētājās appuvuši kāpostu kaceni un kazu spiras, ko neviens nebija pacenties savākt. Ciema galā bija aizaudzis dīķītis, ko ieskāva nekopti, pusmežonīgi vīnogulāji.

—   Vai tad šiem nemaz nerūp, kur un kā viņi dzīvo? — jautāja Lizentrails.

—   Laikam pie vainas ir tas, ka viņi dzīvo pārāk tuvu orkiem, — atbildēja Nirdlis. — Ja tu pinies ar utaino, tad drīz vien arī pats būsi utains, un te droši vien ir līdzīgi.

—   Varbūt vainīga ir tikai nedrošība, — ieminējās Trakrails. — Viņi dzīvo uz pašas robežas un baidās, ka kuru katru brīdi būs jādodas projām. Tas, kurš domā, ka pajumte drīz būs jāpamet, netērē spēkus, lai salabotu jumtu.

Kokgriezumi bija brīnišķīgi, gan augstciļņi, gan zemciļņi mijās, veidojot burvju dārzus un fantastiskus bestiārijus. Kapteinis prātoja, vai tik šis nav viņa dzimtais ciems, kura vārdu viņš nekad nebija zinājis, — dīvaini, ka nekad agrāk viņš to nebija iedomājies. Viņš tuvojās kādam vecam vīram, kurš ar kapli rokās līkņāja pa visai nožēlojama skata kāpostu dārzu. Rankstrails tam pateica, kā sauc viņa vecākus, un jautāja vai sirmgalvis tos gadījumā nepazīst un vai tie savulaik nav dzīvojuši šeit. Vecais neko neatbildēja, tikai neizprotami papurināja galvu, pat nepaceldams skatienu no kāpostu rindām.

Kapteinis gāja prom.

— Mēs viņam neiepatikāmies, — secināja Lizentrails. — Varbūt viņam nepatīk rūķi, — viņš turpināja, cenzdamies izskaidrot vecā vīra nelaipno izturēšanos. — Ļaudis jau šos parasti saukā par punduriem, nevis par godātajiem kungiem no rūķu cilts, un neviens īpaši nepriecājas, ja ierauga tādu savu durvju priekšā.

Vasara pagāja. Ledains ziemeļu vējš atkal brāzās pāri plakankalnei.

Reizē ar otro rudeni gluži negaidīti bēra zirga mugurā ātrs kā vējš no Daligaras ieradās ziņnesis Zelta mežu kazenājos sadīrātu ādu un Silārijas odu gandrīz nobeigts.

Bija redzēts pūķis. Kāds uz šī pūķa jāja, un bija zināms, kas ir pūķa jātnieks. Tas nevarēja būt neviens cits kā elfs — Nolādētais, Ienīstais, Ļaundarīgais, tas pats elfs, Ienaidnieks.

Tas apdraudēja Daligaru un visu grāfisti. Arī paša Valdītāja un Tiesneša dzīvība bija apdraudēta.

Kapteinim tika pavēlēts nekavējoties atgriezties galvaspilsētā. Vieglo kavalēriju bija iznīcinājuši orki. Neviena cita vairs nebija.

Tikai viņš un viņa vīri.

Sešpadsmita nodaļa

No visām ģeķībām, ko Kapteinim savā mūžā bija gadījies dzirdēt, šī neapšaubāmi bija visģeķīgākā.

Daligarā taču gluži neskartas un bruņotas līdz zobiem joprojām bija gan īstā kavalērija, gan īstā infantērija — tām bija saskaņoti un simetriski kājsargi, tērauda bruņas, kārtīgu meistaru kalti, izturīgi zobeni, īsteno bruņinieku karaspēkam taču nekādu postu nevarētu nodarīt ne elfs, ne pūķis, bet acīmredzot tā šķita vienīgi Rankstrailam.

Ģeķīgās pavēles bija saņemtas, un diemžēl tās nozīmēja īstu katastrofu.

Bija nesaprātīgi un noziedzīgi tā piepeši doties projām un pamest vietējos pierobežas ļaudis bez aizstāvības, taču Rankstrailam nebija izvēles, pavēlei bija jāpakļaujas. Viņš vēl paguva saaicināt uz sapulci visu ciemu vecākos. Viņš tiem piekodināja, ka vissvarīgākais ir uzturēt kārtībā signālugunskurus. Un galu galā arī vietējie spēja izveidot nopietnus spēkus robežu sargāšanai: vajadzēja tikai apbruņot ar izkaptīm un kapļiem arī sievietes. Kāpēc lai viņas nevarētu cīnīties? Katrā ziņā novadā, kur mēdz iebrukt orki, sievietes nekad un nekur nedrīkst iet neapbruņotas.

Staigādams šurpu turpu gar sanākušajiem un runādams, Rankstrails to acīs saskatīja neizmērojamas bailes, un viņu pārņēma naids — gan pret Valdītāju un Tiesnesi, gan pret otru vainīgo, pret elfu, pret Nolādēto, jo viņu abu dēļ viss Ļaunvējes novads tagad paliks bez algotņiem, tukšs un neaizsargāts līdzās zemei, kas kuru katru brīdi izvirdīs neskaitāmas orku bandas.

Kad tālumā nāca samanāma pilsēta, kas iedēvēta par Dzeloņcūku, algotņi aiz pārguruma vai krita no kājām — viņi bija soļojuši pa divdesmit stundām dienā un pabarojuši visas ezera, upes un staignāju dēles, kas badīgi piesūcās pie miesas, ko jau diezgan bija spīdzinājuši ērkšķi un odi. Algotņu spēki bija izsīkuši. Jau bija satumsis vakars. Taču pie pilsētas vārtiem sākās nebeidzams strīds ar vīzdegunīgajiem sargkareivjiem, kas nekādus norādījumus nebija saņēmuši un ij nedomāja vēlajā stundā traucēt kādu no augstākajiem virsniekiem, lai šādus rīkojumus saņemtu. Kaut arī bija teikts, ka algotņu klātbūtne galvaspilsētā esot absolūti nepieciešama, steidzama, neatliekama un būtiski svarīga — tik izšķiroša, ka steigšus vajadzēja traukties šurp, bet veselu novadu pamest neaizsargātu un tā iedzīvotājus lemt noslaktēšanai, — par spīti tam nevienam daligarietim nebija ienācis prātā sameklēt algotņiem apmešanās vietu. Vienīgie, kas mēģināja rīkoties, bija strēlnieki: tie pamanīja, ka Kapteinim līdzās ir vilks, un mēģināja to nošaut. Par laimi, Rankstrails paguva tos laikus pārliecināt, ka šāda izrīcība pie laba gala nevestu, kā arī nedaudzos, toties izteiksmīgos vārdos izteica savu viedokli par strēlnieku šaujamlokiem un ieteica piemērotāku to lietošanas veidu.

Beigu beigās jau dziļā naktī vārtu sardze piekrita izsaukt kādu virsnieku, tas ieradās, izstarodams ledainu augstprātību, un pastāstīja par pēdējiem baismajiem notikumiem Daligarā, par šaušalīgo traģēdiju, kurai stājusies pretī tikai viņa kareivju drosme. Nolādētais elfs atkal bija ieradies pilsētā. Ļaundarīgais bija mēģinājis nolaupīt princesi Austru, un tikai ar lielām pūlēm šo noziegumu bija izdevies novērst, — to dzirdot, Kapteinis pirmoreiz nopriecājās, ka ir atgriezies Daligarā, un pirmoreiz viņā uzliesmoja naids, kas bija vēl stiprāks par to, ko viņš juta pret orkiem un Tiesnesi. It kā ar to nebūtu gana, virsnieks turpināja, Nolādētais tai pašā dienā vēlreiz esot atgriezies pilsētā, atbrīvojis no pazemes cietumiem grāfistes visbīstamākos noziedzniekus un kopā ar tiem aizbēdzis. Šī stāsta daļa gan Rankstrailam šķita savāda: kādi ļaundari varēja būt ieslodzīti pazemes cietumos valstī, kur nebija pieņemts ienaidniekus paturēt gūstā?

Nākamajā rītā Rankstrails netālu no pilsētas vārtiem iekārtoja plašu nometni, kas aizņēma visu Dogonas krastu un sniedzās līdz pat niedrājiem. Vēl viņš panāca, pareizāk, ar pusvārdos izteiktiem draudiem izcīnīja pa kukulim maizes katriem sešiem vīriem, kā arī tiesības zvejot un medīt ikvienam algotnim.

Uzticējis vilku Lizentrailam, Rankstrails ieradās Tiesneša pilī. Masīvā, disharmoniskā un drūmā ēka viņam šķita kaitinoša — tā vienlaikus bija neglīta un neērta. Jau iepriekšējā reizē — garajā dienā, ko viņš kopā ar Austru bija pavadījis dārzā, pils izskats bija viņu satriecis, taču todien viņam nebija daudz laika pētīt arhitektūras īpatnības. Tagad viņš. šo ēku varēja apskatīt tuvumā un pēc sirds patikšanas, jo par spīti tam, ka uz pili viņš bija izsaukts ar vislielāko steigu, pieņemšanu vajadzēja gaidīt pusi dienas. Pāžs, kas viņu bija pavadījis līdz kādam iekšpagalmam, pamanīja Rankstraila apjukuma pilno skatienu slīdam pār drūmajiem mūriem, neizteiksmīgajām fasādēm, retajiem, nesimetriski izvietotajiem logiem un, noturējis to par apbrīnas paudēju, lepni ņēmās skaidrot, ka te redzamais ir saucams par jauno stilu.

Visu Daligaru pavisam drīz nojaukšot un uzbūvēšot no jauna — jāsagrūst atbaidoši pārsmalcinātajiem pagalmiem, ko ieskauj grezni portiki, jāsagrūst banālajām akmens kāpnēm, kas līkločiem vijas uz augšējiem stāviem, jāsagrūst muļķīgajiem efeju ieskautajiem balkoniņiem, bagātīgajiem metālkalumiem, rakstainajiem marmora arhitrāviem, nelielajiem tempļiem ar dubulto, itin kā savīto kolonnu rindām, nišām, divaiļu lodziņiem, volūtām, kapiteļiem, frīzēm un antefiksiem — tam visam jāiet bojā, lai būtu skaidrs, ka līdz ar Valdītāju un Tiesnesi atnācis jauns laikmets, sākusies jauna ēra. Jauns stils. Patlaban tiekot izstrādāta arī jauna valoda. Tikko elfu sazvērestība būšot sakauta un grāfistes saimniecībā sākšoties jauns uzplaukums, visi spēki tikšot veltīti jaunajam stilam. To dzirdot, Rankstrails pirmo un vienīgo reizi nodomāja, ka badacietēju tautai no pašu nabadzības var atlēkt arī kāds labums.

Nīkdams pagalmā un pacietīgi gaidīdams, līdz kāds izrādīs laipnību un pavēstīs, ko darīt tālāk, Rankstrails piepeši izdzirda balsi:

— Kungs!

Pinnajā mirklī viņš pat nesaprata, ka šī uzruna ir veltīta viņam. Un ieraudzīja, ka tieši pretī — aiz šaura lodziņa metāla restēm — stāv vienīgā, kura tāpat kā Aizdevējs viņu ir uzrunājusi šai vārdā. Austra, Daligaras princese, aizvien bija brīnišķīgi skaista, taču viņas skaistums vairs nebija tik caurspīdīgs un vārīgs kā tolaik, kad viņš to bija redzējis pirmoreiz.

Garumā viņa bija pastiepusies vismaz par diviem sprīžiem, kakls vairs nešķita smalks kā puķes kātiņš, bet lepni slējās uz pleciem, kas bija pieņēmušies platumā, un arī brokāta piedurknēs ieslēptie augšdelmi vairs neizskatījās tievi kā vītola zariņi. Acīmredzot, skrubinot ķirzakas un ēdot ceptas vardes, Austras augums bija atguvis vēlēšanos augt un ziedēt, un tagad loga restes bija ieķērušās rokas, kam vienlīdz piemita gan skaistums, gan spēks. Kapteinis nodomāja, ka šoreiz viņu uzrunā ne vairs meitene, bet jauna sieviete. Protams, ļoti jauniņa, tāda, kura tikko atvadījusies no bērnības, tomēr sieviete.

—    Kungs! — viņa klusītēm atkārtoja.

Viņas acis mirdzēja kā vasaras saule starp jasmīna lapām, kā pavasara gaisma pār āboliņa trejlapīšiem, tās bija dzidras kā Kastaņaras ezeriņi, un to piesātinātais zaļums atsauca atmiņā sniega klātas pīniju galotnes. Tās bija zaļas kā vējš, kas skrien pār zāļainiem pakalniem. Kad tās sastapa Kapteiņa acis, Austra pasmaidīja.

Ne kauna, ne vainas, ne baiļu — nodomāja Rankstrails.

—   Vai viņš jums nodarīja pāri, kundze? — Rankstrails satraukti vaicāja, kaut arī Austras starojošais smaids liecināja, ka nekāds ļaunums nav noticis. — Es domāju, vai Nolādētais jums neko nenodarīja?

—   Viņš nav Nolādētais, kungs. Viņš ir pēdējais un visvarenākais no elfu cilts. Viņš man nenodarīja nekā ļauna, un viņam nemaz nebija nodoma man kaitēt. Viņš vienkārši šķērsoja manu dārzu brīdī, kad piepildījās viņa liktenis. Klausieties, kungs! Ir kāds sens pareģojums, kuru reiz izteicis pats ķēniņš Ardvins, — pareizāk, bija kāds pareģojums, bet mans tēvs pavēlēja to iznīcināt. Pēdējais no elfu cilts karotājiem manā dārzā būtu varējis pieļaut tikai vienu nelabojamu kļūdu — viņš būtu varējis mani iemīlēt, un mans pienākums bija to nepieļaut. Tāpēc es biju netaisna un nodarīju sāpes kādai mazai meitenei. Tas bija sāpinoši man pašai, taču citādi rīkoties es nevarēju. Man vajadzēja izrādīt, ka esmu tik dumja, augstprātīga un rupja, lai, mani ieraudzījis, pēdējais un varenākais no elfiem nemūžam nevēlētos saistīt savu dzīvi ar manējo. Tagad viņš ir atgriezies, bet atgriezies tikai tāpēc, lai atbrīvotu un nogādātu drošībā meiteni, to, kura būs viņa ķēniņiene, to, kura ir Ardvina mantiniece un par kuru Ardvins bija pareģojis it visu, izņemot tās vārdu. Zināt, kungs, tālo laiku migla reizēm maldina arī visviedākos pareģus.

—   Kundze, piedodiet, — izmisis ierunājās Kapteinis. — Piedodiet, taču es nekā nesapratu.

Vairs nebija laika. Uz visu rīta cēlienu pametis Kapteini pagalmā nīkstam pilnīgā vientulībā, tieši tagad pāžs atgriezās un aicināja viņu sev līdzi.

—    Kungs, es jūs lūdzu, neaizmirstiet savu zvērestu!

Austra aizslīdēja prom pāža nepamanīta. Kapteinis apjuka. Zvērestu viņš atcerējās: viņš bija zvērējis, ka nevienu nenogalinās, ja vien tas nebūs nepieciešams, lai glābtu kāda dzīvību. Viņš pūlējās arī saskatīt jēgu vārdos, ko tikko bija izteikusi Austra. Kā viņa teica? Elfs ir nevis nolādētais, bet pēdējais… Vai tad viņa nevarēja pateikt kaut ko sakarīgāku, jēdzīgāku, kaut ko, kas palīdzētu saprast?

Austrai nekādas briesmas nedraudēja, bet Šķeltā kalna apkaimes iemītniekiem gan: nebija šaubu, ka drīzāk jādodas atpakaļ. Pierobežā viņu gaidīja svarīgāki darbi, turklāt viņš nebija sapratis, vai elfa nogalināšana būtu liela varonība un gods vai — taisni otrādi — vislielākā muļķība, kādu vien iespējams pastrādāt. Šī neziņa bija papildu iemesls drīzāk steigties projām no galvaspilsētas.

Pāžs tagad laidās pa gaiteņiem teciņus, un Rankstrails kātoja viņam pakaļ. Acīmredzot šai namā valdīja nerakstīts likums: vispirms stundām ilgi gaidi kā pēdīgais nelga, bet pēc tam meties skriešus. Aizelsušies viņi sasniedza lielo zāli, kur ar augstākajiem virsniekiem runāja kāds vīrs, kurš — kā Rankstrails tūdaļ atklāja — bija pats Valdītājs un Tiesnesis.

Tiesnesis bija ļoti skaists — sirmiem matiem, brīnišķīgu, sirmu bārdu, gaišām acīm. Viņš bija līdzīgs Austrai: tas pats sejas ovāls, tie paši slaidie, smalkie pirksti.

—   …Un es, Valdītājs un Tiesnesis, kas esmu dāvājis šai pilsētai taisnīgumu… — viņš atkārtoja neskaitāmas reizes, iesprauzdams šos vārdus teju vai katrā teikumā.

Par laimi, Tiesnesis bija tik ļoti aizrāvies ar runāšanu, ka nemaz nepamanīja, ka zālē ienāk Rankstrails. Šī lielā telpa bija netīkami askētiska un drūma, un to izgaismoja vien vārga gaismiņa no nedaudzajiem šaurajiem logiem, kuru izvietojums sienās Rankstrailam šķita neizprotams un paviršs.

Zālē bija četri smagās kavalērijas komandieri, ieskaitot Arniolu, un trīs smagās infantērijas komandieri — tie visi sēdēja uz ozolkoka soliem, kas bija pārsegti ar baltiem un karmīnsarkaniem pārklājiem, un visi aizkaitināti un nikni uzlūkoja Rankstrailu, kad tas, sekodams pāžam, ienāca zālē. Rankstrailam sēdvieta nebija paredzēta, tāpēc viņš palika stāvam, atspiedies pret sienu. Pateicis visu, ko gribējis, Valdītājs un Tiesnesis spēji aprāvās, nopūtās un, nepateicis nevienu atvadu vārdu, pat sveicienam nepalocījis galvu, pagriezās un izgāja no zāles.

Iestājās klus.ums. Vīri kādu brīdi vēl sēdēja, tad visi, izņemot vienu, piecēlās.

—   Labi, — teica viens no kājnieku virsniekiem. — Manuprāt, pavēles ir skaidras.

—  Varbūt kāds no jūsu ekselencēm tās varētu izskaidrot arī man? — ievaicājās Kapteinis.

—     Vai tad tu tās nedzirdēji? Vai varbūt nesaprati? — noprasīja Arniols.

Rankstrails nosprieda, ka nav vērts par attaisnojumu minēt aizkavēšanos, jo bija skaidrs: kāds ir īpaši pacenties, lai viņš sanāksmi nokavētu, izdarot nepiedodamu pārkāpumu.

—   Gan viens, gan otrs, ekselence, — viņš mierīgi atbildēja. — Mums, vieglajiem kājniekiem, attapības reizēm pietrūkst. Taču, ja jūs man tās pavēles atkārtosiet, runājot lēnām un skaidri, tad varbūt es tomēr sapratīšu.

—   Vai tu te gribi izrādīt savu asprātību?

—     Es gribu tikai drīzāk doties projām, eskelence. Atgriezties pie Šķeltā kalna. Protams, ja neesmu jums vajadzīgs. Ja esmu vajadzīgs, pasakiet, kas man jādara.

—    Ir jāstājas pretī elfam un pūķim. Kā tu domā, vai taviem vīriem drosmes būs gana, lai cīnītos ar šiem nešķīsteņiem? Vai to dzīslās mutuļo pietiekami karstas asinis?

—   Esmu pārliecināts, ka drosmes nebūs gana, ekselence. Un arī asiņu ir pamaz, jo tās izzīda dēles un odi. Elfiem un pūķiem noteikti nepietiks, bet cīņai ar orkiem varētu pietikt. Mēs varētu sadalīt darāmo. Jūs, kas esat varoņi, glābiet Daligaru, bet mēs, algotņi, atgriezīsimies Ļaunvējē un kausimies ar orkiem, jo tā mums ir ierastāka nodarbošanās.

—    Kādas stulbības tu gvelz? — noskaities prasīja Arniols.

—   Ekselence, es tikai atbildu uz jūsu jautājumiem, — rāmi paskaidroja Rankstrails.

—    Vai tad tev nemaz nav kauna būt tādam gļēvulim?

—   Nē, ekselence, — līksmi atteica Rankstrails. — Kāpēc lai es kaunētos? Varonīgais un bezbailīgais bruņinieks esat jūs, nevis es! Es esmu tikai algotnis, par godu un slavu man nav jācīnās. Man par karošanu maksā. No pūķa man ir bail, turklāt es zinu, ka jūs esat tepat. Cīnieties ar pūķi jūs, kas ne no kā nebaidāties, bet mēs atgriezīsimies pie orkiem.

—   Tu esi gļēvulis! — nošņācās Arniols.

—    Pareizi, — gluži mierīgi piekrita Kapteinis. — Tā kā par šo patiesību mēs esam vienojušies, vai tagad es drīkstu iet prom?

Arniols nemaz nedomāja to pieļaut. Viņš paziņoja, ka, sākot ar šo brīdi, Rankstrails un piecdesmit viņa vīru pārtopot par vieglo kavalēriju. Līdz vakaram viņiem esot jāpagādā sev zirgi. Bet rītausmā viņiem būšot jādodas apturēt bēgļus, pareizāk, aizšķērsot tiem ceļu.

Pārtapšana par vieglās kavalērijas jātnieku bija ikviena kājnieka viskvēlākais sapnis, jo nozīmēja jūtamas pārmaiņas un nodrošināja gandrīz vai cienījamu stāvokli sabiedrībā, — arī Rankstrails pēc tā bija ilgojies, taču kāpēc gan tam bija jānotiek tagad, kad viņš ir uzklausījis Austras teikto, tagad, kad viņš nav ticis skaidrībā, kas īsti notiek? Rankstrails mēģināja iebilst, ka neprotot jāt (kas nebija gluži taisnība) un nekā nejēdzot no zirgiem (kas nebija gluži melots), bet šoreiz Arniols viņu pārtrauca:

—   Kaptein, vai tad jūs neesat tas vīrs, kuram padodas it viss, lai arī pie kā jūs ķertos? Jums vienmēr viss ir brīnumaini izdevies! Esmu pārliecināts, ka izdosies arī šoreiz.

—   Jūs pats teicāt: brīnumaini. Tāpēc jau tas ir brīnums, ka notiek tikai retu reizi. Ja tā gadītos vienmēr un visur, par brīnumiem nemaz nevarētu runāt. Un šoreiz mums vajadzētu saprast, kā sagādāt zirgus, pēc tam vajadzētu apjēgt, kā noturēties tiem mugurā, vēl pēc tam vajadzētu atrast pūķi, un arī ar to visas grūtības nebeigtos. Mums vajadzētu tam pūķim iestāstīt, lai viņš ļauj sevi nonāvēt. Jūs taču negribēsiet, lai mēs jūsu vietā nokaujam pūķi? Kā tas vispār ir darāms?

—   Pūķi nogalināt nav nemaz tik grūti: viņa vēders un krūtis ir viegli ievainojami. Tur zvīņas ir tikpat plānas kā čūskas āda.

—    Jūs gribat, lai mēs viņu apšaudām ar savām strupajām bultām, sēdēdami seglos, kur nemaz neprotam noturēties? Ja jau jūs par pūķiem visu tik labi zināt, kāpēc jūs paši nevarētu viņu nokaut? Ja viņu nogalināsim mēs, kuram tad tiks viss gods un slava? Ko tad jūs pēc gadiem piecdesmit stāstīsiet saviem mazbērniem, kad būsiet apsēdušies pie pavarda un ārā līs lietus? Labāk pie pūķa ejiet jūs, tā būs labāk. Jūs, drosmīgie varoņi, nokaujiet pūķi, bet mēs atgriezīsimies pie Šķeltā kalna cīnīties ar orkiem, jo no tā darba nekāds gods un slava neatlec. Galu galā, mums mazbērnu nebūs, tāpēc arī stāstāmo laikus sagādāt nevajag. Bet, ja nu mums kāds mazbērns tomēr gadīsies, mēs viņiem pastāsīsim, ka satikām jūs — pūķa kāvējus. Tā būs vēl labāk nekā stāstīt, ka paši esam nobeiguši pūķi. Vai tagad es varu iet projām?

Neviens neatbildēja. Rankstrails pagriezās uz promiešanu.

—    Kaptein, — viņu uzrunāja vīrs, kurš līdz šim brīdim bija palicis klusi sēžam. Tas bija tas pats sirmgalvis, kurš Rankstrailam bija iedevis karti, tas pats vecais bruņinieks ar zelta zīmotnēm. —Jūs esat iecelts par vieglās kavalērijas Kapteini, saglabājot savā pakļautībā arī visu vieglo infantēriju, un Valdītājs un Tiesnesis jau ir parakstījis attiecīgo dekrētu. — Bruņinieks nopūtās, vairīdamies skatīties Rankstrailam sejā, un Rankstrails saprata, ka sirmais vīrs ne tikai nav šīs idejas autors, bet piedevām jūtas vainīgs, ka nav spējis nejēdzīgo lēmumu novērst. Sirmgalvis uzmeta greizu skatienu Arniolam un turpināja: — Arī man šķita, ka būtu… ka nebūtu… — Vēl viens greizs skatiens Arniola virzienā. — … ka ir nedaudz pārdroši, ja piedosiet šo izteikumu, ierosināt Valdītājam un Tiesnesim, ka pret grāfistes ienaidniekiem cīņā jāsūta… — trešais skatiens uz Arniola pusi. — … vīri, kuri ir neapšaubāmi drosmīgi, taču neprot jāt. Un sevišķi pārdrošs šis priekšlikums šķita, zinot, ka starp grāfistes ienaidniekiem ir arī pūķis. Turklāt tieši jūsu vīri visu šo laiku atvairīja orkus no austrumu novadiem, bet tagad šīs zemes paliks neaizsargātas. Neviens vairs nespēs apturēt orkus. To varēsiet vienīgi jūs, Kaptein, ja jums rīt izdosies uzvarēt. Ja jūs kritīsiet, nebūs vairs neviena, ko sūtīt cīņā ar orkiem. Ja — lai dievi pasargā — jūs dezertēsiet vai atteiksieties izpildīt pavēles… es to saku tikai sacīšanas pēc, Kaptein, jo lieliski zinu, ka nav pat pieļaujama doma, ka jūs varētu būt tik traks un tik… noziedzīgs… lai ar šādu soli lemtu nāvei gan sevi, gan savus vīrus, gan — saskaņā ar pēdējiem lēmumiem — visu jūsu vīru ģimenes locekļus un tuviniekus, kas dzīvo grāfistē… tā tas ir nolemts… apstiprināts ar pēdējiem Valdītāja un Tiesneša dekrētiem… — sirmais bruņinieks runāja arvien lēnāk. — … ja tā notiktu, tad vairs nepietiktu ar Daligaras trīspadsmit bendēm un vajadzētu pieņemt darbā vēl citus. Un, kad bendes darbu būtu pabeiguši, austrumu novadi kristu orku rokās. Rīt no rīta jūs dosieties ceļā kopā ar Arniola kungu. Jūs viens otram sniegsiet atbalstu un palīdzēsiet. Pēc šīs cīņas jūs drīkstat būt uzvarētājs vai mironis, Kaptein. Sakāve tiks pielīdzināta nodevībai, — nopūzdamies noteica sirmgalvis. — Man ļoti žēl, — viņš negaidīti piebilda, nodurdams skatienu. k

Iestājās stindzinošs klusums, kuru salauzt neuzdrošinājās pat dusmu plosītais Arniols.

—   Es gribētu ko vaicāt, — beidzot ierunājās Rankstrails, vērsdamies pie vecā bruņinieka.

Vīrietis pacēla galvu un paraudzījās uz viņu.

—   Vai es varētu uzzināt jūsu vārdu? Nākamajā reizē, kad tiksimies, es labprāt vēlētos jūs sveicināt.

Pagāja brītiņš, iekams vecais bruņinieks saprata, ko viņam jautā. Viņš nepasmaidīja, bet piecēlās kājās un laipni stādījās priekšā:

—    Kungs, es esmu Follijs, Daligaras grāfs, bet mūsdienās tas ir tikai goda tituls, kas nozīmē vienīgi to, ka esmu pēdējais no pilsētas dibinātāju pēctečiem.

Rankstrails atbildēja, palocīdams galvu.

Arniols nolēma, ka atkal ir pienācis laiks likt dzirdēt savu balsi, kas jautri un dziedoši noskanēja pakaļ Kapteinim, kurš jau devās prom:

—    Rītausmā jums jābūt gataviem. Mēs pateiksim, kas un kā jums darāms. Esmu pārliecināts, ka jūs, būdami tādi gudrinieki, pratīsiet sev sagādāt zirgus un arī iemācīsieties uz tiem jāt. Citādi jūs uzskatīs par dezertieriem. Tāpat esmu pārliecināts, ka jūs, būdami tādi drosminieki, ienaidniekus apturēsiet. Apturēsiet visus, kas jāaptur. Jo citādi jūs atzīs par nodevējiem.

Rankstrails viņu klusībā nolādēja. Nebija skaidrs, vai Arniols mēģina izmantot viņu, lai iznīcinātu elfu un pūķi, vai — gluži pretēji — mēģina izmantot elfu un pūķi, lai iznicinātu viņu un viņa vīrus. Katrā ziņā bija skaidrs, ka vismaz vienu no šiem mērķiem — ja ne abus vienlaikus — Arniols pavisam drīz sasniegs.

Atgriezies nometnē ārpus mūriem, Rankstrails sapulcināja savus kareivjus un pavēstīja, ka viņi tagad ir arī vieglā kavalērija. Kavalēristus izraudzīties nebija grūti: par tiem kļuva visi, kas kopā ar Rankstrailu bija bijuši Augstklintē, jo tieši šiem vīriem bija visvairāk naudas — gan ietaupījumi no Aizdevēja maksātās algas, gan tā nauda, kas algā bija izmaksāta pēdējos divos gados un kuru nebija vajadzējis tērēt, jo par algotņu uzturu Rankstrails bija vienojies ar ciemu vecākajiem. Šie bija visuzticamākie vīri, turklāt tā nebija nejaušība, ka tieši viņi pie Šķeltā kalna bija iemācījušies jāt, — it visi, kurš dedzīgāk, kurš mazāk dedzīgi, bija lolojuši sapni par iekrāto naudu nopirkt zirgu un iekļūt kavalēristos.

Siuīls, aiz dusmām zilgani bāls, svepstēja, ka Kapteinim neesot ne mazākās saprašanas par to, kas ir īstas ciešanas, bet viņš, kā allaž, bez jebkādām ciešanām un grūtībām esot kļuvis par kavalērijas komandieri. Labu brīdi tā šņācis, Siuīls lepni un nīgri paziņoja, ka par kavalēristu nekļūšot, tāpēc lai ar viņa sabiedrību nerēķinoties.

Zirgus varēja iegādāties grāfistei piederošajos staļļos, kas atradās netālu no tās ēzeļu mītnes, kur pirms diviem gadiem bija nomitināti arī algotņi. Zirgu staļļos netrūka. Vismaz tos Arniols bija pacenties sagādāt. Rankstrails tirgojās un kaulējās visu vārdā, lai vīri nekļūtu cits citam par sāncenšiem un lai zirgu cenu izdotos nospiest pēc iespējas zemāku. Viņam izdevās panākt, lai cena noslīd līdz desmit sudraba dālderiem par zirgu ar visiem segliem. Lizentrailam bija tikai astoņi dālderi, un par šo summu viņš varēja dabūt tikai vecu, kaprīzu ķēvi ar nelāgu slavu. Vienīgais, kam naudas nebija nemaz, bija Rankstrails, kurš visu nopelnīto joprojām sūtīja tēvam. Viņa tarbā glabājās vien dažas vara monētas, ko viņš bija pietaupījis, lai varētu nopirkt medus un sezama sēkliņu gardumus mazajam brālim, kad nākamreiz brīvajās dienās atkal varēs atgriezties mājās.

Rankstrails izvēlējās sev zirgu — skaistu bēri un pagaidām atstāja to pie tirgotāja, bet pats devās uz pilsētas zemāko daļu, uz mūru noēnotu tumšu ieliņu, kura bija pazīstama kā Augļotāju iela un uz kuru viņam ceļu parādīja Lizentrails, kam šī vieta nebija sveša.

Nami te bija augsti, šauri un sabūvēti tik cieši cits pie cita, ka brīžam starp tiem vajadzēja spraukties sāniski. Ieliņa bija stāva un vietām izlikta pakāpieniem.

—    Ei, Kaptein, — teica Lizentrails, — uzmanies. Tas, kurš iegriežas šeit, agrāk vai vēlāk iegriežas arī pie bendes.

Kapteinis pamāja. Viņš būšot uzmanīgs. Viņš labi zināja, kas Daligaras grāfistē notiek ar tiem, kuri laikus nesamaksā visu, ko pieklājas samaksāt.

Ieliņa bija tukša, un Rankstrails ar jautājumu, kur te varētu atrast kādu aizdevēju, vērsās pie vienīgā sastaptā vīra, kurš, tērpies garā, tumšā paltrakā, sēdēja uz kāda nama sliekšņa.

Uzrunātais viņam uzmeta izbrīnītu skatienu.

—   Cilvēk, — viņš teica, — te pieņemts lietot vārdus asinssūcējs vai augļotājs. Es tev tūlīt paskaidrošu, kāpēc. Redzi, ar katru gadu parāda summa dubultojas, tāpēc esmu pārliecināts, ka tu darīsi visu, lai naudu sagādātu labi ātri. Ja tu nemaksāsi, es tevi nodošu bendem, un ari tas man ļauj ticēt, ka tu darīsi visu, lai naudu sagādātu. Vispār es esmu labsirdīgs un bendi saucu palīgā tikai tad, ja jūtu, ka mani krāpj — maksā maz vai nemaz. Es tiešām esmu labsirdīgs. Iedomājies, man ir draugs, kuram es pirms astoņiem gadiem aizdevu vienu dālderi, jo šim piedzima meita. Viņš katru gadu spēj man atdot tikai vienu, nevis divus dālderus, bet es tik un tā pacietīgi gaidu un bendi nesaucu.

—   Protams, kāpēc lai tu sauktu bendi, — atbildēja Rankstrails. — Pagaidām viņš tev ir samaksājis astoņus dālderus, bet vienu joprojām ir tev parādā. Vest šo vīru pie bendes būtu tāpat kā nokaut vistu, kura dēj zelta olas.

—    Arī tāpēc. Bet galvenokārt tāpēc, ka esmu labsirdīgs.

—   Jā, gandrīz vai svētais, — piekrita Rankstrails.

Lai viss šis pasākums būtu uzskatāms drīzāk par neprātīgu rīcību, nevis pašnāvību, Rankstrails aizņēmās tikai piecus dālderus — summu, ko vismaz teorētiski viņam būs iespējams sagādāt, jo turpmāk kā jau vieglās kavalērijas kapteinim viņa alga pieaugs. Sesto dālderi, sirdij sāpēs sažņaudzoties, viņš ieguva, pārdodams augļotājam dunci ar olīvkoka spalu, ko viņam bija uzdāvinājuši Zaļasodī. Septīto dālderi Rankstrails būtu varējis sagādāt, pārdodot vilku, kurš viņam sekoja ik uz soļa, tomēr no šīs domas viņš atteicās.

Zirgu tirgonis bija nepielūdzams. Bēra cena bija desmit dālderu, un tur nekas nebija ne līdzams, ne grozāms. Taču, lai nesarūgtinātu Kapteini un neraidītu viņu projām bez jājamlopa, tirgonis bija ar mieru par sešiem dālderiem atdot viņam Ērci — un arī tas esot uzskatāms par izdevīgu darījumu, jo savā ziņā un vismaz par tādu cehu Ērce esot īsts ieguvums. Protams, lai novērtētu šo zirgu, nedrīkstēja spriest pēc ārienes, bet vai gan izskats ir galvenais. Kapteinis jau gribēja apvaicāties, kāpēc zirgam ielikts tik ērmīgs vārds, bet tad viņš Ērci ieraudzīja un nekādu jautājumu'vairs nebija.

—   Tāds vai citāds, bet tomēr zirgs, — teica tirgonis, un Kapteinis nevarēja nepiekrist.

Tāds vai citāds, bet tas patiešām bija zirgs.

—   Ar visiem segliem, — piebilda tirgotājs.

Pirms noslēgt darījumu, Kapteinis vēl brīdi vilcinājās. Viņš, protams, zināja, ka Ērces pirkšana ir spiesta lieta. Viņš tikai gribēja novilcināt, kaut nedaudz attālināt mirkli, kad par Ērces īpašnieku kļūs viņš.

Septiņpadsmitā nodaļa

Nākamajā rītā viņus sūtīja uz Arstridas aizu, uz galvu reibinošu šķeltni, pa kuru Dogonas upe ietecēja Tumšajos kalnos. Bija pavēlēts nostāties pie aizas un gaidīt, tikai nebija zināms, kas īsti jāgaida un kāpēc.

Ar jāšanas iemaņu pamatiem, kas bija apgūti, jādelējot ar Šķeltā kalna apkārtnes rāmajiem zirgiem, pietika, lai Rankstrails un viņa vīri spētu pieklājīgi turēties līdzi Arniola bruņiniekiem, dodoties cauri smalkajai rīta migliņai, kas bija ietīstījusi Dogonu un krastmalas niedrājus.

Jātnieki bija devušies ceļā krietni pirms rītausmas un galā nonāca, kad saule jau bija augstu debesīs.

Aiza vīdēja kā tumša sprauga kalnā. Saskaņā ar Aizdevēja doto karti, kas joprojām glabājās pie Rankstraila, aiza stiepās cauri visiem Tumšajiem kalniem kā gara un šaura, upes izgrauzta eja, bet kalnu pretējā malā tā beidzās ar neiedomājami augstu ūdenskritumu, no kura Dogonas ūdeņi vēlās lejup netālu no jūras krasta un, zaudējuši ātrumu, veidoja daudzus mazus ezeriņus staigniem krastiem un iesālu ūdeni.

Viņi izvietojās divās rindās: priekšā vieglā kavalērija, bet aiz tās — Arniola bruņinieki. Pasauli sedza viegla migliņa. Arniols teica runu. Viņš izskaidroja uzdevumu: esot jāpabeidz dižais darbs, ko aizsācis un joprojām turpina Valdītājs un Tiesnesis, kurš, gādādams, lai elfi ar savām sazvērestībām un ļaundarībām vairs nevarētu maitāt pasauli, kā sāpīgu, taču nepieciešamu glābiņu ir pieņēmis dekrētu, saskaņā ar kuru tie visi ir jāizskauž. Taču cilvēku pasaulē gadoties arī nodevēji, kuri nevis pateicībā metoties ceļos, bet gan uzdrošinoties likt šķēršļus sava labdara iecerēm.

— Kāds zemnieku pāris, nožēlojami gļēvuļi, nešķīsteņi un salašņas, aizmirsuši pagātnes postu un neraizēdamies par nākotnes nelaimēm, apmaiņā pret pasakainu dārgumu pārdeva elfiem savu glābiņu, pasaules godu un ari savu meitu, mazgadīgu raganu, kura it visā ir savu zemisko vecāku atspulgs. Pirms pāris gadiem Valdītāja un Tiesneša taisnīgums jau satrieca abus zemnieku kārtas nešķīsteņus, viņš iznīcināja tos, kā mēdz iznīcināt indīgas čūskas, taču savā žēlsirdībā saudzēja viņu meitu. Tagad šī nicināmā mazā ragana ir kļuvusi par sabiedroto elfam un visvarenākajai no ļaunajām radībām — pūķim. Šiem notikumiem ir izdevies apklusināt melīgos grāfistes ienaidnieku apgalvojumus, ka elfi neesot visa ļaunuma sakne. Briesmīgais elfs mēģināja nolaupīt Daligaras princesi, taču apbrīnojami drosmīga sardzes vienība šo mēģinājumu izjauca un Nolādēto ievainoja. Viņi ir īsti varoņi.

—   Vesela vienība pret vienu uzbrucēju, kurš, lai arī ievainots, tomēr spēj aizbēgt, tiešām īsti varoņi, — pa savam prātam šos vārdus iztulkoja Lizentrails, tik klusu, ka to varēja dzirdēt vienīgi Kapteinis.

—   Tagad šis elfs bēg, — turpināja Arniols, — viņš bēg un ved sev līdzi visus grāfistes nodevējus un ienaidniekus, un šos noziedzīgos bēgļus sargā pūķis un mazā ragana, kura ir apveltīta ar neģēlīgām burvju spējām. Pavēles ir vienkāršas. Mums jāiznīcina ikviens, kurš vēlēsies izvairīties no Tiesneša taisnīguma. Iegaumējiet un neaizmirstiet, ka elfs jau ir ievainots, bet pūķim visvārīgākā vieta ir krūtis un vēders, kur zvīņas ir gaišākas. Viņi ieradīsies no austrumiem un centīsies iekļūt aizā. Būs labāk, ja uzbruksim viņiem nedaudz iepriekš, jo te līdzenumā mums būs vieglāk manevrēt.

—   Jo te ērtāk var bēgt uz visām pusēm, — atkal tulkoja Lizentrails. — Ja viņš uzskrietu virsū pūķim tai šaurajā aizā, tad visi tie smagie bruņu dzelži viņam noderētu tāpat kā cepešpanna nozvejotai forelei.

—   Saskaņā ar plānu mēs paliksim izvietojušies divās rindās, — teica Arniols.

—   Vieglā kavalērija priekšā un smagā aiz muguras, — pareģoja Lizentrails, atkal tik klusi, lai to varētu saklausīt vienīgi Rankstrails. — Tā viņi laipnīgi varēs mums palīdzēt. Vai, citiem vārdiem sakot, tas nozīmēs, ka mēs varēsim doties vienīgi uz priekšu, jo aiz muguras mums stāvēs viņi.

—   Vieglā kavalērija priekšpusē, bet aiz tās — smagā kavalērija, — turpināja Arniols. — Tādējādi mēs, smagā kavalērija, varēsim jums palīdzēt.

—    Dzirdēji, Kaptein? Es varētu dienēt par ģenerāli. Paskatīsimies, vai uzminēšu arī nākamo: pūķis tiks mums, bet elfs — viņiem.

—    Kad pūķis pietuvosies saredzamā attālumā, sadalīsim pienākumus: mēs, smagā kavalērija, uzņemsimies cīņu ar elfu, ar šo ārkārtīgi bīstamo un maģiskām spējām apveltīto būtni, savukārt jūs, vieglā kavalērija, esiet tik laipni un tieciet galā vismaz ar pūķi.

Pabeidzis runu, Arniols apklusa, pat neizteicis nevienu dzēlīgu komentāru par kleperi, kura mugurā sēdēja vieglās kavalērijas Kapteinis.

Kapteinis atkal samanīja apslēptas, netveramas, bet ne ar ko nesajaucamas bailes. Ne jau tikai atriebības un ļaunuma vadīts, Arniols bija licis viņu atsaukt uz galvaspilsētu, ne jau tikai naida„dēļ tagad gribēja iesprostot starp sevi un pūķi.

Arniolam bija bail.

Viņu māca šausmas.

Rudens saule pakāpās augstāk, un tās gurdenā gaisma apspīdēja smagās kavalērijas statuju cienīgo nekustīgumu. Kaut arī saule nekveldēja tik stipri kā vasarā, vēl nebija pienācis pusdienu laiks, kad smagie kavalēristi sāka svīst un vārstīt mutes, kampjot gaisu; daudzi nokāpa no zirgiem un patvērās ēnā zem liepām, ieslodzīti savās uzkarsušajās bruņās gluži kā moluski čaulās.

Sastingumu un klusumu izjauca vieglā kavalērija. Tā kā nekas nenotika, vīri nolēma patrenēties auļošanas mākslā. Daži krita, daži krampjaini tvērās zirgiem ap kaklu, bet citiem visnotaļ cienīgi izdevās noturēties seglos.

Par spīti kritieniem un neveiksmēm bija redzams, ka visā visumā jāšanas prasme uzlabojas ar katru stundu. Augļus nesa gan agrākā vingrināšanās ar lielajiem un rāmajiem Ļaunvējes zirgiem, gan šī mierīgā gaidīšanas diena. Atšķirībā no Kapteiņa, kurš izskatījās vēl drūmāks un nomāktāks nekā parasti, viņa vīri bija patiesi labā omā.

Tagad viņi bija kavalērija.

Viņi uz šādām pārmaiņām nekad nebija cerējuši visā nopietnībā, bet cerējuši vai, pareizāk, sapņojuši viņi bija, jo citādi tak tik granītcietā ietiepībā visus šos gadus nebūtu likuši grasi pie graša.

Viņi joprojām bija algotņi. Viņiem nemūžam neviens neatdotu par sievu savu meitu. Viņi joprojām bija karavīri, kurus sūtīt uz bīstamākajām vietām un kuru dzīvības taupīt nevienam nenāktu ne prātā, taču dienēt kavalērijā bija nesalīdzināmi labāk nekā kājniekos.

Tagad viņiem vajadzēja stāties pretī pūķim un karotājam, kura rīcībā bija visļaunākie burvesti un maģiskas spējas, tāpēc ik pa brīdim uzvilnīja arī nemiers un bailes, kas ievijās klusajās sarunās, taču visas bailes ātri aizplūda projām, jo viņiem taču bija Kapteinis. Kapteinis zinās, ko darīt. Kapteinis uzvarēs, un viņi paliks dzīvi.

Trakrails, līksms kā pavasara cīrulis, bez mitas šaudījās šurpu turpu gar biedru rindu, nepieklusdams ne mirkli un glāstīdams vecos seglus, kuri pirms viņa bija nomainījuši jau vismaz trīs īpašniekus, — šķita, Trakrails joprojām nekādi nespēj noticēt necerētajai laimei.

Lizentrails un Kapteinis sēdēja zemē, lai lieki nenogurdinātu zirgus. Viņu zirgus tiešām nebija vēlams nogurdināt.

Lai vilks netramdītu zirgus, tas bija piesiets ar auklas galu un, sākumā ar izmisīgiem smilkstiem izteicis savu sašutumu par neierasto gūstekņa stāvokli, tagad mierīgi gulēja, nolicis purnu uz Kapteiņa kājas. Dzīvnieka izstarotais siltums bija vienīgais, kas kaut cik spēja remdēt Rankstraila satraukumu. Viņš pūlējās visu apdomāt, taču pa galvu nemitīgi jaucās vienas un tās pašas trīs vai četras domas, kas grūdās cita citai virsū, juceklīgi vijās un mudžinājās gluži kā tārpi iepuvušos sīpolos, un tad atkal slīdēja projām nesakarīgas un bezjēdzīgas.

Varbūt viņš spētu uzvarēt cīņā pret elfu un pūķi, ja tikai viņam izdotos tikt pie skaidrības, ka tos patiešām vajag uzvarēt.

Nevis Nolādētais, bet pēdējais un visvarenākais, bija teikusi Austra. Bet šie vārdi taču ne vienmēr ir pretstati. Tikpat labi kāds vienlaikus varēja būt gan pēdējais un visvarenākais, gan nolādētais, sevišķi, ja tas ir pēdējais un visvarenākais no kādas nolādētas cilts. Ja šis elfu princis (vai varbūt to vajadzētu apzīmēt ar citādu titulu?) nebija īsta dievu sodība, tad kāpēc viņš vadāja sev līdzi pūķi, nevis suni, kaķi, sesku, papagaili vai ļaunākajā gadījumā vilku? Katrā ziņā pūķi vajadzēja pieveikt. Vismaz tas bija nešaubīgi skaidrs. Nebija zināms, vai Cilvēku zemju austrumu robežas izdosies atbrīvot no orkiem, taču nebūtu ne labi, ne smalki pašā šo zemju vidienē atstāt brīvi lidināmies pūķi. Vai tad Austra tos nedaudzos abu samnas mirkļus nevarēja izmantot, lai pateiktu kaut ko jēdzīgu un noderīgu, nevis sajauktu viņam galvu ar neizprotamām blēņām?

Uz Austras paskaidrojumiem nebija ko cerēt, toties visu izskaidrot bija gatavs Lizentrails. Viņam trūka divu vērtīgu īpašību: spējas nejaukties svešās darīšanās un turēt muti ciet. Šo trūkumu rezultāts bija nepārtraukta un neapturama vārdu straume — drumstalainas, pretrunīgas un reizēm pat absurdas ziņas, kas bija saklausītas no garāmgājējiem, ubagiem, ābolu pārdevējiem, bendes palīga, dūdu spēlmaņa, Tiesneša pils virtuvenēm, bet, galvenais, no viena pils dārznieka svaines un kāda apakšzemes cietumu sarga trešās pakāpes māsīcas.

Lizentrails paskaidroja, ka tas tips, nu, sargs bija paguvis iepazīties ar tiem diviem, — iekams tos pakāra, viņš cietumā pavadījis kopā ar viņiem veselas divas dienas. Kā ar kādiem diviem? Ar tās meitenes vecākiem, protams. Viņi abi — starp citu, viņus sauca par Monseni un Sajru — bijuši zemnieki; viņi sargam, nu, tam, kurš sargāja cietumu, pastāstījuši, kā jaunībā esot izglābuši elfu mazuli. Jo vai tad varot ļaut nomirt mazam bērnam, tad jau vairs nebūšot atšķirības starp cilvēku un orku — tā viņi teikuši. Vēl viņi stāstījuši, ka tas izglābtais elfu bērns neesot bijis nekāds nolādētais, viņš esot bijis labs un krietns, bet Tiesnesis jau tādās atrunās neklausās, likums ir un paliek likums, bet likumā ir teikts, ka visi elfi jānonāvē, tāpēc, ja tu satiec elfu, tas jānodod Tiesneša pārstāvjiem — arī tad, ja šis elfs ir labs un krietns.

—    Arī tad, ja tas ir mazs bērns?

—    Arī tad, ja tas tr mazs bērns, — apstiprināja Lizentrails. — Tos divus zemniekus pakāra, bet viņu meitu ievietoja iestādījumā, ko dēvē par Bāreņu namu, kas mazam bērnam ir aptuveni tas pats, kas vieglie kājnieki pieaugušam vīram: izsalkums, aukstums, smags darbs, utis un sitieni. Nekāda patīkamā vieta tā nav. Pēc tam notika kaut kas neizprotams: Tiesnesis no kāda veca mūra lika noskaldīt nost ornamentu ķeburus, jo, izrādās, tie nemaz nebija parasti ķeburi, bet gan vārdi — paša ķēniņa Ardvina pareģojums. Ja tu esi piemirsis, varu atgādināt, ka sirs Ardvins bija tas, kurš mūs visus izglāba no orkiem tais laikos, kad mēs abi vēl nebijām piedzimuši. Un Ardvins prata saskatīt to, kas vēl nemaz nav noticis. Mūs abus viņš neredzēja, jo mēs esam sīki un nenozīmīgi, bet visu nozīmīgo viņš prata saskatīt. Un tā Ardvins pareģoja, ka… pagaidi, tas skanēja visai piņķerīgi… Viņš teica, ka pēdējais no elfiem, kurš būšot īsta dievu sodība, satikšot pēdējo pūķi, bet pēc tam sapīšoties ar skuķi, kam vārds būšot saistīts ar rīta gaismu, bet tēvs un māte… nē, ne jau elfa tēvs un māte, tā skuķa vecāki, viņu mīlēšot… Kā, kuru mīlēšot? Elfu, protams. Tātad viss saskan: elfs ir saticis pūķi un ir sapinies ar to divu pakārto zemnieku meitu, un tie zemnieki elfu bērnībā patiešām bija mīlējuši. Starp citu, meiteni sauc par Riti.

—   Vai tad viņai nevajadzēja saukties kā rīta gaismai?

—   Nu ja, Rite ir saīsinājums no Rītausmas. Es to zinu, jo mūsu pusē tā ir pieņemts. Arī Sajra — tā sauca meitenes māti — ir manā dzimtajā pusē izplatīts vārds, un tā sauc arī tādas pa sienām ložņājošas puķes. Kas zina, varbūt mēs pat esam radinieki. Manas vecākās māsas vīramāsas vārds arī ir Rītausma, bet visi viņu sauc par Riti. Tātad pareģojumā viss saskan. Saprati?

—   Nē, — atbildēja Kapteinis. — Bet tas nekas. Tikai nestāsti visu vēlreiz no sākuma.

Rankstrails šo pareģojumu zināja. Viņš nekad nebija tajā ieklausījies, nekad nebija tam ticējis, tomēr gribot negribot bija to dzirdējis jau tik daudzas reizes, ka pareģojums bija iespiedies atmiņā. Pēdējo elfu, pēdējo pūķi un meiteni, kam vārdā rīta gaisma, daudzus gadus bija piesaucis arī Trakais Rakstvedis. Rankstrails to atcerējās. Un viņam ienāca prātā, ka arī Austras vārdā ir rīta gaisma. Vai tā ir nejaušība vai liktenis — minēja Rankstrails, nojauzdams, ka Tiesneša pārspīlētais satraukums elfa dēļ varētu būt saistīts arī ar meitas vārdu.

Sai brīdī kā par spīti uzradās Trakrails, kurš daudzējādā ziņā Lizentrailam nelīdzinājās, taču dažas īpašības — piemēram, paradums jaukties svešās darīšanās un runāt vairāk par nepieciešamo — viņiem bija kopīgas. Saule jau laidās tuvāk apvārsnim, iesviezdama dažus zibšņus Trakraila gaišajos, netīrajos matos, un puisis atkal uzsāka runas par savu māti. Sākumā viņš runāja pavisam bikli un nedroši, apkodīdams vārdu galotnes tāpat, kā bija paradis apkodīt nagus, bet tad viņa sakāmais pacēlās no zemes līdzīgi mežapīles lidojumam: sākumā smagnējs un lēnīgs, bet jau drīz straujš un neapturams. Neesot taisnība itin nekas no tā, ko teica Arniols. Trakrails pats bija raganas dēls: viņa māte vāca zālītes, lai ārstētu cilvēkus, un palīdzēja dzemdētājām, bet tad Tiesnesis paziņoja, ka visas sievietes, kuras prot ārstēt, esot raganas, jo viņas šīs spējas esot ieguvušas, pādodamas savu dvēseli pekles gariem; tā Trakraila māte

nonāca pazemes cietumā, kur viņai nācās pavadīt divas nedēļas, gaidot, līdz tiks izrādīts gods, proti, izpildīts nāves sods, lai vairotu Valdītāja un Tiesneša slavu un varenību. Cietumā māte iepazinusies ar tiem diviem, un arī Trakrails, kad gāja uz cietumu aiznest viņai ēdamo vai vienkārši tāpat apciemot, jo tās taču bija pēdējās dienas, — arī viņš tos abus zemniekus iepazinis, un tie patiesi bijuši viskrietnākie cilvēki. Nevienam nebija noslēpums, ka Trakrailu bija grūti apturēt, ja viņš bija uzsācis garāku sakāmo, — un arī šoreiz viņš runāja un runāja, un pateica, ka Tiesnesis tā rīkojoties tikai skaudības dēļ. Jā, tikai skaudības dēļ, teica Trakrails un pat nepieklusināja balsi. Klīstot valodas, ka arī Tiesnesis esot mēģinājis nodarboties ar ārstniecību, taču, ja tev nav tādu spēju, nekas nesanāks un neko nelīdzēs grāmatas, kurās sarakstīti augu nosaukumi. Raganas dziedināt prata, bet Tiesnesis ne, tāpēc viņš šīs sievietes ienīda. Arī ar elfiem bija līdzīgi: Tiesnesis bija skaists un savu skaistumu augstu vērtēja — tas taču redzams pēc tā, kā viņš vienmēr nēsā savus gaišos matus, ieveidotus cirtās un sprogās, — taču, lai arī kā Tiesnesis nopūlētos, elfi tik un tā bija skaistāki par viņu. Tiesnesis bija gudrs un zināja daudz, jo gadu gadiem bija liecis muguru pār grāmatām, taču elfi visu zināja arī bez grūtas mācīšanās: tie runāja trīs valodās, tikko bija iemācījušies staigāt, bet astronomiju un alķīmiju apguva, klausoties miega dziesmiņas un pasakas. Nebija ne kripatas patiesības apgalvojumos, ka elfi esot nelieši un ļaundari: ja viņi tādi būtu, viņi taču varētu paglābties no vajā• šanām, iznīcinot cilvēku pasauli.

Elfi nekādās nelaimēs nebija vainīgi, tāpat kā vainīga nebija arī viņa māte.

Lizentrails noņurdēja, lai viņš beidzot gvelzt muļķības, un Trakrails spēji aprāvās, nodūra acis un aizsteidzās projām — kā mežapīle, kura lidojumā sastapusi lingas sviestu akmeni vai strēlnieka raidītu bultu.

Beidzot sāka krēslot vakars. Sīks lietutiņš mērcēja pasauli. Neskaidrajā pustumsā ielejas pretējā malā parādījās savāds karaspēks: kājāmgājēji, ko vadīja divi bruņinieki zirgos. Gājiens lēnām tuvojās, un Rankstrails saprata, ka bruņinieks ir tikai viens, jo otram zirgam mugurā sēdēja trīs bērni. Pūķis bija gājis pēdējais, bet nu apsteidza gājējus un aizvirzījās uz virtenes priekšgalu. Tas bija pārsteidzošs, neaprakstāms radījums, kurā apvienojās skaistums un spēks. Pat vārajā vakara gaismā bija saredzamas

tā zaigojošās, smaragdzaļās zvīņas un baismie ilkņi, starp kuriem pieaudzis vīrs pazustu kā cālis vilka rīklē.

Pūķis bija milzīgs, un tā rēciens pāršķēla tumsu ar liesmu strūklu, bet arī tagad Kapteini nepārņēma bailes. Pūķi nebūs nemaz tik grūti pieveikt: ja tam no visām pusēm reizē uzbruks divi duči vīru ar heļebardēm, kuru smailes būs pārvērstas par liesmojošām lāpām, to varēs piespiest pacelties spārnos. Brīdī, kad tas celsies augšup, strēlnieki no apakšas apšaudīs tā vārīgo vēderu. Tas bija paveicams. Neskaidrs bija kas cits: vai to vispār darīt un kāpēc tas būtu jādara.

Bija kļuvis nedaudz gaišāks. Lietus bija pierimis. Mākoņi bija pavērušies, un Rankstrailam izdevās saskatīt neapbruņotu, noskrandušu ļaužu pulku, kurā bija arī daudz pavisam mazu bērnu. Uzlēca mēness. Bruņinieks (droši vien pats elfs), kurš vadīja skrandaiņus, rokā turēja zobenu, kas zaigoja mēness staros. Rankstrails bija dzirdējis runas, ka elfs, iespējams, esot ievainots. Pēc Arniola pavēles smagās kavalērijas jātnieki pasteidzās garām Rankstraila vīriem un uzbruka bruņiniekam, bet tas viņus atvairīja. Bruņiniekam līdzās stājās arī daži no skrandaiņiem, taču viņš lieliski tika galā arī pats. Viens no Arniola kareivjiem viņam uzbruka no aizmugures, taču elfs ar veiklu cirtienu to atbruņoja, uz uzbrucēju pat neatskatījies.

—   Ei, — kāds nomurmināja, — tas jau cīnās tā kā mūsu Kapteinis! Viņš arī jau iepriekš zina, no kuras puses nāks trieciens.

—   Kaptein, ko darīsim? — jautāja Lizentrails. — Ja mēs vēl vilcināsimies, viņi ieies aizā.

Kapteinis neatbildēja. Skrandaiņu armija gāja prom. Viņi nevienam nemēģināja darīt ļaunu, viņi tikai bēga no šīs zemes.

Starp bēgļiem un kavalēriju bija nostājies pūķis. Arniols ar savējiem pakāpās atpakaļ. Uz vietas bija palikuši vienīgi viņi — Rankstrails un algotņi.

—   Šaujiet pūķim pa muguru, — teica Kapteinis.

—    Kaptein, tikpat labi mēs varētu apšaudīt mūra māju. Bultas no viņa zvīņām atlec. Pūķi var ievainot, tikai šaujot pa vēderu!

—   Šaujiet pūķim pa muguru! — atkārtoja kapteinis.

Bezjēdzīgu bultu mākoņi aizsedza vāro rudens nakts gaismu.

Kāda meitene ar kroni galvā pulcēja kopā skrandaiņus un vadīja tos uz aizu, uz patvērumu. Tā bija pusaugu meitene, aptuveni viena vecuma ar Liesmu un Austru. Viņa paslīdēja dubļos, gandrīz pakrita, bet atkal izslējās stalti.

Skrandaiņu pulks bija pajucis. Tos visus māca šausmas, bet vadīt šausmu pārņemtus ļaudis vienmēr ir ārkārtīgi grūti. Šausmu pārņemti ļaudis dara muļķības, piemēram, izklīst kur kurais un bēg uz nepareizo pusi. Taču meitene bija apbrīnojama. Viņai nebija baiļu. Tieši tāpēc viņai izdevās nomierināt pārējos un vadīt tos sev līdzi. Viņa bija rāma un nesatricināma kā dižens karavadonis. Viņas miers un drosme bija vienīgais šķērslis, ko likt ceļā visu pārējo šausmām un bailēm. Un šis šķērslis bija nepārvarams.

Viņa bija īsts vadonis, dzimusi, lai vadītu ļaudis. Arniola vīri, kas bija uzbrukuši bruņiniekam ar mirdzošo zobenu, atkāpās, — kā paskaidroja Lizentrails, atkāpšanās ir pieklājīgāks vārds, ko lietot, runājot par bēgšanu. Viens no zirgiem saslējās pakaļkājās un nometa zemē jātnieku. Pamājis savējiem, pavēlot nekustēties ne no vietas, Kapteinis steidzās pie nokritušā, lai tas nepaliktu pilnīgi viens un neaizsargāts, un nogaidīja, līdz tas atkal iesēžas seglos. Šais nedaudzajos mirkļos meitene pievērsa viņam nicinājuma un naida pilnas acis. Kad pakritušais atkal bija drošībā, Rankstrails atgriezās pie savējiem.

—   Kaptein, ko darīsim? — vēlreiz jautāja Lizentrails. — Kaptein, — viņš atkārtoja, — kaut kas mums ir jādara.

—   Pasaki vīriem, lai viņi stāv uz vietas. Un atcerieties: es jūs bendem neatdošu, jo šeit par taisnību lemju es, nevis kāds cits. Bet tos, kuri nepaklausīs un uzbmks, es pats noduršu ar savu zobenu.

—    Kaptein, tu nevari te palikt un neko nedarīt. Tevi nogalinās, — nelikās mierā Lizentrails.

—    Dariet, kā es teicu. Citādi nedrīkst, — drūmi atbildēja Kapteinis.

Viņš bija pieņēmis lēmumu. Ja viņš būs devis pavēli palikt uz vietas

un neko nedarīt, ar nāvi sodīs viņu, nevis viņa vīrus. Kareivim ir jāpilda pavēles, un kareivis, kurš saņēmis pavēli palikt uz vietas un neko nedarīt, nedrīkst doties uzbrukumā. Un neviens taču nebūs tik traks, lai sodītu ar nāvi visu algotņu armiju brīdī, kad orki jau stāv pie sliekšņa. Nē, viņa vīriem neviens neko nenodarīs.

Viņš atcerējās dusmu un naida pilno meitenes skatienu. Un nodomāja, ka glābj viņas dzīvību, upurēdams savējo, taču meitene to nekad neuzzinās. Vēl pēc brīža meitene jau bija nozudusi aizas drošībā un vairs nebija redzama. Ieeju aizā bija aizšķērsojis pūķis. Kapteinis prātoja, cik ilgi pūķis spēs tur palikt: dienu vai divas? Piecas? Vienmēr? Agrāk vai vēlāk pūķis ceļu atbrīvos, un tad starp Arniolu un meiteni paliks tikai kareivis ar zobenu un gaišajiem, mēnesgaismā mirdzošajiem matiem.

Pūķis pacēlās spārnos. Viņa gaišais un viegli ievainojamais vēders iedzirkstījās mēnesnīcā.

Spārnu fantastiskais zaļums piepildīja nakts debesis, ko izgaismoja milzīgs mēness.

Arī tagad, zinot, ka paša nāve jau ir pavisam tuvu, Kapteinis kā apburts raudzījās diženajā lidojumā, kurā apvienojās spēks, skaistums un grācija. Kapteinis saprata, ka pūķis gatavojas izraisīt nobrukumu aizas nogāzē. Skrandaiņu armija būs glābta. Rankstrails pats varēja uzskatīt sevi par mironi.

Bet galu galā viņš nebija nemirstīgs. Viņš taču vienmēr bija zinājis, ka agrāk vai vēlāk būs jāmirst.

Viņš stāvēja nekustīgi un raudzījās pūķa lidojumā, izbaudīdams katru spārnu vēzienu.

—   Šaujiet! — iesaucās Lizentrails viņam aiz muguras. — Pa vēderu! No turienes bultas neatlēks!

Pavēle tika izpildīta nekavējoties. Kapteinis pat nepaspēja attapties, kad no pūķa vēdera un krūtīm sāka plūst neskaitāmas sīkas asiņu tērces. Vieglās kavalērijas bultas uzbruka pūķim kā vanagu bars.

—   NĒĒĒ! — iekliedzās Kapteinis.

Pūķa liesmas piepildīja debesis un pārvērta oglēs un pelnos simtgadīgus kokus. Milzīgais radījums no visa spēka lidojumā triecās pret kalna nogāzi un izraisīja dubļu un akmeņu lavīnu.

Lejup slīdēja zeme, vēlās akmens bluķi, gāzās apdeguši koku stumbri un dubļi. Lavīna bija baismīga un neapturama.

Kad dārdoņa noklusa, akmeņi pārstāja lēkāt un atkal bija iespējams kaut ko saredzēt, aizas mute bija aizdarīta uz visiem laikiem. Nogruvuma viņā pusē meitene, jaunais karotājs un visi skrandaiņi bija drošībā, tur tie bija nesasniedzami.

Pūķis gulēja zemē.

Tā sānus vēl cilāja agonijas pēdējās trīsas.

Zeme bija piemirkusi pūķa asinīm.

Tūkstošiem sīku margrietiņu uzplauka visapkārt, veidojot paklāju, kura vidū pūķis izdzīvoja sava mūža pēdējos mirkļus.

Rankstrails nokāpa no zirga, un tāpat darīja viņa vīri. Vilkam beidzot bija izdevies atbrīvoties no saites, un tas bija nostājies viņam līdzās.

Viņi lēnām tuvojās.

Nāve sastindzināja pūķi.

Vējš sakustināja margrietiņas, un to ziedlapas sāka birdināties lejup.

Kļuva auksts.

— Vīri, — klusi teica Kapteinis, — šoreiz mēs esam pastrādājuši muļķību. 4

Astoņpadsmitā nodaļa

Kapteinis pagriezās pret Lizentrailu.

—   Par nepakļaušanos pavēlēm ir paredzēta nāve, kaprāl, — viņš tam teica. Viņi ne vienu gadu vien bija cīnījušies plecs pie pleca, un nekad agrāk Rankstrails nebija runājis ar Lizentrailu tik ledaini stingā balsī.

Lizentrails izturēja viņa skatienu.

—   Nu tad es nosprāgšu tāpat, kā nosprāga šis pūķis, Kaptein, bet tu paliksi dzīvs. Kaptein, tikai tu vari apturēt orkus. Pie Zināmo zemju robežām vēl dzīvo arī mani ļaudis, ne tikai mēslu vaboles un knišļi. Viņiem arī ir tiesības uz dzīvošanu.

Abi kādu brīdi raudzījās viens otrā.

Tad, skaļi līksmojot par uzvaru, atsteidzās Arniols ar saviem bruņiniekiem.

—    Un kur tad elfs? — vīlies noprasīja Arniols. — Un mazgadīgā ragana?

—   Visi palika zem lavīnas, — meloja Kapteinis. Un viņa vīri šos melus apstiprināja, piekrītoši palocīdami galvu. — Mēs panācām, lai pūķis uzgāžas kalnam, un tā nogāze nobnika. Divi zaķi ar vienu šāvienu. Zem lavīnas visi ir pagalam.

—   Varbūt kāds tomēr izglābās, — šaubīdamies noteica Arniols.

—    Mums šķita, ka ne. Visi palika apakšā. Neviens neizglābās, — apgalvoja Kapteinis. — Bet skaidri redzēt nevarēja: gaiss bija putekļu pilns. — Un viņam aiz muguras atkal atskanēja piekrītoša murdoņa.

—    Būtu labāk, ja mēs Tiesnesim varētu uzrādīt mirušo ķermeņus.

—   Tad jums vajadzēja viņus nogalināt pašiem, ekselence. Mēs, algotņi, no liekām pūlēm izvairāmies katru reizi, kad vien tas ir iespējams.

Kapteinis un Arniols pārmija ciešus skatienus.

—    Rītausmā gribu jūs redzēt savā teltī, Kaptein.

—   Jā, ekselence, protams, tikai sakiet, kura būtu jūsu telts, jo šeit es neredzu nevienu pašu.

—   Teltis ir ratos, kuri mums sekoja kopā ar sulaiņiem. Esmu pārliecināts, ka jūs un jūsu vīri pratīsiet mums tās ātri uzbūvēt. Runā, ka algotņiem labi padodoties it viss, bet jūs esot vēl veiklāks par pārējiem. Runā, ka jūs esot bijis lielisks govju gans, tāpēc domāju, ka tikpat labi pratīsiet paveikt arī namziņa pienākumus.

—   Protams, ekselence, — atbildēja Rankstrails. — Man būtu liels gods uzcelt jums telti. Saklājis jums guļvietu, es varētu justies glaimots un pagodināts. Tikai atvainojiet, ekselence, ka gribu jūs brīdināt, lai jūs pēc tam neaizsviltos dusmās. Mēs, algotņi, divus pēdējos gadus esam aizvadījuši pie Šķeltā kalna, un šos divus gadus neesam mazgājušies ne reizi. Mūsu utis ir lielas kā prusaki, par blaktīm un blusām nemaz nerunājot. Vai esat pārliecināts, ka gribēsiet gulēt teltī, kam pieskārušās mūsu rokas? Es nemaz neuzdrošinos jums teikt, kur mēs savas rokas mēdzam likt un ko esam paraduši ar tām darīt, jo šādas runas nav bruņinieka ausu cienīgas.

Arniols viņu uzlūkoja ledainā naidā, bet Kapteinis šim skatienam atbildēja ar godbijīgu smaidu un tikko manāmu paklanīšanos.

Bruņinieku teltis uzbūvēja sulaiņi.

Algotņi gulēja zemē ap ugunskuriem. Tikko atausa pirmā rīta gaisma, Rankstrails bez bruņām un ieročiem, kā to paģērēja pieklājības likumi, ieradās pie Arniola telts, kura slējās līdzenuma pašā vidū grezna un koša, lepni izrādot stateniskās baltās un karmīnsarkanās svītras un zelta apmalojumus.

Dīvaina saldena smarža lidinājās pār bruņinieku nometni. Visa zeme te bija nokaisīta margrietiņu ziedlapām, veidojot ko līdzīgu paklājam. Pūķa asiņu sarkani iekrāsotie ziedi mijās ar baltajiem, darot šo segumu līdzīgu Daligaras grāfistes karogiem.

Arniols viņu gaidīja telts iekšienē. Tērpies samta drānās, tas sēdēja uz sola, izlikās atnācēju nemanām un tikai pēc laba brīža pagriezās uz viņa pusi. Arniolam aiz muguras karājās biezs aizkars, kas telti sadalīja divās daļās, — Rankstrails juta, ka viņi ar Arniolu te nav divi vien, taču nesatraucās un neizrādīja, ka būtu atklājis slazdus, jo, pacietīgi gaidīdams, līdz bruņinieks pagodinās viņu ar sarunu, ar acs kaktiņu bija pamanījis, ka vilks sekojis viņam pa pēdām un tagad klusi notupies tumšākā stūrī.

Beidzot Arniols pievērsa skatienu Rankstrailam un ierunājās.

—   Kaptein, man nepatika, kā jūs cīnījāties. Labi, ka tikāt galā vismaz ar pūķi. Vai zināt, kas šī par smaržu? N

—   Nezinu gan, bet gribētu to zināt, — godīgi atbildēja Kapteinis.

—    Mēs cepinām pūķa gaļu.

—   Jūs… ko? Ko jūs darāt? Cepat pūķi? Bet…

—     Daligaras bruņiniekiem būs dzīres, Kaptein. Mūsu bruņinieki, kas kopš bērnības audzināti par varoņiem, ēdīs pūķa gaļu. Pūķa spēks pāries mūsu dzīslās un padarīs mūs neuzveicamus.

Kapteinim vajadzēja saņemt visus spēkus, lai apspiestu gan spējo nelabuma lēkmi, gan vēlēšanos spārdīt Arniolu tik ilgi, līdz tas vairs nekustētos.

—   Ko jūs par to domājat? — Arniols jautāja.

—   Nezinu, ko teikt, — izvairīgi atbildēja Kapteinis. — Es pats esmu apēdis neskaitāmus sikspārņus, taču lidot neprotu. Mana māte bija viskrietnākā sieviete un savā mūžā remdēja izsalkumu tūkstošiem odu, bet odu raksturs tik un tā neuzlabojās. Nezinu, var jau būt, ka jums ir taisnība. Vai jūs, ekselence, mājās vienmēr esat ēdis daudz vistu?

Arniols sašutis pielēca kājās.

—   Nedomāju ilgāk pieciest tavu bezkaunību, — viņš teica.

Arniols pamāja, un no priekškara aizsegtās telpas iznāca trīs vīri mirdzošās bruņās un kailiem zobeniem rokā un draudīgi nostājās iepretī Kapteinim, kurš veltīja viņiem ieinteresētu skatienu. Gana ilgi aplūkojis bruņiniekus, Rankstrails atkal pievērsās Arniolam.

—   Labi, — viņš teica, — ja esat man pateicis visu, kas jums sakāms, es labprāt atvadītos. Rīt no rīta es, vadīdams gan vieglo kavalēriju, gan vieglos kājniekus, došos uz Šķelto kalnu, jo šādus rīkojumus man deva Daligaras grāfs. Ik pēc diviem mēnešiem sūtīšu jums ziņojumus. Bet pagaidām pieņemiet manus cieņas apliecinājumus un atvadu sveicienus.

Kapteinis pagriezās, lai dotos prom. Viņu apstādināja Arniola ledainā balss.

—    Kaptein, jūs taču nedomājat, ka dzīvs iziesiet no šīs telts?

—        Protams, nedomāju, ekselence. Esmu pietiekami gudrs un sapratu, ka ilgāk dzīvot man nav lemts. Vienīgā nelaime, ka īpaši gudrs nav mans nabaga vilks. Tas zvērs ir gatavais nejēga un neko nav sapratis. Tikko kāds no jūsu vīriem pakustēsies, mans vilks jums pārkodīs rīkli. Tāpēc, kā jau teicu, pieņemiet manus atvadu sveicienus.

Kapteinis atkal pagriezās uz promiešanu. Viņa vilks dobji ierūcās.

—   Agrāk vai vēlāk mēs abi vēl satiksimies, — klusi piedraudēja Arniols.

—   Protams, ekselence, — arī šoreiz apstiprināja Kapteinis, pat neatskatīdamies. — Ja ne es, ne jūs nedabūsim galu, mēs noteikti satiksimies.

Izgājis no telts, Rankstrails pieliecās, pagrāba sauju margrietiņu ziedlapu — dažas baltas kā nevainība, dažas sarkanas no ziedošanās asinīm — un sažņaudza tās dūrē. k

Nonācis pie algotņu nometnes ugunskuriem, viņš nometās ceļos un beidzot izvēmās. Lizentrails satraukts skatījās uz viņu, taču neuzdrošinājās neko teikt.

Kapteinis atkal piecēlās, aplūkoja saujā sažņaugtās ziedlapiņas un droši noglabāja savas tarbas dziļumos. Izvairīdamies no Lizentraila skatiena, viņš pavēlēja pulcēt kopā vīrus un doties ceļā. Jau vakarā viņi pagūs nonākt Daligarā, bet no rīta kopā ar kājniekiem varēs doties uz Šķelto kalnu.

Visi jau bija sakāpuši zirgos, kad kāds klusi ievaicājās:

—    Bet kas notiks ar tiem, kas palika otrā pusē aiz lavīnas?

—    Aiz Tumšajiem kalniem ir jūra, — atbildēja Lizentrails. — Jūra ir tāda vieta, kur visur ir ūdens. Tā turpinās un turpinās un nekad nebeidzas. Dzert to ūdeni nevar, taisni tāpēc tā joprojām ir tik daudz, bet jūrā iekšā ir daudz visādu ēdamu lietu. Ne jau tikai zivis. Arī klintis jūrā ir apaugušas ar visu kaut ko ēdamu. Un arī smiltīs var atrast labu labās lietas. Tie, kas dzīvo pie jūras, badu nekad necieš.

—   Tad kāpēc arī mēs tā nevarētu ? — kāds jautāja. — Pārvākties dzīvot pie jūras?

—   Tāpēc, ka tur ir Erīnijas, — atbildēja Lizentrails.

—    Kas?

—    Fūrijas. Nāves eņģeļi. Posta gari. Trīs briesmīgi un neuzveicami rēgi. Tie uzrodas no debesīm un iznīcina visu, ko atrod savā ceļā. Tāpēc pie jūras neviens vairs nedzīvo. Pat pirāti tur vairs nerādās. Tam, kurš šķērso Tumšos kalnus, agrāk vai vēlāk draud droša nāve. Tāpēc jau tos

sauc par Tumšajiem kalniem. Kas tos šķērso, ilgi nedzīvo. Pat pūķis nebūtu ticis galā ar Erīnijām, Kaptein.

Kapteinis neko neatbildēja, taču pamāja un kaut arī tikai pavisam īsu mirkli atkal ieskatījās savam kaprālim sejā. Kad līdz Daligarai vairs nebija atlicis tāls ceļš, Lizentrails vēlreiz saņēma drosmi uri-viņu uzrunāja: — Kaptein, — viņš teica, — tev nevajadzētu ēst tārpainus sīpolus. Pats redzi, ka tie nenāk par labu veselībai.

Otra gramata pĒdĒjais FĒNIKSS

—    Vai tad elfi nav nemirstīgi? — kāds jautāja.

—     Ir jau gan, ja vien viņiem ļauj dzīvot, — atbildēja Lizentrails, kurš vienmēr visu par visu zināja. —Ja kāds viņus nogalina, tad viņi izlaiž garu tāpat kā mēs.

Pirmā nodaļa

Pirmā dienas gaisma parādījās dzidrajās debesīs, un jūra iedzirkstījās kā gaiša zīda mantija. Divi smalki mākonīši, bāli un vjegli, atrāvās no apvāršņa un pacēlās rožainajā sārtumā. Nakts brīze bija pūtuši pār smiltīm un sakārtojusi tās vienmērīgos viļņos, lēzenos pauguriņos, kuru virsotnes tagad apspīdēja rītausma, un lēzenās ieplakās, kur vēl gulēja ēnas. Smilšu kaupres un lejas bija izraibinājušas krabju pēdas, kam līdzās stiepās arī kaiju un zvirbuļu atstātie raksti. Vēlāk krastmalā ieradīsies jūras kraukļi. Saule gatavojās pacelties virs piekrastes klints sienas, kas bija reibinoši stāva un nepieejama, apaugusi ziedošiem kaperkrūmiem un efejām, gandrīz tikpat augsta kā Tumšie kalni, kas slējās tepat aiz muguras, tumši zaļi no ozolu un kastaņu mežiem. Austrumu pusē debesis sāka bālēt: piesātināti zilais tonis pārvērtās gaišzilā, gaisma pieņēmās spilgtumā, bet zvaigznes dzisa. Paceplīšu pāris satikās krūmāja malā zem tamariska zariem, kura sārtie ziediņi jau sāka apvīst. Zem krūma vēl locījās puse tārpa; un lamatas aizcirtās.

Abi divi bija notverti. Izmisīgi čiepstēdami, putniņi pūlējās izrauties, taču slazdi bija rūpīgi gatavoti, un izturīgā kaņepāju cilpa cieši turēja sīkās kājeles, no kurām viena pārlūza veltīgajos centienos izrauties brīvībā.

Beidzot kaut kas ēdams.

Morons notrauca no sejas matus, paņēma un noglabāja tārpa pusīti, tad satvēra paceplīšus — vispirms mazāko, droši vien mātīti, pēc tam lielāko — un ar spēcīgu kodienu atdalīja sīkās galviņas no rumpja. Čiepstēšana ar reizi aprāvās, un atkal iestājās klusums.

Puisis nolaizīja uz lūpām palikušās asinis, lai zudībā neietu neviena lāse, tad ielika putnu ķermenīšus tarbā: tās būs pusdienas. Putneļu galvas tūlīt kļūs par ēsmu, un tātad, ja mazliet paveiksies, būs ari vakariņas. Vēl tikai vajadzēja izdomāt, ko darīt ar tārpa pusi: to varēja izlietot kā piedevu pusdienām vai arī vēlreiz izmantot kā ēsmu, cerot, ka brangākas būs vakariņas.

Morons prātā ātri apsvēra šīs dienas izredzes. Pusdienās — trešdaļa unces putnu gaļas, un varbūt arī vakariņām izdosies ko sagādāt.

Viņam tiešām bija paveicies.

Morons palūkojās apkārt. Piekrastē šai agrajā rīta stundā valdīja liela rosība. Te čumēja un mudžēja tie, kuri meklēja sīkas, smiltīs mājojošas gliemenītes, — tās bija tik mazas, ka nevis remdēja izsalkumu, bet drīzāk radīja ilūziju, ka tomēr kaut kas ir apēsts, un šāda ilūzija taču bija labāka par pārliecību, ka ēsts nav nemaz. Kad agrās rīta stundas būs pagājušas, lielā rosība un ņudzoņa pārsviedīsies uz piekrastes rifiem, jo līdz ar bēgumu kļūs sasniedzamas mīdijas un par jūras šķīvīšiem sauktie gliemeži, kas arī ir tik mazi, ka drīzāk vairo ēstgribu, nevis rada sātu. Tad pienāks dienas vidus — stunda, kad saule uzkāpusi visaugstāk un ko pieņemts saukt par pusdienlaiku arī tad, ja pusdienu nemaz nav. Dienās, kad pusdienu nebija, lielā rosība turpinājās, jo dienvidū krabji mēdza patverties ēnā pie lielajām klintīm, kas līci norobežoja rietumu pusē, — tā nu pusdienlaikā visi ņēmās pa ūdeni, pūloties sagūstīt kādu krabi. Pēcpusdienās rosība ūdeņus parasti pameta un pārmetās uz mežu, lai meklētu pīniju čiekurus, kuros vēl būtu palicis kāds riekstiņš, — un arī pīniju riekstiņi bija tik sīki nieki, ka izsalkumu tikai vairoja.

Morons uzmeta skatienu liedagam, proti, Erbrova liedagam, kur atradās viņu ciems, proti, Erbrovas ciems, kas bija iekārtojies tieši vidū līcim, kuru, protams, sauca par Erbrova līci. Tā kā par Erbrovu sauca pūķi, kurš bija ietriecies klintīs, lai viņi visi paliktu dzīvi, tad te viss bija nosaukts Erbrova vārdā. Arī elfa meitu, viņas augstību princesīti, bija nosaukuši par Erbrovu — nelikās, ka šie būtu tērējuši daudz laika, izvēloties vārdu.

Rosība un ņudzoņa liedagā šoreiz bija sevišķi trokšņaina. Kala, Kreska sieva, un viņas draudzene Rite, elfa sieva, kā allaž smējās un ķiķināja kā pēdīgās muļķes. Arī Kalai bija piedzimis bērns: puika, kuram šie bija ielikuši gluži neiedomājamu vārdu, kas jau bija saīsināts par Kīku, bet pilnā formā viņu dzimtā ciema valodā nozīmēja Lidojošais mākonis vai ko tamlīdzīgu. Kurš gan var izdomāt vēl nejēdzīgāku vārdu! Vistas un tārpa krustojumam droši vien būtu vairāk smadzeņu nekā šīm divām zvaigājošajām muļķēm kopā — katrā ziņā pat vistas un tārpa knistojums saprastu, ka dzīve šajā liedagā ir draņķīgāka par draņķīgu un iemesla ķiķināšanai nav. Kala un Rite caurām dienām lasīja gan smilšu gliemenītes, gan mīdijas, gan jūras šķīvīšus, kuros nekā ēdama iekšā nebija, bet no to čaulām vēra bezjēdzīgas krelles un gatavoja kaut kādus niekus, ko iespraust matos, — Moronam ne reizi vien bija teikuši, kā tos spraužamos sauc, taču viņš nevajadzīgus vārdus ātri aizmirsa. Pirms trim gadiem Rite bija apprecējusies ar Nolādēto elfu. Toreiz tika sarīkoti lieli svētki ar varenu dejošanu un nožēlojamu mielastu. Uz dzīrēm bija ielūgti arī ļaudis no Arstridas, no otra nabagu un badmiru ciema, kas atradās uz nelielā zemesraga, kurš līci ieskāva no ziemeļiem. Kaut arī arstridieši te dzīvoja ilgāku laiku, tie nebija diez ko bagātāki, tomēr vajadzēja atzīt, ka vismaz vistu viņiem netrūka (piecas vistas un gaili viņi atnesa kā kāzu dāvanu, un šie putni bija kļuvuši par Erbrovas vistu saimes iedibinātājiem un neaizskaramu pamatu nākotnes pārticībai).

Viņi, Erbrovas ciema ļaudis, pretī bija dāvinājuši kumeļu. Divi pirmie zirgi, Zibens un Melne, kurus viņi ar milzu pūlēm bija nostīvējuši lejā no kalniem pa taku, ko vaiga sviedros bija izrakuši un izkaluši tolaik, kad vajadzēja bēgt, tagad dzīvoja liedagā. Nebija gan skaidrs, kāpēc šie zirgi te dzīvojas savā vaļā, fo jēgas no tiem nebija nekādas, bet cepetis gan no tiem sanāktu labu labais. Taču durt uz iesma nedrīkstēja nedz šos divus, nedz kumeļus, kas pa vienam vien Melnei atskrēja katru otro gadu. Tagad Erbrovā tiem, kuriem izdevās paglābties no bada nāves, nenokrist no klintīm un nenoslīkt jūrā, draudēja briesmas tikt zirgu sabradātiem, jo nu šo lopu bija vesels bars, un tie caurām dienām auļoja šurpu turpu kā sajukuši. Erbrovas ļaudis bija izbaduši un noskranduši, toties visi prata jāt ar zirgu. Bez segliem un pilnos auļos. Lai gan no tādas jādelēšanas jēgas nebija nekādas, tikai izsalkums pieņēmās spēkā. Morons gan neprata jāt. Viņš bija atteicies sēsties tiem lopiem mugurā.

To divu muļķu kāzu dienā abu ciemu iemītnieki savstarpēji bija zvērējuši mūžīgu un absolūtu uzticību, bet pēc tam bija pašķīrušies, lai atkal vilktu savu nožēlojamo dzīvību un mirtu badu katrs savā ciemā. Kā šķita, tiesības dzīvot nabadzībā un sprāgt badā bija neapstrīdama brīvu cilvēku privilēģija, — tāpat kā tiesības prast lasīt un rakstīt, jāt bez segliem, peldēt un vazāties apkārt pusplikiem kā mežoņiem (protams, ja vien ir taisnībā, ka tādi mežoņi kaut kur šai pasaulē mitinās).

Aiz Kaļas līkņāja jaunākais no mežcirtējiem, kuram vārdā bija Solārs un kura bārda un mati bija pavisam gaiši. Viņš smilšu gliemenītes lasīja tikai ar vienu roku, jo otrā turēja jaunāko no saviem bērniem, — viņš kašņājās pa smiltīm un arī smējās kā negudrs. Acīmredzot visiem muļķiem tai sasodītajā liedagā bija varen jautri. Viņi smējās bez mitas kā piedzērušos kaiju bars — Morons gan nekad nebija ne redzējis, ne dzirdējis piedzērušās kaijas, taču iztēlojās, ka to ķērksti un klaigas izklausītos visai līdzīgi šiem muļķīgajiem smiekliem. Šī zvaigāšana padarīja viņu vai traku no dusmām. Patiesībā vajadzēja atzīt, ka daudz vairāk ēdamā viņš sagādātu, ja kopā ar pārējiem lasītu gliemenes, nevis liktu cilpas paceplīšiem, — taču tad vajadzētu paciest Kaļas un Rites smieklus, kam pievienotos arī Solārs, kurš droši vien atkal stāstītu, cik brašas esot viņa vecākās meitas, kuras jau protot lasīt un peldēt, vai arī nebeidzami vāvuļotu par to, cik ļoti mīl savu sievu Rimaru. Kopš viņi bija apmetušies pie jūras, visi bija pasākuši runāt kā elfi — nemitīgi gvelzt par cēlām jūtām, turklāt lietojot vissmalkākos izteicienus. Solārs savai līgavai jūtās bija atzinies, tikko viņi bija sasnieguši jūras piekrasti un pat vēl nebija sākuši celt mājas, — uz šādu soli Solāru bija paskubinājis reibinošais prieks par iegūto brīvību. Nebija gan skaidrs, ko ar šo brīvību iesākt. Kāds no tādas brīvības labums? Viņi te bija brīvi bez mitas smieties kā apdzērušās kaijas, melst niekus kā bērni, kas vēl lāgā nav iemācījušies runāt, un mirt badu šai jūras krastā, ko šausta visi vēji, izņemot austreni, — vismaz to, par laimi, aizturēja Tumšie kalni.

Nevarēja noliegt, ka viņi vairs nebija skrandaiņi, — lai varētu saukties par skrandaini, vajadzēja būt vismaz kādu skrandu īpašniekam. Astoņu gadu laikā viņu skrandas bija nodilušas un sairušas. To driskas bija palikušas kazenāju ērkšķotajos zaros. Pa diegam vien tās bija izārdītas, lai pagatavotu makšķeru auklas vai tīklus, kuriem bija visai attāla līdzība ar īstiem zvejas rīkiem.

Rezultāts bija brīvi ļaudis, kas savu likteni tur paši savās rokās, — vienīgā nelaime, ka tikpat braši tie rokās nevar paņemt savas bikses vai kreklu. Plika brīvība tevi nesilda, kad zēģelē ziemeļu vējš, bet pār jūru balti birdinās sniegs. Visi, kam bija piedzimuši bērni — gan Solārs, gan elfs, kura sīkaļa bija piedzimusi pirms nepilniem diviem gadiem, gan pārējie —, staigāja puskaili gan ziemu, gan vasaru, jo savās lupatās bija saģērbuši bērnus. Joršam, dižajam karavadonim, visu cilvēku un elfu cilšu mantiniekam un nezin kādu vēl titulu nesējam vienīgais apģērba gabals bija ap gurniem aptīta lupata. Meitenēm kājas bija kailas līdz pat ceļiem, bet rokas nepiesegtas visā garumā, — un tas nu nemaz nebija piedienīgi. Ja Dragarna dabūtu redzēt šīs bezkauņas, tām tiktu pamatīgs pēriens. Tas būtu jautri. Bet vispār visā šai padarīšanā visjautrākais bija tas, ka visi šejienieši cits citu uzrunāja kā nez kādus augstmaņus un lielus kungus: jo izbadušāki un nosalušāki viņi bija, jo cildenāk un smalkāk mnāja. Tiešām smieklīgi. Mans godātais kungs, kā sokas jūsu utainā dzīve? Kundze, sakiet, lūdzama, par kādiem ēdieniem sapņojot, jūs mirstat badu šodien? Cienītais, vai tārpi jums ir vairumā un vai varat šo karalisko cienastu atvēlēt arī man? Morons pats elfam bija prasījis, kāpēc viņš gluži kā ķēniņa bērnus uzrunā visus salašņas, ubagus un kalpus, un elfs viņam bija atbildējis, ka tā visātrāk un visvienkāršāk visiem varot likt saprast, ka ikviens ir tikpat cienījams un godājams kā ķēniņš, — ļaudis lielākoties bija raduši diženumu un cieņu saistīt ar grezniem tērpiem, apaviem un zeltu, bet, tā kā zelta un apavu te nebija nemaz, bet tērpu gaužām maz, tad lepnumu un cieņu vajadzēja atgādināt, piesaucot ikvienā teikumā. Vēl elfs bija piebildis, ka vārdiem tāpat kā žēlsirdībai nav cenas, taču tie — tāpat kā žēlsirdība — esot vislielākā vērtība. Tas, kurš piedzimis par elfu, droši vien šādus izteikumus var saprast, taču Morons bija cilvēks, nevis elfs, tāpēc joprojām neizpratnē lauzīja galvu.

Morons mēģināja atcerēties laikus, kad ēšana bija ierasta lieta. Šīs atmiņas pazuda starp citām tikpat tālām un miglainām, — starp atmiņām par laiku, kad vēl nebija uzradies Nolādētais elfs ar savu mirdzošo zobenu un vienlīdz spoži mirdzošo muļķību, kuras dēļ tas viņus visus atvilka līdz šai trīskārt nolādētajai piekrastei, kur varēja pārtikt no rīta rasas, zaļas zāles, aļģēm, sāļa ūdens, koku mizām un paretam tikt arī pie kāda gabaliņa iepuvušas zivs. Ja Morons iemācītos peldēt, viņš tiktu arī pie smilšu gliemenēm, krabjiem un mīdijām; ja viņš iemācītos rāpties klintīs, tad varētu ēst arī miršu medu, ko savos stropos savāca savvaļas bites; taču dižkareivji ar tādām lietām nenodarbojas, dižkareivji nerāpjas klintīs un nepeld, jo viņi taču nav ne vāveres, ne zivis. Tad jau labāk pārtikt no rīta rasas un koku mizām! Turklāt Morons nebija pārlieci' nāts, vai tad, ja viņam kāds to iemācītu, viņš prastu peldēt pietiekami veikli un rāpties klintīs tik augstu, lai sasniegtu bišu mājokļus, — kur nu vēl darīt to tik lēni un klusi, kā rādīja elfs, jo citādi stropu aplaupītājs pārvērtās par smeldzošu un uzpampušu dzēlumu kamolu. Moronam nekad īsti labi nebija padevusies kaut kā jauna mācīšanās. Un dižkareivim neko tādu nemaz arī nevajadzēja prast! Tas bija darbs, tātad dižkareivja necienīga nodarbošanās.

Daudz labas barības varētu sagādāt piekrastes dīķos, kur pa dubļiem bradāja gārņi un dzēses, gatavi pārtapt cepešos, kas tiešām būtu šāda nosaukuma vērti. Vajadzētu tikai Cilpu un pusi zivs ēsmai, taču dīķos medīt nedrīkstēja: tas bija aizliegts. Pirmajā gadā, ieradušies piekrastē, viņi bija medījuši gārņus un dzēses pēc sirds patikas — tās bija īstas dzīres, kurām drīz pienāca gals, jo visi gārņi un visas dzēses bija apēstas. Kopš daži putni bija atgriezušies, tos medīt bija aizliegts — bija jānogaida, līdz tie atkal savairosies pietiekamā skaitā. Pa gārnim vai dzēsei notvert drīkstēja vienīgi ārkārtas gadījumos: ja vajadzēja pabarot slimnieku vai nesen dzemdējušu sievieti. Kaijas gan drīkstēja ķert visi — to liedagā bija, cik uziet, bet diemžēl šos putnus bija neiespējami dabūt rokā. Cilpās kaijas nekad nesapinās un lidoja pārāk ātri, lai tās varētu notriekt ar akmeņiem. Tās varētu nošaut ar lingu vai loku, taču šos ieročus lietot Morons neprata.

Agrāk viņš ēda. Citi gan ne — citi vairāk ēdamā dabūja tagad, ne jau ļoti daudz, tomēr vairāk nekā Morons, — to vajadzēja atzīt. Kad viņi neēda, viņi runāja kā elfi, un arī šīs smalkās runas itin kā mazināja izsalkumu un piepildīja vēderus. Veicas gan šiem ļautiņiem: viņi ir pietiekami stulbi, lai justos laimīgi un skaļi gavilētu, plikām pakaļām tupēdami jūras krastā, ko šausta visi vēji, izņemot vienu. Elfs viņiem bija iemācījis peldēt — visiem, tikai Moronam ne; un tie, kuri no ūdens nebaidījās, no rītiem varēja lasīt smilšu gliemenes, pa dienu — mīdijas un šķīvīšus, bet pēcpusdienās — krabjus, un kopumā dienas guvums nebija nemaz tik slikts. Elfs viņiem bija iemācījis arī šaut ar loku, un kaijas bija gardas. Moronam lokšaušana nepadevās, bet peldēt mācīties viņš atteicās.

Tā bija tāda elfu padarīšana. Karavīram nav jāprot peldēt — kur nu vēl dižkareivim! Un arī lasīt un rakstīt tam nav jāprot. Kad šejienieši nepeldēja, viņi lasīja. Kārtējā elfu un citu muļķu izklaide! Viņi rakstīja smiltīs vārdus un pēc tam lasīja. Neko tik stulbu nedarītu pat apdzērusies kaija, kas visu dienu mērcējusies alū. Taču arī vārdu rakstīšana smiltīs un dižošanās ar savu lasītprasmi bija labāka par neizturamajiem stāstiem. Vakaros, ja laiks bija jauks, visi kopā sasēdās ap ugunskuriem liedagā un stāstīja stāstus par cilvēkiem, kas nekad šai pasaulē nav dzīvojuši, — tie nemaz nevarētu dzīvot, jo šajos stāstos bija apkopotas vienas vienīgas neticamas nejēdzības. Morons no tiem stāstiem neko nevarēja saprast. Bet vēl ļaunāk bija tad, kad viņi neko nestāstīja, bet paši izlikās par ķēniņiem un princesēm. Viens tēloja ķēniņu, otrs princesi, un stāsts ritinājās uz priekšu pats. Viņi to sauca par teātri. Vienreiz šie visi apraudājās, jo Kala tēloja mirušu princesi. Neiedomājami. Dižkareivji vakaros dzer alu — lūk, tā ir vīriešu cienīga nodarbošanās —, nevis stāsta nesakarīgas muļķības, no kurām neko nevar saprast. Toties citi bija sajūsmā un apraudāja mirušo princesi Kalu. Jā, dažiem patiešām veicas, ja neizmērojamu muļķību var uzskatīt par veiksmi.

Jāatzīst, ka pārējie diez ko daudz neēda tais laikos, kad dzīvoja Bāreņu namā, kur Dragarnas kundze, Bāreņu nama īstenā saimniece, uzmanīja, lai ēdiena nekad nebūtu par daudz, jo bērniem, kas ēd līdz sātam, samaitājas raksturs. Patiesību sakot, pārējie Bāreņu namā ēda pavisam maz, nesalīdzināmi mazāk nekā šeit, kur varēja salasīt visus tos krabjus un gliemenes. Bāreņu namā labi ēda tikai viņi divi — Kresks un Morons, viņi bija barveži, Bāreņu nama vagari, kam pienācās vairāk ēdamā. Piemēram, kukurūzas putru bija pieņemts sadalīt dažāda lieluma porcijās, turklāt putras dalīšana bija viņu abu pienākums. Tieši viņiem abiem pienācās atliekas no Bāreņu nama Godāto Aizbildņu, Dragarnas kundzes un Strumača kunga galda tais reizēs, kad tiem pēc maltītes kaut kas palika pāri, — īpaši bieži jau tas negadījās, jo Strumacis bija kā nepiepildāma, caura muca, tomēr reizēm šis tas atlēca.

Un vēl — daudz svarīgāka par kukurūzas putru bija cerība. Agrāk vai vēlāk viņi abi ar Kresku kļūs par kareivjiem, kam pienāksies četri kausiņi putras katru dienu un gabals cūkgaļas divreiz mēnesī. Un tad atnāks diena, kad viņi abi uzdienēsies līdz dižkareivja pakāpei, — bet dižkareivjiem pienācās pieci kausiņi putras katru dienu, gabals cūkgaļas divreiz nedēļā un pinte alus ziemas saulgriežos un jaunā mēness svētkos. Domājot par alu, Moronam acis sariesās nostalģijas asaras. Tolaik, kad viņš kā bārenis dzīvoja Bāreņu namā, alus viņam, protams, nepienācās, un to nebūtu vajadzējis aiztikt, taču dzēriens bieži palika Strumača un Dragarnas glāžu dibenā, un tad bija lieli prieki.

Vienmēr jau tik labi negāja. Sākumā bija smagi, vēl smagāk nekā mājās, kur arī neviens jokus nedzina. Sākumā ilgu laiku viņam tika vienīgi krunkaini ābolīši un tārpaina kukurūzas putra, kas allaž sadalīta nevienādās devās, turklāt lielākās devas sev iedalīja citi. Arī sitieni bija sadalīti nevienādās devās, bet tieši pretēji nekā ēdamais: tie, kas Bāreņu namā bija ieradušies pēdējie un kam tika mazāk putras, saņēma vairāk belzienu. Bet arī tad Morons nebija zaudējis dūšu. Vajadzēja turēties pretī. Arī tas, kurš neko neprata, neko nemācēja pateikt un bija niecīgāks par niecību, — arī tas, ja vien neizlaida garu jau mazotnē, izauga lielāks. Un tas, kurš izauga lielāks, varēja pacīnīties par vagara vietu, pēcāk kļūt par kareivi un beigu beigās cerēt uz visaugstāko laimi: dižkareivja pakāpi.

Tai dienā, kad kopā ar savu draugu pūķi bija uzradies elfs, visi līdz sātam bija saēdušies Dragarnas un Strumača vistas un dzēruši alu pēc sirds patikas, taču arī todien Morons domāja, ka būtu pagalam muļķīgi iet projām, pamest drošo un zināmo, lai dotos nezin kur, — žēl gan, ka nebija neviena, kuram šīs domas uzticēt. Pat draugs un dubultnieks Kresks, ar kuru agrāk viņi bija kā viens vesels, tagad bija viņu pametis, sapinies ar to cimperlīgo Kalu, kāri tvēra katru elfa teikto vārdu un ticēja visām viņa muļķībām. Neiedomājami.

Pēc tam bija sācies neprātīgais ceļojums, kurā elfs bija aizvilinājis gan viņus, Bāreņu nama iemītniekus, gan visas grāfistes ubagus un skrandaiņus. Visu ceļu Morons bija domājis, ka šis pasākums ir pēdīgā muļķība, taču arī tad nebija neviena, kam šīs domas uzticēt. Visi sekoja trakajam, bet tad, kad nogurumam un sāpošajām kājām būtu vajadzējis viņus apturēt, trakais sāka stāstīt pasakas, kas bija cita par citu nejēdzīgākas, un, tās klausoties, visi atguva drosmi un gāja tālāk. Arī ieraudzījuši sev priekšā Daligaras kavalēriju, viņi nenobijās. Trakais stāstīja kārtējo pasaciņu par žilbinošiem varoņiem, un šie skrandaiņi, kas visu mūžu to vien bija darījuši kā meklējuši kādu, kura priekšā līst uz vēdera, tagad visi pārvērtās par karotājiem un nolēma, ka vairs nevienam nepadošoties, — nevienam un nekad, pat ja viņus nogalināšot, pat ja iecelšot par dižkareivjiem. Beigās, ja vien pūķis nebūtu viņus izglābis, ļaudams nobendēt sevi, Daligaras kavalērija viņus visus patiešām būtu nogalinājusi. Visus: līdz pēdīgam utainajam nespējniekam, līdz pēdīgam kraupainajam bērnam.

Neiedomājami.

Un viņi nemaz nedusmojās uz to trīskārt nolādēto elfu, kurš viņus bija ievedis briesmās, kur uz spēles bija likta šo diedelnieku noskrandusī, utainā dzīvība. Kur nu — viņi visi bija varoņi!

Neiedomājami.

Beigu beigās viņi bija nonākuši šajā liedagā, it kā jūra būtu tā labākā vieta, kur nonākt: daudz zila ūdens, zaļas salas, zemesrags un kaijas. Labi, lai jau būtu: ūdens plašumi un kaijas Moronam neko nekaitēja, taču sīko skuķi viņš patiešām nevarēja ciest. Viņš neieredzēja ne acu galā to jaukteni puselfu, elfa meitu. Īstenībā viņa bija visparastākā knīpa, taču visi izturējās tā, it kā būtu nez kāda princese!

Kad viņam, Moronam, bērnībā piesitās drudzis, viņu tik un tā kopā ar pārējiem sūtīja meklēt ēdamo, bet, ja viņš nespēja noturēties kājās, māte viņam palīdzēja ar pamatīgām pļaukām. Turpretī no katra sīkās elfa knīpas šķaudiena tika iztaisīts vai pasaules gals. Tēvs šo caurām dienām staipīja pa rokām, it kā sīkaļa būtu piedzimusi kropla, — tak nē, kropla viņa nebija un lieliski varēja paiet pati. Viņu, Moronu, gan neviens nemūžam nebija auklējis pa rokām: viņš bija piedzimis kārtīgu ļaužu ģimenē. Kad pasaulē nāca kārtējais bērns, tas drīz vien sevi pieskatīja pats, bet, kad bērnu mājās bija par daudz, liekos aizveda uz Bāreņu namu, — arī Morons taču pats no laba prāta uz turieni nebija pārcēlies.

Viņš, Morons, visu mūžu bija kasījies ērču un odu kodienu dēļ, un nekāds ļaunums no tā nebija noticis — no tādiem niekiem neviens nemirst. Bet, kad ods pirmo reizi iedzēla viņas augstībai princesītei, elfs pa diedziņam vien izārdīja savu pēdējo apģērba gabalu, lai nopītu smalku tīklu, kam cauri netika neviens spārnainis. Smieklīgi! Nevienam bērnam tak vēl nav nācis par ļaunu daļu asiņu atdot odiem!

Sākumā, tikko ieradušies jūras piekrastē, viņi bija pieņēmuši likumus. No visām notikušajām nejēdzībām šī bija visnejēdzīgākā.

Katrs pateica kaut ko, kam bija jākļūst par šīs vietas likumu, jo likumi ir vajadzīgi katrā vietā.

Likumi, ko viņi izdomāja, bija cits par citu muļķīgāki: katrs var darīt, ko grib. Drīkst lasīt un rakstīt. Meitu var nosaukt pūķa vārdā. Ir atļauts staigāt apkārt pusplikiem, lai gan jebkur citur tādā skatā rādīties cilvēkos būtu aizliegts. Viņš, Morons, par laimi, neko daudz nebija mainījies, bet, piemēram, Rite gan bija pamatīgi izaugusi, un vecās drēbes viņai vairs nederēja. Viņas laulenis, godātais un cienītais elfs, vazājās apkārt puspliks ne jau tikai tāpēc, ka viņam bija piedzimusi meita: savas drēbes viņš bija atdevis arī sievai, un, lai to apģērbtu, patiešām vajadzēja daudz drānas. Rite, kura Bāreņu namā bija sīka, kaulaina knīpa — izspiedušies elkoņi un lieli priekšzobi, nekā vairāk! — tagad bija izaugusi par druknu meiču. Viņa caurām dienām ņēmās pa ūdeni un peldēja, tāpēc pleci viņai bija tik plati, ka, atgriežoties Daligarā, viņa pavisam viegli varētu dabūt darbu Valdītāja un Tiesneša akmeņlauztuvēs.

Likumu bija daudz, un tie visi bija dumji — tajos bija runa tikai par nevajadzīgām blēņām, bet nevienā nebija pateikts nekas svarīgs: piemēram, kā kļūt par dižkareivi. Kad tika dibināta pilsēta (vismaz tā teica pārējie, kuri savu nožēlojamo būdu puduri no tiesas uzskatīja par pilsētu), katrs bija ierosinājis kādu likumu, un viņš, Morons, bija pateicis, ka nav aizliegts būt elfam, — to viņš bija teicis tīšām, lai pārējiem ļautu saprast, ka, pieņemdami savus stulbos likumus, viņi aizmirsuši noteikt, ka elfi nedrīkst uzturēties kopā ar īstiem cilvēkiem. Taču pārējie nesaprata, un kopš tā brīža šajā jukušo ciemā valdīja arī likums, ka nevienam nav aizliegts būt elfam.

Pilnīgs ārprāts. Un neviena, kam to pateikt. Pat ar Kresku nevar aprunāties. Pat ar viņu ne. Neiedomājami.

Agrāk viņi abi — Kresks un Morons — bija bijuši kā viens vesels. Pat viņu vārdi bija saplūduši kopā: Kresksunmorons. Vismaz tā visi vienmēr teica, jo kur bija viens, tur noteikti bija arī otrs.

Taisnību sakot, tieši viņa dubultnieks Kresks bija tas, kurš vienmēr pieņēma lēmumus, izdomāja, kas darāms, ķēra ēdamos zvērus, noteica, kā sadalāms zādzībās iegūtais, apkopa brūces un piesprieda sodus. Viņš, Morons, tikai allaž turējās blakus un visam piekrita — un arī tas bija svarīgs pienākums, un galu galā vagariem vienmēr jābūt diviem, tātad arī viņš, Morons, bija svarīgs un neaizstājams. Tik svarīgs un neaizstājams, ka Kresks viņu paturēja sev blakus arī tad, kad abi bija sastrīdējušies. Patiesībā strīdējies bija tikai Kresks. Tas notika tad, kad nomira Morona mazākais brālis: Kresks sadusmojās un teica, ka Moronam nevajadzējis pieļaut, ka brālis nomirst, ka vajadzējis dot viņam vairāk ēdamā, palīdzēt viņam, uzmanīt, lai viņš mazāk strādā, un visādi rūpēties. Kādas muļķības! Bāreņu namā galvenais likums bija tāds pats kā viņa dzimtajās mājās: katrs gādā par sevi, un dievi, ja tādi pastāv, gādā par visiem. Vai tad Morons bija vainīgs, ka viņa brālis bija mazs, dumjš un ļāva atņemt savu putras devu? Nebija aizliegts atņemt putru tiem, kas bija tādi muļķi, ka ļāva to darīt. Viņš, Morons, sīkaļam putni atņēma. Ar vecākā hrāļa tiesībām.

Taču vēlāk, lai atgūtu Kreska draudzību, viņš tam bija devies līdzi absurdajā ceļojumā, sekojot elfam. Morons neatkāpās no Kreska ne soli arī tad, kad Daligaras bruņinieki mirdzošās bruņās ielenca elfu, bet tas viņus atvairīja.

Nebija godīgi, ka tagad Kresks vienmēr turējās atsevišķi.

Pareizāk: nevis atsevišķi, bet vienmēr kopā ar Kalu. Vienmēr kopā ar elfu.

Viņš pat vairs negribēja, ka viņu sauc par Kresku. Viņš teica, ka šis vārds viņam atgādinot Bāreņu namu, — it kā tā būtu vieta, kuru labāk aizmirst. Dragarna apgalvoja — un viņai bija pilnīga taisnība —, ka bērni jāsauc īsos vārdos tāpat kā suņi. Tieši viņa puiku bija nosaukusi par Kresku, saīsinot īsto vārdu Kerens Askiols jeb Pakalnu Vanags, ko šīs skaņas nozīmēja valodā, kurā runāja ziemeļu purvāju ciltis un kura bija dzimtā arī Kreskam. Arī tā neciešamā Kala bija dzimusi tai pašā pusē — ziemeļu purvājos, un viņas pilnais vārds skanēja kā Kaijala Ara jeb Jauns Mēness. Droši vien tikai tāpēc, ka Kresks un Kala bija dzimuši tais pašos purvājos, viņi tagad turējās kopā, cita iemesla nevarēja būt, jo nebija taču iespējams, ka tik gudrs un saprātīgs puisis kā Kresks saskatījis kaut ko pievilcīgu tai mūždien ķiķinošajā muļķē.

Viņam, Moronam, gan vārdu neviens nebija saīsinājis. Tāds tas bija kopš dzimšanas. Labs vārds, kas pilnīgi neko nenozīmē un tikai noder pasaukšanai, ja kādam kaut ko ievajagas. Dragarnai tas bija pa prātam.

Arī Ritei bija līdzīgs vārds: tas neko nenozīmēja un bija ātri izrunājams.

Moronam vārdu bija izvēlējusies māte: viņa saviem bērniem par vārdu allaž izraudzījās tās skaņas, kas pirmās iešāvās prātā. Un Morons bija kļuvis par Moronu. Tas arī viss. Arī nosūtīšana uz Bāreņu namu nebija nekas īpašs, un mājās neviens par to daudz galvu nelauzīja: kādu dienu vecākiem šķita, ka bērnu ir par daudz, un tai reizē kā lieko aizsūtīja prom tieši Moronu.

Bija neizturami grūti paciest šķiršanos no drauga, no Kreska, no Kerena Askiola jeb Pakalnu Vanaga, kurš bija neglābjami pazudis, lai gan vienmēr atradās tepat, dažu soļu attālumā — vienmēr kopā ar elfu, kopā ar Kalu. Tas bija mokoši, daudz mokošāk par izsalkumu un atvadām no ilgi lolotā sapņa, ka reiz viņš varēs kļūt par dižkareivi. Domās viņš joprojām dzirdēja Kreska balsi, kas tagad viņu vairs neuzrunāja, un tā allaž uzplēsa sāpīgu brūci: arī Morons pats klusībā apzinājās, ka tikai kādreizējās draudzības dēļ viņa atmiņās Dragarnas tārpainā kukurūzas putra iegūst dievu ēdiena zeltaino nokrāsu.

Morons noraisīja no vidukļa neizsakāmi vērtīgo valga gabalu. Tā bija viņa makšķeraukla. Viņš piestiprināja auklas galā vienu no paceplīšu galvām un devās uz Muļķa Orka rifu jeb — kā to daži sauca — Pēdējā Orka rifu. Muļķa Orka rifs bija neliela klints, kura slējās līča vidū un kuras dīvainā forma atgādināja divas milzīgas pēdas. Sekls smilšains sēklis šo klinti savienoja ar zemesragu, kas līci ieskāva no ziemeļu puses. Tā bija lieliska vieta makšķerēšanai, jo jūraskarūsas te bija radušas peldēt garām no līča uz atklātiem ūdeņiem, taču peldētnepratējiem klints bija bīstama, jo paisuma laikā tā pilnībā pazuda zem ūdens, kas pat klints virsotnē bija dziļāks par pieauguša vīra augumu. Rifa nosaukums bija saistīts ar Srakiālu, teiksmainu personāžu, kas darbojās visos nostāstos un balādēs par orkiem, — tieši Srakiālam bija lemts kļūt par pēdējo orku, par to, kurš paliks vienīgais, kad cilvēku ciltij izdosies tos visus sakaut. Srakiāls iepriecināja klausītājus, jo katrā stāstā dabūja kāvienu, zaudēja visās cīņās un krita kaunā pēc visiem piedzīvojumiem, būdams apbrīnojams gan kā muļķības, gan kā nežēlības iemiesojums. Leģenda vēstīja, ka Srakiāls reiz uzrāpšoties uz šīs klints, lai notvertu pirmo austošās saules staru, ar kuru apžilbināt un padarīt aklus savus ienaidniekus, taču uz klints viņu pārsteigšot paisums, un viņš noslīkšot.

Morons notupās uz rifa: šobrīd nekādas briesmas nedraudēja, paisuma ūdeņi atkal atplūdīs tikai agri no rīta. Viņš iegremdēja makšķerauklu un gaidīja: ja paveiksies, izdosies nozvejot kādu jūraskarūsu.

Turpat netālu elfs auklēja pa rokām savu neciešamo meitu. Morons no visas sirds vēlējās, kaut varētu dabūt to slkaļu savos nagos kādu dienu, kad līdzās nebūtu ne viņas tēva, ne mātes. Varbūt šis bija vienīgais no viņa sapņiem, kas vēl nebija sabirzis putekļos. Elfs nolika meitu zemē, un tā palika stāvam uz klints. Morons skatījās uz meiteni un visiem spēkiem ilgojās, kaut viņa iekristu jūrā, kas pēc visu vārdiem bija vienā krāsā ar viņas acīm. Kaut viņa tur iekristu un dabūtu galu reizi par visām reizēm.

/ •

Otra nodaļa

Erbrova vēroja jūru.

Viņas tēvs pacēla galvu, un brīze sapurināja viņa matus. Saule tajos sapinās, un tie iemirdzējās. Meitene smējās, viņai patika, kā gaisma rotaļājas tēva matos. Viņš bija spēcīgs, gluds, stingrs, un viņa dzeltenajos matos atspīdēja saule.

Mamma bija spēcīga un mīksta, un viņas mati bija melni tāpat kā Erbrovai — tiem gaisma slīdēja pāri neaizķeroties un neatspīdot, bet tik un tā izskatījās skaisti, jo mammas mati meta vilnīšus, kuros pirms miega varēja paslēpt seju. Erbrovas tēvs nāca no elfu cilts un smaržoja pēc gaisa un vēja; viņas mamma bija no cilvēku cilts un smaržoja pēc zemes un jūras; bet no rītiem smaržas bija sajaukušās, jo naktīs tētis un mamma gulēja apskāvušies. Viņai, Erbrovai, bija pēdējā pūķa vārds. Pasaule bija skaista. Jūra bija tai pašā krāsā kā viņas acis, taču tā varēja viņu nogalināt, tāpēc viņai bija aizliegts tuvoties ūdenim bez mammas vai tēta, un šobrīd viņa bija kopā ar tēti. Putni lidoja, bērni ne — nelidoja pat tie, kuriem vārds bija tāds pats kā pūķiem, žēl gan; toties bērni prata ēst un klausīties, ja kāds stāstīja stāstu. Pašlaik viņas tētis stāstīja stāstu par anšoviem. Tas bija jauks stāsts, tāds, kuru klausoties visu dzirdēto var iztēloties.

—   Saproti, — Joršs skaidroja, — mums jāizdomā, kā viegli un pastāvīgi sagādāt pārtiku.

—    Ņamma, — teica Erbrova, ar pirkstu norādot uz anšoviem.

—    Pareizi, meitiņ, — uzslavēja tēvs. — Anšovi ir ēdami. Un tos var arī uzglabāt. Mums jāmēģina atjaunot sāls baseinus. Tās bija tādas lielas tvertnes, kurās ieplūdināja jūras ūdeni, lai no tā iegūtu sāli. Saproti, ja mums būtu pietiekami daudz sāls, mēs vasarā, kad nozvejojam daudz anšovu, varētu tos iesālīt, jo tad mums anšovu netrūktu arī ziemā, kad viļņi ir augsti un jūra mūs atgrūž. Domāju, ka agrāk sāls baseini atradušies starp dīķiem un zemesragu: tur vēl tagad ir saskatāmas tādas kā lielu taisnstūrveida vannu atliekas.

Erbrova palūkojās uz piekrasti starp zemesragu un dīķiem, turp, kur lejup šļācās Dogonas ūdenskritums. Viņa redzēja lielās pīnijas, kuru zarotnes pletās kā milzīgi zaļi mākoņi, viņa redzēja niedrājus un durstīgās opuncijas. Viss, izņemot gārņu un kaiju spārnus, bija zaļš vai zils. Piepeši viss kļuva balts. Milzīgās tvertnēs atspīdēja debesis, un šie debesu laukumi mijās ar žilbinoši baltiem taisnstūriem. Vēl tur bija mājas, kam bija piestiprināti tādi kā milzīgi gārņu spārni, un Erbrova saprata, ka spārni vajadzīgi, lai, izmantojot vēja spēku, ūdeni varētu nogādāt līdz tvertnēm. Šī aina kādu mirkli vīdēja prātā, bet tad, tāpat kā atspīdumu pilnie ūdens taisnstūri, nodrebēja un pagaisa.

Erbrova pagriezās pret tēvu un pamāja: viņa zināja, kas ir sāls baseini.

Joršs klusēja. Viņš pūlējās saprast, kā kustas līča straumes, kā un kāpēc pārvietojas anšovu bari. Ja tīklus izvietotu šaurajā kanālā starp vienu no nelielajām saliņām un zemesragu, kas līci norobežoja no dienvidiem, varbūt izdotos nozvejot pietiekami daudz, lai pabarotu visus, un vēl atliktu pietiekami daudz laika citiem darbiem. Iepretī Arstridas zemesragam, tam, kurš līci norobežoja ziemeļu pusē, atradās sešas koši zaļas saliņas, kuras to apveidu dēļ bija nodēvētas par Plakano salu, Cauro salu, Kazu, Govi, Vērsi un Vāceli. Kad viņi tikko bija ieradušies piekrastē, Joršs bija ātri izpētījis visas šīs saliņas. Straumes līcī bija spēcīgas, un viņam tikai ar pūlēm bija izdevies sasniegt tās citu pēc citas. Patiesībā viņš katrai no tām tikai uzmeta pāris skatienu, pārliecinājās, vai tur nedzīvo kas noderīgs, un devās prom. Tolaik Joršs bija vienīgais no erbroviešiem, kas prata peldēt, kaut arī vārds peldēt nebija visai piemērots, lai apzīmētu viņa spēju iztēloties sevi par zivi un kā zivij kustēties ūdenī. Tagad peldēt prata daudzi, un, ja būtu vajadzīgs, ne viens vien varētu tikt līdz salām.

— Ja mēs nozvejosim pietiekami daudz anšovu, varēsim izglābt no apēšanas arī paceplīšus, — Joršs piebilda, uzmezdams greizu skatienu Moronam, kas lēkāja pa liedaga akmeņiem. —Jo tie, kas medī paceplīšus, iznīcina brīnišķīgas radības, bet izsalkumu tik un tā neremdē.

—    Cip cip aua nē.

—   Jā, mazajiem putniņiem nevar darīt pāri. Tos putnus, kurus var ēst, sauc par vistām.

—   Cip cip ņamma.

—   Jā, vista, ēdamais putns. Redzi, vistas arī ir domājošas būtnes, taču viņas, nabadzītes, neprot lidot, un ar vienu vistu pietiek vismaz sešiem izsalkušajiem. Cilvēki drīkst ēst citas dzīvas būtnes, un arī es būtu gatavs pats savām rokām apgriezt kaklu kaut vai paceplīšiem, lai tikai bērniem nevajadzētu ciest badu, taču, ja mums ir izvēle, mūsu pienākums ir cienīt citus pasaules iemītniekus un izraisīt pēc iespējas mazāk ciešanu. Mēs nevaram sasniegt absolūti labo: mūsu mērķis ir mazākais ļaunums.

—   Nē ņamma cip cip. Nē aua cip cip, — piekrita Erbrova.

—   Jā, putniņus nevar ēst. Un tiem nevar darīt pāri. Nedrīkst nogalināt paceplīšus, sevišķi dzīvojot vietā, kur netrūkst mīdiju un anšovu.

Joršs piecēlās un palika stāvam brīzē uz rifa, ap kājām viņam skalojās saules atspīdumi ūdenī. Viņš palūkojās uz mājām, — tās bija viņa un Rites mājas. Viņš sajutās tik laimīgs, ka šķita, gaisma plūst caur viņa augumu, viņš pats ir daļa no gaismas.

Tad Joršs paraudzījās uz Moronu, kurš tagad arī bija uzrāpies uz Muļķa Orka rifa turpat netālu. Joršs novērsās un atkal ņēmās pētīt anšovu baru.

Piepeši gaismas kļuva mazāk un šķita, ka augumam pieskāries ledaini auksts asmens. Meitene pacēla acis pret debesīm, taču saule spīdēja tikpat spoži, tad viņa uzlūkoja koku galotnes, kas stāvēja nekustīgas, jo neviena vēja brāzma nebija tās sašūpojusi. Viņa laida skatienu visapkārt un beidzot saprata. Viņu stindzināja nevis aukstums, bet naids.

Naida vīrs stāvēja turpat nedaudz nostāk, uzrāpies uz Muļķa Orka rifa, lai ar savu nospurušo makšķerauklu nozvejotu kādu zivi. Viņš bija uzmetis nelāgu skatienu Erbrovas tēvam un tikpat nešpetni mēdza uzlūkot viņas māti, taču šie skatieni bija nieks, salīdzinot ar tīni naida esenci, ko šis cilvēks raidīja viņai.

Naida vīrs pagriezās, un viņa skatiens triecās tiešs un neslēpts. Tas bija briesmīgs skatiens. Šis vīrs tā nekad neskatījās tais brīžos, kad to varētu pamanīt arī Erbrovas tēvs vai māte. Tā viņš skatījās tikai tad, kad to varēja redzēt vienīgi Erbrova. Šis skatiens vēstīja, ka agrāk vai vēlāk, kad mātes un tēva nebūs tuvumā, viņš dabūs Erbrovu savos nagos, un tad uz žēlastību nebūs ko cerēt.

Erbrova sagrīļojās.

Un zaudēja līdzsvaru. Viņa vēl mēģināja pieķerties pie rokas tēvam, taču viņš taisni šai brīdī paliecās uz priekšu pār klints malu, vērojot anšovus. Erbrova iekrita ūdenī. Viņa juta, kā jūra iekļūst viņas acīs un degunā un arī mutē, kad viņa to pavēra, lai ieraudātos. Bet arī tagad Erbrova neizlaida no rokām savu lelli.

Treša nodaļa

Jorša sirds uz mirkli apstājās. Nākamajā mirklī viņš jau bija ūdenī un apvija roku ap meitas augumu.

Mazulīte vēl neprata peldēt.

Tikko viņi bija apmetušies piekrastē, Joršs bija mēģinājis iemācīt peldēt Ritei, skaidrodams viņai delfīniskuma jēdzienu un mudinādams iztēloties, cik spēka, ka viņa pati ir delfīns. Rite gandrīz noslīka. Sadzērušies tik daudz sāļā ūdens, ka varēja brīnīties, kāpēc jūra vēl nav sausa, Rite pati izgudroja peldēšanas paņēmienu — līdzīgi peldēja arī vardes dīķos, un šādi viņa varēja turēt galvu virs ūdens un elpot. Pēcāk Rite šo mākslu bija iemācījusi arī visiem citiem, un tagad ciemā peldēt neprata vienīgi vismazākie bērni un Morons. Gan Joršs, gan Rite jau sen bija sapratuši, ka elfam nav viegli atšķirt, kuras no viņa spējām piemīt tikai viņa ciltij un kuras var apgūt arī cilvēki. Baidīdamies pakļaut Erbrovas dzīvību briesmām, piedēvējot viņai elfu spējas, bija nolemts, ka, tikko meitene būs paaugusies, peldēt viņai iemācīs Rite. Viņi dzīvoja jūras krastā, kur nekādi nebija iespējams izvairīties no kāda kritiena viļņos, — arī Erbrova jau vairākas reizes bija tikusi zem ūdens, un tas vienmēr beidzās ar lielu klepošanu un skaļām raudām, no kā Joršs secināja, meitenei ir piemēroti tikai mātes peldēšanas paņēmieni.

Satverdams bērnu, Joršs domāja par delfīniskumu un iznesa viņu virspusē. Tas viss ilga tikai īsu mirkli. Erbrova sāka smieties kā kutināta. Viņa neklepoja un neberzēja acis, kaut arī zem ūdens bija tās turējusi vaļā.

—   Vēē, — viņa priecīgi teica.

—   Vēl? — pārjautāja Joršs.

—   Vēē, — apstiprināja meitene.

Joršs saprata. Cieši turēdams meitu aiz rokas, viņš kopā ar to panira zem ūdens. Erbrova smiedamās raudzījās visapkārt, norādīja uz jūras zvaigzni, kas gulēja turpat netālu uz akmeņiem, un traucās pie maza astoņkājīša, kas, šausmu pārņemts, aizbēga, atstādams aiz sevis tumšas tintes pēdas.

Viņa kustējās ūdenī kā delfīns. Joršs satvēra meitu rokās, un viņa atkal smējās. Joršs atcerējās, ka iepriekš tais reizēs, kad Erbrova bija iekritusi ūdenī un aizrijusies, viņš to nekad nebija paņēmis rokās turpat viļņos. Varbūt pietika ar pieskārienu, lai nodotu meitai savas spējas. Arī ar pūķi, kad tas vēl bija pavisam mazs, Joršs bija sazinājies pieskaroties. Meita bija mantojusi visas vai vismaz daļu no viņa maģiskajām spējām.

—   Esi uzmanīga, meitiņ, — viņš tai teica. — Mums tomēr ir plaušas, nevis žaunas. Mēs varam ienirt, cik dziļi gribam, taču pēc tam mums noteikti jāiznirst un jāieelpo.

—    Puff?

—   Jā, puff. Mums jāelpo.

Joršs viņai ļāva atgriezties zem ūdens. Palaikam viņš to satvēra un uznesa virspusē, likdams ieelpot, līdz pārliecinājās, ka Erbrova ir sapratusi, kas un kā darāms.

Ceturta nodaļa

Kad viņa iekrita jura, ūdens iekļuva viņai deguna un mute un aizcirta elpu. Viņa redzēja tikai ēnas. Viss bija auksts. Viņa jau gribēja raudāt. Bet tad tētis viņu satvēra un elpa atgriezās, aukstums pazuda, un viņas acis atkal redzēja tā, kā vienmēr: viņa atkal varēja saskatīt ikvienu sava tērpa pavedienu. Ūdenī naida vīra naids bija izšķīdis un aizskalojies prom. Jūra bija tai pašā krāsā kā viņas acis, un jūra vairs nevarēja viņu nogalināt. Kamēr jūra viņu sargāja, naida vīra skatiens nevarēja viņai pieskarties, kaut arī naida vīrs stāvēja tepat netālu. Tētis to nesaprata, jo naids, ko naida vīrs izjuta pret tēti, bija mazs, bet tētis liels; un naids ir kā vējš: tas īsti nespēj sakustināt lielos cilvēkus, bet bērnus gan vajag paņemt rokās, jo stiprā vējā tie nespēj noturēties kājās. Erbrova vairs nebija neapbruņota. Naida vīrs neprata peldēt, un viņa tagad varēja no tā aizbēgt turp, kur viņš nevarēja ne sekot, ne ieskatīties.

Erbrovai izdevās tētim pateikt, ka viņa vēl grib palikt jūrā, un, par laimi, tētis saprata un atļāva. Viņš tai izskaidroja, kā jāelpo, it kā Erbrova to jau nebūtu apjēguši pati. Vēl kādu brīdi tētis kopā ar viņu spēlēja spēlīti ar ieniršanu, izniršanu un elpošanu, līdz beidzot ļāva viņai peldēt pēc sirds patikas. Tagad viņa varēja bēgt — ātri, ātri, tālu, tālu, projām no naida vīra un viņa acīm.

Jūra bija milzīga, tikpat skaista kā pasaule ārpus tās, taču pavisam citāda. Turklāt te, jūrā, Erbrova mācēja lidot. Viņa iepleta rokas un laidās cauri sāļajam ūdenim, kas viņu gan vieglītēm balstīja, gan vieglītēm apskāva.

Viņa sastapa bariņu sīku zivtiņu, kuru sāni laistījās tik koši zili, ka šķita, tās izstaro gaismu.

Viņa atrada klints sienu, kas bija noaugusi savādām puķēm, kuras bija dzeltenas kā rietoša saule. Tās nebija tādas kā zemes puķes, kuras allaž bija nekustīgas: šīs sveicināja garām peldošo Erbrovu svinīgi un pieklājīgi un aizvēra savas ziedlapas, gluži kā sakļaujot pirkstus dūrē.

Viņa atrada pļavu, kur auga tik gara zāle, kādu viņa vēl nemūžam nebija redzējusi, bet virs pļavas ganījās pulks zivju ar zaļām un zeltainām, saulē zaigojošām svēdrām pār muguru.

Viņa peldēja zem mēļiem kokiem, kurn zari pletās kā vēdekļi, un pāri baltiem krūmiem, kas arī bija pilni sīkiem ziediņiem, kuri sveicienam sakļāva un atkal atvēra savas ziedlapas.

Visbeidzot viņa nonāca pie zaļas salas, kur bija milzums mazu putniņu un to ligzdu, taču uz šīs salas viņa atrada arī ļaunu neradījumu, kas aprija tīrās domas.

«. •

Piektā nodaļa

Mazulīte negribēja palikt viņam rokās. Viņa gribēja atgriezties ūdenī un rotājāties tur. Veikla kā zivtiņa viņa izslīdēja no Jorša tvēriena un atkal ienira. Viņa lidoja cauri ūdenim ieplestām rokām, līdzīgi kā lido paceplīši un kaijas, un drīz vien iemanījās pārvietoties, kustinot kopā sakļautas kājas, tāpat kā darīja Joršs. Erbrova bija tikpat ātra kā viņš. Joršs ļāva, lai viņa papeld dziļāk un spēlējas ar baru sīku, nesen izšķīlušos sardīņu, kuru sāni laistījās koši zili un atstaroja gaismu. Kad zilās zivtiņas bija apnikušas, Erbrova devās tālāk, un Joršs viņai sekoja. Erbrova smējās un nekādi nedevās rokā. Viņa bija tik maza, ka pavisam viegli izpeldēja caur šauru akmens arku, bet Joršs tai cauri netika un bija spiests griezties atpakaļ un peldēt apkārt lielai klintij, un, kad viņš beidzot sasniedza arkas otm pusi, mazulīte jau bija tālu prom posidoniju pļavā. Garās ūdenszāles slinki šūpojās, un vietām starp tām slējās klints bluķi, lieli kā mājas. Ejas starp klintīm kļuva arvien šaurākas, tās arvien vairāk noēnoja balti un mēļi milzīgu gorgoniju vēdekļi, kas sasmalcināja gaismu mežģīņu rakstos un pavērās, Erbrovai tuvojoties, kamēr mazie polipi strauji sakļāva savus taustekļus dūrītēs. Gluži kā siena Joršam ceļu aizšķērsoja zeltaino jūraskarūsu un anšovu bars, to sudraba un tērauda mirdzums uz mirkli paslēpa skatienam Erbrovu. Kad vispēdīgi izdevās meitu panākt, Joršs to iznesa virspusē, lai brīdis, kad steigšus vajadzēs ievilkt plaušās gaisu, nepienāktu, kad viņi abi būs tālu viens no otra. Mazulīte vēl pakavējās seklumā, kur uzmanīgi nopētīja nelielu langustu, un beidzot izbrida krastā.

—   Ņamma? — viņa ieinteresēti prasīja Joršam, rādot langustiņu un joprojām turēdama rokā savu lelli.

—   Nezinu gan, — šaubīdamies atteica tēvs. — Nedomāju vis. Šim radījumam ir pārāk dīvaina forma.

Joršs paraudzījās apkārt. Viņi bija izpeldējuši Vāceles krastā — Vācele bija lielākā no salām, kas rindojās šaurumā starp līci un atklātiem jūras plašumiem.

Joršs tikko bija atklājis kārtējo gudrību, kas nebija izlasāma ne pergamenta rituļos, ne grāmatās: straumes visur nav vienādas, tās var būt ļoti spēcīgas pie pašas ūdens virsmas, bet pazust pavisam jau dažu pēdu dziļumā. Droši vien tie, kas rakstīja par jūru ģeogrāfiju, paši nekad nebija traukušies pakaļ zivju bariem pāri posidoniju pļavām, un šie rakstītāji pat nenojauta, ko zaudējuši.

Sala bija zaļa, viscaur noaugusi irbulenēm un miršu krūmiem. Tā pacēlās virs jūras kā paliela kaupre ar plakanu virsotni, un tieši tāpēG bija iesaukta par Vāceli. Šoreiz Joršs nosprieda salu izpētīt kā pienākas, lai Erbrova pirms tālā atpakaļceļa pagūtu atpūsties un sasildīties.

Viņš paņēma meitu rokās un devās ceļā. Kāpšanai augšup viņš izvēlējās paugura austrumu nogāzi, kas šķita mazāk stāva nekā pārējās, un drīz vien sasniedza gludo, plakano virsotni. Nonācis augšā, viņš pagriezās un uzlūkoja Erbrova līci. Joršam aizrāvās elpa: raugoties iztālēm, no jūras, krasta līnija patiesi izskatījās kā milzīgs aizmidzis pūķis. Viņš saskatīja arī mājeles, kas bija izvietojušās starp liedagu un zemesragu, un atpazina savējo. Mājas viņi bija cēluši, izmantojot akmeņus un klinšu bluķus, viļņu izskalotus un ūdeņu nopulētus baļķus, vēja nogāztus kokus un arī stumbrus, kas bija nocirsti ar vienīgo cirvi, kas viņu kopienai piederēja. Rezultāts bija nelīdzenas, toties biezas un izturīgas sienas, greizas durvis bez eņģēm, kas visai aptuveni iegūla ailās, toties bija izrotātas ar sarežģītiem gliemežvāku, krāsainu akmentiņu, čiekuru zvīņu un jūrasežu adatu rakstiem. Gaiši pelēcīgās un iesārtās ēkas izcēlās starp priedēm un irbulenēm noaugušo zemesragu košo zaļumu un jūras žilbinošo zilumu. Katras mājas pašā vidū bija pavards, no kura dūmi cēlās augšup un plūda ārā pa caurumu jumtos, kas bija darināti no māliem un meldriem. Sārtā saistviela bija iegūta abos zemesragos, kas norobežoja līci gan no ziemeļiem, gan no dienvidrietumiem, bet meldri auga ap iesāļajiem dīķiem, kuru bija visai daudz abpus staignājiem un dumbrieniem, kādos Dogona, novēlusies pa stāvo ūdenskrituma sienu, pārvērta savus krastus un jūras malu ap grīvu. Pat raugoties no šīs tālās salas, varēja saskatīt lielos baltos gārņus un cekulotās pelēkās dzēses, kas seklajos ūdeņos ķerstīja vardes. Licis bija tik pārbagāts, auglīgs, dāsns un visdažādākās barības pārpilns, ka te bija izdevies izdzīvot pat viņiem — nožēlojamam bēgļu un skrandaiņu pulkam, kur slimnieku, gaudenu nespējnieku un mazu bērnu bija četrreiz vairāk par spēcīgiem pieaugušajiem un kam vienīgā kopīgā bagātība bija divi kapļi un viens cirvis. Patiesībā viņiem ne tikai bija izdevies palikt dzīviem, bet pat dzīvot visai pārticīgi.

Lai arī Joršs par to aizdomājās bieži, viņam joprojām nebija izdevies tikt skaidrībā, kāpēc šī vieta pirms viņu ierašanās bijusi neapdzīvota. Veselais saprāts, kā arī vēstures grāmatas senajā bibliotēkā, kur Joršs bija aizvadījis trīspadsmit savas dzīves gadus, par šo jautājumu izteicās visnotaļ kategoriski: vietas, kurās nav dzīvu būtņu, ir vai nu liesas, tukšas un neviesmīlīgas kā skorpiona vēders, vai arī tās apdraud kādas nopietnas briesmas, kuru dēļ attiecīgajā vietā ir neiespējami piekopt sarežģīto izdzīvošanas mākslu. Tāds bija senās Jernišas liktenis: šai mītiskajā zemē dzīvoja grifi, kurus patrieca himēru iebrukums, savukārt himēras tika iznīcinātas nežēlīgā karā ar harpijām, kuras visbeidzot gāja bojā leģendārā sausuma periodā, kas iestājās otrās rūnu dinastijas laikos. Kad sausums beidzās, Jernišu pārpludināja lietavas, kas gāzās no debesīm četrdesmit dienas un četrdesmit naktis, līdz pēdējam neapspalvotajam cālim noslīcinot pēdējās harpijas, kuras bija izdzīvojušas sausumā. Lietavu ūdeņi noskrēja, un šai novadā apmetās dažas klejotāju ciltis, kas nodibināja karavānu dzinēju pilsētu, kur namu vietā slējās teltis vēja un saules krāsās un kuru sauca par Lakilu, kas vietējā valodā nozīmēja Veiksmīgā.

—   Man šķiet aizdomīgi, ka pirms mūsu ierašanās šī vieta nebija apdzīvota. Kaut nu te neslēptos nekādas briesmas.

—   Aua.

—   Pareizi, briesmas ir tas, kas var sagādāt sāpes. Bet varbūt nevajag raizēties, jo visu šo gadu laikā te nav manīts nekas bīstamāks par vētrām un negaisu.

Joršs palika raugāmies uz piekrasti. Ziemeļpusē lielo līci norobežoja zemākais Arstridas zemesrags, turpretī dienvidu zemesragu veidoja augstas, stāvas un nepieejamas klintis, kuras pašā tālākajā galā, kas aizliecās uz rietumpusi, slējās galvu reibinošos augstumos, un tur pašā virsotnē mitinājās prāva jūras ērgļu kolonija. Tie bija spēcīgi un lepni putni, kas metās viļņos un iznira no tiem, satvēruši asajos nagos milzīgas zivis; skatiens putniem bija tik ciešs un caururbjošs, kādu Joršs neatcerējās redzējis nevienai citai dzīvai radībai.

Viņš vēlreiz krasta apveidos sameklēja Erbrova, sava brāļa, saulē aizmigušā pūķa, apveidus: galva bija ziemeļu, bet aste — dienvidu zemesrags, rumpi veidoja zaļās klintis un kalni, kas pacēlās kumpā stāvumā, bet tur, kur aizmidzis pūķis mēdz sakļaut spārnus, putoja ūdenskritums.

—    Erbrov! — viņš aizkustināts noteica.

Domādama, ka tēvs uzrunājis viņu, meitene apmeta rokas Joršam ap kaklu un piespieda galvu pie pleca, bet jau pēc mirkļa sģlka spirināt kājeles, prasīdama, lai viņu nolaiž zemē. Joršs noskūpstīja meitas matus un palaida viņu savā vaļā. Te nekādas briesmas nevarēja draudēt: salas virspuse bija stingra un gluda klints. Viņiem tuvojoties, spārnos pacēlās simtiem putnu, piepildot debesis baltiem virpuļiem. Putni ligzdoja turpat uz akmeņiem, olas un mazuļi gulēja ligzdās pavisam neaizsargāti, un Joršs secināja, ka uz šīs salas nev nekādu plēsīgu zvēru — ne grauzēju, ne čūsku.

—   Neaiztiec ligzdas un olas, — Joršs piekodināja Erbrovai, kura raudzījās kā apburta. — Un mazuļus arī ne!

—    Nē aua cip cip, — apstiprināja meitene.

Joršs pagriezās uz ziemeļiem, kur iepriekš, šķiet, bija samanījis krūmu aizsegtas alas, kad viņu atpakaļ aicināja Erbrovas balss.

—    Cip cip ņamma aua, — viņa pārliecināti apgalvoja.

—   Slima vista? — izbrīnīts tulkoja Joršs. — Tu nepārskatījies?

—    Cip cip ņamma aua, — atkārtoja mazā.

Un norādīja uz nelielu grotu nedaudz zemāk nogāzē. To aizsedza plūškoka zari, un tajā gulēja kaut kas liels un balts. Joršs piegāja tuvāk: tā nenoliedzami bija vislielākā vista, kādu viņš jebkad bija redzējis, — ne mazāka par prāvu suni. Vistas spalvas bija baltas ar brīnišķīgām zilganām un sudrabainām nokrāsām, kas pat alas puskrēslā zaigoja un priecēja acis līdzīgi kā mēness, kas izlīdis no mākoņu aizsega, vai ziemas saules atspīdumi jūras ūdeņos. Par spīti zaigajām spalvām putns izskatījās slims un nomocīts. Varbūt to vienkārši bija nobiedējusi viņu ierašanās: Joršs un Erbrova noteikti bija pirmie, kas spēra kāju uz šīs salas kopš neatminamiem laikiem. Putns sabozās un uzsāka griezīgas, spalgas, nīgras un grūtsirdīgas žēlabas, kas spētu salauzt sirdi pat akmenim.

—   Cip cip ņamma? — jautāja Erbrova.

—   Nezinu, — nočukstēja Joršs. — Neesmu pārliecināts, vai tā ir vista. Viņa ir pārāk liela, turklāt vistas negaudo. Un arī tās spalvas… Varbūt viņa kauc tāpēc, ka ir ievainota. Varbūt viņu var izārstēt.

—   Ņamma! — pārliecināti teica Erbrova. — Ņamma! — viņa atkārtoja.

Joršs nesaprata, vai mazulīte ir izsalkusi vai varbūt grib apēst vist-

veidīgo radījumu, jo nespēj paciest tā gaudulīgo, spalgo balsi.

—    Ko jūs uzdrošināties, nelaimīgie? — noprasīja vista, un nu tās ķērcienos ieskanējās griezīgi dusmu toņi.

—   Tā nav vista, vistas neprot runāt, — nešaubīgi paziņoja Joršs.

—    Nē cip cip ņamma? — pārvaicāja Erbrova, vīlusies un gandrīz vai izmisusi.

—   Jūs gaužaties, jo esat ievainota vai slima? — līdzjūtīgi jautāja Joršs. — Jūsu raudas ir sirdi plosošas. Sakiet — ko es varētu darīt, lai sniegtu jums atvieglojumu…

—    Godātais kungs, — nešpetni atteica radījums, kura balss tagad bija zaudējusi žēlabaino pieskaņu, saglabājot tikai niknumu un griezīgumu, — manas dziesmas ir uzskatāmas par vienām no visizsmalcinātākajām skaņām, ko var dzirdēt zem šīs pasaules debesīm, pašās debesīs un visas pasaules dievu mājokļos.

—    Piedodiet, mēs negribējām jūs aizvainot, — nomurmināja Joršs.

—    Un kā jūs uzdrīkstaties iztraucēt manu mieru, uzrazdamies te kā nelūgti viesi, nelūgti un negribēti, rupji, prasti un neaudzināti. Es jūs uzņēmu ar savu dailīgo dziesmu, taču jūs atbildējāt ar aizvainojošu rupjību! Manai skaņajai balsij ir veltītas veselas poēmas! Ak vai, cik zemu ir kritusi pasaule! Cik drūma ir šī diena, cik skumja un sērīga, un man, nelaimīgam trimdiniekam, kas ieslodzīts šai mežonīgajā un neviesmīlīgajā krastā, nav pat spoguļa, tāpēc nevaru zināt, kā izskatās manas spalvas un vai tās vēl mirdz žilbā sudrabā! Ak, kāda nelaime, cik skumjš liktenis! Cik smagi manu prātu nomāc šīs bažas! Kur nu bažas, visīstākās šausmas! Kur nu šausmas, visīstākās šaušalas! Jo varbūt manas spalvas jau izkrīt, un es to neredzu! Nav man nekādas iespējas uzlūkot sevi un pārliecināties, par ko vērtusies mana daile…

Joršs klausījās apjucis un aizkustināts. Viņu atrastais putns, bez šaubām, bija fenikss — tātad nebija taisnība, ka pūķi esot tos visus iznīdējuši.

—   Tas ir fēnikss, — aizkustināts teica Joršs. — Sena un vērtīga būtne! Fenikss!

—    Ņamma! — spītīgi atkārtoja Erbrova.

Neviens nekad neko nesaprata.

Bija dienas, kad neko nesaprata pat viņas tētis!

Viņa negribēja teikt, ka šī ir slima vista, viņa gribēja teikt, ka šī ir vista, kas dara ļaunu.

Ne tā kā naida vīrs, kurš uzmeta savu skatienu glužijcā no tumsas un aukstuma novītu cilpu. •

Sī vista visu atņēma. Nolaupīja prieku, vēlēšanos smieties. Tā visu padarīja netīru.

Reiz mamma Erbrovai bija parādījusi briesmīgu radījumu, resnu tārpu, kas dzīvoja dīķos pie ūdenskrituma un ko sauca par dēli. Mamma teica, ka dēles mēģina piesūkties citiem pie miesas, bet piesūkušās izzīž visu, ko vien var.

Šis putns, ko tētis sauca par Fēniksu, bija tāda kā milzīga dēle, un tas neapstāsies, iekams nebūs iznīcinājis visu, kas nonācis tā acu priekšā. Un tagad briesmoņa acu priekšā bija viņa un tētis.

Visļaunākais bija tas, ka putns prata runāt.

Erbrova negribēja teikt, ka viņi šo putnu varētu apēst, — viņa teica, ka vista aprīs viņus. Ne jau viņu ķermeņus — visu to, kas bija iekšienē.

Ļaunā vista aprīs prieku.

Tā aprīs mīlestību.

Tā liks strīdēties un domāt sliktas domas. Un, pat visus sanaidojusi un piepildījusi sliktām domām, šī ļaunā vista nekļūs mazāk nīgra un mazāk nelaimīga.

Vienīgais glābiņš bija steigties projām. Atstāt vistu tepat un bēgt projām, cik ātri vien iespējams.

Tā bija laba doma. Bēgt, glābties. Taču agrāk vai vēlāk šai milzu vistai uzdurtos kāds cits, un vista savu atradēju iznīcinātu — varbūt tāpēc tētis joprojām te kavējās un nesteidzās projām.

Sestā nodaļa

Joršs nosprieda, ka mazulīte droši vien ir briesmīgi izsalkusi: viņš nemūžam nebūtu varējis iedomāties, ka Erbrova var būt tik nepieklājīga, lai neteiktu nežēlīga, ka spēj atklāti paust vēlēšanos apēst ar valodu apveltītu būtni, kaut arī tai piemīt vistas veidols.

—    Kungs, — viņš teica, — man trūkst vārdu. Biju pārliecināts, ka jūsu suga jau ir iznīkusi, un šīs domas man sagādāja vislielākos sirdēstus. Taču tagad ar prieku atklāju, ka esat dzīvs…

—   Nerunājiet tādas ģeķības, neldzīgais jaunekli. Otrpus bezgalīgajai jūrai mājo neskaitāmi lepni un spēcīgi fēniksi, tur to ir pulku pulkiem. Taisnība gan, plašā un dziļā okeāna šaipusē esmu palicis vienīgais, jo te ar mums cīnījās ļaunprātīgie pūķi. Dažus no mums tie pat aprija ar rozmarīnu.

—    Man likās, ar lauru lapām, — nomurmināja Joršs, bet, par laimi, viļņu šalkoņa aizsedza viņa teikto.

—   Cip cip ņamma? — ietiepīgi atkārtoja Erbrova.

—   Ko jautāja tas bērns? — aizkaitināti noprasīja Fēnikss, veltīdams Erbrovai nicinošu skatienu.

—    Viņa jautāja, vai jūs esat vista, — lakoniski atbildēja Joršs.

—    Kungs, kā jūs varat pieļaut tik barbariskas nipjības?!

—   Atvainojiet, godātais, un neņemiet ļaunā, taču man šie vārdi nešķiet nemaz tik aizvainojoši. Mana meita vēl ir pavisam maza, un tās prāts darbojas, izmantojot līdzības. Kad viņa sastop kādu jaunu jēdzienu vai priekšmetu, viņa to sasaista ar jau zināmajiem, līdzīgajiem. Viņa pazīst vistas, bet nepazīst jūs, tāpēc mēģina jūs iekļaut…

Fēnikss neļāva viņam pabeigt.

—    Vai es varētu uzzināt, jaunais un ne īpaši pieklājīgais kungs, — tas īgni un augstprātīgi vaicāja, — kādā vārdā pieņemts jūs uzrunāt?

—   Jorškrunskvarkljolnerstrinks, — atbildēja Joršs, atteikdamies no mēģinājuma jelko paskaidrot, un viegli palocījās. —Jūsu rīcībā, — viņš piebilda, gribēdams iepazīšanos noslēgt pietiekami bruņnieciski.

—    Ak tā? — novilka Fēnikss. — Tiešām? Ļoti interesanti. Tātad pēdējais un visvarenākais no elfu cilts. Vai jūsu vārds būtu uzskatāms par nejēdzīgu pārpratumu, kas jums ielikts, tikai tukši kavējot laiku, vai arī patiesi jau iepriekš bijis nolemts, ka jums jākļūst par pēdējo Savā ciltī un jābūt apveltītam ar lielākām spējām?

—    Mans vārds nav nejaušs.

—    Pēdējais, — nepielūdzami atkārtoja Fēnikss, kura balss skanēja arvien asāk un nicīgāk. — Droši vien ir ļoti apkaunqjoši būt pēdējam ciltī, kas nav spējusi novērst pat savu iznīcību. Nožēlojami un nepatīkami. Starp citu, ja jau jūs esat pēdējais, kā jums var būt meita? Jūs taču nebūsiet sajaucies ar… atvainojiet, es savā majestātiskajā diženumā un bezgalīgajā cēlumā negribu būt rupjš, tāpēc pat neuzdrošinos izrunāt šo nešķīsto vārdu… tomēr vai tikai neesat sajaucies ar cilvēkiem? Pat iedomājoties vien kaut ko tik pretīgu, man sažņaudzas visas iekšas…

—   Kungs, — atbildēja Joršs, cik vien spēdams pieklājīgi, — man bija tas gods izraudzīties par līgavu tik brīnišķīgu būtni, ka nav pat iedomājama iespēja atrast kādu labāku; šī pārliecība piepilda mani ar bezgalīgu prieku līdz pašiem manas būtnes dziļumiem, tā mani priecē ikkatru brīdi — pat šajos mifkļos, kurus esmu veltījis, lai iepazītu jūs un kurus noteikti neatcerēšos kā jaukākos savā mūžā. Vairs nekad neuzdrošinieties ne manā klātbūtnē, ne arī man nedzirdot izrādīt necieņu manai laulātajai draudzenei vai manai meitai. Bet, ja runājam par dažādu cilšu izdzīvošanu, kungs, man jāaizrāda, ka nezinu, kas notiek plašā un dziļā okeāna viņā pusē, taču — atvainojiet manu atklātību, — šeit fēniksu patiešām vairs nav īpaši daudz.

Tā nebija veiksmīga runa. Pēc šiem vārdiem Fēnikss ņēmās vaimanāt un ķērkt tik griezīgi un juceklīgi, ka salīdzinājumā ar šīm skaņām pat tā sauktā sveicinājuma dziesma, ko viņi bija dzirdējuši pirms brīža, šķita cēla un daiļskanīga.

Joršs bija apjucis. Ne jau pirmoreiz viņš atklāja būtiskas nesaskaņas starp īstenību un grāmatās rakstīto. It visur viņš bija lasījis par fēniksu zaigojošo skaistumu, par to gudrību, par brīnišķīgajām dziesmām, par spēcīgajiem spārniem. Erbrovs savā diženumā par fēniksiem gan bija izteicies kā par dumjām vistām — un tagad diemžēl vajadzēja atzīt, ka pūķa apraksts atbilst īstenībai. Reizēm Joršam šķita, ka grāmatās sarakstīta ne tikai visa patiesība, bet arī visi patiesības pretstati: kādā senā pergamentā viņš bija atradis ķēniņa Ardvina aprakstu (pastāvēja leģenda, ka šo manuskriptu rakstījusi paša sira Ardvina roka), un tur bija teikts, ka viņš bijis septiņas pēdas garš un drukns gluži kā orks; bet kādā citā izdomājumu grāmatā Joršs bija redzējis melnbalti svītrainus ēzeļus un arī smieklīgu dzeltenbrūni plankumainu govi ar kārnām kājām un neiedomājami garu kaklu.

—   Labi, mans kungs, atvainojiet, ka jūs tik nepatīkami iztraucējām. Mums bija liels gods ar jums iepazīties…

—   Cip cip ņamma, — drūmi nočukstēja Erbrova.

—    Bija ļoti patīkami ar jums iepazīties, — pacietīgi atkārtoja Joršs, uzmetis bargu skatienu meitai, — bet tagad mēs no jums atvadāmies, lai jūs vēl ilgāk neapgrūtinātu ar savu sabiedrību…

—    Kungs! — iesaucās Fēnikss. — Mani ir sastindzinājis pārliecīgs izbrīns, mani pārsteidz un sāpina jūsu neizprotamā izturēšanās, kurā nespēju saskatīt pat visniecīgāko pieklājības atblāzmu. Es nesaprotu, kā gan jūs, būdams tik pārsteidzoši rupjš un neiejūtīgs, uzdrošināties apgalvot, ka esat piederīgs elfu ciltij!

—   Kungs, — atbildēja Joršs, — man nav saprotams, kāpēc jūs mūsu aiziešanu uzskatāt par nepieklājību. Mums radās iespaids, ka esam jūs iztraucējuši, tāpēc nedomājam, ka jums vajadzēs apraudāt šķiršanos no mums…

—   Es nespēju noticēt, ka jūs esat gatavi iet prom, pamezdami mani šeit lepnā vientulībā, rūgtā ieslodzījumā, skumjā trimdā uz šīs dievu un cilvēku aizmirstās klints. Pamest mani par spīti manam godājamam vecumam…

—   Kungs, — vēlreiz pacietīgi atbildēja Joršs, — jūs likāt saprast, cik nepatīkams ir mūsu iebrukums, tāpēc mēs laupīsim sev iespēju vēl ilgāk tīksmināties par jūsu apspalvojumu un atgriezīsimies savā liedagā.

—   Kungs, kā gan jūs spējat būt tik ļauns, ka sagrozīti atkārtojat vārdus, kurus izrunāju brīdī, kad mani bija pārņēmušas lielas sāpes un izmisums, ko turklāt izraisījāt tieši jūs, — nepiekāpīgi iebilda Fēnikss, kura balss skanēja vēl skaudrāk nekā iepriekš.

—   Patiešām ļauns, — apstiprināja Joršs. — Neciešams un ļauns. Neuzdrošinos noliegt jūsu apgalvojumus. Nav šaubu, ka atbrīvošanās no mūsu klātbūtnes jūs iepriecinās, tāpēc mēs dodamies prom. Godātais kungs… — zemu paklanoties, atvadījās Joršs, paņēma rokās savu meitu un pagriezās uz promiešanu.

Prātā pazibēja ātras pārdomas par to, ka neviena ar dzīvību un spriestspēju apveltīta būtne nekad nedrīkst gozēties pārliecībā par nemainīgi drošām patiesībām. Pavadījis trīspadsmit gadu perējoša pūķa sabiedrībā, Joršs bija stingri pārliecināts, ka var sevi uzskatīt par īstu pacietības iemiesojumu. Tāpat viņš bija stingri pārliecināts, ka perējošs pūķis uzskatāms par nepārspējamu ļaundabīgas muļķības, žēlabaina nīgruma un nožēlojamas augstprātības iemiesojumu. Taču arī īsa pazīšanās ar Fēniksu bija pierādījusi, ka gan Joršs, gan pūķis šais jomās uzskatāmi tikai par diletantiem.

Atkal atskanēja putna griezīgais ķerkstiens.

—    Kungs, es nesaprotu, ko jūs vēlaties, —Joršs beidzot teica, baidīdamies, ka ir visu sapratis jau šīs sarunas pašā sākumā.

—    Kungs, — pikti atcirta Fēnikss, — piesaucu dievus par lieciniekiem tam, ka manas domas par jūsu prāta spējām nav necik augstas, tomēr pat jums vajadzētu saprast, ka nevēlos arī nākamos gadsimtus pavadīt uz šīs klints. Tāpēc esiet nu tik laipns un izgudrojiet kādu paņēmienu, lai mana mirdzošā, taču trauslā persona varētu pamest šo nepiemēroto mājvietu, neciešot nekādu kaitējumu.

—   Jūs gribat, lai ņemam jūs līdzi? Bet, kungs, šī brīnišķīgā sala ir jūsu mājas, jūsu pārvaldītā karaļvalsts! Es atsakos vest jūs projām no šīs jaukās vietas, kur jūsu mirdzošā, taču trauslā persona var mājot droši pasargāta un neaizvainota. Ņemot jūs līdzi, mēs jums uzspiestu savu netīkamo klātbūtni, nemaz nerunājot par pārējiem cilvēku cilts pārstāvjiem, ar kuriem kopā rit mūsu dzīve. Ticiet man, tie ir vēl negantāki par mums, vēl nepieklājīgāki un īgnāki. Zinot, ka mēs abi — es un mana meita — salīdzinoši esam apveltīti ar vispieklājīgākajām manierēm, jūs varat iztēloties, kādi ir pārējie. Palieciet šeit. Mēs neesam jūsu sabiedrības cienīgi.

—   Nē cip cip ņamma, — izmisusi teica Erbrova. — Cip cip ņamma mums aua.

—    Ko tur murmina tas radījums, ko atļaušos nosaukt par bērnu?

Atkal aizritēja vairākas sekundes, iekams Joršs spēja atbildēt. Tikko bija sabrukusi vēl viena svēta pārliecība: visu mūžu viņš bija cieši ticējis, ka nekad negribēs nevienu iepļaukāt.

—    Mana brīnišķīgā meita tikko izteica vēlmi pazīšanos ar jums neturpināt. Tāpat viņa pauda bažas, ka jūsu sabiedrība varētu būt mums nevēlama vai pat kaitīga. Pirms jūs, kungs, atkal uzsākat skaļas gaudas un žēlabas, es gribu jums pavēstīt, ka pieklājību, kura patiesībā ir uzskatāma par maigāku melu formu, nevar gaidīt no bērna, kas vēl nav sasniedzis trīs gadu vecumu, bet Erbrova šai pasaulē nodzīvojusi tikai nepilnus divus gadus. Proti, mazs bērns vienmēr saka, ko domā. Tātad, —Joršs turpināja, — ja kaut kas no Erbrovas teiktā jums nešķiet īpaši patīkams, jums atliek tikai viena iespēja: mainīt savu izturēšanos tā, lai viņas viedoklis par jums uzlabotos.

—   Kungs, es piekrītu, ka tas ir tikai bērns, turklāt daļēji no cilvēku sugas, tātad nešaubīgi uzskatāms par visu nepilnību summu, un no šāda radījuma nav vērts gaidīt pat viselementārākās pieklājības izpausmes, tomēr, ja nekļūdos, allaž ir pastāvējuši ļoti iedarbīgi audzināšanas līdzekļi, kas visai īsā laikā ļauj gan bērniem, gan kucēniem iemācīt puslīdz paciešamu uzvedību un, galvenais, palīdz tiem saprast, ka nedrīkst vērt vaļā muti godājamu personu klātbūtnē.

Joršs cieši uzlūkoja Fēniksu: tikko bija sabirzusi putekļos arī pārliecība, ka viņš nemūžam nevienu negribēs nožņaugt, un reizē ar to bija izsīkusi arī viņa pacietība.

—   Kungs, — viņš ierunājās ledaini saltā balsī un pats izbrīnījās, cik neierasti tā skan, — vairs nekad neuzdrošinieties man dzirdot vai…

Viņu pārtrauca dzirdi plosošas vaimanas, kurās skanēja tik skaudrs izmisums un bailes, ka Erbrova aizspieda ausis. Tās pat vairs nebija griezīgas raudas un žēlabaini ķerkstieni — tā skanēja mokoša vientulība un bezgalīgas skumjas, ko jūt tas, kurš uz mūžiem pamests bez atbalsta un mierinājuma.

—   Kungs! Esiet žēlsirdīgs! Esiet sava vārda cienīgs! Ņemiet manu niecīgo personu līdzi uz sauszemi. Esiet savas cilts cienīgs. Esiet līdzjūtīgs. Kā gan jūs varat pamest mani šeit vienu ar tik smagu gadu nastu? Mani, ko nospiež sāpīgas atmiņas un senas jūtas pret tiem, kurus jau pirms veselas mūžības saēdis laiks un aprijusi pekle?

Nu skanēja maigas un skumjas raudas, kas pildīja sirdi ar maigumu. Joršu atkal pārņēma aizkustinājums.

Sāpes, kas skanēja šais raudās, viņu paralizēja.

Lai arī cik neciešamas dabas būdams, Fēnikss tomēr bija dzīva un senatnīga būtne, bet viņš grasījās to pamest uz tuksnesīgas salas.

Apjēgsme, ka viņš, kaut arī tikai domās, pieļāvis tik nežēlīgu iespēju, viņu ievainoja, satrieca. Joršs jautāja sev, ko gan domātu tēvs un māte, ja uzzinātu par viņa cietsirdību, un pirmo reizi mūžā viņu pārņēma kauns, pirmo reizi mūžā viņš priecājās, ka vecāki viņu neredz.

Joršs padevās: viņš steidzās Fēniksu mierināt. Apsolīja, ka paņems to līdzi uz piekrasti. Un putna žēlabas, lai arī palēnānj, tomēr norima. Erbrova klusi turēja rokās savu lelli un izskatījās gaužām nelaimīga.

Nesdams rokās meitu, Joršs kāpa lejā no pakalna. Viņš pakutināja Erbrovai pēdas, un drīz meitene vairs neturēja galvu piespiestu viņa pleca bedrītei, bet atkal smējās.

Fēniksa vārgās vaimanas izdzisa tālumā.

—   Nē cip cip ņamma mums. Aua mums, — nepiekāpās Erbrova.

Viņas valoda vēl bija nepilnīga, taču loģika nevainojama. Viņasprāt

Fēnikss bija ļauna būtne un vispareizāk būtu to atstāt turpat alā.

—    Es nespēju viņu te pamest. Mums viņš jāņem līdzi.

—    Nē, — stingri ūn pārliecināti teica meitene. — Cip cip ņamma mums aua. Nē cip cip ņamma mūs.

—    Fēnikss ir neciešama būtne, to es nevaru noliegt, bet redzi, viņš ir ļoti sens, tikpat sens kā pūķi, un tāpēc… nenovēršami neciešams un arī ļoti vērtīgs. Ilgus laikus pasaulē valdīja pūķi, fēniksi un hipogrifi, tas bija tais laikos, kad dievi vēl nebija atvēlējuši runas spējas vienīgi būtnēm ar cilvēciskiem vaibstiem. Un senajiem radījumiem ir grūti saprast nežēlīgo patiesību, ka no viņu kādreizējā diženuma atlikusi vien augstprātība. Fēnikss ir vērtīgs, jo tas ir ļoti vecs, un tātad glabā aizvēsturiskās pasaules atmiņas. Un vēl svarīgāk ir tas, ka šis putns spēj just sāpes. Viņa klātbūtne ir mokoša, protams, bet… kā lai to pasaka?… fēniksi spēj just ciešanas. Viņš ir nelaimīgs, un mēs… mēs esam atbildīgi par pasaules ciešanām, tātad arī par Fēniksu, lai arī cik negants tas būtu, saproti?

Erbrova nopūtās. Viņa pamāja, bet tad papurināja galvu un nopūtās vēlreiz.

—    Mamma aua, — viņa piebilda.

—   Baidos, ka tev ir taisnība. Mamma nebūs priecīga. Vismaz tad, kad Fēnikss atvērs muti, tas ir, knābi, viņa nepriecāsies. Zinu, ka iekūlos lielā ķezā, bet citādi rīkoties nevaru.

—    Ezā?

—   Ķezā? Ķeza ir tāds nepatīkams stāvoklis — nepatīkams brīdis un nepatīkamas izjūtas. Un, ja kāds pats sev visas šīs nepatikšanas sagādā, tad saka, ka viijš ir iekūlies ķezā. Saproti, tas ir tāds tēlains izteiciens.

Meitene pamāja.

Viņas acis bija gaiši zilas tāpat kā Joršam, bet citādi viņa it visā līdzinājās mātei. Arī vaibsti bija mantoti no mātes: maigi, bet vienlaikus spēcīgi, noteikti un, varētu pat teikt, lepni. Varētu arī teikt: karaliski.

Ikreiz, kad šo astoņu gadu laikā viņi bija sadūrušies ar briesmām, nemaz nerunājot par izmisīgo bēgšanu no Daligaras grāfistes, Joršu vienmēr bija pārsteigušas Rites spējas zibenīgi pieņemt lēmumus un rīkoties. Piemēram, tai reizē, kad klintainei uzbruka virpuļviesulis, bet Joršs bija aizkavējies jūrā, izlikdams anšoviem tīklus, tieši Rite visus bija nekavējoties sapulcinājusi alās un likusi tās aizsprostot ar akmeņiem, iekams smiltis sāka griezties neprātīgā vēja virpuļos. Un toreiz, kad vētras un negaisi plosījās mēnešiem ilgi un nebija ne gliemeņu, ne krabju, ne zivju, jo jūrai neviens nevarēja pat tuvoties, un sākās bads, tieši Rite uzmundrināja tos, kuri zaudēja drosmi, un tieši viņa ņēmās gatavot visu, ko vien varēja notvert un atrast: gārņus, vardes, skudras, pīniju riekstus un daudz ko citu, bet vislielākais gardums, kas visiem palīdzēja sagaidīt pavasari un pēc kura īpaši kāri bija bērni, izrādījās medū karamelizēti prusaki un citas vaboles.

Joršu nekad nebija pametušas domas par seno pareģojumu, kurā viņš bija pieminēts. Viņš reizēm prātoja, vai tikai Rite patiesi nav Ardvina mantiniece, meitene ar rīta gaismu vārdā, tā, kura jau pirms gadsimtiem nolemta viņam, pēdējam un visvarenākajam no elfiem. Varbūt pastāv kāda Joršam nezināma valoda, kurā ar Rites vārdu apzīmē austošu gaismu, vai varbūt viņas vārds bija vienīgais, ko ķēniņš Ardvins nebija spējis pareizi saskatīt cauri laiku miglai.

Joršs nolēma nokāpt pa rietumu nogāzi. Turpat netālu vīdēja Govs un Vērša salas, bet aiz tām — tikai apvārsnis. Vāceles rietumu pusē nebija nolaidena liedaga, te bija līcis, kura ūdeņi bija pietiekami dziļi, lai arī liels kuģis te varētu droši iepeldēt, nebaidoties no smilšu sērēm. Līča krastus lielākoties veidoja smailas un stāvas klintis, kas slējās tieši no ūdens gluži kā torņi, bet vietām šie torņi ieslēpa mazākus līcīšus, kas bija pilnum pilni ar visdažādāko jūras sanesto drazu. Te bija čiekuri, aļģes, nogludināti kokgabali, vairāki delfīnu skeleti un milzonīga vaļa atliekas, kura muguras skriemeļi bija tik lieli, ka noderētu par sēdekli pieaugušam vīram. Te bija arī neskaitāmu kuģu katastrofu paliekas. Joršs atcerējās grāmatās lasījis, ka agrākos laikos piekrastē kūsājusi dzīve: jūru šurpu turpu vagojuši precēm piekrauti kuģi, bet saulē mirdzējuši sāls baseini, ar kuros iegūto balto, vērtīgo vielu apgādāta visa cilvēku pasaule. Tajos tālajos tirdzniecības un rosības laikos Vāceles sala, kam bija brīnišķīga dabas veidota osta, taču visapkārt traucās ātras straumes un slējās nodevīgi rifi, droši vien bieži kļuva par nāvējošiem slazdiem. Mazākajos līčos joprojām rēgojās visdažādāko izmēru baļķi, dēļi un mastu atlūzas, vietām pat bija saredzamas buru skrandas — tās jau sen bija zaudējušas sākotnēji balto krāsu, un to pavedieni bija satrunējuši tik ļoti, ka audekls bija kļuvis plānāks un vārīgāks par zirnekļtīklu. Joršs uzlūkoja šīs skumjās atliekas un, lai arī bija aizritējušas jau daudzas paaudzes, sajuta noslīkušo ciešanas. īsu mirkli viņam pāri brāzās izmisums, kas sagrābj cilvēkus, kurus uzvarējuši viļņi, viņš dzirdēja, kā kliedz matroži, kuri zina, ka tūlīt būs jāmirst. Erbrova klusi iešņukstējās, un Joršs saprata, ka arī viņa meita jūt, ka aiz šīm koku atlūzām un buru driskām slēpjas ne viena vien pārtrūkusi dzīve un aprāvusies elpa. īsu brīdi šķita, ka saule ietinas pelēkā šķidrautā, bet viņi abi klusi stāvēja zem nāves atmiņu spārniem.

Joršs piekļāva sev ciešāk meitu, sajuta, cik viņa ir maza un silta, un šai apskāvienā izkusa gan viņa paša, gan Erbrovas sāpes. Nāves spārni aizvēdīja prom.

— Mēs viņus pieminējām, — viņš teica. — Bet tagad turpināsim dzīvot. Daudz svarīgāks par pašu nāvi ir tas, kā un kāpēc kāds nomirst un vai pēc tam viņa nāvi kāds atceras. Nāve, kas pienākusi jūrā, savā ziņā ir apzinātas izvēles sekas. Ja šie vīri būtu palikuši mājās un kopuši savus dārziņus vai arī rāmi zvejojuši piekrastes sardīnes, viņu dzīve būtu aizritējusi drošībā. Taču viņi gribēja izdibināt, kas atrodas aiz apvāršņa, jo viscēlākais cilvēku liktenis ir izziņas piedzīvojums. Mēs godājam viņu drosmi. Bet tagad paskatīsimies, vai te nevaram atrast ko noderīgu. Mums ir jāuztaisa plosts, lai viņa augstība Fēniksa kungs varētu droši aizgādāt līdz mūsu piekrastei savu spoži zaigojošo pēcpusi. Tikai nesaki viņam, ka es tā teicu.

—    Eusi?

—   Nu ja, pēcpusi. To daļu, uz kuras sēž.

Joršs sāka smieties. Smējās arī Erbrova, un, lai gan viņas smiekli skanēja mazliet nedroši, šķita, ka atkal ir iemirdzējusies saule.

Plosta būvēšana bija grūtāka, toties jautrāka, nekā bija domāts. Koku peldlīdzekļa izgatavošanai netrūka. Starp atlūzām viņi atrada arī viļņu sadragātas lādes gabalu ar lieliski saglabājušos zelta un sudraba slēdzeni. Joršs uzlika plaukstu uz mehānisma, un atskanēja klikšķis. Erbrova iesmējās. Ne mirkli neizlaizdama no rokām lelli, arī viņa uzlika plaukstiņu uz slēdzenes, un atkal noskanēja klikšķis — šoreiz atslēgas mehānismam aizcērtoties. Erbrova to vēlreiz atslēdza un aizslēdza.

—   Labi, — teica tēvs. — Prasme dabūt vaļā slēdzenes dzīvē var noderēt. Tagad klausies uzmanīgi, meitiņ. Es tev iemācīšu vēl kaut ko, bet to tu drīksti darīt tikai tad, ja blakus esmu es vai mamma. Tas ir bīstami un var pat tevi nogalināt, tomēr es gribu, lai tu to iemācies jau tagad.

Joršs nolaida roku uz sausa kokgabala, un tas tūdaļ aizdegās. Viņš ļāva liesmām kādu brīdi zalgot un tad ar rokas mājienu tās nodzēsa. Erbrova iesmējās un arī ar rokas kustību aizdedza liesmas.

—    Lieliski, manu mīļumiņ, bet esi uzmanīga. Uguns var iznīcināt. Tā silda mūsu naktis un gatavo mūsu ēdienu, taču tā var sagādāt arī vislielākās sāpes. Spējas parādās un ir noderīgas tikai tad, kad pār tām prot valdīt. Tā notiek ar elfiem un tātad arī ar…

Joršs apjucis aprāvās.

—   Es nezinu, kā tevi nosaukt, — viņš atzinās. — Nē, ja labi padomā, zinu gan. Es tevi saukšu par puselfu. Redzi, par pašiem vārdiem, kas ir tikai zilbju sakopojums, daudz svarīgāka ir jēga, ko mēs tiem piešķiram. Tas, ka tu esi puselfs, nozīmē, ka esi mantojusi elfu gudrību un cilvēku drosmi. Līdz šim puselfa vārds lietots tikai aizvainojošās lamās, bet tas liecina tikai par pasaules neprātu. Ja par aizvainojošu vārdu kļūtu ūdens, vai tad mums visiem vajadzētu nomirt slāpēs? Mans brīnišķīgais puselfiņ, mans mīļais, mazais puself, klausies uzmanīgi: nekad neaizdedzini uguni bez manas vai mammas atļaujas, nekad neaizdedzini to vējainā laikā, bet, kad liesmas izaug pārāk lielas, apdzēs tās. Tagad es tev parādīšu, kā tas darāms.

Septītā nodaļa

Lai varētu būtu pilnīgi drošs, ka meita visu teikto sapratusi, Joršs nolaida delnu un īsu brīdi turēja to virs liesmām. Ievaidējās. Tad atrāva roku no uguns: delnas virspuse bija piesārtusi un uz tās strauji sāka celties apaļa čūla. Nu ievaidējās Erbrova. Viņa nometa lelli zemē un piekļāva abas plaukstiņas pie apdeguma. Meitene aizvēra acis, piepūle bija tik liela, ka viņa sarauca pieri. Apdegums pazuda, un Joršs redzēja, ka āda atkal ir gluda un gaiša.

—    Kur tu to iemācījies? — viņš jautāja.

—   Eoa aua.

—   Tad, kad tu sasit ceļgalus un es tevi ārstēju?

Meitene pamāja.

Joršs paņēma viņu rokās un ilgi turēja apskautu. Meitai droši vien piemita lielākas spējas nekā viņam — katrā ziņā tās bija parādījušās daudz agrīnākā vecumā.

Elfu spējas un cilvēku drosme.

Joršs nodrebēja: Erbrovu varēja saukt ne tikai par puselfu, viņai piemērots bija vēl kāds vārds. Ragana. Puselfs bija tikai nicīgs lamuvārds, bet nosaukšana par raganu varēja nozīmēt nāvi arī tai, kura nemūžam neko ļaunu nav darījusi.

Viņš piekļāva savu meitu vēl ciešāk un zvērēja, ka vienmēr to sargās no visa un visiem.

Atbrīvojis Erbrovu no apskāviena, viņš atkal ķērās pie plosta gatavošanas. Uz tā varēs uzsēdināt Fēniksu un aizstumt līdz piekrastei, bet straumi viņš pieveiks ar savu locekļu un plaušu spēku.

Pēc daudziem neveiksmīgiem mēģinājumiem, kas beidzās ar lieliem šļakstiem un smiekliem, beidzot izdevās ar buru atliekām sasiet kopā trīs gludus baļķēnus, platu dēli un gabalu nolūzuša masta, tādējādi izveidojot pietiekami lielu klāju, uz kura uzsēdināt Fēniksu.

Putns, padzirdējis, ka vajadzēs kāpt uz plosta, sākumā ņēmās spiegt un ķērkt, bet pamazām tā ķērcieni pārvērtās griezīgās vaimanās un mokpilnos kunkstienos, kas nenoklusa visu ceļu, brīžam atgādinot pirmsnāves gārdzienus un žēlabainas gaudas. Erbrovai Joršs bija piekodinājis sekot viņam un plostam, turoties divpadsmit pēdu dziļumā, kur straume nebija tik spēcīga un viņš meiteni vēl varēja saskatīt. Šķita, būs drošāk, ja Erbrova peldēs zem ūdens, kur viņas elpošana pārveidojās, — ja viņa paliktu virs ūdens un elpotu kā parasti, peldot kā cilvēki vai sēžot uz plosta, viņas acis un deguns drīz vien būtu šļakatu pilni. Jaunajam elfam nācās peldēt pret straumi un sakopot visus spēkus, lai stumtu uz priekšu plostu. Fēnikss nedarīja neko, lai viņam palīdzētu, un Joršam noteikti būtu bijis daudz vieglāk, ja pusi spēku un elpas nevajadzētu iztērēt nemitīgā un mierinošā sarunā par sāļā ūdens kaitīgo iespaidu uz mirdzošajām spalvām. Pirmo reizi mūžā Joršam ūdenī bija grūti. Viņš beidzot saprata, ko bija domājusi Rite, kad žēlojās, ka sarijusies sāļo ūdeni. Izteiciens nebija gluži precīzs: patiesībā ūdens netika norīts, tas iekļuva plaušās, un sajūta bija nelāga.

Erbrova krastu sasniedza pirmā. Joršu pārņēma atvieglojums, redzot, ka viņas pēdiņas pieskaras stingram pamatam. Meitenei rokās bija nelielais langusts, — acīmredzot viņa bija pacentusies to sameklēt vēlreiz. Viņa skrēja pie mātes un uzvaroši iespieda tai rokās savu guvumu.

—    Ņamma? — viņa cerīgi jautāja.

—    Protams, tas ir kas līdzīgs krabim. Mēs to vakarā izcepsim uz oglēm. — Rite iesmējās, pacēla meiteni rokās un ilgi turēja apskautu, kā darīja vienmēr, kad bija noraizējusies. — Tu peldi zem ūdens tāpat kā tētis! — viņa noteica.

Joršs manīja saspīlējumu: mazulīte spēja peldēt zem ūdens — tur, kur māte nevarēja sekot un viņu pasargāt, taču šīm bažām piejaucās arī maigums un prieks, un vēl kādas jūtas. Beidzot Joršs atradas tām nosaukumu: aizkustinājums. Viņš nodomāja, ka par aizkustinājumu noteikti var saukt izjūtas, kas pārņem sievieti, kad tā pašas atvasē saskata augumu vai garu, kas iedzimis no tā, kuru viņa izraudzījusies par tēvu saviem bērniem. Elfu cilts nebija iznīdēta, tā nebija gājusi bojā. Elfu spējas bija iedzimušas būtnē ar noapaļotām ausīm, tumšiem matiem un nevaldāmu drosmi, kas tik raksturīga viņas mātei un visam cilvēku dzimumam.

—    Tu esi mana izredzētā, mana sieva, — viņš nočukstēja tik klusi, kas skaņa pazuda starp viļņiem.

Pēc tam viņš šos vārdus atkārtoja domās, un atkal laime bija tik spēcīga, ka to varēja sajust tikpat skaidri kā jūras sāls smaržu vai saules siltos pieskārienus ūdenī nosalušajai ādai. Beidzot viņš bija krastā, ārā no ūdens. Joršs izvilka smiltīs nelielo plostu, lai viņa augstība Fēnikss varētu droši kāpt sausumā, izvairoties no baismās iespējas, ka kaut visniecīgākais postošā jūras ūdens šļaksts varētu maitāt sudraboto spalvu nepārspējamo mirdzumu.

—   Cik brīnišķīga vista! — iesaucās Rite. — Vai tā ir vienīgā? Mēs tādas varētu audzēt. Olas droši vien šīm ir dūres lielumā!

—    Nē cip cip ņamma, — steidzās labot Erbrova.

—   Tā nav vist… — mēģināja pateikt Joršs, taču jau bija par vēlu.

Fēniksa kliedziens iztriecās cauri visai piekrastei kā asā duncī pārtapuša naida un aukstuma dūriens. Smilšu gliemeņu lasītāji nodrebēja un apstājās. Krabju ķērāji apjukuši pacēla skatienus no ūdens un pūlējās saprast, kas noticis. Pat Morons nobijās un lēkšoja prom no Muļķa Orka rifa. Tālumā, līča pretējā pusē, Erbrovas ganāmpulka zirgi saslējās pakaļkājās. No Arstridas ciema augšup uzvijās trīs dūmu grīstes: tas bija norunāts signāls — jautājums, vai vajadzīga palīdzība.

Steigdamies pie sava pavarda, lai drīzāk nomierinātu arstridiešus ar divām garākām dūmu grīstēm, kurām pa vidu gaisā uzlaižams mazs dūmu mākonītis, Joršs ar acs kaktiņu samanīja attālas spārnu vēdas: pat klinšainu ērgļi, savādie jūras ērgļi, kas mitinājās visaugstākajos klintsragos un ciešiem skatieniem atbildēja katram vērotājam, piepeši bija sākuši mest lokus daudz zemāk nekā parasti. Rite nolaida zemē Erbrovu, lai tā varētu skriet pie tēva, kamēr viņa pati tiks galā ar ķērcošo radījumu. Apbruņojušies ar varenu drosmi un visai pieticīga skata rungām, atsteidzās arī kaimiņi.

—   Ēuse ezā? — bēdīgi noprasīja Erbrova.

—Jā, bez šaubām, — atbildēja viņas tēvs. — Nu mēs ar pēcpusi esam iesēdušies pamatīgā ķezā, bet tādi izteicieni nav piemēroti mazai meitenei.

—    Sieviete! — iesēcās Fēnikss. — Kā tu uzdrošinies tik rupji uzrunāt mani!? Jo tev, sieviete, jāzina, ka es esmu Fēnikss. Es esmu pasaules gods, visa radītā lepnums un vainagojums. Esmu ne tikai viens no vissenākajām radībām, pēdējais, kas palicis šai nožēlojamajā pasaulē, kuru apdzīvo nicināmas būtnes, bet tev jāzina arī, ka no senajām radībām esmu visskaistākais un neviens nekad nav varējis sacensties ar mani dailē, jo spozmē esmu pārāks par pašu sauli. Kungs, — ķērcošais putns pievērsās Joršam, — vai šī būtu tā cilvēku dzimuma būtne, ar kuru esat saistījis savu jau tāpat apšaubāmo dzīvi?

Joršs ievilka elpu, lai stātos pretī tam, kas viņam allaž sagādāja neciešamas mokas: nepieklājībai. Viņš nevarēja pieļaut, ka kāds uzdrošinās izrādīt necieņu viņa sievai, tai, kura viņu pagodinājusi, izraudzīdamās par savu vīru. Taču elpu viņš vilka kādu mirkli par ilgu. Rites balss atskanēja rāma un nesatricināma:

—   Godātais, — tā teica Fēniksam, — man vēl nav īsti skaidrs, kas jūs tāds esat un, galvenais, kā esat uzdrošinājies uzrasties manas mājas priekšā, lai te nebalsī ķērkstētu, taču es jums iesaku manā klātbūtnē ievērot godbijīgu klusumu: tā kā jūsu līdzība ar apēdamu radījumu ir pārliecīga, nebūtu saprātīgi ilgāk pārbaudīt, cik tālu sniedzas manas niecīgās pacietības robežas.

Fēnikss apstulba un apklusa. Erbrova atvieglojumā uzelpoja, taču viņas atvieglojums nebija ilgs. Vieglas, sērīgas un maigas kā pirmais rudens lietus atskanēja Fēniksa raudas — tie vairs nebija pirmītējie neizturamie un griezīgie ķērcieni, šīs bija smalkas, taču sirdi caururbjošas skaņas, kas šķita uz visiem laikiem izpostām it visas cerības un iznīcinām domu, ka ciešanas iespējams remdēt.

—   Mana kundze, es jūs lūdzu, atņemiet man dzīvību, ja jums tā labpatīk, izrīkojieties ar to pēc sava prāta, tikai nepārvērtiet manas senās miesas par ēdienu. Esmu pēdējais mūžvecā dzimtā,-kura aizsākās tikai īsu mirkli pēc pasaules radīšanas, un es negribētu, lai jūsu piesolītā necienīgā nāve apkauno visu manu godāto dzimumu.

Arī Joršs stāvēja kā pārakmeņojies. Pirmo reizi mūžā viņu pārņēma dusmas pret Riti, kura bija izraisījusi šīs neizmērojamās ciešanas, taču Joršs dusmas padzina. Šoreiz viņš pats nebija sērīgās Fēniksa dziesmas izraisītājs un spēja aptvert, cik netaisns ir putns. Taču viņš bija vienīgais, kuru žēlabainās raudas nepārliecināja, — vēl tikai Erbrova skatījās uz Fēniksu sašutusi, nikna un bez kripatiņas maiguma. Visi pārējie ciema iemītnieki sāka kurnēt pret Riti. Putna miteklī Vāceles salā Joršs bija pārāk aizņemts, cīnīdamies pats ar savu vainas ižjūtu un kaunu, tāpēc nebija to ievērojis, taču tagad nešaubījās: dziedāšanas laikā Fēniksa spalvu mirdzums pieņēmās spēkā. Šī radījuma koši zaigojošais izmisums bija sašķēlis ciemā valdījušo saskaņu. Daudzu balsis vērsās pret Riti, kura stāvēja klusa, vainīga un apjukusi.

—   Ļauna! — Tas bija visvairāk atkārtotais vārds.

' — Zemiska, — kāds uzdrošinājās piebilst.

—   Kad gribas ēst, vairs nesaprot, ko runā.

Joršs sakustējās, lai nostātos blakus sievai un aizstāvētu viņu, taču arī šoreiz viņš izrādījās pārāk lēns.

—    Labi, — noteica Rite, lepni pacēlusi galvu un ar šo kustību notraukusi no sejas gan nepaklausīgās matu cirtas, gan vainīgo izteiksmi. — Kungi, jūs mani pārliecinājāt. Es neesmu cienīga uzņemt šo radījumu, kam manā tuvumā draud briesmas pārvērsties par cepeti.

Pūlis sašutumā iemurdējās, bet Rite izlikās to nedzirdam.

—   Kurš vēlas šo putnu pieņemt savās mājās un izglābt?

Sākās īstas sacīkstes. Beigu beigās uzvarēja Kala un Kerens Askiols — pēdējais saudzīgi satvēra zaigojošo Fēniksu savās maiguma pilnajās rokās un devās prom, vēl uzmetis pēdējo nicīgo skatienu Ritei, kura atbildēja ar viszinīgu smaidu.

—   Esmu pārliecināta, ka jums tiks daudz prieka, — viņa noteica.

Joršs uzlūkoja Riti: viņai piemita apņēmība, drosme, gudrība, spēja ātri pieņemt lēmumus, bet arī zināma… godīgi sakot… nevar jau teikt, ka gluži bez iemesla, bet… tomēr zināma… šis vārds nebija patīkams, taču piemērotāku apzīmējumu bija grūti atrast… jā, Ritei piemita arī zināma nežēlība.

Jo vairāk Joršs par to domāja, jo ciešāka kļuva viņa pārliecība, ka Rite siram Ardvinam (kādu to aprakstīja leģendas un senās hronikas) ir līdzīga tik daudzējādā ziņā, ka to nevar uzskatīt par nejaušību.

Erbrova nopūtās, un šī atkal bija atvieglojuma nopūta.

—    Mamma ezā nē, — viņa teica.

—   Pareizi, — priecīgi atbildēja tēvs. — Mamma ķezā nekad nepaliek. Neilgi pirms rītausmas kāds klaudzināja pie viņu greizajām durvīm:

tas bija Kerens Askiols, kam rokās bija Fēnikss. Viens no nedaudzajiem Kaļas apģērba gabaliem bija izmantots, lai aizsietu putnam knābi. Kerens Askiols izskatījās ļoti apmulsis, bet Joršs izturējās saprotoši: svētas draudzības vārdā viņš pieņēma putnu atpakaļ. Kerens Askiols viņam zvērēja mūžīgu uzticību.

Astotā nodaļa

Rite vēlējās, kaut dievi pastāvētu, jo par to esamību nebija gluži pārliecināta, — kaut tie pastāvētu un kaut jel kāds no tiem būtu tik laipns, ka palīdzētu visam cilvēku dzimumam izkrist cauri zemei vai vismaz parūpētos, lai cauri zemei izkrīt viņa, jo skatīties acīs viņa nevienam vairs nespēja.

Viņas teiktais bija bezjēdzīgs, nežēlīgs un briesmīgs. Viņa bija pārskaitusies un izmisusi.

Viņa bija zaudējusi savaldību, lai gan savaldību zaudēt nedrīkstēja. Zaudējot savaldību, viņa mēdza pateikt visu ko tādu, ko pati pēc tam nožēloja. Viņa draudot bija solījusi par nāvi ļaunāku likteni radījumam, kurš bija apveltīts ar valodu un kura vienīgais pārkāpums bija Rites aizvainošana. Lietojot Jorša iecienīto vārdu, varētu teikt, ka nebija pieklājīgi noturēt Fēniksu par vistu: kaut arī līdzība bija ievērojama un nebija skaidrs, pēc kādām pazīmēm Rite būtu varējusi secināt, ka šī vistveidīgā radība ir vismaz divtūkstoš gadu veca un prot pusduci valodu, tātad par piecām vairāk nekā Rite. Turklāt tieši tai brīdī Riti bija pārņēmis aizkustinājums, atklājot, ka viņas meitai piemīt tās tēva spējas; viņa bija aizkustināta, laimīga un satraukta, bet arī… apmulsusi, nē, tas nebūtu īstais vārds… drīzāk atstumta… Viņa sajutās citāda, lūk. Viņi abi bija tik ideāli, tik apbrīnojami, tik līdzīgi, saulē mirdzoši un skaisti, bet viņa — tik smagnēji cilvēciska, vienmēr tik rupja un neaptēsta, reizēm pat barbariska. Ieraudzījusi Fēniksu, viņa uzreiz bija nospriedusi, ka tā ir vista, nemaz nepieļaujot citas iespējas. Un ne jau tikai tāpēc, ka viņa neko nezināja par senatnes radījumiem tāpat, kā neko nejēdza no senajām valodām un visa pārējā, sākot ar alķīmiju un beidzot ar zooloģiju, nemaz nerunājot par astronomiju un vēsturi, — viņa prata tikai lasīt un rakstīt, jo to Joršs viņai bija iemācījis. Viņa putnu bija nosaukusi par vistu, jo instinktīvi gribēja pievērst sarunu kaut kam ikdienišķam, piemēram, ēdiena gatavošanai vai vistu audzēšanai, vienkāršiem darbiem, kam nav nepieciešamas ārkārtējas spējas un pietiek ar viņas cilvēciskajām īpašībām. Fēniksa uzbrukums bija gluži kā naža asmens, kas ietriecās taisni dvēselē. Tas ievainoja viņas visvārīgāko vietu, vistumšāko ēnu: bailes, ka Joršs viņu varētu uzskatīt par zemākstāvošu radījumu. Vēl ļaunāk: putns izcēla virspusē viņas bailes, ka tā tas patiešām ir.

Ja Joršs vismaz uzreiz būtu steidzies viņu aizstāvēt, ja būtu nostājies pret Fēniksu, tad viņa būtu palikusi mierīga, spētu par visu pasmieties un vienaldzīgi paraustīt plecus.

Taču viņa bija noskaitusies un pieļāvusi vislielāko kļūdu: bija-izrādījusi savu nežēlību. Kaut arī Kala un Kerens Askiols jau pēc dažām stundām bija secinājuši, ka negantais radījums ir neizturams, un bija atdevuši to atpakaļ, tik un tā Rite bija vienīgā, kas bija draudējusi… to bija grūti pat atkārtot… viņa bija draudējusi putnu apēst. Fēnikss bija neciešams, protams, taču tas vien Ritei nedeva tiesības būt nepieklājīgai. Rite negribēja, lai viņas vīrs domātu, ka ir apprecējis tik rupju un ļaunu sievieti, kas ir spējīga draudēt ar valodu apveltītam radījumam.

Naktī, kad abi gulēja apskāvušies, Riti nenomāca nekādas šaubas, nemocīja nekādas bažas. Tikai pa dienu, kad Joršs bija tālāk no viņas un teju vai mirdzēja savā skaistumā, žilbināja ar spēku un veiklību, ar satriecošajām zināšanām par visu izzināmo, sākot ar zvaigžņu kustību un beidzot ar jūras iemītnieku vārdiem, — tikai tad šaubas atkal uzbruka. Viņu piepildīja nedrošība un reizē ar to atmiņā atgriezās Dragarnas balss, kas smējās un saukāja viņu par mēslu vaboli.

"Sīka, mella un ērcīga: kurš gan varētu būt tāds muļķis, lai precētu tevi — tādu mēslu vaboli? Ja vienīgi atsāksies Nebeidzamās lietavas, visas pārējās noslīks un pāri paliksi vienīgi tu, — tikai tad tev ir cerības…"

Dragarnas nemitīgi atkārtotajiem "nesmuka un prasta", mūžīgajiem "lempīga un arī drusku pamuļķe" nebūtu nekādas nozīmes, ja nebūtu sāpju. Rites vecāki bija pakārti. Viņu mājas bija nodedzinātas. Ciemu, kur Rite bija piedzimusi, bija nopostījuši kareivji. Viņa vairs nebija kādam mīļā meitiņa — viņa bija viena un izmisusi, un viņas vienīgā sabiedrība bija blusas un utis, kas mājoja sanēsātajā apmetnī, kas naktīs aizstāja segu, viņa bija pavisam viena, ēdiena vienmēr bija par maz, bet smaga darba vienmēr par daudz. Šis trulās sāpes viņā izaudzēja dīvainu, pašos sirds dziļumos apslēptu pārliecību, ka viņa nav nekā vērta, — pārliecību, kura pazuda tikai tais brīžos, kad uzbangoja lauvas drosme, jo vajadzēja par kaut ko vai kādu cīnīties. Ilgu laiku viņa nodzīvoja kā neviena bērns, un tikai tāpēc, ka viņa bija neviena bērns, viņu visu šo neizturami smago laiku spēja grauzt un indēt Dragarnas nicinājums, kaut arī šo sievieti viņa neturēja nekādā vērtē. Tāpat arī Fēnikss bija tikai muļķīgs un smieklīgs radījums, taču tā vārdi svilināja kā verdoša eļļa, jo sakustināja viņā seno, neatraisīto sāpju kamolu, atdzīvināja apslēpto pārliecību, ka viņa nav nekā vērta.

Varbūt ne gluži nekā vērta, tomēr ne jau tāda kā Joršs un arī ne tāda, kādai vajadzētu būt viņa izredzētajai līgavai.

Daligarā dažus mirkļus Rite bija redzējusi Austru, Valdītāja un Tiesneša meitu, un tās teju caurspīdīgais, smalkais, trauslais skaistums, kas šķita kā radīts, lai stātos līdzās Joršam, bija viņu sāpīgi satriecis. Arī Tiesneša meitas vārds saskanēja ar Ardvina pareģojumu. Ja nu Joršam liktenis bija lēmis saistīties ar to otru, bet viņa, Rite, bija tikai nelaimīgs strupceļš?

Pirmās divas dienas Erbrovas ciemā — to nevar noliegt — Fēnikss godbijīgi klusēja. No agra rīta līdz vēlam vakaram tas, augstprātīgi sabozies, tupēja liedagā un raudzījās uz apvārsni, ar nicinājumu un pat sašutumu noraidīdams piedāvāto ēdienu. Putns visiem lika saprast, ka neko nemēdz ēst, pārtiek no gaismas, gaisa un sāļa ūdens un tikai reizēm ieknābā kādu zāles stiebru vai sīku sēkliņu. Fēnikss neslēpa, ka par nosodāmu un nicināmu uzskata visu darbošanos, kas saistīta ar barības uzņemšanu.

Tuvējā Arstridas ciema iedzīvotāji cits pēc cita pameta savu zemesragu un nokāpa līdz liedagam, lai aplūkotu pārsteidzošo radījumu. Visi prašņāja, kad to varēšot apēst, un visi iesaucās "ak, patiešām?!", kad Rite skaidroja, ka radījums nav vista, bet Fēnikss, kurš pasaulē nodzīvojis jau divtūkstoš gadu un prot sešas valodas. Visi jūsmoja par brīnišķīgi mirdzošajām spalvām, visi teica, ka droši vien esot neizsakāmi patīkami, ja mājās ir tāds putns. Rite jautāja, vai kāds nevēlas šo brīnišķīgo putnu ņemt līdzi uz savām mājām, taču Arstridas iedzīvotāji tirgošanās un kaulēšanās mākslu bija apguvuši jau pirms Rites dzimšanas, un viens no šīs mākslas galvenajiem likumiem droši vien mudināja ar aizdomām izturēties pret visu, kas tiek piedāvāts par pliku velti, — tāpēc visi atteicās pieklājīgi, taču nelokāmi.

Kad bija aizritējušas pirmās dienas, Fēnikss apjēdza, ka Rite nemūžam neuzdrošināsies īstenot savus draudus. To sapratis, putns atsāka runāt. Ne jau ar Riti, ar Joršu.

Bija auksts un miglains rīts. Nosaluši un čokurā sarāvušies, Ritē un Joršs tupēja mājas priekšā un apsprieda nekādi neatrisināmo apģērba jautājumu.

Viņi bija puskaili kā mežoņi un raizējās par ciema bērniem, kuri tāpat staigāja apkārt pusapģērbti; tiesa gan, uzlūkojot bērneļus, kas skraidelēja un cīkstējās kā mazi vilcēni, nešķita, ka kailums tiem īpaši kaitētu.

Taču auduma trūka ne tikai apģērbam, tā trūka arī burām.

Viņi jau bija uzbūvējuši dažus plostus, ar kuriem varēja kuģot pa līci un zvejot anšovus ar rupjajiem, no salmiem nopītajiem tīkliem. Taču greizo un asimetrisko aim spēks nebija pietiekams, lai cīnītos ar straumēm, kas plūda starp salām pie ieejas līcī. Jo šaurāka bija eja starp salām, jo spēcīgāka bija straume. Bez kārtīgām burām viņiem nemūžam neizdosies ne mierīgi apkuģot salas, ne izbraukt atklātā jūrā un palūkoties aiz apvāršņa.

—   Es nevaru saprast, kungs, — ieninājās Fēnikss, izlikdamies nedzirdam, ka tieši šai brīdī Rite apcer, ka varētu mēģināt sastiprināt kopā nedaudzās, ligzdās salasītās spalvas, — es nevaru saprast, kas un kuri šai vietā tiek saukti Erbrova vai Erbrovas vārdā. Man radies iespaids, ka uz šo vārdu atsaucas pat jūsu bērns, lai gan vārds nešķiet piemērots meitenei.

Joršs paskaidroja, ka par Erbrovu sauca pēdējo pūķi, un, izdzirdot to pieminam, Fēnikss nodrebēja. Joršs atzina, ka uzskatot par nepieņemamu to, kā pūķi vajājuši fēniksus, tomēr tik un tā pret pēdējo no pūķiem viņš jūtot bezgalīgu mīlestību un pateicību.

Erbrova vārdā, pielāgojot tam sieviešu dzimtes galotni, bija nosaukta viņu meita un arī ciems, kur viņi dzīvo. Un dabiski, ka līci, kurā atrodas Erbrovas ciems, laika gaitā sāk dēvēt par Erbrova līci.

Fēnikss izskatījās apjucis.

—   Parasti, — viņš teica, — ir pieņemts vārdu izraudzīties, par paraugu ņemot kādu radījumu, kas ir līdzīgs pēc formas, rakstura vai krāsas. Tāpat visai būtisks man šķiet paradums meitenes saukt meiteņu vārdos, bet zēnus — zēniem piemērotos. Taču man jāaizrāda, ka jūsu bērns un minētais… kā lai pasaka… rāpulis…

—    Pēc formas, lieluma un krāsas meitene un pūķis ir pilnīgi atšķirīgi, — viņu pārtrauca Joršs, — taču godīgumā, uzticībā,dāsnumā, gudrībā un drosmē šīs abas būtnes, kas nes Erbrova vārdu, ir līdzīgas kāMivas dzidra ūdens lāses. Savukārt, ja runājam par sieviešu un vīriešu vārdiem, varu teikt, ka pilnīgi skaidri atceros — priekšpēdējais pūķis, kuru arī sauca Erbrovs, kad es to satiku, tikko bija izdējis olu un to perēja, tāpēc…

—   Cik nožēlojami — dēt un perēt… — noteica Fēnikss.

—    Vai būtu nepieklājīgi aizrādīt, ka arī vistas mēdz dēt un perēt olas? — noprasīja Rite, kuras pacietība atkal sāka izsīkt. Bija aizvainojoši klausīties, kā Fēnikss sarunājas tikai un vienīgi ar Joršu, it kā viņas te līdzās nemaz nebūtu. Taču putns arī šoreiz viņai neatbildēja, tikai uzmeta drīzāk nicīgu nekā augstprātīgu skatienu un turpināja paša sakāmo.

—   Manuprāt nav īpaši gudri vienā vārdā saukt pūķi, pareizāk, divus pūķus, ciemu, meiteni un jūras līci, jo tā taču nekad nevar saprast, par ko vai kuru ir runa, — Fēnikss teica. — Pie tik nejēdzīgas izvēles jūs nonācāt pēc ilgām pārdomām vai arī tas notika nejauši? Un es nemaz neizteikšos, cik atbaidoša man šķiet šāda pārmērīgas cieņas izrādīšana fēniksu iznīcinātājam.

—    Godātais, — saniknota iesaucās Rite, — pūķim, kurš nesa Erbrova vārdu, es būšu mūžīgi pateicīga. Ja viņš nebūtu upurējies, mēs visi vairs nebūtu starp dzīvajiem; pūķa tēls divus gadus mierināja mani vissāpīgākajā vientulībā, un es rūgti apraudāju viņa nāvi. Taču es nemūžam nebūtu domājusi, ka pēc viņa klātbūtnes kādreiz ilgošos vēl stiprāk nekā visu šo laiku. Jāsaka, kopš jūs, godātais, izkāpāt šajā piekrastē, manas ilgas pēc pūķa pieaug ar katru stundu. Un es atļaušos jums arī atgādināt, ka ne es, ne mana meita nepiederam pie elfu cilts. Mums nesagādātu nekādas grūtības apēst jebkuru būtni, ko ērti var izcept uz uguns, un jūs noteikti esat ērti izcepams.

Fēnikss nezaudēja savaldību.

—   Kundze, — tas atbildēja ledainā balsī, — es neatmetu iespēju, ka vienatnē jūs spētu īstenot savus atbaidošos plānus, taču esmu pārliecināts, ka jūsu vīrs neko tamlīdzīgu nepieļautu.

Ritei aizcirtās elpa. Tā bija pilnīga patiesība. Nē, tās bija pilnīgas blēņas: arī vienatnē viņa nemūžam pat domās neuzdrošinātos nogalināt un apēst saprātīgu, runājošu būtni. Fēniksa vārdi uzsvēra atšķirību, kas vienmēr pastāvējusi un pastāvēs starp Riti un Joršu, pareizāk, šie vārdi padarīja to vēl dziļāku, bezdibenīgi dziļu. Turklāt šos vārdus bija izprovocējusi viņa pati — viņa pati bija panākusi, lai Fēnikss to pasaka.

Vēl rāmāk nekā Fēnikss uz notiekošo reaģēja Joršs.

— Kungs, — viņš mierīgi atbildēja putnam, — jūsu teiktais atbilst patiesībai. Runājot mana sieva lietoja hiperbolu, retorisku figūru, kas izpaužas kā tēlains un iespaidīgs pārspīlējums. Mana sieva jūs nemūžam neēstu, taču es uzskatu par saprotamiem viņas draudus, jo jau iepriekš ir pierādīts, ka ar šo paņēmienu iespējams jūs apklusināt, un jums "būtu jāzina, ka jūsu runas ir netīkamas. Tā kā draudi jūs apēst ir kļuvuši lieki un neiedarbīgi, es piedraudēšu jums nopietnāk un ticamāk: ja jūs vēl kādu reizi uzdrīkstēsieties izrādīt necieņu manai ģimenei, es jūs uzsēdināšu uz tā paša plosta un nogādāšu atpakaļ Vāceles salā, kur varēsiet palikt līdz sava mūža galam, lai gan baidos, ka jūsu mūžs ir bezgalīgs, — katrā zix;iā tur jūs paliksiet līdz mana mūža galam, un esmu pārliecināts, ka tās dienas, ko aizvadīšu, pasargāts no jūsu sabiedrības, būs daudz patīkamākas.

Rites bažas pagaisa vienā mirklī. Viņa sev jautāja, kā gan vispār iedomājusies tik ļoti pārdzīvot šī muļķīgā radījuma muļķīgos izteikumus: tagad viss atkal šķita pavisam vienkāršs.

Fēnikss neklusēja, tas no jauna uzsāka maigi žēlīgās, izmisīgās raudas. Griezīgā pieskaņa bija nozudusi. Liegā un sērīgā balsī, spalvām mirdzot arvien košāk, putns piesauca savas mūžsenās skumjas, bezgalīgo vientulību, bezdibenīgo izmisumu, kādā aizrit dzīve, kurā gadsimtiem ilgi nepazib pat vissīkākā mierinājuma dzirksts. Arī šoreiz sapulcējās ciema ļaudis. Taču salīdzinājumā ar iepriekšējo reizi Rite saņēma mazāk pārmetumu par savu cieto dabu. Kala un Kerens Askiols neatnāca. Rūpes par Fēniksu tika atvēlētas Solāra ģimenei. Viņš gan nebija diez ko pārliecināts, kad piedāvājās ņemt putnu pie sevis, — katrā ziņā jau pēc īsa laiciņa viņš atgriezās kopā ar sievu un lūdzās, lai Joršs un Rite ņem atpakaļ to nešķīsto radījumu un piedod viņiem.

—   Fēniksa raudāšana izraisa lielu līdzjūtību, — sprieda Joršs, — bet droši vien klusās, maigās raudas viņu pašu ļoti nogurdina. Viņš nekad nespēj tā dziedāt ilgi. Pavisam drīz viņš atsāk ķērkt un visus apvainot, tāpēc neviens viņu paciest nevar. Turklāt pirmajā reizē klausītājus pārņem neizmērojamas skumjas un līdzcietība, bet ar katni reizi šis iespaids mazinās.

—   Viņš ir dumjš un ar visu neapmierināts radījums, bet baidos, ka tieši mums nāksies par viņu rūpēties, — atbildēja Rite; savā ziņā viņus abus pārējie uzskatīja par ciema vecākajiem. — Tagad, kad zinām, kādi ir Fēniksa ieroči, viņš taču mums nevarēs nodarīt neko ļaunu.

Saule pakāpās augstāk, migla izklīda, gaiss pamazām iesila. Saltajam rītam sekoja dzidra un rāma diena. Liedagu bija pārplūdinājusi gaismS. Vieglas brīzes nesti, debesīs plivinājās sīki mākonīši. Tālu aiz mākoņiem mēness ceturksnis ietiepīgi spīdināja savu niecīgo gaišumu arī dienas laikā. Kaijas laidelējās lēni un slinki, un to klaigas pildīja gaisu.

Pēcpusdienā starp bēguma atsegtajiem rifiem netālu no krasta Joršam un Ritei izdevās novērt milzīgu krabi ar garām spīlēm. Tas patiešām bija neredzēti liels milzenis. Rite aiznesa to mājās un sāka tīrīt: notvert medījumu un pārvērst to par ēdienu bija patīkami. Gandrīz nekas cits Riti tā neiepriecināja kā skats, kad viņas bērns iekodās kārtīgā kumosā.

Rite pazina izsalkumu, pazina īstu badu. Izsalkums bija viena no galvenajām sastāvdaļām tai dzīvei, kas bija ritējusi Bāreņu namā. Badu pazina arī Joršs, kurš agri bija kļuvis par bāreni, — badu viņam bija nācies ciest gan pirms, gan pēc izbēgšanas no Elfiem Paredzētas Vietas. Bet viņu meita nekad neuzzinās, kas ir bads, pat ja viņai un Joršam, gādājot ēdienu, vajadzēs cīnīties ar pekles dēmoniem. Gan viņa pati, gan Joršs bija sevišķi veikli mednieki. Joršs spēja sajust medījuma domas un izjūtas un pēc tām noteikt tā atrašanās vietu. Joršam nogalināšana sagādāja lielas mokas, taču, lai Erbrova būtu paēdusi, viņš bija gatavs uz visu — arī iet cauri peklei vai ietriekt bultu merlanga sānos. Bet Rite, tāpat kā viņas tēvs, jau īsu mirkli iepriekš nojauta, uz kuru pusi medījums bēgs. Pagāja visai ilgs laiks, iekams viņa apjēdza, ka tās ir īpašas spējas, ar kurām citi nav apveltīti.

Vēl Ritei ļoti patika tas, ka Joršs bija pasācis ēst tāpat kā viņi, proti, viņš bija pārvarējis elfiem raksturīgo riebumu pret katru barību, kas iepriekš spējusi just un domāt. Sākumā viņš bija nogaršojis tikai pa kripatiņai, bet tagad ēda gandrīz tāpat kā pārējie — un ne jau izsalkuma dēļ. Joršs tā ēda, jo tā gribēja. Viņš gribēja būt tāds pats kā viņas.

Kā vina un Erbrova. >

Joršs bija sācis viņu abu kāzu dienā, kad apēda pusi jūras šķīvīša. Kopš bija piedzimusi Erbrova, viņš šādu barību ēda bieži, ikreiz tik nevaldāmi un komiski izrādīdams prieku un sajūsmu, ka mazulīte smējās kā kutināta un, taisnību sakot, jāsmejas bija arī Ritei. Ar laiku Joršs no mazajiem jūras šķīvīšiem bija pārgājis pie mīdijām, pie krabjiem, tad pie astoņkājiem un visbeidzot arī pie zivīm.

Kamēr Rite strādāja, tuklas milzu vistas gāzelīgajā gaitā viņai tuvojās Fēnikss, garajam kaklam un gaišajām spalvām žilbinoši mirdzot saulē.

. Diena bija tik jauka, un Rite nosprieda, ka to nespēs sabojāt un padarīt skumju pat šis dumjais, augstprātīgais putns. No rīta Jorša teiktie vārdi bija snieguši viņai pārliecību, ka vairs nekad nekas viņai neliks mocīties šaubās ne par sevi, ne par savu vīru.

—   Atļaujiet, kundze! — ierunājās Fēnikss, notupies uz jūrmalas priedes stumbra, ko spēcīgie vēji bija locījuši tik stipri, ka nu tas auga guleniski paralēli smiltīm. — Vai es varētu ar jums patērzēt?

—  Jums tas sagādātu prieku, — līksmi atteica Rite, — bet man labāk patīk strādāt vienatnē.

Putns atkal uzsāka savu smeldzīgo, kluso dziesmu, un Rite viņu pārtrauca:

—   Labi, labi, palieciet! — Viņa nevēlējās, lai te atkal saskrietu visi cieminieki un ņemtos mierināt nabaga putnu, bet kāds, gribēdams nelaimīgo mierināt, stieptu to projām, lai pēc neilga laiciņa pazemots nestu atpakaļ. — Palieciet un, ja gribat, varat arī runāt. Apsolu, ka šodien es jūs uzklausīšu un nezaudēšu pacietību.

—   Jūs apsolāt? — noprasīja Fēnikss.

—    Apsolu, — apstiprināja Rite.

Aiz Fēniksa ņirbēja jūra. Krastā Joršs un Kerens Askiols no doņiem pina murdu astoņkāju zvejai. Mazliet attālāk Kaijala Ara ar Kīku rokās un citu cieminieku bērnu bariņu apkārt lasīja smilšu gliemenītes. Kīks bija jauks puisēns, stiprs un smaidīgs, piedzimis dažas dienas vēlāk par Erbrovu.

—   Es tikai gribēju būt drošs, — turpināja Fēnikss, — jo man jau ir gadījies pārliecināties, kā jūsu raksturs pamudina uz spējiem un nevaldāmiem niknuma izvirdumiem.

Rite krampjaini norija siekalas: uzmācās šaubas, vai tikai viņa nav pārvērtējusi savu mieru un savaldību, un, iespējams, arīpriecīgā oma nemaz nebija tik izturīga, lai šīs vistas sabiedrībā nepagaistu, — taču nu vairs neko nevarēja labot.

—    Es gribēju aprunāties par jūsu vīru, — pavēstīja Fēnikss.

—    Es jūs klausos.

—   Redzat, kundze, elfu cilts vienmēr ir izcēlusies ar žilbinošu daiļumu, un jūsu laulātais draugs ir ne tikai pēdējais un visvarenākais, bet arī apveltīts ar visgraciozāko augumu un skaistākajiem sejas vaibstiem, kādus man jebkad gadījies redzēt, un ticiet man, ka elfus savā mūžā esmu saticis lielā skaitā. ,

—   Jā, — piekrita Rite.

Viņa nekad nebija redzējusi citus elfus, taču Jorša skaistums patiešām pārspēja visu, ko viņa spēja iztēloties.

Rite palūkojās uz tālumā redzamo Joršu. Viņa matos bija sapinušies saules stari.

Fēnikss turpināja:

—   Es joprojām nebeidzu sev uzdot jautājumu, kā gan tas varējis gadīties, ka viņš ir sajaucies, nu, saprotiet, es domāju, apprecējies, ar jums. — To teicis, Fēnikss nopūtās. Rite sastinga un pārtrauca darbu. — Droši vien vientulība sagādā baismīgas mokas, un, ja ir zaudēta iespēja atrast kaut ko labāku un piemērotāku… Kad es jūsu vīram jautāju, kāpēc gan viņš savas asinis sajaucis ar jūsējām, viņš atbildēja, ka patiešām neesot bijis iespējams atrast nevienu labāku… Viņš man arī apliecināja, ka gan viņš, gan viņa meita esot nesalīdzināmi labāki par visiem citiem piekrastes iemītniekiem.

Rite strauji nolaida skatienu un atkal ņēmās tīrīt krabi. Viņas seja palika ēnā, un šo mirkli viņa gribēja izmantot, lai atgūtu mieru. Ar asa oļa sitieniem viņa bija pāršķēlusi krabja čaulu un tagad iztukšoja tās saturu, ar pirkstiem izurķēdama ikkatru iedobumu, lai zudībā neietu pat vissīkākā ēdamas vielas kripatiņa. Viņas delnas bija aplipušas ar to, kas vēl nesen bijis dzīva krabja miesa, — tā rumpja un galvas saturs, jēls un sārts, pilēja viņai no pirkstiem un notraipīja arī apakšdelmus. Bariņš uzmācīgu lapseņu sāka riņķot visapkārt, tracinot Riti ar savu dīkšanu. Fēniksa skatienā parādījās neslēpts derdzīgums.

Viena no lapsenēm iedzēla Ritei, viņa zibenīgi atvēzējās, sita un nospieda vismaz divus no neciešamajiem kukaiņiem. To niecīgās iekšas izsprāga uz plakanā akmens, kuru Rite izmantoja par darba galdu un kuru jau bija sarkani notraipījuši viņas roku pieskārieni. Fēnikss riebumā klusi iekliedzās un, šausmu pārņemts, novērsa skatienu. Lapsenes un odi, dunduri, mušas, blusas un utis nekož un nedzeļ nemirstīgajiem, tās nezīž nemirstīgo būtņu asinis. Joršam kukaiņi nekaitēja, un viņš pret tiem nekādu nepatiku neizjūta. Viņu laulības pašā sākumā Rite bija pieķērusi Joršu atdzīvinām odus, ko viņai ar lielām pūlēm beidzotbija izdevies nosist. Tikai pēc Erbrovas piedzimšanas, pavadījis augas naktis, mierinot un kušinot sakosto mazulīti, Joršs bija pārstājis glābt visus sīkos asinssūcējus. Rite atkal sajutās kā nožēlojama, netīra un nežēlīga būtne. Viņa priecājās, ka šai brīdī viņu neredz Joršs. Kopš abu pirmās tikšanās šī bija pirmā reize, kad viņa priecājās, ka Jorša nav līdzās.

—   Vai vēlaties manu palīdzību, kundze? — negaidīti jautāja Fēnikss.

—    Paldies, — atbildēja Rite, pūlēdamās ar elkoni notraukt no sasvīdušās sejas matu cirtas, jo rokas bija aplipušas ar krabja miesu.

Viņa nikni sapurināja galvu, lai aizdzītu pārējās lapsenes.

—   Jūs esat ļoti laipns, — viņa atkal ierunājās. — Kā tieši vēlaties man palīdzēt: tīrīsiet krabi vai dzīsiet projām lapsenes?

—    Kundze! — ieķērcās Fēnikss, un sašutums izdzēsa tikko skanējušās neierasti laipnās intonācijas. — Es esmu Fēnikss un nemūžam nepazemotos līdz tik derdzīgiem un necienīgiem darbiem, kādus esat radusi darīt jūs. Kas gan vēl varētu būt svešāks un nepieņemamāks manai cēlajai dabai kā lapseņu ķermeņu izšķaidīšana pret akmeņiem? Tas, ziniet, ir… kā lai saka… Tādas izdarības iznīcina ikkatru lepnumu, ikkatru cienīgumu, tās pat izdzēš atmiņas par visu cēlo. Ko tādu dara vienīgi cilvēki. Un tas ir viens no daudziem iemesliem, kāpēc elfi vienmēr tik ļoti ir nicinājuši cilvēku dzimumu. Zināt, vārdu puselfs radīja paši elfi savas visaugstākās varenības laikos, un ticiet man, ka šis vārds nekad netika lietots kā cildinošs kompliments. Labi, teikšu atklāti, ka tas bija ļoti smags apvainojums.

Rite smagi nopūtās.

—   Tad kā vēlaties man palīdzēt? — viņa jautāja.

—    Es varētu jums palīdzēt tikt galā ar jūsu matiem, kundze. Es vismaz varētu mēģināt, jo neesmu pārliecināts, ka ir iespējams uzlabot to izskatu. Ja es tik ļoti nebaidītos no jūsu viegli aizkaitināmā un vardarbīgā rakstura, es teiktu, ka tie ir kā asi sari, turklāt sprogoti. Un es domāju, kundze, varbūt, ja jūsu mati būtu mazliet… kā lai saka… mazliet mazāk… ne tik ļoti… nu… tad visā visumā… varbūt… jūsu izskats varētu uzlaboties… Ja ar matiem mazliet vairāk nosegtu pieri, tad tik daudz nevarētu redzēt jūsu seju… un arī tie tumšie loki ap jūsu acīm nebūtu tik uzkrītoši… tāpat arī jūsu deguna pārmērīgie apjomi… Un vēl es neesmu sapratis, kāda iemesla dēļ jūs matos turat iespraustas molusku čaulas un no stumbra atdalītas augu daļas.

—  Tie ir gliemežvāki. Un ziedi, — Rite izmocīja neskanīgā balsī. — Tie ir… tie ir rotājumi.

—    Beigtu dzīvnieku daļas kā rotājums? Kāpēc tad jūs neizmantojat arī ķirzaku astes, sikspārņu spārnus un zirgu kaulus, jo tieši tā ir paraduši izrotāties orki?

Rite ilgi klusēja, nodūrusi skatienu pār krabi.

—   Paldies, — viņa visbeidzot sausi noteica. — Nevajag palīdzēt. Mani mati ir labi tāpat.

—    Bet, kundze, — iebilda Fēnikss.

—    Nav vajadzīgs, — atbildēja Rite, un viņas balss skanēja arvien skarbāk.

Varēja dzirdēt, kā Kaijala Ara, lasot gliemenītes, kopā ar bērniem uzsākusi kādu dziesmiņu.

Joršs un Kerens Askiols, iebriduši ūdenī, izmēģināja jauno murdu; laikam kaut kas tomēr nebija īsti pareizi, jo loma nebija, un tagad viņi viens otru smiedamies apcēla un sadomāja visjokainākās apsūdzības.

Rite izmisīgi vēlējās būt kopā ar viņiem.

—    Es jau zināju, ka virsroku ņems jūsu iekaisīgā daba, — žēli ievaidējās Fēnikss. — Nevajadzēja ticēt jūsu solījumiem.

—   Es nebūt neesmu zaudējusi savaldību, — meloja Rite, visiem spēkiem pūlēdamās to atgūt. Viņa domāja par Jorša rokām, kas glāstot ievijas viņas matos, domāja par jorša smaidu brīžos, kad viņš noliecas pār viņu. Un nomierinājās.

Kad krabis bija iztīrīts, Rite iecēla ugunī plakanu akmeni un nolika uz tā trīs kaudzītēs sadalītu krabja mīkstumu: divas vienādi lielas — viņai pašai un allaž izsalkušajai Erbrovai, bet trešā, mazākā, bija paredzēta Joršam. Vēlāk viņa apceps arī pīniju riekstus, kas būs elfa maltītes galvenā sastāvdaļa.

—   Kāpēc jūs to sadalījāt trijās daļās, kundze? Elfi nekad neēd būtnes, kas ir domājušas un jutušas, viņi neēd tos, kas ir staigājuši, peldējuši, dējuši olas.

—    Bet mans vīrs to dara, kungs, — atbildēja Rite, atguvusi smaidu. — Viņš tik ļoti mīl mani un mūsu meitu, ka cenšas kļūt pēc iespējas līdzīgāks mums. — Viņu atkal bija piepildījis lepnums, aizdzenot visas šaubas, kas iespruka apziņas vistumšākajos nostūros, līdzīgi kā sikspārņi paslēpjas, ja kāds atver klēts durvis. Rite atkal uzlūkoja Joršu, viņa stāvu ņirbošajā ūdenī, un lepnums par savu mīlestību viņā uzbangoja tik augstu, ka viņa laimīgi iesmējās. Tad iecietīgi uzlūkoja Fēniksu. Pat šī dumjā un augstprātīgā radība viņai nesabojās šo dienu — nedz šo, nedz arī kādu citu, jo viņai netrūkst meitas mīlestības maiguma un vīra mīlestības spēka.

—    Zināt, godātais, — Rite jautri pavēstīja putnam, — kopš pēdējais un varenākais no ēlfiem kļuva par manu vīru, viņš ēd tāpat kā mēs, nožēlojamie cilvēki. Kaiju olas uz dižām pārdomām nav spējīgas, bet no tām izšķiļas dzīvi putni, tomēr olu kultenis ir viens no ēdieniem, ko Joršs pasācis ēst pēc mūsu kāzām, un es pat teiktu, ka tas ir viņa vismīļākais ēdiens. Zināt, pannas man nav, tāpēc kulteni es cepu zobena asmens iegropēs — tas ir senas elfu ķēniņu dzimtas zobens, bet izceptais kultenis sanāk tievs un garš; tad es to saritinu spirālē, kas atgādina gliemežnīcas iekšpusi, un šī forma ļoti patīk manam vīram, jo viņš apgalvo, ka tā simbolizējot arī bezgalību, un tā nu ar rozmarīnu un medu vai…

Vārdi sastinga viņai uz lūpām. Fēnikss blenza šausmās ieplestām acīm. Rite juta, ka piepeši aptrūkstas gaisa.

—    Jūs… jūs… esat uzdrošinājusies… zobenu ar efeju rakstu? To zobenu? Apgānīt tik atbaidošā veidā! Jūs… Kā jūs varējāt? Tai zobenā ietverta ikvienas elfu karalistes vēsture! Tajā glabājas viss to diženums!

Es skaidri atceros, ka šis zobens tika noglabāts drošā vietā, to ietrieca klinti, lai neviens un nekādi nevarētu to apgānīt. Kā gan iespējams, ka šis zobens nonācis jūsu rokās?

—   Joršs to izvilka… — izstostīja Rite.

—    Vai jūsu laulātais draugs zina, ka jūs viņa tautai diženuma simbolu izmantojat, lai ceptu olas?

Rite neizpratnē sev jautāja, kāpēc gan stāstījusi Fēniksam par zobenu. Viņa taču nebija uzdrošinājusies to atklāt pat Joršam, kurš, par laimi, nekad nebija interesējies, kā olas pārvēršas par ceptām kulteņa strēmelēm. Droši vien uz šo muļķīgo atklātību viņu bija pamudinājis prieks, kas viņu pārņēma, atceroties, cik ļoti viņu mīl vīrs un meita. Rite pūlējās izvairīties no tiešas atbildes.

—    Mans vīrs, — viņa teica, pasmaidīdama un cenzdamās panākt, lai balss skan klusi un mierīgi, — mans vīrs ēd cilvēku ēdienu, jo mīl mani un mūsu meitu…

—     Kundze! — viņu pārtrauca milzīgā vista. — Kādas nejēdzīgas muļķības jūs runājat! Ne jau lai nolaistos līdz jūsu nepiedienīgajam barbariskumam, jūsu laulātais draugs ir piesārņojis savu būtni ar ēdieniem, no kuriem ikvienam elfam vajadzētu riebumā novērsties. Vai tiešām jūs to nezināt? Es piesaucu dievus par lieciniekiem tam, cik zems ir mans viedoklis par jūsu izziņas spējām, tomēr pat jums. jau būtu vajadzējis būt nonākušai pie atjēgsmes, ka jūsu vīrs pats sevi nogalina, — bažīgā balsī nobeidza Fēnikss.

Rites smaids nodrebēja. Viņa sagrīļojās un, lai nepakristu, pieķērās pie guleniska priedes zara.

—    Pats sevi nogalina? — viņa apstulbusi atkārtoja.

—   Jā, pats sevi iedzen nāvē, — apstiprināja Fēnikss, rāmi un iecietīgi smaidot un izrādot nožēlas pilnu līdzjūtību pārsteidzoši neattapīgajai sievietei. — Jūsu un tās jūsu… teiksim, jūsu meitas dēļ pēdējais un visvarenākais no elfu cilts ir lēmis sevi nemirstības zaudēšanai. Kundze, elfu cilts ļaudis ir nemirstīgi. Ja neviens tos nenodur, nepakar vai nespīdzina līdz nāvei, kā tas bieži noticis pēdējos gadsimtos, ja neviens tos neiesloga bez ūdens un barības, ja sārtu uguns tos nesadedzina, kundze, tad visi, kas dzimuši elfu ciltī, ir lemti nemirstībai. Viņu augumiem ir lemts palikt vecuma, slimību un nāves neskartiem tāpat kā viņu garam. Nekas tiem nevar kaitēt, vienīgi mazotnē elfus, kas nav saņēmuši pietiekami daudz ēdiena, var piemeklēt saaukstēšanās. Elfu miesa vecumā nesabrūk — tas notiek vienīgi tad, ja milzu sāpes un ciešanas satriec elfa garu vai arī tad, ja tas saindē savu miesu, norīdams trūdēšanai pakļautu gaļu. Panākot, ka viņš jūs apprec, un dāvājot viņam meitu, kura ir… kā lai pasaka, cilvēciska, jūs savu vīru esat piespiedusi izvēlēties starp iespēju redzēt, ka viņa paša dzemdināti pēcteči nokāps Nāves valstībā, vai arī iznīcināt savu nemirstību, pazudinot ķermeni, lai varētu apsteigt savus bērnus un pasargāt sevi no ciešanām, ko sagādātu viņu nāve. Tagad arī viņam varēs uzmesties tulznas, viņš varēs apsaldēties vai dabūt lenteni. Tāpat kā cilvēkus arī viņu tagad varēs ķeot spitālība, bakas vai buboņu mēris. Arī viņa kāju lielos varēs atvērties nedzīstošas Vātis tāpat kā citiem mirstīgajiem. Viņš atklās, kas ir sviedri, un viņa paduses smirdēs. Viņa elpa varēs aprauties klepus dēļ vai noslīkt asinīs, ja viņa sirds zaudēs spēkus. Viņa zobos iemetīsies caurumi, un tie nodzeltēs, un tāpat bojāsies viņa kauli. Viņam izkritīs mati, un utis varēs uzbrukt viņa miesai, jo tās nedrīkst aizskart tikai nemirstīgo būtņu ādu. Viņa augums no vecuma sarausies un sakumps, bet viņa gars sačervelēsies, kā parasti notiek ar veciem vīriem, ko moka gan sāpes muguras skriemeļos, gan dedzinošas grēmas vēderā, kas piemetas visiem, kam vairs nav zobu, ar ko sakošļāt barību. Varbūt vecumdienās viņa miesu pārņems drebelīga trīce. Varbūt grīļīgs taps arī viņa prāts un viņš aizmirsīs visu, izņemot paša vārdu, bet varbūt nozaudēs arī to. Viņa sirds apstāsies. Tārpi viņa kapā aprīs visu, ko laiks būs pietaupījis to maltītei. Vai esat ievērojusi, ka viņam ap acīm jau parādījušās sīkas krunciņas? Un arī viņa āda vairs nemirdz tik starojoši gaiša kā īstiem elfiem, vai esat to pamanījusi?

—   Tas ir iedegums, no saules, — aizlūzušā balsī iebilda Rite.

—    Kundze, nemirstīgo būtņu āda vienmēr paliek nemainīga. Tikai kad sācies sabrukums, tā pamazām sagrumbojas un satumst, uzsākot ceļu pretī trūdēšanai un tārpiem.

Ritei vajadzēja pieturēties, lai nepakristu. Uz mirkli acu priekšā viss satumsa melns. Viss pazuda, un palika vienīgi žņaudzošs nelabums un vēlēšanās raudāt. Kad redze atgriezās, viņa ieraudzīja, cik līksmi sprēgā no sausām niedrēm un čiekuriem sakurtā uguns, bet uz plakana akmens cepinās krabis, sadalīts trijās daļās, no kurām viena — mazākā — bija inde Joršam.

Neskanīgi iekliegdamās, viņa pielēca kājās un spēra pa akmeni, iegāžot to liesmās un smiltīs. Akmens apdedzināja viņai potīti, bet gaisā uzsprāgusi ogle trāpīja rokai, uz kuras tūdaļ izveidojās sarkana vāts. Rite nodzēsa ugunskura liesmas, apberot tās ar smiltīm, un beidzot nokrita ceļos, izvēmās un sāka raudāt.

Sarāvusies čokurā, saķērusi galvu rokās, viņa gulēja zemē un raustījās izmisīgās elsās, līdz sajuta apvijamies mazas rociņas un saklausīja savas meitas raudāšanu. Erbrova, izmisusi un nobijusies, bija piesteigusies, lai viņu mierinātu. Mēnešiem ilgi viņa nebija dzirdējusi Erbrovu raudam. Pēdējo reizi mazā bija raudājusi ziemā, kad bija paslīdējusi uz ledus, kas bija izveidojies dīķa malā. Taču toreiz asaras lija drīzāk nepatīkamā pārsteiguma dēļ un tikai īsu brīdi, jo Joršs vienā mirklī prata noņemt visu kritienu sāpes.

Bet tagad te raudāja izmisis bērns, kurš ieraudzījis, cik izmisīgi raud paša māte. Rite centās nomierināties, apskāva savu meitu un palūkojās, kas atlicis no lielā krabja: viņa tikko bija aizspērusi projām sava bērna vakariņas.

Rīdama asaras, viņa starp smiltīm un vēl gailošām oglēm uzlasīja krabja gaļas gabalus un devās tos noskalot jūras ūdenī, izmezdama lielu līkumu, lai izvairītos no Jorša, Kerena Askiola, Kaijalas Aras un visiem pārējiem, kas krastmalā zvejoja, medīja un smējās.

Visu šo ilgo ceļu Erbrova neatkāpās no viņas ne soli un nebeidza klusi, baiļpilni činkstēt. Rite atkal iekūra uguni un uzlika cepties to, kas bija atlicis no krabja. Šoreiz uz gludā akmens bija tikai divas gaļas kaudzītes.

Devītā nodaļa

Erbrova būtu gribējusi būt liela. Liela un stipra. Varbūt tad viņa spētu nomierināt savu māti, panākt, lai tā beidz raudāt.

Erbrova nezināja, ko iesākt. Viņa zināja tikai to, ka no viņas nav nekāda labuma.

Tā briesmīgā vista neko neēda tāpēc, ka tā ēda viņus.

Tāpat kā viņa, viņas tētis un viņas mamma ēda gliemenes, zivis un riekstus, briesmīgā vista ēda prieku un līksmību.

Salda medus vietā tai bija pašas uzkūdītie strīdi. Izraisīt sāpes bija daudz patīkamāk nekā tikt pie veselas saujas pīniju riekstiņu.

Visļaunākais bija tas, ka vistas izsalkumu nevarēja remdēt, tas bija nepiesātināms.

Erbrova vēl nekad nebija redzējusi mammu tik izmisušu.

Viņa atcerējās to rēizi, kad viņai bija uznākuši karstumi, — tad mamma bija nobijusies, bet pārnāca tētis, uzlika Erbrovai uz pieres plaukstas, karstumi pārgāja, un mamma atkal smaidīja.

Varbūt arī šoreiz tētis pārnāks un viss atkal būs kārtībā, taču īsti pārliecināta Erbrova par to nebija.

Šoreiz viss šķita daudz tumšāks un drūmāks, daudz bezcerīgāks. Karstumi bija briesmīgi — likās, galvā un rīklē kāds sakūris uguni, taču šoreiz bija vēl ļaunāk.

Desmitā nodaļa

Joršs atgriezās krēslas stundā, laimīgs un smejošs, un rokas viņam bija mazu astoņkājīšu pilnas. Pūta ziemelis, jūra kāpa tuvāk krastam, un mākoņi aizsedza zvaigznes.

Joršs ieskatījās savas sievas sejā, kurā vairs nemanīja gaišuma, ieklausījās viņas māksloti skanošajā balsī, un viņa prieks pagaisa.

—   Kas gan tev noticis, mana mīļotā kundze? — viņš satraukts jautāja, nometies ceļos, lai varētu ieskatīties acīs Ritei, kura tupēja pie mājas priekšā iekurtā un jau pusdzisušā ugunskura. Erbrova, neparasti saspringta un klusa, turējās turpat blakus.

—    Nekas, — atbildēja Rite, paraustīdama plecus un pūlēdamās savilkt lūpas smaidā, kas tomēr nespēja padzīt tumšumu no acīm. — Esmu noraizējusies, jo tūlīt sāksies negaiss, bet mēs vēl neesam pavakariņojuši, — viņa piebilda.

Viņa izmocīja vēl vienu smaidu. Un sāka raudāt.

Tās bija ilgas un izmisīgas raudas, un ikreiz, kad šķita, ka asaru plūdi izsīkuši, tie sākās atkal no jauna. Rite nekādi nespēja apstāties. Meita pieskrēja un apskāva viņas stilbus. Rite apzinājās, ka ar savu raudāšanu dara pāri arī Erbrovai, bet no šīm domām kļuva tikai sliktāk. Viņa steigšus pūlējās izgudrot kādu izskaidrojumu savām asarām.

—    Es tikai iedomājos par saviem vecākiem, — viņa sameloja. Un tūlīt to nožēloja. Bet bija jau par vēlu.

Līdz šai dienai viņa Joršam nekad nebija melojusi, lai gan šo to reizēm bija noklusējusi.

Viņa Joršam nekad nebija teikusi, ka gardie kulteņi, kuru spirāles atgādināja gliemežnīcas vai varbūt zvaigznājus, tapa, apgānot seno zobenu, — bet tie jau nebija meli, viņai vienkārši vajadzēja kaut ko, kas būtu izmantojams pannas vietā, un viņa baidījās, ka šāds zobena pielietojums Joršu varētu apbēdināt.

Viņa nebija Joršam atklājusi, ka viņas īstais vārds ir Rītausma, un nekad nebija stāstījusi arī par savām vīzijām — tas gan, taču arī tie nebija īsti meli. Līdz ar matos saspraustajiem gliemežvākiem tā bija vienīgā koķetērijas izpausme, ko viņa jebkad bija atļāvusies. Viņa vienkārši gribēja būt droša, pavisam un patiešām droša, ka viņš, pēdējais, diženais elfu cilts mantinieks, viņu vēlas tāpēc, ka viņa ir viņa pati, nevis Ardvina pēctece. Arī pēc tam, kad Joršs viņu jau bija izraudzījies, šaubas palika — Rite nespēja noticēt, ka Joršs, tik brīnišķīgs un dižens, patiešām viņu mīl, un kā mierinājums noderēja apziņa^ka viņš nezina, ka jau pirms dzimšanas ir ticis viņai nolemts.

Šī bija pirmā reize, kad viņa Joršam meloja, turklāt meli bija nežēlīgi un muļķīgi, jo atgādināja viņas vecāku nāvi, — Rites tēvu un māti pakāra, apsūdzētus nepiedodamā noziegumā — draudzībā ar elfu, un tas nozīmēja, ka Rite jau atkal ar saviem vārdiem uzkurinājusi seno Jorša vainas sajūtu.

Rite pacēla izmisuma pilno seju, pilošo degunu un paraudzījās uz Joršu. Viņa no visas sirds vēlējās, kaut nebūtu raudājusi. Viņa nevēlējās raudāt sava vīra elfa priekšā. Elfi neraud: to acis nekad neasaro, un atšķirībā no cilvēkiem viņi nevis meklē, kur nošņaukt degunu, bet stājas pretī jebkura veida ciešanāfri.

Rite juta, kā ap viņas augumu apvijas Jorša rokas. Erbrova palika starp viņiem abiem.

—    Mamma aua, — viņa klusi teica.

Joršs piekļāva Riti sev vēl ciešāk, ļāva tai noguldīt galvu uz sava pleca, taču tas nesniedza mierinājumu: Rite nebeidza domāt, ka šis plecs sakumps viņas dēļ, un viņas vainas dēļ arī elpa, ko viņa tagad sajūt savos matos, reiz apstāsies. Viņa vairākkārt dziļi ievilka krūtīs gaisu un, kaut arī nekāda mierinājuma nebija, tomēr saņēmās.

—    Nu jau pārgāja, ir labāk, — viņa izmocīja. Joršs nepārliecināts pamāja.

Tieši šai brīdī viņu mājai gāzelēdamies garām pagāja Fēnikss, tā tumšās aprises izcēlās pret pēdējo rieta gaismu.

—        Cip cip ņamma! — dusmīgi iesaucās Erbrova, rādīdama putnu tēvam un cerēdama, ka tas beidzot sapratīs, ka ļaunā vista ir visu nelaimju cēlonis.

—   Es negribu dzirdēt, ka tu viņu apsaukā par vistu, — teica Joršs, un viņa parasti tik maigā balss skanēja skarbi. — Tas nav pieklājīgi, un es negribu, ka tu esi nepieklājīga…

Viņa atkal nebija saprasta — šis sarūgtinājums pievienojās pārējiem šīs dienas nelāgajiem notikumiem, un Erbrova sāka raudāt.

—   Nerāj viņu! — teica Rite, bet, gribēdama pasargāt meiteni no jaunām asarām, ļāva savai balsij izskanēt pārāk ātri un skaļi, tik skaļi, ka tā izklausījās dusmīga.

Joršs ilgi raudzījās uz viņām abām, tad paņēma klēpī Erbrovu un atkal apskāva Riti.

—   Skaties, — viņš teica, rādīdams Ritei savi lomu, ko bija nolicis uz resna gluda baļķa, kas viņu mājas priekšā kalpoja par ērtu solu. — Es noķēru trīs astoņkājus: divi lielākie tiks jums, bet mazākais man.

Joršs pasmaidīja un gaidīja, ka pasmaidīs un atplauks arī Rite: parasti it viss, kas bija saistīts ar ēdienu, un jo sevišķi viss apēdamais, kas bija paredzēts Erbrovai, spēja Rites smaidu padarīt starojošu kā sauli jaukā vasaras dienā — tik gaišu, ka tas Joršam ļāva aizmirst sāpes, ko bija sagādājusi dzīvas būtnes nogalēšana. Taču tagad Rite saknieba lūpas un pamāja, pat nepagriezusi galvu un neuzlūkojusi trīs astoņkājus. Viņa nodūra skatienu pār plakano akmeni, kas noderēja ēdiena gatavošanai, bet atdzisis pārtapa par ēdamgaldu. Vienā malā bija salikti pīniju rieksti Joršam, bet otrā — krabja gaļa viņai un Erbrovai. Rite sāka ēst. Pirmo reizi mūžā viņa nejuta ēstgribu. Kumosu varēja norīt tikai ar piespiešanos: viss garšoja pēc smiltīm. Viņa košļāja un košļāja to pašu gaļas gabaliņu. Un pamanīja, ka Joršs viņu pētīgi vēro.

—    Vai man mazliet iedosi? — viņš smaidot laipni jautāja.

—   Nē, — steigšus atteica Rite. — Es… es… esmu ļoti izsalkusi.

Jorša smaids nekur nepazuda.

—    Tad tu man iedosi drusciņ no savējā? — viņš jautāja Erbrovai. — Iemainīsi gabaliņu krabja pret riekstiem? Skaties: trīspadsmit riekstiņi, viena buča un pasaka pret gabaliņu tavas ņammas. Es tev atkal pastāstīšu pasaku par pupiņu princesi. Tā taču būtu izdevīga maiņa, ko?

Erbrova laimīgi pamāja un sniedza viņam sauju krabja gaļas.

—   Nē! — iesaucās Rite. — Nē, nē, nē. Viņa… viņa ari ir ļoti izsalkusi. Viņai jāaug.

Erbrova apstulbusi raudzījās uz māti: starp viņas uzacīm atkal savilkās stāva rieva, zods iedrebējās, taču šoreiz viņai izdevās raudas apspiest.

Joršs mierīgi pamāja. Viņa smaids aizvien nekur nebija pazudis.

Viņa skatiens sameklēja Fēniksa aprises, kas izcēlās pret debesu pēdējo sārtumu. Viņš pašūpoja galvu.

—   Tev taisnība, — viņš priecīgs teica Erbrovai. — Tā patiešām ir vista.

—   Cip cip ņamma! — drūmi novilka Erbrova, taču viņas zods vairs nedrebēja.

—   Es pat teiktu, ka tas ir kas vidējs starp vistu un maitasputnu. Maitasputni ir tādi lieli, briesmīgi un atbaidoši putni, kas ēd… teiksim, visu ko briesmīgu un atbaidošu.

—   Cip cip pē?

—   Jā, tas ir visai precīzi teikts. Viņi paši gan cits citu uzskata par skaistuļiem, un, kad piedzimst mazs maitasputnēns, viņa mamma un tētis priecājas. Kaut arī viņi nav vispievilcīgākie radījumi, mums nevajadzētu pret viņiem izturēties neganti.

—    Nē aua?

—   Nē aua, tieši tā, manu eņģelīt.

Erbrova laimīgi pasmaidīja. Beidzot šī diena pavērsās uz labo pusi. Tētis bija atgriezies, un tētis vienmēr mācēja visu vērst par labu.

—    Mana mīļotā kundze, — Joršs beidzot teica, pievērsdamies Ritei. Viņa smaids bija ļoti maigs, un runājot viņš satvēra Rites cieto un tulznaino roku savās plaukstās, kuras bija gludas un nesaskrambātas par spīti tam, ka viņš skaldīja kokus un akmeņus, šķēla pušu krabju čaulas un pīniju čiekurus. — Es lūdzu, piedod man, ka sagādāju tev tādas sāpes. Es negribu savu nemirstību, un tu nevari to nosargāt.

Rite papurināja galvu. Viņa atkal sāka raudāt un ienīda sevi par nespēju savaldīties.

—   Tu nevari… tu nevari man to nodarīt. Tu nedrīkstēji. Katra ēdiena kripata, ko es tev pagatavoju, bija kā inde, bet es to nezināju…

— Mana kundze! Rite! Mana vienīgā mīlestība. Kā tu vari tik nepamatoti un netaisnīgi izteikties par pašas gatavoto ēdienu! Manu nemirstību uz visiem laikiem pazudināja tas jūras šķīvītis, kuru es pats atknibināju no klints un kura pusīti es pats bez neviena palīdzības ieliku sev mutē un apēdu, izdarīdams vienīgo izvēli, kas man ļauj dzīvot laimīgi. Mana kundze, es būtu gatavs iet cauri ugunij, lai tikai varētu atkal nobaudīt kādu no olu kulteņiem ar pīniju riekstiņiem un rozmarīnu, ko tu cep, par pannu izmantojot zobenu, un esmu pārliecināts, ka elfu ķēniņi priecātos, ja varētu uzzināt, ka zobenu, ko viņi nokaluši pirms daudziem gadsimtiem, būdami savas varenības virsotnēs, tu tagad izmanto, lai sakautu badu un visam liktu dzirkstīt priekā, — es zinu, ka viņi justos lepni un pagodināti.

Mana kundze, es tevi lūdzu, neliedz man nedz sava smaida saldo medu, nedz to, ar kuru mēdz pārliet zeltainos cepto merlangu sānus, jo šo medu es jau esmu baudījis un tāpēc šķērsošu laika un nāves vārtus, nokļūšu otrpus zvaigznēm un vējam, kur paralēles satiekas un skaitļi izbeidzas, un, kad būšu tur nonācis, es dziedāšu tev slavas dziesmu un pateikšos par savu laimi, jo tas, ko būšu iemainījis pret savu nemirstību, būs nesalīdzināmi vērtīgāks. Mana kundze, nemirstība ir ļauna dāvana, kas pazudināja manu cilti. Mūsu ķermeņi bija neievainojami un nenovecojoši kā akmens, kā dimants, kā ledus, kas iestrēdzis dziļās klinšu plaisās, kur saule nepiekļūst un pavasaris nekad nepienāk, — un tieši tas mūs padarīja tik trauslus, ka gājām bojā. Mēs kļuvām nekustīgi, sastinguši bailēs no dzīves, kas jau pēc būtības nozīmē pārmaiņas un iznīcību, un tā mēs cits pēc cita aizgājām nāvē. Mana tauta iznīka tāpēc, ka tai trūka drosmes pieņemt nāvi, kas ir pēdējā dāvana no tām, kuras Visums ir pasniedzis dzīvajiem. Ikviena līgava, piekrizdama mīlēt savu līgavaini, uzdāvina tam savu drosmi, jo jaunas būtnes piedzimšanas brīdī dzīvība un nāve sadodas rokās. Tautā, kas bija lemta nemirstībai; šāda dāvana tika uzskatīta par pārmērīgu, lai to prasītu un arī lai to pieņemtu. Mēs iznīkām tik un tā: mūs slepkavoja, izkāva, nobeidza ar badu un skumjām. Mēs tik un tā nomirām. Cilvēku rase zināja, ka nāve ir neatņemama dzīves sastāvdaļa, no kuras nevar izvairīties. Elfi negribēja šo patiesību pieņemt un izšķieda savu likteni, turpinot neauglīgu cīņu par nemirstību, atsaucot atpakaļ dzīvē nogalētos knišļus un odus.

—   Tu nesaproti, — teica Rite, un viņas balss aizlūza. Erbrova nobijās un patvērās tēvam klēpī. — Tu nesaproti. Tev izkritīs zobi un… mati arī!

—    Labi, tad es runāšu, siekalām šļakstot, tāpat kā tas vecais Arstridas ciema zemnieks, un no rītiem ar lupatiņu nopulēšu galvvidu, lai tas spožāk mirdzētu saulē. Nevaru nemaz iedomāties, kas cits man šķistu tikpat atbaidošs kā mūžīga un bezjēdzīga jaunība, kas neļautu mani atšķirt no mūsu bērniem un padarītu viņiem līdzīgu. Es gribu, lai sirmi mati un grumbas, kas parādīsies manā sejā, maniem bērniem atgādinātu, ka neesmu ne viņu brālis, ne draugs, bet gan tēvs. Es gribu, lai, uzlūkojot manas sarepējušās un plankumainās rokas, viņi atcerētos, ka es esmu tas, kas viņus radījis, jo citādi, kad viņus piemeklēs sāpes vai nedrošība, viņi nezinās, pie kā iet meklēt skaidrību un mierinājumu. Es gribu, lai mūsu bērni rūpējas par mūsu trauslumu un nespēku, iemācoties žēlsirdību: bet kā viņi to spētu, ja mēs nezaudētu jaunības spēku? No visiem pasaules lāstiem visļaunākais man šķiet novēlējums dzīvot ilgāk par paša bērnu, sagatavot to kapam un apglabāt — tādu nelaimi es nenovēlētu pat visnīstamākajam un zemiskākajam ienaidniekam. Rite, kad es mainīšos, vai tad tu mani vairs nemīlēsi? Mana vienīgā mīļotā, vai tad, kad es runāšu kā vecais zemnieks un saule apsvilinās manu pauri, kas būs pliks kā tikko izšķīlies kaijas mazulis, vai tad tu mani mīlēsi mazāk? Arī tava seja un tavs smaids mainās, saglabājot atmiņas par sauli, kas dedzinājusi tavu ādu, kamēr tu ķēri krabjus, ko mēs kopā apēdām, un tāpēc arī mana mīlestība uz tevi nepaliek nemainīga, bet katru dienu pieaug, un tāpēc arī laime, ko sagādā tava klātbūtne, ar katru dienu kļūst lielāka un staro spilgtākā gaismā. Tavu augumu pārveidos mūsu bērni, tavus matus pārvērtīs laiks, ko būsim aizvadījuši, turēdami viens otru aiz rokas. Kopš zinu, ka manas dienas nav bezgalīgas, tās ir ieguvušas jaunu mirdzumu; gan lielās zvaigžņu un paisumu, gan sīkās dīgstošu zāles stiebru kustības ir kļuvušas izmērāmas, jo tagad laikam ir vērtība. Mana kundze, tavs skatiens ir lepns kā vanaga lidojums un maigs kā saules atspīdums ūdenī. Tava galva slejas uz pleciem, apliecinot tikpat neuzveicamu spēku, kāds piemīt vētras viļņiem, un rāmumu, ar kādu jūra pieskaras krasta smiltīm visrāmākajos vasaras vakaros. Smaids, ar kādu tu noliecies pār mūsu meitu, ir gaišs kā saule, kas silda zemi. Smaids, kas pavīd tavā sejā, kad pār tevi noliecos es, ir noslēpumains kā mēness, kura gaisma viegli slīd starp mākoņiem un pār viļņiem. Mana kundze, tu esi stipra kā karaspēks, kas nostājies kaujai, un nekad nekas nespēs tevi pieveikt, pat nāve ne, jo arī no tās tu nebaidies. Mana mīļotā kundze, es tevi lūdzu, neraudi. Man ir neizturama doma, ka esmu tev sagādājis ciešanas. Šodien es redzēju tavas asaras, un tā bija dāvana, jo es zinu, ka tu apraudāji manu nāvi, bet es tevi lūdzu, apzvēri man, ka tad, ja man būs jānomirst agrāk par tevi, tai brīdī, kad es tevi pametīšu, tavas acis paliks sausas un piere rāma.

Joršs smaidīja. Rite pūlējās atcerēties Fēniksa teiktos vārdus, bet tie visi pagaisa viņas vīra smaidā. Viss pagaisa viņa balsī. Rite domās vēl un vēl atkārtoja vārdu vīrs. Šis bija viņas vīrs. Viņi bija kopā, un Erbrova bija viņu meita. Atmiņā pavisam neskaidri vēl pavīdēja vārdi, kas viņu bija tik ļoti sāpinājuši.

—   Tevi grauzīs tārpi, — viņa vēl izstostīja. Asaras, kas plūda pār viņas vaigiem, pamazām izsusēja, tāpat kā vasaras negaisa lietus lāses kļūst arvien retākas, kad apvāršņa melnums pāršķeļas un atgriežas zilgme.

—   Bet, mana kundze, — iebilda Joršs, pūlēdamies likt viņai saprast, cik viss ir loģisks un pamatots. Viņš arī noplātīja rokas, lai teiktajam būtu lielāks iespaids. — Neskaitāmi tārpi kļuva par barību tām paipalām un fazāniem, ar kuriem tevi bērnībā baroja tavs tēvs. Tagad negaisi drupina piekrasti, un reizē ar zemēm jūrā krīt treknas sliekas, ko aprij zivis, kuras pēc tam remdē mūsu izsalkumu. Būtu ārkārtīgi nepieklājīgi neko nedot tārpiem pretī!

Kaut arī asaras vēl nebija nožuvušas, Rite nespēja apvaldīt skaļus smieklus. Erbrova laimīga plaukšķināja rokas.

Vienlaikus raudādama un smiedamās, Rite uzlūkoja savu vīru.

Viņš vairs nebija nemirstīgs.

Viņi nomirs abi kopā. Pavisam veci. Turēdami viens otru aiz rokas.

—    Zini… — viņa ierunājās. Tas bija grūtāk, nekā viņa bija domājusi: viņa bija gaidījusi pārāk ilgi, un ar katru aizejošo dienu bija arvien mulsinošāk atzīties, ka viņa ir gaidījusi tik ilgi. — Zini, mans vārds…

Viņa nepaguva pabeigt. Viņu pārtrauca Erbrovas kliedziens.

Rite un Joršs reizē pavērsa skatienus turp, kurp norādīja šausmu pārņemtā meitene.

Fēnikss dega. Tā bija liesmu eksplozija, ugunis plaiksnīja pret tumšo apvārsni, gaisma zaigoja neaprakstāmā skaistumā, zilas liesmas mijās ar zeltainām un sudrabotām.

Liesmas plātījās gandrīz pusi nakts. Ziemeļu vējš, kas brāzās pār liedagu, nespēja tās nodzēst, — un šķita, tas tikai uzpūš ugunis vēl augstākas, vēl spēcīgākas un brīnišķīgākas.

Krāsu ņirba cēlās augšup vizoša un brīnišķīga, atspoguļojoties viļņos, taču degošas miesas smārds, kuru vējš izplatīja pa visu ciemu, bija drausmīgs.

Daudzi ciema ļaudis atsteidzās šurp, un visi pūlējās ugunis nodzēst gan ar jūras ūdeni, gan ar savām nedaudzajām drānām, taču liesmas nebija valdāmas. Bērni, arī Erbrova, pārbijušies raudāja.

Rite bija satriekta, redzot savu meitu visdziļāko šausmu pārņemtu, taču to nekādi nevarēja dabūt projām no ugunīm — viņa izmisīgi ķērās pie visa, kas gadījās tuvumā, lai tikai varētu palikt. Riti plosīja arī vainas apziņa un dusmas uz šo muļķīgo putnu, kas tā vai citādi joprojām viņus visus dancināja pēc sava prāta.

Vismazāk satraucās Joršs, kas nepaguris apgalvoja, ka regulāra pašsadedzināšanās sārtā esot dabisks fēniksu paradums, taču laiks ritēja, liesmas nedzisa, un arī viņa pārliecība pamazām sāka svārstīties.

Beidzot, kad mēness jau bija norietējis, zilās un sudrabainās liesmas nodzisa, un atkal parādījās Fēnikss. Tā gaišzilās un sudrabainās spalvas bija papildinājis varavīkšņains un zeltains mirdzums. Arī Fēniksa apveidi bija mainījušies, taču ne uz labāko pusi. Smieklīgi strupie spārni, kas jau iepriekš bija pārāk mazi, lai spētu putnu noturēt lidojumā, nu bija sarāvušies vēl niecīgāki. Kakls bija izstiepies garāks, knābis kļuvis līkāks, bet pauris palicis gandrīz bez spalvām: līdzība ar vistu bija gājusi mazumā, toties bija vairojusies tuvība fantastiskam maitasputnam, kura spalvas mirdz rītausmas un jūras nokrāsās.

Beidzot Erbrova un pārējie bērni nomierinājās. Visi pamazām izklīda un likās gulēt.

Rite, pārskaitusies un sašutusi kā nekad agrāk, zaudējusi pat pēdējās savaldības kripatas, paņēmusi Erbrovu rokās, nostājās pretī Fēniksam.

— Pamēģini tikai vēlreiz saraudināt manu meitu, un es tev apgriezīšu kaklu, — viņa drūmi piedraudēja.

Tad pagriezās un gāja likt bērnu gulēt. Sārtā droši vien bija sadegusi gan Fēniksa atmiņa, gan pēdējās pieklājības paliekas, jo putns vēl griezīgākā un ķērcīgākā balsī nekā iepriekš paziņoja, ka nezinot, kas esot šis atbaidošais sievišķis. Viņš, Fēnikss, visas radības vainagojums un pasaules lepnums, netaisoties paciest, ka prasta cilvēku dzimuma sieviete viņam draudēšot sava nožēlojamā knauķa dēļ…

Rite jau bija tālu; atbildēja Joršs.

—   Godātais, — viņš rāmi teica, — apsolu jums, ka nākamreiz, kad uzdrošināsieties nosaukt manu meitu par nožēlojamu knauķi, jūs nonāksiet uz iesma, pārkaisīts ar rozmarīnu un garšas uzlabošanai piepildīts ar sauju pīniju riekstiņu.

—    Pārkaisīts ar rozmarīnu un pildīts ar pīniju riekstiņiem?

—   Merlangi tā garšo ļoti labi, — nesatricināmā mierā noteica Joršs. — Manas zināšanas kulinārijas mākslā ir visai ierobežotas, un merlangi ir zivis, tomēr man šķiet, ka šī recepte labi derētu arī jums.

—   Kungs, — atguvis elpu, izdvesa Fēnikss, — es jūs redzu pirmo reizi mūžā, taču man šķiet, ka jūs neapšaubāmi esat elfs!

—    Es esmu elfs.

—    Elfi nedrīkst ēst neko, kas apveltīts ar spriestspēju.

—   Tieši tā, tāpēc, apēdot kādu, kurš manu meitu nosaucis par nožēlojamu knauķi, es šo likumu nemaz nepārkāptu, — atbildēja Joršs un, atvadām noteicis: — Ar labu nakti, godātais kungs! — un viegli paklanījies, devās pie miera arī pats.

Sākumā Erbrovai šķita, kas viss atkal ir labi.

Vienpadsmitā nodaļa

Dienas ritēja bez pārlieka satraukuma un nepatikšanām. Vajadzēja tikai uzmanīties, lai pārāk tuvu nav naida virs un lai Fēnikss atkal aevi nededzina. Viss pārējais bija puslīdz kārtībā.

Naida vīra naids auga arvien lielāks ar katru dienu.

Erbrova juta, kā sirds sitas līdz sāpēm stipri ikreiz, kad naida vīra greizais stāvs devās pāri liedagam, bet tuvumā nebija ne tēta, ne mammas, kas varētu viņu paņemt rokās.

Bet, kad Fēnikss sevi dedzināja — un tas tagad gadījās teju vai katru dienu —, notika kaut kas pagalam dīvains: Erbrova nespēja aiziet prom. Viņa juta, ka aiziešana būtu nepieklājīga, ja šai sakarā var lietot tētim tik mīļo vārdu. Viņa juta, ka jāpaliek un jāskatās. Degošās miesas smārds bija pretīgs, turklāt liesmās jautās dīvains senu dusmu, aizvainojuma un nožēlas sajaukums, kam Erbrova neprata atrast apzīmējumu. Bet viņai šķita, pareizāk, viņa bija pārliecināta, ka tikai skatītāju klātbūtne spēj remdēt vai vismaz neļauj pieņemties spēkā dusmām un nožēlai, kas plosīja Fēniksu.

Taču mamma vairs nebija izmisusi — viņas smaidā pat bija parādījies kas tāds, ko agrāk Erbrova nebija ievērojusi.

Visā visumā viss bija labi.

Bet tad notika kaut kas nelāgs, un Erbrova nevarēja saprast, kas īsti tas ir. Piepeši mamma pārvērtās. Debesis joprojām bija dzidri zilas, jūra joprojām rāma, taču mammas iekšienē atkal bija parādījušās bailes tāpat kā toreiz, kad pāri ciemam brāzās virpuļviesulis un jūra bija pārvērtusies par satracinātu briesmoni.

Divpadsmitā nodaļa

Kopš grūtā un smagā ceļojuma no Daligaras grāfistes līdz jūras piekrastei Rite vairs nebija redzējusi vīzijas. Tās viņu bija vadījušas, dāvājot ticību neticamām uzvarām visās viņu kaujās un bēgšanās, bet pēc tam bija pagaisušas. Pēdējā no vīzijām Rite bija redzējusi bērnus, kas rotaļājas: tieši tā viņa guva pārliecību, ka apprecēsies ar Joršu un viņiem abiem būs bērni. Bērnu sejas viņa neredzēja, pat nebija spējusi saprast, cik daudz to ir, — aina bija neskaidra, tikai rociņas un rotaļlietas. Rokas juku jukām pavīdēja, pazuda un parādījās atkal. Rotaļlietas bija pavisam greizs vilciņš un rupji darināts koka zirdziņš, un vēl lelle un laiva, ko Ritei bērnībā bija uztaisījuši vecāki un ko Joršs bija aiznesis viņai, kad bija atradis un pazinis. Rite zināja, ka Joršam bērnībā bijis vilciņš un koka zirgs. Vilciņu viņa pat uz īsu mirkli bija redzējusi: tas bija smalki izgrebts un izkrāsots it visās zilajās nokrāsās. Valdītājs un Tiesnesis to bija sašķaidījis ar kājas spērienu tai vienīgajā reizē, kad Rite viņu bija sastapusi. Tas bija toreiz, kad Joršs ieradās Daligarā izglābt Riti — viens pats pret visu pilsētas garnizonu, par palīgiem dabūjis tikai visas cietuma žurkas un divus dezertējušus sargus, vārdā Melilots un Pallādijs. Zirdziņu, kas droši vien arī bijis smalks elfu darinājums, Joršs bija zaudējis pats: atskanot pūķa Erbrova Vecākā šķaudienam, viņam tas bija izslīdējis no rokām un iekritis vulkānā, kurš sildīja pūķa perējamo alu.

Kad piedzima viņu meita, Joršs bija palūdzis, lai Solārs izgatavo vilciņu un zirgu. Vilciņš bija sanācis greizs un virpuļoja pagalam dīvaini, zirgam bija pārāk tievas kājas un nesamērīgi garš kakls, un Rite tajos pazina rotaļlietas, ko bija redzējusi savā vīzijā.

Pēc garā ceļojuma gaišredzības dāvanas Riti bija pametušas — protams, ja tās vispār bija dāvanas. Tagad redzējumi bija atgriezušies, un tie nebija nekāda dāvana, tie bija īsts lāsts.

Tagad Rite redzēja, kā cits citam pārklājas tumsas bezdibeņi, redzēja kaut ko, kas iznicina gaismu.

Viņa redzēja nevis vienkāršu gaismas trūkumu, bet gan tās pretstatu. Gaisma iznīcina tumsu: pietiek ar vissīkāko staru, lai pāršķeltu jebkuru tumšumu. Viņa redzēja tumsu, kas gaismu spēja aprīt: pietika ar sīksīku šādas tumsas drusku, lai tiktu iznīcināts ikkatrs gaišums. Kad Rite aizvēra acis, rādījās absolūta un visaptveroša, baismīga tumsa. Šķita, tā grasās kuru katru mirkli gāzties pār pasauli.

Riti plosīja vēlēšanās par vīzijām izstāstīt Joršam un reizi par visām reizēm saņemties un atklāt arī visu patiesību par savu vārdu, bet vienlaikus viņa gribēja paturēt redzējumus slepenībā un turpināt mierināt sevi, ka savādajām halucinācijām nav nekādas nozīmes.

Tās taču nebija īstas vīzijas — tā jokus dzina viņas nogurums. Viņa vienmēr jutās nogurusi. Arvien biežāk gadījās, ka viņa vairs neturējās kājās. Visu laiku nāca miegs. Bieži uzmācās arī nelaba dūša, un nelabumu izraisīja arī pretīgā pārogļojušās gaļas smaka, kas tagad pastāvīgi vēdīja pār līci.

Fēnikss sevi dedzināja arvien biežāk, gandrīz katru dienu liesmoja pa sārtam. Cieminieki pie tiem bija pieraduši un par spīti smakai mēdza cits citam jautri apvaicāties, kad tad putns rīkošot nākamo uguņošanu. Vienīgā, kuru Fēniksa izdarības neuzjautrināja, bija Erbrova. Ikreiz, kad ļaunais neradījums aizdegās, viņa stāvēja, sāpju pilna un līdzjūtīga skatījās un atteicās iet projām.

No katra sārta Fēnikss iznira ar aizvien košākām un mirdzošākām spalvām, un attiecīgi bija pieaugusi arī viņa augstprātība. Putna atmiņas bija arvien juceklīgākas. Priekšpēdējā reizē tas vairs neatcerējās, kas ir elfi. Pēc pēdējās dedzināšanās viņš nezināja arī to, kas ir fēniksi. Viņš neklusēja ne vienu pašu brīdi. Runasplūdi sastāvēja no nebeidzamiem paša skaistuma slavinājumiem un bažām, ka to varētu mazināt laiks vai — ak sargiet, dievi! — izbalināt vecums. Ja kāds pieļāva kļūdu un mēģināja putnu mierināt, ka spalvu košums nav zudis un spārni joprojām mirdz zeltā un sudrabā, tad Fēniksa prasības pēc šādiem apstiprinājumiem kļuva vēl biežākas, paģērošākas un griezīgākas, bet viņa smacējošās bailes no skaistuma zaudēšanas tik un tā neviens nespēja mazināt. Putna apnicīgā ķerkstēšana bija neizturama, varbūt arī tāpēc Rite jutās pārguruši.

Beidzot Rite pieņēma lēmumu: viņa bija gandrīz pārliecināta, ka šī būs viltus trauksme, tomēr, lai arī cik neticami būtu tumšo vīziju brīdinājumi, viņa nedrīkstēja vilcināties vēl ilgāk. Viņa vairs nebija tai vecumā, lai varētu atļauties untumus un koķetu noslēpumainību. Taču bija ļoti mulsinoši atklāt patiesību Joršam — bēgšanas laikā-yiņa to ne reizi nebija mierinājusi, stāstot par vīzijās saredzēto nākotni, lai gan Joršu smacēja bailes, briesmīgas nojausmas, ka viņiem nekāda nākotne nemaz netiks atvēlēta.

Tagad vajadzēs atzīties, ka viņa nav uzticējusies viņam, nav uzticējusies viņa mīlestībai; taču Rite zināja, ka viņš nedusmosies — ne tikai nedusmosies, bet mīlēs viņu tikpat stipri un varbūt pat vēl stiprāk.

Rite sev jautāja, kā gan spējusi vilcināties tik ilgi, kā bija varējusi liegt Joršam drošu pārliecību, ka visi pareģojumi ir piepildījušies.

Joršs bija kopā ar Jastrinu — abi sēdēja uz resnas, vēja noliektas priedes stumbra. Erbrova rotaļājās turpat blakus. Viņai garām pagāja Morons, salīcis un īgns, nesdams savas atbaidošās lamatas, kurās bija radis ķert paceplīšus, un Rite, kā allaž viņu redzot, nepatikā sarāvās, — taču, kā bija teikts Pilsētas Dibināšanas likumos, te bija Brīvo Cilvēku zeme un no tās nedrīkstēja padzīt nevienu tikai tāpēc, ka šis cilvēks kādam šķiet briesmīgs vai atbaidošs, — tādam nedrīkstēja arī darīt pāri. Spriežot pēc žestiem, Joršs patlaban stāstīja par sira Ardvina cīņu ar orkiem. Arī Erbrovai stāsts droši vien šķita interesants, jo brīdī, kad tuvojās Morona ēna, meitene pārtrauca rotaļāties un skriešiem metās pie tēva, lai tas viņu paņemtu klēpī. Morons devās tālāk uz vienu no zemesragiem, pa ceļam vēl uzmetis neslēpta nicinājuma pilnu skatienu Jastrinam, kurš to nemaz nemanīja, jo aizgrābti un vērīgi klausījās Jorša stāstītajā. Jastrinam kājas bija tievākas un vārgākas nekā citiem, un tās bieži sāpēja. Joršs viņam bija izgudrojis oficiālā Rakstveža amatu, bet, tā kā pergamenta nebija, Jastrinam tika arī oficiālā Atmiņas Glabātāja tituls, — katrā brīvākā brīdī Joršs centās izklāstīt viņam pagātnes notikumus — tas bija pietiekami kodolīgs vairāku simtu vēstures grāmatu atstāstījums.

Joršs skaidroja, ka pagātnē esot ietverta nākotne un tautai, kura nezina savu vēsturi, nākotnes nemaz nevarot būt. Tāpēc oficiālais Atmiņas Glabātājs bija ļoti augsts amats.

Rite šais stāstos klausījās retāk un mazāk uzmanīgi, uzskatīdama, ka arī vakariņu esamība vai neesamība lielā mērā nosaka katras tautas nākotni, tā nu Joršam allaž bija nodrošināta tikai Jastrina sajūsma un uzmanība.

Rite nepaguva aiziet līdz Joršam.

Pie apvāršņa piepeši parādījās trīs stāvi — tie bija tik piesātināti, tik absolūti melni, ka šķita, aprij gaismu, nogalina to un izplata ap sevi tumsu, aizēnojot visu pamali.

Kerens Askiols ar Kīku rokās stāvēja ūdenī. Viņš izbrida krastā, nolika puiku zemē un jautāja:

—    Kas tad tas? Negaiss nevar būt tik melns.

Rite neatbildēja. Viņa nezināja, ko teikt. Viņas prātģ bija tikai viena skaidra doma: briesmas viņa bija nojautusi jau sen, bet tikai savas muļķības dēļ nevienu nebija brīdinājusi.

Beidzot piesteidzās Joršs.

—   Tās ir Erīnijas! — viņš iesaucās. — Posta gari! Nāves eņģeļi!

Joršs bija nobālējis. Pirmo reizi Rite viņa acīs redzēja šausmas.

—    Kas? — viņa pārvaicāja.

—    Man par tām stāstīja māte, — teica Joršs. — Es zināju, ka pastāv zeme, kuru ik pēc pārdesmit gadiem noposta Erīnijas, kas atgriežas savu mocību vietā. Es zināju, ka tāda zeme ir, tikai nenojautu, kur tā meklējama. Izrādās, tā ir šeit!

Trīs melnās ēnas lēni tuvojās. Bērni, pusducis visdažādākā lieluma un vecuma dzīvespriecīgu radījumu, kas vēl pirms mirkļa bija pērušies pa seklumu un ar skaņajām balsīm pārklieguši kaijas, tagad pieklusa. Erbrova ieklepojās.

—   Tad redz, kāpēc piekrastē neviena nebija! — turpināja Joršs. — Erīnijas ir trīs nelaimīgu sieviešu rēgi. Šīs sievietes tika sodītas ar nāvi kā raganas. Pirms nāves viņas nolādēja dzīvi un Visumu, kļūdamas par Posta eņģeļiem.

—   Kad tas notika? — jautāja Kerens Askiols. Arī Kīks bija sācis klepot. — Tas taču bija sen, vai ne?

—    Tas notika vēl pirms visām elfu karalistēm.

—    Pirms elfu karalistēm? Ko tas nozīmē?

—    Aptuveni pirms deviņiem vai desmit gadsimtiem.

—        Pirms tūkstoš gadiem? Manam dēlam trūkst elpas tāpēc, ka pirms tūkstoš gadiem notikušas nez kādas briesmeklības? Kāds mums ar to sakars? Kāds manam dēlam ar to sakars?

—   Vai tad raganas nebija elfu meitas? Tās indēja pasauli jau tad, kad jūs vēl nebijāt pasludināti par ķēniņiem? — tuvāk pienācis, noprasīja Morons. — Tā nu gan bija laba doma: apmesties šai piekrastē! Būtu mēs palikuši Bāreņu namā, tagad dienētu kā dižkareivji…

Rite ienīda viņu, un šis naids bija vienīgais, kas kaut uz brīdi piesedza to, kuru viņa juta pati pret sevi, jo bija klusējusi tolaik, kad ēnas pirmās reizes bija pavīdējušas viņas prātā. Tad naids un pašpārmetumi pazuda, jo visu piepildīja bailes par Erbrovas elpu, — meitene turējās, pieķērusies viņai pie stilbiem, un elsāja arvien smagāk. Arī citi bērni klepoja. Joršam, Kreskam, Kalai un Solāram izdevās tos visus izvest ārā no ūdens, — taču nedaudzie soļi līdz seklumam un atpakaļ bija kā tāls, mokošs, gauss gājiens, elpai ik brīdi aizcērtoties, un visu kustības bija itin kā palēninātas, kā pavisam veciem vai slimiem ļaudīm. Rite bija patikusi krastā, nolīkusi pār Erbrovu un Kīku, apņēmusi tiem rokas ap pleciem.

—   Tolaik par raganām nesauca elfu pēcteces, — teica Joršs, kad viņam ar bērnu bariņu bija izdevies tikt sausumā. Tagad arī viņa balss kļuva arvien sēcošāka. — Šai vārdā dēvēja dziednieces, sievietes, kuras palīdzēja dzemdētājām un vāca ārstnieciskas zālītes. Kad no aizjūras uzgadījās briesmīgas sērgas, visi apsūdzēja raganas, pārmeta, ka tās nav pratušas šo postu novērst un nespēj ārstēt sasirgušos. Kad notiek nelabojamas traģēdijas, ļaudis mēdz meklēt iespējamo vainīgo, jo šais meklējumos mazinās to bezspēcības apziņa. Tika nospriests, ka ļauno mēri uzsūtījušas raganas.

—   Labi, labi, bet ko tagad darīsim mēs? — neskanīgi noprasīja Kerens Askiols.

—   Nezinu, — atbildēja Joršs.

Jau tobrīd, kad pēcpusdienas zeltainajā gaismā bija parādījušies trīs sīki, melni caurumiņi, gaiss bija dīvaini sarāvies un elpa aizžņaugusies. Tagad klepoja arī Kerens Askiols, un viņa seja satumsa. Tad aizcirtās arī klepus, ar pēdējām balss paliekām viņš pūlējās sasaukt kopā bērnus, kas bija gluži kā paminiši, klusi un nekustīgi. Kustēties un trokšņot uzdrīkstējās tikai jūra un tās garie viļņi, kas turpināja velties krastā, nelikdamies ne zinis par tumsu. Kīks tupēja blakus Erbrovai; tad tēvs paņēma puiku rokās.

Visam pārskrēja ledains saltums, likās, kāds mēģina nolaupīt gaisu.

—   Es mēģināšu sarunāt pa labam, — čukstēja Joršs. — Jūs bēdziet! Bēdziet visi!

—   Kur tad te var bēgt? — jautāja Rite. Debesis bija satumsušas. Ēna bija pārņēmusi it visu.

Melnie stāvi slīdēja arvien tuvāk — arvien draudīgāki, arvien milzīgāki. Visapkārt skanēja klepus un kunksti. Mātes ar savu augumu bija piesegušas bērnus. Pulks večiņu, ko tumsa bija pārsteigusi pie dīķiem, bija patvērušās zem ūdenskrituma priekškara, cerēdamas, ka ūdens viņas pasargās no sausi svilinošā žņaudzēja, kas neļāva ievilkt elpu.

Augšup uzšāvās dažas bultas.

Kerens Askiols un Kaijala Ara bija paķēruši liedagā noliktos lokus, ar kuriem mēdza medīt zivis. Bultas nesasniedza noskrandušās, melnās drānas un asiņainās rokas, tās nespēkā krita atpakaļ. Griezīgi un ļauni smiekli atskanēja pār pamirušo līča piekrasti.

Pēdējā gaisā uzskrēja Jorša bulta, un tā sasniedza mērķi: tā iztriecās cauri lielākajam no stāviem, kas nelikās trāpījumu manījis un nu smējās vēl ņirdzīgāk.

Kresks un Kala stāvēja apskāvušies, paslēpuši starp saviem augumiem Kīku, un klepoja. Viņu plaukstas savilkās dūrēs. Turpat netālu bez elpas mocījās Morons — viņš raudzījās uz Kresku un Kalu, neuzdrošinājās tiem tuvoties un krampj aini" žņaudzīj a rokas, ar nagiem plosīdams delnas.

Arī Solārs bija raidījis bultu, un tā šķērsoja melnās būtnes plandošo ēnu. Bet Solārs pats pakrita zemē un pusguļus, balstīdamies uz elkoņiem, mēģināja aizrāpties līdz savai sievai Rimarai un meitām.

Nu Erīnijas bija tieši virs galvas, un Rite varēja tās apskatīt.

Trīs melnas, spārnotas būtnes, ietīstījušās melnos apmetņos, no kuriem ārā rēgojās vien ģindeniskas, asiņainas rokas.

Spārni bija milzīgi un apskranduši, to ēna aizsedza debesis.

Tumsa pārplūdināja pasauli, bailes to aprija. Zilās debesis, kurās lidoja kaijas, dīķi ar baltajiem gārņiem, klintaines ar ziedošiem kaperkrūmiem — tas viss bija pazudis melnā stingumā.

Divas no būtnēm palika mazliet iepakaļ.

Bet trešā, vidējā, bija taisni virs ļaudīm, un tā ierunājās.

Trīspadsmitā nodaļa

Mamma to zināja, viņa zināja, ka trīs izmisuma pūšļi atlidos un aprīs pasauli.

Re, ko nozīmēja tās bailes, ko viņa nēsāja sevī.

Mamma jau iepriekš redzēja to, kam jānotiek.

Arī Erbrova pati redzēja to, kam jānotiek: ne jau visu, tikai kādu drusku, un ne jau vienmēr, tikai paretam.

Citi gan nekad neko neredzēja.

Neviens.

Pat tētis ne.

Tāpēc viņi, pārējie, nekad nebaidījās.

Trīs tumsas pūšļi parādījās pie apvāršņa un tuvojās. Viss satumsa.

Mamma bija viņu apskāvusi, bet tad viņai aizlūza elpa tāpat kā toreiz, kad viņa bija iekritusi ūdenī, — tikai šoreiz smacētājs nebija auksts, šoreiz tas dedzināja. Kīks bija turpat viņai blakus un, kaut arī pats klepoja, gribēja Erbrovu mierināt un iedeva viņai savu lupatu bumbiņu, bet tad atnāca viņa tētis, paņēma Kīku rokās un aiznesa prom.

Ēna bija kļuvusi tumšāka nekā nakts bez zvaigznēm, biezāka nekā dūmi, kas ceļas no mitriem zariem.

Tētis teica, ka jābēg, taču neviens nezināja, kurp.

Tad lielākais tumsas pūslis, tas, kurš bija viņiem tieši virs galvas, ierunājās.

Četrpadsmitā nodaļa

Rite pacēla galvu, uzdrošinadamas uzlukot spārnoto būtni.

Tā ierunājās. Rite saprata, kāpēc tās sauc par Posta gariem.

—    Mēs esam Erīnijas, mēs esam Posta nesējas, — atskanēja dobja balss. — Mēs esam mātes bez bērniem.

Mēs esam sāpes, atriebība, naids.

Rite pakrita zemē. Erbrovu viņa turēja piekļautu cieši sev klāt. Sāpes bija prātu apstulbinošas: šķita, itin kā elpu būtu piepildījuši skorpioni un degoša zeme. Ar savu miesu viņa pūlējās piesegt meitu. Viņa juta, cik smagi tā elpo zem viņas auguma.

Tumsa bija aprijusi liedagu.

Erīnijas turpināja: s

—   Mēs nākam, lai pieprasītu atmaksu par saviem nekad neieņemtajiem bērniem, par saviem nekad nedzimušajiem bērniem, par mūsu bērniem, kas mira neuzzinājuši, kādā krāsā ir dzīve tad, ja tā nav tikai sāpes.

Nekas nekad nespēs remdēt mūsu dusmas, mūsu niknumu. Nekas nespēs dzēst mūsu naidu.

Kā neprātīgu kraukļu bars, kā traku suņu varza, kā hiēnas, kā vilki, kā maitu lijas mēs plosīsim jūsu mieru, plosīsim jūsu dvēseles un jūsu miesu.

Tā būs atmaksa, jo citi plosīja mūsu miesu un lēja mūsu nevainīgās asinis, citi zināja, ka esam bez vainas, taču gļēvulības dēļ klusēja.

Viņu dēļ mēs postīsim ikvienu, kas apmeties šai vietā, kura pieredzējusi, kā mūs un mūsu pēctečus padzen no dzīves, padzen no elpas.

Kā neprātīgu kraukļu bars.

Mēs esam Erīnijas.

Mēs esam sāpes, atriebība, naids.

Jūs, nelgas, esat uzdrošinājušies apmesties vietā, kur mēs cietām mokas, vietā, kur mūsu asinis un sārtā degošā miesa apliecināja cilvēku aklo nežēlību. n

Piepeši Rite juta, ka skorpioni, kas dedzināja viņas elpu, atkāpjas. Plaušās pamazām atkal ieplūda gaiss. Erbrova pāris reižu ieklepojās un ieraudājās, un šī bija visbrīnišķīgākā no visām pasaules skaņām, jo liecināja, ka mazulīte ir dzīva. Rite pacēla skatienu. Starp viņu un Erīnijām bija nostājies Joršs: viņš stāvēja ieplestām rokām, lai viņa ēna būtu lielāka un nosegtu gan Riti, gan Erbrovu. Viņa ēnā gaiss bija svaigs un tīrs. Rite dzirdēja, kā Joršs elso un viņa elpa kļūst arvien seklāka, arvien sēcošāka. Viņa redzēja, kā Joršs nokrīt ceļos, bet arī tagad viņš ar savu ēnu spēja pasargāt viņu abu elpu.

Tuvākā no trim Erīnijām, tā, kura bija runājusi, klusi iesmējās un paslīdēja mazliet sāņus. Tās ēna vairs tik tumši nekrita pār Joršu. Saule atkal iemirdzējās viņa sudrabotajos matos. Rite dzirdēja, kā viņš ieklepojas.

—   Es jūs lūdzu, — viņš ierunājās, — nedariet mums ļaunu. Nedariet ļaunu viņiem. Viņi nevienam nekad ļaunu nav darījuši.

Joršam bija izdevies atkal pieslieties kājās.

—    Es labprāt uzzinātu, kā tevi sauc, jaunais elf, — teica tuvākā no Erīnijām. Viņa bija vislielākā, visstaltākā no trim. Lanckarains apmetnis ar kapuci nosedza to visā augumā, ārā rēgojās vien kalsnas rokas līkiem pirkstiem, kam bija norauti nagi. Arī delnas krustu šķērsu bija izvagojušas dziļas brūces.

—   Jorškrunskvarkljolnerstrinks.

—   Jorškrunskvarkljolnerstrinks? Tātad pēdējais un visvarenākais? Tavu seju jau ir apsvilinājuši saules stari, un tas liecina, ka mirstīgums ir skāris tavu miesu, pēdējais no elfu kareivjiem. Pat ja mēs nolemtu nelaupīt tavu elpu, tavs ķermenis vairs ilgi nemestu ēnu pār šo zemi.

—    Kundzes, — atbildēja Joršs, — es zinu, kā sauc jūs. Un man nav svešs jūsu dzīvesstāsts. Pirms es pats to izlasīju grāmatās, man to stāstīja māte, lai atmiņas par ciešanām netiktu nozaudētas, un jūsu dzīvesstāsts ir vienas no manām pēdējām atmiņām par māti. Jūs esat dziedinātājas, sievietes, kas lasīja ārstnieciskas zālītes un palīdzēja dzemdētājām. Jūs apkopāt brūces, ārstējāt apdegumus, iztaisnojāt un saaudzējāt lauztus kaulus. Taču, kad no aizjūras uzradās sērgas, kad atnāca mēris, ar jūsu pieticīgajām zinībām vairs nepietika, lai stātos pretī šai nelaimei, un jūs apsūdzēja, jūs nosauca par raganām, tāpat kā mūs, elfus, arī jūs pasludināja par visa ļaunuma sakni.

Sievietes, kundzes, mātes, vai tad jūs neatceraties? Mēs, elfi, kāpām sārtā kopā ar jums. Arī mūsu bērniem nebija ļauts tikt ieņemtiem, jo tās, kuras būtu varējušas kļūt par viņu mātēm, tika iznīcinātas, vēl būdamas jaunavas. Arī mūsu bērniem nebija ļauts piedzimt, viņus iznīcināja reizē ar jūsu dzimušajiem un nedzimušajiem bērniem. Jūs nosauca.par raganām, un šis vārds lēma jūs nāvei, bet par raganām sākotnēji tika sauktas tās cilvēku cilts sievietes, ko par sievām apņēma elfi, un arī meitas, kas piedzima, kad elfu asinis nolēma plūst kopā ar cilvēku asinīm, — jo tieši elfu meitas ir tās, kuras reizumis manto to spējas, neviļus uzturot spēkā maldus, ka tām ir pa spēkam apstādināt postu, bet tās to nedara tikai savas ļaunprātības dēļ vai pat vairo ļaunumu pēc pašu gribas.

Lielākā no Erīnijām iesmējās. Abas pārējās klusēja tumšas un mēmas.

— Mēs atzīstam, ka tevis teiktajā ir daudz taisnības, pēdējais elf, — viņa atbildēja. —Jūs mirāt kopā ar mums, jūs mums nekaitējāt, tāpēc mēs tev atļausim dzīvot, ja vien nestāsies mums ceļā. Ja pakāpsies sāņus, mēs tevi neaizskarsim. Māte un meitene lai paliek mums. Ja centīsies viņas pasargāt ar savu ēnu, tu viņas neizglābsi, tikai mirsi brīdi agrāk par viņām. Tu gribi teikt, ka ir nevainīgi cilvēki? Varbūt tā ir patiesība, taču ikviena patiesība izbalo naidā un zaudē vērtību. Vieglāk ir nogalēt visus, lieki nešķirojot, — bet dievi, kuri neizglāba mūs, ja vēlēsies, pēcāk varēs nošķirt nevainīgos no vainīgajiem. Tev mēs atvēlēsim dzīvību, pieminot kopīgi izciestās vajāšanas, bet nekādu žēlsirdību nemūžam neizrādīsim cilvēkiem, ar kuriem esi sajaucies. Kāpēc lai mēs to darītu? Viņi ir bez vainas, taču vainīgi bija viņu senči, kuru asinis plūst to dzīslās. Dievi mūs nežēloja, kaut nebijām ne pastrādājušas noziegumus, ne mantojušas vainu par senču darbiem, tāpēc lai dievi, ja viņi to vēlas, domā par tevis pieminēto patiesību.

Joršs papurināja galvu. Viņš nespēra ne soli sāņus.

—   Mēs esam pašu izdarītā izvēle, nevis asinis, kas plūst mūsu dzīslās. Noslēgsim darījumu, kundzes: ņemiet manu dzīvību, bet saudzējiet viņas. Tad es teikšu, ka esat taisnīgas, un nenolādēšu jūsu vārdu.

—   Taisnīgas? Mēs netiecamies pēc taisnīguma, tu nelga. Mēs neskumsim, to neievērojušas, mums nerūp tavas dusmas vai nosodījums. Tev mēs atstājam izvēli: dzīvo vai arī mirsti kopā ar viņām. Tu nevari darīt neko, lai viņas glābtu.

Erīniju ēna atkal piepildīja pasauli. Joršs sargāja Riti un Erbrovu. Viņš atkal stāvēja ieplestām rokām. Bet viņa rokas sāka drebēt. Klepus plosīja jaunā elfa elpu. Rite juta, kā viņu smacē karstas smiltis un skorpioni.

—   Neaiztiec viņu! — Rite teica tuvākai no trim Erīnijām. — Turies no viņa pa gabalu!

Viņai elpas netrūka, jo viņu no melnās ēnas sargāja Joršs. Viņa bija piecēlusies kājās un nolikusi zemē Erbrovu, kura, pieķērusies viņai pie stilba, stāvēja klusa un izmisusi.

—    Man žēl, ka jums bija jāmirst. Man žēl, ka bija jāmirst jūsu bērniem. Bet neaiztieciet viņu. Neaiztieciet ne viņu, ne manu meitu.

—   Kā tu domā mūs apturēt, jaunā māte? — izsmējīgā laipnībā vaicāja tālākā no trim. — Nekas nespēj mūs ievainot. Nekas nespēj mūs apturēt.

Rite neatbildēja. Viņa iedomājās par savu tēvu. "Tu mēģini tik un tā, mēģini pa spīti visam," viņš mēdza teikt. "Mēģini arī tad, ja viss ir veltīgi. Vismaz būsi citādi pavadījusi laiku." Jāmirst būs tik un tā. Vai tad viņa nav Ardvina pēctece?

Viņa bija karotāja. Karotāji mirst ar ieročiem rokā.

Neviens, nedz Erīnijas, nedz paši pekles dēmoni nedrīkstēs nesodīti darīt pāri viņas meitai un vīram, kamēr vien viņa pati būs dzīva.

Viņai vēl bija linga.

Pat Bāreņu namā viņa nebija to zaudējusi. Pat Daligaras cietumā sargi to nebija atraduši un atņēmuši. Šo lingu Ritei bija pagatavojis tēvs, kad viņa vēl bija maza. Viņa to allaž nēsāja līdzi kopā ar piemērotu akmeni. Rite sajuta ieroci iegulstam rokā, un tas vairoja viņas drosmi. Kuru katm brīdi Joršs pakritīs, un tad viņu iznīcinās Erīniju ēna. Akmens uzskrēja gaisā. Tā lidojums šķēla debesis, kurās vairs nebija gaismas.

Melnais stāvs saļima.

Ēna sarāvās mazāka.

Saule atkal iemirdzējās.

Joršs nokrita ceļos un saļima kņūpus. Pamazām, pamazām viņa elpa vairs nebija karstu smilšu un skorpionu pilni gārdzieni, un viņš atguvās.

—    Prom no šejienes! — Rite uzkliedza Erīnijām. — Pazūdiet!

Viņa noliecās, lai palīdzētu Joršam piecelties.

—    Kāpēc man izdevās? Kāpēc es varu viņas notriekt?

Pagāja mirklis, iekams Joršs atbildēja: varbūt viņam vajadzēja apdomāties, bet varbūt vēl nepietika elpas.

—   Mana kundze, — viņš maigi teica, kad elpas bija diezgan, — varbūt tikai kopš dažām dienām, bet varbūt kopš dažām stundām tu atkal gaidi bērnu. Tavā klēpī ir jauns bērniņš. Šai rudenī mūsu meitai būs brālis.

Viņš paliecās tuvāk Ritei un apskāva viņu.

Piecpadsmitā nodaļa

Brālītis? Jauns bērniņš? Tas ir mammā iekšā? Tad redz, ko nozīmēja tas mazais, siltais un slapjais — iepriekš nesajustais, ko viņa jau vairākas dienas manīja mammas vēderā! Neciešami, ka viņai neviens nekad neko nepaskaidro un mūždien viss jāsaprot pašai. Viņas mazais brālis droši vien ir dižens karavīrs, ja jau pat ar savu klātbūtni vien spēja notriekt no debesīm to melno radību, kas viņus visus galēja nost.

Tagad tā radība viņus vairs nevarēja nogalināt.

Tā gulēja smiltīs, sarāvusies čokurā, melns traips starp jūru un krastu.

Tā bija tikai dusmas un sāpes.

Erbrova sajuta šīs sāpes savā prātā, it kā tās piederētu viņai pašai.

Viņa lasīja atmiņas, it kā pati būtu tās izdzīvojusi.

Viņa redzēja zaļu pļavu, kurā sieviete vāca dziednieciskas zāles, un caur viņas acīm Erbrova ielāgoja gan ziedu, gan lapu formas. Viņa iemācījās arī nosaukumus: melnās velnogas pret aizdusu, dievkrēsliņi pret cērmēm, pieneņu saknes pret kāju tūsku.

Viņa redzēja nelielu mājiņu, vēl mazāku nekā savējo, — tā bija celta no koku stumbriem un zariem, un tai līdzās rotaļājās divi bērni.

Par viņas atmiņām pārtapa arī tās, kurās kareivji āvām rokās aplenca zaru būdu, viņa dzirdēja vārdu ragana, redzēja liesmas.

Tēva balss atkal skanēja. Viņš runāja ar mammu:

— Viņas ir Nāves eņģeļi, bet tu, mana kundze, esi dzīvība. Nekas un neviens nevar satriekt Erīnijas, — neviens vīrietis, neviens karavīrs, pat neviena sieviete — to var paveikt vienīgi tā, kura sevī glabā jaunu dzīvību. Tu vari viņas sakaut.

Erbrovai šķita, ka pretrunīgās vēlmes šķeļ viņu uz pusēm. Viņa gribēja, lai mazais brālītis var piedzimt.

Taču viņa negribēja, lai spārnotajai radībai vēl nodara ko ļaunu.

Pietiek darīt ļaunu. Viņa nezināja, kā lai to pasaka mammai, kam joprojām rokā bija linga, kuru viņa pat negrasījās nolaist.

Kad mamma sadusmojās, ar viņu bija grūti sarunāties, un tagad mamma patiešām bija dusmīga.

Sešpadsmitā nodaļa

Rite juta, kā viņu atkal piepilda miers un spēks. Viņa atkal dzirdēja jūras šalkoņu, cikādes, vēju zālē. Jūras smarža pieskārās viņas sejai, un gaiss atkal bija tīrs.

Viņi — viņa un viņas vīrs — bija neuzveicami.

Viņa atkal gaidīja bērnu.

Viņa satvēra ciešāk lingu, atrāvās no Jorša un pagriezās, lai stātos pretī diviem pārējiem gariem, kas vēl plandīja debesīs. Joršs nostājās viņai priekšā un atkal izpleta rokas, bet šoreiz, lai sargātu Erīnijas.

—    Nē, — viņš teica. — Nē. Kundzes, nebaidieties.

—    Domāju, ka būtu labāk, ja viņas tomēr baidītos, — kareivīgi atteica Rite, asi atstumdama malā Erbrovu, kura viņu raustīja aiz drānām: droši vien nabaga mazulīte bija nobijusies, taču šobrīd meita traucēja, un Rite negribēja, lai viņu traucē brīdī, kad jācīnās.

Joršs viņu apstādināja ar rokas mājienu. Viņš pavērsa pret viņu delnas, viegli pasmaidīja un papurināja galvu. Šie žesti bija ļoti pieklājīgi, kā jau viss, ko darīja Joršs, bet vienlaikus tajos jautās noteiktība.

Rite apstājās.

—   Kundzes, lūdzu, nebaidieties, — Joršs teica, vērsdamies pie Erīnijām. — Naids jūs dzina uzbrukt cilvēkiem, jo bailes bija jūs aizkavējušas šajā dzīvē: būdamas dusmīgas un sāpinātas, jūs neuzdrošinājāties šķērsot Bezgalības valstības vārtus. Jūs nogalināja netaisni un nežēlīgi, bet nāve ir arī mierinājums, — to nezināja jūsu bendes, un to nezinājāt arī jūs. Jums nepietika drosmes pamest šo pasauli, un jūs kļuvāt par rēgiem, par Nāves eņģeļiem, Posta gariem. Jūs iestrēgāt šajā pasaulē. Bet tagad es jūs lūdzu, atmetiet bailes. Lai jūsu ciešanas norimst. Lai jūs apņem žēlsirdība. Es jūs lūdzu, kundzes, nebaidieties. Lai piedošana jūs remdē, lai varat ieplest savus spārnus ceļā uz bezgalību. Zvēni, ka mēs jūs pieminēsim. Nekad jūs neaizmirsīsim. Naktī, kas sašķeļ uz pusēm rudeni, kad viegla migla ietīsta pasauli, mēs domāsim par saviem mimšajiem, un šo nakti mēs veltīsim jums. Mēs izdobsim ķirbjus un paslēpsim tajos svecītes. Mēs tās dedzināsim, lai to rēnā gaisma atgādinātu sabradātu nevainību un nodotu taisnīgumu. To mēs nosauksim par raganu nakti un nekad neaizmirsīsim jūsu pieredzētās mocības. Raganu nakts būs tā, kuru svinot cilvēki lūgs piedošanu par visām pārestībām. Tā būs nakts, kad upuri un bendes cits citu uzlūkos bez rūgtuma. Tā būs piedošana. Un pēc tam mēs gaidīsim dienu, kurā sākas ziema, laiku, kad nakts tumsa ir pārāka par gaismu un blāva saule atspīd tikai uz dažām stundām, — šo tumsu mēs izgaismosim ar savām svecēm, un tie .būs dzīvības svētki. Šai dienā mēs priecāsimies par saviem bērniem, pateiksifrues, ka viņi mums doti, — un arī tad mēs pieminēsim jūs.

Zemē notriektā Erīnija lēnām piecēlās un lēnām pievienojās abām pārējām. Trīs melni traipi, kuros pazuda ikkatra gaisma, tumši slējās debesīs, taču vairs nemeta ēnu.

—   Jaunais nelga, — noņurdēja mazākā no trim, — nožēlojamais dumiķi, tu pat neapjēdz, par ko runā. Nāves vārti ir briesmīgi. Ja tu tos būtu redzējis, tad nemūžam nebūtu savā muļķa prātā atteicies no mūžīgas dzīvošanas. No šo vārtu stabiem plūst šausmas un kauns, trūdu pilni dubļi, kas sajaukušies ar asinīm, kurās ņudz tārpi, un visam pāri sīc līķu mušas…

Joršs papurināja galvu un atkal paplēta rokas, bet šoreiz tas bija citāds žests: nevis aizsargājošs, bet apskaujošs.

—    Nē, manas kundzes, nē, manas nelaimīgās mātes. Nāves vārti ir briesmīgi tikai no šīs puses, no kuras mēs tos redzam. Ja mums pietiek drosmes kāpt pār slieksni, ja, sperot šo soli, mūs nesmacē aizvainojums, dusmas vai nožēla, tad un tikai tad mēs ieraugām vārtu otru pusi. Nebaidieties nekā. Nebaidieties. Jūs gaida bezgalīgas pļavas zem neizmērojamām debesīm. Jums ierodoties, pļavās uzplauks puķes. Zvaigznes iemirdzēsies gaišāk. Jums jāšķērso tuksnesis, taču viņā pusē jūs vairs nekad nemocīs ne izsalkums, ne slāpes. Zeme, kur plūst piens un medus, atrodas viņpus saulei. Lai tur nokļūtu, ir jānomirst. Nāve ir rīta gaismas krāsā, tā skan kā viļņu šļaksti un garšo kā jūras sāls. Bieži vien ļaudis jautā, kāpēc gan dievi, kas mūs radījuši (protams, ja radītāji bijuši vairāki, nevis viens vienīgs), ir mūs pametuši. Kāpēc? — tie jautā brīžos, kad pat cerība ir zudusi. Bet ne jau cerība ir pēdējā dāvana. Ne jau cerība ir pēdējā pavadone, kas mums atstāta, — mūsu pēdējā pavadone ir nāve. Tā ir kopā ar mums, kad cerība jau ir izdzisusi, kad slāpēs sasprēgājušas lūpas vairs nespēj stāstīt, kad baismas visam nocirtušas spārnus. Nāve ir pēdējā dāvana. Tāpēc Tas, kurš radījis Visumu, lai ir slavēts par savu žēlsirdību!

Manas kundzes, sievietes, mātes, jūs esat vilcinājušās pārāk ilgi. Jūsu bērni, tie, kuri netika ieņemti, tie, kuri nepiedzima, tie, kuri nomira mazi, jau pārāk ilgi jūs gaida, vieni paši klejodami pa bezgalīgajām pļavām zem neizmērojamām debesīm. Ejiet un ņemiet viņus aiz rokas. Stāstiet viņiem mierinošus stāstus par dzīvi, ko viņi nepiedzīvoja, — stāstiet, lai tā pastāvētu vismaz stāstos.

Mēs jums lūdzam piedošanu par ļaunumu, ko pasaule jums nodarīja, un piedodam jums ļaunumu, ko jūs nodarījāt pasaulei. Tagad jūsu laiks ir beidzies. Tagad ejiet prom.

. Rite stāvēja aiz Jorša ar lingu rokā, un meita turējās pieķērusies viņai pie stilba. Tad Erbrova palūdza, lai viņu paņem rokās. Laikam mazā nebija apjēguši briesmas, jo nešķita, ka viņa būtu nobijusies, — nonākusi vienā augstumā ar mātes seju, viņa to ņēmās glāstīt, kā gribēdama Riti nomierināt.

Erīnijas nekustējās. Lielākā, tā, kuni Rite bija notriekusi smiltīs, plandījās mazliet zemāk par abām pārējām viņiem virs galvas.

Tad to ēna sāka bālēt, līdz izdzisa pavisam gaiša.

Arī pārējie — Kresks, Jastrins, Kala, Solārs, visi — pamazām atguvās. Visur skanēja klepus un pirmie piesmakušie un čerkstošie mēģinājumi izdot skaņas.

Kaijas atkal pacēlās spārnos. To griezīgās klaigas pievienojās zemāk un stieptāk skanošajiem jūras ērgļu saucieniem.

Erbrova iesmējās, un viņas smiekliem tūdaļ pievienojās arī pārējo bērnu smiekli — klusi un atsvabinoši.

Ēna kļuva arvien bālāka, nemanāmāka, vieglāka.

— Vai viņas ir prom? — kāds jautāja. — Pavisam prom?

Debesis atkal bija spodri zilas, bez neviena traipiņa. Tajās peldēja tikai lieli, balti mākoņi, ko uz priekšu dzina ziemeļu vējš.

—    Viņas ir prom, — apstiprināja Joršs.

—    Viņas neatgriezīsies, — viņš piebilda. — Bet mēs viņas atcerēsimies un gādāsim, lai šai pasaulē nekad nepagaistu viņu piemiņa. Mēs vienmēr ar sāpēm un cieņu pieminēsim visas sievietes, kuras tika nosauktas par raganām un sodītas, jo to vienīgā vaina bija palīdzība dzemdētājām un ārstniecības zāļu vākšana.

Viņš pagriezās un uzlūkoja Riti.

—    Mana kundze, — viņš klusi teica.

Rite izlaida no rokas lingu. Uzmācās neizmērojams nogurums. Kuru katru brīdi viņa saļims zemē. Vajadzēja pasteigties.

—    Mans vārds, — viņa iesāka.

Pabeigt viņa nepaguva. Jau atkal viņu pārtrauca Fēniksa balss, taču šoreiz putna kliedziens bija citāds. Tie nebija griezīgi dusmu un aizvainojuma ķērcieni. Putna balsī bija tikai sāpes. īstas sāpes.

Beidzot Rite zaudēja samaņu.

Pagāja ilgs laiks, līdz viņa atguvās. Kad viņa atģidās, jau bija satumsusi nakts. Vējš bija pierimis, un sīks lietutiņš mazgāja pasauli.

Rite bija noguldīta mājās, savā guļvietā. Pār viņu bija noliecies Joršs. Klusa atlidoja Erbrovas bažīgā balss, un tās bija pirmās skaņas, ko viņa saklausīja.

—    Mamma?

Rite viņu nomierināja ar smaidu. Turpat netālu tupēja un satraukti nolūkojās Fēnikss.

—    Rite, mīļā, kā tu jūties? Vai viss atkal ir labi, mana mīļotā kundze? — jautāja Joršs.

—    Vai jūtaties labi, mana godātā kundze? — gluži kā greiza atbalss vaicāja Fēnikss.

Mana godātā kundze? Fēnikss nekad agrāk viņu nebija uzrunājis par godāto kundzi.

Rite raidīja tam apjukuma pilnu skatienu. Taču nemanīja ne izsmieklu, ne naidīgumu.

—        Paldies, es jūtos labi. Tagad atkal ir labi, —viņa mierinoši atbildēja. — Kāpēc viņš kliedza? — Rite jautāja Joršam, norādot uz Fēniksu.

Viņas simpātijas pret šo radījumu joprojām bija tik niecīgas, ka viņa nespēja vērsties pie tā ar tiešu jautājumu. Taču viņai atbildēja Fēnikss pats.

—   Es izdēju olu, — putns teica, un viņa balss skanēja vienlaikus bikli un nopietni. — Ziniet, mana kundze, man būs pēctecis. Un es miršu.

—   Jūs… ko? — noprasīja Rite.

—   Pēc tam kad ir izdēta ola, mēs vairs nevaram iegūt mūžīgo jaunību, sevi laiku pa laikam sadedzinot. Es miršu. Es izvēlējos mirt. Arī mana cilts nemirstību saņēma kā vienu no iespējamām izvēlēm. Jums, kundze, jāzina, ka reiz mēs bijām brīnišķīga, spēcīga un lepna cilts. Tāpat kā pūķi, līdz ar kuriem mēs ilgu laiku valdījām pār visu radīto pasauli, mēs mirstam, kad radām pēcnācēju. Sākot ar brīdi, kad izdējam olu, mūsu mūža dienas vairs nav bezgalīgas. Tagad es atkal atceros savu vārdu, mani sauc Angkēls jeb vēstnesis. Savulaik es, tāpat kā mani brāļi, nesu dievu vēstis cilvēkiem, un dievi, gribēdami mūs apbalvot, dāvāja mums iespēju attālināt vecumu un nāvi. Tā bija briesmīga dāvana. Jo vecumam un nāvei piemērotais brīdis nekad nepienāca. Zilās un zeltainās liesmas izdzēsa laiku, un viss atkal sākās no sākuma. Ak vai, bija jau par vēlu, kad atklājām, ka ar katru reizi atdzimstam arvien nejēdzīgāki un aplamāki. Mēs zaudējām spēju lidot. Zaudējām prāta asumu. Atlika tikai aizvainojums, dusmas un naids pret ikvienu dzīvi, kura netika izšķiesta tik tukši kā mūsu muļķīgā mūžība. Un, jo piepildītāka bija kāda dzīve, jo stiprāk mēs savā tukšībā to ienīdām. Pūķi, būdami nežēlīgi un žēlsirdīgi, ar saviem asajiem zobiem glāba mūs no šīm mocībām. Tad, bīdamies nomirt bez pēcnācējiem, mani brāļi, ko tiklab varētu saukt par māsām, cits pēc cita izdēja pa olai, un tagad viņu pēcteči lido augstu debesīs.

Fēnikss ievilka elpu.

—   Mans kungs, — viņš teica, vērsdamies pie Jorša, — es jums lūdzu piedošanu. Naids pret jums bija absolūts. Jums bija pieticis drosmes atteikties no mūžības un nebaidīties no nāves, tāpēc jūs es apskaudu kā nevienu citu. Bailēs no nāves mēs bijām atteikušies no dzīvošanas. Bet es jūs lūdzu, mans kungs, sakiet, vai viss, ko teicāt Erīnijām, ir patiesība? Vai tiešām bezgalības vārti ir biedējoši un baisi tikai no vienas puses? Vai jūsu teiktais nebija vien žēlsirdīgi meli, lai mierinātu viņas un izglābtu pasauli? Nē? Labi, mans kungs. Un vēl es vēlos lūgt jums palīdzību. Vai tad, kad būs izšķīlies mans pēctecis, jūs parūpēsieties par viņa neapspalvoto bērnību? Jūs stāstījāt, ka esat gādājis arī par pūķa mazuli. Tāpat kā pūķis, arī es miršu, kad perēšanas laiks būs cauri, un tāpat kā pūķis nevarēšu pats parūpēties par savu bērnu. Un manam bērnam, tāpat kā pūķa mazulim, būs vajadzīgs kāds, kurš iemāca lidot, taču viņu mācīt varēs tikai paša sugas brāļi, vai sapratāt? Mans bērns, ziniet, lidos augstu, augstu, tāpat kā pašos pasaules pirmsākumos lidoju arī es.

Fēnikss pakāpās sāņus. Zem viņa bija ola. Tā bija daudz mazāka par pūķa olu, bet tikpat skaista: uz gaišzila pamata vijās zgltaini un sudraboti līčloču raksti.

—   Cik ilgs ir jūsu perēšanas laiks? — jautāja Rite.

—   Trīs mēneši, mana kundze.

—   Tikai trīs mēneši! Pūķi perēja gadiem ilgi!

—    Pūķim perēšanas laikā jānodod pēctecim visas savas zināšanas, mana kundze. Es savam bērnam došu tikai dzīvību. Mans bērns būs citāds. Tam nebūs jāmirst, lai radītu pēcnācējus. Mans bērns būs kā jūs: divas dzīvības savienosies, lai radītu trešo, kas nebūs neviena precīza kopija, bet mazliet līdzināsies tēvam un mazliet mātei. Mans bērns nebūs apveltīts ar valodu, toties tam piemitīs lidotprasme, drosme un gudrība.

Savādas, skaļas spārnu vēdas piepeši iešalcās naktī. Rite jau jutās labi un izgāja tumsā. Viņai sekoja Joršs ar Erbrovu rokās. Jūras ērgļi bija atlaidušies un nosēdušies zemē visriņķī viņu mājelei, klusi un rāmi, it kā nez ko gaidītu. Tie bija lieli, majestātiski, baltām un gaišzilām spalvām, kuru skaistumu varēja saredzēt pat niecīgajā zvaigžņu gaismā.

—    Ēnisu bēni! — Erbrova mierīgi paskaidroja apjukušajiem skatītājiem. — Ēnisu bēni!

—   Fēniksu bērni! — iztulkoja viņas tēvs. — Fēniksu bērni! Viņi ir fēniksu dēli un meitas!

Lielie ērgļi klusi pamāja. To skatieni bija rāmi un lepni. Šķita, ka varenie putni tumsā smaida.

Septiņpadsmitā nodaļa

Dienas, kamēr Fenikss perēja, bija savādas, — priecīgas gaidas tajās jaucās ar skumjām. Vienlaikus notika divi ceļojumi: viens pretī piedzimšanai, bet otrs pretī nāvei. Šie ceļi krustojās. Un viegla melanholija saplūda ar tikpat vieglu priecīgumu.

Joršs bieži domāja par Erbrova Vecākā pēdējo lidojumu.

Dienu pēc dienas Fēniksa atmiņa pamazām iznira no plūstošajām smiltīm, kur bija grimusi arvien dziļāk līdz ar katru jaunu iemiesojumu, līdz ar katru nākamo sārtu. Fēnikss atcerējās vēsturi, notikumus tais laikos, kad pats bija piedzimis, atcerējās sira Ardvina nāvi. Tas atcerējās visu Cilvēku pasaules vēsturi, kurai līdztekus bija ritējusi viņa dzīve. Putns atcerējās piekrastes sāls ieguves baseinus, kas visu zemi bija apgādājuši ar sāli un dzirkstījuši saulē kā sniegs kalnu virsotnēs. Atcerējās ostu, kuģus, pirātus, kas līci atkal bija iedzinuši trūkumā, iekams te uzradās Erīnijas un visu iznīcināja savās nežēlīgajās dusmās.

Beidzot Fēnikss atcerējās alas. Vāceles salā to bija daudzi duči — dziļas un skaistas alas, ko rotāja ūdens un iežu darinātas kolonnas un smailes. Putns atcerējās, ka ļaudis, kas saimniekoja senajā ostā, tās stāvgrūdām piepildījuši ar visdažādākajām precēm un bagātībām, ko tie gribējuši nogādāt uz jūras pretējo pusi, tikko kaut uz neilgu laiku pierims pirātu sirojumi.

—   Tur ir dažādas preces? — pārjautāja Joršs.

—   Visdažādākās, — apstiprināja Fēnikss.

Viss, kas varētu noderēt, dibinot jaunu ciemu jūras pretējā pusē. Audumi tērpiem un burām, tīkli, makšķerauklas, āķi, lāpstas, kapļi, arkli, dakšas, cirvji, adatas, naži, mazi asmenīši, ieroči, rotaslietas, pergaments, tītavas, vasks svecēm, bļodas, krūkas, veseri, laktas, mucas, āda apaviem, iemaukti, segli, loki, zobeni, bultas, ķiveres, bruņas…

Viss, kas varētu noderēt ciemam. It viss, kas vajadzīgs dzīvošanai, bet ko nevar izaudzēt no zemes vai nozvejot jūrā…

Joršs, Kerens Askiols, Solārs un citi vīri, kas labāk prata peldēt, uzbūvēja vairākus plostus un devās uz salu — peldēt, stumjot smagi apkrautos plostus, bija grūti, braucieni bija cits par citu nogurdinošāki, bet arī cits par citu veiksmīgāki — brīnišķīgas dāvanas ieradās no cita laika, varētu pat teikt, no debesīm un no dieviem.

Ne jau viss bija labā stāvoklī. Toties viss bija noderīgs. Viss bija izmantojams.

Dažu dienu laikā visi tika pie apģērba, tad cieminiekiem citam pēc cita parādījās arī apavi, kas pēc tik ilgas staigāšanas basām kājām sākumā gan šķita neciešami. Jastrins saņēma neskaitāmus pergamenta rituļus, un pasaules atmiņa pamazām ieguva rakstisku izteiksmi. Rite tika pie sudraba matu sprādzes, taču to viņa uzdāvināja Rimarai, tikko Joršs viņai atzinās, ka daudz labāk viņam patīkot agrākie gliemežvāku un ziedu rotājumi.

Pēc trim mēnešiem olas čaula pārsprāga — tā bija viena no pirmajām pavasara dienām. Bija dienvidus, un saule bija uzkāpusi visaugstākajā debesu punktā. Fēnikss gulēja jūras malā, ielicis galvu Erbrovai klēpī. Meitene no putna negribēja atkāpties ne soļa, un arī Joršs sēdēja turpat blakus, lai varētu viņu mierināt, kad Fēnikss nomirs.

Putnēns, kas pāršķēla čaumalu, bija sīciņš, slapjš, retu, izspūrušu spalvu aizmetnīšu klāts kā visparastākais cālis, taču, to uzlūkojot, bija nepārprotami skaidrs, ka vēlāk tas izaugs par ērgli. Mazulis un vecais putns cieši ieskatījās viens otram acīs, tad vecākais, kurš vienlaikus bija tēvs un māte, šķīrās no dzīves. Lielie jūras ērgļi, lēni vēzēdami spārnus, nolaidās un satupa puslokā, atstādami vaļēju to pusi, kas vērsta uz jūru, — lai mirējs varētu raudzīties uz tālo apvārsni. Erbrova nesāka raudāt, viņa mierīga un klusa palika sēžam ar cālēnu rokās lielo ērgļu loka vidū. Rite ne mirkli nenolaida bažīgu skatienu no meitas, Jcuru no visām pusēm ieskāva asi knābji un nagi, — un, lai arī ar lielām pūlēm, viņa tomēr savaldījās un putniem netuvojās.

Ciema iemītnieki, kas notiekošo bija vērojuši iztālēm, tagad pienāca tuvāk. Daudzi bija aizkustināti. Daži raudāja.

Tika nolemts Fēniksu sadedzināt, un ļaudis sāka vākt malku bēni sārtam.

Šai brīdī uzradās Morons, lai ierosinātu putna bērēm piešķirt kulināru ievirzi.

Viņš vēl nebija paguvis atvērt muti un apvaicāties, kāpēc pārējie šo vistu grib sadedzināt, nevis apēst, kad Erbrova jau bija aizsegusi seju ar plaukstām, bet cālītis, ko viņa turēja klēpī, pavērsa knābi pret atnācēju, un viss viņa pussprīdi lielais ķermenītis pauda nevaldāmu niknumu.

īsu mirkli Morons uzlūkoja meiteni, un Joršs ieraudzīja naidu. Beidzot viņš pamanīja, cik ļoti meita baidās no šī cilvēka skatiena. Neskaitāmas reizes bija gadījies, ka Erbrova pēkšņi piesteidzas un lūdzas, lai viņu paņem rokās, un katru reizi Joršs bija sajutis meitas bailes. Taču viņš bija domājis, ka bailes izraisījuši slikti sapņi, iedomas, ēnu rotaļas, pasaku briesmoņi un dīvaini skaitāmpanti.

Tikai tagad viņš apjēdza, ka meitas baiļu uzplūdi vienmēr sakrituši ar Morona parādīšanos.

Viņš saprata arī to, ka Fēniksa cālītis spēj lasīt cilvēku prātus: atšķirībā no Jorša, kurš nebija pratis pasargāt savu meitu, ērglēns tūdaļ bija saskatījis tā cilvēka naidu, — tikko izšķīlies no olas, slapjš un neapspalvots, tas jau bija pratis izlasīt Erbrovas bailes un Morona naidu. Bet Joršs visu šo laiku neko nebija sapratis.

Joršs piecēlās un nostājās pretī Moronam.

—    Turies pa gabalu no manas meitas, vai arī es tevi iznīcināšu, — viņš tam teica. Viņš nepacēla balsi. Viņa izteiksme palika tikpat mierīga. Neviens cits šos vārdus nedzirdēja.

Morons greizi pasmīnēja.

—   Es neko neesmu izdarījis, — viņš drūmi noņurdēja. — Tu man neko nevari padarīt, ja es neko neesmu izdarījis. Nevar tak kādu sodīt tikai par to, ko viņš domājis. Vispirms tu te saraksti visādus likumus, bet pēc tam krīti virsū cilvēkam, kurš neko nevienam nav nodarījis. Ko tu no manis gribi? Vai tavai princesītei gabals nokritīs, ja kāds uz viņu ne tā paskatīsies?

—   Turies pa gabalu no manas meitas un manas sievas, vai arī es tevi iznīcināšu. Šī ir jau otrā reize, kad es tevi brīdinu, un nākamās reizes vairs nebūs.

Morons pagriezās un gāja prom.

Fēnikss lēni dega.

Nebija nekādu daudzkrāsainu, fantasmagorisku liesmu, nebija ari dūmu un degošas miesas smakas.

Erbrova un cālēns rāmi nolūkojās. Viņi abi bija skumji un nopietni, taču ne viens, ne otrs neraudāja. Beigās no vecā Fēniksa atlika vien vieglu pelnu saujiņa, ko vējš izkaisīja pār jūru, kur tie sajaucās ar viļņiem. Jūras ērgļi atkal pacēlās spārnos un meta ilgus lokus saulrieta gaismā.

Cālēnu nosauca par Angkēlu. Pienākumu to kopt un barot uzņēmās Erbrova un Jastrins. Mazulim ļoti garšoja garneles, tas neatteicās arī no mīdijām un jūras šķīvīšiem, bet par aizvainojumu uzskatīja ikvienu zivi, molusku vai vēžveidīgo, kas nebija ideāli svaigs vai — pasargiet, dievi, — drīzāk līdzinājās ēdiena pārpalikumiem.

Pret Erbrovu ērglēns juta neizmērojamu mīlestību, bet Jastrinam tika izrādītas neuzbāzīgas simpātijas. Riti un Joršu putns piecieta.

Neviena cita ciema iedzīvotāja tuvošanos Angkēls nepieļāva. Viņš bija apveltīts ar slepkavīgu knābi, bet viņa nagi bija asi kā bārdasnaži. Raksturs putnam bija vienkārši briesmīgs, un viņš ēda kā vilks.

Kad Angkēls neēda, netrenkāja vistas, nekaitināja zirgus, nevajāja gārņus, neplosīja nedaudzos un neizsakāmi dārgos zvejas tīklus, nebiedēja zivis, tupēdams uz klintīm un ķērkdams, tas sēdēja klēpī Erbrovai, kura nekad agrāk nebija bijusi tik priecīga.

Kad bija aizritējušitrīs mēneši un līdz vasarai vairs nebija tālu, visiem kļuva skaidrs, ka ērglēns ir izaudzis pietiekami liels, lai mācītos lidot. Nu bija jāizdomā, kā nogādāt viņu līdz augstākajām klintsradzēm.

Rite no meldriem nopina lielu, ērtu grozu, kur Angkēlu ietupināt, lai Joršs varētu to uznest augšā klintīs.

Ērglēna un Erbrovas atvadas bija ilgas un aizkustinošas.

Augšupceļš bija stāvs un grūts, klintis jūras krastā bija kraujas, vietām bija grūti atrast kaut niecīgāko atbalstu rokām un kājām, un nebija neviena laukumiņa, kur piestāt un kaut uz brīdi atvilkt elpu.

Jau pavisam drīz Jorša augums no piepūles sāpīgi smeldza. Visu ceļu viņu pavadīja lielie jūras ērgļi, kas līksmi un svinīgi meta lokus, palaikam trāpīdami Joršam ar spārniem, apdullinādami ar kliedzieniem, un ne reizi vien Joršs gandrīz zaudēja līdzsvaru.

Beidzot sasniedzis augstāko klintsraga virsotni, Joršs bija pārguris līdz nāvei. Viņa lūpas bija izkaltušas un sasprēgājušas. Lielie putni sajūsmināti uzņēma un pabaroja ērglēnu. Svaigi nomedīta truša galva, no kuras vēl lāsoja asinis, un mazliet apknābāta puse no kaijas tika dāsni piedāvāta arī Joršam, un, par laimi, draudzība ar ērgļiem necieta no viņa pieklājīgā, tomēr stingrā atteikuma cienastu pieņemt.

Jūra bija tik skaista, ka, lūkojoties tās plašumos, aizrāvās elpa. Erbrova līcis dzirkstīja saulē. Kopš agras jaunības, kopš tiem laikiem, kad viņš divus mēnešus bija varējis lidināties, sēdot mugurā pūķim, Joršs nebija redzējis jūru no šādiem augstumiem. Austrumu pusē Tumšie kalni slējās saules apspīdēti, košāk zaļi par visbrīnišķīgāko smaragdu.

Joršs raudzījās tālumos un pazina ielejas, kam bija lidojis pāri, sēdēdams starp sava brāļa pūķa spārniem, pazina Dogonas līkumus, pa kuriem reiz bija braucis laivā kopā Sajru un Monseru, bet pēcāk mērojis garo ceļu pa upes krastu kopā ar tiem, kuri tagad bija Erbrovas ciema ļaudis.

Un vēl viņš saskatīja divus cilvēku stāvus, — tie bija labi saredzami, jo attālums nevarēja pārsniegt dažas jūdzes, un kūņojās upes krastā netālu no vietas, kur Dogona brāzās lejup pa krauju straujā kritumā. Tie bija divi vīri. Varēja noprast, ka viens no tiem agrāk bijis visai tukls, bet otrs, arī pirmāk visai kalsns, tagad bija izdēdējis pavisam plāns, — lai arī bija aizritējuši astoņi gadi, Joršs šos divus pazina: Melilots un Pallādijs, kareivji, kas bija sargājuši Riti Daligaras pazemes cietumā. Kaut arī ne viens, ne otrs nebija godīguma vai drosmes iemiesojums, abi tomēr bija krietni cilvēki un ģimenes tēvi. Pret ieslodzīto meiteni viņi nebija izturējušies rupji, bet vēlāk bija aizbēguši no cietuma kopā ar Riti un Joršu.

Izskatījās, ka abi vīri ir ievainoti, izmisuši un zaudējuši spēkus, pūloties atrast kādu paņēmienu, kas ļautu dzīviem tikt lejā pa stāvo ūdenskrituma klints sienu līdz pašam liedagam.

Dziļi un godbijīgi klanoties atvadījies no ērgļiem un paņēmis līdzi uzspiesto dāvanu — truša galvu un pusi kaijas, Joršs devās pie Melilota un Pallādija.

Viņš gāja caur ozolu mežu un paparžu audzēm, kas atgādināja gadiem ilgi neredzētas ainavas. Pat mokošās slāpes un apziņa, ka abiem vīriem nepieciešama palīdzība, nevarēja piespiest Joršu iet ātrāk vai laisties skriešiem. Ne jau tikai nogurums darīja viņa soļus lēnus un smagus. Pie vainas bija ledaina saltuma sajūta, kas bija iemetusies pakrūtē, — Joršs neko tādu nebija izjutis jau sen. Tas nebija izsalkums.

Tās bija bailes.

Cauri ir.

Viņi ir atrasti.

Viņš ir atrasts.

Tie bija klāt.

Melilots un Pallādijs, protams, nebija vīri, kas būtu spējīgi dzīt pēdas elfam. Tāpat viņi nebija no tiem, kas būtu gatavi likt uz spēles savu rāmo ģimenes dzīvi, lai ierastos te un brīdinātu, ka viņam kāds dzen pēdas.

Varbūt viņu parādīšanās nemaz nebija saistīta ar Joršu. Varbūt viņi vienkārši bija devušies pa pēdām bēgļiem… Kāds sapratis, ka viņi abi ir dezertieri, un viņi bijuši spiesti bēgt. Un, nezinādami, kur patverties, viņi beigu beigās nonākuši pie ūdenskrituma, bet tālāk gan nav mācējuši tikt.

Uzmācās vēl cits pieņēmums: cilvēku pasaulei ir uzbrukusi kāda briesmīga nelaime, un šie divi no tās bēg.

Joršs atcerējās, ka Melilotam un Pallādijam ir sieva un bērni, daudz bērnu, bet sievu un bērnus neviens nepamet, ja vien nav atgadījies kaut kas šausmīgs, kaut kas šaušalīgs.

Ja vien… nav jādodas pēc palīdzības.

Tātad varēja pieņemt, ka šie divi ir ieradušies, lai atrastu Joršu. Viņu sievas un bērnus ir piemeklējis tik smags posts, tik smacējošs izmisums, ka palīgā jāsauc jebkurš spēks, kaut vai elfs.

Briesmas, kas apdraudēja pasauli, acīmredzot bija tik lielas, ka atradās cilvēki, kas spēja pārvarēt naidu pret viņa cilti, — tik neizmērojamas briesmas, ka naids pret elfiem vienkārši aizmirsās.

Joršs attapās, ka ir sācis iet vēl lēnākiem soļiem.

Viņš negribēja dzirdēt, kas noticis viņpus kalniem.

Viņš negribēja to zināt.

Viņš gribēja, lai dzīve turpinās tāda pati kā agrāk. Viņš. Rite. Erbrova. Pārējie. Zivju zveja. Viņu mājas. Liedags. Šo dzīvi viņš sev bija radījis pats, atplēsdams no akmeņiem jūras šķīvīšus, triekdams bultas merlangu sānos, gādājot savai meitai ēdamo, likdams akmeni uz akmeņa, lai ļaudīm būtu patvērums vētru un lietavu laikā.

Jaunais bērniņš, kas auga Rites klēpja siltajā tumsā, piedzims tāpat kā Erbrova, viņu aijās viļņu šalkoņa un pasaulē sagaidīs tēva rokas.

Joršs gribēja, lai tā viss turpinās mūžīgi.

Viņš negribēja zināt, kas notiek viņpus kalniem.

Viņš nevienam neko nebija parādā.

Un arī citi erbrovieši nevienam neko nebija parādā. Viņi bija aizbēguši, visu vajāti, — neviens viņiem nebija palīdzējis. Vienīgo palīdzību viņi bija saņēmuši no pēdējā pūķa, kuru nogalināja tā pati cilvēku pasaule, kuras pārstāvji tagad uzdrošinājušies te ierasties pēc atbalsta. Viņi te, līča krastā, paši bija radījuši savu dzīvi, te viņi smiltīs lasīja gliemenītes, te drebēja ziemas aukstumā, un te viņus cepināja vasaras saule.

Joršs apstājās.

Kārdinājums bija pārāk spēcīgs. Viņš gribēja apgriezties un iet prom.

Tie divi viņu vēl nebija pamanījuši.

Viņi nekad neuzzinās, ka Joršs bijis turpat pusjūdzes attālumā.

Neviens nekad neko neuzzinās.

Tie divi noteikti nedabūs galu, mēģinādami laisties lejā pa ūdenskritumu, un arī bada nāve viņiem nedraud. Tie ir divi pieauguši vīri. Ūdens viņiem ir atliku likām, un gan jau arī kādu foreli viņi spēs nozvejot. Gan viņi apkops viens otra brūces, gan viņi viens otram pateiks dažus mierinājuma vārdus un tad giezīsies atpakaļ, no kurienes nākuši.

Tā nebija Jorša problēma: viņš šos divus te nebija saucis, viņš tiem nebija piedāvājies par tēvu vai brāli.

Pamežu izraibināja zaļa gaisma, tikpat zaļa kā papardes, kuru audzei lēnām gāja cauri Joršs. Šis zaļums atsauca atmiņā pēdējā pūķa zaļos spārnus, tas atgādināja pūķi, viņa brāli pūķi.

Pirmoreiz Joršs sev jautāja, vai arī Erbrovam Jaunākajam brīdī, pirms viņš lēma sevi nāvei, lai izglābtu dzīvību bēgļu pulkam, nav uzmācies kārdinājums laisties prom un glābties pašam.

Un arī Rites tēvs un māte Joršu nekad nebija ne saukuši, ne piedāvājušies viņam par vecākiem: tie vienkārši bija viņu sastapuši un izglābuši viņam dzīvību.

Elfu cilts nekad nebija vajājusi nevienu dzīvu būtni — neko tamlīdzīgu elfi nespēja pat iedomāties —, bet tie nekad nebija arī centušies kādu izglābt, vienīgie izņēmumi bija knišļi, truši… vista. Elfi, sastapdami kādu vajāto, apspiesto vai nomocīto, drīzāk būtu gatavi apraudāt tā nāvi, sacerot visizsmalcinātākās dzejas vārsmas. Tie gari un plaši izklāstītu nelaimīgā dzīves gājumu uz pergamenta loksnēm, kas izrotātas zelta rakstiem. Tie visu nelaimīgā upura piedzīvoto iegleznotu freskās, kas pārvērstu mūra sienas par neizdzēšamu piemiņu. Taču elfi nekad nesteigtos vajāto glābt. Ne jau tikai tāpēc, ka nemirstība ir visai divdabīga dāvana un lāgiem saņēmēju padara par gļēvuli, laupot tam spēju uzņemties risku, bet arī tāpēc, ka vajāto glābšana reizēm prasa vēl lielākus upurus. Reizēm uz spēles ir jāliek ne tikai sava dzīvība, bet arī dvēsele.

Lai kādu glābtu, reizēm ir jācīnās.

Un cīnīšanās nozīmē iespēju tikt nogalinātam. Cīnīšanās var nozīmēt arī zobena cirtienus, kas pāršķeļ un sadragā, nocērt un sakropļo. Tā var nozīmēt, ka vairs nav divu kāju un vairs nevar skriet pretī saviem bērniem, tā var nozīmēt, ka vairs nav divu roku un savus bērnus vairs nevar satvert un pacelt augstu gaisā. Tā var nozīmēt, ka paša asinis sajaucas ar putekļiem, pārvēršoties sarkanos dubļos. Tā var nozīmēt, ka paša acis kļūst par barību kraukļiem vai tārpiem, vai arī gan vieniem, gan otriem, jo dabas iespējas ir tik dažādas un neierobežotas.

Cīnīšanās var nozīmēt to, ka vajadzēs nogalināt un sajust mirstošo sāpes.

Cīnīšanās var nozīmēt to, ka vajadzēs nogalināt tik daudz un tik daudzus, ka mirstošo sāpes vairs nebūs sajūtamas, un tas nozīmēs, ka paša dvēsele ir pazudināta.

Cilvēki mēdza vajāt, nogalināt un glābt.

Reizēm viņi bija daudz nežēlīgāki par orkiem, taču arī žēlsirdības ziņā viņi reizēm pārspēja dievus.

Joršu pārņēma kauns. Starp klintsbluķiem pie ūdenskrituma viņš bija saskatījis divus ievainotus cilvēkus. Lai arī kāds iemesls tos atvedis šurp, būtu vienkārši necienīgi tiem nesniegt palīdzību.

Joršs viņiem palīdzēs, pabaros viņus, apkops brūces un dos naktsmājas.

Viņš vēlreiz atkārtoja sev, ka pietiks, ja viņš šiem diviem piedāvās ēdienu un pajumti, — tas neuzliks viņam pienākumu doties tiem līdzi uz cilvēku pasauli. Viņš to atkārtoja vēl un vēlreiz visu ceļu līdz ūdenskritumam, jo nekādi nespēja sevi piespiest tam noticēt. Lai arī kādas briesmas būtu piemeklējušas cilvēku pasauli, uzklausījis abus atnācējus, viņš vairs nevarēs izlikties, ka tās viņu nekādi neskar.

Beidzot viņš sasniedza meža malu. Pēkšņi kļuva sadzirdams ūdenskrituma troksnis, kas šķita apdullinošs, tāpat kā žilbinoša šķita koku lapotņu nesadrumstalotā gaisma.

Melilots un Pallādijs viņu ieraudzīja un pazina. Pat aizmirsuši apsveicināties, abi steidzās stāstīt, ka orki esot atgriezušies tāpat kā sira Ardvina laikos, tikai Ardvina sen vairs nav. Viņi stāstīja, ka Varila, pilsēta, kas bija sniegusi patvērumu viņu sievām un bērniem, tagad esot aplenkta un tā kritīšot, ja neviens nesteigšoties to glābt. Un vēl viņi teica, ka vairs neesot, uz ko cerēt. Varilas karaspēks esot sakauts. Bet Valdītājs un Tiesnesis viņiem palīgā no Daligaras nesūtīšot nevienu pašu karavīru, tas esot skaidrs pat bērniem.

Esot atlicis tikai viņš. Viņš taču ir princis, vai ne ? Kā — nē ? Nu, kaut kas tamlīdzīgs? Karotājs? īpašs viņš esot šā vai tā, pierādījumus viņi redzējuši paši savām acīm. Viņš taču izvilka zobenu no klints. Tā tomēr nav nieka lieta! Tie, kuri prot izraut zobenus no klints, vienmēr uzvar. Tas rakstīts arī grāmatās — jā, tieši tā ir rakstīts: tos, kuri māk izraut zobenus no akmeņiem, neviens nevar uzvarēt. Viņi paši gan grāmatas neesot lasījuši, tiesa kas tiesa, viņi tak nemaz nemāk lasīt, bet tik vienkāršas lietas esot skaidras pat bērniem. Viņi te nevienu negribot traucēt, viņi tikai atnākuši paprasīt, vai viņš, Joršs, nevarētu būt tik laipns un doties uzvarēt šai karā viņu vietā, — pēc tam viņi mierīgi atgriezīšoties mājās, jo tagad jau viņi mājās nemaz netiek, jo mājas atrodas aplenktajā pilsētā, un tur, mājās, ir arī visi viņu bērni, — bet mājas ir pilsētā, kam visapkārt čum un mudž orki.

Pēc tam viņi Joršu likšot mierā. Viņi nemaz negribot traucēt, vienkārši viņš esot pēdējais no elfu karotājiem un arī vienīgais, kas viņiem nācis prātā. Ja ne viņš, kurš tad? Kaut ko taču viņš prot darīt. Nu, prot taču, vai ne? Viņi zinot, ka Joršam agrāk bijis pūķis. Viņi zinot arī to, ka Jorša pūķis esot nobendēts, — tā ļaudis runā. Tā nu ir: ļaudis runā, jaunumi izplatās, visi visu par visiem zina, tiesa kas tiesa. Viņiem esot ļoti žēl, ka viņa pūķis nokauts. Vai viņam gadījumā neesot vēl kāds? Nē? Žēl gan! Ar pūķi pret orkiem — tas varētu būt visai iespaidīgi. Bet arī bez pūķa viņš taču ir princis? Nē? Tiešām? Karavadonis? Arī ne? Bet kaut kas īpašs viņš tomēr noteikti esot. Un kaut ko noteikti mācēs izdarīt. Viņš taču ir tas, kurš paņēma mirušā ķēniņa zobenu, un tā nav nekāda joka lieta!

Joršs sajuta izmisuma smagumu.

Viņš negribēja pamest savu dzīvi, negribēja izkāpt no tās svešo dēļ. Pat ne uz vienu dienu, pat uz stundu ne.

Viņš negribēja pamest Riti, kas gaidīja bērnu. Viņš negribēja pamest savu meitiņu, kurai piemita raganas dotības un kuru tikai viņš vienīgais varēja saprast un aizstāvēt.

Viņš negribēja doties projām no liedaga un līča, kas nosaukts viņa brāļa pūķa vārdā un kur viņa dienas ritēja, starodamas gaismā.

Viņš Varilas labā gribēja vienīgi sacerēt kādu dzejoli, nē, labāk poēmu. Skaistu poēmu. Nenoliedzami episku. Heksametrā. Un vēl ar krusteniskajām atskaņām. Episkajā dzejojumā varētu ievīt arī kādu melodramatisku līniju. Galvenais varonis būtu kareivīgs ķēniņš — nē, pārāk banāli. Kareivīga ķēniņiene. Ķēniņš, kurš, protams, arī ir dižs karotājs, mirst, lai glābtu savu laulāto draudzeni, un viņa no neizmērojamās mīlestības un mīļotā vīra nāves iemanto tik daudz spēka, ka spēj uzvarēt karā, lai gan uzvara šķitusi neiespējama.

Vēl brīdi Joršs apcerēja citādus vārsmojuma veidus, īpatnējākus metrus un atskaņas, bet tad meta šīs muļķīgās domas pie malas un nopietni uzlūkoja vīrus, kuru bērni bija palikuši pilsētā, kurai visapkār čum un mudž orki.

Viņš tiem abiem piekrītoši pamāja. Ne jau tikai tāpēc, ka agrāk vai vēlāk orki varētu uzrasties arī šeit, — ja tos tagad neviens nesakaus, tie pēc kāda laiciņa, varbūt pēc desmit gadiem, varbūt pēc pusgadsimta, noteikti būs klāt. Kādu rītu liedaga iemītnieki pamodīsies, un no orkiem tos šķirs vienīgi stāvās, tomēr pārvaramās klinšu sienas.

Taču tas nebija vienīgais iemels.

Bija vēl kas cits.

Viņš negribēja, lai Rite un Erbrova ir sieva un meita tādam vīrietim, kurš varējis cīnīties, lai glābtu aplenktu pilsētu, un tomēr nav to darījis.

Bez šaubām, ja viņš tagad padzītu Melilotu un Pallādiju, ja pagrieztos un ietu prom, Rite un Erbrova to nemūžam neuzzinātu: taču to zinātu viņš pats, un kopš šī brīža viņš vairs nespētu skatīties sievai un meitai acīs.

Viņš bija pēdējais un visvarenākais no elfiem.

Gan jau viņš kaut ko izgudros. Kaut ko izdarīs.

Ja ne viņš, kurš tad?

Astoņpadsmitā nodaļa

Erbrova jutās apjukusi. Notika visādas dīvainības.

Tētis uzkāpa augšā pa klintsraga stāvumu, bet lejā nokāpa tur, kur gāzās ūdenskritums. Viņš bija aizgājis, nesdams līdzi Angkēlu, bet atgriezās kopā ar diviem citiem tētiem.

Viņš bija aizgājis prom drošs un priecīgs, un lielie ērgļi meta ap viņu līksmus lokus, bet atgriezās viņš nomākts un drūms.

Tie divi tēti, ko viņš atveda sev līdzi, bija ievainoti un stāstīja briesmīgas lietas: viņu bērni esot tādā vietā, kur tikai mūra siena viņus šķirot no tiem, kas viņus grib nogalināt. Un tie, kas viņus grib nogalināt, aiz priekiem dejošot pēc tam, kad būšot viņus nogalinājuši.

Erbrova atkal bija nelaimīga un izmisusi.

Sākumā bija ilga runāšana. Visi runāja ar visiem. Tie, kuri kādu brīdi nerunāja, stāvēja, sakrustojuši rokas uz krūtīm, drūmi raudzījās zemē un šūpoja galvu. Bet neviens nerunāja ar Erbrovu, un viņai pašai vajadzēja mēģināt saprast, kas noticis, — vajadzēja to uzminēt no pusvārdiem un runātāju izteiksmēm.

Viņa jau bija sapratusi, ka ir kāda vieta, kura kļūst arvien nejaukāka un kurā ir ieslodzīti bērni, un ka viņas tētim ir jādodas prom. Tie divi tēti, kas bija nokāpuši no kalniem un nebija no viņu ciema, bija atnākuši no tās tālās un briesmīgās vietas, kur bija palikuši viņu bērni, un par saviem bērniem abi tēti runāja daudz. Vienam no tētiem, apaļīgākajam, bija ievainots plecs, un viņš ik pa laiciņam teica "tiesa kas tiesa", bet otrs, garākais, ar ievainotu kāju, vienmēr piebilda, ka "tas ir skaidrs pat bērniem". Erbrova neatcerējās, kurš no pieminētajiem bija kura bērns, — to bija daudz, un Erbrovai tie sajuka visi kopā. Viena bija

Dālija, un tā vairs nebija maza meitene, bet pati gatavojās drīz kļūt par mammu, vēl bija Džoērs, jaunākais no visa pulka, kurš varēja būt aptuveni Erbrovas vecumā, un tad bija visi pārējie — mazāki par Dāliju un lielāki par Džoēru: bižaina meitenīte, puika ar lingu, tad vēl tas, kuram vienmēr iesnas… \

Erbrova negribēja, ka viņas tētis iet projām, viņa, cik spēka, vēlējās, lai tētis paliek mājās.

Bet vienlaikus viņa negribēja, ka tētis paliek mājās. Viņa negribēja, ka visi tie bērni paliek briesmīgajā vietā un viņas tētis neiet tiem palīgā.

Angkēls bija nomitināts augstākā klintsraga virsotnē, tālu no Erbrovas. Kad līdzeno klintsraga galotni apspīdēja spilgtākā dienvidus saule, Erbrova reizēm varēja saskatīt, kā ērglēns neveikli un lempīgi mēģina pacelties spārnos, bet viņa pūliņi allaž beidzas krūmos, kas auga kraujas malā.

Mamma atkal baidījās. Viņa bija noslēgusies cieši, cieši kā aizvērusies gliemene un nevienam neko neteica.

Mammai atkal bija bail, taču tik un tā bija labi ierāpties viņai klēpī, jo tagad varēja sajust ne tikai mammas sirdi.

Vēl bija brālīši.

Divi.

Tagad, kad tie bija mazliet paaugušies, to varēja skaidri manīt.

Bija viena lielāka sirsniņa, kas sitās rāmi un spēcīgi, un otra mazāka, kas sitās straujāk un maigāk. Un vēl bija neizprotamie, jokainie meli. Kalai mamma bija pateikusi, ka gaida bērnu, un Erbrova nekādi nespēja saprast, kāpēc viņa runā tikai par vienu brālīti, lai gan patiesībā brālīši ir divi.

Vīrieši ņēma lāpstas un pie ūdenskrituma izraka ceļu. Viņi teica, ka šo ceļu viņi rokot jau otrreiz un šoreiz darbs sokoties ātrāk un vieglāk. Ceļš bija pietiekami plats, lai pa to augšup varētu uzkāpt zirgi, jo divus zirgus tētis ņemšot līdzi.

Vienu dienu un pēc tam vēl visu vakam tētis pavadīja ar Erbrovu klēpī, stāstīdams viņai pasakas un dziedādams dziesmas. Bet pēc tam tētis piepeši pazuda: no rīta Erbrova pamodās, un tēta vairs nebija. Visi neizpratnē jautāja, kāpēc viņš devies projām naktī, ne no viena neatvadījies, un beidzot Kresks atrada atbildi: viņas tētis bija aizvedis sev līdzi arī naida vīru, un dienas laikā viņš nebūtu varējis to izdarīt, jo visi censtos viņu atrunāt no tik nejēdzīga un bīstama lēmuma. Neviens nespēja saprast, kāpēc tētis tā rīkojies, taču Erbrova gan zināja, ka tētis tā darījis, jo negribējis, ka naida vīrs paliek tur, kur ir viņa, Erbrova, jo tētis jau bija sapratis, ka šis cilvēks dara viņai pāri. Mammai gan tētis neko nebija teicis, jo zināja: ja mamma uzzinātu, ka naida vīrs dara pāri Erbrovai, viņa to vienkārši izdeldētu no pasaules, bet tētis negribēja, lai kāds nogalina cilvēku, kaut arī ļaunu un nejauku, — kur nu vēl, lai nogalinātāja ir mamma.

Tagad mammas bailes kļuva cietas kā akmens, un viņa noslēdzās vēl ciešāk.

Arī Erbrovai bija bail. Ja mamma viņu paturētu klēpī, tad vismaz daļa baiļu izšķīstu, viņa tās aizmirstu, dzirdot, kā sitas brālīšu sirdis, taču mamma neņēma viņu rokās, — mamma tikai sēdēja uz akmens, paslēpusi seju plaukstās. Erbrova apsēdās zemē un piespiedās mammai pie kājām, taču tā brālīšus nevarēja saklausīt.

Deviņpadsmitā nodaļa

Joršs atbalstījās pret zirgu un paraudzījās lejup uz liedagu un ciemu, ko apspīdēja pirmā rīta gaisma.

Zirgs bija jauns bēris, Zibens un Melnes pirmdzimtais kumeļš, kuru viņi bija nosaukuši par Enstrīlu, kas senelfu valodā nozīmē ātrais. Tad Joršs palūkojās augšup, kur elsdams pūzdams pa taku uz priekšu klumzāja Morons. Viņam zirgu neviens nebija pat piedāvājis, jo Morons neprata jāt, — viņš no zirgiem ne tikai baidījās, bet arī tos sirsnīgi ienīda, un jāpiebilst, ka zirgi viņam atbildēja ar tādām pašām jūtām.

Joršs negribēja pamest sievu un meitu, tomēr to darīja. Vairāk par visu viņš vēlējās palikt kopā ar viņām, tomēr devās prom. No visa, ko šai pasaulē varēja pasākt, karošana viņam iedvesa vislielāko riebumu, tomēr viņš steidzās karot, turklāt paķēris līdzi to cilvēku, kura klātbūtne viņam bija visnepatīkamākā.

Brīvība nebūt nenozīmē iespēju darīt to, ko gribas, brīvība nozīmē spēju uzņemties atbildību par pasauli — tā kaut kur bija rakstīts, Joršs neatcerējās, kas bija šīs viedās frāzes autors, un klusībā prātoja, vai nezināmais rakstītājs licis šos vārdus uz pergamenta, jo saklausījis tādas gudrības no citiem, vai arī pats bijis spiests pamest mīļoto sievu un dievināto meitu, lai dotos meklēt nāvi, karojot svešatnē, kur visticamāk neviens par šo upuri pat nepateiks paldies.

Zirgs sāka plūkt zāli.

— Neko citu nevar darīt, — nočukstēja Joršs.

Zirga lūpas joprojām plūkāja zāles stiebrus. Joršs papurināja galvu.

Viņš nevarēja atstāt Moronu kopā ar savu meitu. Šis cilvēks Erbrovu ienīda. Naids Erbrovai sagādāja sāpes: viņa to sajuta gluži kā brūces.

Agrāk vai vēlāk Morons viņa meitai nodarītu ko ļaunu, varbūt pat kaut ko briesmīgu.

Joršs naida apmāto nevarēja sodīt — vismaz kamēr Morons nebija nodarījis pierādāmu ļaunumu. Lai arī cik nepatīkams un ļauns būdams, Morons pagaidām bija bez vainas. Galu galā neviena liktenis nav izlemts iepriekš: kā gan Joršs varēja zināt, ka Morons patiešām Erbrovai ko nodarīs? Tas bija tikai minējums.

Un vēl varēja cerēt, ka tālu no jūras un ciema liedagā Morons atradīs dzīvi, kas tam patiks daudz labāk.

Viņš varēs iestāties karadienestā un kļūt par dižkareivi, ja jau šīs izredzes viņam šķita tik vilinošas, vai arī kaut kur strādāt par ciema muļķīti, jo, kā likās, arī šim amatam Moronam bija īpašas dotības. Jebkas būtu labāks par palikšanu liedagā, ko viņš ienīda no visas sirds, starp ļaudīm, kuriem viņš ik brīdi vēlēja nāvi.

Joršs turpināja ceļu augšup. Viņam sekoja Melilots un Pallādijs, pa šauro taku vezdami Galdfurtu, Zibens un Melnes trešo dēlu. Todien, kad viņi bija sastapušies, abi bija devušies Joršam līdzi uz Erbrovas ciemu. Pirms daudziem gadiem klints sienā izraktais un izskaldītais ceļš daļēji bija saglabājies — kājāmgājēji pa to vēl varēja nokāpt lejā, taču bija skaidrs, ka bez krietnas darbošanās ar lāpstām lavīnu aizbērtās vietas zirgi nespētu šķērsot.

Apmetušies Erbrovā un gaidīdami, līdz sadzīs ievainojumi un Joršs sagatavosies ceļam, abibija izstāstījuši, kā orki iekarojuši Varilas klajieni un aplenkuši pilsētu.

Viņi Joršam stāstīja arī par kādu Rankstrailu, Daligaras pilsētas algotņu karaspēka Kapteini, kurš jau gadiem ilgi cīnoties ar orkiem un turot tos pa gabalu no Zināmajām zemēm.

Rankstrails pats esot no Varilas.

— Viņš ir taisni no Varilas pilsētas? — jautāja Joršs.

Šīs ziņas viņu ieinteresēja. Laba karotāja pirmais likums ir "sameklē sev sabiedroto." Savukārt, ja karotājs vēlas izvairīties no cīņas, tad viņa pirmais zelta likums skan šādi: "sameklē sev labu sabiedroto un, tiklīdz tas ir iespējams, atstāj karošanu viņa ziņā, bet pats atgriezies mājās." So gudrību Joršs nebija atradis nevienā no izstudētajiem militārās taktikas traktātiem, taču dažus jautājumus pietiekami labi varēja izprast arī, liekot lietā intuīciju un paša prātu.

Par Kapteini viņš saņēma visplašākās ziņas. Kapteinis, tāpat kā vairums algotņu, nākot no Varilas pilsētas Arējā loka, kur visus pēdējos gadus dzīvojot arī Melilota un Pallādija ģimenes. Atšķirībā no Daligaras, kura bija neganta kā dzeloņcūka un ļāva nelaimīgiem ļaudīm nosprāgt pie saviem slēgtajiem vārtiem, Varila pieņēma visus. Pēc tam gan tā no atnācējiem iekasēja bargus nodokļus, tiesa kas tiesa, taču visiem bija atļauts apmesties pilsētā uz dzīvi un tur arī palikt. Viņi paši pazīstot Kapteiņa ģimeni. Tēvs esot krietns vīrs, bet māsa, vārdā Liesma, strādājot par veļasmazgātāju un esot sasniegusi vecumu, kad laiks iziet pie vīra. Ģimenē esot vēl jaunāks brālis, bet tā vārds gan viņiem esot piemirsies.

Kapteini neviens nekad neesot sakāvis.

Ļaudis runāja, ka viņš protot atrast pēdas tur, kur citi neredz neko, bet ienaidnieku pārvietošanos viņš uzminot, vērojot, kā un kurp lido putni. Kapteinis esot kluss kā čūska, viņa uzbrukumi esot nekļūdīgi, un viņš itin kā iepriekš zinot, kur pretinieks parādīsies.

Veiksmīgi stājies pretī arvien lielākām ordām un gadu no gada tās citu pēc citas atvairījis, Kapteinis kādā sarmas apsudrabotā februāra rītā bija ieraudzījis, ka šoreiz ienaidnieki vairs nav bars kareivīgu salašņu, bet gan īsts karaspēks ar kājniekiem un kavalēriju, katapultām un pajūgiem — tāda orku armija nebija redzēta kopš nelaiķa Ardvina laikiem.

Kapteinis pret šo invāziju bija spiests cīnīties atkāpjoties. Taču tā patiesi bija atkāpšanās, nevis bēgšana, un jau tagad par šīm cīņām klīda īstas leģendas. Rankstrails aiz sevis nevienu nepameta. Viņš aizkavēja orkus, līdz bija pilnīgi drošs, ka lauku sētas ir palikušas pavisam tukšas. Vīriešus Kapteinis uzņēma savā armijā, bet sievietēm, bērniem un vecajiem palīdzēja nokļūt drošībā. Atkāpjoties viņš lika nodedzināt augļu dārzus, iznīcināt ražu tīrumos, izkaut ganāmpulkus, bet ikvienu, kas bija piederīgs cilvēku ciltij, viņš aizveda sev līdzi. Rankstraila karaspēka pārvietošanos apgrūtināja lēnie civiliedzīvotāju vezumi, un pie Šķeltā kalna tas tika aplenkts, taču Rankstrails un viņa vīri aplenkumu pārrāva. Viņus aplenca arī Silārijas purvos, bet viņi atkal izlauzās, viņus aplenca Zelta mežos, un arī te izdevās aplenkuma loku pāršķelt, un visbeidzot orki algotņu armiju no visām pusēm apstāja tur, kur sākas Varilas klajiene. Varilieši — arī Melilots un Pallādijs — to visu no pilsētas mūru augšienes redzēja. Orku karaspēks bija sagatavojies kaujai, un šķita, ka

Kapteinim nav ne mazāko cerību. Arī Varilas armija bija kaujas gatavībā, taču pilsētas valdītāji pagaidām tikai apspriedās, vai sūtīt to palīgā aplenktajiem (līdz beidzot nolēma to paturēt drošībā un uzticēt tai tikai pilsētas sargāšanu). Tikmēr Kapteinis, viņa algotņu armijas atliekas, zemnieki, kas par ieročiem satvēruši dakšas un kapļus, un sievietes ar maziem bērniem rokās atkal spēja izlauzties cauri aplenkumam un sasniegt Varilas mūrus. Orku līnijas Kapteinis ikreiz pārrāva nakts melnumā, pārsteidzošā kārtā arī tumsā uzminēdams, kur ienaidnieku rindas ir visvājākās, turklāt viņam bija izdevies ikvienam — arī sievietēm, vecajiem un bērniem — iemācīt cīnīties un dārgi pārdot savu ādu. Orki to nebija gaidījuši: kopš Ardvina laikiem viņi nebija nopietni karojuši ar cilvēku cilti un bija paguvuši aizmirst, ka arī cilvēki prot* cīnīties. Arī par siru Ardvinu runāja, ka tas esot pratis atrast pēdas tur, kur citi neredzējuši neko, un ienaidnieku pārvietošanos viņš uzminējis, vērojot, kā un kurp lido putni. Ardvins esot bijis kluss kā čūska, visi viņa uzbrukumi bijuši nekļūdīgi, un viņš itin kā iepriekš zinājis, kur pretinieks parādīsies. Tomēr pat nelaiķa Ardvins nebūtu varējis uzvarēt tik lielu karaspēku, pats komandējot tikai vieglo kavalēriju un bariņu lauku sievu, kas bruņojušās ar virtuves dunčiem. Kapteinim neizdevās atstumt orkus no Cilvēku zemēm, taču vismaz līdz Varilas mūriem viņš tika, un visi bēgļi varēja patverties pilsētas drošībā — Arējā lokā, kur nu vairs nebija, kur ābolam rlokrist. Tomēr Kapteinim bija jādodas prom, jo algotņi piederēja Valdītājam un Tiesnesim un viņu īstā vieta bija par Dzeloņcūku sauktā pilsēta. Algotnis jau nevar darīt, kas viņam ienāk prātā, un nepakļaušanās pavēlēm tiek uzskatīta par nodevību. Turklāt, kaut arī Rankstrailu visi bija iemīļojuši, jo viņš bija vietējais un prata apkaut orkus, pilsētnieki tomēr īpaši nebēdājās, redzot viņu un viņa vīrus Varilu pametam. Rankstraila karaspēks iedvesa bailes: par algotņiem taču kļuva tie, kurus nekur citur neviens pretī neņēma. Kopš orki bija atsākuši uzbrukumus, kareivju trūka, un algotņu rindas bija papildinātas ar tiem, kuri līdz šim bija strādājuši spaidu darbos raktuvēs — ar pēdējiem rūķu cilts pārstāvjiem, kas bija bruņojušies cirvjiem un lāpstām. Kad raktuves bija tukšas un jaunus rūķus rekrutēt vairs nevarēja, tika iztukšotas arī cietumu kameras. Daudziem pirms došanās pie bendes piedāvāja izvēlēties: nāve vai iestāšanās algotņos. Vajadzēja skatīties visai vērīgi, lai atšķirtu Rankstraila vīrus no orkiem, pret kuriem tie cīnījās. Šo bruņoto varzu kopā saturēja tikai divas lietas: naids pret orkiem un absolūta uzticība savam Kapteinim. Ja nebija Kapteiņa, kas komandētu, un orku, ko apkarot, tad labāk bija šos vīrus redzēt ejam nekā nākam.

Varilā par orkiem neviens īpaši nebēdāja. Varilai bija"aizsprostu sistēma un neuzvarama armija, kurā dienēja varoņi zelta rotātām bruņām — tie visi bija cēlušies no ģimenēm, kurās kopš aizlaikiem bija dzimuši tikai neuzveicami karotāji. Visi bija pārliecināti, ka Varila ir drošībā.

Vai Joršs nekad neesot Varilu redzējis? Šo pilsētu ieskauj rīsa lauki. Neskaitāmas dzirnavas tur izmanto vēja spēku, lai pludinātu pa kanāliem ūdeni un cilātu slūžu aizvirtņus, regulējot ūdens līmeni rīsa laukos. Visas dzirnavas vienlaikus bija arī novērošanas torņi. Tajos stāvēja sargkareivji. Ja izcēlās karš — kad uzbruka orki vai arī Varilas ķēniņš ķildojās ar Daligaras ķēniņu, trauksmi izziņoja no dzirnavām: tika iedegtas ugunis, skanēja ragu pūtieni, un vienlaikus tika atvērti visi aizsprosti. Visa klajiene tad ātri vien pārvērtās par sešas septiņas pēdas dziļu dubļu jūru, kuras vidū pakalna galā lepni slējās trīskārša, nepārvarama aizsargmūra ieskautā pilsēta, kļuvusi nesasniedzama ienaidnieku karapūļiem.

Taču tad notika kaut kas briesmīgs. Šoreiz variliešus kāds nodeva. Orki ieradās pie pašām pilsētas sienām, bet aizsprostus neviens neatvēra. Pilsētu aplenca. Tās brīnišķīgā armija — vissenāko dzimtu bruņinieki, visizcilāko kara tradīciju pārmantotāji kājnieki — izgāja no pilsētas un stājās pretī orkiem. Tā bija gaiša, saulaina diena, kad notika kauja, kurā Varilas brašie kareivji krita visi kā viens, kauja, kurā saules staros plandošo apmetņu krāšņumam līdzinājās vienīgi cīnītāju drosme. Bet viņi abi, Melilots un Pallādijs, tobrīd bija izgājuši no pilsētas, lai pazvejotu karpas. Nekādas gardās jau tās karpas nav — tik vien ir kā spuras, astes un asakas, cik nu tur ēdamā no tādas zivs. Foreles gan ir pavisam cita lieta, tiesa kas tiesa, toties karpas bija vieglāk nozvejot, jo tās atrodamas augšējos dīķos, tajos, kas izvietoti vistuvāk Varilai. Pie šiem niedrāju ieskautajiem dīķiem sargu nekad nebija, jo kuram gan tās karpas vajadzīgas, turpretī foreles tika audzētas zemākajos dīķos, un tās gan bija paredzētas vienīgi Citadeles iemītniekiem un tika cītīgi sargātas. Tāpēc viņi abi todien izgājuši no pilsētas un slapstījušies niedrājos, kad negaidīti teju pie pašiem mūriem uzradās orki, bet trauksmi neviens nedeva un aizsprostus neatvēra. Vienā mirklī Melilots un Pallādijs apjēdza, ka visapkārt uz Varilas pakalna saradušies orku bari, kas vienā mierā iekārto nometni. Viņi skatījās, kā orki cērt kokus — neskaitāmus ciedrus un olīvkokus, lai sagādātu malku saviem monumentālajiem ugunskuriem, virs kuru liesmām cepinājās četrās daļās saskaldītas govis. Divarpus dienas Pallādijs un Melilots notupēja niedrājā, nieka piecdesmit soļu attālumā no vietas, kur briesmoņi bija iekārtojuši nometni un klapēja un slaktēja cits citu, vingrinādamies kaušanās mākslā. Orki bija briesmīgi, tiesa kas tiesa. Vai Joršam gadījies tos kādreiz redzēt? Nē? Viņi nav kā cilvēki vai tiem līdzīgās būtnes. Orku ģīmji ir spalvu, raibu ādu, zvīņu un asu nagu pilni. Tie ir kas vidējs starp dēmoniem un meža zvēriem. Runā, ka orkiem neesot ne domu, ne atmiņu. Viņi esot tikai nogalināšanas rīki.

Pēc divām dienām visā savā diženumā un mirdzumā no pilsētas iznāca Varilas armija, lai pārrautu šo briesmoņu aplenkumu. Armijai neveicās, toties paveicās Melilotam un Pallādijam, jo, kamēr mirdzošo armiju sakāva, pareizāk, kamēr tās varonīgos kareivjus apkāva citu pēc cita, orkiem darāmā netrūka, tie aizrautībā kļuva mazliet izklaidīgi, un abi karpu zvejnieki beidzot varēja pamest niedrāju. Viņi bēga, un šī bēgšana bija šausmīgāka par šausmīgu. Vispirms viņi lavījās projām niedru piesegti, pēc tam zagās cauri mandeļu dārziem, kur koku zaros vērās pirmie ziedpumpuri, un visbeidzot par aizsegu un glābiņu noderēja tumsa un uzvarētāju žūpošana.

— Kāpēc varilieši ļāva sevi apkaut? — jautāja Joršs, kas to visu klausījās saspringts kā stīga.

Cits būtisks kara mākslas likums bija saistīts ar pareizu pretinieka novērtēšanu. Taktikas rokasgrāmatā, ko piespiedu kārtā varoņa liktenim izredzētais stratēģis vēl nebija sarakstījis, noteikti būs iekļauts zelta likums: ja spēki ir pārlieku nesamērīgi, labāk no cīņas atturēties.

Melilots un Pallādijs uz Jorša jautājumu atbildēt nemācēja. Viņiem par militāro taktiku nebija nekādas saprašanas. Dienēdami pie Valdītāja un Tiesneša, viņi bija tikai sargājuši pazemes cietumu. Tur abi bija iemanījušies medīt žurkas. Jā, šai mākslā viņi patiešām bija veikli.

Viņiem bija šķitis, ka Varilas karaspēks ir brīnišķīgs un neuzvarams, taču neizprotamu iemeslu dēļ orki acīmredzot bija citādās domās.

Viņi abi no cīņas neko daudz neredzēja. Viņi saskatīja vien to, kā mirdz bruņas, kā plandās standarti un apmetņi, un tad ragu skaņas ziņoja par uzvaru, tikai diemžēl ragos pūta orki, nevis varilieši. Viņi abi tobrīd vēl tupēja niedrājā. Sastinguši, gluži nejūtīgām kājām, stīvi un pārsaluši no divu dienu ilgas nīkšanas slapjumā, viņi gaidīja, kad beidzot Varilas taures pūtīs uzvaras signālus, jo tad varēs atgriezties mājās, kur visi noteikti par viņiem uztraucās, — galu galā viņi taču bija palikuši ārpusē pie orkiem. Varbūt viņus abus jau uzskatīja par mirušiem, bet, kad viņi atgriezīsies, visi priecāsies, apskaus viņus un rīkos dzīres, šim notikumam par godu patukšojot pieliekamā kambara kaltētās gaļas un medus krājumus. Šādus mierinošus vārdus viņi viens otram čukstēja, divas dienas un naktis nīkdami niedrājā, taču nekā — Varilas uzvaras taures klusēja. Toties līdz pat debesīm pacēlās orku uzvaras kliedzieni, un tad vairs nebija ne šaubu, ne cerību. Un viņi abi nolēma bēgt. Sprīdi pa sprīdim. Citu pēc cita sperdami baiļpilnus soļus. Par laimi, orkus bija apreibinājis alus un uzvara, tie viņus nepamanīja zogamies garām…

— Viņi jūs nepamanīja? Un kā tad brūces? Tie taču ir bultu radīti ievainojumi!

Var jau būt, ka cilvēces ienaidnieki ir briesmīgi, taču kā loka šāvēji viņi ir visai nevarīgi un mērķī trāpīt nejēdz. Šāda ziņa sniegtu mierinājumu gan īsti kanoniskam varonim, gan tādam, kurš no varoņa goda labprātāk izvairītos.

Nē, ne jau orku bultas viņus ievainoja. Kur nu! Orki viņus nepamanīja, tiem neradās pat visniecīgākās aizdomas, jo citādi viņiem glābiņa nebūtu bijis, tas esot skaidrs pat bērniem. Aizlavījušies projām no Varilas, līšus, rāpus kā sliekas vai čūskas, viņi bija steigušies uz Daligaru. Viņi steidzās pa taisnākajām takām, izvairīdamies no ceļa, zagās cauri kazenāju audzēm pāri Jaunā Mēness pakalniem, taču izrādījās, visa piesardzība ir lieka: trīs jūdžu attālumā no Varilas nevienu orku vairs nemanīja. To nebija arī Dogonas krastos. Pie pašas Varilas orki bija, un to bija daudz, bet tad piepeši tie izbeidzās, un viss. Vairs neviena paša! Zagšanās pa nomaļām takām cauri kazenājiem tomēr nebija gluži bez jēgas: kaut arī dzelkšņu saskrāpēti, viņi ātri sasniedza Daligaru. Vēl nebija satumsusi nākamā nakts, kad abi nostājās pie Daligaras vārtiem. Viņi gribēja sacelt trauksmi. Tas viņiem maksātu dzīvību, protams, jo Daligarā viņus meklēja kā dezertierus, taču bija cerība, ka viņiem izdosies sasaukt Rankstrailu un tas dosies glābt viņu ļaudis, viņu sievas un bērnus.

Tātad vajadzēja sasaukt Rankstrailu, pat ja tas maksātu dzīvību, tiesa kas tiesa. Vienīgā nelaime, ka Rankstrailu sasaukt viņiem tā arī neizdevās. Tikko viņi vārtu sargiem bija pateikuši, ka ir ieradušies no Varilas un grib satikt algotņu Kapteini, strēlnieki tūdaļ ņēmās viņus apšaudīt.

— Vai tad viņi jūs pazina? — izmisis jautāja Joršs, kuram cilvēku pasaule šķita kļuvusi vēl neprātīgāka, drūmāka un neizprotamāka.

Vismaz tagad, kad uzbrūk orki, cilvēki beidzot apvienos spēkus un cīnīsies kopā — katrā ziņā Joršam šāds pavērsiens likās pašsaprotams.

Nē, atbildēja Melilots un Pallādijs. Sargi nemaz nebūtu varējuši viņus atpazīt. Vārtus sargāja divi pavisam jauni, agrāk neredzēti puiši. Pilnīgi sveši. Un, lai gan Tiesnesis bija īsts draņķa gabals un nekad nevienam neko nepiedeva, tiesa kas tiesa, taču viņi abi tak nebija nekādi lielie noziedznieki! Grāfisti viņi nevienam nebija pārdevuši! Viņi bija tikai dezertējuši. Jau pirms astoņiem gadiem. Tātad sen. Protams, nāvessods viņiem abiem ir piespriests, tiesa kas tiesa, tomēr neviens viņus nemeklē, — viņus vispār visi ir aizmirsuši, jo galu galā viņi tak nav nekādi elfi, — tikai nevajag apvainoties. Viņi ir tikai dezertieri. Un ne jau vienīgie! Katrā ziņā vārtu sargi viņus nepazina.

Viņi abi pateica, ka orki uzradušies un aplenkuši Varilu, un vēl teica, ka gribot satikt algotņu Kapteini un lūgt viņam palīdzību. Sargi pat neatbildēja. Uzreiz raidīja savas bultas, un labi vēl, ka neievainoja pārāk smagi. Tikai mazlietiņ. Visādā ziņā viņi vēl bija pietiekami dzīvi, lai varētu pamest Daligaras pievārti un doties meklēt Joršu. Viņi jau īstenībā nemaz nezinājuši, vai elfs vēl ir pie dzīvības, — tikpat labi varēja pieņemt, ka tas jau sen atstiepis kājas, — arī šoreiz nevajag apvainoties. Kad pūķi nošāva, izplatījās ziņas, ka visi bēgļi gājuši bojā kalnu nogruvumā, — tos esot nospiedusi lavīna, kas aizšķērsoja ceļu kavalērijai. Arī tad, ja bēgļi tomēr būtu izdzīvojuši, tiem tik un tā draudēja tikšanās ar Erīnijām: klīda nostāsti, ka tās palaikam uzrodoties jūras krastā un savā nežēlībā iznīcinot itin visu, un taisni to melnā nežēlība, nevis vakara saules mestā ēna devusi vārdu Tumšajiem kalniem. Ļaudis runā, valodas izplatās. Un, lai gan runas par to, ka elfs un bēgļi varētu būt izdzīvojuši, bija vienīgās, ko Melilots un Pallādijs nekad nebija dzirdējuši, viņi tik un tā nolēma atnākt un paskatīties. Ļaunākajā gadījumā šis ceļojums būtu veltīgs — un labāk tomēr ir mirt, darot kaut ko veltīgu, nevis nedarot neko, tiesa kas tiesa.

— Kā tad jūs tikāt pāri nogruvumam? Aiza taču kļuva nepieejama! — satraukti jautāja Joršs.

Liedaga un zemesragu iemītniekus sargāja vienīgi stāvās klintis un nogruvums, kas bija cieši aizdarījis ieeju Astridas aizā. Taču Melilots un Pallādijs atbildēja, ka nepārvaramo nogruvumu esot krietni apdrupinājušas un aplīdzinājušas lietavas; akmeņu un zemes valnis, kas agrāk draudējis ar jaunām, bīstamām lavīnām, tagad esot apaudzis ar zāli un krūmiem. Tur pat izveidotas terases, kas jau apstādītas ar vīnogulājiem. Un arī taka uz aizu jau iemīdīta — tā ir diezgan stāva, tiesa kas tiesa, taču par nepārvaramo šo nogruvumu nosaukt vairs nevar. Pat viņi par spīti bultu atstātajiem ievainojumiem tikuši tam pāri. Starp citu, kāpēc daligarieši uz viņiem šāvuši? Viņš taču ir elfs un zina visu, tāpēc varbūt mācētu atbildēt uz šo jautājumu.

Joršs domāja labu brīdi. Prātā nāca tikai viena atbilde: Valdītājs un Tiesnesis droši vien jau zinājis, ka Varila ir aplenkta (patiesībā, ja labi padomā, viņš nemaz nevarētu to nezināt, jo viņam tak noteikti netrūka izlūku un sargu). Tātad Valdītājs un Tiesnesis ij nedomāja sniegt palīdzību Varilai, bet negribēja arī oficiāli atzīt, ka atsakās palīdzēt sabiedroto pilsētai, tāpēc izlikās neko nezinām.

Pallādijs un Melilots, negaidīti uzrazdamies pie pilsētas mūriem un pilnā balsī aurēdami, ka ienaidnieki jau ir uz sliekšņa, Tiesneša acīs kļuva daudz bīstamāki un nīstamāki par orkiem.

Apdomājies vēl kādu brīdi, Joršs secināja, ka šis pieņēmums ir labs, tomēr nepilnīgs.

Valdītājs un Tiesnesis negribēja steigties palīgā Varilai un nevēlējās, lai ziņa par aplenkumu top zināma Daligarā, jo baidījās, ka viņa algotņu Kapteinis atteiksies pildīt pavēli sēdēt mierā un necīnīties. Kapteinis par notikušo neko nezināja. Ja viņš zinātu, tad steigtos glābt savu pilsētu, vezdams līdzi savus vīrus, kum vairākums arī bija dzimuši Varilā.

Šī doma Joršam ļoti patika, un viņš to prātā pārcilāja vēl un vēlreiz, ne jau tikai tāpēc, ka tā bija loģiska un loģika vienmēr sagādā baudījumu prātam, — arī tāpēc, ka tā piedāvāja risinājumu.

Beidzot viņam bija plāns. Tas nebija nemaz tik sarežģīti: Melilots un Pallādijs atgriezīsies Daligarā un sacels trauksmi: Briesmīgais elfs ir atgriezies! Tiesnesis viņu tvarstīt sūtīs algotņus kopā ar mītisko Kapteini, bet Joršs tos aizvilinās līdz pašai Varilai. Patiesībā plāns nebija viņa paša sagudrots — reiz tā jau bija noticis. Viens no pēdējiem elfu karotājiem arī bija panācis, ka cilvēku karaspēks, vajājot viņu, nonāk pie aplenktas pilsētas un to atbrīvo. Joršs precīzi neatcerējās, kuros laikos tas bija noticis, — katrā ziņā neilgi pirms elfu varenības sabrukuma, tolaik, kad jau bija iespējams, ka pilsētu aplenc orki, toties, tā kā karotāja vārds bija visai līdzīgs viņa paša vārdam, atmiņa to bija saglabājusi: Nerstrinkails, pēdējais karotājs. Tā Kapteinis uzzinās par Varilas aplenkumu. Viņš to uzzinās nevis no kāda stāstītā, bet gan ieraudzīs-pats savām acīm, kopā ar visiem saviem vīriem būdams ārpus Daligaras un pietiekami tālu no Tiesneša bendēm un karātavām. Tad viņš varēs nepakļauties Tiesneša pavēlēm un cīnīties. Kapteinis visu uzzinās. Viņa armija nebija pietiekami liela, lai Varilu atbrīvotu, taču labāk tāds, nekā nekāds karaspēks. Tas būs sākums. Pirmais uzbrukums. Tas aizsāks pretestību. Pretošanos. Un orkus beigu beigās padzīs.

Plāns bija labs. Joršs īstenos zelta likumu, kas jāievēro ikvienam cīnītājam, kurš pats cīnīties negrib: sameklē īsto cilvēku, aizved viņu uz īsto vietu un dodies mājās. Viņš izklāstīja savu ieceri Melilotam un Pallādijam, kuri sirdsmieru neatguva, taču arī tik izmisuši vairs neizskatījās. Varbūt viņi nonāks Daligaras pazemes cietumā pie žurkām, varbūt beidzot saņems sodu par dezertēšanu, toties bija atdzimusi cerība. Agrāk vai vēlāk Varilas aplenkums tiks pārrauts un viņu bērnus kāds izglābs.

Kā viņi abi juceklīgi skaidroja, esot divi nāves paveidi: cilvēks mirst, bet neviens viņam nepalīdz un visiem viņa nāve ir pilnīgi vienaldzīga, vai arī kāds tomēr cenšas palīdzēt, kaut arī dzīvību izglābt tam neizdodas.

Tas nav viens un tas pats.

Joršs pūlējās abus nomierināt: viņam un Kapteinim kopīgiem spēkiem viņu bērnus izglābt izdosies.

Kārpoties augšā pa taku, bija aizritējusi visa diena. Riets nokrāsoja debesis sarkanas. Beidzot viņi bija nonākuši tur, kur sākās ūdenskritums, un Joršs atkal nodomāja, ka tāpat kā viņi šodien te uzkāpuši, citudien pa šo taku kāds, piemēram, orku karaspēks, var nokāpt lejā.

— Neko citu nevar darīt, — viņš vēlreiz nočukstēja, no augšas sazīmēdams piekrastē savu māju. Tur bija Rite un Erbrova.

Ik mirkli vajadzēja cīnīties ar mežonīgu vēlēšanos griezties atpakaļ. Zirgs atkal pacēla galvu un viņu uzlūkoja, tā skatiens pauda pieklājīgu, tomēr absolūtu vienaldzību pret nožēlu, kas mocīja Joršu. Pamazām nolaidās tumsa, un bija laiks iekārtot nometni naktsguļai.

Morons bija kluss un saspringts. Turpretī Melilotam un Pallādijam gribējās papļāpāt. Pallādijs stāstīja par savu jaunāko dēlu, kurš spītīgi nemācoties runāt, varbūt baidīdamies, ka, iemācījies runāt, kļūs liels un viņu vairs neviens neauklēs un nelutinās. Melilots stāstīja par savu vecāko meitu, kurai nesen pašai bija piedzimusi meitiņa, un centās izskaidrot, ka būt vectēvam ir pavisam citādi nekā būt tēvam, taču īstie vārdi nedevās rokā, un viņa sakāmais palika nepabeigts, — tas rāmi izdzisa starp pavasara nakts klusajiem trokšņiem.

Joršs ar šaujamloku katram nomedīja pa forelei, un tās tika izceptas no žagariem un pīniju čiekuriem sakurtā ugunskurā.

Nakts pagāja.

Rīts uzausa miglains.

Morons bija pazudis. Bija maz ticams, ka viņš viens pats būtu uzdrošinājies doties dziļāk orku apsēstos novados; vienīgais izskaidrojums bija tāds, ka viņš aizsteidzies uz Daligaru, lai Joršu pārdotu Valdītājam un Tiesnesim, pretī saņemot dižkareivja vietu un puspinti gaiša alus.

Joršs pamodināja Melilotu un Pallādiju un līksmi pavēstīja, ka to upuris vairs nav nepieciešams: viņiem vairs nevajadzēs doties uz pilsētu, kas iesaukta par Dzeloņcūku, un riskēt ar ieslodzījumu cietumā vai nonākšanu pie karātavām, lai uzkurinātu Tiesneša niknumu un uzrīdītu Joršam karaspēku.

Viņš pats no mājām bija paķēris līdzi savu personīgo nodevēju, un šāds atrisinājums bija gan ērtāks, gan izdevīgāks.

Morons parūpēsies, lai Joršu vajāt mestos visi grāfistes karavīri.

Divdesmita nodaļa

Kapteinis Rankstrails nolamājas.

Tas bija kluss lāsts, kas pagaisa starp pavasara rīta klusajiem trokšņiem, tiem nekādi nekaitēdams. Tas neiztraucēja ūbeļu dūkošanu urj zvirbuļu čivināšanu; arī liegā brīze turpināja šūpināt zaros tikko izplaukušās tapiņas. Rankstrails tās nevarēja saskatīt, taču to šalkšanu dzirdēja.

Kapteinis nolamājās vēlreiz. Ja dievi dzirdētu kaut trešo daļu no tā, ko Rankstrails tiem novēlēja un ieteica darīt, iespējams, tie viņu nevilcinoties satriektu savām zibeņu strēlēm — taču dievi jau cilvēku runās nekad neklausās.

Visu nebeidzami garo februāri, kas bija mokoši vilcies uz priekšu soli pa solim, pilienu pa pilienam, kamēr dienu nomainīja nākamā diena, nakti nākamā nakts, smacējošu agoniju nākamā tikpat smacējoša, Rankstrails bija lūdzies un beidzot skaidrāk par skaidru bija sapratis, ka dievi ir akli un kurli vai vismaz gluži vienaldzīgi pret cilvēku gaitām un to skaitītajām lūgsnām. Nu ritēja tikpat nebeidzams marts, un Kapteinis vairs nelūdzās. Viņš lādējās, taču dievi par viņa lāstiem nelikās ne zinis tāpat, kā nebija likušies ne zinis par viņa lūgšanām.

Kapteinis izstaipījās.

Bija tik savādi nīkt pilnīgā bezdarbībā.

Nekas tamlīdzīgs viņam nebija gadījies gadiem ilgi, un arī agrāk retie bezdarbības brīži bija visai īsi. Tagad laiks šķita gurdens un laisks, nekas nespēja sakustināt tā lēno plūdumu. Vienīgā rītausmas atnestā dāvana bija ilgas pēc saulrieta. Līdz ar zvaigžņu parādīšanos varēja sākt gaidīt rītausmu.

Kapteiņa dienas piepildīja vienīgi atmiņas un paša domas, kas nemitīgi riņķoja ap šīm atmiņām. Viņš negribēja bez mitas prātā pārmalt pagājušos notikumus, taču atgriezās pie tiem vēl un vēl nešķīstā bezjēdzībā un mokošā trulumā.

Te bija atmiņas par ievainotajiem, ko viņš nebija varējis paņemt līdzi. Viņš bija pavēlējis, lai pašu biedri tos nogalina, lai tiem dzīviem nevajadzētu nokļūt orku nagos.

Bija atmiņas par bērniem, ko viņam nebija izdevies pasargāt no bultām, kas traucās pie zemnieku vezumiem līdzīgi kā lapsenes, kas kārīgi salido pie zemē sašķaidīta vīnogu ķekara.

Bija atmiņas par bendi.

Tagad viņš bendi bija iepazinis.

Nezināmu iemeslu dēļ Kapteinis bija nodots bendes rokās. Viņu bija ieslodzījuši pazemes kambarī, kur viņš nedaudzu, bet bezgalīgi ilgu stundu laikā bija uzzinājis, kas ir absolūtas sāpes, — agrāk viņam šādas pieredzes nebija, un viņš bez tās labprāt būtu izticis arī turpmāk. Rankstrails bez šaubīšanās atzina, ka šāda pieredze uz visiem laikiem pārveido cilvēka priekšstatus gan par sevi pašu, gan par apkārtējo pasauli, varētu teikt arī — priekšstatu par sevi šajā pasaulē. Tās nebija pārmaiņas uz labo pusi, taču tās bija neatgriezeniskas.

Savā ziņā tikšanās ar bendi bija laimīga — ne tikai tāpēc, ka tā bija īsa, bet arī tāpēc, ka tās laikā Rankstrailu nesakropļoja un par piemiņu viņam bija palikušas tikai nokaitētu knaibļu atstātas zīmes uz krūtīm, muguras un pleciem.

Tikšanos vadīja pats Valdītājs un Tiesnesis, tērpies karmīnsarkanā brokātā. Tiesnesis bija ilgi skaidrojis, ka nebūt neienīstot Rankstrailu — nē, gluži pretēji, — viņš to vienmēr sirsnīgi mīlējis tēvišķā mīlestībā, tāpat kā mīlot visus savus kareivjus, — nē, pret Rankstrailu viņš jūtot vēl lielāku labvēlību.

Ar vislielākajām ciešanām viņš tam sagādājot ciešanas — lai Rankstrails piedodot šādu vārdu spēli. Tiesnesis dedzīgi apgalvoja, ka nebūt nevēloties Rankstrailu nogalināt, nē, viņš to gribot tikai salauzt, un Rankstrails domās klusi lūdzās, kaut nu Tiesnesis ātrāk pamanītu, ka tas jau ir izdevies, un sameklētu savam bendem kādu citu spēļmantiņu. Tagad Kapteinis saprata Lizentraila greizo, nodurto skatienu un glumos smiekliņus bendes klātbūtnē.

Bet Tiesnesis turpināja: tikai mīlestības dēļ viņš Kapteini nodevis

*

bendes rokās, tikai gribēdams to pasargāt no kārdinājuma pieņemt neapdomīgus un pārgalvīgus lēmumus.

Nē, Tiesnesis pat nepieļaujot domu, ka Rankstrails varētu nepaklausīt pavēlēm, — lai dievi pasargā! — tas neesot pat iedomājams, bet viņš gribot to atturēt no noziedzīgas vēlēšanās un vēl noziedzīgāka lēmuma neaprobežoties tikai ar pavēļu pildīšanu un pašam tās papildināt vai sagrozīt pēc sava prāta.

Tikai mīlestības vadīts, Tiesnesis viņu ir nodevis bendes rokās. Viņš tā rīkojies, lai būtu pilnīgi drošs, ka arī Kapteinis viņu mīlēs.

Sākumā Rankstrailam šķita, ka no visām ģeķībām, ko viņš bija paguvis saklausīt savas īsās un nemierīgās dzīves laikā^šī bija vismuļķīgākā, taču tad viņš atcerējās jaunos aristokrātus, kuri viņu uz vienu dienu bija nolīguši par sargu princesei Austrai.

Viņš atcerējās, kā, pat tikai pieminot Tieneša un Valdītāja vārdu, šo jaunekļu skatieni vienlīdz pauda gan absolūtas šausmas, gan absolūtu padevību.

Un viņš atcerējās arī, cik neizmērojamā uzticībā savu saimnieku nežēlībai pakļaujas pērti suņi un nesaudzīgi pātagoti ēzeļi.

Rankstrails aptvēra, ka Tiesnesis ir jucis, — Daligaras valdnieka ārprāts pārspēja visus agrākos pieņēmumus, taču Rankstrails nosolījās nekad neaizmirst arī to, ka Tiesnesis nav muļķis.

Kamēr sāpes uz mūžīgiem laikiem sakusa ar viņa atmiņu, kļūdamas neizdzēšamas un neaizmirstamas, Kapteinis ievēroja, cik liela ir Tiesneša un Austras līdzība. Vienādas bija smalki veidotās rokas, līdzīga bija sejas formai zods… acis gan ne… un arī smaids ne. Viņš sev jautāja, vai turpmāk Austras seja atgādinās viņas tēvu un bendes knaibles, un pats tūdaļ atbildēja, ka tā nemūžam nenotiks: Austra ir Austra, viņa ir pati par sevi, un tā tas būs vienmēr.

Kapteinis nosprieda, ka ārstēšana ir bijusi pietiekami iedarbīga. Pēc knaibļu pieskārieniem bija palikušas netīras bailes un kauns, kas negribēja atkāpties vēl ilgi pēc tam, kad apdedzinājumu brūces jau bija sadzijušas un tās atkal varēja piesegt ar drānām. Tāpat kā nežēlīgi pērts suns, arī spīdzināts cilvēks vienmēr instinktīvi tieksies paklausīt pavēlēm.

Tiesneša rīcība nebija tīrs ārprāts — Rankstrailam bija jāatzīst, ka tajā saskatāma arī stingra loģika.

Aiz loga restēm dūdoja ūbeles un mākonis peldēja pāri dzidrajām pavasara debesīm.

Kapteinis nodomāja, ka būtu interesanti uzzināt, kāpēc viņu joprojām tur ieslodzītu cietumā, tomēr nebija īsti pārliecināts, vai šīs ziņas viņu aplaimotu. \

Viņš priecājās, ka var mitināties vienā no virszemes kamerām, jo te, kauiļ arī pavisam tālu un cauri restēm, tomēr varēja saskatīt debesis.

Viņš nebija drošs, vai būtu pareizi teikt, ka šī ir viņa kamera.

Varbūt viņš pats piederēja kamerai.

Bija grūti noteikt, kurš te ir īpašnieks un kurš — īpašums. Šā vai tā, viņa kamera bija laba un debesis no tās varēja saredzēt, kaut arī otrpus restēm. Te mītošo žurku skaits bija pieciešams. Un pavisam netālu no viņa lāviņas aiz mūra sienas lidinājās ūbeles. Varēja taču būt daudz ļaunāk.

Kapteinis prātoja, cik ilgam laikam laikam jāaizrit, lai noslēgtā kambarī iesprostota cilvēka saprāts sāktu ļodzīties, un viņam uzmācās aizdomas, ka šis laiks varētu būt īsāks par to, ko cietumā jau pavadījis viņš pats.

Taču arī šādas domas un minējumi dienu no dienas kļuva arvien vienaldzīgāki.

Kapteinis nolamājās vēlreiz, bet šoreiz gan dievi viņa lāstus varbūt bija saklausījuši, jo apkārtējā īstenība vairs nebija stinga un pamirusi, — tā piepeši pārvērtās. Atskanēja balsis, skalas pavēles, trokšņoja bruņoti ļaudis, dipēja soļi, džinkstēja bruņas, čīkstēja eņģes, klakstēja atrauti aizbīdņi, vaļā un ciet vērās daudzas durvis.

Rankstrails dzirdēja, kā cits pēc cita tiek atbīdīti arī tie četri aizbīdņi, ar kuriem bija aizdarītas viņa kameras durvis. Kamēr viņš, sēdēdams zemē, vēl klusībā gudroja, vai būtu vērts slieties kājās, pār slieksni jau kāpa Arniols, vēl daiļāks un košāks, nekā bija palicis atmiņā no iepriekšējām reizēm, — tērpies bruņās, kas dzirkstīja zelta un krāsainu emalju rakstos un ko papildināja ķivere ar tik daudzkrāsainu spalvu pušķi, ka bruņinieka līdzība ar klejojošu kumēdiņu rādītāju papagaiļiem bija pārsteidzoši spēcīga.

Rankstrails nobrīnījās, kā gan šis bruņinieks, ieģērbies smagajos un spožajos dzelžos, spētu patriekt kaut vienu orku, notvert kaut vienu laupītāju.

Arniols viņu valdonīgi uzlūkoja.

—    Celies kājās, nožēlojamais, kad es ar tevi runāju, — tas viņam teica bez ierastā naidīguma. Varētu pat apgalvot, ka salīdzinājumā ar citām reizēm Arniola balss skanēja laipni. — Tu, tāpat kā tavs slaistu un liekēžu bars, esi atpūties jau pārāk ilgi.

Jau atkal pavisam sīkas, smalkas, netveramas un rūpīgi noglabātas Rankstrails samanīja bruņinieka bailes. Viņš joprojām nesaprata, kāpēc visu šo laiku pavadījis ieslodzījumā, taču tagad vismaz bija skaidrs, kāpēc viņu no tā atbrīvo. Atkal bija uzbrukusi kāda nelaime un nebija neviena, ko sūtīt cīnīties. Bet vienīgā nelaime, ko viņš spēja iedomāties, vienīgais posts, kas nāca prātā, lika sastingt dusmās un šausmās.

—   Orki? — viņš klusi vaicāja. Cita izskaidrojuma nebija: kamēr viņš nīka ieslodzījumā, orkus neviens nebija apturējis, un tagad tie bija pie pilsētas vārtiem.

—   Nē, — garlaikoti un nicīgi attrauca Arniols. Un paraustīja plecus.

Rankstrails sekoja Arniolam, un pamazām viņu pulks auga arvien lielāks. Viņi gāja pa cietuma garajiem gaiteņiem, un it visur kameru durvis vērās vaļā un no tām pa vienam vai nelielos bariņos tika izstumti viņa armijas kareivji. Kapteinis ievēroja, ka tie tāpat kā viņš pats bija netīri, garām, sapinkātām bārdām un izspūrušiem matiem, taču visi izskatījās esam pie labas veselības. Tie, kurus orki bija ievainojuši, bija izārstēti. Neviens nelikās bada izmocīts vai pārcietis kādas citas mocības, izņemot ieslodzījumu. Viņam vienīgajam bija ticis gods baudīt Valdītāja un Tiesneša sabiedrību un iepazīt bendi, jo viņš taču bija grāfistes mīlošā un mīļotā Tēva (kā mēdza teikt galminieki un dziesmotāji) izredzētais dēls.

Kad aiz muguras bija palikuši daudzi pazemes kambaru stāvi, neskaitāmas ejas un gaiteņi, vārti un durvis un atkal bija sasniegta virszeme, Rankstrailam līdzās jau bija visa viņa armija, pareizāk, visi, kas bija izdzīvojuši pēc baismīgās atkāpšanās un četriem aplenkumiem.

Beigu beigās viņi nonāca Valdītāja un Tiesneša pils iekšpagalmā.

—    Kaptein, — kāds ievaicājās, — vai mūs sūtīs pret orkiem? Vai viņi jau ir klāt?

—    Kaptein, — jautāja cita balss, — kāpēc mūs turēja cietumā?

Svaigajā gaisā Rankstrails itin kā atmodās. Šķita, viņš tikko atgriezies no dīvaina sapņa. Viņam līdzās atkal bija Lizentrails.

Lai gan Lizentrails tāpat kā pārējie bija nīcis, nobēdzināts dziļā pazemes kambarī, viņam tik un tā bija izdevies sagramstīt šādas tādas ziņas. Te nebija ko brīnīties: vienkārši nebija iespējams, ka starp daudzajiem cietumsargiem neatrastos neviens, kam Lizentrails nevarētu pavēstīt, ka pazīst kādu tā radinieku, piemēram, svaini vai piektās pakāpes brālēnu, vai astotās māsas otrā vīra bijušo mājas kaimiņu, vai vismaz puisi, kurš ir tā vecvectēva no mātes puses onkuļa pēctecis.

Lizentrails paskaidroja, ka ieslodzījums cietumā piespriests kā sods par nodarījumiem atkāpšanās laikā: viņi bija dedzinājuši un iznīcinājuši grāfistes īpašumus, lai tie nenonāktu orku rokās, viņi bija arī zaudējuši vīrus un nereti pametuši to ieročus ienaidniekiem, turklāt atkāpšanās bijusi pārāk ilga. Viņiem vajadzējis tikai pildīt pavēles: pamest tos novadus, nekavējoties nevienu dienu. Algotņiem neesot jālauza galva par to, kas būtu noticis, ja lauku ciemi un to iemītnieki būtu tikuši orku varā. Tā neesot viņu darīšana. Viņi esot tikai algotņi. Labs algotnis domā maz un pēc sava prāta nekad nerīkojas. Lizentrails zināja arī to, kāpēc viņus tagad no cietuma atsvabināja: atkal bija uzradies elfs, pēdējais, Nolādētais, tas pats, kurš pirms astoņiem gadiem bija vazājies apkārt kopā ar pūķi. Tagad vajadzēja kādu, kas elfu spētu sagūstīt. Arniols to darīt nevarot, jo citādi vēl apskrambās savas spožās bruņas, un arī kājsargi viņam ir tik augsti, ka soļi pinas, — tāpēc elfu tvarstīt sūtīšot viņus.

Pēc mirkļa runu teica Arniols un apstiprināja visu, ko jau bija izklāstījis Lizentrails.

Runas pirmajā daļā tika paskaidrots, ka ieslodzījums ir sods par atkāpšanos, un šis apgalvojums Rankstrailam šķita neiedomājami muļķīgs — viņš ievēroja, ka pat Arniolam tas nešķiet īpaši gudrs, jo šo sakāmā dalu tas norunāja steidzīgi un nepārliecināti, atturēdamies no komentāriem un apvainojumiem.

Taču, pievērsies elfam, Arniols aizrāvās un ļāva sev vaļu. Viņa daiļrunīgums ieguva liriskas notis, viņa oratora talants ietērpās varenībā. Viņš gari un plaši aprakstīja mātes, kuras auklē bada novārdzinātus un slimību nomocītus bērnus, dedzīgi apgalvodams, ka neraža un sērgas ir elfa izraisītas. Viņš stāstīja arī par orku bandām, kas pie austrumu robežām uzradušās, lai atbalstītu elfu, jo nevienam nav šaubu par to, cik ļauns ir radījums, kurš par līdzgaitnieku sev izraudzījies pūķi.

Beidzot Arniols ieskatījās Kapteinim sejā un izteica apsūdzību. Pārvarēdams neaprakstāmas grūtības un izciezdams neizteicamas briesmas, pilsētā esot ieradies kāds godājams jauneklis, vārdā Morons, lai daligariešus brīdinātu, ka elfs, Nolādētais un Ļaundarīgais, ar saviem nešķīstajiem soļiem atkal apgānot grāfistes zemi. Godātais Morons esot arī pastāstījis, ka jūras malā plaukstot un zeļot ciems, kurā mājojot grāfistes ienaidnieki, kuri taisnīgam sodam izbēguši pirms Astoņiem gadiem, kad pūķis ieeju Arstridas aizā aizbēris, izraisot nogruvumu.

Arniols ievilka elpu. Nicīgi uzlūkoja Kapteini un turpināja garo runu. Nu viņa vārdošana skanēja drūmāk un smeldzīgāk, un tajā lāgiem ievijās ilgas un sāpju pilnas pauzes.

Pirms astoņiem gadiem algotņi noziedzniekiem ļāvuši aizbēgt.

Elfam.

Un visai viņa salašņu bandai.

Elfs esot galvenais ienaidnieks. Orkus par problēmu uzskatot tikai muļķi, tikai tādi barbari kā Rankstrails un viņa vīri, traki, rupji, neprāta, nežēlības un zvēriskuma apsēsti nelgas, kas iedomājušies ar orkiem cīnīties, bet patiesībā nopostījuši teju vai pusi grāfistes. Viņš, Arniols, un tāpat viņa biedri esot apveltīti ar runas dāvanām. Viņi protot runāt. To saucot par diplomātiju — par diplomātiju, tāds vārds, protams, ir par grūtu algotņu cietajiem pauriem. Ar orkiem viss tikšot nokārtots diplomātiski. Ne jau orki, bet gan elfs esot grāfistes patiesais un vēsturiskais ienaidnieks. Un, raugi, elfs visus atkal apdraudot.

— Ja jau ar orkiem nevajag cīnīties, bet tikai aprunāties, tad kāpēc pie viņiem sūtīja mūs? — kāds paklusi apjautājās.

Vēl daži apvaicājās, vai Arniols un pārējie runas-mākslas piepratēji kaut reizi ir redzējuši ciemu, kam pāri gājuši orki, vai arī to diplomātijas jēdziens ir tikai tēlaini domāts.

Čukstu aizkaitināts, Arniols uzmeta niknu skatienu Kapteinim un vēlreiz atkārtoja, ka tikai muļķi par galveno ienaidnieku uzskatot orkus un laupītājus. Tikai nožēlojami aunapieres nesaprot, ka cīņa ar postu un nelaimēm ir veltīga spēku tērēšana, ja netiek izskausti cēloņi, kas šīs nelaimes izraisa.

Neviens no bēgļiem nav gājis bojā zem nogruvuma. Tie tikuši līdz jūrai, kur visu šo laiku dzīvojuši vienā mierā un pārticībā, ar savām negantajām burvestībām pakļāvuši viļņus un piejaucējuši Erīnijas, jo citādi nav izskaidrojums, kāpēc viņus nav nogalējuši ne pirmie, ne otrās.

Viņi ir izdzīvojuši, izglābušies, aizbēguši. Visi. Dzīvi, sveiki un veseli. Un tieši viņu vainas dēļ Cilvēku zeme nīkst un dilst.

Slava brašajiem algotņiem!

Ar viņu gudrību var mēroties vienīgi viņu drosme, kas nozīmē — Arniols paskaidroja, necerēdams, ka šie trulprātīgie tēviņi sapratīs viņa smalko ironiju, — ka viņi ir vienlīdz dumji un gļēvulīgi.

Kamēr Kapteiņa Rankstraila armija izšķieda laiku dažādiem niekiem un blēņām, piemēram, tērējot spēkus mūžīgajos ķīviņos ar orkiem un pie reizes šajos ķīviņos nopostot pusi grāfistes, tostarp patiesie ienaidnieki dzīvoja vienos priekos un cepuri kuldami.

Par laimi, ne gluži visi bēgļi bija grāfistes ienaidnieki un nodevēji. Viens no viņiem tomēr izrādījās esam godājams jauneklis, drosmīgs jauneklis, kurš bēgļiem sekojis, tikai gribēdams tos ienīst un izspiegot un kaitēt tiem, kad vien iespējams, bet tagad krietnais jauneklis ieradies Daligarā, lai brīdinātu par briesmām, lai saceltu trauksmi, lai dotu ziņu.

Viņš, Arniols, labprāt visam algotņu baram piespriestu nāves sodu, jo tie nobendēja pūķi, bet atstāja dzīvu elfu, tie ļāva aizbēgt mazgadīgajai raganai un viņas sekotājiem, — un vēl noziedzīgāks pārkāpums ir algotņu meli. Taču Valdītājs un Tiesnesis, kurš agrāk bijis arī Inkvizitors, savā žēlsirdībā nopratis, ka algotņi nav izrādījuši ne gļēvulību, ne melīgumu — tie vienkārši bijuši lētticīgi. Elfs tos piekrāpis un apmānījis: viņš radījis maldu ainas, liekot domāt, ka pats ar visiem piekritējiem palicis zem lavīnas akmeņiem, — un algotņi šajos māņu slazdos iekrituši, apliecinādami savu naivumu jeb, citiem vārdiem sakot, muļķību, — atkal paskaidroja Arniols, baidīdamies, ka smalkākie vārdi paliks nesaprasti.

Muļķību sodīt nedrīkst — tā bija nolēmis Valdītājs un Tiesnesis savā diženumā, līdzcietībā un žēlsirdībā. Izpildīt nāvessodu baram muļķu nozīmētu sarīkot slaktiņu, tāpēc Valdītājs un Tiesnesis nolēmis tiem dāvāt piedošanu ar noteikumu, ka tie beidzot apjēgs savu ģeķību, nespēju domāt gudras domas un turpmāk tikai precīzi pildīs saņemtās pavēles.

Valdītājs un Tiesnesis viņiem piedodot un tos atkal uzņemot savā klēpī, pavēlēdams tiem notvert Nolādēto. Elfu.

Elfam esot bērs zirgs, un viņš esot redzēts vienā mierā jādelējam pie pašas Daligaras — tikai mazliet tālāk, nekā spēj aizlidot no pilsēta mūriem raidīta bulta. Tā vien izskatoties, ka Nolādētais viņus tur gaidot.

Valdītājs un Tiesnesis pavēl elfu notvert dzīvu vai mirušu. Gadījumā, ja Ļaundarīgais tiks sagūstīts dzīvs, tas jāsavažo tā, lai nespētu ne pakustēties. Ieteicams lietot virves un valgus, nevis ķēdes ar slēdzenēm, jo Nolādētais tās protot atslēgt bez atslēgām, turpretī neesot manīts, kas viņš tikpat veikli tiktu galā ar mezgliem.

Patiesībā, ja elfs uz pilsētu tiks atgādāts jau pilnīgi beigts, visi būšot daudz mierīgāki un apmierinātāki.

Arniols labvēlīgi uzsmaidīja. Sapulce bija cauri. Saule staroja augstu debesīs. Diena bija silta, gandrīz karsta, tā solīja drīzu vasaru un vēstīja, ka ziema ir padzīta.

—   Kā tas nākas, ka Erīnijas šo joprojām nav aprijušas dzīvu? Runāja tak, ka viņas neviens nespējot apturēt, — kāds nočukstēja.

Lizentrails noplātīja rokas.

—    Vai tad elfi nav nemirstīgi? — jautāja kāds cits.

—   Ir jau gan, ja vien viņiem ļauj dzīvot, — atbildēja Lizentrails, kurš kā vienmēr visu par visu zināja. —Ja kāds viņus nogalina, tad viņi izlaiž garu tāpat kā mēs.

Kapteinis bija pārskaities, savu mūžu viņš nebija izjutis tādas dusmas.

Tas muļķis bija atgriezies.

Tas muļķis bija uzdrošinājies atgriezties.

Tas neiedomājami glupais nelga bija iedomājies atvilkties teju līdz pašiem Daligaras vārtiem.

Rankstrails nolādēja elfu. Viņš lūdzās, lai dievi, ja tie pastāv, ietriec to muļķi pašos pekles dziļumos, — gan jau tur paredzēta īpaša vieta pilnīgiem idiotiem.

Viņš, Rankstrails, bija riskējis ar savu un savu vīru dzīvību, lai palīdzētu šim muļķim aizbēgt. Lai izglābtu gan viņu, gan pārējos. Stāstot, ka viss bēgļu bars ir gājis bojā, viņš bija tiem nodrošinājis nākotni. Pūķis, viņus glābdams, bija pacēlies brīnišķīgajā lidojumā, un Lizentrails bija pazudinājis savu dvēseli, panākdams, lai šis lidojums ir pēdējais. Taču nolādētais nelga nevis klusi un rāmi tup savā liedagā, bet gan kāpj zirgam mugurā un nolemj izmest nelielu līkumu pa plašo'pasauli. Varbūt pasaules izzināšana izkopj viņa garu. Varbūt viņš nodomājis kļūt par ģeogrāfu vai kartogrāfu. Vai arī uzsākt ķirbju un mandarīnu tirdzniecību.

Tas muļķis bija atgriezies. Un Arniols un Tiesnesis to tagad zināja. Tie bija sapratuši, ka visi bēgļi ir dzīvi. Tagad tie dosies pāri kalniem un visus saņems ciet. Citu pēc cita. Rankstrails domāja par mazo ķēniņieni, par meiteni ar mirdzošo kroni, kura viņu bija uzlūkojusi tik nikni un naidīgi. Tagad viņa droši vien jau pieaugusi. Varbūt viņai jau ir bērni. Bet tagad Tiesnesis viņu dabūs rokā.

Rankstrails nebija tik labsirdīgs kā Tiesnesis. Kad muļķība pārsniedz visas pieklājības robežas, tā pārvēršas noziegumā un ir jāsoda.

Varbūt tiem bija taisnība — Arniolam, Tiesnesim, pārējiem.

Ko gan viņš pats zināja?

Kurš var apzvērēt, ka Rankstrails vienmēr ir gudrāks par citiem?

Varbūt kļūdījās Trakais Rakstvedis un Aizdevējs un elfi patiešām ir visu nelaimju cēlonis. Varbūt elfi patiešām ir ataicinājuši orkus, varbūt ir taisnība, ka tieši viņi uzlaiduši pasaulei plūdus un iedzinuši to postā. Muļķis, kurš ir gatavs kāpt zirgā, lai pajādelētu Daligares pievārtē, noteikti ir spējīgs uz visu…

Tāds, kurš ir tik neaptverami dumjš un ļauns, ka atgriežas, kaut arī vienreiz viņam dzīvība jau izglābta… Rankstrails šim mazprātiņam un viņa biedriem uzdāvināja dzīvību, bet viņš, nolādētais, atkal uzrodas pie Daligaras…

Varbūt tagad kāds šī nelgas dēļ uzbruks mazajai ķēniņienei un to nogalinās…

Varbūt tagad viņus visus izkaus…

Vēsts par nešķīsteņa nāvi bija izmantota, lai pasargātu gan viņu pašu, gan pārējos, bet tagad viņš iedomājies rādīties acīs Arniolam un tā biedriem, — nebija šaubu, ka tā var rīkoties vienīgi ļaunprātis. Elfs bija ļaunprātīgs un ļaundarīgs. Ļauns muļķis. Par draņķi un maitu elfu nemaz nevarēja nosaukt, jo tā būtu labu vārdu apgānīšana. Arniols bija teicis, ka tā vien izskatoties, ka Nolādētais viņus gaidot. Varbūt viņš bija sanaidojies ar saviem agrākajiem biedriem un, gribēdams tos sodīt, bija ieradies te un atklāti izrādījies saviem ienaidniekiem, lai tie kā iznīcinošs viesulis trauktos uz jūras malu.

Kapteinis viņu bija izglābis tikai vienreiz. Otrreiz viņš to vairs neglābs. Viņš to atdos Arniolam, jo tad visi nomierināsies un neaizskars ne mazo ķēniņieni, kura tagad izaugusi liela, ne pārējos izbēgušos. Kad elfs būs nonācis Tiesneša rokās, viņus liks mierā.

Rankstrails pietiekami labi pazina Tiesnesi un Arniolu: tie nemeklēs nepatikšanas un sarežģījumus, ja bez tiem varēs iztikt.

Taču, ja elfs viņu nagos nenonāks, tie noteikti dosies meklēt skrandaiņu armiju un tās ķēniņieni.

Elfu vajadzēja notvert.

Un viņš to notvers.

Izgājuši no pagalma, algotņi devās uz zirgu staļļiem. Ceļš uz tiem veda cauri pilsētas ielām, un, iedams gar Tiesneša pili, Rankstrails nodūra skatienu, itin kā būtu iegrimis dziļās domās, — patiesībā nekādu īpašo domu viņa prātā nebija, viņš tikai šai neizturami smagajā brīdī gribēja izvairīties no iespējas sastapt Austras skatienu gadījumā, ja viņa stāvētu pie kāda no nedaudzajiem logiem vai uz viena no retajiem balkoniem.

Viņu zirgi bija laBi baroti un kopti. Sabojātie segli bija salaboti, satrūkušie iemaukti aizstāti ar jauniem. Zirgi jau bija apsegloti.

—    Savādi gan, — kāds teica. — Tā vien liekas, ka mūs turējuši aiz restēm tikai tāpēc, lai mēs nemaisītos pa kājām, bet tā, lai mums nekas nenomaitātos un mūs atkal varētu izvilkt virszemē, ja rastos tāda vajadzība.

—   …Taisnība, mūs nemērdēja badā, nemocīja… mūs tikai aizvāca malā…

—    …Tas jau bija tikai iegansts, lai nevajadzētu mums maksāt algu…

Piesietu turpat netālu no zirgu staļļiem, Kapteinis atrada savu vilku. Raupjā virve tam bija nograuzusi kaklu. Tas bija izkāmējis un nikns par ilgo ieslodzījumu, tomēr dzīvs un visā visumā pie labas veselības. Rankstrailu pārņēma prieks (un tādas izjūtas viņu nebija pārņēmušas jau ļoti sen), turpat dzīvniekam blakus ieraugot mazo Rasas stāvu. Kundze no rūķu cilts, kā Rankstrails viņu vienmēr dēvēja, tagad gādāja par Daligaras Vilcenes būri — pilsētā allaž tika turēta viena vilku māte, tā godājot ķēniņu Ardvinu, kuru allaž esot pavadījusi piejaucēta vilcene. Rankstrails jutās laimīgs, redzot draudzīgu seju, turklāt Rasai viņš bija daudz pateicības parādā. Rūķi nekad nebija pakļāvušies, neviena pavēlēm, taču Rankstraila dēļ tie bija gatavi iet nāvē, un ne jau tikai tāpēc, ka viņus vienoja kopīgs naids pret orkiem, — daudz svarīgāks iemesls bija tas, ka Kapteinis noskrandušos, baismīgiem cirvjiem bruņotos mazā auguma vīrus nekad nebija uzrunājis citādi kā vien par kungiem no rūķu cilts.

Zirgu staļļos Kapteinis atklāja, ka viņa karaspēks papildinājies ar vēl vienu vīru. Pēc astoņu gadu prombūtnes, kura nevienu nebija apbēdinājusi, Siuīls atkal bija atgriezies viņu pulkā. Siuīls bija ticis pie sava zirga un, ieraudzījis Kapteini, tūdaļ steidzās pavēstīt, ka jājamlopu viņam esot pagādājis pats Arniols personīgi, lai viņš varētu pievienoties vieglajiem kavalēristiem.

— Ei, Kaptein, — teica Lizentrails, tikko bija tāda izdevība, — nu mums vairs nekā netrūkst. Zirgus mums atdeva, vilku mēs atradām, elfs, ko vajāt, mums arī ir, un tagad mums piešķirts arī pašiem savs nodevējs. Ko gan vairāk var vēlēties?

Kad visi bija sasēduši seglos, pilsētas vārti atvērās, lai izlaistu viņus ārpus mūriem. Bija agra pēcpusdiena. Visapkārt pilsētas nocietinājumiem bija apmetušies bēgļi no pašām Zināmo zemju robežām. Tie bija sabūvējuši būdeles, starp kurām bija ierīkoti arī niecīgi sakņu dārziņi, kur auga klāposti un baklažāni, tepat vīdēja daži vistu aploki un nesen augļu kociņiem apstādīti laukumiņi, — kopumā viss atgādināja raibu deķi, kādus sievietes mēdz sašūt no dažādu drānu gabaliņiem.

Šī bija nabadzīga pasaule, kas mežonīgā ietiepībā apņēmusies izdzīvot par spīti visam — izdzīvot starp saviem kāpostiem un vistām. Kapteinis nodomāja: ja viņam reiz vajadzētu izvēlēties heraldisku zīmi kādai pilsētai vai zemei, viņš labprāt tās ģerbonī liktu vistu — tā simbolizētu drosmi, ar kādu ļaudis, izturēdami karu pēc kara, par spīti visam paliek dzīvi.

Pajājuši garām sakņu dārziņiem un niedrājiem, netālu no upes viņi saskatīja elfu. Tas nepārprotami bija viņš! Elfa tērps bija šūts no raupja audekla, kas atgādināja drānu, no kādas bija darināti vieglo kavalēristu apmetņi, un viņš sēdēja bērā zirgā. Atšķirībā no pirmās tikšanās reizes tagad viņam bija arī apavi. Pār plecu bija pārlikts loks, bet pie sāniem karājās zobens, taču elfs to neizrāva no maksts — viņš to nelietoja un, šķiet, pat nedomāja likt lietā. Izskatījās, ka tas muļķis viņus patiešām gaida. Viņš nejāja prom, iekams nebija pamanījis algotņus, un šķita, viņš pat grib pārliecināties, vai arī algotņi ir viņu pamanījuši. Sākās pakaļdzīšanās, ne mirkli neizlaižot vajāto no acīm. Šķita, elfs cenšas neaizbēgt pārāk tālu, lai vajātāji viņu nepazaudētu, taču, kad pēcpusdiena bija cauri un rietumu pusē Dogonas ielejā sāka stiepties tumšas ēnas*, viņš piepeši pazuda. Itin kā būtu izkūpējis gaisā.

Kapteinis lādējās, un, viņa lāstus dzirdot, nobālēja pat rūķi, lai gan savās raktuvēs, kad uz galvas gāzās klintsbluķi un nogruvumi aizbēra tuneļus, laupot gaisu, tie nebija īpaši saudzīgi, izsakot spriedumus par pasauli un dieviem.

Rankstrails aizsūtīja uz priekšu divus izlūkus, nelielu patruļu nosūtīja pārmeklēt arī grēdu ielejas austrumu pusē, līdz beidzot padevās. Elfu viņi bija pazaudējuši. Kapteinis deva pavēli atpūsties pašiem un atpūtināt zirgus. Pārguris un mēli izkāris pēc mežonīgā skrējiena, steidzoties pakaļ aulekšus triektajiem zirgiem, beidzot jātniekus panāca arī vilks. Neilgi pirms saulrietā, kad ēnas jau bija piepildījušas visu ieleju un zirgi labi atpūtušies, elfs atkal parādījās.

Vajāšana atsākās, taču nakts sākumā tā atkal aprāvās, jo elfs, vēl pirms mirkļa skaidri saskatāms uz rietumpuses nogāzes, piepeši pazuda. Kapteinis no jauna visiem pavēlēja apstāties, neaizmirsdams debesīm un peklei paskaidot, ko domā par šādu notikumu pavērsienu. Zirgi atkal varēja atpūsties, un arī vilkam, kurš nu bija nokusis un aizelsies vēl vairāk nekā iepriekš, atkal izdevās viņus panākt. Tikai tad, kad zirgi bija atpūtušies un arī vilks atvilcis elpu, elfs uzradās no jauna un pakaļdzīšanās varēja turpināties.

Jādams Daligaras algotņu pulka priekšgalā un vadīdams Nolādētā elfa vajāšanu, Kapteinis Rankstrails, saukts Lācis, mēģināja atcerēties, cik gadus jau šo elfu vajā.

Pareizāk, viņš pūlējās atcerēties, kad pirmoreiz bija dzirdējis to pieminam, jo viņa dzīvē taču noteikti bijis arī laiks, kad Ļaundarīgā vārds viņa ausis vēl nebija sasniedzis.

Ar lielām pūlēm viņam izdevās nošķirt šīs atmiņas no pārējām. Tas bija noticis Varilas pilsētas Arējā lokā tolaik, kad viņš vēl bija bērns, tai pašā dienā, kad piedzima viņa māsa Liesma. Tad, pastāstījusi, ka elfi, šī visu pasaules nelaimju sakne, esot astaini, donna Gudzārija runāja arī par šo elfu, par Nolādēto, par cilvēku cilts ienaidnieku un tās vistu slaktētāju.

Otrā reize, kad viņš par to dzirdēja, pienāca dienā, kad viņš sev bija pagatavojis lingu un uzsācis veiksmīgu malumednieka darbību. Toreiz viņš uzdāvināja mazliet medus vienam no daudzajiem skrandaiņiem, kas gulšņāja starp bastioniem, vienam no neskaitāmajiem ubagiem, kas klunkurēja klibiski kā jau visi, kam bende sakropļojis kājas. Dāvanu dabūjis, klibais bezmaz skriešus metās viņam pakaļ sīkiem, nevienādiem solīšiem, gribēdams pateikties un vēl vairāk gribēdams pastāstīt par to, par vajāto, par varenāko no visiem elfu karotājiem, kurš senā pareģojumā bijis minēts kā vienīgais iespējamais pagātnes atjaunotājs un nākotnes glābējs.

Tagad Kapteinis Rankstrails, saukts Lācis, Daligaras vieglās kavalērijas komandieris, zvērēja, ka šoreiz gan to Nolādēto elfu dabūs rokā — sagūstīs un nogādās pie vēl vairāk nolādētā Valdītāja un Tiesneša. Tad vismaz viņu un viņa vīrus liks mierā, atļaus tiem brīvi atgriezties mājās, kur tie varēs censties atgainīt orku karaspēku no lauku saimniecībām, no pakalniem, kur bērni gana lopus un kur sievietes iet uz avotu pēc ūdens, — atgainīt šos briesmoņus no savas izmisušās tautas un zemes, kas mokās sāpēs.

Tieši šai brīdī visi — elfs pa priekšu un viņi tam nopakaļ — izjāja no Dogonas ielejas. Viņu acīm atklājās Varilas pilsēta, tik majestātiska un skaista, tik augstu mūru ieskauta, — līdz ar milzīgu mēnesi tā atspoguļojās rīsa lauku ūdeņos.

Ārējais loks bija vienās liesmās. Neskaitāmas orku kaujas vienības bija aplenkušas pilsētu, un bija skaidrs, ka orki kuru katru brīdi pamanīs Daligaras vieglo kavalēriju, kas aulekšiem tuvojās.

Kapteinis Rankstrails nodomāja, ka vajadzētu apstāties — tā viņš varbūt vēl spētu izglābt savus vīrus. Vēl mazliet, un orku sargkareivji — jo šoreiz tā patiešām nebija parasta laupītāju banda, bet vesels karaspēks — pamanīs viņus: pulku slikti bruņotu jātnieku.

Kapteinis Rankstrails nodomāja, ka vajadzētu apstāties, jo citādi tūlīt izdzirdēs ieskanamies to ragus, redzēs, kā aizcērtas elfa izliktie slazdi, sapratīs, ka ir tajos iekritis un ka viņa vīri ies bojā tikai viņa vainas dēļ.

Un tad viņš nodomāja, ka apstāties būtu briesmīgi, jo neko citu viņš nevēlējās tik ļoti kā steigties palīgā savai degošajai pilsētai un vismaz mirt kopā ar to.

*

Elfs nedz apstājās, nedz gausināja auļus, viņš izvilka savu zobenu, kas tumsā iemirdzējās kā lāpa, un zem apaļā mēness, kas tik milzīgs atspīdēja rīsa laukos, turpināja aulekšot, un Daligaras vieglā kavalērija aulekšoja viņam pakaļ — pretī degošās pilsētas agonijai, pretī orku karaspēkam, kas to bija lēmis iznīcībai.

Divdesmit pirmā nodaļa

Ideja bija pavisam vienkārša: vajadzēja panākt, lai kavalērija dzenas viņam pakaļ, un aizvadīt to līdz īstajai vietai, taču vajadzēja arī zirgiem ļaut atpūsties, lai brīdī, kad algotņi būs pamanījuši Varilas aplenkumu, tie vēl spētu apgriezties un aizbēgt.

Pilsētu atbrīvot bija neiespējami, neiedomājami. Joršs varēja vienīgi aizvadīt līdz Varilai algotņus un to Kapteini, lai tie beidzot nospļautos par Tiesneša pavēlēm un sāktu gatavoties cīņai ar orkiem.

Pazust un atkal parādīties nebija pārāk grūti, taču nebija arī pārāk viegli. Cilvēku maņas — sevišķi dzirde un oža — nebija tik attīstītas kā viņam, tomēr vajadzēja piesargāties no Kapteiņa, kurš bija apveltīts ar dīvainu spēju samanīt neredzamo un uzminēt kustību īsu mirkli pirms tā sākusies, —Joršs vēl nebija atradis piemērotu vārdu šo īpatnību apzīmēšanai.

Dogonas ielejā, kamēr Kapteiņa vīri atpūtināja zirgus, pazaudējuši viņu no acīm jau otro reizi, Joršs sameklēja Melilotu un Pallādiju, kas viņu gaidīja norunātajā vietā — nelielā ciedru audzē. Abi bija satraukti un, drīzāk gribēdami nomierinātu paši sevi, nevis pārliecināt Joršu par to, cik varonīgs ir vienīgais aizstāvis, uz kuru vēl var paļauties Cilvēku pasaule, ņēmās uzskaitīt Kapteiņa nopelnus.

—    Viņš dienvidu novadus atbrīvoja no sirotājiem.

—   Viņš ļaudīm atkal sagādāja govis.

—    Viņu neviens nekad nav sakāvis.

—   Viņš nogalināja pūķi.

—   Viņš desmit gadus turējās pretī orkiem.

Viņš nogalināja pūķi?

—    Viņš nogalināja pūķi? — atkārtoja Joršs.

Abi pievērsa viņam izbiedētus skatienus: neviļus bija pasprukuši nepareizie vārdi.

Joršs juta, kā pār muguru pārskrien ledains aukstums.

Kapteinis bija Erbrova slepkava, Kapteinis bija nogalinājis viņa brāli pūķi, būtni, kura vārdu tagad nesa Jorša meita. Viņš vadīja sev līdzi noziedznieku. Vai tiešām Erbrova slepkava bija pēdējais cilvēcības balsts un paraugs? Tad nu patiešām cilvēce ir zemu kritusi. Ja cilvēces glābiņš ir atkarīgs no tā, vai Joršs noslēgs savienību ar Erbrova slepkavu, tad labāk lai visu noposta orki…

Šai brīdī Melilots neveikli pakāpās sāņus un zem viņa kājām nokrakšķēja zars. Kapteinis to saklausīja. Algotņu vadonis nebija tik ausīgs kā elfs, tomēr viņa dzirde, šķiet, bija nesalīdzināmi asāka, nekā cilvēkiem parasts.

Joršam neatlika nekas cits kā pamest abus neveiklos nejēgas paslēpušos ēnā, atkal sēsties zirgam mugurā un jāt vienīgajā iespējamajā virzienā — uz Varilas klajieni. Kuru katru brīdi Dogonas ieleja beigsies, un uz pakalna starp rīsa laukiem atklāsies pilsēta.

Tikai tagad Joršam ienāca prātā, ka viņam aiz muguras būs Erbrova slepkavas kavalērija, bet priekšā — orku karaspēks. Jūsmībā viņš bija aizmirsis kādu sīku, taču būtisku detaļu: paša glābiņu. Arī stāstā par pēdējo dižo elfu karotāju Nerstrinkailii'nekas par šo jautājumu nebija teikts. Kas zina, kā viņš pats beigās izglābās?

Piepeši Dogonas ieleja beidzās. Debesis strauji izpletās, un zvaigznes acumirklī iezibējās līdz pašam apvārsnim. Skatieniem atklājās līdzenums ar rīsa laukiem: Varila liesmoja ugunīs. Pilsēta mocījās agonijā. Tās ugunsgrēki atspīdēja ūdeņos.

Joršs sajuta, kā sejai un matiem pieskaras vējš.

Pilsēta dega, liesmu atspulgi ņirbinājās rīsa lauku ūdeņos kopā ar zvaigznēm un jātnieku iztraucēto gārņu balto spārnu atspīdumiem. Kuru katru brīdi orki viņus pamanīs, un tad ieskanēsies to kara taures. Joršs nodomāja, ka vajadzētu apstāties, taču šī doma ātri aizlidoja prom, aizmirsās, neatstājusi nekādas pēdas. Pilsēta dega, un pēdējā, visdižākā un visvarenākā elfu cilts karotāja dvēselē atspoguļojās sāpes, ko juta visi tie, kas gaidīja nāvi vai bija to redzējuši savu tuvinieku acīs.

Joršs šīs sāpes sajuta skaidri un skaudri. Varilu viņš redzēja pirmoreiz mūžā, taču šķita, ka ugunsgrēku liesmas dedzina viņa paša ādu. Viņa prātu piepildīja ikviena pilsētas iedzīvotāja bailes un ciešanas, bet tur bija arī mīlestība uz dzīvajiem un mirušajiem un cerība, jo tā cilvēkos neiznīkst nekad, arī tad, kad viss ir zaudēts. Viņš atminējās visu bērnu vārdus, ko bija minējuši divi nelaimīgie tēvi, kas bija atnākuši saukt viņu palīgā, un Joršs apjēdza, ka vairs nevienu pašu brīdi nespēs šos bērnus atstāt bez palīdzības.

Viņa zirgs auļoja uz aplenktās pilsētas pusi. Aiz muguras sekoja karaspēks. Niecīgs, noskrandis, slikti apbruņots, tomēr karaspēks.

Jorša žēlums pārvērtās dusmās. Viņš raudzījās uz degošo pilsētu, uz ugunsgrēkiem, kas atspīdēja rīsa lauku ūdeņos, un zināja, ka neparko neapstāsies.

Šai mirklī viņš sajuta vīrus, kas sekoja viņam pa pēdām. Viņš sajuta to dusmas. Sajuta viņu naidu. Sajuta, kā paša un kareivju prāts sakūst vienā veselumā.

Beidzot Joršs saprata, kā bija rīkojies Nerstrinkails, pēdējais karotājs: viņš bija vadījis vajātāju karaspēku kā karavadonis, bija vadījis to uz uzvaru kā savu armiju.

Joršs jāja vējā. Vīri auļoja viņam nopakaļ. Viņu spēks saplūda vienā veselumā.

Vajātais bija pārtapis par vadoni. Vajātāji bija pārvērtušies sekotājos. Šķita, zeme un ūdens paši skrien zem zirgu pakaviem. Orku aplenktās pilsētas liesmas plandījās arvien tuvāk, varbūt cīņas tur vēl nebija aprimušas. Ārējais loks bija viens vienīgs uguns sārts, un tā lielās arkas melnas izcēlās pret liesmu spozmi, taču Varilas vidusdaļa vēl nebija kritusi, un tās zeltainie un baltie karogi netīri plandījās kvēpu pilnajā gaisā. Kad noplaks liesmas Ārējā un Vidējā lokā, reiz šķietami neieņemamie, no dzelzs un akmeņozola darinātie pilsētas vārti, izturīgi kā ieeja pašā peklē, būs pārvērtušies pelnos. Tad Citadele krāsmatu vidū stāvēs kā jēru pilna kūts, ko aplencis bars vilku.

Vairāk nekā puse Daligaras kareivju bija dzimuši Ārējā lokā — to vecāki bija bēgļi no visām naidnieku apskramstītajām Zināmo zemju robežām, no nomalēm, kur gods bija zudis un cilvēki glābiņu varēja rast tikai bēgot. Viņi bija algotņi, kurus kopā saturēja nepieciešamība nopelnīt iztiku un absolūta uzticība savam Kapteinim. Tās, kas liesmoja ugunīs uz pakalna, bija viņu mājas. Tur mira viņu tuvinieki. Viņu dusmas pārtapa drosmē, bet drosme kļuva par vīrišķību. Viņu zeme tika pazemota, bet pazemojums modināja varonību. Jādami pāri Varilas klajienei, Rankstraila algotņi kļuva par neuzvaramu karaspēku. Pēdējais un visdiženākais no elfiem spēja padarīt to neievainojamu, novirzot sānis bultas un metamos šķēpus. Ja ne viņi, kurš tad? Ja ne šonakt, kad tad? Viņi traucās cīnīties ar nesalīdzināmi spēcīgāku armiju, taču neviens no Rankstraila vīriem nedomāja, ka varētu apstāties un glābt paša dzīvību.

Jādams sava jauniegūtā karaspēka priekšgalā, Joršs atcerējās, ka reiz arī elfi bijuši karavadoņu un karotāju tauta.

Senajos laikos, kad tie vēl nebija ieslodzīti aiz mūriem un žogiem, mērdēti badā, pazemoti, sakauti un izsmieti, elfi bija braši turējušies pretī gan orkiem, gan troļļu karapūļiem. Tie bija pratuši uzveikt pat pekles izvemtos dēmonus, kas nīcināja Cilvēku zemi.

Viņš bija elfs. Viss, kas bija ap viņu, iekļuva viņā iekšā. Un arī tas, kas bija viņa prātā, spēja ietekmēt ārpasauli.

Satiekot cilvēkus, to nicinājums vai ciešanas ieplūda viņa dvēselē un laupīja tai krāsas. Tas vienlaikus bija viņa spēks un viņa vājums: no vienas puses, viņu nospieda citu izjustais nicinājums, to bailes viņu ievainoja, taču, no otras, viņš savu drosmi spēja iesvelt citu dvēselēs, padarot to neizmērojami lielu. Arī šobrīd, kamēr Joršs zirga mugurā auļoja visiem pa priekšu, viņa spēks atbalsojās vīru sirdīs, viņš tos aizdedza tāpat, kā sīka liesmiņa, sausa vasaras vēja atbalstīta, spēj vienā mirklī pārņemt plašu niedrāju.

Viņš, pēdējais no elfiem, visvarenākais, auļoja karaspēka priekšgalā, un viņa ticība daudzkāršojās, sastapdama kavalēristu ticību, līdzīgi kā gaismas stars daudzkāršojas, atstarodamies spoguļu spoguļos. Joršs zināja, ka pārējie jūt viņa elpu, tāpat arī viņš juta, kā elpo ikviens no kareivjiem. Joršs zināja, ka pārējie jūt sitamies viņa sirdi, tāpat arī viņš juta, kā sitas ikviena kareivja sirds. Vējš glaudīja zirgiem skaustus, tas nesa šos pieskārienus no viena pie otra, vējš nesa sev līdzi strāvu, nesa līdzi liesmu, kas kausēja kopā visu prātus un spēkus. Jorša zirga Enstrīla prāts tapa vienots ar pārējo jātnieku zirgiem. To pakavi šķieda dubļus, traucoties uz Varilu, to krēpes plandīja kā kaujas karogi.

Joršs izvilka savu zobenu, un tas iemirdzējās. Tā bija noticis jau agrāk. Gan viņa zobens, gan kronis, ko, vadot bēgļus Arstridas aizā, galvā bija uzlikusi Rite, uztvēra gaismu un atdeva to daudz spēcīgāku, daudz spožāku, lai tumsā izklīdušie cīnītāji spētu atrast ceļu un atgūt ticību. Šis zobens un kronis bija radīti, lai no jauna iesveltu drosmi un cerību tiem, kas tās pazaudējuši.

Nu vairs nekas nespētu apturēt Joršu un viņa anniju, atstumto un skrandaiņu pulku, kas bija pārvērties par neuzvaramu karaspēku. Varilai vēl bija jāizcieš pēdējās sāpes, pēdējās šausmas, bet drīz tām pienāks gals, jo pilsētai neapturami tuvojās Daligaras vieglā kavalērija. Joršs atskatījās: Rankstrails, Kapteinis, turējās tikai dažus soļus viņam aiz muguras. Nedaudz iepakaļ, Kapteinim pie labā sāna sekoja viņa tuvākais palīgs. Viņu prāti, viņu sirdis bija viens vesels.

Kuru katru brīdi orku sargkareivji sadzirdēs zirgu soļus uz dambjiem, sadzirdēs saceltos ūdens šļakstus un izziņos trauksmi. Tad jau labāk par savu ierašanos pavēstīt pašiem. Joršs ar domu spēku pielaida uguni karstuma izkaltētajai zālei uz dambjiem, kas ieskāva rīsa laukus: pār uzbērumiem aizskrēja garas un smalkas uguns svēdras, kas atspīdēja ūdeņos. Šīs gaismas līnijas vadīja viņa karaspēku uz aplenkto pilsētu un ļāva skaidrāk saredzēt aizsargbūves, ko ienaidnieki bija uzslējuši, lai pasargātos no maz ticamā daligariešu uzbrukuma.

Milzīgs mēness izlīda no mākoņu aizsega un apgaismoja klajieni. Jātnieku iztraucēti, gaisā pacēlās simtiem gārņu, kam bija laimējies nenonākt uz orku iesmiem, — tie lēni cilāja baltos spārnus, kas vizēja mēness staros. Zirgu pakavi uz katra soļa saskārās ar tikpat strauji zibošajiem atspulgiem ūdenī, uz visām pusēm šķaidot lāses un šļakatas, kas dzirkstīja uguns zeltā un mēnesnīcas saltajā sudrabā. Cilvēku cilts karaspēks steidza atkarot tai pēc tiesas un taisnības piederošo pasauli.

Liesmu svēdru trīsuļojošajā gaismā tapa redzami stāvus zemē sadzītu pāļu žogi, kuru augšmalas vēl robotākas un asākas padarīja tiem piestiprinātie nolauztie šķēpi un salūzušās bultas, — augstās sētas izcēlās pret tumšajām debesīm un zvaigznēm. Pat Joršs ar savām modrajām elfa acīm iepriekš nebija saskatījis nocirstās galvas, kas bija saspraustas uz smailajiem žoga pīķiem, — viņš bija tikai samanījis neskaidru un izplūdušu sāpju auru, ko nebija spējis nošķirt no sāpēm, ko izstaroja agonizējošā pilsēta. Pat viņš iepriekš nebija saredzējis pēdējā kliedzienā sašķiebtās mutes, asinīm pieķepušos matus, kas plīvoja vasaras sākuma nakts vējā.

Tagad viņš ieraudzīja, un līdz ar viņu to ieraudzīja viss karaspēks. Joršs sajuta jaunu šausmu un sāpju vilni. Daudzi starp nogalinātajiem bija pazinuši savu tēvu vai brāļus. Daži te pazina savus dēlus.

Tiem, kuri bija sarūpējuši šo baismo ainu, gribēdami atbaidīt iespējamos Varilas atbalstītājus, nebija ne jausmas, kas ir cilvēku dusmas, cik lielas tās var izaugt un par ko pārvērsties.

Joršs savas armijas jātnieku sāpes sajuta kā uguns zobenu, kas caururba viņu nežēlīgi skaudri, bet tad ciešanas pārtapa niknumā, un niknums plūda no algotņa pie algotņa, pieņemoties spēkā. Valdītājs un Tiesnesis algotņiem bija aizliedzis izmantot kara taures un ragus, pasludinot tos par bezjēdzīgām greznumlietām, tāpēc tagad nakti pāršķēla nevis tauru skaņas, bet gan kavalēristu balsis.

—   Tagad! — iekliedzās Rankstrails.

—   Tagad!… Tagad!… Tagad! — armija vienā balsī atsaucās.

Kliedziens izskanēja tumsā varens un mežonīgs kā plēsīga zvēra rēciens, tas pārskanēja visu klajieni, pārkāpa pāri liesmām un dūmiem, atbalsojās viņpus ugunsgrēkiem.

—   Tagad!

Aplenktajā pilsētā atsaucās taures. Melilots un Pallādijs bija stāstījuši, kādi signāli ir raksturīgi katram no pilsētas lokiem. Joršs ieklausījās, taču nesadzirdēja ne garās un spalgās Vidējā loka ragu skaņas, ne tikpat spalgos, taču īsos un straujos Ārējā loka taum pūtienus — skanēja tikai zemie un garie Citadeles signāli: vienīgi šī pilsētas daļa vēl nebija kritusi un turpināja pretoties.

Pāļu žogi bija celti pavirši un lielā steigā: orku karavadoņi šīs būves droši vien uzskatījuši par tīru formalitāti, būdami absolūti pārliecināti, ka neviena armija, itin neviens kareivju pulks nemūžam neuzradīsies no pilsētas, kas iesaukta par Dzeloņcūku, lai palīdzētu par Gārni sauktajai pilsētai, kuru jau visdrīzākajā laikā orkiem izdosies vienā mierā un bez jebkādiem traucēkļiem izdeldēt no zemes virsas.

Jorša acis ātri sameklēja vietas, kur spraugas starp pīķiem un mietiem bija pietiekami platas vai kur asās smailes nestiepās tik augstu kā cituviet. Kaut arī pamatu pamatos smaguma spēks nebija pārvarams, uz īsu brīdi tam tomēr varēja turēties pretī. Enstrīls lēca pirmais. Joršs tam palīdzēja un vadīja lēcienu. Tūdaļ sekoja arī pārējie zirgi, un Jorša prāts tos visus atbalstīja, stiprināja un vadīja. Šīs pārmērīgās pūles teju laupīja visus spēkus, taču nogurums tūdaļ pagaisa, to izšķīdināja gan aplenktās pilsētas tauru skaņas, gan drosme, niknums un ticība, ko juta Joršs un visa viņa armija. \

Nākamajā mirklī viņiem pretī nostājās apstulbušu orku pulks. To komandieris bija milzīga auguma. Joršs no grāmatās lasītajām gudrībām izsecināja, kas šis varētu būt viens no Uguns kalnu orkiem, kas mājo vistālākajā izzinātās pasaules austrumu nostūrī. Spalvainu kumšķu un ilkņu rotāto seju daļēji aizsedza no ādas gabaliem un sarūsējušiem dzelzs gabaliem darināta ķivere, kuras priekšdaļa nepārprotami atveidoja vilka purnu, — piederību Uguns kalnu iemītniekiem apliecināja arī pusapaļais vairogs ar asām dzelzs smailēm, kas līdzinājās zvēra nagiem.

Joršs orku nogalināja ar vienu zobena cirtienu.

Nāves sāpes viņu pašu ievainoja gluži kā bulta: to, kā zobena asmens iegriežas ienaidnieka miesā, viņš juta tik skaidri, it kā cirtienu būtu saņēmis pats; viņš juta, kā stājas sirds, kā elpa noslīkst asinīs, dzirdēja, kā gurguļo gaiss, skanot pēdējiem gārdzieniem. Viņam pāri brāzās atmiņas par nogalinātajiem, kuru nocirstās galvas tika spraustas uz mietiem, atmiņas par neķītrajiem smiekliem, kas bija pavadījuši ļaunākos slaktiņus, atmiņas par baudu, ko sagādāja apziņa par savu spēku un vara pār bezpalīdzīgajiem upuriem. Joršs sajuta arī prieku, ko nokautajam orkam bija sagādājusi soļošana vienā ritmā ar pārējiem, jo šādā kopīgā kustībā un tikai šādā kopīgā kustībā bija iespējams noslāpēt un aizmirst apjēgu par paša niecīgumu. Joršs sajuta arī nogalētā atmiņas par vasaras vēja smaržu. Vēl prātam kā straujas dubļainu ūdeņu tērces cauri izskrēja senākas atmiņu ainas: vienmēr noskaitusies māte, rupja, kauslīga, sakumpusi, tā meklē ko ēdamu, bet tai visapkārt ņudz vesels bars noraudājušos un izmisušu sīkaļu; un Joršs saprata, ka ikvienam, kurš pārtop par orku, bērnība nozīmē dubļus un badu, — orki bija nemīlētie bērni, kas radīti vienīgi tāpēc, lai tos varētu izmantot kā rungas un akmeņus, ko triekt pret pārtikušāko, izlaupāmo pasauli.

Arī orki bija domājošas būtnes.

Spalvu kumšķi, ādu gabali un ilkņi bija tikai kara maska, kas aizsedza patieso seju. Orki nebija pekles izvemti izdzimteņi, tie bija personas — cilvēkiem, elfiem vai rūķiem līdzīgas saprātīgas būtnes. Tiem bija atmiņas. Tie izjuta sāpes. Tikko piedzimuši, tie bija raudājuši tikpat izmisīgi kā ikviens jaundzimušais. Tie visi bija iznēsāti siltā mātes klēpi.

Joršs pievaldīja savu zirgu.

Viņš vairs nekādi nespētu raidīt vēl vienu zobena cirtienu.

Viņa karavadoņa karjera bija galā.

Rankstrails viņu apsteidza. Viltotais vajātā un vajātāja stāvoklis bija izjaukts. Kapteinis steidzās atbrīvot savu pilsētu. Viņa zobens nogalēja ikvienu, kas trāpījās viņam ceļā.

Joršs saprata, kāpēc elfu cilts tikai tālā senatnē bija varējusi lepoties ar karavadoņiem, kas uz uzvaru ved arī citas tautas: elfu barbariskuma un nežēlības līmenis bija nokrities tik zemu, ka tie vairs nespēja karot, un drīz izrādījās, ka tas ir par zemu, arī lai vienkārši izdzīvotu. Elfus bija pazudinājusi spēja izjust svešas sāpes. Elfiem būtu vajadzējis apturēt orkus, taču viņiem tas vairs nebija pa spēkam, un cilvēki tāpēc sāka viņus ienīst. Cilvēku cilts bija pārpratuši un pārvērtējusi elfu spējas, nebija apjēguši to vārīgumu un nosprieda, ka tie ir atbildīgi par visu ļauno, kas piemeklējis pasauli. Elfi būtu varējuši cīnīties pret dēmoniem, taču pret orkiem cīnīties nespēja, un vēl jo neiespējamāka bija karošana ar cilvēkiem: ikvienu uzvaru neizturamu un nevēlamu padarīja sakauto sāpes. Jebkas bija labāks par šīm ciešanām. Labāk mirt. Labāk pakļauties un ļaut sevi aizdzrt trimdā vai ieslodzīt. Labāk redzēt, kā paša miesu izdeldē bads, izsūc ērces un saēd naids.

Tāpat kā ugunsgrēks turpina nevaldāmi liesmot arī pēc tam, kad liesmiņa, kas to izraisījusi, jau ir nodzēsta, tā arī cilvēku cilts armija, algotņi, nedz apstājās, nedz nodrebēja, kad sāpes nogruva pār Jorša sirdi.

Joršs turējās nedaudz aiz Rankstraila, kurš citu pēc cita iznīcināja orku aizsargposteņus, bet pats nezaudēja nevienu vīni. Neviena orka arbaleta bulta nesasniedza mērķi, jo Joršs savus atlikušos spēkus.izmantoja, lai mainītu to lidojuma virzienu, — prāts smeldza no šīm pārmērīgajām pūlēm. Kapteinis tostarp ugunsgrēku liesmu un mēness gaismā pat dažās sekundēs spēja saskatīt ikkatra šķēršļa vājāko vietu, kas visvieglāk padevās triecienam.

Rankstrails pacēla un pastiepa sāņus labo roku — Lizentrails acumirklī saprata šo zīmi un kopā ar daļu vīru nogriezās sāņus, steidzoties uz kokiem apaugušā pakalna ziemeļiem, lai apmestu pilsētai līkumu un varētu uzbrukt orku flangam, kamēr Kapteinis un karaspēka lielākā daļa dosies frontālā uzbrukumā.

Pēc laiciņa Kapteinis paplēta abas rokas sāņus, un viņa vīri pašķīrās, sadalīdamies divos lielos pulkos. Pašā vidū palika vien Joršs un Kapteinis, kurš metās cīņā ar orku otro aizsardzības loku, — šķita, satracināts lauva uzbrucis suņu varzai. Labajā rokā viņam bija zobens, bet kreisajā — helebarde, ko viņš bija paķēris tepat no orku barikādēm, — Kapteinis bija nokāpis no zirga un viens pats spēja spēkoties ar duci orku, piesaistot visu uzmanību, kamēr viņa vīri kapāja ienaidniekus no sāniem. Piepeši orki atklāja, ka tiem uzbrūk no visām pusēm. Skaita ziņā viņi bija nesalīdzināmi pārāki, taču pirmo reizi, kopš bija atsācies karš ar cilvēku cilti, viņu pašpārliecinātība un drošprātība sagrīļojās. Viņu drosme sadrupa, līdzīgi kā sīkās lauskās sašķīst uz akmeņiem nomests stikls, kā pasprūk uz visām pusēm sīku putnu pulks, kad augstāk debesīs pamanīts vanags. Blakus Kapteinim bija uzradies viņa vilks — tas neizskatījās mazāk draudīgi par pašu Kapteini un iedvesa orkiem šausmas. Pie vainas nebija tikai bailes no zvēra ilkņiem: leģenda vēstīja, ka arī siru Ardvinu kaujās pavadījis vilks. Nebija no svara, vai šis stāsts ir patiess vai izdomāts, — galvenais, ka orkiem tas bija labi zināms. Plēsoņa, kas cīnījās līdzās Kapteinim, padarīja to savādi līdzīgu orku senajam un visnāvīgākajam ienaidniekam.

— Tagad! — no jauna iesaucās vīri no cilvēku cilts.

Tas bija varens rēciens. Orki sāka atkāpties, bet vietumis atkāpšanās pārvērtās bēgšanā — karotāji izjauca stingrās rindas un cienīgi neturējās pretī algotņu cirtieniem. Rankstrails savu zobenu bija salauzis jau pašā kaujas sākumā un nu bija satvēris raupju un slepkavīgu ieroci, ko iepriekš bija vēzējis viens no ienaidnieka nodaļu komandieriem. Asmens bija milzīgs, vairāk nekā trīs pēdu garš, un tas bija tik plats, ka tā gals pats pārvērtās par šķērsi un sargāja karotāja roku. Liels bars orku drudžaini darbojās ap divām ciklopisku apmēru katapultām, kas bija izmantotas, lai aizdedzinātu abus pilsētas ārējos lokus, raidot uz tiem ar eļļu piesūcinātu liesmojošu žagaru saišķus. Kamēr daļa orku, cīnīdamies krietni paretinātās un izjauktās rindās, vēl pūlējās aizkavēt cilvēku kavalēriju, pārējie tērēja pēdējos spēkus un laiku, lai pavērstu katapultas pretējā virzienā un tās kļūtu izmantojamas pret Rankstrailu. Kad liesmu metamās ierīces beidzot bija apgrieztas un Rankstrails ar saviem vīriem bija nonācis pietiekami tuvu, lai tos varētu sasniegt aizdedzinātie žagaru saišķi, piepeši uzradās jātnieku pulks, kurš bija apmetis pakalnam līkumu, un tagad uzbruka orkiem no labajiem sāniem, kas bija palikuši pilnīgi neaizsargāti. Algotņi slaktēja orkus bez žēlastības. Bet Kapteinis ar milzīgo, smago zobenu nocirta galvu teju katram, kas nostājās viņam priekšā.

Kaut arī Joršs pats vairs zobenu necilāja, viņš sajuta ikvienu Kapteiņa ieroča cirtienu. Brīdis, kad galva atdalījās no kakla, kad asmens pāršķēla skriemeļus un muguras smadzenes, kļuva par cilvēcības jēdziena noliegumu. Šis brīdis noliedza pašu dzīves jēdzienu. Noripojusi no pleciem, galva īsu mirkli vēl bija dzīva, un, lai arī cik nešķīstas būtu bijušas tās domātās domas, sāpes bija neizturamas — tās pārkāpa taisnīguma robežas.

Joršs tikai sekoja Rankstrailam. Cilvēku armija atkal bija sapulcējusies vienkopus un gatavojās izšķirošajam triecienam.

Kad līdz pilsētas ārējiem mūriem bija atlicis aptuveni simts pēdu, viņi šķērsoja ienaidnieka nometni, kas bija ierīkota mandeļu dārzā, — zemi tur sedza sārtu ziedlapiņu paklājs. Lielākā daļa koku bija nocirsti, lai gādātu malku ugunskuriem, lai būvētu nožogojumus, naglotu kāpnes, krautu sārtus. Atlikušajos mandeļkokos karājās pakārtie. Daži bija pavisam jauni, gandrīz bērni. Nometnes vidū bija sakrauta augsta un gara malkas un žagaru grēda, tajā bija iestiprināti resni stabi, bet pie tiem ar važām pieslēgti asinīm un dubļiem nošķīduši cilvēki. Žagaru grēda bija piesūcināta ar eļļu, un tās smarža bija spēcīgāka par ķermeņu smakām. Daži orki stāvēja uz grēdas, brīdinoši turēdami rokās aizdegtas lāpas.

Rankstrails apstājās. Apstājās arī viņa karaspēks, atskanēja lāsti, lamas, žvadzēja bruņas un ieroči, jo zirgi slējās pakaļkājās un grūdās cits citam virsū.

Orki sajūsmā ierēcās, tie triumfējoši auroja.

Viens no viņiem, sevišķi liela auguma, ar vilka ilkņiem uz vairoga, pamāja ar roku uz Rankstraila pusi un izsmējīgi iesaucās:

— Tu vairāk nekliegt "tagad". Tu vairāk neko nekliegt. Tu klusēt. Tu nākt šurpu, vai es viņus sadedzināt.

Iesmējās arī pārējie orki.

Rankstrails pacēla labo roku, lai apstādinātu savus vīrus. Ar strupu uzsaucienu viņš apturēja arī savu vilku, tad cieši paraudzījās uz tikko runājušo orku, uzlūkoja savažotos gūstekņus uz sārta un vēlreiz paskatījās uz orku.

Nenolaizdams skatienu, viņš nokāpa no sava klepera.

—    Kaptein, tas ir veltīgi! Tas ir muļķīgs gājiens!"-— iesaucās viens no viņa kareivjiem, neliela auguma vīrs ar bizēs sapītiem matiem, kura rokām trūka vairāku pirkstu. — Sakapājuši tevi gabalos, viņi tos tik un tā sadedzinās! Nedari tā!

—   Nevaru. Trešais no labās puses ir mans brālis, bet meitene līgavas kleitā ir mana māsa, — atbildēja Rankstrails. — Man pirms nāves gan gribētos uzzināt, kā mana māsa ir tikusi uz šī sārta un kāpēc, sasodīts, viņa tā saģērbusies, bet laikam nāksies palikt neziņā. Bet es tā darītu arī tad, ja tur nebūtu manu radinieku. Tur ir sievietes un bērni. Palieciet mierā!

Kapteinis nometa zemē zobenu, atsprādzēja siksnas, kas saturēja uz pleciem viņa krūšu bruņas, un visbeidzot noņēma no galvas bruņucepuri. Viņš palika stāvam nekustīgs, neapbruņots un neaizsargāts un raudzījās uz orkiem, kas stāvēja uz žagaru un malkas grēdas. Divi no tiem pacēla lokus, taču pat nepaguva nospriegot stiegras.

Joršs piecirta papēžus Enstrilam pie sāniem, uzlēca uz grēdas un notrieca strēlniekus.

—    Nē! — iekliedzās Rankstrails.

Joršs nokāpa no zirga, iebāza zobenu makstī un iepleta rokas, kā gribēdams apskaut visu pasauli. Orki tuvināja aizdegtās lāpas žagariem. Enstrils ar pakaļkājām raidīja niknu spērienu, un viens no dedzinātājiem nolidoja zemē. Arvien jaunas lāpas krita sārtā, taču liesmas nepieņēmās spēkā — tās tikai lēnīgi ložņāja starp sausajiem žagariem un malkas šķilām gluži kā tārpi pa sapuvušas zivs iekšām. Eļļa neuzliesmoja. Liesmu savaldīšana Joršam sagādāja neizsakāmas mocības: uguns, kas nededzināja sārtu, tagad liesmoja viņa galvā. Kuru katru brīdi viņš bezspēkā sabruks: vairs nebija atlicis daudz laika. Joršs dzirdēja, ka viņam aiz muguras ar jaunu sparu atsākas cīņa. Viņš bija apstādinājis orku ugunis, bet ne jau to zobenu asmeņus.

Kreiso roku viņš joprojām turēja pastieptu ieplestiem pirkstiem, lai valdītu pār liesmām, bet ar labo izvilka savu zobenu un ar atlikušajiem spēkiem trieca to pret tuvākā gūstekņa važām, kas tūdaļ sabirza kā trausls stikls. Atbrīvotā bija jauna sieviete līgavas tērpā, viņai pār plecu dīvainā kārtā bija šaujamloks. Joršs pamāja viņai ar galvu, norādīdams vispirms uz savu zobenu, tad uz pārējiem gūstekņiem, un meitene acumirklī saprata. Viņa izņēma zobenu no Jorša drebošās rokas un pārcirta važas, kas saistīja nākamo gūstekni — vecu vīru, kura seja bija noplūdusi asinīm, jo kāds bija izklaidējies, izraustīdams viņam bārdu. Efeju rakstiem rotātais zobens mežonīgi iedzirkstījās. Piepeši Joršam priekšā nostājās orks: milzonīgs, atbaidošs, — viens tā acs dobulis bija tukšs kā melna ala starp zvīņām, ādu lēveriem un nagiem, kas klāja tā seju, padarot to līdzīgu nez kādam jūras dzīļu briemonim. Orku sargāja iegarens, aprūsējušiem dzelkšņiem rotāts vairogs, bet viņš nepaguva pacelt pret Joršu savu smago cirvi, jo Kapteinis Rankstrails jau bija paguvis atkal satvert savu zobenu. Orka galva tika nošķelta no pleciem ar vienu vienīgu cirtienu. Joršs sajuta prieku, ar kādu šis briesmonis būtu viņu nogalinājis, sajuta nežēlību, kādā tas savu lāpu bija iemetis sārtā, sajuta laimi, ko tas būtu izbaudījis, redzot, kā liesmas plaiksnās zem dzīviem ķermeņiem. Bet tad atkal uzmācās orka bērnības ainas: žultaina, kauslīga un izmisusi māte, kas reiz, gribēdama viņu sodīt par nočieptu burkāna gabalu, ar smagu akmeni bija sadragājusi viņam vienas rokas pirkstus. Joršs redzēja noskrandušus, sīkus radījumus, kas, pamesti gluži vieni, brida pa dubļiem ledainā lietū. Viņš dzirdēja ilgu un žēlabainu raudāšanu, ko neviens nekad nebija mierinājis un nemierinās un ko pārtrauca tika skaļākie pērkona grandieni. Orki, itin visi orki bija nemīlēti bērni, ienīsti bērni, laisti pasaulē vienīgi tāpēc, lai tos varētu padarīt par nežēlīgām kara mašīnām, kas sūtāmas sirojumos, un bezgalīgās sāpes, kas viņus piepildīja kopš pašas dzimšanas, pārvērās prātam neaptveramā vardarbībā un naidā.

Arī Rankstrails ar savu āvu ņēmās cirst pušu gūstekņu ķēdes, bet, kur tās nepadevās, nogāza sārtā iedzītos stabus. Starp sagūstītajiem bija arī jauna māte ar zīdaini, kurš par spīti visam bija spējis aizmigt, taču tagad cirvja cirtieni bērnu pamodināja, un atskanēja izmisīgas raudas. Sārtam piesteidzās pusducis Rankstraila vīru un palīdzēja atbrīvotajiem norāpties no grēdas.

Joršs vēl spēja noturēt rokas ieplestas, taču kājas viņu vairs neturēja. Viņš nokrita ceļos. Kad arī vispēdējais no gūstekņiem bija nogādāts drošībā, Daligaras Kapteinis satvēra Joršu aiz tunikas, pacēla gluži kā lupatu vīkšķi un nosvieda lejā, tai pašā mirklī arī pats nolēkdams dubļos. Viņi abi aizripoja pa zemi.

Jorša skatiens aptumšojās. Viņa galvā pārgurums sakusa kopā ar mirušo sāpēm, ar šausmām, ko nāves mirklī bija izjutuši tie, kuru galvas noripoja no pleciem, ar zīdaiņa raudām, ar mokošām un neskaidrām svešu atmiņu ainām. Varilas ugunsgrēku ugunis viņpus ziedošajiem mandeļkokiem satumsa un aizmiglojās. Rankstrails atkal sagrāba Joršu aiz drānām un nostatīja stāvus, atbalstīdams pret koka stumbru, pret vienu no nedaudzajiem, kas bija atlikuši šajā dārzā.

Ar savām pamatīgajām plaukstām Kapteinis notrauca viņam no sejas matus un dubļus. Algotņu ekipējums nekad nebija izcēlies ar sevišķu smalkumu, un arī Kapteinis nevalkāja cimdus: ieročus viņš allaž turēja kailās rokās, un viņa plaukstas bija cietas un tulznainas. Joršs mēģināja izvairīties no to pieskārieniem.

—   Tu esi ievainots? — asi noprasīja Rankstrails. — Slims?

—    Es esmu noguris, — vārgā balsī apmulsis atbildēja Joršs.

Viņš drebēja. Un uzlūkoja Kapteini. Šī bija pirmā reize, kad viņi stāvēja aci pret aci.

Pienāca meitene līgavas kleitā un, viegli palocījusi galvu, atdeva viņam zobenu. Rokturis bija tā notriepts ar kvēpiem, ka efeju zaru raksts gandrīz nebija samanāms, toties asmens mirdzēja tā, kā nebija mirdzējis nekad agrāk.

Divdesmit otra nodaļa

Starp risa lauku rietumu malu un uzbērumiem ar vējdzirnavām, virs sava varenā pakalna, mandeļkoku ieskauta un liesmu vainagota, skatieniem bija atklājusies Varila. «•

Šai pašā mirklī vajāšana bija beigusies un bija sākusies cīņa. Kapteinis pārstāja būt dzinējsuns, kas vajā upuri, un no jauna kļuva par kareivi, kas steidzas atbrīvot savu tautu un savu zemi.

Valdītāja un Tiesneša pavēle notvert elfu bija pārvērtusies par tālām un blāvām atmiņām un tagad šķita esam neprātīga un muļķīga iedoma, kaut arī viņš pats bija mēģinājis šo rīkojumu izpildīt.

Rankstrails nebija zaudējis savu patību, bet vienlaikus jutās vienots ar elfu, kurš auļoja vējā viņam pa priekšu, — viņš juta tā mieru un paļāvību, kas nebija mazāk spēcīgi par viņa paša niknumu un izmisumu. Rankstrails juta, kā sejā triecas vējš — tas pats, kas skāra arī Joršu un pārējos jātniekus. Šķita, viņi visi tagad ir viens veselums.

Pirmo reizi, kopš Rankstrails baudīja apšaubāmo godu būt Ērces saimniekam, viņš juta, ka viņa kleperis auļo vējā un kā vējš. Tā soļus nekavēja pat dubļi un ūdens. Vecā, lēnīgā ķēve gluži vai lidoja. Par citiem pulka zirgiem Rankstrails vēl varētu šaubīties, taču Ērci viņš pazina labāk par labu un skaidri zināja, ka, pat bēgot no izbadušu vilku bara, tā nespētu paskriet tik ātri.

Visu kavalērijas zirgu soļus uz priekšu nesa jaunā elfa burvestības.

Kad algotņu bijušais upuris, pārtapis karavadonī, bija aizdedzinājis zāles svēdras un gaismas bija diezgan, lai varētu jāt pa uzbērumiem, Rankstrails saprata, kāpēc visi vienmēr bija ienīduši elfus: ļaudis tos apskauda un baidījās no tiem, šīs jūtas, pat atsevišķi ņemtas, bija pietiekami stipras, lai derētu par ieganstu nogalināšanai, bet skaudības un baiļu sajaukums bija vēl spēcīgāks.

Rankstrails apjēdza, kāpēc bija dzimis naids, kas elfiem bija nesis nāvi. Taču viņš nespēja saprast, kā gan cilvēki spējuši šo cilti iznīcināt: ja tai piederīgie kaut nedaudz līdzinājušies elfam, kas tagad auļoja viņam pa priekšu, ciltij būtu bijis jābūt neuzvaramai.

Tad Rankstrails aizmirsa visu, izņemot savas vecās ķēves straujos soļus, kas, ņirbinādami atspīdumus ūdenī, dipēja vienā ritmā ar elfa brīnišķīgā auļotāja soļiem. Rankstraila kleperis lidoja vējā, pārvarēja orku būvēto pāļu žogu, un tā spēks līdzinājās apņēmībai un drosmei, kas bija piepildījusi viņa dvēseli, un sākās Varilas atbrīvošana.

Jaunais elfs atbrīvoja ceļu, stādamies pretī pirmajam orku pulkam un nogalēdams to komandieri, taču tad viņš negaidot atteicās no vadības, mazliet pievaldīja zirgu, atvēlēdams Rankstrailam uzdevumu un godu būt Varilas atbrīvotājam. Šai mirklī Rankstrails zvērēja, ka elfs būs viņa vadonis, ka tikai viņš, vienīgi viņš būs noteicējs pār Rankstraila dzīvību un zobenu, protams, ja vien Rankstrailam izdosies sagādāt ieroci, kas būtu šī apzīmējuma cienīgs.

Divdesmit treša nodaļa

Kad meitene līgavas tērpā bija atdevusi viņam zobenu, Joršs atkal saļima dubļos, velti pūlēdamies atgūt elpu un spēkus. Redze bija aizmiglojusies. Kā sapnī viņš redzēja, ka viņus aplenc pulks orku. Rankstrails vēl nebija paguvis pagriezties pret tiem un atsākt cīņu, kad tuvāko no orkiem notrieca bulta: meitene līgavas drānās bija norāvusi no pleca loku, paķērusi nogalētā vienacainā orka bultu maku un iesaistījusies cīņā.

Rankstrails atkal kāva orkus citu pēc cita, bet tagad viņš, par laimi, galvas vairs neskaldīja un savus pretiniekus vienkārši nodūra, un sāpju viļņi Joršu vairs nesasniedza.

Piepeši mežonīgi rēcieni skaļumā pārspēja ieroču šķindu un sārta liesmu rūkoņu — tie atplūda no augšienes, no trešā un visaugstākā pilsētas nocietinājumu mūra, kuru vēl nebija apņēmušas liesmas un kurš vēl nebija pilnībā kritis orku rokās. Arī uz mūra sienas bija gūstā saņemti varilieši, un orkiem nevajadzēja kraut sārtu: pietika nelaimīgos nogrūst no sienas tieši ugunsgrēku liesmās. Gūstekņi bija pieauguši vīri, gandrīz visi tērpušies bruņās, — acīmredzot tie bija Varilas armijas kareivji, kas neapdomīgi bija padevušies dzīvi un tagad par savu kļūdu dārgi samaksās. Sagūstītie virs galvas kopā sasietām rokām karājās garā virtenē: zem auklām, kas saistīja plaukstu locītavas, bija izvērts baļķis, kura gals karājās tukšumā un no kura orki tos tagad pa vienam vien bakstīja nost.

Joršs sakoda zobus, lai saņemtu spēkus. Viņš pieslējās kājās un piespieda skatienu nopurināt miglu. Viņš satvēra loku un bultu un notrieca orku, kurš stāvēja vistuvāk gūstekņu virtenei. Šautra izskrēja cauri orka rīklei, un Joršam atkal bija jāsajūt, kā elpa nosmok asinīs, kā sirds apstājas, kā prātu gluži kā dubļu jūra pārpludina neķītras un tumšas atmiņas. Joršs jaudāja vēlreiz nospriegot stiegru un ar nākamo bultu pārcirst virvi, kas saistīja divus baļķa galam vistuvākos gūstekņus, tad viņš atkal, ar muguru atspiedies pret koka stumbru, noslīdēja zemē ledainiem sviedriem noplūdušu pieri.

Viens no atbrīvotajiem gūstekņiem tūdaļ paķēra nošautā orka zobenu un metās cīņā ar pārējiem.

Otrs steidzās atsvabināt savus biedrus, un cīņa uz nocietinājumiem atsākās ar jaunu sparu. Siena bija šaura, orki bija spiesti pa vienam stāties pretī variliešiem, kuri drīz guva pārspēku.

—   Tā šaut nav iespējams. Tas nav cilvēka spēkos! — apstulbusi teica jaunā līgava.

—   Viņš arī nemaz nav cilvēks, — paskaidroja Rankstrails. — Viņš ir elfs.

—    Elfs?

—    Elfs, — apstiprināja Rankstrails.

—   Viņš ir mūsu gūsteknis! Mēs viņu esam dabūjuši rokā! — priecīgi iesaucās virsnieks, kas allaž turējās blakus Rankstrailam. — Viņš ir gūsteknis! Kaptein, mums tas ir izdevies! Mēs pie reizes esam viņu sagūstījuši!

—   Viņš nav gūsteknis, Lizentrail, — sava karabiedra sajūsmu nodzēsa Rankstrails. — Viņš ir mūsu vadonis. Viņš mūs vada uzbrukumā orkiem, bet mēs viiiam sekojam.

—    Kaptein, tu joko, vai? Viņš taču ir elfs! Tu tak neiedomājies, ka mēs klausīsim elfa pavēlēm?

—  Tad jau labāk nosprāgt uz līdzenas vietas, — kāds noteica, bet Kapteinis neatskatījās, lai noskaidrotu, kurš bijis runātājs.

—    Nākamo, kurš pavērs muti tādām muļķībām, es noduršu pats ar savu zobenu! Lai es vairs nedzirdētu jūs, kraupainais suņu bars! — viņš uzbrēca saviem vīriem pilnā rīklē, un viņa rīkle patiešām bija skaļa. Kapteiņa balss pacēlās pāri ugunsgrēkiem un pārspēja Varilas tauru pūtienus. — Lai neviens pat domās neuzdrošinātos apšaubīt manas pavēles, citādi es jūs saberzīšu putekļos! Nelieciet man nožēlot, ka neesmu jūs nobendējis jau agrāk, un nelieciet man atkārtot, ko es domāju par jums un tām sievietēm, kas velti izšķiedušas savu dzīvi, lai jūs dzemdētu!

Vīri pieklusa. Neviens neuzdrošināsies neko iebilst. Neviens neuzdrošināsies neko darīt bez viņa pavēles. Kapteinis nomierinājās. Viņa balss atmaiga.

—   Mēs klausījām elfa pavēlēm un tāpēc tagad ne tikai neesam sakapāti gabalos, bet arī esam uzvarējuši kaujā, kurā uzvarēt nemaz nebija iespējams, esam sakāvuši karaspēku, kuru sakaut nemaz nebija iespējams. Tāpēc mēs arī turpmāk klausīsim elfa pavēlēm! Tiklīdz man izdosies viņu piesliet kājās.

Joršs bija saļimis zemē. Lai arī no liesmojošā sārta plūda neizturama karstuma viļņi, viņš atkal drebēja pie visām miesām. Viņu plosīja paša nogalināto orku atmiņas: viņš redzēja katru, pat vissenāko mirkli, kas tajās bija saglabājies. Joršs saprata, kāpēc katrs orks atsevišķi bija vienīgi to lielā karaspēka daļa: apziņu par savu vienreizību var apgūt tikai no savas mātes un tikai tad, ja tā pati ar tādu ir apveltīta. Orki bija verdzeņu bērni un nepazina brīvību, tie nebija brīvi arī no nežēlības:

Rankstrails acīmredzot nolēma likt Joršu mierā un pievērsās savai māsai.

—    Sasodīts, ko tu te ārā dari? Kāpēc tu neesi iekšpusē aiz mūriem? Un kāda velna pēc tev mugurā ir šī kleita? — viņš pārskaities prasīja.

Kaut arī negantās dusmās kūsājošais Kapteinis izskatījās drausmīgi un kareivji, viņu uzlūkojot, burtiski sastinga, uz viņa māsu šis niknums nekādu iespaidu neatstāja.

—    Mūs sagūstīja mūru iekšpusē, — viņa pavisam mierīgi atbildēja, kad bija apsēdusies zemē un papildinājusi asiņu un sodrēju traipus uz kleitas arī ar dubļu pleķiem.

Viņa bija smalka, slaida meitene, kas itin nemaz nelīdzinājās druknajam milzīgā auguma brālim, kaut arī zināmu radniecību varēja samanīt, redzot, cik bezbailīgi un izaicinoši viņa tur augstu paceltu galvu un cik tieši raugās acīs savam sarunbiedram. Viņas tumšbrūnie mati bija sapīti divās bizēs un apvīti vainagā ap galvu. Meitene atspieda pakausi pret koka stumbru, lai uz mirkli atvilktu elpu un varētu turpināt stāstījumu, kaut arī viņas nogurums droši vien bija neizmērojams kā apvārsnis dienā bez mākoņiem. Viņas lūpas bija izkaltušas un sasprēgājušas. Brālis pasniedza viņai savu ūdens blašķi un, padzirdījis māsu, deva dzert arī pārējiem atbrīvotajiem.

—   Orki pilsētā iekļuva pa lielajām arkām, kas savieno visus trīs nocietinājumu gredzenus, — nedaudz atguvusies, meitene turpināja. — Viņi tika līdz vecajai pilsētas daļai, kur mēs visi bijām patvērušies, un aizdedzināja Ārējo loku. Mūs viņi sagūstīja šorīt no rīta un izveda ārpus mūriem, iekams liesmas vēl nebija iznīcinājušas kāpnes un Ārējā un Vidējā lokā vēl bija iespējams pārvietoties. Citadele šobrīd ir pilnīgi izolēta. Tur uz mūriem gan ir orki, taču pats pilsētas kodols vēl pretojas.

—   Kā gan iespējams, ka Varila krita? Kāpēc netika .atvērti aizsprosti? Un kāpēc Varilas karaspēks orku uzbrukumu neatspieda? Tā taču bija iespaidīga armija! Visskaistākā armija pasaulē!

—   Skaisti jau viņi bija, — atbildēja meitene. — Bet viņus visus apkāva nepilnas dienas laikā. Pēc tam pilsētu sargāt varējām vairs tikai mēs, atlikušie: sievietes, bērni un ievainotie. Kāds mūs bija pārdevis orkiem. Viņu avangards ieradās naktī, viņi uzbruka kā vilki: vispirms ieņēma dzirnavas un nogalināja kareivjus, kas stāvēja sardzē pie aizsprostiem, — tie nepaguva applūdināt klajieni. Orkiem bija kartes, un viņi labi zināja, kas darāms. Pēc tam viņi aplenca pilsētu. Kavalērija mēģināja aplenkumu salauzt. Taču viņu spēki bija galā jau pēc pirmās sadursmes. Nelaime tā, ka skaisti viņi bija ar savām sudraba un zelta kniedēm, taču cīnīties gan viņiem nekad agrāk nebija gadījies. Tas bija karaspēks, kas piemērots tikai parādēm un turnīriem. Ierindā viņi stājās atkarībā no dzimtu dižciltības pakāpes un senuma. Līdzās siram Erktoram, kurš komandēja kavalēriju, nostājās arī sirs Gaimirs, kurš bija viņa pirmās pakāpes brālēns un komandēja vieglo kājnieku pulku. Kājniekiem būtu bijis jāstāv aiz jātniekiem, taču seno tradīciju dēļ daļa no tiem atradās tieši pa vidu kavalērijai un kļuva par vājo vietu — tieši pret šo punktu orki vērsa savu uzbrukumu, pārrāva ierindu un sašķēla mūsu kavalēriju uz pusēm. Orku spiedienu lieliski būtu varējuši atvairīt āvinieki — tie būtu varējuši stāvēt kā nesalaužama siena un pasargāt pārējos, taču āvinieki bija nostādīti pašā karaspēka aizmugurē, jo to komandieris nāca no ģimenes, kura tikai salīdzinoši nesen bija iemantojusi dižciltību, un tāpēc neviens no senāko dzimtu dižcilšiem nevēlējās, lai viņš stājas tiem līdzās pirmajās rindās. Savukārt princis Ēriks, sira Erktora dēls, ar saviem strēlniekiem nemaz netika iekļauts šai karaspēkā. Tēvs viņu padzina, un ne jau tikai tāpēc, ka princis bija iebildis, ka karaspēka izkārtojums saskaņā ar dzimtu un ģerboņu senumu uzskatāms par pašnāvību. Sirs Erktors un pārējie paziņoja, ka loki un bultas esot… pagaidi, kā viņi teica… neeleganti ieroči. Tādi esot piemēroti tikai laupītājiem un malumedniekiem, ar tādiem varot medīt tikai mežakuiļus. Bultu varot raidīt jebkurš lupatlasis, turklāt no liela attāluma — vienādi laupot dzīvību gan viscēlākajam no bruņiniekiem, gan parastam āviniekam — un tas neesot eleganti. Dižciltis pavada pusi mūža, lai iemācītos veikli rīkoties ar zobenu sava mūža izšķirošajā kaujā, taču no visas mākas beigās nav nekāda labuma, jo kāds viņam ietriec kaklā bultu no trīsdesmit pēdu attāluma, un arī tas nav eleganti. Tad jau labāk karu zaudēt —1 lai gan pēc tam, kad karš ir zaudēts, orki ar zaudētāju nocirstajām galvām spēlē ķegļus, un arī tas nav diez ko eleganti. Patiešām žēl, ka orku smalkās manieres tiem neliedz lietot viņu nolādētos arbaletus: to raidītās bultas aptumšoja debesis. Tās nebūtu bijušas tik slepkavīgas, ja mūsējie nebūtu stāvējuši kā mieti un gaidījuši, kad bultas šiem trāpīs, — viņi patiešām stāvēja un krita kā ķegļi. Varilas armijas reglamentā ir aizliegts mesties guļus, lai glābtu savu dzīvību. Šāda rīcība tiek pielīdzināta bēgšanai. Tiem, kas tupstas vai metas gar zemi, pienākas nāvessods. Viņi visi palika stāvam. Būtu pieticis pietupties un paslēpties aiz vairogiem, un jau pēc brīža viņi būtu varējuši iet pretuzbrukumā. Taču viņi spītīgi turējās stāvus — tikai tik ilgi, kamēr nebija ievainoti tā, ka stāvus noturēties vairs nespēja. Siru Erktoru drīz sagūstīja un nekavējoties pakāra. Lai viņa nāve nebūtu pārāk mokoša, viņa dēls, princis Ēriks, nometa no aizsargmūriem maisu ar zelta monētām — tāpēc Varilas ķēniņu vienkārši pakāra. Princis1 'Ēriks no mūriem nometa visu pilsētas zeltu, lai palīdzētu arī pārējiem gūstekņiem, taču visiem nepietika, un tad…

—    Jā, es zinu, zinu, — brālis viņu pārtrauca. — Es zinu, ko viņi mēdz darīt.

Meitene sāka raudāt, taču ātri atguvās un jautāja, vai kādam nav kaut kas ēdams. Rankstrails un viņa vecākais virsnieks izdāļāja savu maizi.

—   Kāpēc tu esi sataisījusies kā uz kāzām? — jautāja Kapteinis, norādot uz meitenes tērpu, baltu, grezni izšūtu tuniku. Viņš bija pieklusinājis balsi, taču Joršs bija apveltīts ar elfa cienīgu dzirdi un pat par spīti sārta liesmu rūkoņai saklausīja katru vārdu. — Tā taču bija mūsu mātes kāzu kleita. Ko tu esi iedomājusies? Un ko tu vilksi mugurā, kad tevi bildinās maiznieka dēls?

—    Maiznieka dēls mani nebildinās. Nekad. Tā vecā harpija, viņa māte, grib, lai līgavai pūrā būtu vismaz divdesmit zelta gabalu, un mums to nekad nebūs. Un, pat ja mums tie būtu, es nemūžam neprecētos ar tādu, kurš mani grib tikai pūra dēļ un, ieraugot orkus, pamet mani vienu un aizbēg. Ja man nebūtu tevis taisītā loka, ja tu man nebūtu iemācījis ar to rīkoties, es būtu mirusi jau pirms pusotras dienas. Šo kleitu es uzvilku, jo biju pārliecināta, ka līdz rītdienai nenodzīvošu. Es negribēju mirt ar mūžīgajām skrandām mugurā, un tad jau tik un tā mani neviens nekad neņems par sievu, tāpēc es gribēju pirmo un pēdējo reizi uzvilkt šo kleitu. Nebija nekādu cerību, ka mēs varētu sagaidīt rītdienu.

Meitene atkal ieraudājās.

—   Kur jūs tik ilgi kavējāties? Kāpēc jūs vilcinājāties tik ilgi? — viņa jautāja.

Tad viņa atkal nomierinājās un atsāka runas par kleitu, jo droši vien tēma, kas bija mazāk briesmīgāka par orkiem un karu, palīdzēja atgūt sirdsmieru. Nu viņa vēl vairāk pieklusināja balsi, taču Joršs tik un tā visu dzirdēja.

—   Vai zini, ka kleita nekad nebija valkāta? Pirms manis neviens to nav vilcis mugurā! Es biju pārliecināta, ka mūsu māte to valkājusi savā kāzu dienā, taču tā nav taisnība. Mūsu mamma nebija nekāda veiklā izšuvēja, un arī redze viņai nebija necik laba, un, izšujot rakstus, viņa vietām bija vieglītēm sadiegusi kopā priekšpuses un mugurpuses audumu. Man pirms vilkšanas tos diegus vajadzēja atārdīt!

Rankstrails pārakmeņojās.

—   Tu nekļūdies? — viņš beidzot jautāja.

Joršam šķita, ka brīdī, kad pilsēta deg vienās ugunīs un kauja ar ienaidniekiem vēl īsti nav galā, sarunas par tērpu īpatnībām ir visai savdabīga neldzības izpausme, un viņš jutās pārsteigts, jo līdz šim Kapteinis Rankstrails nebūt nebija izturējies kā ģeķis vai nelga.

Ar milzu pūlēm Joršs centās pieslieties kājās; Rankstrails viņu saņēma aiz elkoņa un uzrāva stāvus.

Jaunais elfs atcerējās, kas ir šis cilvēks, kurš stāv viņam pretī.

Līdz šim brīdim viņš bija redzējis tikai cilvēku, kuni māc izmisums par savu izpostīto zemi, viņš bija redzējis diženu karotāju, bezbailīgu cīnītāju, kurš ir gatavs nolikt ieročus un lemt sevi nāvei, lai izglābtu dzīvību bezpalīdzīgiem gūstekņiem.

Taču tagad Joršs atcerējās, ka viņam pretī stāv Daligaras kavalērijas komandieris. Viņu atkal pārņēma dusmas. Viņš asi parāvās sāņus, izvairīdamies no Kapteiņa lielās tumšās plaukstas pieskāriena — viss nogurums pēkšņi bija pagaisis.

—   Jūs pavēlējāt nogalināt pēdējo pūķi, — Joršs, dumās nobālējis, nicīgi nočukstēja. — Jūs esat tas, kurš pavēlēja noslepkavot Erbrovu.

Iestājās klusums. Rankstrails izskatījās apjucis, taču skatienu nenodūra.

—    Es izglābu tevi, — viņš pēc brīža dedzīgi atbildēja. — Es izglābu jūs visus. Tevi un pārējos skrandaiņus. Man bija dota pavēle jūs nogalināt, iznīcināt visus līdz pēdējam, taču es ļāvu jums aizbēgt. Cik vien varēdams, es novilcināju pavēli sākt uzbrukumu, lai jūs pagūtu iebēgt aizā. Es aizkavēju uzbrukumu, lai tu paspētu tikt prom. Gan tu, gan pārējie. Es negribēju, lai uz manas sirdsapziņas gulstas atbildība par noslaktētu skrandaiņu baru… Tu man esi dzīvību parādā.

—   Jūs neizglābāt mums dzīvību. Jūs tikai mums to nenolaupījāt. Jūs bijāt tas, kurš mūsu dzīvību apdraudēja. Bet mūs izglāba pēdējais pūķis. Jūsu vainas dēļ pār šo pasauli vairs nekad neizpletīsies pūķa spārni.

Jorša dusmas un nicinājums pieņēmās spēkā. Viņu piepildīja atmiņas par Erbrovu. Viņš būtu gribējis iesist Kapteinim, nodarīt tam sāpes. To sajuta vilks — saklausījis dusmas un naidu arī elfa balsī, tas draudīgi ierūcās, bet Kapteinis zvēru apsauca ar īsu pavēli. Atkal iestājās ilgs klusums.

—    Domāju, ka tev ir taisnība, — Kapteinis teica.

To Joršs nebija gaidījis.

—    Domāju, ka tev ir taisnība, — Kapteinis atkārtoja un notrauca no sejas matu šķipsnas, vēl vairāk notriepdams to ar asinīm, sodrējiem un dubļiem.

Kapteinim pie plaukstas locītavas bija ievainojums, kuru viņš pats, šķiet, nemaz nebija pamanījis. Joršs ievēroja, ka Kapteinis ir ievainots arī plecā un virs ceļgala, taču par brūcēm neliekas ne zinis. Visā, ko Rankstrails darīja, jautās nevērība pret sevi un savu dzīvību.

—   Es zinu, ka tev ir taisnība, — viņš turpināja, — bet visļaunākais ir tas, ka es to zināju jau tonakt. Es nolēmu kļūt par algotni tikai tāpēc, ka man vajadzēja naudu. Es nedomāju, ka pārdodu savu zobenu un ka tas reizēm var nozīmēt arī savas dvēseles pārdošanu. Tonakt mēs nezinājām, ko darīt. Mums bija pateikts, ka jūs esat visbīstamākie ienaidnieki. Bija dota pavēle jūs visus iznīcināt, un, ja šī pavēle netiktu pildīta, bojā būtu jāiet maniem vīriem. Taču ienaidnieku vietā ieraudzīju bērnus, daudz bērnu, meiteni ar kroni galvā, ubagus, skrandaiņus, sirmus večus… Mēs nezinājām, ko iesākt. Mēs nogalinājām pūķi un apgalvojām, ka jūs visus ir nospiedusi lavīna… Mums tas šķita labs risinājums… Jūs neviens vairs nevajāja, jo bijām viņiem iestāstījuši, ka visi esat pagalam. Tu nesaproti: uz spēles nebija likta tikai manu karavīru dzīvība. Bija piedraudēts nogalināt arī viņu brāļus, māsas un vecākus, un arī sievas un bērnus, jo dažiem tādi ir par spīti visiem aizliegumiem, — saproti, bija piedraudēts nogalināt visus algotņu tuviniekus, kas dzīvo Daligaras grāfistē, visus, ko Tiesnesis varētu dabūt rokā. Mums vajadzēja izglābt savu daligariešu ģimenes…

—   Kaptein, — viņu pārtrauca Joršs, un viņa balsī vairs nebija niknuma, — tieši tāpēc, ka pat jūsu kareivju ģimenes tika saņemtas par ķīlniekiem, jums vajadzētu saprast… Kaptein! Jūs cīnāties briesmoņa labā.

Šķita, Kapteinis uz mirkli paliek bez elpas.

—   Zinu, — viņš beidzot atbildēja. — Es to zinu jau desmit gadu, un desmit gadi ir pārāk ilgs laiks. Taču orki ir ļaunāki par briesmoni, kura labā es karoju, un kā gan citādi es varētu stāties viņiem pretī, ja es necīnītos par Daligaru?

Vilks klusi iesmilkstējās, piespieda purnu Kapteiņa plaukstai un saņēma glāstu.

Rankstrails un Joršs raudzījās viens otram acīs.

Joršam bija krietni jāsavaldās, lai neatmaigtu pret šo cilvēku — pret Erbrova slepkavu.

Tas, kurš uzņemas atbildību par pasauli, nekad nav pelnījis nicinājumu. Kapteinis bija kļūdījies, varbūt to varētu nosaukt par traģisku kļūdu, varbūt viņš vienkārši bija izvēlējies mazāko ļaunumu… varbūt daudz svarīgākas bija novērstās ciešanas, jo daudzus gadus viņš bijis vienīgais aizstāvis daudziem izmisušajiem…

Joršs atcerējās, ka Tumšajos kalnos apslēptajā bibliotēkā, kur bija sakopota liela daļa no dzīvo būtņu zināšanām un atmiņām, glabājās arī sira Ardvina pašrocīgi sarakstīts dzīvesstāsts, — tagad Joršs vēroja Kapteini un saskatījā viņā arvien lielāku līdzību ar leģendāro orku uzvarētāju. Tas būtu vēl viens iemesls, lai pret Kapteini izturētos iecietīgi.

—    Labi, —Joršs ierunājās jau vēlīgāk, — redzu, ka esat noskaņots pārdomāt agrākos nodarījumus. Taču vai jūs varētu būt tik laipns un turpmāk neuzrunāt mani tā, it kā es būtu jūsu suns vai zirgs?

Kapteinis apstulba. Viņa acis urbās Jorša sejā, taču tajās labu brīdi neatspīdēja izpratnes gaisma. Beidzot Kapteinis saprata.

—   Tu… tas ir… jūs. Es… Jūs. Atvainojiet, paradums. Tā es runāju ar saviem vīriem… protams, jums taisnība… tas ir paradums, taču jums ir taisnība: jūs zināt sava tēva vārdu un neesat ne no raktuvēm virszemē iznācis rūķis, ne nāvinieks, kurš pēdējā brīdī paglābts no bendes rokām…

Joršs viņu pārtrauca.

—   Atvainojiet, kungs, ka uzdrošinos nostādīt sev i .pamācītāja lomā, taču neviens šai pasaulē nav pelnījis no mums saņemt tādu uzrunu, kas ar skaidrām un nepārprotamām vārdu zīmēm neapliecinātu mūsu vispatiesāko cieņu, — vienīgais izņēmums var būt pavisam mazi bērni, mūsu brāļi un māsas, kā arī vistuvākie draugi. Jo sevišķi pieklājīgu un godpilnu uzrunu pienākas lietot tajos gadījumos, kad uzrunājamais nejūtas šāda pagodinājuma cienīgs. Ikviens ir tas, kādu sevi iedomājas esam, un, tā kā nav viegli uzzināt savu būtību, tad bieži cilvēks pats par sevi daudz ko izsecina no citu skatieniem un tā, kā tiek uzrunāts. Ne jau necilā izcelsme, traģēdijas, kas cita citai sekojušas jau kopš dzimšanas, vai drausmīgās zīmes, ko miesā iededzinājis bende, padara jūsu kareivjiem nesasniedzamu cēlu un cienīgu dzīvi, kas tiem pienāktos, — to panāk vārdi, ar kādiem pie viņiem vēršas, vārdi, kurus viņi ir gatavi izdzirdēt un attiecināt uz sevi. Visi rūķi ir cēlušies no seniem un vareniem zemes dzīļu kungiem, un, kaut arī tagad tie ir iedzīti postā un verdzībā, viņi tik un tā ir dižciltīgu dzimtu mantinieki. Bet ikkatrs cilvēks ir cēlies no vīrieša un sievietes, kuri ar dievu vēlību ir savienojušies mīlestībā vai naidā, maigumā vai nežēlībā, un tāpēc arī visi cilvēki ir svēti un godājami. Tie, kuri nezina sava tēva vārdu, varētu būt arī kāda ķēniņa vai pat dieva bērni. Pastāv seni nostāsti, kas vēsta, ka ikreiz, kad Tas, kurš radījis pasauli un dzīvību, vēlēsies runāt, viņš savu ziņu uzticēs kādam bērnam bez tēva, jo tie, kuriem tēva nav, ir pašas dzīves bērni. Runājiet ar skrandaiņiem un noziedzniekiem tikpat laipni, kā jūs runātu ar ķēniņiem, un pasaule pati spēs atgūt taisnīgumu, un nebūs vajadzības izcīnīt to, lejot asinis. Vārdi spēj būt svarīgāki par lietām, ko tie apzīmē, turklāt vārdi it visu spēj pārvērst. Es saprotu, ka jūs savus vīrus tik nikni apsaucāt, baidīdamies, ka manai dzīvībai varētu draudēt briesmas, taču neizturieties pret saviem kareivjiem kā pret ļaundariem vai gļēvuļiem, un viņi par tādiem nekad nekļūs.

Joršs pacēla skatienu pret Varilu. Rankstraila vecākajam virsniekam acīmredzot bija izdevies panākt, lai tiek atvērts viens no aizsprostiem, un ūdens līmenis, strauji kāpdams, gluži kā šļāciens no milzu spaiņa pamazām nodzēsa ugunsgrēkus pilsētas ārējā daļā. Pret mēnesi augšup cēlās varenas dūmu grīstes. Joršs jutās kā uz pusēm pāršķelts. Viņš nevarēja neienīst Erbrova slepkavu, taču nespēja ienīst Kapteini. Tas bija neizturami. Joršs gribēja drīzāk tikt projām. Viņš gribēja atgriezties mājās.

—   Vai jūsu kareivju piederīgie joprojām ir Tiesneša gūstekņi? — viņš noraizējies jautāja.

Kapteinis papurināja galvu. Viņa sejā pazibēja kas līdzīgs smaida ēnai.

—   Viņi ir drošībā. Mums šais gados laika bija diezgan.

—   Visi?

—    Visi.

Smaida atblāzma no Kapteiņa sejas nozuda, un skatienā parādījās drūmas bažas.

—    Es apturēšu orkus, — Rankstrails solīja. — Es viņus apturēšu un iznīcināšu. Es ietriekšu orkus atpakaļ viņu nešķīstajās zemēs, visus līdz pēdīgam. Es viņus satriekšu. Sakapāšu gabalos. Manī nebūs žēlastības. Nekad.

—    Nē, — teica Joršs.

—   Nē?

—   Redziet, viņi — es domāju, orki, — arī ir personas. Līdzīgi kā cilvēki, rūķi vai elfi.

Rankstrails ilgi raudzījās uz Joršu, tad viņa skatiens pameta jaunā elfa seju un aizklīda līdz orku būvētajiem nožogojumiem un mietos saspraustajām galvām.

—   To nav viegli izskaidrot, bet es domāju, ka ikviena orka nežēlība ir izskaidrojama ar tā mātes nožēlojamo likteni. Orku pasaulē māte ir tikai līdzeklis, rīks, kuru kareivis izmanto, lai radītu jaunu kareivi. Sāpes, ko jūt mātes, pārvēršas viņu bērnu nežēlībā.

Joršs aprāvās. Kapteiņa skatiens bija neizpratnes pilns. Visa šī runāšana bija pilnīgi bezjēdzīga. Vienīgais, ko Kapteinis spēja, bija iedzīt orkus atpakaļ to dzimtajās zemēs — arī tas būtu liels varoņdarbs.

Kapteinis norija kamolu, iepleta rokas un teica:

—    Es cīnīšos par jums un miršu par jums, kad vien jūs to no manis prasīsiet… — viņš nopietni apsolīja.

—   Paldies, nav un nebūs vajadzīgs, — atteica Joršs. — Man nav nodoma karot. Pietiks, ja jūs turpināsiet savu karu, bet es varēšu mierīgi atgriezties mājās.

—   Tomēr jūs jau esat ierauti karā, visi, — teica Kapteinis. — Gan jūs pats, gan jūsu ļaudis ir briesmās. Mēs teicām, ka jūs visi esat gājuši bojā zem lavīnas, taču tagad viņi zina, ka tā nav taisnība. Jūs atgriezāties, lai izglābtu pilsētu. Jūs izglābāt manus ļaudis, taču pakļāvāt briesmām savējos. Ierazdamies izglābt mūs no orkiem, jūs Tiesnesim atklājāt, ka esat dzīvs. Kāds glums un atbaidošs tips jūs nosūdzēja…

—    Morons?

Joršs bija satriekts, iznīcināts. Iepriekš viņam nebija ienācis prātā, ka viņš iegrūž briesmās Riti un savu meitiņu. Viņa naivums, lai neteiktu stulbums, bija tik bezdibenīgs, ka šī doma nebija viņu apciemojusi.

—   Morons ir pastāstījis par plaukstošu ciematu… viņi ieradīsies jūs iznīcināt…

—    Bet kāpēc? Mēs viņiem nekad neesam nodarījuši neko ļaunu… Mēs tikai aizbēgām…'

—   Nezinu, tiešām nezinu, bet viņi neapstāsies, iekams nebūs dabūjuši jūs rokā. Tagad dodieties prom, atgriezieties pie savējiem. Aizsargājiet viņus. Te ar visu tiksim galā mēs paši. Paldies jums, ka mēs uzvarējām.

Kapteinis pagriezās un pavēlēja, lai viens no viņa vīriem atved Jorša zirgu. Enstrīls nekur tālu nebija aizklīdis un starp mandeļkokiem mierīgi plūca zāli.

Joršs atkal uzlūkoja Kapteini.

—    Kaptein, — viņš rāmā balsī teica, — pastāv leģenda, ka elfi protot lasīt cilvēku domas, un tas ir viens no iemesliem, kāpēc elfus ienīst. Es nespēju lasīt domas, taču es sajūtu emocijas, ja tās ir ļoti spēcīgas, es spēju sajust bailes. Un tai naktī, kad mēs aizbēgām un manu brāli pūķi nogalināja, pie aizas stāvēja divi karaspēki: viens bija jūsējais, bet bija vēl otrs, nostājies jums aiz muguras. Otrais karaspēks bija daudz lielāks par jūsējo, un to veidoja mirdzošās bruņās tērpti bruņinieki ļoti skaistos zirgos. Un varu jums apgalvot, ka šie otrie bija pārbijušies… Bailes bija tik spēcīgas, ka tās teju vai varēja saost kā asu smaku…

—   Tie baidījās no jums? — jautāja Rankstrails. — No pūķa?

—   Nē, no jums. Jūsu karaspēks spēj iedvest bailes. Šonakt es jūs redzēju cīnāmies. Jūs esat nesalīdzināmi spēcīgāki par citiem. Un pilnīgi noteikti jums nespētu pretoties tie skaitā un bruņojumā pārākie bruņinieki, kuri stāvēja jums aiz muguras pie Arstridas aizas. Es to zinu, jo viņiem bija hail. Kaptein, tas, kuram ir pietiekami daudz spēka, lai netaisnības novērstu, bet kurš šo spēku tomēr nelieto, pats kļūst par šīm netaisnībām līdzatbildīgs. Es jums nepiedošu pēdējā pūķa nāvi, jo tonakt neviens jūs nevarēja piespiest pildīt pavēles, jo tonakt nebija neviena, kas būtu stiprāks par jums. Jūsu kļūda un apkaunojums ir tas, ka pats to neapjēdzāt. Neatkārtojiet šo kļūdu.

Viņi aizvien raudzījās viens otram acīs. Kapteinis juta, ka viņa izbrīns un nožēla ir spēcīgāki par dusmām un aizvainojumu.

—    Tagad es došos glābt savu ģimeni un savus ļaudis, — piebilda Joršs. — Mazā meitene ar kroni galvā, kā jūs viņu nosaucāt, vairs nav maza meitene un jau pirms trim gadiem kļuva par manu sievu. Nevaru pieļaut, ka viņai un manai mīļotajai meitai draudētu briesmas. Neko baismīgāku es nespēju iedomāties. Palieciet sveiks, Kaptein.

Atvadījies viņš sēdās mugurā Enstrīlam.

—   Jūs nedrīkstat jāt projām viens. Orku bandas var būt visā klajienē. Viņi jūs sakapās gabalos.

—   Kā? — jautāja Joršs, mazliet augstprātīgi pasmaidot. — Es spēju aizdedzināt zāli, novirzīt sāņus bultas un ar domu spēku nokaitēt ikviena ieroča rokturi.

Kapteinis brīdi raudzījās uz viņu, tad pamāja un, viegli paklanoties, atvadījās.

Joršs devās projām naktī.

Viņš bija uzvarējis.

Viņš bija izmisis.

Cik vien ātri iespējams, vajadzēja atgriezties pie savējiem.

Jādams prom, viņš vēl saklausīja Kapteiņa balsi:

—   Ja jums kādreiz vajadzēs palīdzību, paļaujieties uz manu zobenu.

Kapteinis to bija teicis klusām, bet, par spīti zirga pakavu dipoņai un ugunsgrēku rūkoņai, Joršs šos vārdus saklausīja, un uz mirkli viņam ienāca prātā doma, ka varbūt toreiz pie Arstridas aizas Rankstrails bijis ar mieru atteikties no vieglās kavalērijas Kapteiņa titula un kļūt par notiesāto, kas liek galvu zem bendes cirvja, taču neizdarīja to vienīgi tāpēc, lai orku plosītās zemes nezaudētu vienīgos kareivjus, kas spēja tās aizstāvēt.

Viņš nedrīkstēja Kapteini apsūdzēt noziedzīgā neizdarībā, nedrīkstēja pārmest, ka tas nav uzbrucis Daligaras oficiālajai kavalērijai un nav pārņēmis varu grāfistē, atņemdams troni trakajam, kas tur valda joprojām.

Kapteinis bija tikai algotnis. Viņa vīri bija braši kareivji, taču tik un tā viņi bija tikai sabiedrības atstumtie, no spaidu darbiem, cietuma un bendes paglābti nelaimes putni, no raktuvēm izvilkti rūķi, kopš bērnības pie nicinājuma pieradušie, kas nekad nav pazinuši savu tēvu. Ja pret pastāvošo varu būtu mēģinājis sacelties aristokrātijai nepiederīgs cilvēks, pastāvēja pārlieku augsts risks, ka izceltos vienīgi briesmīgs un postošs pilsoņu karš, kas vēl vairāk novājinātu cilvēku cilti brīdī, kad orku varza jau ir pavisam tuvu.

Algotņu vadonis nebija ne gļēvulis, ne ļaundaris.

Erbrova ziedošanās visus bija izglābusi. Pūķis bija izglābis gan Joršu, gan Kapteini, gan bēgļus, gan algotņus, kuri pirmajiem bija ļāvuši izbēgt.

Divdesmit ceturta nodaļa

t

Kad viņa vīri cits citam sāka čukstēt vārdu elfs, liekot tam bīstamam un ļauni skanošam lodāt gluži tāpat, kā ar eļļu piesūcinātajā sārtā bija lodājušas uguns liesmiņas, Rankstrails uzrēca tiem baiļu raisītā brutalitātē, briesmu radītā niknumā.

Reiz pie Arstridas aizas viņš jau bija zaudējis kontroli pār savu armiju — toreiz, kad pēdējais no pūķu cilts bija piepildījis mēnesnīcas piestarotās debesis ar savu brīnišķīgo lidojumu; Rankstrails negribēja, lai kas līdzīgs atkārtojas vēlreiz. Naids pret elfiem bija spēcīgs, iesakņojies paaudžu paaudzēs. Tikko ļaunīgi atskanēja elfa vārds, vīri aizmirsa, ka vēl nesen ir jājuši kopā ar elfu pāri klajienei un jutuši sejā vienu un to pašu vēju. Bruņotu ļaužu pulkā naids varēja uzliesmot kuru katru brīdi — tas varēja izplatīties zibens ātrumā un piepeši uzsprāgt — nekontrolējams, neaprēķināms, nežēlīgs, nāvējošs. Tikai pavisam neliela daļa kareivju, tie, kas turējās pirmajās rindās, bija redzējuši, kas īsti notika pie sārta, un Rankstrails nebija pārliecināts, vai pat viņi redzēto ir sapratuši. Bailes, ka viņa vīri varētu nodarīt ko ļaunu elfu princim brīdī, kad tas šķita zaudējis spēkus, bija pamatotas.

Redzot elfu dodamies projām nakts tumsā, Rankstrails atvieglojumā uzelpoja.

Viņš zināja, ka tas varēs palīdzēt saviem ļaudīm un būs pietiekami tālu no algotņu āvām.

Kapteinis atgriezās pie Varilas sienām. Viņš pavēlēja, lai Lizentrails pusi vīru atstāj patrulēt ārpus pilsētas. Tikko pavēle bija izrunāta, viņš attapās un atkārtoja to vēlreiz, šoreiz pievienodams vārdu kungs un uzrunādams Lizentrailu uz jūs — pieklājības formā, kurā līdz šim bija vērsies tikai pie augstākstāvošajiem, pat ja tie bija apveltīti ar bezdiberūgu gļēvulību, nežēlību un muļķību kā Arniols.

Kaprālis uzlūkoja viņu izbrīnīts un sāpināts, un Rankstrails dzirdēja, ka promejot tas pārējiem sarūgtināts paskaidro, ka šāda izrunāšanās esot elfa burvestību sekas. Uzvarēt jau viņi esot uzvarējuši, taču viņu Kapteinis gan kļuvis tāds kā prātā salauzies.

Rankstrails iejāja pilsētā pa daļēji sadegušajiem Ārējā loka vārtiem. Ūdens ugunsgrēkus te bija nodzēsis un izveidojis biezu, pelnu pilnu dubļu kārtu. Vidējā loka vārti bija sadeguši pavisam. Toties Citadeles vārti joprojām turējās. Kapteiņa priekšā tie atvērās, un viņš iegāja senajā pilsētas kodolā, skanot urravām un piesmakušiem pueka saucieniem. Atskanēja Citadeles ragu pūtieni.

Varilas regulārā karaspēka kavalērija un kājnieki līdz pēdīgam vīram bija izkauti vienā vienīgā rītā, tomēr pilsēta nebija palikusi bez bruņotiem vīriem. Vēl bija atlikuši prinča Ērika strēlnieki, kā arī nocietinājumu mūru sargi. Tieši viņi tagad atvēra vārtus un ar gavilēm uzņēma savus glābējus. Augšā uz mūra gredzena, kas apjoza Citadeli, citi strēlnieki un arī karaspēkam nepiederīgi ļaudis ar improvizētiem ieročiem rokās vajāja pēdējos orkus, kurus pašu izraisītā uguns plosīšanās bija ieslodzījusi pie pilsētas serdes, kas tagad tiem kļuva par nāvējošām lamatām.

Rankstrails pazina lielu daļu ļaužu, kuri cīnījās, āvu vietā izmantojot kapļus, bet zobenu vietā — garākos virtuves tuteņus: tie bija vīri un sievas no Šķeltā kalna apkaimes. Viņi nāca no vistālākās Piemales. Tie bija ļaudis, kurus Rankstrails bija izvedis drošībā, atkāpjoties orku pārspēka priekšā, tie bija ļaudis, kuriem viņš bija iemācījis cīnīties. Un viņi to bija iemācījuši arī citiem. Par to varēja pateikties viņiem, ka nedaudzie prinča Ērika strēlnieki bija spējuši nosargāt Citadeli. Tagad viņi pazina un sveica savu Kapteini. Viņi steidzās to apskaut un no prieka raudāja.

Kapteinim un viņa vīriem zem kājām tika mesti ziedi — patiesībā tās gan bija apkaltušas un nokvēpušas lavandas vārpiņas, taču citu ziedu pilsētā vairs nebija, un katrā ziņā nekad agrāk algotņus ar ziediem neviens nebija sagaidījis.

Viens no pēdējiem Citadelē vēl palikušajiem orkiem metās virsū Rankstrailam, taču īpaši tuvu netika, jo Liesma ar savu loku izrādījās veiklāka un Kapteini izglāba. Divi aristokrāti asinīm un sodrējiem notraipītām zelta zlmotnēm, piesteigusies palīgā mazliet par vēlu, uzgavilēja viņai. Apbrīnas izsaucieniem pievienojās arī nelielais pie vārtiem sanākušo ļaužu pūlis, un Liesma pietvīka. Taču viņa nepasmaidīja, un māsas izteiksme Rankstrailam uz mirkli atsauca atmiņā tēva seju. Nogalināšana Liesmai nesagādāja tādas mocības, kādas pat tikai domas par vardarbību sagādāja tēvam, taču viņa nespēja pasmaidīt pat brīdī, kad šāviens nesis uzvaru.

Abi dižcilši stādījās priekšā kā princis Ēriks, Erktora, orku nogalētā pilsētas valdnieka un karavadoņa dēls, un viņa pirmās pakāpes brālēns Paolks.

Arī Rankstrails minēja savu vārdu, iepazīstināja ar savu māsu Liesmu un par godu Joršam nosauca Lizentrailu par kungu un kvalificēja kā vecāko virsnieku. Princis Ēriks atbildēja, vieglītēm paklanoties. Lizentrails ilgi skatījās uz princi tik apjucis, ka vismaz šoreiz nespēja izdvest ne vārda, un Kapteinis atklāja, ka šī savādā iepazīšanās ceremonija ir radījusi simetriju starp viņa armiju un dižcilšu karaspēku. Atšķirības nebija izdzēstas, taču attālumi bija sarukuši.

Redzot Ēriku, Rankstrails atcerējās, ka bija iepazinis tā māti: tolaik, kad Rankstrails bija pavisam mazs, dižkundze viņam bija uzdāvinājusi podiņu medus. Ērika piedzimšana tika gaidīta tai pašā laikā, kad viņu mājās gaidīja piedzimstam Liesmu. Jaunais dižciltīgais strēlnieks pēc skata ļoti līdzinājās savai mātei: tāds pats bija gan gaišais smaids, gan līksmās acis.

—    Kungi, — princis Ēriks ierunājās, — nododiet Daligaras Valdītājam un Tiesnesim mūsu pateicības vārdus, jo viņš mūs ir glābis, sūtīdams palīgā jūs. Daži no mums — un par nožēlošanu un lielu kaunu arī es — jau uzdrošinājās apšaubīt mūsu sabiedrotā labo gribu…

—   Mūs nesūtīja Valdītājs un Tiesnesis, — drūmi atbildēja Kapteinis. Sie vārdi nenāca viegli, jo patlaban viņš dižciltim atzinās, ka nav pakļāvies augstākstāvošas personas pavēlēm. īsu mirkli Rankstrailu bija pārņēmis kārdinājums noklusēt patiesību, taču uzticība Joršam, nesen iemantota un granīteieta, to nepieļāva. — Jūsu šaubas jūs nekādi neapkauno, jo Valdītājs un Tiesnesis patiesi nav devis nevienu pavēli, kuras mērķis būtu sniegt jums palīdzību. Daligaras valdnieks pat negrasījās sūtīt jums palīgus. Mūs cīņā vadīja un glābiņu jums nesa pēdējais no diženajiem elfu karavadoņiem. Bez viņa mēs nebūtu uzzinājuši, ka Varila ir aplenkta, jo šī ziņa no mums tika slēpta, un bez viņa mēs nebūtu spējuši izlauzties cauri orku līnijām. Mūsu zirgu pakavi būtu iestiguši rīsa lauku dubļos, bet mūsu ieročus neasus būtu padarījis kauns par nodevību.

Kapteiņa vārdiem sekoja apstulbuma pilns klusums.

—   Mēs nemīlam elfus, Kaptein. Vai jums patiesi nešķiet apkaunojoši atzīties, ka esat pildījis pavēles, ko devis viens no viņiem? — ledaini noprasīja prinča brālēns, slaika auguma jauns gaišmatis.

Kapteinis viņu uzlūkoja. Šis jauneklis stipri atgādināja Arniolu: tā pati augstprātība, tā pati muļķība. Taču Kapteinim pat uz visīsāko mirkli neradās vēlēšanās nodurt skatienu un samierināties ar padevīga un noskranduša algotņa lomu: viņš bija zvērējis uzticību Joršam, un šis zvērests viņam rādīja ceļu tikpat skaidri kā efejrakstiem rotātā zobena zaigojošais asmens.

—   Apkaunojoši, nožēlojami, nepiedienīgi un nepiedodami ir nesaprast, kuram pienākas pateicība par to, ka mūsu dzīvība un mūsu zeme ir glābtas. Ierakstiet elfa vārdu savos pergamenta rituļos, iekaliet to akmens mūros un atcerieties to mūžīgi mūžos, jo bez viņa no šīs pilsētas būtu atlikuši vien dubļi, pelni un sagruvušas arkas, krāsmatas un drupas, kur klīstu vien saimniekus zaudējušas cūkas un suņi grauztu apdegušus līķus.

Rankstrails dzirdēja, kā viņam aiz muguras klusu kunkstienu apspiež Lizentrails, un ar acs kaktiņu samanīja, ka Liesma piešauj mutei priekšā plaukstu, lai apvaldītu līdzīgu vaidu. Kapteinis pats apzinājās, ka patlaban saka vārdus, kādus viņš, algotnis, kura mājas ir starp Ārējā loka būdelēm, aristokrātu klātbūtnē nedrīkstētu pat domāt, taču, līdzīgi kā aizstāvēdams Lizentrailu, viņš bija uzdrošinājies sparoties pretī Arniolam, tā Jorša labā viņš bija gatavs stāties pretī kaut pašiem pekles dēmoniem vai debesu dieviem.

Ar asu rokas mājienu princis apklusināja savu brālēnu, kurš grasījās ko iebilst, un pateicās Kapteinim, ka tas ieradies glābt pilsētu.

Ērika vārdos itin nekas neliecināja par nicinājumu vai augstprātību. Viņš bija aizkustināts un pat necentās to slēpt. Līdz pat saulrieta stundai un vēl kādu laiku pēc tās varilieši bija domājuši, ka pienākusi viņu pēdējā nakts; taču Kapteinis uzdāvinājis viņiem jaunu rītausmu, un, ja viņam to paveikt izdevies ar elfa palīdzību, tad pilsētnieku pateicība vienlīdz tiks abiem.

Princis Ēriks stāstīja par aplenkumu, par ienaidnieku pārņemto klajieni, par Dogonas ūdeņiem, ko asinis un izmisums nokrāsojuši sarkanus. Pilsēta bija pamesta viena pati likteņa varā. Vairs nebija karaspēka, kas varētu to aizstāvēt, un nebija arī sabiedroto, kas steigtos Varilu glābt. Ieslēgušies Citadelē, varilieši krimta pēdējās tārpu samaitātās pupas. Vairs nebija ūdens, lai apmazgātu ievainoto brūces, vairs nebija pārsēju, lai tās apsaitētu. Vairs nebija arī bultu, ko šaut, — tās vajadzēja izraut no orku nogalēto variliešu miesām, bet galu galā vairs nebija arī asaru, ko raudāt. Ja neviens nebūtu atsteidzies palīgā, pilsēta būtu kritusi, iekams būtu uzausis rīts. Rankstrails klausījās un uzdrošinājās pasmaidīt. Princis atgādināja savu māti dižkundzi. Un, tā kā princis izturējās tik vienkārši un sirsnīgi, Rankstrails uzdrošinājās viņam pateikt, ka ir pazinis viņa māti, — tā uzdāvinājusi Rankstrailam podiņu medus dienu pirms Ērika dzimšanas, un tai pašā dienā pasaulē nākusi arī Rankstraila māsa. Prinča acīs sariesās asaras, un Rankstrails atvainojās, ka modinājis viņa sāpes par zaudēto un nekad neiepazīto māti, taču princis viņu pārtrauca un patencināja. Vēl nesen viņš gan sevi, gan savu pilsētu esot uzskatījis par drīzai nāvei lemtu, taču dzīvību un atpestīšanu atnesis negaidīts karaspēks, kuru vadījis neuzvarams karavadonis, kurš ieradies kopā ar meiteni, kura dzimusi vienā stundā ar viņu, Ēriku, — turklāt pilsētas un tās ļaužu glābējs vēl uzticējis Ērikam atmiņas par viņa māti.

Ēriks bija piederīgs augstākajai aristokrātijai, turklāt, kā šķita, bija labs cīnītājs.

Rankstrails nodomāja, ka beidzot ir saticis kādu, kurš ir apveltīts gan ar varu, gan ar spēku, gan ar prāta spējām.

Kapteinis jau grasījās teikt, ka ir gatavs pildīt prinča pavēles — kā jau pienāktos algotnim, kurš vada citus algotņus, taču prātā piepeši ieskanējās Jorša vārdi: Jūs esat nesalīdzināmi spēcīgāki par citiem… Tas, kuram ir pietiekami daudz spēka, bet kurš šo spēku tomēr nelieto…

Klajiene bija ienaidnieku apsēsta, aplenkums bija pārrauts, taču karš nu tikai bija sācies. Ienaidnieks stāvēja pie viņu namdurvīm, pareizāk, tas daudzviet jau bija ielauzies viņu mājās. Šis bija brīdis, kad karaspēku jāvada visspējīgākajam, un visspējīgākais bija viņš, Rankstrails, — vienalga, vai kādam patīk vai nepatīk tas, ka vadoņa lomu uzņemas noskrandis algotnis.

Vienīgais karaspēks bija viņa salašņu varza, un viņš bija šo šaubīgo tipu Kapteinis.

Varbūt elfam bija taisnība: patlaban viņa pienākums bija pavēles dot, nevis pildīt citu dotās. Rankstrails aptvēra, ka, Jorša dēļ, vēloties ievērot tā pamācības un stingri sargāt tam zvērēto uzticību, viņš ar Varilas dižcilšiem bija runājis kā līdzīgs ar līdzīgu, un tie bija atbildējuši tāpat. Viņš tagad bija vienīgā cilvēku cilts karaspēka pavēlnieks, un šis karaspēks turpmāk pakļausies tikai un vienīgi viņa pavēlēm.

Viņš atkal ierunājās.

— Pilsēta vēl nav atbrīvota, — viņš teica. — Tā nebūs patiešām brīva, iekams mēs nebūsim atbrīvojuši visu klajieni. Šonakt attīrīsim no ienaidniekiem Citadeli, bet rīt agri no rīta mums vajadzēs iziet no pilsētas un stāties pretī orku bandām. Mums jārīkojas nevilcinoties, kamēr orki nav paguvuši apkopot spēkus un, galvenais, kamēr tie savas dusmas nav izgāzuši uz pēdējām klāj ienes lauku saimniecībām un pēdējiem zemniekiem, kas vēl ir starp dzīvajiem. Mums tas jādara nekavējoties. Mums jāuzbrūk tūlīt. Nomainiet savus ieročus, bruņas un ķiveres pret labākām, ja vien šāda maiņa ir iespējama. Un visus vīrus, kas ir spējīgi cīnīties, sapulcējiet šeit "brīdi pirms rītausmas, lai varam tos saskaitīt un izlemt, kā rīkoties.

Jaunais dižciltis piekrītoši pamāja. Viņa sejā nemanīja ne mulsumu, ne sašutumu — gluži pretēji: gan Ēriks, gan viņa strēlnieki atvieglojumā uzelpoja.

Beidzot viņiem bija kāds, kurš zināja, kas darāms.

Dīvainā kārtā Rankstrails vēl nekad mūžā nebija juties tik mierīgs. Viņš bija plikata no Arējā loka, taču uzdrošinājās izrīkot aristokrātus, pilsētas dibinātāju pēctečus, un vēl nekad agrāk viņš nebija juties tik pārliecināts, ka rīkojas pareizi. Viņam vajadzēja noorganizēt pretuzbrukumu un atbrīvot savu zemi no orkiem.

Tas nemaz nešķita tik nepaveicami grūti. Šī būs pirmā reize, kad algotņiem nevajadzēs uzlasīt bultas ar notrulušām smailēm, lai būtu ko nospriegot loku stiegrās. Šī būs pirmā reize, kad viņu labā strādās vesels pulks ieročmeistaru, kalēju un galdnieku, kuri pildīs katru Kapteiņa norādījumu un kuru vienīgais mērķis būs atvieglot algotņu dzīvi. Un, ņemot vērā, cik lielus zaudējumus naktī bija cietuši orki un cik liela varētu būt kopā pulcējamā variliešu armija, šī varētu būt pirmā reize, kad viņam jācīnās tikai pret skaitliski nedaudz pārāku, nevis nesamērojami stiprāku ienaidnieku.

—   Mums jādodas uzbrukumā, — viņš atkārtoja, — un mēs to darīsim nekavējoties, iekams orki paguvuši atjaunot spēkus un vēl nav saņēmuši papildinājumus no arjergarda, kam pakaļ noteikti jau aizsūtīti ziņneši. Mēs uzbmksim rītausmā, jo neko tādu orki no mums noteikti negaida.

—   Bet kungs! — iesaucās prinča Ērika brālēns, vārdu kungs pastiepdams tik gari, ka nebija šaubu, ka tas lietots ironiski. — Es biju pārliecināts, ka uzbrukt negaidīti ir pilnīgi neiedomājami. Karaspēks, es domāju, īsts karaspēks, jau krietni iepriekš pavēsta, kad nodomājis doties uzbrukumā, un labu laiku velta savu ierindu sakārtošanai.

Daudzi no klātesošajiem mulsi iesmējās. Princis Ēriks izskatījās pārskaities.

Rankstrails savaldību nezaudēja.

—   Saule vēl nebūs uzlēkusi, — viņš nesatricināmi skaidroja, — kad es iziešu no pilsētas un došos klajienē, kur uz orku sadzītajiem pīķiem vēl redzamas vīriešu, sieviešu un bērnu galvas, un es iznīcināšu visus, kuri ar baudu ir dedzinājuši, kropļojuši un slepkavojuši. Un mēness no jauna vēl nebūs pacēlies debesīs, kad līdzenums būs brīvs un zemnieki zinās, ka neviens vairs nevarēs postīt viņu dzīvi un mājas. Ja, tiecoties pēc šī mērķa, vajadzēs izliet manu vīru asinis, es to darīšu; un, ja reizē ar manu kareivju asinīm dubļos iejauksies arī tas, kas atlicis no jūsu goda, es ziedošu arī to.

—   Mans kungs, — nobālējis atteica prinča Ērika brālēns, — es biju pārliecināts, ka mēs karā dodamies, lai apliecinātu savu drosmi un izcīnītu sev godu.

—   Jūs esat maldināts. Kareivja mērķi ir pārāk augsti, lai viņš varētu no tiem novērsties un veltīt uzmanību tādiem niekiem kā paša vārda slava. Kareivja mērķis ir apturēt orkus, jo orki ir tie, kas gūst prieku, griežot pušu rīkles un cērtot galvas, slepkavojot un spīdzinot. Orki ir tie, kas smejas, nogalinādami bērnus, un ikviens mirklis, ko mēs tukši izšķiežam, nevis veltām cīņai ar šiem briesmoņiem, ir noziegums, jo tas mūs padara par līdzvainīgiem noziegumos, ko mēs būtu varējuši novērst, bet nenovērsām. Kareivja uzdevums ir atkarot ganības, kur govis mierīgi var plūkt zāli, bet ganus neviens neaplaupa un nenogalina. Kareivja uzdevums ir cīnīties, lai zemniekiem būtu zeme, ko kopt, un sēkla, ko šai zemē sēt, lai tirgoņiem būtu droši ceļi, pa kuriem pārvadāt amatnieku saražotās preces, un arī lai amatnieki ar saviem ražojumiem spētu nopelnīt tik daudz, ka varētu samaksāt nodevas, lai šo naudu varētu izmantot purvu nosusināšanai, kā arī slimnīcu un patversmju būvēšanai.

Zinu, ka runāju par jūsu komandieriem un diemžēl arī par jūsu tēviem, tāpēc atvainojos, ka sāpēm, ko raisījusi viņu nāve, pievienoju vēl tās, ko modina mani spriedumi, taču visapkārt pilsētai klīst orki, un pieklājīgo manieru laiks ir beidzies. Jūsu karaspēka kavalērijas rindas tika padarītas viegli ievainojamas, jo jūsu komandieri vadījās pēc ģenealoģiskiem apsvērumiem, un šie vīri, kuri krita, vadot bezjēdzīgu uzbrukumu, ne tikai gluži veltīgi ziedoja savas dzīvības, bet arī pameta neaizsargātu pilsētu, kuru aizstāvēt bija to pienākums.

Ne jau par savu godu ir jācīnās. No visām šai pasaulē iespējamajām darbībām karš ir tas, kurā goda ir vismazāk. Vienīgais gods ir cīnīties un mirt tikai tāpēc, lai karš beigtos un vairs nekad nebūtu vajadzības karot atkal. Gods ir saprast, kad jākaro, un prast apstāties, kad karošanai var darīt galu.

Vienīgais kareivja gods un varonība var izpausties kā cīņa par taisnīgu lietu, atturēšanās no nežēlīgas rīcības un spēja panākt pēc iespējas drīzu uzvaru, jo taisnīgam karam uzvara allaž ir vajadzīga vēl jo steidzamāk. Ikviens kareivis, kurš krīt, lai gan būtu varējis no nāves izvairīties, pamet bez aizstāvja to taisnīgo lietu, kuras labā uzskatījis par vajadzīgu cīnīties, un tādējādi viņš to nodod. Pirmais katra kareivja uzdevums ir uzvarēt, bet otrais uzdevums ir palikt dzīvam. Komandieris ir atbildīgs par savu vīru dzīvībām, un ikvienam, kurš veltīgi ziedojis kaut vienu dzīvību, būs jāatbild par to paša sirdsapziņas priekšā. Strēlnieki piesegs kavalēriju un izglābs mūsu kareivjus no nāves, pasargās to ģimenes no sērām par dēlu bojāeju.

Mēs iziesim no pilsētas un uzvarēsim. Tagad. Komandieriem ir uzticētas kareivju dzīvības, un viņi ir par tām atbildīgi. Vismaz divdesmit jātnieku pulks, kuru piesegs strēlnieku grupa, atkal atvērs slūžas, lai norobežotu pilsētu, bet tai pašā laikā pārējā karaspēka daļa dosies uzbrukumā uz ziemeļiem, lai atbrīvotu ciemus un zemnieku sētas, kas atrodas starp rīsa laukiem. To iedzīvotājus mēs nogādāsim pilsētas iekšienē, jo viņu mājokļus ir pārāk grūti aizsargāt, turklāt, kad lauki būs applūdināti, visus darbus tik un tā vajadzēs pārtraukt. Līdz vakaram iekšpus mūriem ir jānogādā ikviens mājlops, ikviena vista. Un nekavējoties pie darba jāķeras visiem namdariem un galdniekiem, līdz rītdienai Ārējā loka vārtiem jābūt atjaunotiem…

—   Tas nav iespējams… — kāds iebilda.

—    Esmu pārliecināts, ka galdnieki ar šo uzdevumu tiks galā, tāpat kā esmu pārliecināts, ka nedaudzajās stundās, kas atlikušas līdz rītausmai, kalēji pagūs mums izkalt trūkstošās bultas. Laiks līdz rītausmai ir jāizmanto, lai šaut ar loku iemācītu visām sievietēm, kuras ir pietiekami spēcīgas, lai spētu nospriegot stiegru. Princi Erik, mana māsa jums palīdzēs. Viņa prot cīnīties un citām sievietēm to iemācīs labāk, nekā to varētu paveikt vīrietis. Sievietes, bruņojušās ar lokiem, stāsies uz mūriem, tāpēc pilsēta nepaliks neaizsargāta, kad mēs iziesim līdzenumā. Mācības būs īsas, tāpēc varbūt viņas nebūs diez ko trāpīgas šāvējas, toties viņu būs daudz, un jau ar to vien būs gana.

—   Jūs taču nedomājat iesaistīt cīniņos arī sievietes?

—    Cīnīsies ikviens, kam tas ir pa spēkam.

—   Protams, kāpēc ne? — izmisis un dzēlīgs noprasīja Paolks. — Mēs taču varētu uz mūriem nostādīt arī vecus večus un bērnus, lai tie met uz ienaidniekiem akmeņus un lej verdošu ūdeni?

—    Laba doma. Noorganizēsim arī to, — ne aci nepamirkšķinājis, piekrita Rankstrails.

—   Vai arī mums būs jāvelk ādas un dzelzs kniežu bruņas, kādas valkājat jūs un… orki? — atskanēja kāda balss.

—   Protams, — atbildēja Kapteinis, — un tas būs jādara divu iemeslu dēļ. Nē, labi apdomājot, rādās, ka iemesli ir trīs. Pirmkārt, gan mēs, gan orki šāda veida bruņas nēsājam, jo tās neapgrūtina kustības: tās ir pietiekami vieglas, tāpēc tajās var soļot stundām ilgi un nejust nogurumu.

Otrkārt, tās nemirdz saulē un nepiesaista pretinieku bultas, turklāt saules staros tās nesakarst. Un, kā jau teicu, ir vēl trešais iemesls: es neciešu bruņas ar zelta un sudraba rakstiem. Tās rada iespaidu, ka karš var būt kas līdzīgs svētkiem, taču šādi uzskati piedien vienīgi orkiem. Vai kāds vēlas ko jautāt?

Neviens neko jautāt nevēlējās.

Princis Ēriks Rankstrailam apgalvoja, ka ar savu dzīvību atbildēšot, lai drošībā ik brīdi būtu brīnišķīgā, jaunā dāma, kuras drosme un cīņas spars pielīdzināmi tikai senlaiku valdnieču varoņdarbiem. Kapteinim vajadzēja mirkli apdomāties, lai saprastu, par kādu jaunu dāmu princis runā, jo nekādi nešķita, ka ar šādiem vārdiem būtu iespējams raksturot Liesmu. Ar acs kaktiņu Rankstrails samanīja, ka Liesma paslēpj savas sarkanās, sasprēgājušās veļasmazgātājas rokas starp tērpa krokām, taču tad papurina galvu, atbrīvo rokas no slēptuves un noliek tās uz loka, kur tās ir visiem redzamas, un tai pašā mirklī viņas skatiens sastopas ar prinča Ērika acīm.

Devis nepieciešamās pavēles, lai nekavējoties tiktu pildīti visi Kapteiņa norādījumi, kurus īstenot nu steidzās it visi, ieskaitot Paolku, princis paskaidroja, ka nodedzinātā Arējā loka iemītniekus tagad vajadzēs uzņemt Citadelē un izmitināt, kur vien iespējams: mājās, puķu un sakņu dārzos, uz jumtiem. Viņš pats justos pagodināts, ja savas dzimtas namā varētu piedāvāt pajumti Kapteiņa ģimenes locekļiem. Rankstrails uz mirkli apjuka, jo viņam šķita visai pārdroši, lai neteiktu muļķīgi, nomitināt zem viena jumta jaunu puisi un meiteni — īpaši, ja puisis piederīgs aristokrātijai, bet meitene ir vienkārša veļasmazgātāja —, taču viņš nespēja izdomāt, kā šos iebildumus pietiekami pieklājīgi izteikt.

Lai arī tikai uz nedaudziem mirkļiem, Rankstrailam izdevās satikt tēvu un Borstrilu. Tiem nekas ļauns nebija noticis: abi klepoja un bija nokvēpuši gluži melni, taču citādi bija pie labas veselības. Tēvs viņu apskāva un ilgi turēja skavās, bet Rankstrailam ar lielām pūlēm vajadzēja rast spēkus no šī apskāviena atbrīvoties. Sodrējiem notrieptajā sejā Borstrila acis mirdzēja apbrīnas pilnas.

Liesma palika kopā ar princi Ēriku, un Rankstrails beidzot devās uz Ārējo loku. Viņš atgriezās vietā, kur reiz bija stāvējušas viņa mājas. No ēkas bija atlikuši vien daži pārogļojušies baļķi. Mātes kapakmens plāksne gan vēl bija atpazīstama, un arī savvaļas ķirsis joprojām slīpi slējās no nocietinājumu akmeņiem, starp kuriem dziļi jo. dziļi bija iespraukušās tā saknes.

Rankstrails devās uz lielajiem vārtiem, kuru atliekas vēl gailēja. Piepeši viņam pretī nostājās kāds vīrs ar nospriegotu loku rokās. Tas bija viens no algotņiem, un Rankstrails noprasīja, kādus orkus tas še vajājot.

—    Es vajāju tevi, Kaptein, — vīrietis atbildēja.

Uzvaras priekā Rankstrails pavisam bija aizmirsis par Siuīla esamību.

Bīstama aizmāršība, jo viņš savā augstprātībā bija iedomājies, ka varēs ceļot pa pasauli kopā ar nodevēju un nekādi neciest no šādas sabiedrības.

—   Tiesnesis teica, lai gadījumā, ja tu viņu nodosi, rēķinus ar tevi nokārtoju es.

—   Vai tavs Tiesnesis uzskata, ka uzvara pār orkiem ir nodevība? Cilvēku pasaule ir daudz slimāka, nekā varētu domāt.

Kapteinis raudzījās uz Siuīla tumšo stāvu, kas izcēlās pret sudraboto mēnessgaismu un zeltainajām ugunsgrēku atblāzmām. Nebija nekādu iespēju izvairīties no bultas, kas tūdaļ ietrieksies viņa neaizsargātajā, bruņu nepiesegtajā sirdī. Tomēr dīvainā kārtā Kapteinis nejuta baiļu.

Un īpaši nebrīnījās, redzot Siuīlu pakrītam zemē bez dzīvības.

—    Ar jūsu atļauju, Kaptein, — kāds nomurmināja.

Tas bija Nirdlis, rūķis, kam sekoja arī Lizentrails. Nirdļa cirvis bija notriecis Siuīlu. Lizentrailam rokā bija kails zobens, taču viņš nebija paguvis likt to lietā.

—   Ar tavu atļauju, Kaptein, — Lizentrails piebalsoja. — Mēs zinām, ka neviens nedrīkst aiztikt tavus cilvēkus, taču šis visā savā mūžā nekad nav bijis cilvēks.

Kapteinis klusi pamāja un tad piebilda, ka agrāk vai vēlāk vajadzētu saskaitīt, cik reižu Lizentrails viņam jau izglābis dzīvību. Viņš uzlūkoja mirušo un beidzot apjauta, kādas ir bijušas ciešanas, par kuru vislielāko pazinēju allaž mēdza uzdoties Siuīls, visus pārējos šai jomā atzīstot par pilnīgiem diletantiem — arī tos, kuri jau bija paguvuši vergot raktuvēs, iepazinuši bendi vai, līdzīgi kā Trakrails, redzējuši, kā paša māti sadedzina sārtā, apsūdzētu raganošanā.

Siuīla ciešanu avots bija drūma un nebeidzami kremtoša skaudība, trula un nedziedināma nenovīdība, ko jūt tie, kam mūžīgi lemta viduvējības loma, un dusmas par dzīves netaisnību. Beidzot viņš saprata, kāpēc Valdītājs un Tiesnesis ienīst elfus. Beidzot saprata, kāpēc pats pabijis bendes rokās. Neprazdams atrast citu piemērotu aizsegu, Tiesnesis savu zemisko un nožēlojamo viduvējību bija ietērpis nežēlības mantijā. Rankstrailu viņš bija atdevis bendem tikai baiļu vadīts; bet Rankstraila dzīvību bija pietaupījis, lai tas viņa vietā cīnītos pret ienaidniekiem, kurus Kapteinim bija pa spēkam uzveikt, bet varbūt Tiesnesis uzreiz nebija licis viņu nogalināt, lai pašam sev nebūtu jāatzīstas nicināmajās bailēs.

Šai brīdī Ārējā loka vārtu atliekas šķērsoja divi stāvi. Atnācēji teica, ka esot Melilots un Pallādijs un ieradušies cīnīties pilsētas labā. Rankstrails atminējās abus jau agrākos laikos redzējis Ārējā lokā un pat mācēja pateikt, tieši kurā Citadeles malā pavisam nesen manījis abu ģimenes.

Divdesmit piektā nodaļa

Joršs auļoja kā vējš. Zeme pati skrēja prom zem zirga pakaviem.

Jātnieka iztraucēti gārņi pacēlās spārnos un pēc mirkļa atkal nolaidās risa laukos. Uzausa gaisma un atspīdēja ūdeņos.

Apstājoties vien tik, lai pārpūle neapturētu Enstrīla sirdi, un ar visu savas gribas spēku balstot un stiprinot zirga skrējienu, Joršam bija vajadzīga viena diena un viena nakts, lai nonāktu pie Arstridas aizas. Visa klajiene bija nāves pilna. Lauku sētas bija nodedzinātas. Visur čumēja un mudžēja orki, taču nevienam neizdevās Joršu aizkavēt. Patiesībā viņi to pat nemēģināja, jo lielais vairums bija aizmiguši, bet pārējie — apdzērušies vai aizņemti savstarpējās ķildās. Neviens Joršu nepamanīja laikus, lai pagūtu sataisīties uz cīņu vai pakaļdzīšanos, kas būtu nopietnāka par gluži veltīgu bultu vai tikpat veltīgu un nesaprotamu lāstu raidīšanu nopakaļ.

Tad piepeši orki izbeidzās. Kā jau Melilots un Pallādijs bija stāstījuši, Varilas klajienē tie bija it visur, turpretī Daligaras grāfistē nebija neviena paša — līdz ar grāfistes robežu beidzās arī orku iekarojumi.

Saule spīdēja augstu debesīs, Jorša ceļā mijās tīrumi un augļu dārzi. Šķita, ka vienīgās nelaimes, kas apdraud grāfisti, ir mūžīgā nolaidība un ierastais trūkums. Izdēdējuši bērni ganīja nedaudzas un kārnas aitas, vienīgās līdzenumā redzamās ēkas bija koku un dubļu būdas. Samanīdams kādu cilvēku, Joršs ik reizes apstājās un brīdināja, ka orki ir pavisam tuvu un pavisam drīz iebruks grāfistē, jo pie robežas nav ne sargu, ne karaspēka. Tas patiesi bija īsts brīnums, ka orki jau nebija klāt; taču brīnuma jēdziens mudināja arī uz domām par šīs neizskaidrojamās parādības iemesliem.

Joršs ikvienam sastaptajam pilnā rīklē sauca, ka šejienieši ir neiedomājami veiksminieki, jo aizvien vēl ir pie dzīvības, taču ilgāk uz šādu veiksmi paļauties nevajagot, — lai ļaudis nekavējoties ne mirkli un jau pirms tumsas iestāšanās bēgot uz Daligaras pilsētu. Vairākums uz Jorša brīdinājumiem pat neatbildēja. Daži viņā sazīmēja elfu un svieda ar akmeņiem, kas bija vēl nekaitīgāki par orku bultām, tāpat Joršam pakaļ skrēja lāsti, kas šoreiz skanēja saprotamā valodā.

Kāds vecs mežcirtējs vienaldzīgi paraustīja plecus un bija tik laipns, ka pavēstīja Joršam, ka gluži nesen te cauri jājuši Tiesneša saucēji un izsludinājuši tautai jaunumus, proti, ka orki vairs nevienu neapdraudot, jo esot likta lietā doplorāmija, kas nozīmē, ka visi mierīgi aprunājušies…

—    Diplomātija? — pārvaicāja Joršs.

Jā, tas esot īstais vārds, un tas nozīmējot, ka orki būtībā esot krietni ļaudis, jo tā apgalvojot Tiesnesis, kurš visu zina labāk, un Tiesnesis ar šiem esot aprunājies, un tagad orki esot kļuvuši vēl krietnāki un nevienam nepieduršot ne pirkstiņa.

—    Krietni ļaudis? — apstulbis atkārtoja Joršs.

Protams, krietni ļaudis. Ja ar viņiem kāds iedomājas karot, tad gan, skaidrs, pat viņi noskaišoties un neesot diez ko mīlīgi, taču grāfistei esot diplo… doplo…

—    Diplomātija, — vārdu atrast palīdzēja Joršs, kam nu radās nelāgas aizdomas, kurš un par kādu samaksu ir pārdevis orkiem Varilu un tās iemītniekus, apgādādams orku komandierus arī ar slūžu kartēm un pamācībām, kā tās darbināt.

Diplomātija: viņi, daligarieši, jau neesot tādi kā pārējie, kam patīk karot. Viņi ar orkiem bija mierīgi aprunājušies, un tagad orki bija lāga ļaudis, tāpēc nekādu briesmu vairs neesot un nevienam nekur neesot jābēg. Un vai tagad elfs pats vākšoties projām, vai viņu vajagot pamudināt ar kārtīgu cirvi?

Joršs saprata: savā bezdibenīgajā ļaunumā, savā neizmērojamajā gļēvulībā un bezgalīgajā neldzībā Valdītājs un Tiesnesis grāfistes neaizskaramību bija iemainījis pret Varilas dzīvību.

Tiesneša zemiskumu varēja salīdzināt vienīgi ar viņa nežēlību, bet nežēlību vienīgi ar viņa muļķību. Savienības līgums, kas jau gadu simteņiem saistīja Daligaru un Varilu, bija sabradāts, lai gan pat bērniem būtu skaidrs, ka abas pilsētas kopīgiem spēkiem būtu spējušas pretoties jebkuram iebrukumam, taču pa vienai tās bija lemtas sakāvei. Grāfistes iekarošana bija atlikta — tas bija tikai laika jautājums. Kad Gārnis būs iznīcināts, orki mierīgi un nesteidzīgi, sagaidījuši īpaši ērtu un izdevīgu brīdi, ieradīsies un nonāvēs arī Dzeloņcūku. Joršs'minēja, kādas diez vēstures grāmatas salasījies Valdītājs un Tiesnesis, jo šķita, ka viņš ir vienīgais pasaulē, kurš nezina, ka orki nekad un nemūžam no laba prāta nav ievērojuši nevienu vienošanos. Viņi noteikumiem pakļāvās vienīgi spiestā kārtā. Ja pretī stājās kāds ar ieročiem un prasmi tos lietot.

Joršs aptvēra arī to, ka Varilas atbrīvošanu orki uztvers kā līguma laušanu. Briesmīgā Kapteiņa Rankstraila patriekts no Varilas, orku karaspēks lieki nevilcināsies un dosies uzbrukumā Daligarai. Kuru katru brīdi tie būs klāt. Līdz šai posta stundai bija atlikušas vien nedaudzas dienas, un visiem šejieniešiem vajadzēja pēc iespējas drīzāk pamest savas mājas un tīrumus, savus nīkulīgos augļu dārzus un kārnās aitas, vajadzēja patverties aiz Daligaras mūriem, kas bija izturīgi un biezi kā klintis, vai vismaz apmesties to pakājē zem draudīgajiem pīķiem, kur visus pasargās bruņoti vīri.

Tā nu elfs uzreiz projām nejāja, bet vispirms mežcirtējam pavēstīja, ka esot Nolādētais un Ļaundarīgais elfs, kurš esot savas negantās slavas cienīgs, un viņš visu Daligaras diplomātiju esot iznīcinājis kā tīro nieku. Viņš esot sakaitinājis orkus un sarīdījis tos pret daligariešiem. Sakaitinājis būtu pārāk maigi teikts: viņš tos esot satracinājis, iesvēlis tiem neprātīgu niknumu. Tāpēc visiem jābēg, cik ātri vien iespējams. Jābēg, kamēr vēl nav par vēlu. Jābēg visiem, kam vien ir kājas un elpa skriešanai, jo pavisam drīz bez elpas uz mūžīgiem laikiem paliks visi, kas aizbēgt nebūs pratuši.

Mečacirtējs lūkojās uz Joršu, un viņa sejā bija viss naids, cik vien ietilpināms cilvēka vaibstos; tad, pat netērēdams laiku lāstiem, vecais steidzās sasaukt kopā pārējos. Taču jau pēc dažiem soļiem viņš apstājās un atskatījās.

—    Kā lai es zinu, ka tu nemelo? — viņš aizdomu pilns jautāja.

Labs jautājums: nevarēja noliegt, ka tajā samanāma zināma loģika.

Joršs pūlējās ātri sagudrot pieņemamu atbildi.

—   Elfi nekad nemelo. Viņi var visu, tikai melot ne, — viņš atbildēja.

Tie nebija tīri meli, tikai tāda mazliet uzlabota un piegludināta patiesība. Elfiem, kā jau ikvienai būtnei, kas ar citu prātiem saistīta ciešāk nekā cilvēki, melošana sagādāja īstas mocības, taču smagas vajadzības spiesti, tie tomēr spēja samelot.

—    Ak tā, — nepārliecināti novilka mežcirtējs. — Un kā lai es tagad zinu, ka tu nemelo?

Šis nebija ar pliku roku ņemams. Ietiepīgs vīrs. Vai varbūt vienkārši apveltīts ar kādu nieku smadzeņu.

—   Tā kā mēs, elfi, esam daudz stiprāki un daudz ļaunāki nekā jūs, cilvēki, tad kā gan jums, tavuprāt, izdevās mūs iznīcināt? — Joršs jautāja.

—   Nezinu, — mežcirtējs domīgs noteica.

—   Mums arī ir sava vājā vieta. Mēs nespējam melot. Ja tu elfam uzdod jautājumu, šis ir spiests tev atbildēt. Piemēram, ja tu viņam prasi, kur paslēpušies pārējie elfi, viņš nevar nekādi izlocīties un visu izklāj kā uz delnas. Padomā pats, kā gan citādi mēs būtu jums zaudējuši?

Mežcirtējs domāja visai ilgi un beigu beigās izskatījās pārliecināts. Viņš raidīja pret Joršu dažus akmeņus un dažus lāstus un beidzot aizsteidzās celt trauksmi. Joršs piekļāva papēžus zirgam pie sāniem un auļoja tālāk, un nu viņš dzirdēja, kā aizvien jaunos un jaunos ciemos atskan tauru skaņas, aizvilnījot tālās atbalsīs. Viņam bija izdevies. Kad ieradīsies orki, tie atradīs vien tukšas būdas un varbūt kādu nepiesardzīgu vistu, kas lielās bēgšanas brīdī iesprukusi plūškoku audzē.

Joršs jāja un jāja, līdz dienai pienāca gals, un tad vēl krietnu daļu no nebeidzami garās nakts, kad baiļu tumsa viņa prātā bija vēl tumšāka nekā tā, kas biezēja debesīs.

Enstrīla sirds tomēr izturēja. Vēl bija tālu līdz jaunai rītausmai, kad nāca saskatāma Arstridas aiza, un to nakts tumsībā izgaismoja neskaitāmas lāpas. Joršu gaidīja Daligaras kavalērija — īstā kavalērija, tā, kuras jātnieki nēsāja mirdzošas bruņas un nelūstoša tērauda zobenus. Joršs, šos vīrus redzot, īpaši nenobijās — taisni otrādi — skats uz karaspēku, kas nostājies pie aizas ieejas, viņam šķita mierinošs. Ja daligarieši stāvēja te, tātad viņi nebija atraduši ciemu un iebnikuši liedagā.

Kad līdz iespaidīgajām bruņinieku rindām vairs nebija tālu, Joršs līdzās pamatīgam riekstkokam, kas bija izturējis nogruvumu, ieraudzīja

Moronu. Tas bija tērpies no raupja audekla un ģērētas ādas šūdinātā dižkareivja tērpā, un nebija šaubu, ka tieši šī ietērpa dēļ Morons viņu pārdevis, pareizāk, atdevis par pusvelti. Ar garo šķēpu rokās Morons izskatījās vēl greizāks un neveiklāks.

Joršs viņam tuvojās un nespēja savaldīties.

—    Būtu tak varējis pakaulēties un dabūt pretī ko labāku! Iemainīt pēdējo elfu pret dižkareivja lupatām, tas nu nav nekāds izdevīgais darījums! — Joršs teica rāmā augstprātībā.

Morons raudzījās pretī, šausmu pārņemts, tad piepeši metās bēgt, aizķerdamies pats aiz sava šķēpa. Varbūt viņš pat nebija sapratis Jorša sacīto.

Ieeja aizā bija slēgta. Bruņinieki stāvēja visgarām nogāzei. Te nebūtu ticis garām pat vissīkākais žurkulēns, bet Joršs bija krietni lielāks. Viņš lēnām jāja gar kareivju ierindu līdz pašam vidum. Tāpat kā pirms astoņiem gadiem, kad pie šīs pašas aizas nogalēts zemē bija kritis viņa brālis pūķis, mēness uzlēca aiz Tumšajiem kalniem un lēja pār pasauli savu maigo, rēgaino gaismu. Atmiņas par Erbrova pēdējo lidojumu atausa tik spilgtas, ka sagādāja sāpes, Joršs atkal redzēja zaļos, plaši ieplestos spārnus un uz mirkli nodūra galvu, lai neviens neredzētu viņa sāpes.

Valdītājs un Tiesnesis sēdēja sirma zirga mugurā — kumeļš pats bija dūmu pelēks, taču tā krēpēs vietām vīdēja arī melni astri, un tas bija tik skaists, ka šķita esam spēka un iznesības iemiesojums, zirga būtības visskaidrākā izpausme.

Tiesnesis bija tērpies gaiša metāla bruņās — varbūt tas bija sudrabs, bet varbūt tērauds, un virs viņa ķiveres šūpojās grezns spalvu pušķis — dūmu pelēks ar melnu, kur tumšākās atēnas rotaļājās līdzīgi kā zirga krēpēs. Vāzeklis bija pacelts, atsedzot Tiesneša veco, skaisto seju, kam īpašu gaišumu piešķira gan dzidri zilās acis, gan sniegbaltā bārda un mati. Bruņiniekam, kurš stāvēja līdzās Tiesnesim, sejsegs bija nolaists. Šī vīra ieroči un bruņas bija tikpat iespaidīgi un mirdzoši, taču to zelta un sudraba rakstos jautās kaut kas pārspīlēts, un Joršs nodomāja, ka bruņinieka daudzkrāsainais spalvu pušķis to padara pārsteidzoši līdzīgu klejojošu kumēdiņu rādītāju papagaiļiem.

—   Kungi, kuni katru brīdi jūsu zemē iebruks orki, — bez liekiem sveicinājumiem ierunājās Joršs.

Viņš nedrīkstēja domāt par savu brāli pūķi. Tagad vajadzēja glābt grāfisti.

—   Varilas pilsēta, kuru jūs pārdevāt orkiem apmaiņā pret savu drošību, ir pārrāvusi aplenkumu. Uzbrucēji ir atstumti no tās mūriem un pavisam drīz sāks meklēt vieglāk iegūstamu upuri. Un es baidos, ka šis upuris būsiet tieši jūs.

Tiesneša seja sadrūma, un viņa balss ieskanējās ciešanu aizplīvurota:

—   Par vēlu mēs ieradāmies, ak, mani ieroču brāļi, — balss gaišajā naktī skanēja skumja un spēcīga. — Nolādētais elfs uz mūsu mīļoto zemi ir atnesis karu. Par vēlu. Neko vairs nevaram iesākt…

—  Jūs varat cīnīties, — teica Joršs. — Varat būt Varilas sabiedrotie. Mēs visi kopā: jūs, es un jūsu briesmīgais Kapteinis ar savu baismo armiju…

—   Nolādētais elfs uz mūsu mīļoto zemi ir atnesis karu, — žēlabaini un vienlaikus stingri atkārtoja Valdītājs un Tiesnesis. — Cīnīties? Vai tu maz zini, ko nozīmē karš, tu nekaunīgais, ģeķīgais un nežēlīgais jaunekli? Tas nozīmē, ka vīrieši, sievietes un bērni mirs! Vai tu maz spēj to saprast?

Joršs apdomājās. Apspriesties, runāties. Strīdēties. Necīnīties, nenogalināt. Dziļi sirdī viņš sajuta šausmas, ko bija izraisījusi paša nokauto orku nāve. Vēlreiz prātā pazibēja atmiņas, ko reiz bija glabājušas nocirstās orku galvas. Savā ziņā viņš apjauta, ka tieši salabšana ir pareizais ceļš. Tomēr, sapņodams par karu, kas varētu piepeši pārtrūkt, izbeigties pats no sevis, viņš apjauta, ka šis nav īstais laiks. Tas būtu varējis būt pareizais ceļš, taču tas tāds vairs nebija un vēl nebija.

Bija par vēlu.

Orki nebija dēmoni. Tie bija ar prātu un jūtām apveltītas cilvēkveidīgas būtnes. Sāpes viņos pārveidojās par vardarbību, bet vardarbība, reiz aizsākusies, izvērtās slaktiņos un pletās plašumā, lai atkal nepārvērstos sāpēs.

Būtu vajadzējis viņus apturēt jau pašā sākumā.

Būtu vajadzējis viņus apturēt krietni agrāk, un tad gan būtu varēts aprunāties, apspriest, cik kuram taisnības un cik vainu, un no jauna būvēt ceļus un tiltus, lai orki vairs nebūtu tikai sīkas daļiņas nāves karaspēkā, bet atkal kļūtu par pilnvērtīgām personībām. Tos, kuri ir nogalinājuši bērnus, bet pēc tam līksmojuši par viņu nāvi, vairs nevar izglābt ar vārdiem — tos var apturēt, vienīgi pārspējot stiprumā.

Un bija vēl par agru.

Tikai pēc tam, kad būs apliecināts cilvēku cilts spēks, atkal būs iespējams risināt sarunas.

Tagad vajadzēja cīnīties un uzvarēt, un pilnīgi noteikti cīnīties vajadzēja visiem kopā un nevilcinoties ne mirkli. Ar k-atru dienu vairojās pastrādātie briesmu darbi un izciestās sāpes. Orku dvēseles, kas tomēr pastāvēja un nebūt nebija niecīgākas par cilvēku vai elfu dvēselēm, līdz ar katru pastrādāto briesmu darbu nocietinājās un iegrima dziļāk nežēlības un neģēlības nešķīstajos dubļos. Vajadzēja cīnīties visiem kopā un nevilcinoties ne mirkli, lai glābtu Kapteini un salašņu varzu, ko viņš varonīgi bija pārvērtis par karaspēku, — viņus vajadzēja glābt, jo pastāvēja briesmas, ka, brienot pa nešķīstajiem dubļiem, arī Kapteinis un viņa vīri kādudien varētu aplipināties ar to pašu nežēlību un neģēlību.

Joršs atcerējās izlasīto vēstures grāmatu kaudzes un atģida, ka it visos karaspēkos, arī visatbaidošākajos, pašos pirmsākumos pastāvējusi žēlsirdības oāze, taču pēcāk pieradums apgānījis ikkatru gara dzirksteli un zvērības kļuvušas par laika kavēkli. Katrā ziņā itin visos karaspēkos, arī tajos, kas nekad nav bijuši atbaidoši vai nešķīsti, žēlsirdības oāze agrāk vai vēlāk gāja bojā. Kad cīņās noslaktēto redzēts tik daudz un tie redzēti tik bieži, ka līķus pasāk skaitīt ne vairs pa vienam, bet gan grēdās, un kad ir pierasts nolūkoties, kā neizmērojamas tārpu annijas ņudz tukšos acu dobuļos, bet neizmērojamas mušu armijas mielojas ar sarecējušām asinīm, neviens karaspēks vairs neatceras, ka pretinieka ciešanas arī ir sāpes. Tad draudēja briesmas, ka ienaidnieka ciešanas var kļūt par izpriecu un iepriecinājumu. Pat pie vislabākās gribas Joršs vairs nevarēja atgriezties savā liedagā, ļaujot, lai Rankstrails pats tiek galā ar orkiem, bet grāfistes vīri un sievas paši tiek galā ar prātu zaudējušu despotu. Viss, ko Joršs bija teicis Rankstrailam, bija attiecināms arī uz viņu pašu. Tas, kuram ir pietiekami daudz spēka, lai netaisnības novērstu, bet kurš šo spēku tomēr nelieto, pats kļūst tajās līdzvainīgs. Uz Joršu šī patiesība bija attiecināma pat vēl lielākā mērā, jo viņš taču bija visdižākais un visstiprākais, — pēdējais no elfu cilts nevarēja atgriezties liedagā, lai mierīgi lasītu gliemenes, skandētu sonetus, sacerētu komēdijas un apjūsmotu savas dvēseles žilbinošo skaidrību, kamēr Kapteinis un viņa salašņu varza, kas daudz pieredzējusi cietumos, raktuvēs un dzīvē, iznīcināja savu dveseļu šķīstību, notraipot un pazudinot tas nežehga kara tapat, kā savulaik, savu dvēseli netaupot, bija darījis Ardvins.

Joršs nodomāja, ka šai pašā brīdī beidzas laiks, kad karotāja loma viņam ir uzspiesta. Un pienāk gals arī viņa cerībām atgriezties mājās. Viņam bija jācīnās. Viņš kopā ar Kapteini spētu uzvarēt. Viņš kopā ar Kapteini un šiem tīrajiem, spožajiem kareivjiem spētu uzvarēt tik ātri, ka neviens nepagūtu pārvērsties par mežoni vai apmaldīties nežēlastībā. Viņi nekļūtu par tādiem, kas sacenšas, rēķinot, kurš noslaktējis vairāk ienaidnieku. Jā, Joršam vajadzēja uzņemties vadību pār visiem, jo viņš zināja, kas un kā darāms. Joršs atcerējās Zināmo zemju kartes un sira Ardvina karu hronikas. Uzbrukumu vajadzēja vērst pret vietu, kur Varilas klajiene satikās ar Zelta mežiem, jo tā orkus varētu iedzīt purvos, kur viņi nekādi nevarētu sagatavoties pienācīgam pretuzbrukumam, jo viņu vērtīgās, bet smagās katapultas, orku karamākslas pamatu pamats, uz mūžīgiem laikiem nogrimtu dūksnājos vai iestigtu dubļos kopā ar sapņiem par iekarojumiem un varenību.

Kopā ar Varilas strēlniekiem, kas vēl nebija cietuši zaudējumus, Kapteinis varētu mākties orkiem virsū, neatlaidīgi aizspiezdams tos līdz pat Zināmo zemju robežām, un neviens no Kapteiņa vīriem nekristu orku bultu vai šķēpu nogalēts, jo no tiem viņus pasargātu Joršs. Kapteinis cīņās ieguldītu savuMrosmi, bet Joršs — savas spējas. Kopā viņi būtu neuzvarami, stiprāki par pašu Ardvinu — tik stipri, kāds nemūžam nav bijis neviens, pat ne kara dievs, ja tāds vispār pastāvēja. Daligaras kavalērijai vajadzētu nobloķēt Dogonas ieleju, lai nodrošinātu pilsētu pret mazāku bandu un dezertieru uzbrukumiem. Uzdevums bija pavisam vienkāršs — šī bija viena no tām reizēm, kad svarīgāk ir savu spēku izrādīt, nevis patiešām būt ar to apveltītiem.

No aristokrātijas nākušie bruņinieki ar savām mirdzošajām bruņām un labi koptajiem auļotājiem būtu ideāli piemēroti arjergardam un patrulēšanai Tumšo kalnu pakājes pierobežā. Līdz pilnīgai uzvarai nepaietu pat viens mēnesis. Tikai vajadzēja rīkoties nekavējoties.

Pirmo reizi mūžā Joršs vairs nevēlējās turēties nomaļus, viņš vairs negribēja rāmi palikt savā gaišā miera oāzē, kamēr visa pārējā pasaule deg ugunīs. Viņš bija pēdējais, visvarenākais un visdižākais no elfiem, viņš bija mantojis savas cilts spējas, turklāt no cilvēkiem mācījās arī drosmi.

Vasara iemirdzēsies pār jau brīvu zemi, kur neviens vairs nedrebēs bailēs un necietīs badu.

Cilvēki spēs to paveikt, ja tos vadīs viņš, Joršs. Viņi to paveiks visi kopā. Naids pret elfiem iznīks, to iznīdēs uzvara šai karā, un viņa bērni varēs dzīvot pasaulē, kur puselfs vairs nebūs smags ķengu vārds.

—    Nē, —r atbildēja Joršs. — Bet es redzēju, ko orki ir pastrādājuši Varilas klajienē. Es redzēju, ko viņi grasās darīt tālāk. Es redzēju pilsētu liesmojam ugunīs. Ja mēs nebūtu atsteigušies palīgā, Varila būtu nodegusi līdz pēdējam akmenim, līdz pēdējam dakstiņam…

—   Es te neesmu ieradies, lai tevi pārliecinātu, — viņu pārtrauca Tiesnesis. — Esmu ieradies tevi nogalināt.

Joršs nopūtās.

—   Tiešām? Kādā veidā? — viņš pacietīgi apvaicājās. — Kā jūs esat iecerējuši mani nogalināt? Kā plānojat laupīt man dzīvību? Pastāstiet arī man, — viņš mudināja, vairs neslēpdams augstprātību un nepūlēdamies izklausīties pieklājīgs. — Es spēju aizdedzināt zāli, novirzīt bultu lidojumu un sakarsēt līdz baltkvēlei ikviena ieroča rokturi. Neviens cilvēks nespēj man kaitēt, ja es pats neesmu nolēmis viņam to atļaut.

—   To mēs jau paši esam sapratuši, — atbildēja Tiesnesis. — Un neesam tik dumji, lai nebūtu ar to visu rēķinājušies.

Divdesmit sestā nodaļa

f

Erbrovai bija bail. Varbūt pareizāk būtu teikt, ka viņa juta savas mātes ledainās bailes, kas bija paslēptas zem rāma smaida. Mātes bailes iedvesa Erbrovai šausmas.

Kopš tētis bija devies prom, mamma visus mierināja ar savu rāmo smaidu, un dzīve bija atguvusi ierasto ritmu. Visi čakli strādāja, liekot lietā audumus, adatas, lāpstas un kaltus, kas bija atrasti Vāceles salā. Mājas ar katru dienu kļuva aizvien lielākas, staltākas, taisnstūrainākas un precīzākas. Tagad īstās eņģēs virinājās īstas durvis.

Visi bija tikuši pie drēbēm. Kerens Askiols un pārējie vīrieši, līdz zobiem apbruņojušies ar biedējoša skata zobeniem un lokiem, ko īsti neprata lietot, patrulēja uz augstākajām piekrastes klintīm, jo laiks, kad šķita, ka pasaulē dzīvo vienīgi viņi, bija pagājis, un laikam tas bija pagājis uz neatgriešanos. N

Mamma tā arī nebija iemācījusies šūt, toties citas sievietes, kuras bija pārāk vecas un nogurušas, lai ietu jūrā, un kuras agrākajos, grūtajos laikos bija izdzīvojušas tikai ar mammas sagādātajām zivīm un gliemenēm, tagad sacentās par tiesībām pašūt viņai tērpus un izrakstīt tos košiem rakstiem.

Mammai nu bija balta tunika, kurai pāri varēja valkāt baltu kleitu un lielu tumša, smaga auduma apmetni. Arī Erbrovai bija uzšūta gaiša kleitiņa, kam pāri bija velkams gaiši zils priekšauts ar lielām kabatām: viena bija uz krūtežas, bet pārējās zemāk, uz brunču daļas. Kabatas rotāja izšuvumi: ziedu kalni, mākoņu un kaiju pilnas debesis, bars sīku zivtiņu un lidojoši jūras ērgļi. Kabatas bija tik lielas, ka Erbrova tajās varēja salikt savas spēļmantas. Laiviņa un lelle agrāk bija piederējusi mammai. Bet vilciņu un koka zirdziņu Erbrovai bija uztaisījis Solārs, tēta draugs, kuram tētis reiz bija pastāstījis, ka bērnībā viņam bijušas tādas rotaļlietas. Arī Erbrova bija dzirdējusi šo stāstu: zirdziņš bija gājis bojā, iekrītot bezdibenī kādā vietā, kur pilns ar grāmatām un pūķiem, — tagad gan tur grāmatas vēl bija, bet pūķu vairs neviena paša. Vilciņu tētim bija salauzis kāds slikts cilvēks, kurš laiku pa laikam satika viņu ģimeni un vienmēr darīja kādam pāri.

Jaunajā kleitā un uzsvārcī Erbrovai vairs nekad nesala, un tas bija jauki, jo agrāk, kad viņai sala, viņa gāja sasildīties pie tēta, bet tagad tētis bija projām un viņa nezināja, kurp viņš aizgājis, tāpēc aukstums bija vēl neizturamāks. Ar jaunajām drēbēm vairs nevarēja peldēt projām jūrā, un Erbrova saprata, ka mamma viņu tā saģērbj tīšām, lai būtu droša, ka viņa nekur viena pati neaizpeldēs, — mamma baidījās, ka Erbrova varētu sadomāt viena pati doties parotaļāties jūras dzelmē tagad, kad tētis viņu vairs nevarēja pavadīt. Par laimi, tētis bija aizvedis sev līdzi naida vīru, jo, saģērbta biezajās drēbēs, viņa vairs nevarētu paglābties, iebēgot ūdenī pie sīkajām zivtelēm un krāsainajiem kociņiem, kas aug jūras dibenā un sveicina bērnus. Bailes, ka Erbrova varētu noslīkt, allaž mājoja mammas prātā, bet tagad tām piejaucās šausmīgā un skaudrā iedoma, ka tētis varētu neatgriezties. Mamma smaidīja, taču naktīs, tumsā, domādama, ka Erbrova ir aizmigusi, viņa raudāja ilgi un izmisīgi, un tad kā vienīgais mierinājums atlika vien mazo brālīšu sirdis — viena mierīgāka un spēcīgāka, otra straujāka un maigāka.

Pa dienu mamma vienmēr bija aizņemta darbos, viņu redzēja gan pie jaunceļamajām mājām, gan pie jaunajiem zvejas tīkliem, bet, kad mamma bija prom, Erbrovai tika Jastrina sabiedrība, kas tomēr bija labāk nekā nekas.

Jastrins tagad bija apmeties uz dzīvi pie viņiem, viņu būdā. Jastrins bija puika, kam nekad nebija bijis ne tēva, ne mātes un nebija arī nekādu atmiņu par šiem cilvēkiem, kas viņu laiduši pasaulē. Jastrins nevarēja paskriet, bet staigājot ātri nogura.

— Ņem viņu pie sevis un sargā, — tētis bija teicis mammai tai dienā, kas bija pēdējā, ko viņi pavadīja kopā. — Sargā viņu, it kā viņš būtu tavs bērns, — tētis bija piebildis.

Mamma bija palocījusi galvu, un kopš tās dienas Jastrins bija palicis pie viņiem.

Kresks un Solārs bija krietni paplašinājuši viņu mājeli, piebūvējot tai vēl vienu atsevišķu istabu, kurā tagad Jastrins dzīvoja, ieracies pergamentu rituļos, kurus aizgūtnēm aprakstīja, pūlēdamies neaizmirst neko no visa, ko Erbrovas tētis viņam gadu pēc gada bija stāstījis. Jastrins tik daudz runāja un rakstīja, jo īsti labi neprata staigāt. Erbrovai viņš izteiksmīgi skaidroja, ka prātā jūtot kustību, ka apzinoties savu vēlēšanos skriet, nojaušot, tieši kā esot jālec no viena akmens uz nākamo, taču nekādi nespējot to iestāstīt arī savām kājām. Erbrova saprotoši māja ar galvu. Viņai pašai līdzīgi bija ar vārdiem. Domas viņas prātā bija skaidrākas par skaidru, taču mēle ķērās un izdvesa vien pusduci strupu un aptuvenu skaņu. Reiz Erbrova bija dzirdējusi tēti sakām, ka viņa, iespējams, esot mantojusi elfu agrīnās prāta spējas un cilvēku lēnīgumu valodas apguvē, — tas izklausījās mierinoši, jo no šiem vārdiem Erbrova saprata, ka mēles neveiklība ir pārejoša. Ar katru mēnesi viņas nedaudzās zilbes pieņemsies izveicībā un spēkā, turpretī ar Jastrinu tā nekad nenotiks: lai arī cik daudz gadu aizritētu, viņa gaita vienmēr būs lēna un nedroša. Toties valodošanā puika nebija ne lēns, ne nedrošs. Droši vien viņam, kurš allaž bija rakstījis tikai un vienīgi ar smalku kociņu mitrās smiltīs, nemaz nebija viegli iemācīties lietot tinti un rakstāmspalvu — par šīm pūlēm liecināja arī viņa vienmēr notraipītās rokas un drēbes. Taču vēl lielākas grūtības nekā nepaklausīgā spalva Jastrinam sagādāja atmiņa. Viņš Erbrovai gari un plaši skaidroja savus sarežģījumus: tagad, kad beidzot gluži necerēti viņa rokās nonākuši pergamenta rituļi, zoss spalvas un tinte, viņam esot laupīta Jorša, pēdējā elfa, balss, kas stāstītu pierakstāmās gudrības. Pašus stāstus Jastrins atcerējās tīri labi, turpretī gadskaitļi un personāžu vārdi gan bija sajukuši un aizmiglojušies. Kurš auguriem bija aizliedzis piedzīt nesamērīgu samaksu par nākotnes pareģojumiem, kas izsecināti, vērojot putnu lidojumus: Artīmijs Trešais vai Artīmijs Ceturtais? Un kurš.bija pieņēmis likumu, ka ievērojamu vīru dēliem jākļūst par kavalēristiem, bet amatnieku dēliem par kājniekiem: Artemīzijs Pirmais vai Artemīzijs Trešais? Un kurā gadsimtā tas notika: piektajā vai sestajā? Ikreiz, kad mamma parādījās tuvumā, Erbrova skrēja tai pretī, lai saņemtu kādu glāstu, bet Jastrins steidzās viņu izprašņāt par datumiem un dinastijām, taču ikreiz aizvien lielākā izbrīnā un sašutumā atklāja, ka viņa, proti, Erbrovas mamma, itin neko neatceras. Pareizāk, par visiem šiem senajiem notikumiem un varoņiem viņai bija tikpat neskaidrs priekšstats kā par dēmonu acu krāsu vai smilšu graudiņu skaitu liedagā. Lai arī Jastrinam tas šķita neaptverami, Erbrovas mamma nekad nebija īpaši uzmanīgi ieklausījusies tēta stāstos, viņa nebija iegaumējusi datumus un vārdus, bet reizēm neatcerējās pat pašus stāstus. Mammas uzmanību allaž bija saistījušas citas lietas: viņa bija zvejojusi, meklējusi pīniju čiekurus, apprecējusi tēti, mācījusies lasīt un rakstīt, laidusi pasaulē Erbrovu, palīdzējusi citiem būvēt mājas, un skaidrs, ka, darot visus šos darbus, trešais un piektais gadsimts viņai bija sajukuši, kaut arī Jastrinam tas šķita…

—   Nepiedodami. Tas ir nepiedodami! — Jastrins atkārtoja pat vairākas reizes dienā, taču mamma tikai rāmi un līksmi smaidīja.

Erbrova prātoja, kā gan tas iespējams, ka vienīgi viņa redz, cik samākslots un neīsts ir mammas rāmais, līksmais smaids, cik ledainas un spēcīgas ir viņas bailes. Šīs bailes bija tik milzīgas un stindzinoši saltas, ka izdzēsa pat vēlēšanos Jastrinu nožņaugt, kas Erbrovai uzmācās ikreiz, kad viņš ar saviem jautājumiem mocīja mammu.

Naktīs Erbrova aizmiga, gulēdama starp mammas augumu un pavarda uguni, — tā siltuma pietika līdz pat rītam. Vēl labāk būtu bijis gulēt starp mammu un tēti, bet tētis bija prom, un tur nu nekas nebija līdzams. Toties, kopš bija atklātas Vāceles salas pazemes alas un tajās apslēptie labumi, viņiem bija arī lieli silta auduma gabali, ko sauca par segām. Viņu mājai tikusī bija balta, bieza, mīksta.

Pirmajā jauna mēness naktī, kad aiz šaurā lodziņa debesīs bija redzams pavisam šaurs sirpis, Erbrova pamodās pārsalusi, drebēdama no aukstuma, kas viņu bija sastindzinājis līdz kaulam. Viņa pastiepa roku, sniegdamās pēc nospārdītās segas, un palūkojās uz pavarda oglēm, lai saprastu, cik sen izdzisusi uguns: sev par lielām šausmām Erbrova atklāja, ka sega joprojām klāj viņas augumu, bet uguns joprojām plaiksnās, — un saprata, ka viņu stindzina nevis aukstums, bet naids. Erbrova pagriezās un nakts tumsā sev līdzās ieraudzīja naida vīra ēnu, taču tas bija tikai īss mirklis, jo jau nākamajā viņai galvā kāds uzmauca tādu kā kapuci, un viņa vairs neko neredzēja. Tikai juta, ka kaut kas auksts un ļauns pieskaras kaklam.

—   Nekusties un nekliedz, citādi tavai meitai pārgriezīs rīkli, — nočukstēja kāda balss. Tā bija mierīga, salta un lēna balss, ko Erbrova nepazina. Kāds runāja ar viņas mammu, un tas nebija nedz naida vīrs, nedz tas, kurš turēja auksto un ļauno viņai pie kakla.

—  Nekusties, Erbrova, — mamma klusi teica. — Tev pie kakla ir pielikts naža asmens. Nekusties un neraudi.

—    Un ko darīsim ar kropli, sir Arniol? — jautāja naida virs.

—    Kādu kropli, Moron? Ņemsim viņu līdzi… jā, tā būs vislabāk, — teica aukstā un mierīgā balss, kas tātad piederēja kungam, ko sauca par siru Arniolu. — Paņem arī kroni, kas stāv blakus pavardam. Tas raganai bija galvā toreiz, kad viņa no mums aizbēga. Efejas ir elfu simbols. Kronim droši vien piemīt īpašs spēks. Tiesnesis priecāsies to saņemt, bet šī ragana to tik un tā vairs nenēsās. Lai nu kas, bet jagana, kas sapinusies ar elfu, pasaulei nav vajadzīga. Tagad mēs jūsu mīļotajam elfam, Nolādētajam elfam, sagādāsim jauku pārsteigumu. Kā viņš priecāsies, tik necerēti drīz sastapdams savu ģimeni!

Ļaunais un aukstais piekļāvās ciešāk kaklam un nodarīja sāpes.

—   Jastrin, nekusties un stāvi klusu, dari visu, ko viņi liek, jo citādi viņi nogalinās Erbrovu, — pavisam mierīgi teica mammas balss.

Pēc tam kāds, kurš nebija mamma un nelāgi oda, paņēma Erbrovu rokās un aiznesa projām aukstajā naktī.

Erbrova ļoti, ļoti būtu gribējusi sākt raudāt, tomēr spēja savaldīties.

Divdesmit septītā nodaļa

Joršs juta, kā pār mugurkaulu noskrien ledains drebulis. Saltums bija gandrīz tikpat spēcīgs kā dusmas.

Dusmas par uzvaru, kas bijusi jau rokas stiepiena attālumā, taču atkal aizslīd projām nesasniegta.

Šiem idiotiem uzvara bija rokas stiepiena attālumā — viņi būtu varējuši cīnīties visi kopā un kopīgi uzvarēt, taču nē, šie stāvēja te, atsacīdamies karot un gvelzdami blēņas.

Ledainais drebulis, kas bija noskrējis pār muguru, pagaidām bija tikai neskaidru bažu raisīts, jo varbūt Tiesnesis tomēr kaut ko nebija ierēķinājis, kaut ko nebija ņēmis vērā.

Tad Joršs pamanīja, ka ne Tiesnesis, ne viņa vīri nejūt ne mazāko baiļu.

Viņi no Jorša nebaidījās.

Lai gan viņiem vajadzētu baidīties.

Beidzot sīkas kā gaisa burbulīšus dziļi jūras ūdeņos Joršs sajuta Erbrovas bailes.

Viņa meitiņa bija te.

Izbaudīdams savu jauniegūto karavadoņa lepnumu, Joršs nebija to pamanījis. Pašpārliecinātība bija padarījusi viņu aklu.

Jorša bailes pārvērtās šausmās.

Viņa meitiņa bija sagūstīta. Viņa bija tepat, dažu pēdu attālumā, — viņš to neredzēja, taču zināja, ka viņa ir tuvumā. Viņš spēja visā pilnībā sajust Erbrovas bailes, Erbrovas šausmas. Viņš sajuta arī asmeni, kas pielikts meitenei pie kakla, un aptvēra, ka tikai draudīgais nazis piespiedis Erbrovu klusēt, kamēr viņa visiem spēkiem cīnījās ar vēlēšanos pasaukt tēti un beidzot ieraudāties.

Tagad ar Joršu varēja darīt visu, kas ienāk prātā, un pēc tam tāpat varēs izrīkoties arī ar Erbrovu.

Viņš atcerējās, kā muļķīgā augstprātībā bija noraidījis Kapteiņa piedāvāto palīdzību. Kapteinim viņš bija ieteicis gādāt par Varilas atbrīvošanu. Tagad Joršs no visas sirds cerēja, ka algotņu vadonis viņam nebūs paklausījis un tomēr būs sekojis pa pēdām.

Joršs pagriezās, uzlūkoja mēnessgaismas apspīdētos pakalnus un tik stipri, kā nebija ilgojies nekad mūžā, ilgojās ieraudzīt, kā tur parādās draudīgs kareivja stāvs, ko pavada vilks un salašņu armija.

Taču pakalnu aprises palika nemainīgas un nekustīgas.

Kapteinis bija palicis gādāt par Varilas atbrīvošanu.

Joršs bija viens pats.

—    Mēs paši visu esam sapratuši, — atkārtoja Tiesnesis. — Un neesam tik dumji, lai nebūtu ar to rēķinājušies.

—    Laidiet vaļā manu meitu. Viņa ir tikai divus gadus veca meitene. Godavīri neiesaista karā bērnus, tie nekaro pret bērniem, — klusi teica Joršs. Pagaidām viņam izdevās likt balsij skanēt mierīgi. Viņš negribēja, lai Erbrova dzird to iedrebamies un nobīstas vēl vairāk.

—    Tava meita nav divus gadus veca meitene. Viņa ir divus gadus veca ragana, vai ne? Kāda jēga atstāt dzīvu radījumu, no kura vēlāk tik un tā celtos viens vienīgs ļaunums? Taču mēs varētu vienoties un viņas dzīvību iemainīt pret tavējo. Brīvību viņa neiegūs, tomēr paliks dzīva. Nosūtīšu tālā trimdā uz Ziemeļu kalniem gan viņu, gan viņas māti, to raganu, kas ar tevi sapinusies. Viņas tiks nogādātas uz Aljilu, uz nepieejamo pilsētu, kas gluži kā vanags slēpjas kalnos. Tur viņu ļaunums un burvesti nevienam nekaitēs. Viņām tiks atļauts palikt dzīvām. Dodu tev savu godavārdu. Bet pretī gribu saņemt tavu dzīvību. Tepat. Tūlīt. Mēs zinām, ka bultas tevi var ievainot vienīgi tad, ja tu tām atļauj lidot. Tā ir taisnība, vai ne? Mēs gribam, lai tu atļauj bultām skriet uz mērķi. Tas nebūs grūti. Pavisam vienkāršs darījums.

Joršu plosīja dusmas, izmisums un naids. Ja viņa naids spētu nogalināt, te notiktu baismīgs slaktiņš. Joršs pūlējās domāt. Viņa rīcībā bija atlikuši tikai divi ieroči: domas un vārdi.

—    Šis nav īstais brīdis, — viņš atbildēja, joprojām runādams gluži mierīgi. Balsī bija saklausāma viegla nedrošības ēna, tomēr tā aizvien skanēja kā vadoņa cienīga balss. — Pie grāfistes sliekšņa stāv ienaidnieks. Orki…

—    Mūsu ienaidnieks esi tu, nožēlojamais nelga, — viņu pārtrauca Tiesnesis.

—   Mūsu ienaidnieki ir orki, un kopīgiem spēkiem mēs viņus varam apturēt…

—   Kad tu būsi miris, es orkiem varēšu garantēt,-ka mūsu vienošanās tiks ievērotas, un nekāda kara nebūs. Vislabākie kari ir tie, kas nekad nesākas…

Sarunu pārtrauca skaņas, kas Joršam sagādāja nežēlīgas sāpes. Erbrova beidzot bija ieraudājusies. Dienām ilgi apvaldītās raudas, slāpētās bailes, izjustās šausmas — tas viss tagad izlauzās uz āru kā izmisīgi šņuksti. Tiesnesis iesmējās. Kareivju loks pašķīrās, un Joršs ieraudzīja Erbrovu un… Riti. Te bija arī viņa! Erbrovu rokās turēja kāds līdz viduklim kails vīrs, kura seju pilnībā nosedza melna ādas maska. Tas bija viens no Daligaras bendēm. Jorša meita bija Daligaras bendes rokās! Bendes resno augšdelmu cietie muskuļi baismi kontrastēja ar Erbrovas apaļajiem vaidziņiem un tievajām roķelēm. Vīrietis meitenei pie kakla turēja piespiestu tērauda asmeni. Rite gulēja sakņupusi dubļos, rokas viņai bija sasietas aiz muguras. Viņas galva bija noskūta pavisam kaila. Vairs nebija melno cirtu, kurās ilgus gadus bija maldījušies Jorša pirksti, vairs nebija mīksto viļņu, ko viņš, ik rītus pamozdamies, allaž bija ieraudzījis pašus pirmos.

—   Te ir arī sieviete, kas dzīvo kopā ar tevi, — teica Tiesnesis. — Mēs viņai sakārtojām matus. Jaunā frizūra daudz labāk piestāv sievietei, kas sagājusies ar elfu.

Rite pacēla galvu un uzlūkoja Joršu, viņu acis sastapās. Līdzās Ritei bija Jastrins. Arī viņš, ņēmis piemēru no Erbrovas, ieraudājās.

Joršs gribēja ko teikt, gribēja ko darīt. Taču neko nespēja izdomāt. Debesis bija tukšas. Viņš mēģināja lūgties, taču debesis tā arī palika tukšas un mēmas. Dievi, ja viņi vispār pastāvēja, nelikās par Joršu ne zinis, tāpat kā iepriekš nebija rūpējušies par viņa cilts likteni.

—   Atbrīvojiet manu sievu un ļaujiet viņai paņemt meiteni rokās, — Joršs teica.

—   Nerunā muļķības, — atbildēja Tiesnesis. — Varbūt tu, godātais un pēdējais elfu princi, to vēl neesi pamanījis, taču tavas iespējas kaulēties ir mazākas par nulli. Es negribu riskēt. Tev piemīt pārāk daudz spēju. Vai tomēr vairs nepiemīt?

Jorša acis vēlreiz satika Rites skatienu. Varbūt viņš varētu nokaitēt rokturi tam īsajam zobenam, ko bende turēja pie viņa meitas kakla, un tad…

Un tad… Varbūt… Viņš varētu…

Neko viņš nevarētu.

Pilnīgi neko.

Viņa spējas bija iznīkušas. Viņš bija aizmirsis, ka elfu spējas iznīkst, kad tos ielenc ciešanas un nicinājums, — sevišķi iznīcinoši uz tām iedarbojas ciešanas. Tagad visas agrākās prasmes bija zudušas, pagaisušas, iznīkušas. Viņa māte visas burvju dotības bija zaudējusi, -kad nomira Jorša tēvs. Bet viņa vecāmāte, apbedījusi savu meitu, vairs nespēja iekurt pat vissīkāko uguntiņu.

Viņš to bija aizmirsis, turpretī Tiesnesis šo patiesību atcerējās gluži labi.

Viņa spējas bija noslīkušas sāpēs, kas viņu pārņēma, redzot savu mīļo sāpes, — tās bija iznīcinājusi apjēga, ka viņš nav pratis nosargāt savu sievu un meitu. Apziņa, ka tieši viņa dēļ tām labākajā gadījumā būs lemts visu mūžu pavadīt gūstā vai — daudz ticamāk — mirt jau pavisam drīz, bija nogalējuši pat pēdējo un vissīkāko maģijas kripatiņu.

Viņam būs jāmirst. Joršs negribēja mirt. Viņš gribēja dzīvot. Viņš gribēja gulēt blakus Ritei, turēt klēpī Erbrovu, sagaidīt jaunā bērniņa dzimšanu. Viņa meita bija Vagana un bez viņa aizstāvības nevarēs izaugt liela. Viņam tūdaļ būs jāmirst, un nāve būs neiedomājami briesmīga: viņš mirs apzinoties, ka viņa vainas dēļ paša meita nekad neizaugs liela un nedzīvos ilgu mūžu. Viņš mirs, un drīz pēc tam mirs arī tās, kuras viņš šai pasaulē mīlējis vairāk par visu. Rites pazemojums, viņas noskūtā galva šķita ne mazāk briesmīga par nāvi. Pat nabaga Jastrinu viņš bija iegrūdis nelaimē! Ja Joršam reiz būtu kapaplāksne, uz tās varētu rakstīt, ka viņš miris savas nevainības un naivuma dēļ, kā pieklājīgi mēdz dēvēt vientiesību un lētticību tais reizēs, kad vēlams izvairīties no muļķības vārda lietošanas.

Ritei bija izdevies pieslieties stāvus.

— Erbrova, izbeidz raudāt, — viņa mierīgi pavēlēja. — Tūlīt pat. Vairs ne asaras. Tu esi elfu cilts un Ardvina cilts mantiniece, un tu šo cilvēku priekšā neraudāsi.

Iestājās klusums. Dažs saviebās ņirdzīgā vīpsnā, tomēr Ardvina vārds jau bija izskanējis. Ritei izdevās pagriezties pret Joršu, viņa stāvēja nesatricināmi mierīga un lepna, un viņu skatieni atkal satikās.

— Mans vārds ir Rītausma, — viņa pavēstīja dzidriskanošā un valdonīgā balsī. Tādā balsī mēdz runāt ķēniņienes. \

Rite. Rītausma. Rīta ausma.

Joršs atguva drosmi. Un pamāja.

Prātā kā mierinājums atausa Ardvina pareģojums.

Diženais ķēniņš, karavadonis un pareģis taču nebūs raudzījies pāri laikam tālā nākotnē, lai tur saredzētu tikai kapus un līķus. Ritei un viņas pēctečiem bija lemts dzīvot.

Viņam bija lemts mirt, taču viņa meita paliks dzīva. Un arī Rite dzīvos: viņa ķēniņiene, viņa sieva dzīvos. Viņa uzvarēs. Un viņu bērns piedzims… Pagātne un nākotne — bija teikts pareģojumā. Jāsalauž loks… Kā jau ikvienu labu pareģojumu, arī šo Ardvina atstāto varēja tulkot dažādi.

Pēdējais pūķis un pēdējais elfs bija satikušies: un tika salauzts vientulības loks.

Pēc tam lūza salti pelēkais truluma loks, svina smagais netaisnības loks: brīvību ieguva pulks vientuļu, izmisušu un izbadējušos bērnu. Un tika dibināts Erbrovas ciems.

Tagad vajadzēja pārlauzt aplenkuma loku. Vienā pusē bija orku nežēlība, bet otrā Tiesneša muļķība un gļēvums — tie bija iežņauguši pasauli kā spīlēs, un šis smacējošais tvēriens varēja kļūt nāvējošs. Varbūt Jorša liktenis bija panākt, lai Ardvina mantiniece spēj paveikt tikpat varenus darbus kā viņas dižais sencis. Joršs bija piepildījis savu likteni. Viņš nebija cietis sakāvi.

Rite, Rītausma. Viņa bija zinājusi, ka ir pravietojumā pieminētā meitene, Ardvina mantiniece, meita tam vīrietim un sievietei, kas elfu mīlējuši, tā, kura jau kopš aizlaikiem lemta viņam. īsu mirkli Joršs minēja, kāpēc gan Rite to viņam nav atklājusi agrāk, un tūdaļ atrada atbildi. Rite gribēja būt pilnīgi droša, ka JoršS viņu grib tieši tādu, kāda viņa ir, — ka mīl viņu pašu, nevis pieņem kā likteņa jau iepriekš pielemtu līgavu. Jau atkal uzbrāzās apdullinoša vēlēšanās dzīvot: viņš gribēja būt kopā ar

Riti, gribēja dalīt ar viņu dienas un naktis, just viņas apskāvienu siltumu, ik vakaru no jauna atrast viņas smaržu un ik rītu no jauna izdzirdēt viņas balsi. Viņš gribēja pieredzēt, kā pasaulē nāk viņu otrais bērns. Un jau atkal aptvēra, ka nespēj darīt itin neko, lai tas viss piepildītos.

Joršs negribēja mirt, taču doma par paša nāvi bija nesalīdzināmi paciešamāka nekā apziņa, ka viņš iegrūdis postā mīļoto sievu un meitu.

Tagad viņam bija atlicis pēdējais uzdevums: vajadzēja mierināt meitu, lai tā tik ļoti nebēdātu par viņa nāvi. Pēdējo reizi viņa skatiens iegrima sievas melnajās acīs un tur līdzās lepnumam, izmisumam un naidam atrada bezgalīgu mīlestību. Drosme, kas zibēja kareivīgās ķēniņienes, Ardvina mantinieces, acīs, viņu mierināja. Tā vai citādi Rite pratīs izglābt pasauli un viņu meitu. Viņš gribēja viņai kaut ko pateikt. Pateikt pēdējos vārdus. Pateikt paldies par visu, par viņas mīlestību, par dzīvi, par abu meitu. Viņš gribēja pateikt, lai viņa neraud, lai neizšķiež savu dzīvi sāpēs un sērās, lai izdzīvo to no visas sirds un izbauda līdz pēdīgai prieka dzirkstelītei. Taču neuzdrošinājās iemnāties. Viņš zināja, ka vairs nav laika.

—   Turpini dzīvot, — viņš teica. Un zināja, ka šie bijuši viņa pēdējie vārdi.

Joršs novērsa skatienu no Rites sejas un sameklēja gaiši zilās, šausmu pilnās Erbrovas acis. Meitene bija apslāpējusi raudas un sastingusi bendes baismīgajās rokās". Joršs viņai uzsmaidīja. Tiesnesis pavēlēja uzvilkt lokus. Nedaudzie daligariešu strēlnieki izpildīja pavēli. Joršs nenovērsa skatienu no Erbrovas acīm. Ar viņa smaidu nebija pieticis, lai meiteni nomierinātu. Viņa bija pārlieku izbiedēta.

—   Man vairs nav nekādu spēju. Atdodiet meiteni mātei, un es miršu, jūs nenolādēdams.

—   Ja elfu lāsti spētu man kaitēt, es jau sen būtu pārvērties pīšļos un putekļos, — rāmi atteica Tiesnesis.

Joršs iegrima Erbrovas acu izmisušajā zilgmē. Viņš zināja: tie, kuri iziet cauri ciešanu ēnai un šķērso nāves tumsu tā kā viņa meita, kas tagad būs spiesta noskatīties sava tēva agonijā, vai nu sabrūk vai kļūst diženi.

Joršs atcerējās Erīnijas. Viņš tām bija teicis, ka tās gaida bezgalīgas pļavas zem neizmērojamām debesīm, — viņām ierodoties, pļavas saplaukšot ziedos un zvaigznes iemirdzēšoties spilgtāk. Viņš bija teicis, ka starp zvaigznēm tās iemācīšoties lidot. Tagad, kad līdz paša nāvei bija atlicis pussolis, Joršs zināja, ka viss teiktais ir patiesība.

Šīs ainas izveidojās viņa prātā un nesa līdzi mierinājumu. Viņš redzēja, ka izmisums pamet meitas acis. Arī viņas prātā zem neizmērojamām debesīm izpletās bezgalīgu pļavu zaļums. īsu brīdi Erbrova pat pasmaidīja.

Joršs nebaidījās, un arī Erbrova vairs nebaidījās.

Tagad viņš varēja doties prom.

Tika dota pavēle šaut.

Joršs sajuta svelošas sāpes plecā. Un apjēdza, ka Enstrīls varētu nobīties, mesties auļos un aiznest viņu drošībā, pametot Erbrovu bendes rokās. Nenolaizdams skatienu no meitas acīm, Joršs nokāpa no zirga. Viņš vēl spēja noturēties kājās. Uz mirkli uzmācās kārdinājums nomirt tūlīt, pašam apstādināt savu sirdi un izvairīties no nākamo bultu iecirstajām sāpēm. Viņš taču bija elfs un to spēja. No nemirstības viņš bija atteicies, taču nebija zaudējis iespēju pasteidzināt savu nāvi, pašam izvēloties piemērotāko brīdi. Viņš padzina šo kārdinājumu. Ne jau tikai tāpēc, lai nerādītu nelāgu priekšzīmi Erbrovai, kurai bija jāsaprot, ka dzīve, lai arī kāda tā būtu, bija tik vērtīga, ka velti nedrīkstēja zaudēt nevienu tās daļiņu, arī pēdējās sāpes ne. Viņš nāves kārdinājumu padzina arī tāpēc, ka negribēja atteikties ne no viena brīža, kurā vēl varēja uzlūkot savu bērnu.

Joršs vairs nejuta baiļu, tikai skumjas. Viņa meitiņa izaugs bez viņa. Rite dzīvos bez viņa. Otrais bērniņš piedzims bez viņa. Skatiens aizmiglojās, šķita, viņš raugās caur plīvuru, un Joršs izbrīnīts atklāja, ka viņa acīs ir sariesušās asaras. Pirmajā mirklī viņš apjuka, bet tad nopriecājās, ka savā kāzu dienā ir apēdis to pusi gliemenes, jo tagad vismaz varēja raudāt tā, kā raud cilvēki.

Divdesmit astotā nodaļa

Tētis ne mirkli nenovērsa no viņas acis. Erbrova tedzēja bezgalīgas pļavas zem neizmērojamām debesīm. Viņa vairs nejuta baiļu. Palika vien skumjas, milzīgas un neizmērojamas kā redzētās pļavas un debesis.

Viņa vairs nekad nepiespiedīs galvu tētim pie pleca. Viņa vairs nekad nedzirdēs tēta balsi dziedam šūpuļdziesmiņas vai stāstām pasakas, lai viņa varētu ieslīdēt sapņos, nebaidīdamās no briesmoņiem, kuri mājo ēnās, kad atnāk nakts un tumsa, un kurus spēj saskatīt tikai mazi bērni. Viņa vairs nekad no rītiem nesajutīs tēta smaržu mammas matu cirtās.

Erbrovai būtu gribējies raudāt, taču mamma bija pateikusi, ka raudāt nedrīkst. Galvenais no sliktajiem cilvēkiem atkal deva pavēli, un šoreiz bultu raidīja karavīrs, kurš stāvēja tieši blakus barvedim un kuram pie ķiveres bija daudzkrāsains spalvu pušķis. Bulta ietriecās tētim tieši sirdī, un Erbrova sajuta viņa drausmīgās sāpes. Vēlēšanās raudāt kļuva krampjaina, neizturama. Jastrins, kaut arī bija krietni vecāks, klusi šņukstēja. Erbrova no visas sirds vēlējās, kaut arī viņa drīkstētu raudāt.

Tētis pakrita zemē un palika tur nekustīgi guļam. Viņa asinis izplūda un pārvērtās par dubļiem.

Erbrova pagriezās pret vīrieti, kurš viņu turēja rokās, un ieskatījās tam acīs, kas bija saredzamas pa spraugu melnajā ādas maskā, tad viņa norādīja uz savu mammu. Šajā cilvēkā bija sevišķi daudz tumsas, taču lūgumu viņš saprata. Pagāja kāds mirklis, līdz viņš pieņēma lēmumu, — galu galā viņš paraustīja plecus, paklausīja un piegāja tuvāk Ritei. Tagad Erbrova vismaz bija viņai cieši blakus.

— Tūlīt kaut kas notiks, — mamma nočukstēja. — Viņi to nezina, taču tavam tētim ir visvisādas spējas. Tūlīt kaut kas notiks…

Erbrova zināja, ka tā nav taisnība, ka itin nekas nenotiks. Viņas iekšienē, tur, kur agrāk bija mājojis tētis, tagad bija vien melns un ledains caurums.

Pasaule kļuva zaļa.

Vīri joprojām smējās. Jastrins joprojām šņukstēja: Mamma joprojām stāvēja nekustīgi un skatījās uz zemē gulošo tēti.

Pasaule bija kļuvusi zaļa, un neviens nebija to pamanījis. Tikai viņa.

Tas bija brīnišķīgi skaists zaļums ar zeltainiem līčloču rakstiem, kuriem cauri staroja saules gaisma.

Bezgalīgas pļavas zem neizmērojamām debesīm.

Divi spārni, zaļi kā pļavas, milzīgi kā debesis…

Kāds ar zaļiem spārniem bija atlidojis pēc viņas tēta, un tētis vairs nebija viens.

Nu tai vietā, kur pirms mirkļa bija vīdējis melns, ledains caurums, bija jaušama savāda pavasara vēja, puķu un jūras ūdens klātbūtne.

Tāda sajūta pārņem tos, kas jāj uz pūķa.

Zemē pie Enstrīla kājām, kur gulēja viņas tētis, saplauka sīkas puķītes. To bija daudz kā zvaigžņu debesīs. Tās bija baltas puķītes ar sīkām ziedlapiņām un dzeltenu podziņu pašā vidū. Beidzot Erbrova atcerējās, kā tās sauc: margrietiņas.

—    Nē aua, — viņa klusi teica mammai.

Vēl nekad agrāk Erbrova nebija tik ļoti nožēlojusi, ka neprot lietot valodu. Jo vieglāks un spēcīgāks lidoja viņas prāts, jo neveiklāk viņas mēle ķērās un klupa pār nedaudzajām zilbēm, ko prata izrunāt.

—   Nē aua, — viņa atkārtoja, lai mierinātu māti, taču jau bija par vēlu.

Mamma viņu vairs nedzirdēja.

Viņas tētis sāpes bija pārvērtis bezspēcīgā izmisumā, un tieši šī izmisuma dēļ viņu bija pieveikuši.

Viņas mamma turpretī sāpes pārvērta spēkā un niknumā.

Viņas mamma bija un turpmāk vienmēr būs neuzveicama.

Viņas dusmas bija nevaldāmas.

Tētis bija miris, tāpēc vīrietis ar melno masku pār seju beidzot nolaida Erbrovu zemē.

Kad mamma bija sākusi runāt, Erbrovai neviens uzmanību vairs nepievērsa, un viņai izdevās pagrābt sauju sīko ziediņu: dažus ar baltām ziedlapiņām, citus — tumši sārtu asiņu iekrāsotus. Viņa tos paslēpa lielākajā kabatā. Sausās ziedlapiņas ieslīdēja kabatas dziļumā. Slapjās pielipa dārgumiem, kas glabājās šajā kabatā: laiviņai un lellei, kas agrāk bija piederējušas mammai.

Divdesmit devītā nodaļa

Rite turpināja cerēt, turpināja gaidīt: ka viņš piecelsies, atdzīvosies.

Viņš taču prata sadziedēt citu ievainojumus.

Viņš sadziedēs arī savējos. Kuru katru brīdi viņš atkal piecelsies.

Nekas nenotika.

Rite turpināja gaidīt. Tas droši vien bija tikai viltīgs paņēmiens. Tas nevarēja būt nekas cits. Tikai viltīgs paņēmiens. Brīdī, kad viņi to vismazāk gaidīs, Joršs piecelsies kājās un nospiedīs viņus visus uz ceļiem.

Viņš bija viņš.

Rite atcerējās pirmo reizi, kad bija satikusi Joršu: toreiz viņš izārstēja Kaļas sakropļoto rociņu.

Viņam pa spēkam bija viss.

Viņš bija apturējis Erīnijas.

Un tolaik, kad viņi iepazinās, Joršs mēdza jāt uz pūķa.

Tagad tas noteikti ir tikai kāds viltīgs paņēmiens.

Joršs aizvien gulēja pie Enstrīla kājām asiņu peļķē, kas pletās arvien lielāka un kuras malās sāka plaukt tūkstošiem sīku margrietiņu.

—    Ei, skatieties, —kāds ierunājās, — margrietiņas!

—    Margrietiņas! — atkārtoja kāds cits. — Arī toreiz, kad galu dabūja pūķis, te visur saplauka margrietiņas. Tas nozīmē, ka šitais ir pa īstam beigts.

Ritei sareiba galva — viņa pirmoreiz pieļāva domu, ka varbūt patiešām viss ir pagalam.

Viņa stāvēja apstulbusi un neticīga, un viņai šķita, ka viņa gāžas neesamības bezdibenī.

Tikai ar pārcilvēciskām pūlēm viņai izdevās noturēties stāvus.

Viņa gribēja tikai vienu: nokrist ceļos un raudāt, raudāt līdz nāvei. Taču to viņa nedarīs. Viņu priekšā ne.

Gluži kā sapnī viņa redzēja, kā Tiesneša kareivji sakrauj bēru sārtu un uzliek uz tā viņas mīļotā vīra ķermeni. Viņa redzēja lāpu, kas pielaida sārtam uguni. Redzēja liesmas, kas cēlās augšup.

Daligarieši gribēja būt droši, ka nekādas burvestības, nekādas viltības vairs nemūžam nespēs atdzīvināt pēdējo no elfu cilts.

Dūmi kāpa augstu vārajā rītausmas gaismā, tie kāpa līdz pašām debesīm, kas joprojām palika mēmas un slēgtas.

Un joprojām par spīti jebkādiem loģikas apsvērumiem Rite turpināja gaidīt, ka tūlīt kaut kas notiks un pārtrauks šo ļauno murgu, viņa joprojām gaidīja, ka tūlīt izdzirdēs Jorša balsi, ieraudzīs viņu pieceļamies starp liesmām.

Rite gaidīja, ka debesis atvērsies un aprīs zemi, taču arī tas nenotika.

Sārts lēni dega. Saule uzlēca un pamazām uzkāpa augstu virs zemes. Visu dienu Rite palika nekustīgi stāvam kājās, lai gan viņu mocīja slāpes un gaidāmā bērna smagums spieda lejup kā dzirnakmens.

Kāds žēlsirdīgi padzirdīja Erbrovu un ļāva viņai arī izkustināt kājas, pēc tam meiteni atkal satvēra bende. Sakņupis zemē, Jastrins klusi un nebeidzami raudāja.

Sadedzinājusi visu, ko vien iespējams sadedzināt, uguns izdzisa.

Viss bija cauri.

Nekas nebija noticis.

Rite juta, kā uzmācas nelabums, un baidījās pakrist.

Kāds no Tiesneša vīriem nolika Jorša zobenu uz pamatīga klintsbluķa un trieca pa to ar milzīgu karacirvi. Akmens bluķis pāršķēlās, cirvis sašķīda gabalos. Uz zobena nebija redzama pat vissīkākā skramba, un tā ledainais mirdzums iedzalkstījās spožāk. Līdzīgi notika ar seno kroni, kuru mēģināja sadragāt ar smagu veseri: arī kronis pat neieliecās, veseris sadrupa gabalos, un zilie efeju raksti turpināja maigi zaigot gluži kā pirmās zvaigznes vasaras vakarā. Neveiksmīgais zobena un kroņa iznīcinātājs vainīgi uzlūkoja Tiesnesi. Jorša zobens un Rites kronis palika guļam uz akmens.

Troksnis atmodināja Riti. Nelabums atkāpās. Viņu piepildīja niknums. Niknums viņu balstīja.

Viņa tos iznīcinās.

Viņas dusmas milža arvien lielākas.

Viņa tos iznīcinās visus kā vienu — viņus un arī viņu draugus orkus.

Viņa tos iznīdēs.

Viņa tos iznīdēs visus kā vienu, bet viņu lūgumus pēc žēlastības uzklausīs tikai tāpēc, lai varētu par tiem pasmieties.

—   Es jūs nolādu, — Rite lēni teica. Viņas balss skanēja ledaini salta. Tā krita klusumā. — Es, Rītausma, Ardvina pēctece, saku, ka jūs visi esat nolādēti. Jūsu miesa nokritīs no kauliem, jūsu domas satrups, šausmu izkaltētas. Jūsu kauli mētāties neapglabāti un suņu apgrauzti.

Rite ar skatienu ilgi meklēja Moronu, līdz atrada to slēpjamies ēnā pie klintīm, kas slēdza aizu austrumpusē.

—    Es nezinu, vai ir kāds dievs, kuram tu tici. Ja tāds pastāv, tad lūdzies, lai viņš tev palīdz aizbēgt un laupa dzīvību, iekams tevi rokā būšu dabūjusi es, — viņa tam ieteica.

Beidzot viņa pagriezās pret Tiesnesi un aizvien tikpat mierīgā balsī sacīja:

—    Es tevi nolādu. Tu mirsi, šaušalu sagrābts. Tavi pēcnācēji mirs sāpēs: tie lūgs žēlastību, bet to nesaņems, tāpat kā šodien to nesaņēma mana meita…

Erbrova klusi ievaidējās. Rite apklusa, novērsa skatienu no Tiesneša un uzlūkoja meitu. Vajadzēja nomierināties. Vajadzēja rūpēties par Erbrovu.

—   Esi nu prātīga, sieviete, — teica Tiesnesis. — Ar šādiem vārdiem tu nepamudināsi mani būt žēlsirdīgam un saudzēt tavu dzīvību.

—   Tu nevienu pašu brīdi neesi domājis saudzēt manu dzīvību, gļēvulīgais nelieti. Ja tevi nosauktu par neģēli, šis vārds tiktu apgānīts, nosaucot tevi par tārpu, vārds tiktu aptraipīts dubļiem, bet, nodēvējot tevi par nešķīstu cūku, šis apzīmējums sašmurgātos mēslos.

—    Es esmu visvarenākais ķēniņš, kāds jebkad valdījis uz zemes, mīlošs miera laikā un briesmīgs karā, diženumā salīdzināms vienīgi pats ar sevi, — aizkaitināts norēja Tiesnesis, bet jau nākamajā mirklī atguva savaldību. — Bet es atzīstu, ka man patiesi nav bijis nodoma atstāt tevi dzīvu. Ne tevi, ne tavu sīko skuķi. Tu pēc dabas neesi no pakļāvīgajām, turklāt, ja es tevi saudzētu, pēc dažām nedēļām mums uzrastos vēl viens radījums no cilts, ko tu esi iedibinājusi kopā ar elfu, vai ne? Cik man zināms, ciešanas iznīcina elfu spējas, tāpēc tava meita, redzējusi visu, ko viņai nācās redzēt, tagad visu savu burvju varu ir zaudējusi, tomēr es nevēlos riskēt. Pasaule lieliski var iztikt bez tāda jaukteņa — sevišķi, ja puse asiņu nākusi no tevis, bet otra puse no elfa.

—   Šāds salikums tomēr ir labāks par tavējo: daļa no žurkas, daļa no uts, bet pārējais no ērcēm, mēsluvabolēm un tārpiem.

Gluži kā sapnī Rite dzirdēja, ka Tiesnesis dod pavēli nogalināt gan viņu, gan Erbrovu. Taču viņa nejuta bailes. Aizverot acis, aiz aizdarītajiem plakstiņiem neveidojās nekādas nākotnes ainas, taču tik un tā no bailēm nebija ne vēsts. Ritei nebija ne jausmas, kas notiks tālāk, tomēr viņa bija pilnīgi pārliecināta, ka ne viņa pati, ne viņas meita nemirs šajā dienā. Rite sev vēlreiz atkārtoja, ka ir Ardvina pēctece un gaišredzīgais ķēniņš taču nebūtu licis iekalt akmenī savu pareģojumu, jatauri laikiem būtu saskatījis tikai līķus.

Kāds vecs, sirmbārdains bruņinieks ar smagu, no zelta plāksnītēm darinātu rotu uz krūtīm tuvojās Ritei. Viņš saņēma to aiz elkoņa, pagrieza pret sevi un piepeši pārcirta virves, kas saistīja kopā viņas rokas. Tad pielika sava zobena smaili pie kakla bendem, kurš tūdaļ palaida vaļā Erbrovu. Rite metās pie meitas un beidzot varēja to apskaut. Meitene drebēja kā apšu lapiņa, taču arī tagad spēja apspiest asaras.

Vecais bruņinieks nostājās starp Riti un pārējiem.

Atkal ieskanējās Tiesneša skarbā balss. Taču tagad savaldība un miers to bija pametuši. N

—    Follij, Daligaras grāf, manuprāt, jūs mazliet par vēlu esat atcerējies, ka esat nodevējs! — viņš iesaucās vienlaikus saniknots un izbiedēts.

—   Vēlu gan, to es nevaru noliegt, — apstiprināja sirmgalvis. — Pārāk vēlu. Noziedzīgi vēlu. Apkaunojoši vēlu. Mana dvēsele jau ir pazudināta tāpat kā mans gods, tāpēc dzīvības zaudēšana man nāks kā atpestījums — es zaudēšu dzīvi, kuru jūs esat pārvērtuši dubļu un nevainīgu asiņu upē. Katra jauna diena, pārtapdama tagadnē, nenes cerības un apsolījumus, tā tikai tuvina nāvi. Ieslīdzis stingā vienaldzībā un gļēvumā, es ļāvos muļķīgām ilūzijām, ka palīdzu novērst vēl lielāku ļaunumu, ka līdz ar citiem veidoju labāku pasauli, kur beigu beigās parādīsies arī kāds nieks taisnīguma, un tā es neiejaukdamies noraudzījos, kā jūs pastrādājat noziegumu pēc nozieguma. Es redzēju, kā jūs pastrādājat ļaundarības, un biju jūsu līdzzinātājs. Sekodams jums, arī es iegrimu dubļos un asinīs, un, jo dziļāk es grimu, jo grūtāk bija apstāties. Lai nevajadzētu sev pašam atzīties, ka esmu noziedznieka sabiedrotais, es iedvesu sev pārliecību, ka jāturpina jums ticēt, un tā meli sekoja meliem, ārprātīgas izrīcības citām tikpat ārprātīgām. Es redzēju, kā jūs nelietīgi noslepkavojat pēdējo no elfiem, taču nedarīju neko, lai jūs apturētu, jo, noliedzot elfu cilts ļaunumu, man vajadzētu atzīt pašam savējo — man vajadzētu atzīt, ka esmu bijis ļaundaris, palīdzēdams jums elfus iznīdēt. Taču tagad es vairs mierīgi nenoraudzīšos, kā jūs nogalējat grūtu sievieti un bērnu, kas vēl nav sasniedzis trīs, gadu vecumu.

—    Droši vien uz šādām neldzībām tevi pamudināja raganas izrunātais Ardvina vārds, vai ne?

Sirmgalvis mirkli apdomājās un tikai tad atbildēja:

—   Jā, tas bija Ardvina vārds.

—   Vai tiešām jūs ticat, ka viņa varētu būt tā pēctece?

—    Nekas cits man nav šķitis ticamāk, bet arī ja tā nebūtu patiesība, pietiek dzirdēt pieminam godavīra vārdu, lai atcerētos, ka gods pastāv, — ar to pietiek, lai atcerētos, ka varonība un vīrišķība nav tikai pasaciņas, ko stāstīt, vakaros midzinot bērnus. Izrunāts godavīra vārds atgā,dina, ka krietnums nav tikai naivas iedomas un iemesls izsmieklam. Es izglābšu šo sievieti un viņas meitu vai arī miršu, mēģinādams viņas .glābt.

Gaisu pāršķēla bulta: tas pats bruņinieks ar daudzkrāsaino spalvu cekulu, kas bija nogalinājis Joršu, atkal bija izšāvis. Bulta ietriecās grāfam kaklā. Viņš saļima Ritei pie kājām, un viņa paguva satvert ievainotā vīra zobenu. Atšķirībā no Jorša ieroča šis bija ļoti smags. Rite bija stāvējusi kājās visu dienu, un tagad viņai vēl vajadzēja noturēt gan Erbrovu, gan smago zobenu.

Tiesnesis iecirta papēžus zirgam sānos, lai mestos virsū Ritei. Viņa pacēla ieroci un saprata, ka nepietiks spēka, lai atvairītu Tiesneša zobena cirtienu.

Dīvaini, taču arī tagad baiļu nebija.

Piepeši debesis mainīja krāsu, tajās uzņirbēja kaut kas zili balts. Pirmajā mirklī Rite pat nesaprata, ka Tiesnesim uzbrucis jūras ērglis. Beidzot bija atlidojis Angkēls.

Ērglēns acīmredzot bija pietiekami labi apguvis lidošanas mākslu un beidzot meties pa pēdām Erbrovai, savam acu gaišumam, savai lielajai mīlestībai. Rite redzēja, kā Tiesneša seja noplūst asinīm, un no visas sirds cerēja, ka Angkēls izknābs viņam acis, taču ērglēns nebija diezko pieredzējis lidotājs, un Tiesnesim ar divu savu vīru palīdzību izdevās no putna atkauties.

Tālumā atskanēja baismīgas, zvēriskas klaigas un izbrēcieni.

Pakalnu aprises satumsa.

Jorša pareģotie orku karapūļi bija klāt.

Nešķita, ka orki joprojām turētos pie pārliecības, ka Tiesnesis ir viņu sabiedrotais. Milzīga bruņota orda traucās šurpu pie salīdzinoši nelielā bruņinieku pulka.

Tiesnesis deva pavēli bēgt, nevilcinoties ne mirkli. Viņš piecirta piešus savam brīnišķīgajam dūmu pelēkajam zirgam pie sāniem, lai brāztos projām — tālāk no orkiem, tālāk no ērgļa, kurš pat nedomāja viņu vajāt, bet notupās uz pleca Ritei, kas rokās aizvien vēl turēja Erbrovu. Zibens ātrumā visi Daligaras kareivji salēca zirgos un aulekšiem laidās prom.

—    Uz ziemeļiem, — uzsauca Tiesnesis.

—   Uz ziemeļiem? — kāds pārvaicāja. — Vai tad mēs nejāsim uz Daligaru?

—   Pārāk riskanti. Jābēg uz ziemeļiem. Dosimies kalnos uz Aljilu. Tā ir nepieejama. Pilsēta, kas līdzīga vanagam. Mana meita Austra jau ir tur, drošībā. Gan jau Daligara pati tiks galā. Vēlāk, kad atkal būs iespējamas diplomātiskas sarunas ar orkiem, mēģināsim pilsētu atgūt. Atbrīvodams Varilu, Nolādētais elfs ir uzrīdījis orkus mums… Lai viens no jums, visjaunākais, jāj uz Daligaru un brīdina galmu un atlikušo karaspēku. Lai visi ievērojamākie pilsoņi nekavējoties pamet pilsētu un steidzas uz Aljilu.

Tiesneša balss izdzisa tālumā.

Rite izlaida no rokām pārāk smago Daligaras grāfa zobenu. Viņa noliecās pār ievainoto sirmgalvi. Jastrins steidzās apskaut Erbrovu. Angkēls priecīgi sita spārnus.

—   Ak tu, muļķa vista, — nočukstēja Rite, iedzīdama dziļāk dusmu un sāpju asaras, kas atkal riesās acīs. — Vai tad tu nevarēji atlidot agrāk?

Tas bija muļķīgs pārmetums. Angkēls nebūtu spējis izglābt Joršu. Taču tas bija izglābis viņu. Rite norija asaras un noglāstīja jaunā ērgļa galvu. Angkēla ierašanās bija nomierinājusi Erbrovu, kas no visa spēka apskāva savu draugu, bet tad, raudzīdamās uz Riti, rādīja neizprotamas zīmes: vispirms pieskārās Angkēla spārniem, bet tad pamāja uz apkārtējiem pakalniem. Šo žestu viņa atkartoja vairākas reizes.

Grāfs vēl bija dzīvs. Par spīti dziļajai brūcei un zaudētajām asinīm, viņš vēl spēja runāt. \

—    Kundze, es jums lūdzu piedošanu… Lūdzu, piedodiet man… Lūdzu… Ja varat… Jūs… Ardvina pēctece… Izglābiet Daligaru… izglābiet manu pilsētu. Šie noziedznieki, šie neprātīgie ir to pametuši… Daligara, tāpat kā es, ir aptraipījusies ar gļēvulību, taču tā nav pelnījusi nāvi… Ņemiet, aplieciet manu kaklarotu… Tas ir grāfistes varas simbols… Ar zelta rotu ļaudīm būs vieglāk jūs pazīt…

Vecais vīrs pameta šo pasauli. Rite aizspieda viņam acis. Jau atkal uzmācās kārdinājums sākt raudāt, raudāt līdz pilnīgam spēku izsīkumam, raudāt līdz nāvei, bet arī šoreiz viņa kārdinājumu padzina. Viņa neraudās.

Tagad viņas pienākums bija glābt savus bērnus.

Gan jau kādreiz būs laiks arī asarām. Varbūt vēlāk. Kad karš būs beidzies.

Līdz tam laikam viņas acis paliks sausas un viņas dvēsele būs cieta kā akmens.

Tagad vajadzēja atgriezties Erbrovā, savā ciemā. Vajadzēja atgriezties savās mājās piekrastē, kur viļņu šalkoņa saplūdīs ar atmiņām par Joršu. Bet arī tur nedrīkstēs raudāt. Varbūt vēlāk. Kad karš būs beidzies.

Vajadzēja atgūt spēkus, laist pasaulē bērnu un tad gatavoties savam karam.

Viņa cīnīsies. Viņa atkaros pasauli, lai viņas bērniem būtu vieta, kur dzīvot. Un viņa mainīs šīs pasaules likumus, lai viņas bērni tajā netiktu vajāti. Viņa nebūs žēlsirdīga. Joršs žēlsirdību nepieredzēja.

Žēlsirdība bija gājusi bojā reizē ar elfu cilti.

—    Rite, — iečinkstējās Jastrins, — iesim mājās?

Rite pacēla skatienu. Orku karaspēks bija nogriezies uz rietumu pusi, un viens no milzu ordas flangiem jau bija nonācis pārāk tuvu ieejai Astridas aizā.

Viņas pārgurusī sirds šausmās sagrīļojās.

Uz šo pusi bēgt vairs nevarēja, tur ceļš bija pārāk atklāts — tā būtu pašnāvība. Vienīgais veids, kā nemanāmi un bez vajātājiem iekļūt aizā, bija rāpties taisni augšā pa stāvumu, tumsā slapstoties starp klintīm, un tad nogriezties sāņus pa pašu kori, taču nebija ko domāt, ka viņa ar savu lielo vēderu varētu atgriezties mājās pa šo ceļu. Vēl jo nepieejamāks nogāzes stāvums bija mazajai Erbrovai, nemaz nerunājot par Jastrinu un viņa slimajām kājām. Turklāt kā gan iespējams palikt nepamanītiem, ja pāris sprīžu virs galvas nemitīgus lokus met ērglis.

Viņa nevarēja atgriezties mājās.

Šie vārdi viņas prātā uzsāka mokošu riņķojumu: mājās atgriezties nevar.

Rite paraudzījās visapkārt. Vienīgā iespēja bija bēgt uz austrumiem: uz Daligaru. Cita ceļa nebija — tikai uz Daligaru, uz nīstamo pilsētu. Uz pilsētu, kur bija pakārti Rites vecāki, kur par mata tiesu no nāves bija paglābusies viņa pati. Ja visu līdzenumu savā varā sagrābs orki, viņu, Erbrovu un Jastrinu pasargāt varētu vienīgi Daligaras mūri.

Galu galā Tiesnesis pilsētu bija pametis un nevarēs pavēlēt, lai viņu un viņas bērnus nogalina.

Varbūt viņu tomēr pazīs un nogalēs, bet vismaz bērni paliks dzīvi.

— Mēs tagad nevaram atgriezties mājās, — Rite klusi atbildēja Jastrinam. — Starp mums un mājām ir orki. Gan jau agrāk vai vēlāk mēs atgriezīsimies. Bet tagad es tevi un Erbrovu uzsēdināšu zirgā. Tu pieskati Erbrovu, es pieskatīšu tevi, un gan jau mēs tiksim galā.

Rite pat neuzlūkoja bēru sārta atliekas. Raudāt viņa nedrīkstēja, un kārdinājums būtu pārāk spēcīgs. Gluži kā zobens iedūrās doma, ka viņa vairs nekad nedzirdēs Jorša balsi, vairs nekad neaizmigs, jūtot viņa elpu, vairs nekad nesastaps viņa acis.

Šie divi vārdi — vairs nel<ad — skanēja prātā gluži kā bēru zvana dimdieni, un viņa tos padzina. Vēlāk, kaut kad vēlāk atradīsies laiks arī izmisumam un šiem diviem vārdiem.

Viņa aplika ap kaklu Daligaras grāfa zelta rotu. Viņa gribēja arī pieliekties, noglāstīt zāli, kur dzīvība bija pametusi viņas vīru, un izraut velēnas kumšķi ar sīkajām margrietiņām, kuru ziedlapas asinis bija nokrāsojušas tumši sārtas, — to varētu paslēpt tērpa dziļajā, slepenajā kabatā, kur glabājās arī linga, ko viņai bērnībā bija pagatavojis tēvs un kas viņai ne reizi vien bija izglābusi dzīvību. Tomēr Rite neuzdrošinājās. Sārtās ziedlapas atkal tuvinātu asaras. Bet viņa nedrīkstēja raudāt.

Nedrīkstēja. Ja viņa ļausies izmisumam, tas viņu pārskalos un noslīcinās, un viņas bērni ies bojā.

Rītausma paņēma Jorša zobenu. Sajūtot saujā tā rokturi, viņa atguva drosmi. Šo ieroci viņa rokās bija turējusi bieži: galu galā tā asmeņa iegropēs viņa mēdza cept kulteni no kaiju olām —, garas, smalkas, zeltainas un gardas kulteņa strēmeles. Zobenu viņa bija izmantojusi ari, lai skaldītu malku pavardam un sašķeltu akmeņus, būvējot māju. Zobens nenomelnēja, nesaskrambājās — tā zaigums tikai pieņēmās spēkā.

Droši vien tas lepojās, ka var cīnīties ar mūžsenajiem ienaidniekiem — aukstumu un izsalkumu, jo šī cīņa nebija vieglāka vai mazsvarīgāka par stāšanos pretī bruņotiem naidniekiem.

Rite pūlējās saprast, kā aplikt sev zobena siksnu, lai tā nespiestu lielo vēderu. Vispirms viņa mēģināja to sasprādzēt pavēderē, taču tā nošļuka zemē. Tad viņa mēģināja to saņemt kopā zem krūtīm, taču nu bija grūti elpot. Visbeidzot Rite atklāja, ka vislabāk ir aizdarīt sprādzi uz labā pleca, laižot siksnu slīpi pāri krūtīm un ļaujot makstij karāties pie kreisajiem sāniem, — nu itin nekas nespieda apaļo vēderu un netraucēja elpot.

Kroni viņa uzlika galvā: ne tikai tāpēc, ka slepenā kabata bija pārāk maza, bet ari tāpēc, ka kailā, atbaidoši noskūtā galva, ko vairs nesargāja biezās, melnās matu cirtas, neierasti sala.

Turpat netālu viņus gaidīja Enstrīls, nelikdamies ne zinis par orku brēcieniem, tāpat kā iepriekš gluži vienaldzīgi bija nolūkojies daligariešu kavalērijas auļos. Rite piegāja pie zirga, uzcēla tam mugurā Erbrovu, pēc tam Jastrinu, un visbeidzot ar neaprakstāmām pūlēm, kas izvilināja pār lūpām klusu vaidu, uzsēdās arī pati. Angkēls notupās pašā priekšā zirgam uz skausta un piespiedās pie Erbrovas.

— Iesim nu, labiņais, iesim uz austrumiem. Saņemies, — Rite mudināja zirgu. — Ja mēs tiksim uz priekšu pietiekami ātri, ja turēsimies kastaņkoku aizsegā, orki mūs nepamanīs. Viņi paši ir bez zirgiem. Mums izdosies. Rīt mēs vēl būsim dzīvi un parīt arī.

Zirgs īsu brīdi vēl stāvēja nekustīgi, cieši raudzīdamies sārta pelnos, tad lēnām sakustējās.

Rite ar skatienu pārmeklēja ēnas, taču vairs nespēja atrast Moronu. Viņš nevarēja būt aizbēdzis uz ziemeļiem kopā ar Tiesnesi — viņš taču bija kājnieks. Droši vien Morons tepat vien bija un slēpās kāda klintsbluķa pietiekami melnajā ēnā. Skaidri un skaļi izrunādama katru vārdu, lai Morons tos labi sadzirdētu, Rite viņam novēlēja labi drīz nonākt orku rokās. Un atgādināja, ka tikšanās ar orkiem noteikti būtu patīkamāka nekā vēlāka sastapšanās ar viņu, Riti.

Tad viņa devās uz Daligaru.

Trīsdesmitā nodaļa

Morons palika slēpjamies ēnā, nelielā grotā starp klintīm tieši virs aizas. Ragana bija uzsēdusies zirgā, nolādējusi Moronu nejaukiem vārdiem un aizvākusies projām kopā ar abiem sīkajām — savu meitu un to lempi Jastrinu. Lieliska sabiedrība: elfa jauktene un līkkājains kroplis.

Vīrietis ar nelielu vilšanos aplūkoja dižkareivja zīmotņu plāksnīti, kas karājās viņam uz krūtīm, iestiprināta misiņa ķēdē, kas pareizā apgaismojumā varētu izskatīties kaldināta no tīra zelta. Diemžēl tikai pareizā apgaismojumā.

Bruņinieki bija aizjājuši. Viņš nevienu pašu brīdi nebija ticējis, ka pēc viņa klātbūtnes kāds īpaši ilgotos, galu galā viņš visu mūžu bija pieradis tikt pamests, tomēr…

Viņu bija atstājuši kājāmgājējos pavisam vienu — lai gan no vienas puses viņu apdraudēja ragana, bet no otras orki. Tas nebija laipni. Un vēl tas ērglis! Par laimi, putns bija pārāk aizņemts, mīlinoties ar mazo meiteni, un neiedomājās izknābt Moronam acis.

Varbūt elfam bija taisnība: Morons nebija pratis, kā nākas, pakaulēties. Nevajadzēja izlūgties dižkareivja vietu, vajadzēja pieprasīt, lai viņam piešķir tiesības dienēt kavalērijā. Tad vismaz attālumu starp viņu un orkiem tagad pūlētos samazināt zirga pakavi, nevis paša kājas, kas, ietērptas neierastajos un smagajos karavīra apavos, pinās un ķērās ik uz soļa. Atšķirībā no raganas viņam nebija grūtnieces vēdera, viņam arī nevajadzēja stiept sev līdzi sīku skuķi un neveiklu kropli. Arī ērglis viņam virs galvas neriņķoja.

Viņš nu gan varēja aizbēgt uz jūras pusi.

Visu laiku turēdamies ēnā, Morons uzrāpās līdz augstākajām klintīm un tur paslēpās. Viņš virzījās uz priekšu, līzdams uz vēdera, ik pa laikam pamezdams skatienu lejup uz biedējošajiem karapūļiem kalna pakājē. Labu bridi viņš vēroja baismīgās kara maskas. Ari kalna korē bija saklausāmas mežonīgās klaigas.

Viņš no visas sirds cerēja, ka orki notvers raganu un sakapās to sīkos gabaliņos.

Labi, ka vismaz elfs bija pagalam.

Vismaz tas Moronam bija izdevies.

Sīkais skuķis gan vēl bija dzīvs. Ne jau uz ilgu laiku, ja šo savos nagos dabūs orki. Un arī tad, ja viņu notvers Tiesnesis, knīpa diez cik ilgi nedzīvos.

Sliktāk būs, ja viņas māte tiks līdz Daligarai, kur šī vienā mierā varētu sev paģērēt ķēniņienes vietu. Viņa taču bija rados ar to Ar… Ard… kā nu viņu tur sauca… nu, ar to tipu, kura vārdu pieminot, visi izslējās staltāk un sastinga miera stājā. Viņai galvā bija kronis, grāfa kaklarota pār krūtīm, bet Daligarā vairs nebija palicis neviena, kas varētu komandēt. Viņa varētu kļūt par ķēniņieni, ne jau par dižkareivi kā Morons. Jā, viņa būtu uz to spējīga. Ir tādi cilvēki, kam visur un vienmēr veicas. Viņš pats gan līdz Daligarai netiktu. Un, pat ja tiktu, Daligarā viņš varētu sastapt Riti, kas tostarp kļuvusi par ķēniņieni, kā jau bija teicis tas bārdainais tips, kas viņai bija atdevis savu kaklarotu — zelta kaklarotu ar zelta, nevis misiņa ķēdi kā viņam Moronam. Ja viņš ieradīsies Daligarā, kur par ķēniņieni kļuvusi Rite, savu dižkareivja algu un ēdamā tiesu viņš tur nedabūs — drīzāk viņam piešķirs kārtīgu virvi, kurā viņu pakārt pilsētas galvenajā laukumā.

Taču elfs bija izlaidis garu. Vismaz tas bija labi.

Joprojām līzdams uz vēdera, Morons beidzot iekļuva aizā. Tur viņš atbrīvojās no gluži liekajiem dižkareivja pakāpi apliecinošajiem krāmiem. Par šo ietērpu viņš bija sapņojis visu mūžu, taču tagad tas varēja nest viņam nāvi. Un tā nebūtu nekāda patīkamā nāve — vienalga, vai viņu nožmiegtu orki, Rite vai bijušie kaimiņi no Erbrovas ciema. Tikai stulbs elfs var iedomāties nosaukt tik atbaidošā vārdā ciemu, kur dzīvo cilvēki.

Reiz pirms vairākiem gadiem, kad Morons bij pūlējies Kreskam izskaidrot, kāds draņķis patiesībā ir Joršs, Kresks bija ieskatījies viņam acīs un nošņācis, ka pats savām rokām Moronu nogalēšot, ja pieķeršot viņu darām ko ļaunu elfam vai kādam no tā ģimenes.

Tīrais posts, ka viņam tagad jāatgriežas Erbrova.

Tā viņš to nebija iecerējis. Viņš nebija plānojis atgriezties piekrastē. Viņš bija paredzējis, ka elfs, Rite un sīkais skuķis nosprāgs, bet viņš pats visu mūžu dzīvos Daligarā, dzerdams alu un baudīdams citus dižkareivja dzīves priekus. \

Kāpēc viņam nekad neveicās?

Kaut arī — visu labi apdomājot — tagad rādījās, ka pat tad, ja būtu iespējama dižkareivja dzīve Daligarā, strebjot alu un baudot priekus, tā nebūtu… kā lai saka…

Morons prātā meklēja piemērotākos vārdus.

Zināmā mērā…

Viņš ilgojās pēc elfa.

Viņam elfa pietrūka. Ir grūti kādu visu mūžu ienīst, un tad piepeši… nekā, vairs pilnīgi nekā.

Tas bija zaudējums. It kā viņš pēkšņi būtu padarīts klibs.

Bērnībā, saņēmis no tēva tik daudz sitienu un spērienu, ka vairs nespēja paiet, viņš mēdza, čokurā sarāvies, gulēt spraugā starp krāsns mūrīti un dēļu grēdu, un, ja bija vasara, viņš tur tvarstīja mušas, kurām izrāva spārnus. Tāpat vien, lai nosistu laiku.

Zināmā mērā viņš pats tagad jutās kā muša, kam izrauti spārni.

Tā jau nevar. Tas nemaz nav tik viegli.

Arī ja viss būtu izgājis labi, ja viņš tagad sēdētu ar alus stopu rokā un veselu pulku kareivju visapkārt, viņam kaut kā trūktu… Taču viss bija nogājis greizi… un viņam vairs nebija atlicis itin nekas.

Soli pa solim viņš pieveica daudzās jūdzes. Saule uzlēca, norietēja un uzlēca vēlreiz. Lietusgāze viņu izmērcēja caurcaurēm slapju, brīze izžāvēja, un beidzot Morons nonāca pie ūdenskrituma.

Viņš mierīgi būtu varējis apmesties uz dzīvi kaut kur Dogonas krastos, iekārtoties mazliet augstāk vienā no aizas sienām, nostāk no ceļa. Tur viņš būtu varējis izvairīties gan no Kreska, gan no orkiem. Varētu ēst kastaņus, paceplīšus, sarkankrūtīšus, gliemežus vai reizēm pilnīgi neko, bet arī pie pēdējā viņš jau bija pieradis. Noslēpušos kastaņu audzēs, viņu neviens nemūžam neatrastu.

Nelaime tā, ka… savā ziņā… zināmā mērā… viņš to nemaz negribēja.

Viņš varēja pārtikt no kastaņiem un plika nekā, taču to nevēlējās… turklāt… agrāk vai vēlāk Rite vai Kresks, vai varbūt abi divi kopā viņu tik un tā notvertu. Un tad nebūtu nekādu prieku.

Taču ne jau tikai baiļu dēļ… viņam patiešām negribējās. Viņš bija muša bez spārniem.

Takas viņš pazina labi, un viņu sargāja tumsa, bet tik un tā, kāpjot lejā gar ūdenskritumu, vajadzēja uzmanīties.

Kresks jeb Kerens Askiols, Erbrovas komandants, zinādams, ka zemi ir apsēduši orki, bija visus apbmņojis ar alās atrastajiem ieročiem un noorganizējis sardzes posteņus, un ierīkojis signālugunskurus.

Moronam izdevās izvairīties no visiem šķēršļiem. Viņš veikli līda uz vēdera. Manīgi slēpās. Katram jau kaut kas padodas īpaši labi. Nav neviena, kam nebūtu nekādu īpašu māku.

Morons rāpās lejup, krita, slīdēja, līda un to visu darīja pilnīgā klusumā: neviens viņu neredzēja, tumsa viņu slēpa. Labu brīdi pirms rītausmas viņš bija sasniedzis Erbrovas liedagu.

Jūras ūdens bija ledains un stindzināja miesu.

Morons palēnām brida arvien dziļāk un, uzmanīgi sperdams soļus, jo peldēt viņš taču nemācēja, sasniedza Muļķa Orka jeb Pēdējā Orka rifu. Tur viņš palika un gaidīja rītausmu. Reizē ar pirmo rīta gaismu nāks arī paisuma ūdeņi.

Kad Bāreņu namā"bija nomiris Morona mazākais brālis, Kresks viņam teica, ka viņš esot līdzīgs orkam, jo esot atņēmis putru pat savam jaunākajam brālītim un ļāvis tam nomirt badā. Bet kas gan Moronam bija daļas par mazāko brāli? Sīkaļa daudz ilgāk bija palicis mājās pie mammas vēl pēc tam, kad viņu, Moronu, jau bija aizveduši projām uz Bāreņu namu. Dažiem jau vienmēr un visur veicas.

Reizē ar rītausmu nāca paisums. Morons nodrebinājās. Te un tagad viņa dzīvei pienāca gals. Tā vismaz beidzās tad, kad to bija izlēmis viņš pats: vismaz šo izvēli viņam neviens nevarēja liegt.

Nepatīkami vienīgi bija mirt aukstumā. Viņš vienmēr bija ienīdis aukstumu. Arī vasarās viņš allaž nēsāja sevī nojausmu par aukstumu — it kā viņa krūtīs melnētu auksts un tumšs izdzisis pavards.

Morons paraustīja plecus: galvenais, ka viss tūlīt beigsies, un tur, kur garu izlaidīs viņš, nekādas margrietiņas neziedēs.

Taču viņš kļūdījās.

Pēc tam, kad ūdens bija uzkāpis un applūdinājis viņa elpu, pēc tam, kad jūra viņa miesu bija aizskalojusi projām, kad paisums atkāpās un rifa virsotne atkal iznira no viļņiem, uz tās ziedēja dažas margrietiņas. Nedaudzas, sīkas, greizas un kroplīgas, tomēr baltas — tās bija kā mēms, veltīgs un pārāk vēlu izteikts lūgums pēc neiespējama maiguma.

Neviens tās nepamanīja.

Nākamais paisums tās aizskaloja uz visiem laikiem.

Treša gramata pĒdĒjais ORKS

—    Ei, Kaptein, — reiz viņam teica Lizentrails,

—     vai tu zināji, ka ķēniņu bērniem liek gulēt vieniem pašiem tumšā istabā un neviens viņiem nepastāsta kādu pasaku vai nepadzied dziesmiņu? Tāpēc šiem izveidojas riebīgs raksturs un pēcāk, izauguši lieli, viņi mierīgi atdod cilvēkus bendes rokās.

Pirmā nodaļa

Ritei veicās. Nonākuši vietā, kur bija liesmojis Jorša bēru sārts, orki nolēma apstāties un ierīkot nometni. Viņa dzirdēja briesmoņu bļaustīšanos, taču saprata, ka tie viņai neseko. Viņa jāja visu nakti un visu nākamo dienu. Apstājās padzerties pie strautiem. Pārmeklēja ķiršu lapotnes, čiepa burkānus un kaltētus ābolus pamestajās lauku sētās un nekavējās ne mirkli, apstādamās vien tik ilgi, lai Enstrīlu nenogalētu spēku izsīkums. Sēdēdama zirga mugurā, viņa, noguruma pārmākta, palaikam iesnaudās īsā, murgu pilnā miegā, no kura drīz vien uzrāvās ar sāpjpilnu kunkstu. Viņai priekšā sēdēja Erbrova, klusa un itin kā aizpeldējusi kādā sapnī, un Jastrins, kurš bez apstājas bija raudājis pusi pirmās nakts un būtu turpinājis raudāt vēl ilgi, ja Rite nikni nebūtu pieprasījusi, lai viņš apklust.

Pārstājis činkstēt, Jastrins laida vaļā nebeidzamus runas plūdus. Klausoties viņa neizsīkstdšajā vāvuļošanā, Rite ar nožēlu un ilgošanos atcerējās agrākos činkstus. Jastrinam bija zināms Ardvina pareģojums: tas bija daļa no viņa fragmentārajām, taču visai plašajām vēstures zināšanām. Tikko izslaucījis no acīm asaras, viņš ņēmās par to spriedelēt un izprašņāt Riti: vai taisnība, ka viņa tāpat kā dižais sencis spējot saredzēt nākotni?

Nakts otrā puse tika veltīta bezgalīgai viņas gaišredzības apjūsmošanai.

— …tā nu gan ir liela laime — zināt nākotni. Tev nekad negadās tā, ka tu nezini, ko teikt vai ko darīt, bet mums, parastajiem cilvēkiem, gan tā notiek vai uz katra soļa… Tu jau vienmēr iepriekš zini, kā viss beigsies! Viss jau ir tavā prātā. Tev pietiek aizvērt acis, un viss uzreiz ir skaidrs. Tas ir tik viegli… viss zināms un saprotams…

Jastrins bija neatlaidīgs. Atradis kādu īpaši labu tematu, viņš no tā neatkāpās un varēja runāt bez apstājas no pirmo pievakares zvaigžņu iemirdzēšanās brīža līdz pirmajai rīta blāzmai un tad atkal bez apstājas no rīta blāzmas līdz pievakares zvaigznēm, vārdus pievaldot vien uz brītiņiem, kas bija vajadzīgi ieelpai.

Rite pūlējās domāt, taču Jastrina balss uzbāzīgi un neapturami griezās ausīs.

Viņa to ienīda un nolādēja: ne jau ar svelošo naidu un sīvajiem lāstiem, ko vērš pret ienaidniekiem, bet gan ar rāmajiem un maigajiem, ko nenovēršami velta uzmācīgajiem.

Tikai neglābjams muļķis par viņas vīzijām varēja domāt kā par svētību. Patiesībā tās bija saraustītas, haotiskas, neparedzamas, gandrīz vienmēr neizprotamas un pretrunīgas, reizēm pat absurdas. Redzējumi viņu bija sargājuši un palīdzējuši viņai bērnībā, tad, kad viņa kopā ar Joršu bēga no grāfistes, bet citādi viņa to jēgu un nozīmi allaž spēja apjēgt vienīgi tad, kad jau bija par vēlu. Pēdējā laikā vīzijas viņai šķita arvien bezjēdzīgākas, kaitinošas un traucējošas kā sīcējas mušas vasaras pēcpusdienā. Kad Joršs pameta mājas, lai dotos projām nāvē, vienīgā aina, kas nodarbināja viņas prātu, liegdama vietu citām domām, bija skrienošu vilku bars.

Pēc Jorša baismās nāves vīzijas bija izsīkušas, nu tās bija pavisam retas, turklāt zaudējušas atpazīstamas aprises. Joršs bieži bija teicis, ka elfu maģija sāpēs noslīkstot. Droši vien kaut kas līdzīgs bija noticis arī ar Riti: kopš viņas vīrs bija nozudis nāves valstībā, prātā bija palikušas vien neskaidras ēnas un krāsaini plankumi, kas jaucās un pārklājās cits citam tumšā, blāvā miglā.

Kaut arī laiks bija silts, Ritei sala noskūtā galva. Droši vien vajadzīgs ilgāks laiks, lai aprastu ar dzīvi bez matiem. Viņa joprojām turēja galvā savu grezno, izsmalcināto kroni, kurā līčloču rakstos savijās efeju zari un zelta vizmojums mijās ar gaišzilu emalju. Kronis mirdzēja tik spoži, ka šķita, tas izstaro gaismu. Daligaras grāfa zelta kaklarota, ko viņa bija aplikusi pār krūtīm uz noskrandušā, netīrā tērpa, mirdzēja daudz mierīgāk un neuzkrītošāk.

Uz katra soļa viņi sastapa bēgļus no visas grāfistes. Orki tuvojās. Vairs nebija, kur bēgt, — runāja, ka esot nogriezts arī ceļš uz Ziemeļu kalniem.

Tiesnesis un Daligaras armija jau bija drošībā.

Arī galms, laikus saņēmis brīdinājumus, sasaiņojis vērtīgāko mantību un paķēris ieročus, bija aizsteidzies uz Aljilu, nepakļaujamo ziemeļu Vanagu, kas slēpās kalnos.

Ritei lēmums doties uz Daligaru joprojām šķita visneprātīgākais un vienīgais iespējamais. Jastrina nebeidzamās vāvuļošanas un pašas nogunima apdullināta, viņa to vēl un vēlreiz pārcilāja prātā.

Nogurums bija tikpat briesmīgs kā izsalkums, taču ne viens, ne otrs nespēja līdzināties izmisumam. Diena stiepās lēna un smaga. Palaikam Rite ierunājās, mazliet lai mierinātu meitu, mazliet lai mierinātu sevi pašu, mazliet lai dzirdētu savu balsi.

Viņa vēl un vēlreiz atkārtoja vienu un to pašu frāzi:

— Es būšu divu dzīvu bērnu māte.

Brīžam Rite nokāpa no zirga un gāja kājām, lai Enstrīls varētu atpūsties. Jastrins un Erbrova miegā klanīja galvas, un arī viņa labprāt būtu darījusi tāpat. Cerību zaudējušajiem bēgļu pulkiem viņa šķita ceļvede. Viņai vismaz bija zirgs un zelta kronis. Un Rite manīja, ka ļaudis seko viņai, jo cita vadoņa vai ceļa rādītāja tiem nebija.

Ikreiz, kad Rite pievēra acis, viņa redzēja vien neskaidras ēnas.

Varbūt nākotne vēl nebija sacerēta. Varbūt tā vēl bija jāizlemj. Vai varbūt viņas gaišredzības spējas bija nomirušas reizē ar Joršu.

Viņai nebija bail. Varbūt arī bailes bija mirušas, noslīkušas izmisumā.

Beidzot nāca saskatāma nīstā Daligara. Viņi beidzot bija izgājuši no mežiem. Aiz Rites plūda bēgļu straume, un to balsis apliecināja, ka brīdinošie trauksmes ugunskuri ir liesmojuši visu iepriekšējo nakti. Rite bija redzējusi atmirdzam daudzus no tiem, un, tāpat kā tālīno ciemu iemītnieki, arī daligarieši bija brīdināti par orku tuvošanos. Par laimi, vismaz sargposteņi un trauksmes izziņošanas paņēmieni šai valstī darbojās, kā pienākas.

Ne jau visi bēgļi bija saņēmuši tikai brīdinājumu. Daži bija saklausījuši arī nejēdzīgas baumas un runāja par kādu nolādētu elfu, kurš esot izraisījis orku dusmas: elfs orkus esot nekaunīgi izsmējis, un šie viņam uzbrukuši, bet, uzbrukdami elfam, tie aizkavējušies un devuši cilvēkiem iespēju aizbēgt.

Ritei bija grūti apvaldīt lamas, kas pašas lauzās pār lūpām. Uzmācās arī kārdinājums tvert zobenu un nokārtot rēķinus ar šo ļautiņu nežēlīgo muļķību, apmazgājot to asinīs.

Viņa atcerējās, cik dižens un augstsirdīgs bija viņas mirušais vīrs, kurš bija izglābis dzīvību visam šim bēgļu pulkam, izmantodams to naidīgumu pret elfu cills pārstāvjiem. Atmiņas par Joršu atkal sāpīgi plosīja sirdi, bet viņa tās padzina, jo tagad viņai vajadzēja cīnīties par savu bērnu dzīvību, bet ar saplosītu sirdi tas nebija paveicams. \

Daligaru ieskāva izmisušu ļaužu loki, un, jo tuvāk nāca pilsētas mūri, jo labāk organizēti un pamatīgāk iekārtoti tie bija.

Izskatījās, ka bēgļi te ieradušies vairākos viļņos. Pēdējais vilnis vēl plūda šurp pa putekļainajiem ceļiem un pamazām ierīkojās uz palikšanu pilsētas pakājē. Gluži kā sēnes pēc lietus te sadīga visdažādākās būdeles, izveidotas, arī sadzenot zemē mietus un pārstiepjot tiem pāri apmetņus. Neviena no tām neslējās cilvēka augumā, un acīmredzot tajās varēja ielīst tikai četrrāpus. It visur uz improvizētiem pavardiem gatavojās tāda vai citāda ēdmaņa. Pāri ugunsvietām bija nostieptas auklas, uz kurām žuva lielākas un mazākas bērnu drēbītes.

Senākais no bēgļu viļņiem bija apmeties pie pašiem mūriem, kur jau bija sabūvētas mazas mājeles un iekārtoti mazi dārziņi ar kārtīgām tomātu rindām, starp kurām kašņājās dažas kārnas vistas, kas bija tik vērtīgas, ka ikvienu no tām pieskatīja bars padrūma skata puiku, kas bruņojošies nūjām un akmeņiem. Rite palūdza mazliet ēdamā kādai sievietei, kura cepināja plāceņa gabalu mazā, netīrā un sabuktētā pannā, — viņa to lūdza kā žēlastības dāvanu, jo izsalkums bija neizturams, taču nebija nekā, ko varētu iemainīt pret pārtiku. Ritei mugurā bija saplēsta, netīra tunika, bet kājas basas. Šai postā kaut nelielu mierinājumu sniedza tas, ka nolaupīšanas naktī Erbrova bija nolikusies gulēt ar visām drēbēm, pat nenovilkusi uzsvārci ar izšūtajām kabatām. Meitene bija aizvesta projām basām kājām, bet vismaz pietiekami biezi apģērbta — tagad viņai nesala, turklāt uzsvārča kabatās bija palikušas arī viņas rotaļlietas. Tā bija īsta laime, jo tagad Erbrova, apstulbusi un klusa, ne mirkli neizlaida no rokām savu laiviņu un lelli.

Sieviete piecēlās no pavarda, greizi smaidīdama. Viņa bija pārskaitusies, jo šī svešiniece bija uzdrošinājusies palūgt viņai maizi, nepiedāvājot neko pretī, — šāds lūgums izskanēja kā apvainojums, kā ņirgāšanās par viņas nabadzību.

— Tev, skaistulīt, ap kaklu ir zelta rota. Nezinu, kam tu to esi nozagusi, taču, ja tu man atdotu kādu no spožajām plāksnītēm, mēs vēl varētu pakaulēties, — viņa nicīgi noteica.

Savā bezdibenlgajā izmisumā un neizmērojamajā nogunimā Rite bija aizmirsusi gan par kaklarotu, gan par kroni. Viņa atzina, ka, jājot zirga mugurā, ir visai grūti palikt nepamanītai, bet, nēsājot smagas zelta rotas, ir neiespējami pieprasīt, lai citi pasniegtu žēlastības dāvanas. Bet nu jau bija par vēlu. Vajadzēja sapurināties, saņemties un atsākt domāt skaidru galvu.

Kaklarota bija darināta no daudzām kopā saāķētām zelta plāksnītēm, ko nebūtu nemaz tik grūti atdalīt citu no citas. Kamēr Rite apcerēja, kā izjaukt un pārdot Daligaras grāfa rotu, Angkēls, kurš līdz šim brīdim bija snauduļojis Erbrovai klēpī, pamodās un, neskanīgi iekliegdamies, pacēlās spārnos — tas apmeta lēnu loku un nolaidās Ritei uz pleca. Rite atkal pacēla skatienu pret pirmāk uzrunāto sievieti, taču vecajā vietā to vairs neredzēja. Tikai izdzirdusi tās balsi, Rite ieraudzīja, ka sieviete nometusies ceļos Enstrīlam pie kājām.

—   Mana kundze, — sieviete teica. — Mana kundze, es lūdzu piedošanu. Es jums pazemīgi lūdzu piedošanu. Apžēlojieties. Nedusmojieties uz mani, esmu tikai nabaga sieva. Es jūs lāgā neapskatīju. Nepamanīju ne zobenu, ne kroni. Es neredzēju ērgli. Jūs esat viena no seno laiku ķēniņienēm, vai ne? Jūs ieradāties mūs glābt? Tiesnesis ir aizbēdzis. Esam palikuši vieni paši. Galms un armija — visi aizbēga. Mēs vienīgie esam palikuši te, bet orki jau ir pavisam tuvu. Kundze, tikai jūs varat mūs glābt… es jūs lūdzu… Kundze, sakiet, kas jūs esat? Jūs esat īsta vai tikai rēgs, kas nācis no aizlaikiem?

Rite apjuka.

—   Mani sauc Rit… — Viņa aprāvās: ne jau to vajadzēja sacīt. — Es esmu Rītausma, Ardvina mantiniece, — viņa visbeidzot noskandēja. Tad virsroku ņēma izsalkums, un viņa nočukstēja: — Plāceni…

Sieviete steigšus iespieda viņai rokās karsto plakanās maizes gabalu un pati atkāpās, bez mitas klanīdamās.

Jastrins čukstus steidzās izskaidrot notikušo:

—   Senajā Daligaras pilī stāv veco laiku ķēniņi. Nē, ne jau viņi paši: viņu statujas. Joršs man to stāstīja, jā, stāstīja, kad bija dzīvs. Un zini, veclaiku ķēniņiem zem kroņa parasti bija gludi noskūta galva. Tie bija tādi laiki… paga, kā Joršs teica? Nepiejaucēti laiki… Es domāju, ka tas nozīmē, ka tolaik visi bija gatavie mežoņi, rupji lauki un lopu gani, bet vispār viņi bija krietni ļaudis, un, kad vajadzēja cīnīties, viņu ķēniņi, kas arī bija krietni ļaudis, lika galvā kroni un cīnījās. Tolaik amatnieki vēl nebija diez cik veikli un arī bruņucepures viņiem nepadevās īpaši gludas. Sejsegu viras bija tik raupjas, ka tajās vienmēr ieķērās mati, tāpēc tie, kas gāja karot, matus nodzina pavisam. Kaila galva bija cīnītāja pazīme. Un tu ar kroni noskūtā galvā droši vien izskaties līdzīga seno ķēniņu statujām. Un tev ir arī Angkēls. Ķēniņus no citiem karotājiem atšķīra tieši ērglis. Katram ķēniņam bija savs ērglis, un droši vien tie atveidoti arī statujās. Angkēls tev piešķir ķēnišķīgu izskatu. Žēl, ka mums nav arī piejaucēta vilka. Ardvinam bija vilks. Es to visu zinu, jo man izstāstīja Joršs. Tas ir prātam neaptverami, cik daudz viņš zināja un cik labi prata visu izstāstīt. Ak piedod, es aizmirsu, ka tu lūdzi viņu nepieminēt.

Katra reize, kad izskanēja Jorša īsais vārds, Ritei bija kā sāpīgs dūres trieciens pakrūtē, taču viņa savaldījās un neapsauca puiku. Viņai bija jākļūst cietākai, skarbākai, izturīgākai, ja viņa vēlējās, lai Jorša bērni izdzīvo. Viņai sava sirds bija jāpadara cietāka par dimantu un tēraudu.

Rite pamētāja plāceni no vienas saujas otrā, mazliet papūta un dalījās tajā ar Erbrovu un Jastrinu. Pamazām viņai apkārt sapulcējās arvien lielāks skrandaiņu pulks, un tie, pārvarēdami biklumu, cits caur citu stāstīja, ka galms, saņēmis brīdinošos uguns signālus un varbūt arī kādu Tiesneša sūtītu ziņnesi, jau iepriekšējā dienā bija aizsteidzies uz ziemeļiem, uz nepieejamo Aljilu.

—   Visi ir prom, gluži visi. Bet, kas jūs, kundze, esat? Vai ieradāties mūs glābt?

—   Kundze, atvainojiet, tikai neapvainojieties, jūs patiesi izskatāties gaužām dīvaina, bet redziet, mums tiešām neviena cita vairs nav, tad varbūt jūs tagad būsiet noteicēja šai pilsētā?

—    Kundze, tikai nepametiet mūs, lūdzam jūs, piesaucot par lieciniekiem gan mūsu, gan jūsu mirušo tuvinieku dvēseles. Vairums karavīru pilsētu pameta, arī visi zirgi ir prom.

—    Palikuši vienīgi tie, kas sargā vārtus un mūrus.

—    Bet kas mūs tagad aizstāvēs no orkiem?

—    Daligara ir tukša un pamesta…

—    Neapbruņota…

—    Pavisam viena. Pilsēta ir pamesta pavisam viena. Kundze, mums esat atlikusi tikai jūs un mūra sienas. Vai jūs esat karotāja? Kaut ko taču jūs protat?

—   Kundze, vai jūs varētu nokārtot, lai ari mūs ielaiž pilsētā, jo, kad uzradlsies orki, viņā mūru pusē tomēr būs labāk…

—    Kundze, žēlojiet mūs, mēs to lūdzam, piesaucot mūsu un jūsu mirušos…

Plāceņa pilnu muti Rite tuvojās aizsarggrāvim. Ūdens tajā bija stāvošs, zaļš un saglumējis. Tā virsmu sedza tik bieza aļģu kārta, ka šķita, tā ir zaļojoša pļava, nevis dziļš ūdens. Grāvis, kas īstenībā bija viena no Dogonas attekām, tiešām bija dziļš. Tas spēja aizturēt ienaidnieka karaspēku. Majestātiskais nolaižamais tilts bija nolaists, un Rite pa to devās uz pilsētas vārtiem.

Vārtus slēdza milzīgas dzelzs restes, kuras pēc vajadzības, izmantojot sarežģītu virvju un tītavu sistēmu, augšā un lejā cilāja bariņš sargkareivju.

Rite uzlūkoja pilsētas sargus, un tie uzlūkoja viņu.

Rite nodomāja: ja viņa lūgtos pietiekami pieklājīgi, pietiekami žēlabaini, tad varbūt sargi atdarītu restes un vismaz uz šo nakti ielaistu viņu pilsētā, kur Erbrova būtu drošībā.

Kamēr viņa prātā pārcilāja piemērotākos vārdus, viņas skatiens aizslīdēja pie pārējo patvēruma meklētāju pulka: te bija gan noskrandušu bērnu bari, gan izmisušas mātes. Bija maz ticams, ka viņa spētu atrast vārdus, kuros ciešanu būtu vēl vairāk, un piesaistīt vēl līdzjūtīgākus skatienus nekā šis sāpju nomāktais ļaužu pūlis.

Rite norija pēdējo plāceņa kumosu, nokāpa no zirga, lepni pacēla galvu, vienu roku nolaida uz zobena spala, bet otru — uz tērauda restēm. Pēc greznākajiem bruņu rakstiem izsecinājusi, kurš no sargkareivjiem ir galvenais, viņa to uzrunāja:

—    Es esmu Rītausma, Ardvina mantiniece. Man ir uzticētas šīs pilsētas varas zīmotnes. Paceliet restes.

Iestājās apjukuma pilns klusums. Bēgļu pūlis Ritei aiz muguras brieda arvien lielāks.

Izmisums acīmredzot bija ieperinājies arī starp sargkareivjiem. Un Ardvina vārds arī šoreiz izskanēja gluži kā kaujas raga sauciens. Visi pacēla galvas. Skatieni atdzīvojās. Rite atguva drosmi: viņa bija pateikusi pareizos vārdus. Šie ļaudis ilgojās tikai pēc vadoņa un kāda cerību stariņa — jo sevišķi tagad, kad visas cerības bija iznīkušas, bet vadoņi, kam tie bija ticējuši, viņus bija pametuši. Ilgus gadus Daligarai bija mācīts akli pakļauties, ilgus gadus tā bija pacietuši viszvēriskākās neģēlības, un šais gados pilsēta bija zaudējusi visu savu gudrību, visu savu drosmi. It visur kā vienīgās noteicējas valdīja muļķība un gļēvulība.

Bez vadoņa, kurš pateiktu, kas un kā darāms, daligarieši ļaus sevi apkaut, pat nemēģinādami pretoties.

Tie nebija nedz ielaiduši pilsētā bēgļus, nedz arī pacēluši tiltus. Acīmredzot pēdējās saņemtās pavēles bija pretrunā ar šādu saprāta diktētu rīcību, un, ņemot vērā, cik baismīgi un daudzveidīgi Tiesnesis sodīja par katru vissīkāko nepaklausību, neviens neuzdrošinājās tās pārkāpt.

— Ēē, — stostīgi ierunājās galvenais no sargiem, — donna Rītausma… tas ir… kundze… es… tā nav mana vaina… Redziet… Mums nemaz nav pilsētas atslēgu… Vajadzētu iet un palūgt tās senešalam… Bet bez īpašas atļaujas mēs nemaz nedrīkstam neko lūgt…

Rite nodomāja, ka šī garā procedūra nemaz nenāks par labu.

Cerēt varēja vienīgi uz pārsteiguma spēku — viņa taču bija ieradusies ar kroni galvā, zelta zīmotnēm uz krūtīm, Ardvina vārdu lūpās un brīnišķīgu zili baltu ērgli uz pleca.

Bet šejienieši turējās pie likumiem.

Kamēr tiks izcīnītas tiesības lūgt atslēgu, kamēr tā tiks sagādāta un kamēr tiks pieņemts lēmums atslēgt vai tomēr neatslēgt vārtus, paies pārāk ilgs laiks.

Maģiskais brīdis jau būs garām. Pirmais spilgtais iespaids izdzisis. Pārspēku gūs disciplīna. Kuru katru brīdi kāds apjēgs, ka Rītausmas vārdu var saīsināt kā Riti, un atcerēsies, ka viņai jau sen ir piespriests nāves sods, — un tās būs beigas.

Erbrova kopā ar Jastrinu bija palikusi sēžam Enstrīla mugurā. Meitene atradās tieši iepretī milzīgajai slēdzenei, kas neļāva izkustināt smago vārtu aizvirtni. Viņa nolaida uz slēdzenes savu bērnišķīgi apaļo plaukstiņu, kurai nebūtu pieticis spēka pat noturēt tai piemēroto atslēgu.

Klakš.

Slēdzene atsprāga vaļā ar skaļu, dobju klakšķi, kas satricināja klusumu.

Rite neļāva savā sejā atspoguļoties izbrīnam. Viņa uzmeta stingru skatienu Jastrinam, lai tas nenodotu arī savējo un vismaz šoreiz prastos pastāvēt klusu. Un nosolījās neaizmirst, ka viņas meitai joprojām piemīt spējas, kas izrādījušās stiprākas pat par sāpēm.

Nekustīga un bezkaislīga viņa atkārtoja pavēli. Sis nebija klusu un pazemīgu lūgumu laiks.

—   Es esmu Rītausma, Ardvina mantiniece. Man ir uzticētas šīs pilsētas varas zīmotnes. Esmu ieradusies, lai cīnītos par Daligaru. — Un tik tiešām nekas šais vārdos nebija melots. — Nekayējoties paceliet restes un atstājiet vārtus atvērtus, līdz visi pie pilsētas sienām apmetušies bēgļi būs sagājuši iekšā. Kad visi būs drošībā, nolaidiet restes un paceliet tiltu.

Pavēle tūdaļ tika izpildīta.

Rite pirmā iegāja pilsētā, vezdama pavadā Enstrīlu. Jastrins un Erbrova lūkojās apkārt ieplestām acīm: šī bija pirmā pilsēta, ko viņi savā mūžā redzēja. Daligara bija noplukuši un nožēlojama, nolaidības sagandēta un posta saēsta, bet visam par spīti abu apstulbušajās sejās bija lasāms izbrīns.

Angkēls joprojām sēdēja Ritei uz pleca. Putns bija smags, taču tā smagums bija mierinošs un iedvesa drosmi. Nebija šaubu, ka jaunā Daligaras valdniece par saviem panākumiem lielā mērā var pateikties tieši viņam.

Kad arī pēdējais bēgļu vezums bija iegāzelējies pa pilsētas vārtiem, restes nolaidās ar dārdošu troksni, bet tilts pacēlās, griezīgi čīkstēdams, ķēdēm žvadzot un čerkstot.

Tai pašā mirklī parādījās orki: to pulks pēc pulka, vienība pēc vienības nāca ārā no meža. Pa priekšu pārējiem auļoja kavalēristi, tie izmeta veltīgu un teju vai komisku līkumu, mezdamies bezjēdzīgā uzbrukumā mazajām būdelēm un dārziem ar tomātu rindām, bet tad juku jukām apstājās aizsarggrāvja malā.

Uzbrucēji raidīja briesmīgus lāstus, un tiem pretī atskanēja lamas no pilsētas mūriem.

—   Kundze, ziemeļpusē tilts joprojām nav pacelts, — Ritei pavēstīja viens no āviniekiem. — Lai sasniegtu šo tiltu, orkiem vispirms ir jāšķērso

Dogona, taču jūdzes attālumā no pilsētas ir sens koka tilts, kas savieno abus upes krastus. Vai mums pacelt ziemeļu paceļamo tiltu?

— Protams, atbildēja Rite, — tūlīt pēc tam, kad būsiet ielaiduši visus bēgļus, kas palikuši ārpus pilsētas tā tuvumā.

No jauna viņa izbrīnījās, ka pat tik pašsaprotamām darbībām vajadzīga īpaša atļauja vai apstiprinājums, kaut arī to devusi pilnīga svešiniece, kas uzradusies no nekurienes un pasludinājusi sevi par vadoni.

Nu viņa bija iesprostota pilsētā, kuras iemītnieki vēl pavisam nesen būtu gatavi viņu bez vārda runas pakārt un kuras aizstāvju muļķība un gļēvulība bija salīdzināma vienīgi ar aplencēju nežēlību un drosmi.

Pateicības lūgšanas atskanēja no bēgļu jūras, kas nu bija saplūdusi Zemajā laukumā turpat pie pilsētas vārtiem.

Ardvins tiem bija atsūtījis visai dīvainu būtni, kas viņus bija izglābusi.

Šai mirklī Angkēls nosprieda, ka būs gana sēdēts karaliskā stingumā, un metās virsū prāvam cālim, kas bija atstāts bez uzraudzības, taču jaunās ķēniņienes vara nu jau bija nostiprināta un tādi nieki vairs nevarēja tai kaitēt.

Otra nodaļa

Lielo vārtu sardzes priekšnieks pavadīja Riti līdz Tiesneša pilij, kas agrāk bija bijusi Ķēniņu pils un ko viņa mazliet pazina, jo bērnībā bija ieslodzīta tās apakšzemes cietumā, no kura viņu atbrīvot ieradās Joršs.

Pils bija savāda, dīvaini greiza un asimetriska, ar nedaudziem haotiski izvietotiem logiem. Rite gāja cauri grezniem un tukšiem saloniem, askētiskiem un tukšiem gaiteņiem, pieticīgi iekārtotām un tukšām istabām, tad skaistam, ziedu pilnam dārzam un visbeidzot pa glicīniju apvītām kāpnēm uzkāpa līdz telpai, kuru sardzes priekšnieks nosauca par lielo Vecā troņa zāli. Telpa no trim pusēm bija noslēgta, bet ceturtās sienas vietā pletās plaša terase, kurā vienādos atstatumos cita no citas bija izvietotas Daligaras ķēniņu statujas: visiem rokās bija zobeni, senākajiem bija arī kaili skūtas galvas un kroņi, bet pirmajiem diviem rindas pašā sākumā — pirmajiem Daligaras ķēniņiem — uz pleca sēdēja arī pa ērglim. Zāle un galerija ar skulptūrām atradās otrajā stāvā, un no turienes bija redzams pagalms, kas visādā ziņā atšķīrās no pārējām bargās un dīvainās pils daļām: to ieskāva portiks ar itin kā savērpta akmens kolonnām, kuras balstīja iegarenas smailloka arkas.

—    Otrā rūnu dinastija, — paskaidroja Jastrins.

Arī sardzes priekšnieks atvēlēja brīdi arhitektoniskas dabas pārspriedumiem:

—   Tā daļa ar kolonnām un arkām ir visvecākā un būvēta rūnu dinastiju laikos, — viņš skaidroja, — bet no vecās pils maz kas atlicis, jo Tiesnesis lika visu noārdīt, lai varētu uzcelt no jauna pēc sava prāta. Šeit saglabājies drusku vairāk, jo šī ir senā Ķēniņu loža, Daligaras sirds, bet Tiesnesim šī vieta nepatika. Šis nebija viņa tronis, — kareivis piebilda, noradīdams uz milzīgu akmens troni bez jebkādiem rotājumiem. — Šis bija Ardvina tronis. Bet Tiesnesis sēdēja mazajā Jaunā troņa zālē.

Ritei rokās bija aizmigusi Erbrova, bet uz pleca sēdēja Angkēls, kurš arī nebija gluži nomodā. Jastrins klumpačoja nopaķaļ. Ejot cauri skulptūru pilnajai galerijai, Rite ieraudzīja divus pretimnācējus — pirmos ļaudis, ko viņa sastapa šai pilī. Pirmais nāca gara auguma augstmanis šauru seju, asu zodu, smailu bārdiņu un gariem sirmiem matiem, tērpies greznās gaiša brokāta drānās. Viņam sekoja otrs tikpat vecs vīrs, kurš atšķirībā no pirmā bija neliela auguma, plikpaurains, tuklu seju, īsu apaļbārdu un tērpies gaišās linu drānās un tumšākos virssvārkos, kas par spīti neapstrīdamajam smalkumam izskatījās kā darba apģērbs.

Nonākusi tuvāk abiem vīriešiem, Rite apstājās.

—   Pilsētu ir aplenkuši orki, tā jāglābj, — viņa pavēstīja. — Es esmu Rītausma, Ardvina mantiniece.

Jau atkal Rite klusībā sevi paslavēja, ka tikko izrunātajos vārdos nav iesprucis nekas nepatiess vai apstrīdams. īsu brīdi valdīja godbijīgs klusums. Tad pirmais sakustējās īsākais no vīriem: viņa seja atplauka, un viņš, dziļi paklanīdamies, aizkustināts sveicināja Riti.

—    Kundze, — viņš stādījās priekšā, — esmu Ķēniņu pils namzinis un jutīšos pagodināts, ja uzskatīsiet mani par savu kalpu. Prasiet man visu, kas jums vajadzīgs. Jūsu klātbūtne… tas, ka esat ieradusies… — viņš aprāvās, meklēdams piemērotākos vārdus. — Mēs vairs neesam vieni paši pamesti briesmās. Kopā ar mums ir Ardvina mantiniece. Jūs, kundze, esat vienīgais saules stars tumsā, kas veļas mums virsū līdz ar nežēlīgu nakti.

Otrs, garākais vīrs nepalocījās tik dziļi, pareizāk, viņš nepalocījās nemaz, bet tikai palocīja galvu.

—    Esmu pilsētas senešals, kundze, un es nemūžam nebūtu domājis, ka Daligara, kuru jau aizvainojusi gan valdnieka un dižcilšu bēgšana, gan orku uzbrukums, papildus šim dubultajam pazemojumam pirms nāves vēl būs spiesta samierināties ar baskājainu pavēlnieci.

Rite apstulba, netikdama skaidrībā, vai tagad pieklātos izrādīt dusmas vai tomēr tās apvaldīt. Ķēniņu pils namzinis droši vien bija cilvēks, kas gādāja par virtuvi un to, lai kāpnes ik dienas tiktu noslaucītas, gultas saklātas un tiktu padarīti neskaitāmi citi sīki darbi, bez kuriem māja pārvēršas par prusaku, sikspārņu un žurku mājokli, bet Rite nebija droša, vai skaidri zina, kas īsti ir senešals, — visticamāk viņa amata pienākums bija padomu došana. Tas, ka garais sirmbārdis kalpojis par padomdevēju Tiesnesim, bija papildu iemesls nejust pret viņu īpašas simpātijas, kādas namzinis bija izpelnījies jau pirmajā mirklī.

Lai vai kā, senešals Riti bija nosaucis par kundzi. Varbūt sadursmi vajadzēja atlikt uz vēlākiem laikiem: šis nebija īstais brīdis, lai šķeltu viņu jau tāpat vājos spēkus. Bet tad Rite pārdomāja. Kas zina, varbūt nākamajā dienā viņi visi jau būs noslaktēti. Šī bija pirmā un vienīgā nakts, kad viņa var būt pavēlniece. Tad jau labāk ķēniņienes lomu spēlēt visā nopietnībā. Viņa pūlējās atcerēties, kā bija runājuši ķēniņi, pusdievi un varoņi drāmās un traģēdijās, ko Joršs mēdza sacerēt, lai visiem būtu kāda izklaide garajos vasaras vakaros.

"Lēnām," — Joršs bija teicis lugu mēģinājumos, "ķēniņš vienmēr runā lēnām. Viņam jau nav jāsteidzas noņemt zivi no uguns vai pārbaudīt zvejas tīklus. Ķēniņi nekad neko nedara, viņu vienīgais pienākums ir būt ķēniņiem. Viņiem laika allaž ir gana."

— Daligara rīt vēl nemirs, — nosvērti un lēni atbildēja Rite. — To pašu es varu teikt par jums. Taču reizē ar apaviem esmu nozaudējusi savu pacietību, kas pat labākos laikos nav izcēlusies ar neizsmeļamību. Iesaku jums to atcerēties.

Tas, ka Daligara tik drīz vēl neies bojā, bija pirmais no viņas izteikumiem, ko varētu apstrīdēt. Rite tūdaļ pievērsās praktiskākas dabas jautājumiem un vaicāja Ķēniņu pils namzinim, kur varētu nolikt gulēt savu meitu, — lai tikai tā nebūtu Tiesneša gulta. Namzinis paklanījās un pamāja viņai, aicinādams sekot līdzi uz pils dziļākajām telpām. Jastrins steberēja nopakaļ, arvien smagāk vilkdams kājas. Gājienu noslēdza senešals, iedams izrieztām krūtīm un augstprātīgi paslietu zodu.

Pie kādām grezniem kokgriezumiem rotātām durvīm iespaidīgi, taču gluži lieki stāvēja četri sargkareivji. Senešals pa priekšu un pārējie nopakaļ iegāja telpā, kuras sienas viscaur bija iztapsētas ar baltu zīdu. Senešals šo nosauca par mazo Jaunā troņa zāli, un te slējās ar sudraba kalumiem izdaiļots neliels koka tronis, kurā vēl nesen bija sēdējis

Tiesnesis. Tronis bija pārklāts ar audumu, uz kura zelta pavedieniem bija izšūti sīki margriet iņu ziedi. Pār troņa atzveltni bija pārmests krāšņs samta apmetnis piesātināti tumšzilais audums bija izšūts pērļu un zelta rakstiem, liekot tam zaigot kā jūras virsmai mēness staros. Līdzās atzveltnei bija nostiprināti balti šķidrauti, kas izskatijās gluži kā netverami gaisīga perlamutra gliemežvāki.

Visbeidzot jauno valdnieci ieveda telpās, kam turpmāk bija jākļūst par viņas apartamentiem: plašas istabas rindojās cita aiz citas, un pēdējā no tām bija arī milzīga gulta ar baldahīnu un kamīns.

Rite noguldīja aizmigušo Erbrovu gultā un apsedza ar gaišu vilnas segu, kas ietīstīja meitenīti gluži kā silts mākonis. Nu Angkēls beidzot pameta Rites nogurušo plecu un rāmi notupās līdzās Erbrovai, kura, pat īsti neiznirusi no miega viļņiem, putnu apskāva.

Rite pieliecās un noskūpstīja meitu uz pieres. Viņa būtu gribējusi apgulties līdzās Erbrovai un gulēt ilgi, ilgi — pēc sirds patikas, taču Rite zināja: ja viņa tagad aizmigs, viņu pavisam drīz pamodinās orki.

—   Palieciet pie meitenes un pieskatiet viņu, — Rite maigi un klusi palūdza namzini, — bet jūs, — viņa skarbā balsī uzmnāja senešalu, — nekavējoties pavadiet mani līdz aizsargsienām. Paskatīsimies, varbūt es arī bez apaviem spēšu izglābt šo muļķu pilsētu, kur pat pavēli pacelt tiltus vajadzēja dot man.

Nonākusi pie sliekšņa, Rite vēlreiz atskatījās un uzlūkoja aizmigušo Erbrovu.

—   Tagad cīnīsimies, — viņa teica pils namzinim. — Es. Tie, kas var noturēt ieročus. Visi. Tikai ne jūs. Jūs paliksies šeit sardzē, — Rite teica un norādīja uz meiteni. — Gadījumā, ja es šai istabā vairs nekad neatgriezīšos, parūpējieties par manu meitu tā, it kā tā būtu jūsējā.

Pils namzinis zemu paklanījās, apliecinot piekrišanu.

—     Es gribu teikt, — Rite turpināja, cīnīdamās ar nelabumu un reiboni, ko izraisīja šie vārdi, — ja es vairs neatgriezīšos, bet ieradīsies orki… es gribu teikt… Ja orki ierodas pēc manas meitas… — Viņa vēl brīdi vilcinājās un drūmi pabeidza sakāmo: — Nepieļaujiet, ka meitene viņu rokās nonāk dzīva.

—   Es jau sapratu, mana kundze, — atbildēja namzinis.

Lai drīzāk nokļūtu uz aizsargmūriem, senešals izvēlējās taisnāko ceļu cauri pils zemākajai daļai — pirmajam no pagrabstāviem. Arī tagad jastrins klumzāja gājējiem nopakaļ, pūlēdamies neatpalikt.

Šajā pagrabstāvā neskaitāmas nelielas telpas bija piekrautas ar apaļām stikla pudelītēm, kurās bija iepildīts caurspīdīgs šķidrums.

—    Kas tas ir? — jautāja Rite.

—    Parfīms, — strupi atbildēja senešals.

—    Es nezinu, kas ir parfīms, — atzinās valdniece. Šķita, ka šoreiz pat Jastrina zināšanas izrādījušās nepietiekamas.

Senešals nopūtās, uz mirkli pavērsa skatienu augšup, pretī dievu mājokļiem, kā piesaukdams nemirstīgās būtnes par lieciniekiem šai nedzirdētajai gara tumsībai.

—   Valdītājs un Tiesnesis atklāja paņēmienu, — viņš skaidroja, — kā liekos augļu un labības uzkrājumus pārveidot par mēslojumu Daligaras pils ziediem.

—   Liekos augļu un labības uzkrājumus? — dusmās nobālējusi, pārvaicāja Rite. Viņas atmiņā neizdzēšami bija iespiedušies divi Bāreņu namā aizvadītie posta un bada gadi, un tikpat spilgtas bija atmiņas par karavīriem, kas aizvelk projām viņas vecākus, apsūdzētus ne tikai noziedzīgā draudzībā ar elfu, bet arī Astridas ciema tīnimu dotās ražas nobēdzināšanā, lai gan visi liekie uzkrājumi ir nododami Daligaras grāfistei. — Kādus liekos augļu un labības uzkrājumus? Kad šajā grāfistē kāds vispār varējis ko uzkrāt un justies puslīdz pārticis?

Senešals izlikās šo iesarpinājumu nedzirdējis, vēlreiz nopūtās un turpināja:

-—Ar mēslojumu, kas iegūts no labības un augļiem, galvenokārt baro glicīnijas, kas nu zied sevišķi lieliem un smaržīgiem ziediem. Izmantojot sarežģītus destilēšanas paņēmienus, ziedi tiek pārvērsti parfīmā, proti, dzidrā, izteikti smaržīgā un viegli uzliesmojošā šķidrumā, kas palīdz novērst dažādu sērgu izplatīšanos. Parfīmu plaši tirgo arī ārpus grāfistes. Tieši ar šī glicīniju parfīma palīdzību ir iegūta lielākā daļa Tiesneša bagātību.

Šķita, ka garo, kalsno galminieku itin nemaz neizbrīna un nesatrauc tas, ka Daligaras tauta gadiem ilgi cieš badu, lai Tiesnesis varētu nodarboties ar šādu bezjēdzīgu blēņu ražošanu. Šāda attieksme nebūt nevairoja Rites simpātijas pret senešalu.

—    Viegli uzliesmojošs? — viņa jautāja. — Tas nozīmē, ka tas deg? Ūdens taču nevar degt!

Senešals nopūtās.

—    Sis caurspīdīgais šķidrums nav ūdens, bet gan, kā jau teicu, parfīms, — viņš skaidroja. —Ja tam tuvina liesmu, tas aizdegas. Bet, ja parfīma pudelīte iekrīt degošā pavardā un sašķīst, liesmas ir tik spēcīgas, ka notiek eksplozija.

—    Kas? — pārjautāja Rite.

—   Eksplozija, sprādziens, kundze. Tas nozīmē, ka liesmas skrien uz visām pusēm un atskan pērkonam līdzīgs dārdiens.

Izgājuši no pazemes telpām, viņi šķērsoja plašu iekšējo pagalmu un pavisam drīz nonāca pie pilsētas mūriem. Uzkāpusi pašā augšā, Rite vēroja apkārtni, un Jastrins stāvēja viņai līdzās.

Ap saulrieta stundu pilsēta bija aplenkta no visām pusēm. Daligara vēl mirdzēja pēdējos saules staros, kas stiepās šurp no rietumu pamalē redzamajām Tumšo kalnu mugurām, turpretī austrumpusē, tur, kur atradās Varila, debesis jau bija tumšas kā tērauda plāksne — tur biezēja smagi mākoņi, pret kuriem mūru dzeguļi un torņi izcēlās rieta zeltījumā. Zem drūmajiem mākoņiem laidelējās kaijas vējā nekustīgi izplestiem spārniem, un arī to baltās spalvas saule bija iekrāsojusi zeltainas. Lejā pie uzbērumu vaļņiem plandījās karmīnsārtie pilsētas standarti. Dogonas straume atspulgoja pēdējos rieta starus, pārtapdama mirguļojošā gaismas lentē. Upe plūda no austrumiem uz rietumiem — tās ūdeņi bija atskrējuši no Varilas klajienes un steidzās tālāk uz Tumšajiem kalniem, sadalīdamies divos asimetriskos atzaros, kas no abām pusēm ieskāva salu, uz kuras bija uzbūvēta Daligara. Atteka, kura stiepās dienvidaustrumos no pilsētas un kuni Rite sākumā bija noturējusi par aizsarggrāvi, bija plata, lēna un dziļa, ūdens tajā bija zaļš un sastāvējies, tās krastos auga biezi niedrāji, bet tai pāri stiepās milzīgais paceļamais tilts, kuru Rite bija šķērsojusi, lai kā ķēniņiene ieietu pa vārtiem. Savukārt ziemeļpuses atteka bija šaura un tās krasti klinšaini — te ūdens brāzās straujš un nevaldāms. Arī paceļamais tilts pie Ziemeļu vārtiem bija daudz īsāks un šaurāks.

Tagad orki bija iekārtojušies jau abās upes pusēs. No Daligaras uz Tumšo kalnu pusi, aptuveni jūdzi zemāk par vietu, kur abas attekas atkal savienojās kopīgā straumē, Rite saskatīja senu koka tiltu, kas ļāva nokļūt no viena upes krasta otrā, nešķērsojot pilsētu: tieši šo ceļu pretinieku karaspēks bija izmantojis, lai ieslēgtu Daligaru aplenkuma lokā. Daligaras kareivjiem, kas bija pamesti vieni bez komandieriem un skaidrām pavēlēm, pašiem nebija pieticis prāta šo tiltu laikus nodedzināt.

Kā paskaidroja Jastrins, seno tiltu sedzot krāsotiem kokgriezumiem rotāts jumts un bareljefos esot attēlotas sira Ardvina uzvaras. Arī šīs gudrības Jastrins, protams, bija smēlies no Jorša.

Sāpes sagādāja pat Jastrina iznināts Jorša vārds, bet, lai Rite pati spētu to iznināt, viņai vajadzēja sakopot visus spēkus, cik jaudas, domāt par Erbrovu un nedzimušo bērniņu savā klēpī. Tikai tā viņa spēja jastrinam palūgt, lai tas pastāsta par sira Ardvina karošanas stratēģiju, lai vārdu pa vārdam atkārto visu, ko Joršs viņam stāstījis par uzvaru vainagotajām Ardvina cīņām. Lai arī cik runīgs būtu Jastrins, nu viņa runas plūdi izsīka: par sira Ardvina vadītajām kaujām viņš neko nezināja. Tik tālu viņi ar Joršu vēl nebija tikuši. Joršs bija paguvis vien pastāstīt, ka Ardvins bieži atkārtojis vārdus: "Es cīnās, izmantojot to, kas man ir" un "Es cīnos, tikai lai uzvarētu."

Rite lika šos vārdus atkārtot vēl divas reizes, lai pārliecinātos, ka dižā karavadoņa vārdi patiešām ir tik īsi. Šiem izteikumiem nebija nekādas jēgas, un Ritei no tiem nebija nekāda labuma.

—    Es cīnos, izmantojot to, kas man ir.

—    Es cīnos, tikai lai uzvarētu.

Līdzīgas frāzes viens otram draudīgi mēdz teikt ielas zeņķu barveži, kad divas bandas gatavojas uzsākt kārtējo kautiņu.

Neregulārus rakstus krastmalās veidoja orku ugunskuri, bet starp atsevišķu pulku ierīkotajām nometnēm zemē bija sadzīti pīķi, uz kuriem bija saspraustas visu laikus aizbēgt nepaguvušo ļaužu galvas. Uz aizsargmūriem stāvošie kareivji starp nogalinātajiem pazina savus biedrus — sargkareivjus, kuri bija varonīgi aizdedzinājuši signālugunskurus, lai ziņotu par orku tuvošanos, taču, nesaņēmuši nevienu pavēli, kas tiem ļautu pamest posteņus, bija palikuši sargāt kvēlošās ogles un sagaidīt nāvi. Attālums bija pārāk liels, taču Rite iztēlojās, kā mušām aplipušie acāboli pamazām sāk sadalīties, iztēlojās asinīm pieķepušās matu šķipsnas; bet pēdējie kliedzieni, kas sastinguši baismi sašķiebtajās lūpās, bija saskatāmi pat vārajā vakara gaismā un no šī upes krasta.

Arī stāvot uz pilsētas mūriem, varēja saost nometni ierīkojušo ienaidnieku smakas ekskrementu un trūdošas miesas smārdu sajaukumu, ko nespēja ne padzīt, ne atšķaidīt pat tīrais vējš, kas balstīja kaiju spārnus. Dogonas ūdeņi jau bija pieķēzīti un nedzerami. Pilsētiniekiem ūdens ieguvei bija atlikusi tikai aka laukumā pie lielā paceļamā tilta, turklāt nebija šaubu, ka tieši šī pilsētas daļa pirmā varētu krist pretinieku rokās.

Par sira Ardvina kara stratēģijām Jastrins nezināja itin neko, turpretī par orku paradumiem izteicās gari un plaši. Saskaņā ar viņa stāstīto nakts bija paredzama mierīga. Uzbrukums nesākšoties agrāk par rītausmu.

Tais reizēs, kad bija iespējams izvēlēties, orki naktīs necīnījās, un šoreiz viņu izvēli nekas neierobežoja.

Naktīs nevarēja saskatīt sašķaidītos locekļus, tumsa aizsedza mirēju sāpes un šausmas, un uzbrukuma dedzību spēkā uzturēja vien ievainoto un agonizējošo kunksti un kliedzieni. No rīta uzlēks saule, kuras gaisma atspīdēs asinīs uz cirvju un pīķu asmeņiem, vairojot cīnītāju niknumu. Brūces būs aplūkojamas visā krāšņumā un varenībā: zarnas velsies ārā no uzšķērstiem vēderiem, asinis šļāksies no pārcirstām kakla artērijām, galvas ripos zem āvu cirtieniem un acis zaudēs mirdzumu, bet tiem, kurus sadedzinās dzīvus, tās pārvērtīsies pelnos.

Vienīgi spiedīga un neatliekama vajadzība varēja pamudināt orkus atteikties no šāda baudījuma, bet šoreiz nekādas vajadzības vai steigas nebija.

—   Līdz rītdienai Daligara ir drošībā, — apgalvoja Jastrins. —Ja mums paveiksies un rīt līs lietus, mēs iegūsim vēl vienu dzīves dienu.

—   Lietus laikā viņi neuzbrūk?

—    Vienīgi ja ir liela steiga. Bet lietū cīnīties viņiem nepatīk.

Šai brīdī tumšais vāls austrumpusē pašķīrās, vējš pieņēmās spēkā un dzina prom mākoņus reizē ar cerībām uz lietu.

Bija atlikusi tikai pēdējā nakts.

—   Purvāju orki labi peld un veikli rāpjas pa stāvumu. Redzi to grēdu tur tālāk? Vai zini, kas tur sakrauts? Tās ir laivas. Pavisam vieglas no zariem un ādām taisītas laiviņas. Visos karagājienos purvāju orki ņem līdzi vieglus ratus, kuros pārvadā daudzus dučus šādu laivu.

—   Tātad no mūsu upes attekām nav nekāda labuma?

—    Tā nevar teikt. Viņi nevar izmantot trepes, lai rāptos augšā pa sienām, — mierinoši atbildēja Jastrins.

Rite no mūru augšienes uzmanīgi nopētīja laivas. Katrā no tām varēja iesēsties pāris orku, taču laivu bija bez skaita. Attekas zaļie ūdeņi vien pilsētu nenosargās. Vajadzēja likt lietā kādu militāru viltību.

Netālu no laivu grēdas orki bija iedzinuši zemē augstu stabu, un pat iztālēm bija redzams, ka tas ir ieziests ar taukiem un spīd pēdējā vakara gaismā.

—   Un kas ir tas? — jautāja Rite.

Jastrinam vajadzēja mirkli apdomāties, līdz atbilde atradās.

—   Uz staba trenējas viņu akrobāti.

Pulciņš orku karavīru patlaban rāpās augšup pa slīdīgo stabu, kas atgādināja umurkumuru, ko Rite bērnībā bija redzējusi gadatirgū.

—    Redzi? Tie ir karavīri, ko sauc par akrobātiem.

—   Laivas viņus aizgādā līdz pilsētai, un viņi rāpjas augšā pa sienām?

—Jā, līdz kādam izdodas nolaist paceļamos tiltus. Kad tas būs izdevies, mēs būsim pagalam.

Rite stāvēja un labu brīdi noraudzījās, kā orki rāpjas augšā un lejā, pie reizes izpildīdami savādas, sarežģītas kustības, gluži kā dejodami vertikālu deju, kas šķita esam klajš izaicinājums staba glumajam stāvumam un viņu augumu svaram. Rite kā apburta vēroja karavīru veiklību, nespēdama novērst no tiem skatienu, līdz Jastrins viņu mudināja aplūkot arī orku katapultas.

Vispirms bija ieradusies kavalērija, tai bija sekojuši kājnieki, bet neilgi pirms saulrieta nometnes vietu bija sasniegušas arī daudzu mazu ēzelīšu vilktas katapultas — melnas, milzīgas un briesmīgas.

—   Arī tās ir domātas paceļamajiem tiltiem. Ar katapultām met aizdedzinātu žagaru saišķus un eļļu. Nedomāju, ka degošās bumbas spēs pārlidot mūriem un kritīs uz māju jumtiem, taču paceļamos tiltus gan nodedzinās. Kad tilti būs sadedzināti, no orkiem mūs šķirs tikai restes. Bet pie restēm ķersies klāt vesels pulks un tās vienkārši pacels.

Rite juta, kā viņu atkal piepilda izmisuma šausmas. Nebija neviena cita, kas varētu vadīt pilsētniekus cīņā, taču viņai pašai nebija pat nojausmas, kāda stratēģija būtu liekama lietā un varbūt spētu pilsētu glābt. Viņa joprojām stāvēja uz mūriem un raudzījās lejā. Ilgās klusēšanas samulsināts, Jastrins devās prom — varbūt lai sameklētu kādu vērīgāku un pateicīgāku klausītāju.

Padošanās šķita vienīgais saprātīgais risinājums, taču Jastrins gari un plaši jau bija skaidrojis, ka saprātīgums nekādi nav uzskatāms par aplencējiem raksturīgu īpašību.

—   Tos, kuri padodas paši, viņi nogalina vēl briesmīgāk. Daži to ir izmēģinājuši un saņēmuši sodu.

—   Saņēmuši sodu? Kādu sodu? Kāpēc viņus vēl sodīt, ja viņi paši ir padevušies?

—   Tie, kuri padodas, smagi aizvaino orkus, laupot tiem baudas, ko būtu sagādājusi cīņa. Laikam orkiem nepatīk, ja viņiem neļauj karot. Viņi ir karavīri, saproti? Ja ar viņiem neviens necīnās, viņi jūtas piekrāpti un aplaupīti. Un noskaišas.

—    Noskaišas? — pārvaicāja Rite. Viņa nebija pārliecināta, vai pareizi sapratusi Jastrina teikto. Puika pūlējās runāt tikpat skaidri un smalki kā Joršs, taču ne vienmēr viņam tas izdevās.

—    Noskaišas, — apstiprināja Jastrins.

—   Man šķiet, ka viņi noskaišas arī tad, ja kāds ar viņiem cīnās vai mēģina izbēgt!

—   Taisnība, — skumji atzina Jastrins. — Viņi ir ļoti viegli aizkaitināmi.

—   Vai tu zini kādu paņēmienu, kas ļautu izvairīties no nāves orku rokās ?

—    Protams, pilsētniekiem pašiem citam citu jānogalina. Reiz bija kāda pilsēta, kuras iedzīvotāji it visi paši laupīja sev dzīvību. Tas notika tais laikos, kad elfu karalistes vēl nebija ieguvušas varenību. Pilsētnieki paši cits citu nogalināja, un, kad ieradās orki, visi jau bija beigti un orki nevienam neko sliktu nevarēja nodarīt.

—   Viņi droši vien briesmīgi noskaitās, — noteica Rite. — Viņi taču ir tik viegli aizvainojami!

—   Tā gan, — ironiju nesaklausījis, atbildēja Jastrins. — Bet tur nu viņi neko vairs nevarēja iesākt.

Varbūt pat visdižākais ķēniņš vai visattapīgākais karavadonis šoreiz nespētu izgudrot glābiņu, kas būtu labāks par ieteikumu izdarīt pašnāvību, iekams orki ieņēmuši pilsētu, — vispirms izdzēst savu bērnu dzīvības, bet pēc tam pašiem pārgriezt sev rīkli, lai paglābtos no daudz ilgākām un krietni šaušalīgākām mocībām, kādām visus izdzīvojušos orki noteikti pakļautu pēc pilsētas sakāves.

Domas par kopīgu pašnāvību labu brīdi nodarbināja Rites prātu — tā šķita vienīgā iespēja, un Rite to apdomāja, līdz saule pavisam nozuda aiz kalniem, rietumpusē iemirdzējās pirmās zvaigznes un mākoņi austrumu pamalē izklīda.

Tad viņa no šīs domas atteicās, jo tā būtu gļēvulība.

Daligara mirs cīnoties, aizkavējot orkus un ļaujot tai pasaules daļai, kas vēl ir brīva no šīs nešķīstības, apbruņoties un sagatavoties pretuzbrukumam. Daligarieši mirs — mirs visi līdz pēdīgam bērnam un kraupainam sunim, līdz pēdīgai blusu apsēstai vistai, bet mirs cīnoties. Un cīnīsies viņi, cik ilgi vien spēs.

Viņas mīļotā meita un bērns, kuru viņa nes klēpī, mirs reizē ar viņu, un elfu cilts iznīks reizē ar Gaismas Kunga Ardvina cilti. Viņi mirs, bet tā nebūs gļēvuļu nāve. Viņiem nebija iespējas izvēlēties dzīvot vai mirt, taču viņi varēja izvēlēties: mirt kā cilvēki vai kā bezpalīdzīgi knišļi, ko vasaras pievakarē nobendē plaukstas sitiens. Katra izšautā bulta, katrs nokautais vai ievainotais orks sniegs cilvēku pasaulei vēl vienu dienu, lai tā varētu apkopot spēkus un gatavoties cīņai. Un ne jau tikai laiku daligarieši dāvās pārējai pasaulei: viņi dos citiem drosmi un paļāvību. Pie nometņu ugunskuriem, kaujas laukos, bezmēness naktīs, kad ticība sagrīļojas un nesāpīga nāve kļūst par neatvairāmu kārdinājumu, ļaudis stāstīs par Daligaru, par pilsētu, kura mira pretodamās, cīnīdamās par katru ielu, par katru māju, — un šie stāsti atkal modinās drosmi un atdzīvinās cerības.

Rite kāpa lejā no nocietinājumu sienas, lai atgrieztos pilī. Piepeši bērns viņas klēpī sakustējās, un viņa, aizkustinājuma pārņemta, apstājās. Kopš Jorša nāves viņa ne reizi nebija sajutusi bērniņa kustības. Rites acīs sariesās asaras.

Varbūt viss vēl nebija zaudēts. Varbūt liktenis gribēja, lai šis bērns tomēr piedzimst.

Jastrins patlaban pūlējās iedvest drosmi bariņam zēnu un meiteņu, stāstot par Ardvinu, kurš varonīgi kāvies ar orkiem, lai gan katram no Ardvina kareivjiem pretī stājās desmit ienaidnieku… nē, pareizāk, tie cīnījās viens pret divdesmit, pret trīsdesmit, simtu desmit… un satrieca tos lupatu lēveros vienas vienīgas kaujas laikā… Ardvina kareivji bija kā vējš, kas aizmēž pelavas… Rite stāstījumu pārtrauca un rāmā, nosvērtā balsī pavēlēja, lai mazie klausītāji tūdaļ ceļas kājās un pavēsta pilsētniekiem, ka visiem, kas spēj nostāvēt un noturēt ieročus, nekavējoties jāsapulcējas pie arsenāla. Viņa, Daligaras ķēniņiene, Ardvina pēctece, pavēl izdalīt pilsētniekiem visus noliktavā esošos ieročus. Laukumā jāsapulcējas visiem. Arī sievietēm. Arī bērniem. Galu galā nekas nevar būt ļaunāks par to, kas viņus sagaidīs, ja orki pilsētu iekaros: nāve viņiem visiem ir lemta šā vai tā, bet tie, kuri vēlas, drīkst mirt ar ieročiem rokās. Tāpat Rite pavēlēja steigties pie akas un piepildīt ar ūdeni visus traukus — mucas, katlus un krūkas —, un ikvienam izsniegt blašķi ar tīru ūdeni — tad vismaz pirmajās dienās nevienu neapdraudēs slāpes. — Pirmajās dienās, — viņa mierīgi atkārtoja, lai uzsvērtu, ka nākamais rīts vēl nenesīs nāvi.

Šīs pašas pavēles viņa atkārtoja četriem sargkareivjiem, kuri joprojām drīzāk pieraduma, nekā vajadzības dēļ snauduļodami stāvēja pie mazās troņa zāles durvīm, apskāvuši savus šķēpus un noguldījuši galvu uz rokām. Kareivji pacēla skatienus un nopētīja Riti. Ieiedama pa monumentālajām dzelzs stiprinājumiem apkaltajām durvīm, Rite redzēja, ka tie jau nokratījuši no pleciem miegaino sastingumu un palēnām sāk kustēties. Nu vismaz atkal bija uzradies kāds, kurš dod pavēles. Kāds, kuram ir ieceres, kāds, kuram ir plāns, kāds, kurš ir gatavs uzņemties atbildību.

—    Mums ir vadonis.

—   Tas tak ir sievišķis.

—    Labāk nekā nekas.

—    Viņa ir uz grūtām kājām.

—    Labāk nekā nekas.

—   Bet bērna tēvs esot elfs. Un viņa pati ir Tiesneša vajāta noziedzniece. Elfa sieva. Bet mēs viņu esam izraudzījušies par vadoni.

—   Ja pie vārtiem stāv orki, jāsamierinās ar to, kas ir. Un, ja viņa gaida bērnu no elfa, jo labāk.

—   Labāk? Vai tad elfi nav nelieši un draņķi?

—    Viņi ir īsti nešķīsteņi, toties māk tādas lietas, kas cilvēkiem ne sapņos nerādās. Un kaut ko droši vien prot arī šis sievišķis.

—    Par kādiem nešķīsteņiem jūs te gvelžat? Vai tad neatceraties to sienā iekalto uzrakstu, ko Tiesnesis lika izdzēst?

—    Runāja, tur esot bijis kaut kāds pareģojums. Paša sira Ardvina pareģojums.

—   Tajā bija pieminēta elfa sieva. Manas svaines brālēns ir viens no rakstvežiem, un viņš teica: pareģojums vēstījis, ka Ardvina pēctece apprecēšoties ar pēdējo elfu.

—    Kur tad tas elfs palicis?

—   Tiesnesis viņu nogalināja. Man to pastāstīja puika.

—   Tas ar kroplajām kājām?

—   Tas pats. Puika arī teica, ka nogalētais elfs patiešām bijis pēdējais: viņa vārdā jau bijis ierakstīts tas, ka viņš būšot pēdējais. Elfiem parasti esot ļoti gari vārdi, kas uzreiz pasakot, kas kuram dzīvē būšot jādara.

—    Vai nu sirs Ardvins, Orku Uzvarētājs, būtu licis kaut ko iekalt sienā, tikai lai sagādātu darbu akmeņkaļiem…

—    Sievietes, kas gaida bērnu, jau tāpat iemanto īpašus spēkus. Bet elfi ir apveltīti ar maģiskām spējām. Sievietes, kuras grūtas ir padarījuši elfi, mēdz saukt par raganām, un viņām droši vien burvju spēju ir atliku likām. Varbūt arī šī ragana sāks burties, un orkiem uzlabosies raksturs.Vai arī mēs pēkšņi kļūsim par vareniem cīnītājiem un viņus uzvarēsim.

Rite ieklausījās. Vārdi elfs un ragana bija skaidri sadzirdami, taču tie tika izrunāti bez naida vai dusmām — varbūt tajos varēja samanīt mazliet nicinājuma, bet drīzāk mazliet cerību. Tad piepeši nekur vairs nedzirdēja vārdu raganā vienu pašu, bet it visur tas skanēja salikumā ar ķēniņienes titulu. Ķēniņiene Ragana. Balsis pieklusa. Cerības pieauga.

Troņa zālē neviena nebija.

Rite nolaida plaukstu uz Jorša zobena roktura un ar milzu pūlēm izvilka ieroci no maksts. Zobens acīmredzot bija kalts kareivim, kas augumā būtu garāks par Riti, — katrā ziņā grūtai sievai tas nebija paredzēts: tikai sakopojusi visus spēkus un satvērusi spalu abās rokās, viņa spēja atbrīvot asmeni no ietvara.

Beidzot viņa stāvēja, cieši saņēmusi ieroci abās rokās.

Asmens bija spožs. Tajā atmirdzēja lāpu gaisma. Tajā atspīdēja Rites seja, viņas melnās, dzirkstošās acis. Rite aplūkoja savu atspulgu. Ierocis bija pietiekami viegls, lai viņa spētu to cilāt. Visā asmeņa garumā abās pusēs pa viduslīniju stiepās dziļas gropes, kas ievērojami samazināja tā svaru. Turklāt daudzās stundas, ko Rite ik dienas bija pavadījusi jūras viļņos, viņas pleciem un rokām bija piešķīrušas vīra spēku. Arī tagad, kad lielu daļu stipruma bija jāvelta nedzimušā bērna nešanai, viņa tik un tā spēja noturēt zobenu un cīnīties.

Tad visas domas pagaisa.

Rite ieraudzīja ķēniņu. \

Vīzija parādījās tik spēji, ka Rite nodrebēja kā sitienu saņēmusi. Viņa sagrīļojās, taču neizlaida zobenu no rokām.

Ķēniņa tēls piepildīja viņas prātu. Tas raudzījās Ritē no zobena iekšienes. Ķēniņa tēls piepildīja viņas dvēseli. Tam galvā bija tas pats zelta kronis ar efejzaru rakstiem, ko tagad nēsāja Rite, un rokā tam bija tas pats zobens, ko tagad turēja viņa. Ķēniņš rāms un spēcīgs sēdēja akmens tronī. Viņam plecos bija tumšs, ar zeltu un pērlēm izšūts apmetnis, kas krita smagās ielocēs, kurās gaisma un ēnas mijās gluži kā mēnesstaru apspīdētos jūras viļņos.

Tas nebija ģindenis, tas bija dzīvs cilvēks, drošs un spēcīgs vīrs, kurš raudzījās Ritē no viņas pašas vīzijas dziļumiem. Rite lūkojās pretī, taču nespēja skaidri saskatīt ķēniņa seju: tā grima puskrēslā. Ritei šķita, ka valdnieka ausis ir mazliet iesmailas. Vai viņš bija puselfs? Šis nicinājuma pilnais zaimu vārds saniknoja Riti. Viņa meklēja kādu citu, iederīgāku apzīmējumu, taču neatrada. Jupis viņu rāvis! Lai tad būtu puselfs. Galu galā tas bija ļoti precīzs vārds.

Vajadzēja tikai izrunāt to lepni, nevis kaunīgi. Puselfs: viņa izgaršo katru zilbi, it kā tās būtu medus lāses. Elfu prāts un cilvēku drosme. Elfu dvēsele un cilvēku spēks. Puselfs. Neuzvarams kā puselfs, stiprs kā puselfs. Tas izklausījās labi. Vajadzēja tikai pierast. Bērns klēpī sakustējās. Puselfs bija ķēniņš un sēdēja tronī ar viņas zobenu rokā un kroni galvā. Ķēniņš ilgi raudzījās uz Riti, un viņa juta, kā spēki aug.

Kas bija šis ķēniņš? Ardvins? Kurš gan cits, ja ne Ardvins, Gaismas Kungs, dižais karavadonis, kurš bija satriecis orkus un atkarojis Daligaru — atkarojis to pretēji visiem pareģojumiem, pretēji katrai loģikai, pretēji veselajam saprātam, kas ikvienam dotu padomu likties mierā un nodarboties ar kaut ko citu. Droši vien arī Ardvins bijis puselfs.

— Ardvin? — Rite nočukstēja.

Sirs pamāja, tad viņa apveidi izplūda, taču tēls nepazuda pavisam: tas palika attālā prāta nostūrī kā atmiņu ēna.

Viņš no orkiem nebūtu baidījies. Viņš būtu zinājis, kas darāms. Viņš Ritei bija atstājis vēsti. Divus zeņķu bandas vadoņa cienīgus izteikumus, kam droši vien kāda jēga piemita gan Ardvina laikos, gan šodien.

Viņu mēdz saukt par Gaismas Kungu. Gaisma. Uguns gaisma. Uguns dod gaismu.

Uguns. Risinājums bija uguns.

Rite no orkiem vairs nebaidījās. Viņa zināja, kas darāms.

No troņa atzveltnes viņa paņēma pērlēm un zeltā izšūto tumšo samta apmetni, uzmeta to plecos un sastiprināja uz krūtīm ar smagu zelta sprādzi. Apmetnis bija silts un viegls kā putna spārni. Tas viņai netraucēs ne jāt, ne cīnīties. Agrāk tas bija piederējis kādam ķēniņam, bet Ritei vajadzēja apslēpt savas sadriskātās drānas un piešķirt savam izskatam kaut nedaudz vairāk ķēnišķīguma.

Citu ķēniņu Daligarai šobrīd nebija.

Bet no tā, vai viņa izskatīsies pietiekami ķēnišķīgi, bija atkarīgs kaujas iznākums.

Ķēnišķīgums. Rite izgaršoja šo vārdu. Viņai bija jākļūst par ķēniņieni. Viņa bija ķēniņiene. Viņa to klusībā atkārtoja daudz reižu, pūlēdamās noticēt. Ķēniņš ir tas, kura dēļ citi ir gatavi iet nāvē.

Jorša sacerētajās traģēdijās, ko viņi visi vasaras vakaros mēdza spēlēt jūras malā, vienmēr darbojās arī kāds ķēniņš vai karavadonis. Tagad bija jādara tas pats: vajadzēja tēlot kareivīga ķēniņa lomu un vajadzēja to darīt tik pārliecinoši, lai nožēlojamais pavalstnieku bars patiesi noticētu, ka seko kareivīgam ķēniņam. Varbūt tad viņi uzvarēs. Vai vismaz mirs līksmāki. Ritei savās atmiņās bija jāatrod pienācīgs ķēniņa tēls un jāiedzīvojas tajā. Gluži kā spēlējot teātri.

Viņas mati bija pavirši nocirpti un kailā galva nošķiesta dubļiem un asinīm. Rite aplūkoja savu atspīdumu zobena asmenī un nosprieda, ka neizskatās pārliecinoši: šādi viņa pārlieku atgādināja ubadzi vai nelaimīgu bēgli. Viņa norāva vienu no baltajiem šķidrautiem, kas karājās līdzās tronim, uzsedza to galvā un tam pāri uzlika kroni. Nu viņas seju ieskāva gaisīgs mākonis. Jau atkal Ritei pretī no zobena lūkojās vīzijas ķēniņš. Tad redzējums nozuda — bija pienācis laiks iet cīņā.

Treša nodaļa

Rite izgāja no mazās troņa zāles. Erbrova gulēja un nepamodās, kad māte, ienākusi guļamistabā, noliecās viņu noskūpstīt. Pils namzinis stāvēja sardzē pie durvīm un, viņai garām ejot, paklanījās.

Ķēniņiene Ragana atgriezās uz nocietinājumiem, taču pirms tam iegriezās pagrabstāvā un ātri saskaitīja pudeles ar parfīmu — maģisko šķidrumu, kas radīja liesmas. Trauki bija rūpīgi sakrauti kaudzēs, un to bija gandrīz divi simti. Kopā ar Riti aizvien bija vīzijas ķēniņš — tas bija apmeties kādā viņas prāta stūrī.

Bija pārāk grūti iedabūt zobenu atpakaļ makstī, turklāt arī nākamais mēģinājums to izvilkt būtu tikpat mokošs, un Rite nolēma turēt zobenu abām rokām, atspiedusi tā smaili pret zemi. Noraudzīdamās uz ienaidnieku neizmērojami plašo nometni, viņa stāvēja tādā pašā pozā kā senie akmens ķēniņi pils galerijā.

Kareivji pamazām pulcējās laukumā — šaubu mākti, izbiedēti, izmisuši, taču vismaz ar ieročiem rokās. Visi lūkojās uz Riti, kura stāvēja, stalti izslējusies, ietinusies greznā apmetnī, kas vizēja kā jūra mēnesnīcā, un virs viņas rāmās, bargās sejas mirdzēja kronis, kas bija tikpat sens kā šī pilsēta.

Pilsēta bija nāves briesmās, taču viņiem bija ķēniņš, pareizāk, ķēniņiene. Tās kronis zaigoja vienīgās lāpas raustīgajā gaismā un plīvurs plandījās vējā kā karogs — viņu vienīgais karogs šai stundā, kas varēja izrādīties pēdējā. Ķēniņienes apmetņa pērles un zelts viegli zvīļoja. Un arī viņas zobens spulgoja šajā bezmēness naktī. Viņu ķēniņš bija sieviete, un daligariešiem atausa atmiņā sena patiesība, ka arī sieviešu dzimuma ķēniņi var valdīt šai pilsētā. Sensenos laikos tā jau bija gadījies. Un dažas no senlaiku ķēniņienēm bija bijušas raganas.

Tagad atkal pilsētai bija ķēniņiene Ragana.

Ķēniņiene, kas bijusi precējusies ar elfu, noteikti bija ragana.

Varbūt pilsētas liktenis vēl nebija izšķirts, varbūt tā vēl nebija lemta nāvei.

Rite nemīlēja Daligaru. Pareizāk būtu teikt, ka Daligaru viņa ienīda no visas sirds: šī pilsēta vienaldzīgi bija noraudzījusies, kā pakar viņas vecākus, šī pilsēta būtu līksmi uzgavilējusi, uzzinot par Jorša nāvi, ja vien kāds laikus būtu pavēstījis šos jaunumus. Tagad daligarieši skatījās uz Riti tikpat padevīgi un apbrīnas pilni, kā būtu uzņēmuši kādu no nemirstīgajiem dieviem, kas nokāpis no debesīm un ieradies viņu trūcīgajā tirgū, lai nopirktu pāris mārciņu saldo piparu. Rite nešaubīgi zināja, ka šie ļaudis patiesā priekā būtu nolūkojušies, kā viņu pakar, ja vien Tiesnesis nebūtu aizbēdzis, pametot pilsētu orkiem.

Daligara bija pēdējā no pilsētām, kuru dēļ Rite gribētu cīnīties un mirt.

Ļaudis, kas bija sapulcējušies šai laukumā, bija pēdējie, kuru dēļ Rite gribētu cīnīties un mirt.

Es cīnos, izmantojot to, kas man ir, — bija teicis Ardvins. Rite cīnīsies kopā ar daligariešiem, kopā ar šiem gļēvuļiem un muļķiem, kurus nicināja vairāk par visiem citiem šīs pasaules iemītniekiem.

Rite palūkojās tālumā. Vējš bija aizrāvis projām arī pēdējo mākoņu skupsnu, un tagad debesis bija nedroši mirkšķinošu zvaigžņu pilnas. Mēness nebija, taču orku ugunskuri pietiekami izgaismoja apkārtējos līdzenumus un tuvējos pakalnus, padarot apkārtnes reljefu skaidri nolasāmu gluži kā karti, kurā izkaisītas gaismiņas.

Jastrins stāvēja Ritei līdzās, norādīja uz dažādu orku cilšu pārstāvjiem un rūpīgi aprakstīja katras paradumus, tradīcijas un vēsturi.

Ziemeļrietumos, aptuveni četrdesmit pēdu attālumā no mazā paceļamā tilta pie Ziemeļu vārtiem pie kuplu vītolu audzes bija apmeties pulks drukno orku no dienvidu līdzenumiem — šai vakara stundā tie jau bija pamatīgi sastrēbušies savu iecienīto miežu alu, kas stiprināts ar medu un kazu mēsliem. Saldais medus dzērējiem lika straujāk apreibt, bet sāļie kazu mēsli vairoja slāpes, mudinot dzert vēl un vēl. Šī orku cilts patlaban mielojās ar ilgi nostāvējušos kazas gaļu — patiesību sakot, gaļa bija ne tikai iesmakusi, bet jau sākusi trūdēt: ja gaļā iemetušies tārpi, tās gastronomiskā vērtība tikai pieaug, skaidroja Jastrins. Lai nedraudētu briesmas palikt bez ēdamā un dzeramā, orki vadāja sev līdzi nelielu kazu ganāmpulkus. Līdzi tika vadātas arī siena ķīpas — ilgajos pārgājienos tās uzsēja mugurā zirgiem, bet tagad bija sakrautas līdzās aplokiem. \

Rites skatiens ilgi kavējās pie siena kaudzēm. Ja sienam pielaiž uguni, tas deg.

Pusjūdzi tālāk uz dienvidiem bija iekārtojušies kalnu orki: augumā nedaudz mazāki, paši nedaudz trūcīgāki un — ja vien tas maz iespējams — arī nedaudz netīrāki. Viņu apmetne bija ierīkota starp upes ūdeņiem, kas nedeg, un tikpat nedegošiem izsusējušas gultnes oļiem, taču turpat aiz oļu joslas bija redzama izkaltusi, dzeltena zāle, kas gan deg ļoti labi. Arī kalnu orki bija aizmiglojuši prātu ar stiprinātu alu, bet slāpes pēc asinīm noslīcinājuši vīnā, kas ir tām vislīdzīgākais šķidrums. Dzērāji slikti cīnās un slikti dzēš ugunsgrēkus. Vajadzēja tikai pielaist uguni siena ķīpām pie kazu aplokiem, un ziemeļu vējš paveiks atlikušo darba daļu. Vienā mirklī orki būs ieslodzīti starp upes ūdeņiem un uguns liesmām, bet strauji un saprātīgi rīkoties tiem liegs iztemptā alus daudzumi.

Jo ilgāk Rites skatiens kavējās pie orku nometnes, jo možāk lakstīja cerības — tās šaudījās gluži kā uguns dzirksteles.

Tai pašā upes krastā, tikai vēl tālāk uz ziemeļiem, tur, kur sākās niedrāji, bija apmeties sevišķi milzīgs bars augumā sīko purvāju orku. Tie nēsāja zaļgani bālas ādas bruņas, un to ķiveres un vairogi bija izrotāti ar nezin kādu jūras plēsēju asajiem, smailajiem zobiem. Purvāju orku nometnē bija sakrautas mazās no ādas un zariem darinātās laiviņas, kuras no rīta pirmās dosies uzbrukumā un bez kurām šis uzbrukums nemaz nebūtu iespējams.

Purvāju orki esot labi peldētāji, bija teicis Jastrins. Tiem bija vieglas bruņas, un, ja izceltos ugunsgrēks, tie varētu paglābties Dogonas ūdeņos, taču šīs pasugas orku bija ļoti daudz, un upe iepretī to apmetnei bija strauja un dziļa. Ne jau visi pēc tam spēs izkļūt krastā, un arī daļu ieroču tie noteikti zaudēs. Taču galvenais bija iznīcināt laivas — ja orkiem nebūs šo peldlīdzekļu, Daligara varbūt vēl kādu brīdi izdzīvos.

Tieši iepretī upes dienvidu krastā, vairīdamās sajaukties ar zemāku kārtu salašņām, bija apmetusies orku kavalērija. Šī karaspēka daļa iedvesa vairāk baiļu nekā visas pārējās kopā ņemtas. Kavalēristi nebija apdzērušies, tie, izrādīdami sātību un atturību, rāmi ēda svaigi medītu zvēru — visticamāk mežacūku — cepešus. Turpat blakus bija novietoti militārās inženiermākslas meistardarbi: katapultas, kas jau nākamajā dienā dedzinās Daligaru. Kavalēristi atradās nepareizajā upes krastā — vējš pūta no ziemeļiem, tātad uguni to nometnei vajadzēja pielaist no upes puses. Kādam vai kaut kam bija jādodas lejup pa straumi pretī šiem orkiem. Eksplozija nozīmē, ka liesmas skrien uz visām pusēm un atskan pērkonam līdzīgs dārdiens, bija teicis senešals. Būtībā nebija nemaz tik grūti pildīt ģenerāļa pienākumus. Vajadzēja tikai atrast pareizos ieročus un aprēķināt ienaidnieku izvietojumu attiecībā pret vēja virzienu. Lejā nocietinājumu pakājē plandījās pilsētas standarti. Tikai tagad Rite ievēroja, ka šie karogi ir šauri un gari.

Pienāca sardzes priekšnieks un pavēstīja, cik lieli ir pilsētnieku spēki. Karavīru bija atlicis pavisam maz: aptuveni piecdesmit kājnieku un pusducis jātnieku. Šie seši bruņinieki bija piederīgi aristokrātijas zemākajam slānim, ģimenēm, kas salīdzinoši nesen bija ieceltas dižciltīgo kārtā, — Tiesnesis nebija vēlējies, lai šie vīri dodas viņam līdzi gūstīt elfu. Tātad pilsētā bija atlikuši septiņi zirgi, ieskaitot Enstrīlu.

Rite pavēlēja izgatavot nelielus plostus un uz katra salikt divus desmitus smaržu pudelīšu. Tāpat viņa deva rīkojumu sagādāt lāpas. Atlikušos parfīma traukus" viņa sadalīja jātniekiem — kopumā septiņiem, ieskaitot viņu pašu. Katrs no jātniekiem saņems ap duci smaržu pudelīšu, lāpu un ar viegli uzliesmojošo šķidrumu piesūcinātu karogu. Plāns bija gaužām vienkāršs: nolaist mazo ziemeļu tiltu, izjāt no pilsētas un, izmantojot parfīmu, garās standartu strēmeles, pudeles un vēju, aizdedzināt visu, ko vien iespējams, bet galvenais — iznīcināt laivas. Tad aizauļot līdz koka tiltam, kas lejāk savieno upes krastus, un iznīcināt arī to, lai aplencēju karaspēka daļas nošķirtu vienu no otras. Tai pašā laikā vajadzēja ielaist upē plostus ar ugunīm un smaržpudeļu kravu: straume tos nesīs lejup, vējš piedzīs krastā tieši pie niedrājiem, un, ja kaut mazliet paveiksies, niedrāji aizdegsies. Tika nolemts uz katra plosta sakraut nelielu ugunskuru no žagariem, kas salaistīti ar parfīmu, bet pašā vidū novietot divus desmitus pilnu pudeļu, kuru kakliņi atbrīvoti no zīmoglakas.

Rite visiem izskaidroja, ka citas iespējas nav. Vajadzēja cīnīties jau šonakt.

Citādi rīt pilsēta kritīs. Daligarā nav ieroču, kas varētu stāties pretī katapultām un apturēt to raidītās ugunsbumbas.

Citādi neizdosies iznīcināt daudzos dučus vieglo laiviņu. Un pavisam drīz orki neapturami rāpsies augšā pa pilsētas mūriem.

Jau rīt pilsēta kritīs, ja vien daligariešiem neizdosies izcīnīt tai tiesības dzīvot. Tāpēc viņi izjās no pilsētas. Viņiem izdosies.

Viņi uzvarēs, uzvarēs pilsētas vārdā. Viņi cīnīsies, domājot par bērniem, kas šai vakarā aizmiguši, ticēdami, ka rītdiena būs.

Viņi cīnīsies un uzvarēs, domājot par visiem, kuri šo pilsētu pametuši' kā vecu, nevajadzīgu lupatu. Viņi uzvarēs. Un pilsēta dzīvos. Viņi paliks dzīvi kopā ar pilsētu.

Visu sejas bija pievērstas Ritei — viņā raudzījās ne tikai bruņinieki, bet arī sargi, senešals un visi pārējie daligarieši. Rite saprata, ka jāturpina runāt. Sākumā viņa atkārtoja to, ko parasti teica varonīgie karavadoņi liedagā iestudētajās izrādēs. Nākamajos gadsimtos ikreiz, kad neredzēti spēcīgs un nežēlīgs karaspēks atkal aplenks kādu zemi, aplenktie, sasēduši pie ugunskuriem, atgūs drosmi, pieminēdami viņus un viņu jājienu šai vējainajā naktī.

Viņi uzvarēs.

Lai ikviens atceras, ka ticība ir kopā ar viņiem. Vai pareizāk būtu bijis teikt citādi? Šis izteikums nebija īsti skaidrs, toties labi izklausījās. Un galu galā, ja daligarieši bija pamesti gluži vieni un bez sabiedrotajiem, bija labi apzināties, ka vismaz ticība ir kopā ar viņiem. Rite īsu brīdi prātoja, vai vajadzētu piebilst, kas īsti tā ir par ticību, bet tad nosprieda, ka labāk runāt tikai vispārīgos vilcienos un strīdīgās detaļās neielaisties.

Taču tad viņa pārtrauca atkārtot no izrādēm iegaumētos vārdus. Un teica, lai ikviens ik brīdi paturot prātā tā cilvēka seju, par kuru cīnīšoties, — viņa atcerēšoties savu meitu ik brīdi, kad uzmākšoties baiļu kārdinājums.

Līdz rītausmai vēl bija tālu, kad jātnieku pulks bija gatavs pamest pilsētu. Kad vajadzēja sēsties zirgā, Rite iedomājās, ka vēl reizi vajadzētu aizsteigties noskūpstīt Erbrovu. Varbūt tā būtu pēdējā reize. Tomēr viņa šo domu atmeta. Tā pavisam viegli varētu zaudēt drosmi. Viņa klusībā vēlreiz atkārtoja, ka būs divu dzīvu bērnu māte. Ja pēc šīs nakts paliks dzīva gan viņa pati, gan Erbrova, viņām priekšā būs visa dzīve un apskauties laika pietiks.

Vēl viņa iedomājās, vai auļi zirga mugurā nekaitēs nedzimušajam mazulim, bet tad atjēdzās, ka savā klēpī nes Jorša bērnu. Un tas nozīmēja, ka pēdējais elfs joprojām ir kopā ar viņu. Viņa pati bija Ardvina mantiniece, un kopā ar viņu bija elfu cilts mantinieks — viņa varēja tikai uzvarēt. "Es cīnos, tikai lai uzvarētu," nozīmēja tieši to: tas, kurš droši tic uzvarai, cīnās bez bailēm, un tas, kurš cīnās bez bailēm, uzvar. Skaidrs un spilgts prātā atgriezās vīzijas tēls. Ķēniņš viņai uzsmaidīja.

—   Es cīnos, izmantojot to, kas man ir, un tikai lai uzvarētu! — iesaucās Rite, iesēdusies sedlos, un viņas nožēlojamās karadraudzes vīru nomāktās sejas kļuva gaišākas.

Katrā ziņā smieties neviens nesāka.

Viņa pūlējās atcerēties, ko teikušas dižās ķēniņienes Jorša sacerētajās drāmās, kas tomēr nebija tik muļķīgas kā viņas pēdējais izsauciens.

—    Es esmu tikai trausla sieviete, — viņa atcerējās īstos vārdus, kas šai brīdī šķita īpaši patiesi. — Bet es… Bet man… — Kā gan, sasodīts, vajadzēja šo frāzi pabeigt? — Bet man ir ķēniņa kuņģis..,

Nē, kuņģis tas tomēr nebija. Kā vajadzēja teikt? Ritei mūždien juka visu ķesku un ķidu nosaukumi: anatomijas zinātājs bija Joršs, bet viņš galu galā zināja visu. Kurš gan bija tas iekšējais orgāns, kurā saskaņā ar seno menestreļu apgalvojumiem mājojot drosme?

Taču klausītājiem bija paticis arī šis kļūdainais izsauciens. Ķēniņiene uzdrošinājās dzīt jokus. Tas bija uzmundrinošāk par kaujas ragu pūtieniem. Pat Ardvins nebija atļāvies būt tik pārdrošs.

—   Es esmu tikai trausla sieviete, bet man ir ķēniņa plaušas… — Rite mēģināja vēlreiz.

—   Jāāā! — atbildēja daudzbalsīgs koris.

Arī šis apgalvojums nebija īsti pareizs, bet skanēja labi. Ja jau viņai pašai visas iekšas šķita vienādas, varbūt tās neatšķir arī daligarieši.

—   Es esmu tikai trausla sieviete, bet man ir ķēniņa aknas… — Šoreiz gan viņa trāpīja nosaukt īsto drosmes mājokli.

Un pūlis atbildēja ar vētras cienīgiem auriem. Lai arī teiciens bija pareizs, Rite izmēģināja vēl vienu variantu, kurš izklausījās vēl labāk:

— Es esmu tikai trausla sieviete, bet man ir ķēniņa sirds! — iesaucās Rītausma, Daligaras ķēniņiene. — Manī pukst Ardvina sirds! Es uzvarēšu, uzvarēšu savu bērnu, uzvarēšu jūsu visu vārdā!"Mēs uzvarēsim!

Šie vārdi kļuva par patiesību. Bailes pagaisa. Viņai pāri vēlās ļaužu izsaucieni un to spēks, tie piepildīja viņu. Viņas krūtīs patiesi pukstēja Ardvina sirds. Viņa uzvarēs tāpat kā senlaiku ķēniņš.

Šai brīdī, droši vien izsalkuma mudināts, pametis pils kambari, kur gulēja Erbrova, pa logu, spalgi iekliegdamies, izlaidās Angkēls un smagi nosēdās Ritei uz pleca. Viņa ierašanos sveica skaļi sajūsmas saucieni.Ķēniņiene Ragana, Ardvina mantiniece, bruņojusies ar elfu zobenu, dosies cīņā ar ērgli uz pleca, un kronis viņas galvā starot staroja. Tās bija zīmes, kas solīja daligariešiem veiksmi. Vismaz tās bija viņiem labvēlīgas. Vēl kopā ar viņiem bija ticība, lai arī ko tas nozīmētu. Un viņi cīnīsies, lai uzvarētu.

Ūdenī tika nolaisti plosti ar uguns kravu, un tai pašā brīdī nolaidās tilts un atvērās Ziemeļu vārti. Atšķirībā no paceļamā tilta pie Dienvidu vārtiem, kas bija milzīgs, lēns un skaļš, šis ziemeļpuses tilts, kas stiepās pār straujāko un šaurāko Dogonas atzaru, bija neliels, pavisam kluss un ātri nolaižams. Turklāt, par laimi, tiltu ieskāva pilnīga tumsa, jo to neapspīdēja ne lāpas, kas liesmoja uz pilsētas nocietinājumiem, ne orku nometnes ugunis.

Orki viņus pamanīja tikai tad, kad viņi jau auļoja pāri nolaistajam tiltam. Sargi paguva tiltu atkal uzraut augšā, iekams pirmais no orkiem bija piesteidzies un paguvis spert uz tā kaut soli. Rite dzirdēja, kā tilts viņai aiz muguras atkal aizdara pilsētas vārtus un sev par šausmām apjēdza, ka nonākusi ienaidnieku ielenkumā, kur glābiņa nav un nebūs. Taču atkal parādījās vīzijas ķēniņš un uzsmaidīja. Viņa tiks galā. Viņa cīnās, tikai lai uzvarētu.

Rite jāja tālāk. Tāpat kā pārējiem viņai bija plecusoma ar duci pudeļu un standarts, kura audums piesūcināts ar uzliesmojošo šķidrumu. Vienu no pudelēm viņa trieca pret kazu aploku, taču netrāpīja, un tā nokrita zemē nesaplīsusi. Rite mēģināja vēlreiz. Nu viņai no rokām izslīdēja lāpa. Rite klusi nolamājās. Par spīti dzērumam orki modās no miega, cēlās un tvēra pēc ieročiem, lai viņus apstādinātu. Otrā pudele ar troksni sašķīda pret kazu aploka akmeņiem, un bruņiniekam, kas jāja aiz Rites, izdevās aizdedzināt tās izlijušo saturu. Šai mirklī dienvidu krastā atskanēja apdullinošs dārdiens: vismaz viens no plostiem, kā cerēts, bija uzsprādzis. Mazās kazas pārbiedētas metās bēgt, spnikdamas prom tumsā un dūmos. Visapkārt skanēja klaigas, un nu tām pievienojās arī šausmu pilni kazu blējieni.

Nu raizes sagādāja uguns. Liesmu ielokā paliks ieslodzīti ne tikai orki, bet arī Daligaras jātnieki.

Rite redzēja, kā trīs no viņas bruņiniekiem pielaiž uguni laivu grēdai.

Apšļakstītas ar parfīmu, ģērētās ādas laiviņas uzliegmoja kā izkaltušas lapas. Orki bija zaudējuši svarīgu ieroci — varēja uzskatīt, ka Daligara ir glābta.

Vienu no laivu aizdedzinātajiem notrieca vesels spiets bultu, bet diviem pārējiem izdevās aizaujot.

Rite pazina nogalināto bruņinieku: tas bija kluss gara auguma jauneklis. Viņa atcerējās puiša tumšās acis, kuras vairs nekad neko neredzēs. Līdz pat šim brīdim puisis viņas prātā bija tikai viens no bandiniekiem uz šaha galdiņa — viena no figūrām, viens no sešiem bruņiniekiem, kam jādodas uzbrukumā. Brīdī, kad nogalinātais izvēlās no segliem, bandinieks atkal pārvērtās par cilvēku — par garo puisi ar tumšajām acīm un vasarraibumiem. Daligarā viņam noteikti bija tēvs un māte, varbūt arī sievai vai līgava, varbūt arī mazi bērni, pie kuriem viņš vairs nekad neatgriezīsies. Rite juta, kā atdzimst bailes un šausmas. Viņa no visas sirds vēlējās būt citur — kopā ar Erbrovu patvērusies drošībā aiz pilsētas mūriem, taču jau nākamajā mirklī doma par Erbrovu atdeva spēkus, un bailes pārtapa niknumā. Tie, kuri gaidīja mājās jauno bruņinieku, zinās, ka viņš kritis, lai apliecinātu saviem tuviniekiem mīlestību.

Rite iedomājās Joršu un no jauna zvērēja, ka viņa bērni dzīvos, pat ja viņai tāpēc līdz pat mūža galam būs jāvada cīņās karaspēki. Viņa atkal nocietināja savu dvēseli.

Viņai vajadzēja paļauties uz saviem pieciem atlikušajiem bruņiniekiem, kuriem bija tiesības uz tādu vadoni, kas tic uzvarai. Es cīnos, izmantojot to, kas man ir, un tikai lai uzvarētu. Jo vairāk šos vārdus atkārtoja, jo patiesāki tie kļuva.

Orku apmetnēs skanēja arvien skaļāki kliedzieni. Uguns, ko Rite bija nolēmusi izmantot kā teorētisku un stratēģisku ieroci, tagad dega pavisam reālām liesmām, kas svilināja un postīja pa īstam. Kāds no orkiem noteikti nespēs paglābties no liesmām. Rite prātoja, vai orki patiešām dzimst no dubļiem, kā ļaudis mēdza stāstīt, vai arī tie tomēr iznēsāti mātes klēpī, — un viņu atkal sagrāba šausmas, taču viņa atsauca prātā savas meitas seju, un virsroku ņēma vēlēšanās būt divu dzīvu bērnu mātei. Ja Erbrovu varētu glābt, vienīgi sadedzinot visus orkus, kas nostātos Ritei ceļā, viņa to darītu.

Viņa auļoja tālāk. Enstrīls skrēja kā vējš. Ziemeļu krastā nevienam orkam zirga nebija un neviens nejaudāja dzīties pakaļ Daligaras jātniekiem. Ķēniņiene, auļodama savu bruņinieku priekšgalā, sasniedza seno koka tiltu, kas stiepās pāri upei jūdzi uz rietumiem no pilsētas. Gan Rite, gan pārējie no visa spēka trieca savas plecu somas pret tilta spraišļiem, kas tūdaļ noplūda ar liesmas mīlošo šķidrumu. Rite pacēla skatienu un aplūkoja šīs izjādes panākumus: vēja uzpūstas, nevaldāmas liesmas postīja ziemeļkrastā ierīkotās orku nometnes un visu, kas gadījās tām ceļā.

Viņa ar saviem bruņiniekiem nekādi nespēs izjāt cauri zvērojošām ugunsgrēku liesmām, lai atgrieztos pie Ziemeļu vārtiem, — vajadzēja jāt vien uz priekšu, šķērsojot tiltu, kuru arī jau bija pārņēmušas ugunis, un mēģināt atgriezties pilsētā pa dienvidpuses vārtiem. Bet dienvidu krastā bija apmetusies orku kavalērija. Tie bija biedējoši spēcīgi cīnītāji, turklāt lieliski jātnieki. Taču nebija laika kavēties ilgākās pārdomās. Tilts jau liesmoja, kad viņa auļoja tam pāri, un viņai sekoja pārējie bruņinieki, kuri atritināja savus karogus, ko lāpu liesmas un vējš pārvērta garās uguns mēlēs. Tilts bija apgaismots spoži kā saulainā dienā un atklāja skatieniem savus koši krāsotos bareljefus. Te bija atveidotas sira Ardvina uzvaras: ievainoti orki, nogalēti orki, bēgoši orki; te bija redzamas arī mātes, kas apskauj no kara pārnākušus dēlus, un tīrumi, kas atkal briedina ražu. Pats karavadonis nebija attēlots nevienā ainā. Tas Riti apbēdināja: viņa priecātos ieraudzīt senlaiku ķēniņa seju, taču arī bez kokā griezto tēlu palīdzības viņas prātā atkal atausa vīzijas tēls.

Dienvidu krastā valdīja uguns un haoss. Ķēniņiene atstāja aiz muguras liesmojošo tiltu, bruņinieki viņai sekoja. Kuru katru brīdi no liesmām un dūmiem iznirs slepkavīgā orku kavalērija un stāsies viņiem pretī. Gluži kā paklausot klusai pavēlei, Daligaras bruņinieki cits pēc cita savus karogus bija atritinājuši ziemeju vējā un aizdedzinājuši un nu auļoja pretī ienaidniekiem gluži kā posta eņģeļi.

Piepeši Rite turpat netālu ieraudzīja milzīgās ienaidnieka katapultas — tās iznira no dūmiem gluži kā noslēpumaini nezvēri. Ierīces bija būvētas no labi izkaltēta koka, turklāt jau apkrautas ar žagaru saišķiem, kam nākamajā dienā gluži kā ļaunu sērgu vajadzētu izplatīt Daligaras ielās uguns liesmas. Ritei parfīma pudeļu vairs nebija, taču viņas sekotājiem dažas vēl bija atlikušas. Rite redzēja, kā tumšās katapultas, kas slējās pret debesīm kā ļauni milži, piepeši ieskauj liesmas, kas skrien debesīs, raidot tūkstošiem sīku dzirksteļu, ko vējš nes arvien augstāk un tālāk.

Satvērusi zobenu abām rokām, Rite to izvilka no maksts. Efejzaru rakstiem rotātais ierocis, kuru reiz bija nēsājis Joršs, tumsā un ugunsgrēku atspīdumos iemirdzējās sudrabotā gaismā. Enstrīls droši skrēja cauri dūmu mutuļiem un juceklim. Piepeši no tumsas iznira orku zirgaploku aprises, un Rite apvaldīja auļus, lai varētu to aplūkot. Pretinieku karaspēka zirgi visi bija vienādi: ļoti tumši, ļoti skaisti, spožu spalvu un dzelzs gredzentiņiem sastiprinātu sarežģītu bizīšu vijumos sapītām krēpēm. Aploks bija būvēts lielā steigā, sadzenot zemē paresnus stabus, novelkot starp tiem resnas kaņepāju auklas un sasaistot tās kopā ar izturīgām vēršu cīpslām. Rite nokāpa no zirga un atvēzējās, — pietika ar vienu vienīgu zobenas cirtienu, lai nožogojums būtu iznīcināts. Liesmu un trokšņa satracinātie zirgi aizauļoja projām naktī. Ienaidnieku kavalērija bija pārvērsta par kājniekiem, taču arī Rite bija nokāpusi no zirga un apstājusies. Tikmēr no tumsas iznira milzīga auguma orks un satvēra viņas zirgu aiz apaušiem.

Rite ciešāk sažņaudza ziliem efejrakstiem rotāto zobena zelta rokturi. Senā elfu ieroča asmens mirdzēdams pacēlās vējā un triecās pret orka kaklu.

Zobens pāršķēla miesu. Rite juta, kā ienaidnieka asinis apšļāc viņas rokas un seju, apmetni un plīvuru. īsu brīdi šķita, ka viņu nosmacēs šausmas par pašas izdarīto, taču Rite tās padzina: ja viņas bērns varētu piedzimt tikai tad, ja viņa nocirstu galvu visiem orkiem, kas klejo starp Daligaru un Tumšajiem kalniem, viņa tās cirstu citu pēc citas. Ja meitene, kura mantojusi pēdējā elfa acis, varētu palikt dzīva vienīgi tad, ja

Rite pašas nokauto ienaidnieku līķus krautu grēdās, kas paceltos augstāk par koku virsotnēm, viņa to darītu. Rite nekļūs par erīniju, viņa nebūs klejojošs gars, kuru plosa sāpes par nedzimušajiem vai nogalētajiem bērniem. Viņa būs divu dzīvu bērnu māte.

Tuvojās nākamie orki un vēl un vēl nākamie. Pieci'Daligaras bruņinieki nevilcinoties sakļāvās ciešāk ap savu valdnieci. Ķēniņiene Ragana noslaucīja no sejas asinis, pacēla zobenu un cirta atkal un atkal. Viņa dzirdēja, ka ikvienu cirtienu pavada mežonīgs un negants kliedziens, un izbrīnījusies pazina pati savu balsi.

Rite prata cīnīties. Ne tikai tāpēc, ka ilgi bija duelējusies ar Joršu, zobena vietā izmantojot stingrus garo niedru posmus, bet arī tāpēc, ka bija apveltīta ar īpašu maņu: kā medībās viņa īsu mirkli iepriekš nojauta, kur parādīsies medījums, tā tagad itin kā zināja, no kuras puses nāks ienaidnieku cirtieni. Sviedri uz viņas seja sajaucās ar orku asinīm. Pleci un augšdelmi smeldza tik sāpīgi, it kā būtu ievainoti. Nogurums padarīja elpu smagu un sēcošu. Ritei trūka gaisa.

Viņa uzlūkoja pēdējo orku, kas bija nostājies viņai priekšā, un apjēdza, ka nejaudās vēlreiz pacelt zobenu.

Viņa iedomājās savus bērnus.

Iedomājās savu tēvu.

Iedomājās savu māti un tās kaltētos ābolus.

Iedomājās Joršu.

Viņas plecos bija ielijis svina smagums. Zobens bija smags kā visas pasaules sāpes. Rites roka bezspēcīgi nolaidās.

Nu jau divu orku stāvi draudīgi slējās pār viņu.

Rite nodomāja, ka viss ir galā.

Abi orki viens pēc otra nogāzās zemē kā pļauti.

Divas bultas, kas ātri skrējušas viena pakaļ otrai, bija iespraukušās smalkajā spraugā starp krūšu un kakla bruņām. Tās bija ļoti skaistas bultas, darinātas no ļoti smalka tērauda vai varbūt pat sudraba stienīša, bet līdzsvaram tām galā bija iestiprinātas baltas un karmīnsarkanas spalvas. Atspiedusies pret zobenu un pūlēdamās pieslieties kājās, Rite atskatījās, ar acīm meklēdama savu glābēju. Strēlnieks jāja šurp, sēdēdams sirmā zirgā, kura neizsakāmais skaistums bija novērtējams pat šai tumšajā naktī: spoža dūmu krāsas spalva sedza ideāli veidotus muskuļus, un šķita, ka ziemeļu vējš ir nogludinājis dzīvnieka aprises. Strēlnieka trāpīgums pārspēja cilvēku iespējas — tā prata šaut vienīgi Joršs.

Rite pazina Valdītāja un Tiesneša brīnišķīgo zirgu.

Ilgu un burvīgu mirkli viņa ļāvās absurdajam sapnim, ka tas ir Joršs, kurš dzīvs piecēlies no sava bēru sārta un atsteidzies viņai palīgā, pirms tam vēl pamanījies nolaupīt Tiesnesim zirgu.

Košās ugunsgrēku plaiksnas un dūmi padarīja redzamo neskaidru; vai varbūt tāpēc, ka acis tikai ar milzu pūlēm spēj atzīt neticamo un saskatīt neiespējamo, Rite savu glābēju pazina vien tad, kad tas bija piejājis pavisam tuvu. Strēlnieka galvu nesedza bruņu cepure, un tā gaišie mati mirguļoja uguns atblāzmās tāpat kā sarežģītais, sīkām pērlītēm rotātais sudraba tīkliņš, kas tos saturēja. Samta jaka bija pavērusies, un

no tās ārā bija izspraukusies gaiša zīda apkakle.

•»_____

Tā neapšaubāmi bija Austra, Valdītāja un Tiesneša meita.

No visiem pasaules iemītniekiem Austra bija pēdējā, kuru Rite būtu gaidījusi parādāmies kaujas laukā, tāpat kā viņa bija pēdējā, no kuras Rite būtu cerējusi saņemt palīdzību.

Daligaras princese joprojām bija brīnumaini skaista un valdzinoša. Viņai mugurā bija garš samta tērps, tumšs kā pati nakts, bet smalkie uz tā izšūtie sudraba raksti atgādināja valkātājas gaišo matu cirtas. Zem savādās kleitas Austra bija pavilkuši no tāda paša auduma šūtas bikses un melnus zābakus — atklāta bija palikusi tikai delnu un sejas āda.

Rite vēl asāk sajuta nakts un aukstā vēja pieskārienus savai nelīdzeni noskūtajai galvai, savām basajām, netīrajām kājām un noskrambātajiem, stūrainajiem ceļgaliem, kas palika pavisam kaili, kad, sēžot zirgā, dubļiem un asinīm notraipītais tērps sarāvās augšā.

Daligaras princese apstādināja savu sirmo zirgu. Viņa izkāpa no segliem, nometās ceļos līdzās pašas nogalētajiem orkiem un gan vienam, gan otram aizspieda acis, mirkli noraudzīdamās uz mirušajiem skumja un klusa, it kā tie būtu viņas tuvinieki vai dārgākie draugi. Šī aina Ritei šķita neizprotamāka un muļķīgāka par visu, ko viņa jelkad agrāk bija redzējusi. Tad Austra pamāja viņai ar galvu un atkal uzlēca zirgā. Zirgam mugurā sēdās arī Rite.

No pilsētas nocietinājumiem viņus bija pamanījuši, un smagais, milzīgais paceļamais tilts, dzelzs ķēdēm žvadzot un čīkstot, sāka laisties lejup. Rite un viņas bruņinieki — jau atkal seši, laidās auļos, šķērsoja tiltu un iebrāzās laukumā aiz vārtiem, dzirdot, kā tūdaļ viņiem aiz muguras lejup sāk laisties smagās restes, bet tilts atkal ceļas augšup. Četri liesmu izbiedētie, no aploka izsprukušie orku zirgi bija pievienojušies viņu pulkam un kopā ar viņiem paguva šķērsot tiltu,-iekams restu apakšmala nobūkšķēja pret zemi, aizturot orku baru, kas, palikuši kājniekos, joņoja pakaļ jātniekiem. Pūlēdamies noturēt līdzsvaru uz tilta, kas cēlās arvien stāvāk, tie uzvilka savus arbaletus un izšāva. Rite steidzās drīzāk nokāpt no zirga un sprukt malā, lai nebūtu pa šāvienam, taču aizķērās aiz apmetņa malas un pakrita uz ceļiem: viņai paredzētā bulta tikai pieskārās labajam plecam, pārplēšot ādu un notraipot asinīm gaišo šķidrautu. Rite noņēma plīvuru no galvas un piespieda brūcei, mēģinādama apturēt asinis. Sniegbalto audumu apgānīja sārti pleķi. Žēl gan, tik labs audums, — nodomāja Rite, taču nekā cita pa rokai nebija. Reizē ar plīvuru viņa bija noņēmusi kroni un ielikusi to klēpī.

Turpat blakus zemē gulēja zobens ar efejrakstiem izrotātu spalu un asiņainu asmeni.

Aiz muguras vēl skaļāk iedārdējās un iežvadzējās tilta ķēdes, apliecinot, ka nu viņa ir drošībā. Arbaletiem bruņotie orki jau bija nošauti vai no stāvus paceltā tilta iegāzušies Dogonā. Ienaidnieki bija atstāti ārpus mūriem, un tur tie paliks visu šo nakti, nākamo nakti un vēl vismaz aiznākamo arī.

Kāds nostājās Ritei līdzās.

Tā bija Austra, kura arī bija nokāpusi no zirga. Taču dubļos mirka nevis viņas smalkās pēdas, bet gan zābaki, — un tā bija būtiska atšķirība. Rite nespēja izvairīties no domas, ka princeses kustības ir pārsteidzoši vieglas un savādi atgādina Jorša gaitu. Rite piecēlās kājās un palika stāvam, vienā rokā turēdama zobenu, bet otrā kroni un asinīm notraipīto plīvuru.

Daligaras princese viņu ieinteresēti nopētīja. Ritei šis skatiens šķita tikpat nepatīkams kā uzmācīgu mušu spiets. Viņa labprāt būtu nokratījusi no sevis šo acu pieskārienus. Viņā raudzījās sieviete, kuras tēvs bija pavēlējis nogalināt Joršu. Tās tēvS bija pavēlējis pakārt Rites tēvu un māti.

Rite no visas sirds ienīda šīs pilsētas princesi un tikai ar pūlēm piespieda sevi atcerēties, ka tā viņai tikko izglābusi dzīvību.

Austra bija tikpat skaista kā Joršs, un tas nebija mazākais no iemesliem, kuni dēļ Rite šo gaišmataino skaistuli neieredzēja — ari tagad, kad Joršs jau bija miris un jebkādas greizsirdības izpausmes bija zaudējušas jēgu. Rite vēlreiz piespieda sevi atcerēties, ka Austra viņai tikko izglābusi dzīvību un tātad izglābusi arī viņas meitu un vēl nedzimušo bērnu.

Rite jutās pārguruši līdz nāvei. Lai noturētos kājās, viņa atspiedās pret Enstrīla sāniem un, iedūrusi zobena smaili zemē, balstījās pret to kā pret spieķi. Viņas pēdas grima dubļos, bet vismaz kaulainie, netīrie ceļgali tagad bija tunikas piesegti. Rite minēja, kur gan palicis viņas tumšais samta apmetnis, un beidzot ieraudzīja to nokritušu zemē netālu no Enstrīla pakaviem.

Ap Riti un Austru pamazām sastājās arvien lielāks ļaužu pūlis. Te bija visi: kareivji, sievietes, bērni, gan daligarieši, gan patvēruma meklētāji un, protams, arī senešals. Trūka vienīgi Ķēniņu pils namziņa, kurš acīmredzot neuzdrošinājās pamest Erbrovas guļamistabu, pat dzirdot saucienus, kas vēstīja uzvaru.

Daligaras princese joprojām vēroja Riti. Viņa izskatījās apjukusi. Rite aizvien prātoja, ka vajadzētu saņemties un pateikt Austrai paldies, taču naids bija pārlieku spēcīgs, un viņa nekādi nespēja pavērt lūpas pateicības vārdiem. Piepeši Austras seja atplauka.

—   Rite! Rītausma! Rītausma? — viņa klusi jautāja līksmā un triumfējošā tonī kā cilvēks", kurš tikko atminējis sarežģītu mīklu.

Rite piekrītoši palocīja galvu, un tad notika otrais šīs nakts neticamais notikums — trešais, ja neticamajiem notikumiem pieskaita arī viņu uzvaru, kas nenoliedzami bija brīnumaina un necerēta.

Daligaras princese viņas priekšā nokrita ceļos, iemērkdama dubļos savas kleitas un bikšu samtu, un nolieca galvu.

—    Mana kundze, — Austra ierunājās skaļā balsī, atkal paceldama skatienu, — Rītausma, Ardvina mantiniece, tā, kuras vārdā ir austošas dienas gaisma un ik rītu atdzimstošas cerības apsolījums, Daligaras valdniece, kura ieradusies, lai cīnītos par pilsētu un tās iemītniekiem.

Rite joprojām stāvēja mēma un sastingusi, izbrīnīta un pārguruši. Viņa īsti nezināja, kas tagad darāms, turklāt bija pārlieku piekususi, lai spētu ko izdomāt. Beidzot viņa atkal palocīja galvu. Viņa bija dzīva. Aplenkuma loks kaut daļēji bija sapostīts. Viņas meita bija dzīva, un varbūt izdosies Erbrovu pasargāt arī turpmāk. Bija uzradusies sabiedrotā, tā, kuru Rite vismazāk vēlējās redzēt sev līdzās, tomēr sabiedrotā, kura turklāt bija pārsteidzoši trāpīga strēlniece un tikko bija izglābusi viņai dzīvību.

Austra piecēlās kājās, pacēla no zemes zilo samta apmetni un, godbijīgi palocījusi galvu, sniedza to Ritei.

Daligaras valdniece uzmeta apmetni plecos un sajuta tā mīksto siltumu. Viņas skatiens sadūrās ar bruņinieku acīm — visi pieci, kas viņai bija sekojuši.pārdrošajā izjājienā ārpus pilsētas, tagad raudzījās citādi. Tie bija sekojuši viņai izmisuma dzīti, līdzīgi kā puikas seko tikko izraudzītam bandas barvedim; taču tagad vīri viņu uzlūkoja kā ķēniņieni. Tieši tāpat uz viņu raudzījās apkārt sanākušais ļaužu pūlis. Daudzi nometās ceļos.

—    Mana kundze, — turpināja Austra, — man trūkst vārdu, lai izteiktu kaunu par baismīgo slepkavību, ko pastrādājis mans tēvs. Nogalinādams jūsu dzīvesbiedru, viņš ir paveicis atbaidošu noziegumu, turklāt laupījis spēkus briesmās nonākušajai cilvēku pasaulei, kurai jūsu dzīvesbiedrs būtu varējis kļūt par aizstāvi un glābēju. Mans tēvs ir patvēries Aljilā, turpat drošībā ir paglābies viss viņa galms un gandrīz viss grāfistes karaspēks. Mani sagrāba bezgalīgas šausmas, klausoties, kā mans tēvs lielījās, ka nogalinājis jūsu laulāto draugu, kuru viņš uzskatīja par pēdējo šķērsli savai varenībai. Tikpat bezgalīgs bija mans prieks, dzirdot, kā viņš žēlojās, ka jūs, Ardvina mantiniece, tomēr esat izsprukusi no viņa rokām. Tā es sapratu, ka cilvēku pasaule vēl nav lemta nāvei, jo mums vēl ir ķēniņiene. Tāpēc es steidzos šurp, lai stātos jums līdzās un cīnītos kopā ar jums.

Jau atkal Rite nodomāja, ka vajadzētu pateikties Austrai, un atkal nespēja izrunāt pateicības vārdus.

Viņa klusēdama stāvēja, balstīdamās pret zobenu un Enstrīla sāniem. Viņa raudzījās uz brīnišķīgo dūmu krāsas zirgu. Tas bija visskaistākais zirgs, kādu viņa savā mūžā bija redzējusi. Pat Enstrīlu nevarēja ar to ne salīdzināt.

—   Skaists zirgs, — viņa beidzot nomurmināja. Šie bija pirmie vārdi, ko viņa izrunāja Austras klātbūtnē.

Austra pamaja.

—   Visskaistākais visā grāfistē, — viņa apstiprināja.

Kad visi bija pārliecinājušies, ka neilgā saruna ir galā, pūli atkal pāršalca gaviļu saucieni. Bruņiniekus visi apbēra ar sajūsmas apliecinājumiem un ziediem. Kāds pat pasvieda sīkus medus un rozīņu cepumiņus. Rite atklāja, ka atkal ir izbadējusies, un viņai vajadzēja sakopot visu gribasspēku, lai atcerētos, ka ir ķēniņiene un nedrīkst mesties zemē, lai pie zirgu kājām uzlasītu sīkus našķus.

Austras ierašanās vairoja pilsētnieku drosmi, viņas nepārprotamā pakļaušanās Ritei stiprināja ticību jaunajai ķēniņienei.

Viņiem bija īsta ķēniņiene.

Viņi tomēr nebija visu pamesti.

Ja jau pat Tieneša meita ir atgriezusies Daligarā, tātad pilsēta nav lemta nāvei. Ja pat Tiesneša meita auļo pakaļ plikpaurainajai trakajai, tātad viņa nemaz nav tik traka un patiesi ir Ardvina mantiniece.

Kamēr arvien skaļāk skanēja gaviles, notika trešais neticamais šīs nakts notikums — ceturtais, ja tiem pieskaita arī uzvaru.

Austra nometās ceļos kādas skrandās tērptas sievietes priekšā. Šī aina bija tik neizprotama un absurda, ka tūdaļ iestājās pilnīgs klusums, jo neviens negribēja atteikties no iespējas tikt skaidrībā, kas īsti notiek.

—   Kundze, — teica Austra, pieceldamās kājās un ielikdama sievietei rokās zelta ķēdīti ar diviem piekariņiem; Rite stāvēja pietiekami tuvu un saskatīja, ka tie veidoti kā mazas ozolzīlītes. —Jūsu vīrs bija sardzes kapteinis Mandrails, kuru pirms desmit gadiem nepatiesi apsūdzēja nodevībā un sodīja ar nāvi. Kad visi jūsu ģimenes īpašumi tika konfiscēti, šī ķēdīte nonāca manās rokās. Es nespēju labot sava tēva pastrādātās netaisnības — viņš lēma jūsu vīru nāvei, labi zinādams, ka tas ir uzticams un bez vainas. Varu vienīgi jums atdot jūsu rotaslietu.

Sieviete raudzījās uz zelta ķēdīti, kas bija iegūlusi raupjajā, mazgātavas ūdeņu saēstajā plaukstā.

Viņas sagumušie pleci iztaisnojās, viņa staltāk pacēla galvu, un viņas skatienu piepildīja lepnums.

Nu viņa bija godājama atraitne, kuras vīru Tiesnesis nogalinājis, nepatiesi apsūdzēdams nodevībā: tagad, pateicoties Austrai, viņu neviens vairs neuzskatīs par nodevēja sievu.

Gluži negaidīti bija atjaunots viņas mirušā vīra un bērnu tēva gods.

Viņas bērnus neviens vairs neuzdrošināsies apmētāt akmeņiem kā nicināmas pabiras. \

Piepeši bija beidzies stāvākais un tumšākais ceļa posms, kurš varbūt tomēr neveda lejup postā un peklē.

—   Ja es, ziedojot savu dzīvību, varētu izdzēst un labot visas nelietības, ko pastrādājis mans tēvs, es to ziedotu, nevilcinoties ne mirkli, — Austra turpināja, vēršoties pie visiem apkārt sanākušajiem. — Varu vienīgi teikt, ka mani nekad nepametīs sāpes un atmiņas. Esmu ieradusies lūgt, lai jūs mani pagodināt, ļaudami cīnīties un mirt par Daligaras pilsētu un tās valdnieci.

Atskanēja apjukuma pilna sačukstēšanās. Rite nodomāja, ka tagad gan ir redzējusi visneticamākās ainas un dzirdējusi visnegaidītākos vārdus. Bet tad visas domas pagaisa, atlika vienīgi mežonīgs prieks: viņa bija dzīva, un dzīva bija viņas meita.

—   Tagad tev kaut kas jāsaka. Pēc uzvaras vienmēr kaut kas jāsaka, — nočukstēja Jastrins, negaidīti izniris no tumsas viņai līdzās.

Ritei nevajadzēja ilgi domāt. Viņa tikko bija redzējusi, kā Austra nometas ceļos, lai atdotu nolaupīto godu vienam no pašas tēva nežēlības upuriem, un bija atcerējusies, ka ķēniņš ir arī tas, kurš lemj par ļaužu godu vai negodu.

Viņa joprojām bija dzīva, bet ne jau visi bija izrādījušies tādi veiksminieki.

Apkopojusi pēdējās spēku paliekas, viņa lika savai balsij ieskanēties skaļāk par pilsētnieku čukstiem.

—   Orku laivas ir iznīcinātas, katapultas sadedzinātas. Ziemeļu krastā orku apmetnes nopostīja ugunsgrēki. Tie, kuri paglābās no ugunīm, bija spiesti mesties Dogonas ūdeņos un peldēt, izlaižot no rokām savus ieročus. Arī tilts, kurš mūsu ienaidniekiem ļautu apvienot spēkus, ir nodedzināts. Pilsēta šobrīd ir neieņemama, un upes ziemeļu krasts atbrīvots.

No jauna atskanēja prieka saucieni, taču šoreiz Rite tos apklusināja ar valdonīgu rokas mājienu.

—   No pilsētas es izjāju kopā ar sešiem bruņiniekiem, bet atgriezos kopā ar pieciem, — viņa turpināja. — Kareivis, kurš palika guļam cīņas laukā, izlēja savas asinis, lai pilsēta pieredzētu jaunu dienu.

Ritei nevajadzēja jautāt, kuri ir nogalētā bruņinieka tuvinieki. Klusi šņuksti vadīja viņas skatienu: veca sieviete, jauna sieviete un mazs, samiegojies bērns jaunākās sievietes rokās. Visu acis sekoja valdnieces skatienam. Rite nezināja, ko teikt. Kas gan jāsaka brīžos, kad miris tuvs cilvēks? Viņa izmisīgi pūlējās izdomāt vārdus, kas neskanētu pārāk tukši vai muļķīgi. Atmiņā atausa bultu notriektā bruņinieka seja, tumšās acis, vasarasraibumi.

—   Viņš mira, cīnīdamies par jums, — viņa mokoši izstostīja, nebūdama pārliecināta, vai nerunā pēdīgās muļķības. Kārdinājums klusēt bija neizturami spēcīgs. — Tā viņš apliecināja, ka jūs mīl, — viņa piebilda.

Sievietes nenovērsa no viņas acu un uzmanīgi tvēra katru vārdu. Rite iedomājās, ka ķēniņa pienākums ir arī mierinājuma sniegšana.

—   Ja viņš nebūtu ziedojis savu dzīvību, pilsēta nebūtu izglābusies, — Rite nedroši piebilda.

Acīmredzot arī šie vārdi bija pareizie, jo, kaut arī sāpes mazināt nebija iespējams, trijotnes skatienos parādījās jauns lepnums. Vārdus, kas viņai pašai bija šķituši nedroši, citi bija dzirdējuši izskanam spēcīgus, lēnus un svinīgus.

—   īsti ķēniņi piešķir apbalvojumus, — čukstēja Jastrins. — Goda apliecinājumus, ko var pārmantot no paaudzes paaudzē.

Rite uzmeta skatienu kaklarotai, ko viņai bija atdevis Daligaras grāfs. Viņas pagurušie pirksti atknibināja vienu no tās plāksnītēm. Senešals no sava tērpa piedurknes noraisīja zīda saiti un pasniedza Ritei. Viņa izvēra saiti cauri zelta plāksnes āķītim. Tad tuvojās abām sievietēm un bērnam, aplika improvizēto rotu ap kaklu nogalinātā bruņinieka atraitnei un sveicināja to, palocīdama galvu, — sieviete atbildēja, pietupdamās dziļā reveransā.

Daudzi klātesošie ieraudājās.

Rite atgriezās pie senešala, paņēma no tā rokām savu zobenu, ar mokām ielika to atpakaļ makstī un smagiem soļiem devās uz saviem apartamentiem pilī.

Asinīm notraipītais plīvurs nokrita zeme. Pieliekties bija pārāk grūti, turklāt plecs vairs neasiņoja — Rite balto audumu atstāja guļam zemē.

Pils namzinis paklanījās, kad Rite ienāca istabā.

—    Mana kundze, — viņš nočukstēja un devās prom.

Angkēls jau tupēja gultā līdzās Erbrovai.

—   Pabīdies nu sāņus, spārnaini, — nomurmināja Rite un iekrita gultā, pat neizlaidusi no rokām zobenu. Ierocis noslīdēja uz grīdas, viņa apskāva Erbrovu un tūdaļ aizmiga.

Ceturta nodaļa

Erbrova pamodās krietni pirms rīta gaismas. Aiz augsta, šaura loga, kura aiļu divās daļās sadalīja smalka kolonna, uzlēca mēness un izgaismoja vējaino nakti. Erbrova paraudzījās visapkārt, cerēdama saskatīt iemirdzamies sava tēva gaišos matus vai pūķa zaļos spārnus, taču te nebija nekā tuva un pazīstama — vien svešo sienu baltais bargums.

Nakts droši vien bijusi briesmīga: gaiss joprojām bija dūmu un baismīgu smaku pilns — oda pēc dusmām un sāpēm. Erbrova nekad nezināja, kas īsti notiek.

Viņai vairs nebija tēta, kas visu izskaidrotu.

Viņa bija redzējusi, kā tētis aizlido projām, sēdot starp pūķa spārniem, un tagad arī viņa zināja, kādas izjūtas pārņem lidojumā. Lidot bija skaisti, taču viņa briesmīgi ilgojās pēc tēta. Erbrova ļoti gribētu no sirds izraudāties, tāču mamma bija teikusi, ka raudāt nedrīkst. Ja viņa drīkstētu raudāt, varbūt tad izkustu tas ledaini aukstais akmens, kas bija parādījies viņas krūtīs. Viņa būtu gribējusi, lai mamma viņu paņem klēpī tā, lai viņa atkal dzirdētu brālīšu sirdis, — tad aukstais akmens varbūt izkustu arī bez raudāšanas vai vismaz sarautos mazāks, taču mamma nekad nevarēja paņemt viņu klēpī: mammai vienmēr bija darāms kas cits.

Pamodusies pavisam, Erbrova atklāja, ka mamma guļ viņai blakus. Uz mirkli mammas klātbūtne sniedza mierinājumu, bet tad mēness gaisma piepildīja istabu un Erbrova ieraudzīja asinis. Tās bija nošļākušas mammas seju, drēbes un matus vai, pareizāk, to, kas bija atlicis no viņas matiem. Mamma bija ievainota. Meitene uzlika plaukstiņu uz mātes pleca, tur, kur zem saplēstā tērpa vēl suloja neliela, svaiga brūce, un sadziedēja to. Nogurums piepeši bija tik milzīgs, ka izzuda pat vēlēšanās raudāt.

Erbrovai izdevās norit asaras, un viņa atkal no visas sirds ilgojas, kaut līdzās būtu tētis.

Viņai gribējās čurāt. Mājās, tur, kur viņa bija piedzimusi, pietika iziet laukā un doties uz pludmali. Erbrova minēja, kur gan šai jocīgajā vietā, kur viņa nonākusi, varētu būt meklējama pludmale. Mamma to droši vien mācētu pateikt, taču viņa bija aizmigusi. Arī cauri miegam Erbrova juta, cik bezdibenīgs ir mammas nogurums, un neuzdrošinājās viņu modināt.

Viņa izslīdēja no gultas. Istabu bija piepludinājusi gaiša mēnesnīca: uz grīdas turpat līdzās mātei Erbrova ieraudzīja efejzaru zobenu, kura gropītēs mamma vienmēr bija cepusi olas, taču tagad tas bija apķepis sarecējušām asinīm. Erbrova šausmās iepleta acis un metās bēgt — viņa negribēja ilgāk skatīties uz šo baismeklību. Meklējot liedagu, viņa prātoja, kā gan tagad varēs cept olu kulteņus, ja viņām atkal izdosies atrast kādu kaijas ligzdu.

Erbrova gāja uz labu laimi, taču liedaga nekur nebija. Viņas dzimtās mājas bija pavisam vienkārša vieta, ko no visām četrām pusēm ierobežoja sienas: iekšpusē bija mājas, kur varēja gulēt, bet ārpusē bija liedags, kur varēja pačurāt — arī naktīs, jo nemaz nevajadzēja iet pārāk tālu no aizmigušajiem mammas un tēta. Viņas dzimtās mājas bija vieta, kur efeju zobens bija tīrs un uz tā varēja cept olu kulteni, mājās tētis viņai stāstīja stāstus un dziedāja dziesmiņas, lai viņai nevajadzētu baidīties no tumsas.

Šī vieta, kur viņa bija nonākusi tagad, bija gaužām dīvaina un tai nebija ne gala, ne malas — aiz katrām durvīm bija atkal nākamās, un tās nekad nebeidzās. Erbrova prātoja, kur gan šejienieši paslēpuši liedagu. Beidzot viņa nonāca dārzā, kur bija zaļa zāle un nakts rasā mirdzoši ziedi, un vismaz pačurāšanas jautājums bija atrisināts.

Meitene apjēdza, ka ir apmaldījusies. Lai arī cik biedējoša būtu doma, ka jāatgriežas pie mammas asiņainā zobena, vēl briesmīgāka bija doma, ka viņa tur nemaz nemāk atgriezties.

Erbrova juta, ka vēlēšanās raudāt aug arvien lielāka, bet mamma taču bija teikusi, ka raudāt nedrīkst. Erbrova apsēdās zālē, apskāva ar rokām ceļgalus un noguldīja uz tiem galvu. Viņa izvilka no kabatas savu lellīti un slidināja pirkstus pa gludo koku, taču arī lellīte nespēja viņu mierināt.

Tētis bija aizlidojis projām uz pūķa, un viņa bija palikusi pavisam viena. Viņa nezināja, kas notiek. Viss viņu biedēja. Viss bija briesmīgs. Olu cepamais zobens bija nosmērēts ar asinīm. Arī mamma bija vienās asinīs. Turklāt Erbrova bija apmaldījusies. Viss bija auksts.

Mamma bija teikusi, ka raudāt nedrīkst.

Mamma bija teikusi, ka būšot divu dzīvu bērnu māte.

Brālīši bija divi, un tie dzīvos.

Tātad Erbrova mammai nemaz nebija vajadzīga. Erbrova varēja iet prom.

Tupēdama zemē, Erbrova sapņoja, kaut tētis atlidotu viņai pakaļ un aiznestu projām uz pūķa spārniem. Vēl viņa nodomāja» ka tas notiktu, ja viņa pati apturētu savu sirdi. Galu galā mammai tik un tā bija brālīši uņ atpakaļceļu viņa bija nozaudējusi… Erbrova zināja, kā var apturēt savu sirdi. Tētis to nebija izdarījis, taču, skatīdamies viņai cieši acīs, viņš par to bija domājis, un Erbrova bija visu sapratusi.

Kāds viņai pieskārās. Erbrova pacēla galvu un pustumsā ieraudzīja gara auguma būtni, kuras gaišie mati viegli vizmoja, — īsu brīdi Erbrova noticēja, ka pēc viņas jau ieradies tētis, taču pūķa līdzās nebija.

Tomēr tas nebija tētis, tā bija jauna sieviete, ģērbusies kā vīrietis. Pār plecu tai bija loks, bet matus kopā saturēja sarežģīts sudraba pavedienu un pērļu tīkliņš. Sieviete nolaida vienu celi pie zemes, lai varētu skatīties Erbrovai tieši acīs.

—    Vai varu jums kaut kā palīdzēt, mana mazā kundze? — sieviete jautāja.

Erbrova apjuka. Jautājums bija sarežģīts. Kamēr viņa prātoja, kā labāk atbildēt, svešiniece atkal ierunājās.

—    Mani sauc Austra, — viņa teica un viegli paklanījās.

Meitene palocīja galvu. Viņa norija izmisuma kamolu un atkal centās

izprātot, kā tagad vajadzētu rīkoties. Varbūt arī viņai vajadzētu stādīties priekšā: viņa bija ļoti sakautrējusies, tomēr negribēja būt nepieklājīga. Tētis vienmēr centās būt pieklājīgs. Erbrova pielika pirkstu sev pie krūtīm.

—    Ebova, — viņa izdvesa.

—    Ļoti skaists vārds, mana mazā kundze. Es jūtos pagodināta, ka varu ar jums iepazīties, — teica Austra.

Erbrova atkal pamāja.

—    Pūis, — viņa centās paskaidrot, vēlreiz pielikdama pirkstu sev pie krūtīm.

—   Tas ir pūķa vārds. Es sapratu. Jūs esat nosaukta tāpat kā pēdējais pūķis, kuru jaunībā lidojumos pavadīja jūsu tēvs. \

Erbrova palocīja galvu un ilgi pētīja Austru.

—   Taga aī, — viņa nočukstēja.

—   Tagad arī? Tagad… Jūs gribat teikt, ka tagad jūsu tēvs un pūķis atkal ir satikušies un lido kopā?

Erbrova pamāja. Beidzot viņa bija satikusi kādu, kurš saprata.

—   Vai atļausiet jūs apskaut? — negaidīti jautāja Austra. Erbrova pamāja, un jau nākamajā brīdī viņu ieskāva silts un mīksts augums, bet pie ādas glaudās maigas drānas. Viņa noguldīja galvu Austrai uz pleca — sieviete smaržoja pēc gaisa un vēja, un līdzīgi bija smaržojis tētis. Austra ilgi glaudīja viņai matus. Tas nebija gluži tas pats kā kārtīgi izraudāties, tomēr kāds viņu turēja apskautu, kamēr viņa runāja par tēti. Arī tā bija labi. Aukstuma un tumsas akmens, kas viņā bija iemeties tai brīdī, kad viņa redzēja tēti nomirstam, tagad pakusa mazliet mazāks. Ja viņa drīkstētu paraudāt kopā ar kādu, kas viņu turētu cieši apskautu un raudātu līdzi, tad varbūt šis akmens izkustu pavisam un atmiņas par pūķa zaļajiem spārniem izrādītos spēcīgākas par atmiņām, kurās bija tumši sarkanas asinis, taču mamma bija teikusi, ka raudāt nedrīkst, un Erbrova neuzdrošinājās.

—  Jūsu lelle ir ļoti skaista, — teica Austra. — Droši vien ir jauki, ja ir tāda lelle. Tā, kurai ir tāda lelle, nekad nevar justies pavisam vientuļa.

Erbrova gandrīz pasmaidīja. Viņai patika, ka Austra ar viņu sarunājas tā, kā Erbrova bija dzirdējusi runājam tikai ar pieaugušajiem, — bet viņa taču vēl bija maza.

—   Ja man kādreiz būs maza meitiņa, — Austra piebilda, — es ceru, ka arī viņai būs tāda lelle, un tad arī viņa nekad nebūs vientuļa.

Šoreiz gan Erbrova apmierināti pasmaidīja un pārslidināja pirkstus pār lellītes koka sāniem.

—   Vai jūs esat apmaldījusies? Šī pils ir ļoti liela, te var viegli apmaldīties. Ja atļausiet, es jūs pavadīšu. Vai drīkstu jūs paņemt rokās? Es zinu, kur guļ jūsu māte.

Erbrova pamāja. Viņa bija piekususi. Bija tik jauki ļaut, lai Austra viņu nes. Erbrova noguldīja galvu Austrai uz pleca un nodomāja: ja viņa šai pašā brīdī apraudātu sava tēva nāvi, tad aukstais akmens pilnīgi noteikti izkustu. Viņa ļoti, ļoti gribēja apraudāties, taču nebija droša, vai tas nesadusmotu mammu, tāpēc arī šoreiz savaldījās. Kad viņas bija nonākušas dīvainā istabā, kur stāvēja milzīgs zelta krēsls, Austra viņu nolaida zemē.

— Ejiet uz to pusi. Tur būs jūsu māte. Palieciet kopā ar viņu, jūs viņai esat ļoti vajadzīga. Atcerieties, ka jūs nedrīkstat apmaldīties un pazust, jums jābūt kopā ar savu māti. Pilsētu ir aplenkuši orki, bet jūsu māte uzvarēja kaujā, un tagad orki vairs nevar sagrābt pilsētu savā varā. Šonakt bija daudz ciešanu, taču jūsu māte ar savu drosmi un varonību novērsa vēl nesalīdzināmi lielākas sāpes un ciešanas. Pateicoties jūsu mātei un tām asinīm, kas tika izlietas, šīs pilsētas bērni joprojām ir dzīvi. Jūsu māte šobrīd nevar būt kopā ar jums tik daudz, cik vēlētos, jo viņai ir jāsargā no nāves un iznīcības gan jūs, gan šī pilsēta — un viņa vienīgā var mūs visus pasargāt. Nevienam citam nav tik daudz spēka. Nevienam citam nav tik daudz drosmes. Jūs, mana mazā kundze, esat vissvarīgākā persona šajā pilsētā. Bez jums jūsu māte ies bojā, bet bez jūsu mātes bojā iesim mēs visi. Tāpēc, lūdzu, vairs nekad neapmaldieties un nepazūdiet, mana mazā kundze. Man tagad jādodas prom. Vējš ir pierimis, un no upes ceļas migla. Pavisam drīz miglas vāli aprīs mēness gaismu, un viss kļūs neskaidrs un izplūdis kā sapnī. Šai miglainajā pelēkumā un pustumsā es varēšu izjāt no pilsētas. Mans zirgs ir visātrākais visā grāfistē, bet tā krāsa saplūst ar ēnām un miglu tāpat kā mans tērps. Es zinu visus īsākos ceļus un slepenās takas, ko tumsā protu atrast vienīgi es. Man izdosies šķērsot Jaunā Mēness kalnus, kas mūs šķir no Varilas. Es došos turp un pasaukšu palīgā ļoti spēcīgu karavīni, tad viņš varēs cīnīties jūsu mātes vietā, un viņa atkal varēs būt kopā ar jums.

Erbrova atvieglota pamāja. Beidzot viņa bija atradusi kādu, kurš saprata viņas teikto un arī paskaidroja, kas notiek. Ja kāds viņai paskaidroja notiekošo, tad pasaule vairs nebija tikai dusmas un niknums, tā iznira no nesaprotamības tumsas: šķita, biezai miglai cauri ir izlauzušies daži saules stari. Erbrova zināja: ja vien viņa kopā ar kādu varētu pāraudāt par tēti, tad akmens krūtīs vairs nebūtu tik melns un tik ciets.

Austras balss skanēja kā niedru čaboņa jūrmalā tais dienās, kad vējš bija pavisam pierimis. Tā bija balss, kurā varēja saritināties kamoliņā, balss, kurā varēja nolaist galvu un aizvērt acis, balss, kurā varēja sapņot sapni par to, ka tēta nāve vairs nebūs tikai sāpes.

Beidzot Erbrova bija atradusi kādu, kurš runāja un rīkojās jēgpilni.

-— Nē aua! — Erbrova satraukti piekodināja.

—   Protams, — viņu mierināja Austra, — es būšu ļoti uzmanīga, un nekas slikts man nenotiks. Bet tagad ejiet. Jūs esat vajadzīga savai mātei. Viņa ļoti raizēsies, ja pamodīsies un neatradīs jūs līdzās, — to teikusi, Austra paklanījās.

Erbrova atkal palocīja galvu — šoreiz atvadu sveicienā — un aizskrēja. Viņa būtu gribējusi kārtīgi atvadīties no Austras un izrunāt tās vārdu, taču tajā bija pārāk daudz grūtu skaņu.

—   Ausa, — viņa klusi nočukstēja. Bez grūtajām skaņām tas izklausījās kā maigs vējš karstā vasaras dienā. Erbrova šķērsoja trīs istabas un beidzot nonāca pie gultas, kurā gulēja mamma.

Viņa apmeta līkumu gar tālāko sienu un tikai tad pagriezās uz gultas pusi — tā, lai nevienu mirkli nevajadzētu redzēt asiņaino zobenu.

Erbrova saritinājās gultā kā kaķēns, cenzdamās nepieskarties mātes drēbēm tais vietās, kur bija uzšļākušies tumši sarkanie traipi.

Viss bija tik silts, un arī brālīšu sirspukstus varēja sajust.

Nakts tumsa pamazām bālēja, gaisā parādījās jaunas smaržas un aromāti: kāds cepa plāceni, kāds cepināja pankūkas. Smaržoja arī pēc atdzimušām cerībām. Iedziedājās gailis.

Erbrova iegrima miegā, un viņas prāts aizslīdēja sapņos, izkusdams gluži kā jūrā iekritusi sniegpārsliņa.

Piektā nodaļa

Rite atmodās, kad saule jau staroja visā spožumā. Kā allaž pēdējā laikā pamostoties, viņai atkal uzbruka izmisums par zaudēto Joršu, taču viņa, kā allaž, izmisumu padzina. Gan jau pienāks arī tāds brīdis, kad viņa varēs raudāt, plēst matus un drānas, bet pagaidām to nedrīkstēja. Turklāt viņas drānas jau bija saplēstas, bet mati nodzīti. Un pie šīs muļķu un gļēvuļu pilsētas Dienvidu vārtiem bija iekārtojies orku karaspēks.

Erbrova rāmi gulēja viņai līdzās, un brūce uz pleca jau bija sarētojusi. Rite to uztvēra kā labu zīmi, noskūpstīja meitu uz pieres un, lai arī ar pūlēm, piecēlās no gultas.

Rīts bija atausis prieka un ēdamlietu pilns. Mazajā troņa zālē valdnieci sveicināja grozs ar plāceņiem un āboliem. Uz troņa bija nolikts arī savāds tērps: tā audums krita vairākās kārtās, bet svārku daļas gabali nebija sašūti kopā. Turklāt zem šīs dīvainās kleitas bija paredzēts vilkt arī garās bikses, lai viņa varētu jāt zirgā, neatkailinot kājas. Tērps bija viscaur melns, tikai apkakle bija izšūta zelta rakstiem. Iekšējā tērpa kārta — tā, kurai bija jāsaskaras ar ādu, — bija no smalka lina, bet virspusē bija samts, silts un izturīgs. Līdzās uz grīdas bija sarindoti vairāki pāri apavu — visi bija melni, bet dažādu lielumu, lai viņa tos varētu pielaikot un izvēlēties īstos. Groza dziļumos Rite atrada arī nelielu gabaliņu siera un uzlūkoja to aizkustinājuma pilnām acīm: sieru viņa nebija ēdusi kopš vecāku nāves. Viņa atgriezās guļamistabā un nolika gultā līdzās Erbrovai sieru, plāceni un ābolu, lai meitene pamodusies tos tūdaļ atrastu. Tad viņa novilka veco saplēsto tuniku un ietērpās jaunajās drēbēs, un ģērbjoties izmantoja tikai vienu roku, jo otra bija aizņemta, ik pa brīdim ceļot pie mutes plāceni. Apģērbusies Rite atgriezās troņa zālē.

Soļu troksnis brīdināja, ka tuvojas pils namzinis, kurš sveicināja Riti ar laimīgu smaidu.

—   Es gribu jums pateikties, — ierunājās Rite, un lepnums parādījās namziņa acīs. — Sīs drēbes patiesi ir gan skaistas, gan ērtas. Kā jūs iedomājāties sagādāt tērpu, kas būtu piemērots jātniekam-un vienlaikus izskatītos kā sievietes tunika?

—    To ierosināja dižkundze Austra, — atbildēja namzinis. — Viņa man izskaidroja, kādam jābūt tērpam, un es devu tālākos rīkojumus. Šonakt tika uzšūts pirmais, bet jau līdz vakaram būs gatavs arī otrs. Mēs strādājām visu nakti un ar lielu prieku, mana kundze. Taču vislielākais paldies jums jāsaka dižkundzei Austrai, jo bez viņas es nemūžam nebūtu iedomājies, ka sieviete var valkāt bikses un vienlaikus tērpties kleitā. Dižkundze mums parādīja savu tērpu un ļāva to kārtīgi izpētīt…

Prieks tūdaļ pameta Rites sirdi, taču tērps bija pārāk ērts, lai no tā atteiktos tikai tāpēc, ka tā šūdināšanu ierosinājusi neciešamā Austra.

Turklāt namzinis tūdaļ pavēstīja patīkamus jaunumus.

Austra bija pametusi pilsētu. Cik negaidīti uzradusies, tikpat negaidīti tā bija devusies prom. Pretēji visiem veselā saprāta brīdinājumiem dižkundze bija pavēlējusi nolaist tiltu un, riskēdama iekļūt orkiem tieši nagos vai — kas vēl ļaunāk — ielaist tos pilsētā, viņa bija aizauļojusi tumsā un miglā. Kurp, to neviens nezināja.

Rite atcerējās, ka nav sargiem piekodinājusi, lai tiltus nenolaiž nekādu iemeslu dēļ, — viņai ne prātā nenāca, ka šie muļķi ir spējīgi uz tādām aplamībām. Laikam viņa nebija pratusi pietiekami augstu novērtēt daligariešu stulbību, un šajā pilsētā nevarēja paļauties ne uz viena prāta spējām.

Rite klusībā minēja, vai orki jau ir notvēruši Austru, un šī doma viņu pat mazliet sāpināja, jo galu galā Daligaras princesīte viņai bija izglābusi dzīvību. Rite ar šausmām atcerējās, ka pati Austru pavisam nesen ir nolādējusi, bet tad padzina netīkamo domu: šis nebija īstais brīdis, lai kavētos domās par muļķīgiem māņiem…

Lai vai kā — Rite viņu nebija padzinuši, Rite nebija atbildīga par viņas likteni.

Pārliecinājusies, ka namzinis parūpēsies par Erbrovu, Rite atkal devās uz nocietinājumu mūriem. Pasauli joprojām sedza migla, kas bija ļāvusi Austrai nemanāmi pamest pilsētu. Viss bija neskaidrs un izplūdis. Namzinis bija paskaidrojis, ka pat vasaras sākumā, gadalaikā, kas parasti ir sauss un bez lietus, Dogonas ielejā, kas stiepjas Tumšo kalnu ēnainajā pakājē, bieži vien sabiezējot migla — tās baltie, necaurredzamie vāli uzrodoties pēkšņi, bet tikpat strauji migla izgaistot, kad uzpūšot spējas ziemeļu vēja brāzmas.

Orki velti kāroja sadragāt lielo paceļamo tiltu un izgāzt Dienvidu vārtus. Tas būtu iespējams, ja viņu karaspēkam būtu pārvietojams tilts, pa kuru līdz pilsētai varētu nogādāt ķēdēs iestiprinātu tarānu, taču orkiem nebija ne tilta, ne tarāna. Pagaidām orki bija pagatavojuši nelielus plostus, uz kuriem bija sakāpuši zobeniem un cirvjiem bruņoti karavīri, kas gribēja šķērsot Dogonu, sasniegt vārtus un sakapāt to resnos baļķus sīkās skaidās. Taču līdz vārtiem tikt bija sarežģīti: pār plostiem bira bultu krusa, orki vēlās ūdenī, izsitot plostus no līdzsvara, turklāt grūti vadāmos peldlīdzekļus projām rāva straume. Pat teiksmainais Srakiāls, muļķa orks, kas darbojās nostāstos un balādēs, būtu pratis izgudrot mazāk muļķīgu cīņas paņēmienu.

Neveiklie mēģinājumi piekļūt vārtiem turpinājās visu dienu. Kad daligariešu strēlniekiem izdevās trāpīt kādam no uzbrucējiem un tas ievēlās upē, iekrāsojot ūdeņus ar savām asinīm, pilsētnieki skaļi gavilēja, turpretī orki saglabāja pilnīgu vienaldzību, nošautā vietā tūdaļ stājās kāds cits, un viss sākās no gala. Rite bija mierīga: ja arī kādam orkam izdosies vārtus sasniegt, tam uz galvas gāzīsies uguns lietus.

Pēcpusdienā sacēlās vējš un aizslaucīja miglu, orki nāca pie prāta un beidzot meta mieru.

Uzbrukums bija bijis ilgs, absurds un neveiksmīgs.

Rite atvieglota pasmaidīja.

Piepeši pilsētas austrumu malā atskanēja kliedzieni un augšup uzvijās ļaunu vēstošas ugunsgrēka dūmu grīstes.

Rite saprata.

Uzbrukums bija bijis ilgs, sarežģīts, labi izplānots un nebūt ne neveiksmīgs. Viņa orkus bija novērtējusi par zemu. Un bija pieļāvusi divas kļūdas: pirmkārt, nebija aptvērusi, ka nejēdzīgais uzbrukums Dienvidu vārtiem ir pārmēru muļķīgs un tieši tāpēc aizdomīgs, otrkārt, redzot, kā orku akrobāti rāpjas glumajā umurkumura stabā, nebija mēģinājusi izdomāt, kādām kaujas stratēģijām šādi kareivji un to veiklība būtu piemēroti.

Rite kopā ar kareivjiem metās uz pilsētas austrumiem un vēl paguva saskatīt bēgošos iebrucējus, kas veikli kā vāveres norāpās lejā pa aizsargmūriem. \

Divi sargkareivji gulēja zemē ar pārgrieztu rīkli: vērojot viltus uzbrukumu un neveiklos plostus, tie bija kļuvuši tik izklaidīgi, ka pat nebija pamanījuši, ka akrobāti uzrāpjas augšup pa pilsētas sienu.

Šodien orki nemaz neplānoja ieņemt Dienvidu vārtus, tie tikai novērsa pilsētas aizstāvju uzmanību, kamēr ziemeļpusē neliela grupiņa labi trenētu vieglo kājnieku, kas apguvuši akrobātijas mākslu, šķērsoja upi atlikušajās ādas laiviņās, nemanīti pārrāpās mūriem un nolaupīja pusduci daligariešu bērnu.

Daligaras mūri no ārpuses atgādināja dzeloņcūkas muguru — asie, dobie pīķi bija paredzēti, lai aplenktie varētu liet aplencējiem uz galvas karstu piķi, taču tie bija palīdzējuši ienaidniekiem ierāpties nocietinājumu iekšpusē. Rite arī šoreiz nebija pareizi novērtējusi daligariešu kareivju bezdibenīgo muļķību. Paaudžu paaudzēs šejieniešiem bija mācīts nedomāt, un stingrā dresūra bija nesusi augļus: tā kā Rite nebija pavēlējusi, lai uz mūriem stāvošie sargkareivji paliek savās vietās un vērīgi skatās lejup, šie nelgas to nebija darījuši.

Bija nodedzinātas arī trīs noliktavas, kurās glabājās visi atlikušie pilsētas pārtikas krājumi.

Kāda nolādēta neveiksme, teica sardzes priekšnieks. Patiešām, kāda pārsteidzoša neveiksme, jo aizdedzinātās ēkas neatradās pie pašiem pilsētas mūriem, turklāt tās pat neatradās cita citai līdzās.

Rite nodomāja, ka neveiksme patiešām ir pārāk liela, lai to uzskatītu par nejaušu. Uzmācās aizdomas, ka orkiem kāds ir pārdevis pilsētas plānu.

Ceļu Ritei aizšķērsoja izmisušas, raudošas mātes. Kāds pavēstīja, ka starp nolaupītajiem ir arī Jastrins.

Pilsētnieku satrauktajām balsīm pievienojās siltā un rāmā pils namziņa balss, bet drīz to pārmāca ledainā un nesatricināmā senešala balss. Tā Ritei paziņoja, ka orki jau kraujot malku sārtā. Daligarai tiekot piedāvāta izvēle: padoties vai noraudzīties, kā ķīlniekus sadedzinās dzīvus.

Pirmā iespēja nekādi neesot pieņemama, jo nozīmējot nenovēršamu pilsētas un visu pilsētnieku nāvi, taču nepieņemama esot arī otra iespēja, jo ķīlnieku kliedzieni un to degošās miesas smārds būšot… kā lai pasaka… nomācoši…

—   Nomācoši ? — pārvaicāja Rite, varonīgi pūlēdamās apspiest vēlēšanos senešalu nožņaugt uz līdzenas vietas.

—   Nomācoši, — senešals apstiprināja, pašūpodams galvu, — nomācoši gan visam pilsoņu kopumam, gan jo sevišķi ķīlnieku tuvākajiem pirmās pakāpes radiniekiem.

—    Pirmās pakāpes radiniekiem?…

Senešals pameta ar roku, norādot uz izmisušo sieviešu pusi. Rite klusībā jautāja, kāpēc gan Tiesnesis nav aizvedis sev līdzi arī šo neciešamo galminieku. Un neatrada citu izskaidrojumu kā vien to, ka arī Tiesnesim senešala klātbūtne nešķiet diez ko patīkama.

Nolaupīto bērnu mātes tostarp bija pārstājušas raudāt un meklēja ieročus. Tām rokās drīz uzradās gari virtuves dunči un mazi cirvīši, ko parasti izmanto vistu kaušanai.

—    Mana kundze, — teica kāda pelēkās, raupjās džutas drānās tērpusies sieviete. Runātāja bija gandrīz tikpat gara auguma kā Rite, viņas glīti veidotajā sejā mirdzēja tumšas acis, bet zem sadiluša vilnas lakata bija saskatāmas kastaņbrūnu matu šķipsnas. — Mana kundze, mēs redzējām, kā jūs cīnāties. Mēs redzējām, kā jūs uzvarat. Arī mēs cīnīsimies. Mūsu vīri ir devušies līdzi Tiesnesim, jo viņi ir kareivji, un kareivjiem jāpilda pavēles. Viņi drīz atgriezīsies, lai cīnītos par mums un mūsu bērniem, bet, kamēr viņu vēl nav, cīnīsimies mēs.

Rite uzlūkoja sievieti un pamāja. Viņa nemūžam nespētu lūgt, lai tā paliek pilsētā un noraugās, kā pašas bērns sadeg dzīvs. Tāpat Rite nemūžam nespētu noskatīties, kā šī sieviete dodas ārpus mūriem drošā nāvē, bet pati palikt pilsētā, lai pēc brīža redzētu, kā bērni sadeg. Ritei pašai klēpī bija bērns, kas sargājams no visām briesmām, taču viņa nevēlējās, lai tas piedzimst pasaulē, kurā cilvēki spēj vienaldzīgi noraudzīties uz sadegošiem bērniem. Labāk lai nedzimušais mazulis klusi un mierīgi nomirst viņas klēpī, neiepazīstot piedzimšanas un šīs pasaules sāpes.

Turklāt starp nolaupītajiem bija Jastrins.

Sargā viņu, it kā viņš būtu tavs bērns, bija teicis Joršs.

—   Skaidrs, ka mēs iesim cīnīties. Visi iesim cīnīties. Apseglojiet manu zirgu un sapulcējiet karavīrus.

—    Kundze, — protestēja senešals, — tas ir neprāts!

—    Protams, — piekrita Rite. — Visi saprātīgie jau sen ir nogādājuši Ziemeļu kalnu drošībā gan savas gudrās galvas, gan aūgstdzimušās, treknās pakaļas. Te esam palikuši tikai mēs: sievietes, bērni un trakie, un nebūs neviena cita, kurš ar orkiem varētu pastrīdēties par dzīves un nāves jēgu. Tomēr, ja uz šo strīdu dosimies mēs visi kopā, būs daudz jautrāk nekā tad, ja mēs to darīsim pa vienam vai nelielos pulciņos: dažs dzīvs degs sārtā, bet citi nolūkosies no pilsētas mūriem.

Uzbrukumā daligarieši devās nekavējoties. Smagais tilts nolaidās, un viņiem aiz muguras atkal nograbēja vārtu restes.

Kuru katru brīdi sārts būs sakrauts un orki tam pielaidīs uguni. No pilsētas uzbrukumā devās Rite, pieci bruņinieki un vēl četri kareivji, sēdušies zirgos, kas iepriekšējās nakts juceklī bija aizbēguši no orku aploka. Pārējie viņiem sekoja kā kājnieki. Nolaupīto bērnu mātēm bija pievienojušās arī citas sievietes — vecmāmiņas un tantes —, kā arī visi atlikušie pilsētas vīrieši. Daligaras karaspēks bija bruņojies ar visai nenopietniem ieročiem, lai neteiktu, ka tas bija neapbruņots, tomēr tam bija ievērojama priekšrocība: orki šo uzbrukumu nebija gaidījuši. Neparedzamība ir absurdo ieceru vislabākā īpašība. Rite redzēja, kā orki bēg. Šķita, viņu priekšā ir pašķīries paisuma vilnis.

Orku zirgi bija izdzenāti, un arī tas mazajai Daligaras armijai sniedza ievērojamas priekšrocības: viņi šai kaujas laukā bija vienīgie kavalēristi.

Rite ļaunā priekā secināja, ka orki nav rēķinājušies ar tik strauju un, galvenais, tik niknu uzbrukumu.

Vēl pēc brīža viņa apjēdza, ka, pat ņemot vērā pārsteiguma efektu un daligariešu niknumu, viņu panākumi bija pārmērīgi. Viņu priekšā orku kareivji atkāpās un bēga, it kā būtu ieraudzījuši pekles dēmonus vai pašas Erīnijas. Tie neskanīgi un dīvaini lamājās, izbrēca griezīgus lāstus un savādi māja ar rokām, kā gribēdami attālināt no sevis kādu nešķīstību.

Rite un pieci bruņinieki sasniedza sārtu. Žagari un malka vēl nebija salaistīti ar eļļu — to darīt bija liedzis straujais uzbrukums. Kāds no orkiem iesvieda sārtā lāpu, taču pazibēja tikai sīka liesmiņa un augšup uzvijās smalka dūmu grīstīte. Bez eļļas uguns negribēja pieņemties spēkā. Liesmas joprojām nelaizīja sārta virspusē piesietās dzīvās miesas.

Orkam, kurš sārtā bija iemetis lāpu, pretinieks uzbruka no debesīm — atskanēja putna ķērciens, un pāri orka galvai noplandīja lieli zilbalti spārni. Angkēls beidzot bija atgriezies no medībām, bet Jastrins bija otrais viņam vismīļākais cilvēks. Orks iebrēcās un pakrita zemē, viņa saplosītā sejas maska bija noplūdusi asinīm.

Rite pamudināja Enstrīlu uzlēkt uz sārta un piesteidzās pie Jastrina — pietika ar vienu vienīgu Jorša zobena cirtienu, lai sadragātu ķēdes, kas zēnu saistīja pie pirmā no stabiem. Cērtot pušu važas, Rite pieliecās, un tā bija īsta veiksme, jo viņa tikai par mata tiesu izvairījās no bultas, kas ietriecās stabā. Rite klusībā sev pārmeta, ka laikus nav sagādājusi bruņucepuri, jo tagad viņas galvu sargāja tikai kronis. Kuru katru brīdi gaišās debesis aptumšos blīvs bultu spiets. Diena bija dzidra un saulaina, siltais vējš bija pilnībā izdzenājis miglu. Debesis izskatījās bezgalīgi augstas, un tajās lidinājās Dogonas kaijas. Rite nodomāja, ka viņai labāk būtu paticis mirt pamatīgas krusas vai vismaz negaisa laikā.

Viņa ņēmās kapāt ķēdes, ar kurām bija savažoti pārējie bēmj. Tikmēr jātnieki trenca nostāk no sārta orku strēlniekus, pūlēdamies izcīnīt vēl kādu brītiņu laika ķīlnieku atbrīvošanai. Dīvaini, bet orki vairs nebēga un arī savādie lāsti nebija dzirdami — ienaidnieki nikni pretojās Daligaras bruņiniekiem. Divi daligariešu kareivji tika ievainoti. Sievietes beidzot ievēroja, ka ar viņām orki nemaz necīnās un tikai cenšas parauties tālāk. Satvērušas ciešāk savus smieklīgos virtuves dūčus un vistu kaujamos cirvīšus, viņas metās virsū strēlniekiem, un arī tas ļāva vēl uz kādu brītiņu attālināt bultu spietu.

Piepeši līdzenumu pārskanēja kaujas raga sauciens.

Rite pacēla acis un ieraudzīja, ka no austrumiem tuvojas pulks jātnieku. Varila sūtīja palīdzību! Cilvēku pasaule tomēr bija nolēmusi piecelties kājās un cīnīties, lai izkarotu saviem bērniem tiesības netikt nogalinātiem!

Saule joprojām bija augstu debesīs, un pirmajam no jātniekiem nebija bruņucepures. Pat ja Rite nebūtu pazinusi brīnišķīgo, sirmo zirgu ar melnajām krēpēm, visas šaubas laupītu saules gaismā vizmojošie gaišie mati. Austra bija atgriezusies, turklāt bija iedomājusies paķert līdzi piecus desmitus kareivju zirgos. Karogu šiem karavīriem nebija, un arī iztālēm bija redzams, ka to bruņas ir saķibinātas no ādas gabaliem, metāla plāksnēm un kniedēm, katrs kājsargs nācis no cita pāra, bet ķiveres sabuktētas. Tā bija vieglā kavalērija, taču šie vīri prata cīnīties. Tam, kurš izskatījās pēc galvenā, līdzās skrēja suns. Suns?

—    Tas taču ir vilks! — iesaucās sardzes priekšnieks, kurš bija piesteidzies palīdzēt Ritei.

Atri noteikuši, kur orku pretestība ir visvājākā, vieglie kavalēristi vērsa galveno triecienu pret ienaidnieku rietumu flangu, pret mazajiem purvāju orkiem, un, ātri salauzuši to ierindas, steidzās pie daligariešiem. Vismaz simt milzīgu kalnu orku, bmņojušies ar baisma skata helebardēm un vairogiem, kas rotāti vilka ilkņiem, steigšus mēģināja izveidot nākamo barjeru, taču arī tai jātnieki drīz vien izlauzās cauri nevaldāmā niknumā. Viņi jau bija saskatījuši sārtu un gūstā saņemtos bērnus, un viņu dusmas nebija remdējamas. Skaļš gluži kā meža zvēra rēciens atskanēja jātnieku kaujas sauciens:

—   Tagad! Tagad!

Sauciens uzvilnīja vēl un vēlreiz, un Rite pamanīja, ka arī viņas balss pievienojusies pārējām.

Viņa saklausīja arī Jastrina un Daligaras sieviešu izsaucienus:

—   Tagad! Tagad!

Tagad mēs atdzimsim. Tagad cīnīsimies. Tagad atbrīvosim savu zemi. Bailēm tagad pienāks gals. Tagad.

Jātnieku pulks izvietojās starp Riti un orkiem, ļaujot viņai sapulcēt savus ļaudis un nogādāt tos atpakaļ pilsētas mūru aizsegā. Visi bērni bija izglābti. Kad daligarieši jau bija drošībā, pa vienam un mazos pulciņos pilsētā ieauļoja arī jātnieki — priekšpēdējā bija Austra savā miglas un dūmu krāsas zirgā, bet pēdējais neapšaubāmi bija kavalēristu vadonis. Tas bija milzīga auguma kareivis, taču jāja uz nožēlojama skata klepera, kurš, apjēdzis, ka sasniegta droša vieta, apstājās tik strauji, ka jātnieks gandrīz novēlās zemē, — Rite dzirdēja, kā zem ķiveres atskan lāsti.

Vilks, aizelsies no straujā skrējiena, panāca savu saimnieku un apstājās tam līdzās.

Kādam milzonīgam orkam, vienam no kavalēristiem, kas palikuši bez zirgiem, tomēr izdevās uzlēkt uz paceļamā tilta, kas jau bija uzrauts stāvus, un, iekams vārtu restes dārdēdamas aizvērās, tas paguva pa to apakšu ieripināties pilsētā. Kareivis izskatījās biedējoši: gan viņa bruņucepure, gan vairogs bija rotāti vilka zobiem. Orks metās virsū Ritei, taču tam ceļā gadījās vilks, kurš tūdaļ stājās pretī uzbrucējam, to aizkavējot, līdz kavalēristu vadonis izrāva zobenu. Ar vienu vienīgu cirtienu milzīgais karavīrs nocirta orkam galvu, un Rite pamanīja, ka arī viņa zobens ir tāds pats kā orkiem: bez šķērša, ar tik platu asmeni, ka tā augšmala sargā spalu. Rite nodomāja: lai arī cik spēcīgs ir naids pret ienaidnieku, kurš grasās tev laupīt dzīvību, nocirst tam galvu tomēr ir briesmīgi. Jau atkal viņai uzmācās domas par to, vai orkiem maz ir tēvs un māte, vai tie maz kādreiz bijuši brēcoši zīdaiņi. Netālu no vārtiem gulēja pusducis nogalētu ienaidnieku — droši vien tie bija paguvuši iekļūt pilsētā, kamēr vārti bija palikuši vaļā, un tos bija notriekuši daligariešu strēlnieki.

Ritei gribējās mesties ceļos un pateikties debesīm. Ne visi pēc šīs kaujas bija palikuši dzīvi, taču bija parādījies pirmais papildspēku pulks. Kavalēristu vadonis noņēma bruņucepuri, un Rite pacēla acis, lai ielūkotos tam sejā. Atvieglojums piepeši pārvērtās dusmās. Viņa bija pazinusi Daligaras vieglās kavalērijas Kapteini.

Viņa to bija redzējusi tikai vienu reizi pirms astoņiem gadiem pie ieejas Arstridas aizā,"taču ar to reizi pietika, lai viņa seja uz mūžīgiem laikiem iespiestos viņas atmiņā.

Tas bija cilvēks, kurš nogalināja Erbrovu. Cilvēks, kurš bija gribējis nogalināt viņus visus — visus līdz pēdīgam bērnam un noskrandušam sirmgalvim, taču viņam tas nebija izdevies, pēdējā brīnišķīgā pūķa pēdējais brīnišķīgais lidojums cieši aizdarīja Arstridas aizu un ļāva viņiem aizbēgt.

Atmiņas acīm Rite atkal skatīja lielos, zaļos spārnus, kas izplesti mēness gaismā, un bultas, kas lika tiem sakļauties un krist lejup. Viņa atcerējās košo zaļo plankumu, kas bija rādījies viņas bērnības sapņos, sildot un mierinot.

Naids pret Kapteini bija salīdzināms vienīgi ar to, ko Rite juta pret Valdītāju un Tiesnesi, — vienīgi nelietīgo Daligaras valdnieku viņa ienīda vēl dedzīgāk.

Taču Kapteinis it visā bija Tiesneša sekotājs un kalps.

Daligaras vieglās kavalērijas Kapteinis uzlūkoja Riti un pazina, vai varbūt nepazina, bet saprata, kas viņa ir, — galu galā bija aizritējuši jau daudzi gadi. Viņš nokāpa no zirga un tuvojās.

Ritei rokā joprojām bija zobens: elfu kaldinātais akmens iegailējās, kad viņa to pielika Kapteinim pie rīkles. Šis kareivis bija ļoti liela auguma un ļoti spēcīgs, tas patiesi izskatījās neuzveicams. Un Rites prieks bija neizmērojams, kad viņa Kapteiņa acīs ieraudzīja bailes. Vilks draudīgi ierūcās.

—   Savaldi savu vilku, — Rite pavēlēja.

—   Lizentrail, savaldi viņu, — teica Kapteinis. Un Rite no jauna sajuta mežonīgu prieku, redzot Kapteiņa sejā bailes.

Sestā nodaļa

Kopš Austra bija atnesusi briesmīgos jaunumus, Rankstrailu smacēja bailes. Pēdējais elfs jau bija zaudēts, un tagad pastāvēja risks, ka viņš nepagūs izglābt tā sievu un bērnus.

Rankstrails pat aptuveni nebija apjautis, cik lielas briesmas bija draudējušas Joršam. Viņš pārsteidzīgi bija nospriedis, ka elfs ir neuzvarams, un nebija raizējies par tā drošību. Varbūt, pat dzīvojot līdz pašam laika galam, Rankstrails sev tā arī nespēs piedot to, ka nebija pratis novērst elfa nāvi.

Tagad cilvēku pasaule bija zaudējusi vienīgo karavadoni, kas būtu spējis to glābt un vadīt pretuzbrukumā. Cilvēki kā kraupainu suni bija nošāvuši to, kurš būtu varējis aizvadīt viņus līdz uzvarai.

Līdzās elfam Rankstrails bija pavadījis pavisam īsu laiku, taču ar to bija pieticis, lai viņš nolemtu tam zvērēt absolūtu uzticību. Kad Austra atnesa elfa nāves ziņu, Rankstrails zvērēja, ka par katru cenu sargās tā sievu un bērnus.

Viņš ne mirkli nešaubījās: cīnītāja, kura bezbailīgi metās pretī orku okeānam, lai glābtu nāvei nolemtos bērnus, pati būdama uz grūtām kājām un viegli ievainojama, nevarēja būt neviena cita — tā noteikti bija pēdējā elfa dzīvesbiedre un pēdējā diženā Daligaras ķēniņa mantiniece.

Zobenu un kroni viņš pirmajā brīdī nesaskatīja, toties saskatīja drosmi.

Dedzīgi steidzoties viņai palīgā, Rankstraila prātā nebija citu domu.

Tikai tad, kad ķēniņiene Ragana viņam pie rīkles pielika tā paša zobena smailgalu, kas bija zibsnījis, atbrīvojot Varilu, Rankstrails apjēdza, ka ir pieļāvis kārtējo kļūdu: viņš nebija iedomājies, ka ķēniņienes acīs ir tikai pūķa slepkava un — kas vēl ļaunāk — Tiesneša kalps.

Brīdī, kad zobena smaile viegli iedūrās pakaklē, Rankstrailu pārņēma bailes. Uz Daligaru atvestie vīri viņam bija sekojuši, jo to uzticība bija absolūta un nesatricināma. Viņa karaspēka uzvedīgākā un piedienīgākā puse, Varilā dzimušie vīri, kam pilsētā bija kāds radinieks vai pat īsta ģimene, bija palikuši cīnīties prinča Ērika pakļautībā. Savukārt tiem, kuri bija devušies Rankstrailam līdzi uz Daligaru, dzimtenes nebija nemaz vai arī to nebija vēlams saukt vārdā. Tie bija vīri bez dzīvesstāsta un vīri, kuru dzīvesstāstu nedrīkstēja atklāt nevienam. Viņi bija pabiras, nolādētie, atstumtie, izraidītie. Starp vīriem, ko Kapteinis bija atvedis uz Daligaru, nebija neviena, kas nebūtu paguvis iepazīt bendi vai cietumu, — vienīgais izņēmums bija cirvjiem bruņoto rūķu pulks, kurus iestāšanās algotņos bija paglābusi no spaidu darbiem raktuvēs. Un tos jau nevienā cietumā pat neņemtu pretī, lai neapgānītu kameras.

Šo smalko un galanto kungu bandu kopā saturēja vienīgi naids pret orkiem un uzticība viņam, Kapteinim.

Ja ķēniņiene Ragana viņu nogalinās, Rankstraila vīri to sakapās sīkos gabaliņos. Joršs jau bija pagalam, nemaz nerunājot par pūķi, un nu pār Rankstrailu gulsies arī vaina par elfa sievas nāvi. Bet tad, kad gabaliņos būs sakapāta ķēniņiene, viņi tikpat sīkos gabalos sakapās arī Austru, kura galu galā ir nīstamā Tiesneša meita, kuru nu turēs aizdomās, ka viņas lūgums pēc palīdzības bijis tikai viltīgs paņēmiens, kā algotņus iemānīt nāvējošās lamatās.

Rankstrailam izdevās ar rokas mājienu apstādināt visus, kas metās viņam palīgā. Par laimi, arī Lizentrails bija spējis laikus apvaldīt vilku, un tas nebija pieklupis ķēniņienei pie rīkles. Austra bija nokāpusi no zirga un steidzās šurp.

—   Kundze, — viņš ierunājās mierīgā balsī, — mani sauc Rankstrails, un es esmu Daligaras algotņu Kapteinis. Es zinu, kas esat jūs. Jūsu vīram es zvērēju, ka mans zobens turpmāk kalpos tikai viņam, un tagad es savu zobenu esmu atgādājis pie jums, lai visiem spēkiem sargātu jūs un jūsu bērnus. Ja uzskatāt, ka par pēdējā pūķa nogalināšanu mani jāsoda, laupot man dzīvību, es zvēru, ka ļaušu jums to paņemt, taču tikai ne tagad: dariet to, kad aplenkums būs beidzies.

Lizentrails bija nobālējis. Viņš krampjaini norija siekalas un, joprojām turēdams vilku aiz skausta, panācās dažus soļus tuvāk.

—   To pūķi patiesībā… — viņš nedroši ierunājās.

—    Klusu! — viņu skarbi apsauca Rankstrails.

—   Jūs pazināt Joršu? Jūs pazināt manu vīru? — jautāja ķēniņiene Ragana. Zobena spiediens pret Rankstraila kaklu mazliet atslāba.

—   Mēs kopā jājām. Mēs kopā atbrīvojām Varilas pilsētu, ko bija aplenkuši orki… Viņš… Es… Mums bija dota pavēle viņu sagūstīt, — turpināja Kapteinis. Zobens atkal piespiedās ciešāk. Rankstraila karaspēka rindās spēkā pieņēmās nikna purpināšana, kas kuru katru brīdi varēja pārvērsties rēcienā. — Mums bija pavēlēts viņu sagūstīt un nogādāt pie Tiesneša. Mēs nezinājām, ka Varila ir aplenkta, Tiesnesis to no mums slēpa, taču jūsu vīram bija zināms, kādas mokas cieš Varilas pilsēta, un viņš mūs vadīja to atbrīvot. Viņš no vajātā kļuva par mūsu vadoni… mēs… kopā…

—    Kopā ar jums? Ar Erbrova slepkavu? — sarkastiski jautāja ķēniņiene. Spiediens pret kaklu bija kļuvis tikko jūtams.

—   Toreiz, kad pūķis nomira, mēs izglābām jūs… — bikli izstostīja Lizentrails, vēlreiz mēģinādams iesaistīties sarunā.

Ķēniņiene Ragana ar lēnprātību neizcēlās. Viņa strauji atrāva zobenu no Rankstraila pakakles, taču tikai tāpēc, lai piegrūstu to pie rīkles kaprālim. Rankstrails beidzot uzelpoja, pagriezās pret savu armiju un ar asu rokas mājienu paskaidroja, ka viņam palīdzība nav vajadzīga: lai neviens neuzdrošinās izkustēties no vietas vai izdvest kaut skaņu.

—    Kad pūķis nomira! — atkārtoja ķēniņiene. — Kāds jauks izteikums. Klausoties jūsu Vārdos, varētu domāt, ka pūķim piemetās iesnas vai kāda vēdera kaite.

—    Es vienīgais esmu atbildīgs par savas armijas rīcību un vienīgais varu tikt par to sodīts, — ierunājās Kapteinis. —Ja gribēsiet manu dzīvību, es jums to atdošu, taču vēlāk, kad Daligaras pievārtē vairs nebūs orku. Lai arī kā būtu, kundze, — viņš piebilda pēc neilgas pauzes, — mēs jums tikko izglābām dzīvību.

—   Kā gan es varētu to noliegt? — atbildēja valdniece, kuru šis atgādinājums nebija aizkustinājis. —Jūs mani izglābāt np orkiem, taču neviens nevar man galvot, ka jūs to nedarījāt tikai tāpēc, lai jau pēc dažām dienām nodotu manu dzīvību Tiesnesim, kuram — ja atļausiet runāt skaidru valodu — jūs kalpojat kā padevīgs vergs. Turklāt šurp jūs ataicināja sieviete, kuras tēvs lika pakārt manus vecākus un nošaut manu vīru. Piebildīšu, ka šī jaunā dāma brīnumainā kārtā spēja aizauļot līdz jums cauri orku apsēstai zemei, taču no viņas galvas nav nokritis pat neviens gaišais un mirdzošais matiņš. Kāda apbrīnojama veiksme! Un tikpat apbrīnojama ir kāda sakritība: šie paši orki tikko ir saņēmuši sīkus un smalkus pilsētas plānus, un šodien viņiem izdevās nodedzināt trīs pārtikas noliktavas. Sagādājiet man iemeslu jums uzticēties, Kaptein. Un dariet to labi ātri.

Ķēniņiene Ragana stāvēja un gaidīja. Vilks, ko Lizentrails turēja pie skausta, draudīgi rūca. Beidzot Rankstrails izgudroja sakāmo.

—    Kundze; jums ir aptuveni simt vīru, bet man ir ap piecdesmit, taču manējie ir daudz labāk bruņoti un zirgos. Es pret jums necīnīšos, taču mani kareivji nesamierināsies ar manu nāvi. Ja mēs tagad cits citu apkausim, neviens neapturēs orkus.

—   Man tomēr labāk gribētos droši zināt, kā pusē jūs esat, jo sevišķi tāpēc, ka man ir simt vīru, jums piecdesmit, bet aiz vārtiem iekārtojušies orki.

—   Jūsu vīrs man uzticējās. Mēs kopīgiem spēkiem atbrīvojām Varilu.

Valdniece domāja ilgi, un klusumu tricināja vienīgi vilka rūcieni.

Tad viņa lēnām nolaida zobenu.

—   Jums taisnība, — viņa teica. — Atzīstu, ka jums ir taisnība. Viņš jūs pieminēja, kad centās pārliecināt Tiesnesi cīnīties pret orkiem vai vismaz netraucēt to darīt… "Es un jūsu briesmīgais Kapteinis ar savu baismo armiju." Tā viņš teica neilgi pirms nāves. Taisnība. Viņš jums uzticējās. Viņš bija gatavs pieņemt jūs par sabiedroto… Jūs iesakāt sagaidīt dienu, kad aplenkums būs pārrauts, un tikai tad spriest, cik kuram taisnības un cik vainas… Tas man šķiet saprātīgs priekšlikums. Katrā ziņā man nav lielas izvēles. Tomēr piekodiniet saviem kareivjiem, lai negadās man ceļā un manā klātbūtnē tur muti ciet. Man piemīt daudz tikumu, taču pacietības starp tiem nav.

Ķēniņiene pagriezās un lieliem soļiem devās prom. Ejot garām kalsnam puikam, vienam no atbrīvotajiem orku ķīlniekiem, viņa pieliecās un pārliecinājās, vai tam nekas nekait.

—    Viņi tev nodarīja pāri, Jastrin?

—    Viņi man neko nenodarīja, Rite, tas ir, mana kundze, — atbildēja puika. — Tu paspēji laikus. Tu kā vienmēr biji satriecoša.

—    Paldies, — atbildēja valdniece. Pat tagad viņa nepasmaidīja.

—   Ei, Ri… Mana kundze, vai tu maz zini, kāpēc orki no jums bēga? — puika visgudrā tonī noprasīja.

—    Nē, bet esmu pārliecināta, ka tu gan zini.

Zēns apmierināts pasmaidīja.

—    Tas izskaidrojams ar etiķeti, un orku uzvedības kodekss ir ļoti stingrs. Viņu uztverē sievietes ir tik nicināmi un par viņiem pašiem zemāki radījumi, ka sabiedrības hierarhijā ieņem pēdējo vietu kopā ar suņiem. Ar klaidoņu suņiem. Tu nesaproti? Jūs viņiem riebjaties, un tas nāca jums par labu. Ja kāds orku kareivis būtu uzsācis ar tevi cīņu un tu viņu būtu pieveikusi, negods kristu ne tikai pār viņu pašu, bet arī pār viņa klanu un viņa dzimtu gadsimtiem ilgi. Taču arī tad, ja viņam izdotos tevi uzveikt, nebūtu diezin ko labāk: orks, kurš ir nolaidies tik zemu, ka cīnās ar sievieti, arī zaudē godu uz visiem laikiem, bet goda zaudēšana orku sabiedrībā ir visai sāpīga un nepatīkama, reizēm pat nāvējoša padarīšana.

—   Tad kāpēc naktī viņi ar mani cīnījās?

—   Tāpēc, ka nepazina. Viņi nesaprata, ka tu esi sieviete. Patiešām ir grūti iedomāties, ka nakts vidū pret viņiem cīnīties iet grūta sieviete, un viņi domāja, ka tu esi vīrietis. Bija tumšs, tev mugurā bija apmetnis, un mati tev ir noskūti. Bet, ja arī kāds saprata, ka tu esi sieviete, turklāt grūta — kas viņuprāt ir vēl ļaunāk un nicināmāk —, tumsa viņu sargāja no pārējo orku skatieniem. Tagad viņi tevi skaidri redzēja.

—    Interesanti, — noteica valdniece. — Patiešām interesanti. Žēl vienīgi, ka viņu stingrais uzvedības kodekss, kas liedz sievieti nokaut ar zobenu, par apkaunojumu neatzīst sievietes nošaušanu ar loku.

—    Nu, tu jau zini, es gribēju teikt, jūs taču zināt, mana kundze, ka visu šai pasaulē nevar vēlēties, — nopietni un domīgi atteica puika. — Un vai zināt, kas orkam šķiet vēl ļaunāk un briesmīgāk nekā cīnīties ar sievieti? Vēl šausmīgāk nekā tik uzvarētam? Briesmīgāk ir, ja viņam nocērt galvu! Kaut vai pēc nāves. Karavīrs, kuram nocirsta galva, vairs nevar cienījamā izskatā klejot pa Mirušo valstību. Tieši tāpēc viņiem tik ļoti patīk spraust uz pīķiem nokauto cilvēku galvas — tā viņi tos ir ne tikai nogalinājuši, bet arī sapostījuši tiem mūžīgo pēcnāves dzīvošanu.

—   Paga, paskaidro man kārtīgi, — teica Rite. — Orki uzskata, ka tas, kurš visu mūžu ir slepkavojis, kropļojis un cirtis galvas, tomēr laimīgi nonāk Mirušo valstībā, ja vien viņam pašam galva joprojām ir uz pleciem?

—   Tieši tā.

—    Un kā viņi iztēlojas savu Mirušo valstību?

Jastrins nenoteikti pamāja.

—   Nu, tur atliku likām ir pieejams viss, ka viņiem paticis šajā dzīvē. Ja vien orks vienmēr ir cīnījies drosmīgi kopā ar citiem orkiem un ja vien viņam arī pēc nāves galva nav noripojusi no pleciem. Orkam labāk patiktu sadegt dzīvam vai izlaist gam no spīdzināšanas nekā mierīgi nomirt savā gultā, zinot, ka pēc nāves viņa līķim nocirtīs galvu. Patiesi!

Ķēniņiene palocīja galvu un devās uz laukuma pretējo pusi, kur līdzās akai bija noguldīti abi ievainotie kareivji. Nospriedis, ka valdniece jau ir pietiekami tālu un viņu vairs nedzird, Lizentrails atkal ierunājās.

—   Viņa bija elfa sieva? — viņš jautāja. — Tad jau viņa ir ragana.

Vairāki vīri bija pienākuši tuvāk, gribēdami saprast, kas īsti notiek.

Rankstrails piekrītoši pamāja un, raudzīdamies uz Riti, vēlreiz nodomāja: ja šai pasaulē kādu var nosaukt par dzimušu karavadoni, tad tā ir viņa.

—   Ja ir tāda sieva, tad laikam ne no kā nevajag baidīties. Kaptein, pastāsti, kā to elfu nobendēja? Tas droši vien nemaz nebija viegli. Viņa sieva viena pati var stāties pretī veselam karaspēkam.

—    Viņi sagūstīja elfa meitu, pavisam mazu meitenīti. Viņam vajadzēja ļaut sevi nogalināt, jo citādi viņi būtu nogalinājuši meiteni, — paskaidroja Kapteinis.

—   Tas nu gan ir cūcīgi. Patiešām cūcīgi. Un kā tu, Kaptein, to uzzināji? Tev pastāstīja Tiesneša meita? Bet, kad es tev saku, tas elfs nemaz nav beigts, viņš droši vien tikai izlikās.

—    Nē, viņš patiešām ir miris, — atbildēja Kapteinis. — Viņa ķermeni sadedzināja. Un tad, kad viņš nomira, tais vietās, kur notecēja viņa asinis, uzplauka margrietiņas. Ar pūķi bija tāpat. Viņš tiešām ir pagalam. Bet Tiesneša meitai to visu izstāstīja viņas tēvs.

—    Vai tāpēc elfa sieva ir tik dusmīga? Un kāpēc viņa dusmojas arī uz mums? Mēs taču viņas vīru nenogalējām. Pūķi, jā, to gan, bet viņas vīra nāvē mēs neesam vainīgi.

—   Mēs esam dienējuši noziedzīga trakā pakļautībā, — atbildēja Rankstrails, — un šis apkaunojošais dienests vienmēr metīs ēnu gan uz mums, gan uz mūsu bērniem. Negods ir ciešs gredzens, kuru, kad tas reiz nokalts, vairs nevar tik viegli pārlauzt.

—   Negvelz muļķības, Kaptein. Mēs esam algotņi. Mēs nemaz nedzīvosim tik ilgi, lai pagūtu saradīt bērnus, — pat ja izdotos atrast kādu sievišķi, kas gribētu ar mums ielaisties. Ei, Kaptein, — turpināja Lizentrails, — varbūt tev ir kāda nojausma, kur mēs te varēsim gulēt un ko ēdīsim. Galu galā tad, kad kājas atstiepsim mēs, margrietiņas neziedēs un neviens īpaši nesēros. Tāpēc vajadzētu vismaz pie laika kārtīgi paēst. Visu dienu jājām kā sadeguši, lai beigās nonāktu orku aplenktā pilsētā, kur par mūsu klātbūtni neviens nepriecājas, un, ja mums rīkli nepārgriezis orki, mūs pakārt pavēlēs ragana… Manas māsīcas vīramāsa vienmēr teica, ka vajagot visu uzlūkot no gaišākās puses…

Rankstrails joprojām raudzījās uz valdnieci. Viņai .piemita gudrība un drosme, un viņa prata ātri pieņemt lēmumus. Diemžēl viņa prata izdarīt arī loģiskus secinājumus, un šobrīd tie nebūt neliecināja par labu Rankstrailam.

Ja viņa spēs izvairīties no netaisnībām, uz kurām mudina sāpes un dusmas, viņa kļūs par diženu ķēniņieni.

Austra abu sadursmi bija vērojusi kā pārakmeņojusies. Piepeši laukumā izskrēja maza meitenīte melni sprogotiem matiem, basām kājām un zilu uzsvārci mugurā — tā metās pie Austras un apskāva viņu. Jaunā sieviete paņēma viņu rokās, laimīga uzsmaidīja, un meitenīte iesmējās.

Ķēniņiene tai pašā mirklī pagriezās un abas uzlūkoja.

—   Neuzdrošinieties pieskarties manai meitai, — viņa nošņāca.

Smaids sabirza lauskās gan Austras, gan mazās meitenes sejā. Gan

meitenes gaišzilās, gan Austras zaļās acis blāvi satumsa un piepeši izskatījās pelēkas. Austra nolaida meiteni zemē un uzrunāja valdnieci.

—   Mana kundze, — viņa rāmi teica, — piedodiet man, taču es jums neļaušu domāt, ka es meitenei varētu nodarīt ko ļaunu.

—   Neuzdrošinieties pieskarties manai meitai, nekad, — atkārtoja ķēniņiene, paņēmusi meiteni rokās.

Visi klātesošie — kareivji, daligarieši, mātes ar atbrīvotajiem bērniem — klusēja kā sastinguši, un stingo klusumu drupināja tikai nedaudzo pilsētas vistu kladzināšana.

—    Es jums izglābu dzīvību, mana kundze.

—   No orkiem, — atzina Rite. — Arī tāpēc, ka bez manis šo pilsētu glābt nav iespējams, tāpat kā nav iespējams noliegt, ka jums un jūsu tēvam būtu grūti no šīs pilsētas atteikties. Domāju, ka jums vajadzētu paskaidrot, kā jums izdevās šķērsot orku apsēstu zemi un kā orkiem izdevās uzzināt, kur tieši glabājas pilsētas pārtikas krājumi. Paskaidrojiet man to lēni un mierīgi, jo reizēm es kļūstu visai neattapīga.

Austra nenodūra skatienu, bet ar savām zaļajām acīm cieši raudzījās valdnieces melnajās.

—   Mans tērps un mans zirgs ir tādā krāsā, ka tie saplūst ar tumsu un nakti un ir gandrīz neredzami, turklāt es zinu taisnāko taku pāri Dogonas mestajai cilpai. Tā vijas cauri kazenājiem, un to var atrast tikai zinātājs. Pa šo ceļu es aizsteidzos uz Varilu, un pa to mēs visi kopā atgriezāmies. Orkiem šis ceļš nav zināms, un ceļā mēs viņus nesastapām. Savukārt pilsētas karti orki noteikti ir saņēmuši no mana tēva. Droši vien viņš ar tiem ir noslēdzis vienošanos. Viņš jau iepriekš nodeva Varilu, atdodams orkiem aizsprostu kartes un pretī saņemdams Daligaras neaizskaramību, bet tagad droši vien mēģina iztirgot Daligaru. Es esmu sava tēva meita, kundze. Kā gan es varētu to noliegt? Taču tas nav pietiekams iemesls, lai jūs man neticētu. Es esmu es pati, nevis mans tēvs.

—   Jūsu tēva asinis plūst jūsu dzīslās, jūs esat viņa meita. Jūsu roku un pirkstu forma ir tāda pati kā cilvēkam, kurš, saņēmis par ķīlnieci manu meitu, pavēlēja nogalināt manu vīru. Jums ir tieši tāda pati piere, tāds pats smaids. Kā gan es varētu nebaidīties, redzot savu meitu jūsu rokās? Kā gan es varētu nebīties, ka, saņēmusi viņu par ķīlnieci, jūs nenogalināsiet mani un manu nedzimušo bērnu? Manā dzimtajā ciemā mēdza teikt, ka āboli parasti nekrītot tālu no ābeles. Kā jau jūsu draugs Kapteinis aizrādīja, kamēr pie pilsētas vārtiem stāv orki, man nav necik liela izvēle, taču neuzdrošinieties tuvoties manai meitai, neuzdrošinieties pat skatīties uz viņas pusi, vai arī es jūs likšu nogalināt.

Austras seja bija kļuvusi pelnu pelēka. Viņas acis raudzījās tukšumā.

—   Kundze! — iejaucās Kapteinis, kuram nupat bija aptrūcies pacietības. — Dižkundze Austra jāja visu nakti, lai sagādātu jums palīdzību. Viņa pārdroši pārbaudīja savu veiksmi. Viņa izaicināja likteni, ierazdamās Varilā, kur viņu sākumā noturēja par kārtējo emisāru, ko atsūtījis Tiesnesis, par kura nodevību nevienam vairs nebija īpašu šaubu. Viņa izaicināja likteni arī tad, kad mēs steidzāmies paglābt no drausmīgas nāves gan sārtam piesaistītos bērnus, gan vīriešus un sievietes, kas centās tos atbrīvot, gan arī jūs, kundze. Taču vispārdrošāk viņa savu likteni izaicināja šai naktī, kad viena pati — vientuļa sieviete, kurai ir tikai zirgs un drosme, — devās cauri orku apsēstai zemei. Viņa riskēja ne tikai ar savu dzīvību. Savukārt, ja runājam par mani, es savu vainu atzīstu un esmu gatavs par to atbildēt tā, kā jūs vēlēsieties, kad Daligara vairs nebūs aplenkta. Taču es pieprasu, lai jūs izturētos taisnīgi pret maniem vīriem, kuri pameta pilsētu, kur viņus uzlūkoja kā draugus un atbrīvotājus, lai steigtos šurp cīnīties un varbūt pat mirt, aizstāvot jūs. Kā gan jūs spējat būt tik nežēlīga?

—   Nedz jums, nedz arī kādam citam ir tiesības no manis ko lūgt vai pieprasīt. Protams, jūs mani izglābāt, taču es atkārtošu vēlreiz: bez manis šī pilsēta kritīs, un tas, ka mani izglābāt, nozīmē vienīgi to, ka nevēlaties Daligaru atdot orkiem. Es redzēju, kā bultas caururbj manu vīru. Mana meita bija spiesta noraudzīties sava tēva nāvē. Jūs apgalvojat, ka esat Jorša sekotājs! Ja sekotāji ir tādi kā jūs, ienaidnieki nemaz nav vajadzīgi. Ja jūs nebūtu nogalinājis pūķi, kas manu vīru it visur pavadīja, viņš joprojām būtu neuzvarams. Ja jau jūs kļuvāt par viņa ieroču biedru, tad kāpēc nepavadījāt viņu un ļāvāt viņam vienam doties nāvē? Jūs prasāt, kā varu būt tik nežēlīga? Es nežēlībā vingrinos katru dienu, — valdniece skarbi noteica. — Mani kungi, pēdējais karotājs, kurš bija apveltīts gan ar izmeklētu pieklājību, gan bezgalīgu varonību, tika noslaktēts kā kraupains suns. Tagad vienīgi mana nežēlība manus bērnus šķir no nāves, un es jums galvoju, ka tā netaupīs nevienu.

Austra bija nobālējusi, bet, atskanot Kapteiņa balsij, vismaz viņas pelēki satumsušās acis atguva dzīvību. Ar maigu rokas kustību viņa apturēja Kapteini, nojauzdama, ka tas atkal vēlas atbildēt. Ne mirkli nenovēršot skatienu no ķēniņienes sejas, viņa viegli palocīja galvu.

—   Jums ir taisnība. Mana tēva zvēriskums ir bijis tik neizmērojams, ka ikviena laipnības un iecietības izpausme šķiet nesaprātīga. Es izvairīšos no katra soļa, kas varētu jūs lieki satraukt. Es arī netuvošos jūsu meitai, saprotot jūsu bažas un apzinoties, ka ar manu nevainību nepietiek, lai tās remdētu.

Gaisā parādījās ērglis ar zili baltiem spārniem, — Kapteinis nekad agrāk nebija redzējis ērgli ar šādu krāsu spalvām. Izbrīna pilni sačukstējās arī viņa karavīri. Ērglis apmeta dažus lēnus lokus un nosēdās uz pleca ķēniņienei Raganai. Mazā meitene no visa spēka apskāva putnu un paslēpa seju starp tā spalvām.

Uz mūriem atskanēja kliedzieni. Vairākas balsis atkārtoja vīriešu vārdus: Favols, Karols, Airols… Tā vārdus mēdz izrunāt, nevis kādu aicinot tuvāk, bet pārsteigumā atpazīstot pēc ilgākas šķiršanās. Viens no sargkareivjiem pavērsās pret ķēniņieni.

—   Mana kundze! — viņš tai uzsauca. — Nāciet un paskatieties! Viņi…

—   Viņi ir-nocirtuši galvu bruņiniekam, kurš krita pirmajā kaujā. Un arī visiem kareivjiem, kas stāvēja sardzē pie signālugunskuriem. Kundze! Nācies, paskatieties, ko orki izdarījuši ar viņu galvām!

Lizentrails kopā ar Trakrailu atkal stāvēja līdzās Kapteinim.

—   Ei, Kaptein, — viņš jautāja, — vai tad agrāk viņi neko tādu nav redzējuši, ja jau tik briesmīgi šausminās?

Laukumā atskanēja vaidi un raudas, neskaitāmas reizes atkārtoti, izmisīgi nē un atkal vārdi: Favols, Karols, Airols…

—   Tās droši vien ir nogalināto tuvinieces. Mātes un sievas, — noteica Trakrails un iesaucās: — Neļaujiet viņām kāpt augšā! Nelaidiet viņas to skatīties!

Ķēniņiene pavērsās pret Trakrailu un mirkli viņu uzlūkoja, tad pagriezās pret sievietēm, gribēdama tās aizkavēt vai mierināt, taču jau bija par vēlu: tās steidzās augšā pa stāvajiem akmens pakāpieniem. Ķēniņiene viņām sekoja, taču bija pārāk lēna. Viņai rokās bija meita un uz pleca ērglis, un to abu svars papildināja grūtniecības smagumu. Ķēniņienei nopakaļ steidzās arī kāds vecs augstmanis.

Nu sievietes raudāja klusi un izmisīgi, kliedzieni bija noklusuši. Ķēniņiene aizelsusies sasniedza stāvo kāpņu augšējo pakāpienu, un viņai vajadzēja atbalstīties pret sienu, lai atgūtu elpu. Tīd viņa piegāja pie dzeguļu robotās malas, un viņai atkal aizrāvās elpa: viņa nobālēja, varbūt viņai uzmācās nelabums, bet no apakšas, no orku nometnes atskanēja rupji izsaucieni un draudi, kas, lai būtu saprotamāki, tika izrunāti cilvēku valodā.

Ķēniņienes meita ieraudājās. Ķēniņiene atdeva meitu augstmanim, kurš to tūdaļ aiznesa projām, bet pati piesteidzās sievietēm, mierināja tās un mudināja kāpt lejā no nocietinājumiem.

—   Prom, prom no šejienes! Apraudiet viņus kādā citā vietā! Apraudiet viņus, atceroties kā spēcīgus un dzīvus vīriešus! Kundze, jūs taču atceraties, kāds jūsu vīrs bija tai dienā, kad jūs apprecēja? Tad neskatieties vairs uz viņa līķi, ko apgānījuši orki, un šim apgānījumam vairs nebūs nozīmes. Kundze, vai atceraties pēdējo reizi, kad dēls jums uzsmaidīja? Atcerieties to un neskatieties tur lejā! Orki grib piesiet jūsu skatienu, bet jūs liedziet viņiem to prieku! Novērsieties, neskatieties!

Sievietes cita pēc citas kāpa lejā. Raudāšana pieklusa.

Taču orki bija paguvuši ieraudzīt meiteni. Tagad viņi zināja, ka Daligaras ķēniņienes visvājākā vieta ir maza meitene ar zilu uzsvārci un melnām matu sprogām.

Kapteinis klusi cerēja, ka ķēniņienei nekad nenāksies nožēlot šo uz mūriem pavadīto brīdi.

Ķēniņiene bija bāla, viņa pagriezās pret Kapteini un pilsētas sardzes priekšnieku.

—   Visiem orkiem, kas nonāk jūsu rokās, lieciet nocirst galvu, — viņa pavēlēja. — Sāciet ar tiem, kas šodien tika nonāvēti te, laukumā. Vienam galva no rumpja jau ir atdalīta, un jums tikai jātiek galā ar pārējiem līķiem. Rīkojieties ar viņu galvām tāpat, kā viņi izrīkojas ar mūsu nogalināto vīru galvām. Nekavējoties!

Mazā meitene atkal gauži ieraudājās, un šķita, šīs raudas nekad vairs nenorims.

—   Nocērtiet galvu visiem līķiem, — pavēlēja Kapteinis, — un uzspraudiet galvas pīķos tāpat, kā dara viņi, un pīķus nostipriniet labi redzamā vietā.

—   Kaptein, viņi galvas mēdz apkabināt ar ēdamlietām, bet mums to nav.

—    Izrotājiet tās, kā gribat. Galvenais, lai izskatītos iespaidīgi.

Daudzi no Rankstraila vīriem uzņēma šo pavēli ar mežonīgiem piekrišanas saucieniem, un sevišķi skaļu atbalstu pauda rūķi.

Lizentrails klusēja, un Trakrails mēģināja pretoties.

—   Kaptein! — viņš čukstēja. — Mēs tā nekad agrāk neesam darījuši.

—   Bet tagad darīsim, — atcirta Kapteinis. —Ja tie nezvēri baidās vienīgi izskatīties smieklīgi, pastaigājoties pa Mirušo valstību, tad mēs viņiem šīs bailes iedzīsim.

Septītā nodaļa

Ritei bija nelaba dūša, kad viņa atkāpās no dzeguļiem un atgriezās laukumā.

Orki helebardes smailē bija uzsprauduši nogalinātā bruņinieka galvu. Rite bija vērojusi viņa ieplestās, tukšās acis un vasarraibumus, ko nāve bija izbalinājusi līdz skumji dzeltenīgam tonim. Visapkārt bruņiniekam uz līdzīgiem pīķiem bija saspraustas to vīru galvas, kuri bija stāvējuši sardzē pie signālugunīm un, noziedzīgas nolaidības dēļ nesaņēmuši pavēli atkāpties, bija palikuši savos posteņos un sagaidījuši nāvi. Turklāt pīķi bija izrotāti ar ēdamlietu virtenēm — tur karājās sīpoli un desas, kam bija jāvairo aplenkto izmisums un pazemojums; bet varbūt virtenes lielīgi pauda orku nicinājumu pret nāvi, vienaldzību pret visu šausmīgo, jo tie tik un tā netraucēti mielosies ar ēdmaņu, kura bijusi par barību arī mušām, kas tikpat kāri rijušas nogalināto vīru acābolus.

Orki viņu jau bija gaidījuši un tūlīt pazina. Kā nepārprotama ķēnišķības zīme Ritei galvā joprojām bija kronis, bet, kas vēl ļaunāk, rokās viņa turēja Erbrovu, un tagad orki bija ielāgojuši arī meitenes izskatu. Viņa itin kā bija pakāpusies uz mūriem un skaļi iesaukusies, ka Daligarā komandē sieviete, kura bezgalīgi mīl mazu meiteni ar melnām matu sprogām un zilu uzsvārci.

No žestiem, kas lielākoties tika vērsti pret meiteni, Rite saprata, cik mazos gabaliņos orki Erbrovu sasmalcinās un cik lielu prieku viņiem šī nodarbe sagādās. Viņai atkal sareiba galva, apjēdzot, ka tā, kura viņai ir vislielākais dārgums pasaulē, citiem ir tikai nožēlojams kukainis, kas jānospiež pēc iespējas drīzāk.

Kāds no Rankstraila vīriem jau bija ķēries pie pavēles pildīšanas, un, ejot pāri laukumam, Rite uzdūrās pēdējā uzbrucēja bezgalvainajam rumpim — šis orks pirms nāves bija paguvis ieskatīties Ritei acīs. Viņai atkal uzmācās nelabuma vilnis. Pūlēdamās to apspiest, viņa nikni iespēra orka apaļajam vairogam. Tas bija smags, darināts no koka, ar aprūsējušu dzelzs umbonu. Kad vairogs no spēriena apvēlās, Rite ieraudzīja, ka tas viscaur klāts kokgriezumiem. Viņa izbrīnīta pieliecās, lai aplūkotu tuvāk sarežģītos rakstus, ko veidoja ģeometriskas figūras, kas savijās, krustojās, atkārtojās vienmēr vienādas un aizvien citādas. Bērns klēpī sakustējās.

Rite sardzes priekšniekam deva pavēli ieviest visstingrāko kārtību sardzes posteņos. Pat niecīgākai neuzmanībai sekas varēja būt pilsētas nopostīšana, tāpēc katru šādu pārkāpumu vajadzēja bargi sodīt. Sarg' kareivju pienākums ir ziņot par katru ienaidnieku, kurš pienāk mazāk nekā desmit olekšu attālumā no upes. Jau šovakar pie asajiem pīķiem mūru augšdaļā jāpiekar lukturi, lai pilsētas sienas un upe būtu apgaismotas visu nakti un orki nevarētu negaidīti uzbrukt.

Rite no visas sirds gribēja steigties pie Erbrovas un ne jau tikai mierināt viņu pēc briesmīgajiem orku draudiem — meitene tos bija dzirdējusi un varbūt arī sapratusi. Erbrovu vajadzēja mierināt arī tāpēc, ka Rite tik nepieklājīgi (kā būtu teicis Joršs) bija izturējusies pret Austru, kura neizprotamu iemeslu dēļ — visticamāk tāpēc, ka pēc izskata līdzinājās Joršam, — meitenei laikam ļoti patika.

Taču jau atkal Rite nevarēja darīt to, ko gribēja. Citas lietas bija daudz steidzamākas. Viņas priekšā nostājās senešals. Pilsēta esot neieņemama, taču tai draudot bads. Pārtikas pietiekot labi ja divpadsmit dienām. Ja ēdamais tiks sadalīts un lietots taupīgi, varbūt izdošoties izvilkt mēnesi, taču nekāds patīkamais mēnesis tas nebūšot. Eļļas, kviešu, pupu, auna zirņu un kukurūzas miltu krājumi bija sadeguši. Bija atlikuši tikai iekrājumi, ko saimnieces turēja mājās: mazliet sālītas cūkgaļas, rozīnes, medus, milti — taču nekas daudz. Pārvēršot cepešos jaunpienācēju jājamlopus, paredzamo dzīvošanas laiku varbūt izdotos pagarināt līdz pusotram mēnesim, taču šādas ieceres noteikti izraisītu strīdus ar zirgu īpašniekiem, no kuriem neviens neizskatās kā labsirdības vai dāsnuma iemiesojums.

Ķēniņiene pavēlēja saskaitīt visus daligariešus, ieskaitot bēgļus un patvēruma meklētājus, īpaši norādot, cik katrā ģimenē ir mazu bērnu; tāpat viņa pavēlēja saskaitīt un iegrāmatot ikvienu pilsētas zosi, vistu un balodi, ieskaitot pat tikko izšķīlušos cāļus. Viņi izmantos visus krājumus.

Ēdis tauriņus, sikspārņus un zirnekļus. Ikvienai ģimenes mātei, kuras īpašumā vēl ir kaut nedaudz medus, ir jāiemācās šai saldajā vielā karamelizēt prusakus, kuri patiešām ir barojoši, pat būdami normāla izmēra, bet Daligarā šie kukaiņi bija padevušies sevišķi lieli. Rite kopš bērnības nebija aizmirsusi, ka pils pagrabos čum un mudž žurkas, un bija pārliecināta, ka tās, pildītas ar sausiem kastaņiem, varētu būt īsts gardums. Vēl gandrīz katra smalkāka nama baseinā mājoja zelta zivtiņas, ko galminieki bēgot bija aizmirsuši paķert līdzi, bet sprostos bija palikuši neciešami tarkšķīgie papagaiļi. Lai visiem tiek izdalīti loki un lai ikviens pilsētnieks, kam tas ir pa spēkam, iemācās šaut. Tādas prasmes noderētu gan kaujās, gan cenšoties papildināt daligariešu ēdienkarti ar upes kaijām. Aplenkums ziemeļu pusē bija pārrauts. Jaunpienācēji, proti, Kapteiņa kavalērija nelielās grupās varēs palaikam pamest pilsētu, lai patrulētu ziemeļu krastā un nepieļautu, ka loks noslēdzas no jauna, pie viena tie varēs medīt un paši sagādāt sev iztiku. Palūkojoties šo vīru sejās, ikvienam bija skaidrs, ka mežā tie neapmaldīsies un arī, sastapuši kādu mežakuili, ļekas vaļā neliks.

—   Kundze, — atkal ierunājās senešals, — ļaunākais ir tas, ka mums nav ūdens. Aka ir gandrīz izsīkusi, bet upes ūdeņus orki ir piegānījuši tik briesmīgi, ka, tos dzerot, varētu izcelties slimības.

Nu gan Rite nezināja, ko atbildēt: ūdens trūkums bija neatrisināma problēma. Ne velti orki tik lielas pūles veltīja upes piedraņķošanai.

Te atskanēja Jastrina balss.

—    Ūdeni var šķīstīt, — viņš teica. — Ūdeni var šķīstīt ar uguni.

Viņam to esot izskaidrojis Joršs. Ne tikai izskaidrojis, bet arī uzzīmējis liedaga smiltīs bildīti ar vajadzīgajiem rīkiem, un tieši tādus Jastrins esot redzējis, kad viņi pagrabā gājuši cauri tai vietai, kur taisīts parfīms.

—    Retortes? Tvaicēšanas iekārtas? — jautāja senešals.

Jā, tieši tā ūdens šķīstīšanai vajadzīgos traukus saucot.

Rite pateicās debesīm par Jastrinu, viņa atmiņu, prātu un drosmi. Arī viņš cīnījās, izmantojot to, kas viņam ir. Viņa kājas bija neveiklas, toties gars spēcīgs, — un Joršam bija taisnība, par šo puiku bija vērts rūpēties un karot, it kā viņš būtu pašas bērns.

Atlikušo dienas daļu Rite pavadīja kopā ar senešalu un Jastrinu. Vēl nebija satumsusi nakts, kad viņiem jau bija izdevies tikt skaidrībā, kā darbojas tvaicējamās ierīces: lai arī lēnām, pa pilienam vien un izmantojot visu pieejamo malku, viņi tomēr spēs attīrīt upes ūdeni. Lietojot ūdeni taupīgi un cerot, ka vismaz kādu reizi nolīs lietus, varbūt izdosies uzveikt ari slāpes.

Kad Ritei beidzot izdevās tikt līdz saviem apartamentiem, Erbrova jau sen bija aizmigusi. Pils namzinis Ritei pavēstīja, ka meitene esot kārtīgi paēdusi, un arī viņai cēla priekšā vakariņas: ēdienu, ko pats nodēvēja par "debesu zaķi, kas pildīts ar rozīnēm un pīniju riekstiņiem un servēts uz maurloku paklāja". Šķīvis bija balts ar zelta rakstiem, un tam līdzās bija novietots mazītiņš sudraba nazītis un mazītiņa sudraba dakša, ko Rite, ar rokām stūķējot mutē ēdienu, ieinteresēti nopētīja, prātodama, kādam mērķim gan šie rīki te nolikti. Līdz pat šai vēlajai vakara sjundai viņa nebija pamanījusi, ka ir tik ļoti izsalkusi — galu galā viņai bija jāēd par diviem.

"Debesu zaķis", iespējams, bija visgardākais ēdiens, kādu viņa jebkad bija baudījusi, un viņa to pavēstīja arī vecajam namzinim, kurš laimīgs pasmaidīja.

—    Kur jūs tos sikspārņus nomedījāt? — Rite ar pilnu muti jautāja. — Un kā jums izdevās tik gardi karamelizēt spārniņus?

—    Pagrabstāvi ir sikspārņu pilni, mana kundze, — apmierināti atbildēja vecais vīrs. —Bet, lai spārni būtu tik kraukšķīgi, mēs tos sutinām medus un citrona sulas maisījumā. Līdzīgās attiecībās mēs medu ar citrona sulu sajaucam, karamelizējot rožu ziedlapiņas. Zināt, kundze, es biju gaužām izmisis, jo mūsu pieliekamie kambari ir tukši kā izslaucīti. Šodienas ugunsgrēki pili neskāra, taču tās pieliekamos netaupīja bēgošie galminieki — viņi paķēra līdzi visu, ko vien varēja aizvest. Par laimi, dižkundze Austra man ieteica pagatavot pagrabu sikspārņus. Man pašam nemūžam nekas tāds nebūtu ienācis prātā. Bet izrādījās, ka šo lidoņu gaļa ir vēl maigāka nekā trusim — tieši tā, kā man tika teikts.

—    Dižkundze Austra? — pārvaicāja Rite.

Ko gan Austra var zināt par sikspārņiem? Viņa taču uzaugusi puķu pilnā dārzā, mielojoties ar visizsmalcinātākajiem gardumiem. Viņai taču nekad nav bijis jācīnās ar badu un jāmedī visnotaļ atbaidošas radības, kas mitinās tumšās vietās.

—   Jā gan, — apstiprināja namzinis. — Tieši viņa ar savu loku nošāva vakariņām nepieciešamos dzīvniekus un ieteica tos noplucināt sālsūdenī, lai tiem būtu vieglāk novilkt ādu. Pārsteidzoši, ka pārticībā un, es pat teiktu, izšķērdībā uzaugusi meitene zina šādas gudrības.

Jaunās ziņas spēji mazināja Rites prieku par gardajām vakariņām — garša vairs nešķita tik izcila, taču tas nebija pietiekams iemesls, lai nenosūkātu pat vissīkāko kauliņu. Kamēr Rite ēda, atbalstījusi elkoņus uz intarsijām rotātā galda un abās rokās turēdama sikspārņa cepeti, Ķēniņu pils namzinis viņai līdzās nolika īsu pusmēness formas zobenu — tā spals bija smags, darināts no akmens un vara, un tam sadilušā un nepārprotami loti vecā ādas saitē bija piestiprināta nefrīta lodīte, kurā bija iegravēts austošas saules attēls. Tikpat veca un sadilusi kā ādas saitīte bija arī dīvainā zobena maksts. Pats zobens un nefrīta kareklis gan bija laika zoba neskarti, lai arī kāds būtu to vecums.

Rite uzlūkoja šos priekšmetus, un no domas, ka tie tagad pieder viņai, sajuta reibinošu prieku, itin kā būtu atguvusi kaut ko pazīstamu un mīļu. Likās, zobena pats mudina, lai to paņem rokās un noglāsta. Tā Ritei vēl nekad nebija gadījies.

Viņa pievērsa namzinim vaicājošu skatienu.

—    Tas kādreiz piederēja siram Ardvinam, mana kundze, — vecais vīrs atbildēja uz neizteikto jautājumu. — Zobens ir vienīgais, kas mums no viņa atlicis. Visi pārējie ķēniņa ieroči, arī garais zobens un bruņas ir apglabātas kopā ar viņu. Vienīgi šīs lietas palikušas mums. Esmu laimīgs, ka jūs priecājaties tās saņemt. Ja dižkundze Austra man nebūtu to ieteikusi, man pat prātā neienāktu tās sameklēt un atdot jums.

Pirms gulētiešanas Rites pēdējā pavēle bija sagādāt jaunu apģērbu Erbrovai — jebko, kas nebūtu gaiši zils un piesegtu matu sprogas. Ķēniņu pils namzinis atcerējās, ka ir saglabājis visas drānas, ko bērnībā valkājusi dižkundze Austra. Aubītes bija baltas, bet kleitiņas karmīnsarkanas. Doma, ka Austra ir uzņēmusies sargeņģeļa lomu, Riti dzina vai izmisumā, taču viņa bija ar mieru pieņemt tās vecās drēbes, lai tikai padarītu savu meitu grūtāk atpazīstamu.

Beidzot Rite tika līdz guļvietai un atlaidās zem sniegbaltās segas blakus savai meitai, kas pamodās un viņu apskāva. Rite ilgi palika nomodā, izbaudīdama prieku būt līdzās meitai un klusi skūpstīt tās melnās sprogas, tāpat kā viņas pašas cirtas kādreiz bija skūpstījusi māte, tāpat kā reiz bija darījis Joršs. Erbrova atkal aizmiga, un arī Rite aizvēra acis un iegrima saraustītā, nemierīgā miegā, kur atmiņu ainas un murgi mijās ar neizprotamām vīzijām.

Astotā nodaļa

Dienas ritēja lēnas.

Sākumā spēcīgāks par grūtībām bija jūsmīgs uzbudinājums. Pilsēta bija raudzījušies nāvei acīs, tāpēc būt joprojām dzīviem šķita necerēta un brīnišķīga dāvana, kuras dēļ it visur valdīja prieks un svētku noskaņa.

Daligarieši neticamā kārtā bija uzvarējuši orkus divās kaujās, bet zaudējuši tajās tikai vienu vīru. Aplenkuma loks bija pāršķelts, un pilsēta bija padarīta neiekarojama.

Bija ieradušies arī palīgi: vesels pulks jātnieku, par kuriem visi priecājās, kaut arī pēc skata šie vīri no orkiem atšķīrās vienīgi ar to, ka nenēsāja sejai pielīmētas ādas maskas. Patiesībā — kāds čukstēja — vismaz puse Rankstraila armijas karavīru ar tādu masku izskatītos stipri labāk. Nē, daba šiem vīriem nebija nodarījusi pāri, un piedzimuši tie bija puslīdz glītām sejām un puslīdz pareiziem vaibstiem. Viņu retos smaidus šķībus, skatienus greizus un vaigus asimetriskus bija padarījušas kaujās gūtās brūces, bet vēl jo vairāk benžu nežēlība.

Taču dienas gāja un ļaudis pamazām aprada ar neticamo izdzīvošanas brīnumu — pārtikas trūkums saasinājās, un, galvenais, kļuva skaidrs, ka aplenkums, kaut arī pāršķelts, tomēr nav salaužams pavisam! Iekārtojušies iepretī pilsētas Dienvidu vārtiem, Dogonas pretējā krastā orki ēda un dzēra, gulēja, medīja, būvēja laiviņas, atjaunoja iznīcinātās katapultas, arī to resnos baļķus izrotādami ar sarežģītiem ģeometriskiem rakstiem. Viņi rīkoja parādes un turnīrus, un daligarieši ne reizi vien atjēdzās, ka paslepus, aizslēpušies aiz nocietinājumu dzeguļiem, nolūkojas, cik perfektas ir ienaidnieku kustības, cik pārsteidzoši to veiktie vingrojumi, cik savādās dejās kustas ķermeņi, ieroči un zirgi. Un orku dienvidu krastā saradās arvien vairāk un vairāk.

Aplencējiem pārtikas netrūka, viņi bija izlaupījuši tuvākas un tālākas apkaimes lauku sētas un nozaguši neskaitāmus ganāmpulkus. No ienaidnieku nometnes skanēja māvieni, blējieni, mēkšķieni, skaļa gāgināšana un vēl skaļāka kladzināšana, liekot daligariešiem ar skumjām atcerēties jaukos, pagājušos laikus, kad pilsētu aplenkumā turēja tikai trūkums un katra vista nešķita tik nesasniedzama bagātība.

Ar savu izturēšanos aplencēju karaspēks nepārprotami vēstīja, ka lēnais un slinkais laika ritējums viņus nesatrauc itin nemaz. Viņi Dogonas krastā paliks tieši tik ilgi, cik ilgi būs jāgaida Daligaras krišana.

Rankstrails atkal satika Rasu. Kapteinis un viņa vīri bija apmetušies vecajos zirgustaļļos, kur viņu zirgi bija izmitināti tolaik, kad viņi paši smaka cietuma pagrabos. Šeit par tīrību un kārtību rūpējās Rasa, un ne jau Rankstrails vienīgais priecājās, sastapis kundzi no rūķu cilts, — ar līksmiem smilkstiem un lēcieniem savu prieku izrādīja arī vilks. Rasa atklāja Rankstrailam, ka pa to laiku, ko viņš un viņa vīri bija pavadījuši Tiesneša cietumos, viņa Vilks kļuvis par tēvu. Viņa zvēru iekārtojusi tai pašā būrī, kur mitinājās pilsētas vilcene. Mazā kundze aizveda Rankstrailu aiz resna ozola, kur tādā kā dziļā, sarūsējušām restēm aizdarītā grotā viņš ieraudzīja vilcēni un vilcēnu — skaistu, gaiši brūnu mazuli.

Rankstrails iesmējās, bet viņa vilks iesmilkstējās. Vilcēna piedzimšana šķita laba zīme. Rasa piekodināja, lai Kapteinis uzmanās no mātes, — tā esot nepiejaucēta un nedresēta un nemaz neslēpjot savu mežonīgo dabu un nepatiku pret cilvēkiem; Kapteinis nosolījās to neaizmirst. Vilcēns gan rotaļīgi pieklumzāja pie restēm un ņēmās viņam laizīt rokas.

Kapteinis un viņa vīri ik rītu izjāja no pilsētas pa Ziemeļu vārtiem, un no pretējā upes krasta uz viņiem skrēja neskaitāmas orku bultas. Lai no tām pasargātos, vīriem bija izdalīti smagi vairogi, ko agrāk bija lietojusi regulārā armija un kas bija palikuši pilsētas ieroču noliktavā. Vīri izklīda pa apkārtējiem kastaņu mežiem un niedrājiem, no kurienes parasti atgriezās ar kādu zaķi vai paipalu, bet reizēm pat mežacūku. Tās nebija nekādas patīkamās ikrīta izjādes: jau sākot ar pirmo dienu, jātniekiem nācās sastapties ar nelielām orku bandām, kam bija izdevies šķērsot upi. Tieši šo bandu dēļ vajadzēja atmest sapņus par bēgšanu, ko nemitīgi loloja pilsētnieki. Bēgšanas plāni tika kaldināti un atkal atmesti. Daligaru, kas vienlaikus bija patvērums un sprosts, nebija iespējams pamest ne mazos pulciņos, ne visiem kopā. Nebija ko cerēt sasniegt Ziemeļu kalnus un Aljilu. Bēgšanai daligariešu bija par .daudz, un tie bija pārāk slikti apbruņoti.

Rankstrailam izdevās panākt, ka viņa viri ēdamo sagādā, medīdami paši, lai vēl vairāk nevajadzētu iztukšot pilsētas tukšos pieliekamos kambarus. īsti paēduši viņi nebija, bet ari par badu sūdzēties nevarēja. Patrulējot upes krastā, ari zirgi tika pie svaigas zāles, jo pilsētā siena nebija. Un vilks varēja brīvi izskraidīties, neiedvešot šausmas pilsētniekiem. Nedrīkstētu aizmirst vēl kādu labumu: draudīgā paskata karavīri dienas lielāko daļu pavadīja pietiekami tālu no pilsētas laukumiem, kur sievietes audzēja vārgulīgus baklažānu stādus, bet bērni rotaļājās.

Rankstraila vīri bija dažādas izcelsmes, taču visi kā viens atjautīgi un gatavi mācīties ko jaunu. Kopš cīņas līdzās pēdējam elfam Rankstrails ar viņiem sarunājās pavisam citādi nekā agrāk.

Elfs nebija melojis.

Ne melojis, ne pārspīlējis.

Rankstrails bija mainījis runas veidu, un viņa vīri bija mainījušies līdz ar to. Rupju balsu, aprautu frāžu, lamu un līdz apnikumam atkārtotu neķītrību pasaulē Rankstraila pieklājīgā valoda bija kas jauns; viņš izturējās pret saviem kareivjiem ar tādu cieņu, it kā tie būtu ķēniņi vai dižkungi, un viņi jutās kā iemantojuši pasakainas bagātības. Kautiņi tagad notika retāk. Retāk skanēja izteikumi par cīņubiedru mātēm, kuros agrāk ikviens centās ielikt visu nicinājumu, ko bija dzirdējis veltām savējai. Tagad ierastā ecēšanās un kašķēšanās drīzāk izklausījās pēc visai labsirdīgas joku dzīšanas, un savstarpējie apvainojumi vairs nebija ne tik rupji, ne tik nikni.

Uzskatīdams, ka viņa karavīriem jāspēj saprast rakstiskas pavēles, Rankstrails no patrulēšanas brīvās stundas ziedoja, lai iemācītu saviem vīriem lasīt. Reiz viņš to jau bija darījis Augstklintē, taču vīri, kuri bija kopā ar viņu toreiz, tagad bija palikuši Varilā, — izņemot Lizentrailu, Trakrailu un Nirdli.

Rankstrails katram iemācīja arī uzrakstīt savu vārdu. Rupjas rokas, kas ar vienu vienīgu kustību spētu pāršķērst ēzelim vēderu, tvēra dunčus un ar smaili vilka greizus un nedrošus burtus. Daudzi savu vārdu iegravēja akmeņos vai koku mizā, un Kapteinis ievēroja, ka dienu pēc dienas vīri vēl un vēlreiz atgriežas to pārlasīt kā pasaulē skaidri iezīmētas pēdas. Tagad, sēžot ap nometnes ugunskuriem un cepot medījumu, vīri sāka stāstīt savus dzīvesstāstus. Nekad agrāk tā nebija noticis. Rankstrails nevarēja saprast: vai stāstīšanu veicina tuvas un visai ticamas nāves briesmas, vai arī, kad pasaulē ierakstīts paša vārds, ir daudz vieglāk tai atstāt arī savu dzīvesstāstu. Tie bija skarbi stāsti, bet stāstītāji neļāvās aizkustinājumam, — balsis reizēm nodrebēja vienīgi pašā sākumā, kad parasti tika pieminēta māte, kam līdzās nav bijis vīra un kas dzīvojusi kaut kur tālu Piemalē.

Rankstraila vīru un orku sadursmes kļuva arvien biežākas un asiņainākas gan pie pašiem pilsētas mūriem, gan tālāk niedrājos. Kad kāds no vīriem krita un viņa galva tika uzdurta uz pīķa, lai no orku nometnes vērotu Daligaras dienvidu vārtus, Kapteinis parada doties uz vietu, kur mirušais uzrakstījis savu vārdu, lai, slidinot plaukstu pār iegravētajiem burtiem, viņu pieminētu. Arī pārējie sāka darīt tāpat. Dažs līdzās kritušā vārdam iegrieza kādu rotājumu vai komentāru. Lielākoties akmenī vai kokā palika īsi un skaidri vārdi: "labs cilvēks", "žēl, ka pagalam".

Par laimi, orki savās mazajās, vieglajās laivelēs nevarēja pārcelt pāri upei zirgus, tāpēc cīņās ziemeļkrastā cilvēkiem pagaidām bija lielas priekšrocības.

Kritušie bija arī pilsētas iekšienē. Orki bija pagatavojuši pusduci milzīgu arbaletu. Ar tiem varēja rīkoties tikai divatā, un notēmēt nemaz nebija iespējams, taču bultas varēja raidīt labi tālu — līdz pat nocietinājumiem, kur sardzē stāvēja kareivji, kuriem turklāt visai bieži nācās palūkoties pāri dzeguļiem, lai pārliecinātos, ka uzbrukumā atkal nav devušies akrobāti. Tā nu tagad pilsētas sienu sargāšana vairs nebija tik droša nodarbošanās kā agrāk. Arbaletu bultas lidoja arī pāri nocietinājumiem — tās krita negaidīti un kur pagadās. Lai arī visi centās izvairīties no atklātām vietām, pēc iespējas staigāt pa segtām galerijām vai piesedzoties ar improvizētiem vairogiem, dažiem bultas tomēr trāpīja.

Dziļākajos pagalmos Austra ikvienam, kas bija spējīgs noturēt rokās loku, mācīja šaut. Par mērķiem šiem treniņiem bija uzstutēti salmiem pildīti maisi. Laiku, kas netika pavadīts ar šaujamloku, Austra izmantoja, lai kopīgi ar pilsētas sievietēm pilī iekārtotu slimnīcu visiem tiem slimajiem un ievainotajiem, kam nebija ģimenes, un kur tātad varēja apkopt brūces arī Rankstraila vīriem. Sākumā doma, ka sievietes ne tikai varētu tuvoties algotņiem, bet pat tiem pieskarties, visiem šķita atbaidoša un nepieņemama, bet pamazām pilsētnieki ar-to aprada. Vismazāk prieka par jauno kārtību izrādīja kungi no rūķu cilts — tiem labāk patika, ja viņus liek mierā un ārstēšanu uztic Trakrailam, kurš uz brūcēm lika sakošļātu ārstniecības augu putriņas un netīrus pārsējus, bet, galvenais, nepieprasīja, lai rūķi mazgātos un šķirtos no savu zirgu sabiedrības. Arkris, visvecākais no rūķu cilts kungiem, kas dienēja algotņu rindās, saņēma nejauku cirtienu pāri vēderam. Ievainoto nodeva Daligaras princeses rokās, kura mēģināja panākt, lai tas rāmi guļ gultā un vismaz vienu dienu atsakās no cietās ķiplokmaizes, taču Arkris no slimnīcas aizbēga uz zirgustaļļiem, kur pēc pāris dienām starp silēm viņu atrada Rasa un uzņēmās rūpes par ievainojumu.

Kad aplenkums ilga jau mēnesi, sākotnējā sajūsma bija izplēnējusi pavisam un viss prieks izdzisis.

Dienu pēc dienas pa druskai vien pilsēta zaudēja ierastās skaņas. Klusums varenību sāka iegūt tad, kad ūbot pārstāja baloži un dūjas, kas iepriekš lielā skaitā tika turēti īpašās mājiņās: šie spārnaini tika apēsti kopā ar nedaudzajiem pilsētā vēl palikušajiem kartupeļiem. Strazdu svilpošana un zvirbuļu čirpstēšana noklusa kādu laiciņu agrāk, nekā norima vistu kladzināšana — klukstes tika pietaupītas pašām beigām, jo tās galu galā dēja olas. Kad pilsētā vairs nedzirdēja kaķu ņaudienus, ļaužu skatienus aizmigloja skumjas par zaudētu prieku, bet, kad noklusa suņu rejas, tos drūmus padarīja zaudēta nevainība. Tagad klusumu kliedēja vien zirgu zviedzieni un kaiju kliedzieni, taču kaijas lidinājās pie pašiem mākoņiem — tik augstu, kur tās nevarēja sasniegt ne loka raidītas bultas, ne lingas sviesti akmeņi.

Daligaru nomāca nekrietns izsalkums un blāvs izmisums, kā bieza migla tie ietīstīja pilsētu no pašiem pagrabiem, kur bija pazudušas žurkas, līdz jumtu dakstiņiem un notekām, zem kurām vairs nebija bezdelīgu ligzdu.

Vasaras sākuma saule kveldēja nežēlīgi, tā padzina no debesīm pat visniecīgākos mākonīšus. Vairs nepietika ūdens.

Pēdējās tīkamās skaņas, kas pameta pilsētu, bija bērnu smiekli. Vēl pēc laiciņa noklusa ari to raudāšana. Ari cikādes vairs nečirkstēja, jo visas bija izcepinātas uz kvēlošām oglēm, un tikai orku bungu rīboņa kliedēja nakts klusumu, atgādinot, ka neviens nevar būt drošs, vai vēl piedzīvos arī nākamo nakti.

Arvien dusmīgāk daligarieši kurnēja pret Kapteiņa vīriem, kas ēda fazānus un paipalas, jādelēja apkārt pa zaļojošiem niedrājiem, kur čaloja tīrs strautu ūdens, turklāt sēdēdami mugurā zirgiem, no kuriem ikvienu varēja uzlūkot arī kā daudzas mārciņas labas, svaigas gaļas, kurā vēl nav iemetušies tārpi.

Kādā rītā, kad gaiss jau bija svelmots, kaut arī saule tikko bija pakāpusies virs apvāršņa, Rasa brīdināja Rankstrailu: Ardvina piemiņa esot svēta, jo sevišķi tik smagā brīdī, tāpēc vilcene esot pasargāta pat no visbadīgākajiem skatieniem, turpretī vilcēnam gan draudot briesmas tikt izsutinātam ar pēdējiem šai pilsētā atrodamajiem sīpoliem.

Apliecinādams cieņu vilcēna tēvam, savam vecajam cīņu biedram, kurš viņam bija izglābis dzīvību vismaz pusduci reižu, Rankstrails apsolīja sameklēt mazulim kādu drošāku vietu.

Diena bija zvērojoši karsta. Niedrājos ūdens bija nekustīgs un sasmirdis, un virs tā sīca odu mākoņi. Pirms pusdienlaika orki uzbruka. Šoreiz to ziemeļkrastā bija neparasti daudz, tie bija īpaši kareivīgi noskaņoti un tiem bija zirgi.

—   Ei, Kaptein, — uzsauca Lizentrails, kamēr viņi meklēja aizsegu, lai sagatavotos pretuzbrukumam, — tie nolādētie laikam ir ne tikai atjaunojuši katapultas, bet arī uzbūvējuši jaunu tiltu. Ar viņu laivelēm zirgus upei pāri nevar dabūt.

—    Nu ja, — kāds piebalsoja, — tilts droši vien ir tālāk aiz niedrājiem, un no šejienes to neredz.

—    Kaptein, — brīdināja kāds no rūķiem, — viņiem ir cilvēki.

—   Jā, es jau redzēju zīmotnes. Tie ir Daligaras kavalērijas bruņinieki. Viņi ir piesieti pie orku zirgiem.

—    Kāpēc viņi tos vēl nav nogalinājuši?

—    Droši vien pietaupa vakaram.

—    Kaptein, ja mēs viņus nevaram atbrīvot, tad labāk nogalināsim paši. Nevajag ļaut viņus pietaupīt vakaram, labāk nogalināt.

—   Nu tad pacentīsimies viņus atbrīvot, Nirdli, jo man negribas apslaktēt ieroču biedrus, kaut arī šie ir tik smalki, ka apvainotos, ja dzirdētu, ka mēs viņus tā saucam. Lizentrail, tu ar savējo apmet līkumu ap niedrājiem un pārsteidz viņus no aizmugures. Ņem līdzi visus rūķu cilts kungus, izņemot Nirdli. Trakrail, tu esi labākais strēlnieks, paliec te ar savējiem. Nirdli, jāj man līdzi, taisīsim māņu manevru.

—    Ko mēs taisīsim, Kaptein?

—   Bēgsim, saceļot mazliet trokšņa. Ne pārāk skaļu troksni, citādi tas izklausīsies aizdomīgi. Lai dzītos mums pakaļ, orki noraisīs gūstekņus un atstās tos ar nedaudziem sargiem, un tad Lizentrails ar savējiem viņus savāks. Kad orki būs izjājuši klajumā, viņus sagaidīs Trakraila un pārējo bultas. Vai vēl kāds grib ko jautāt?

—   Es, Kaptein! Ja mēs notversim kādu no orku zirgiem, vai mēs to vēlāk varēsim apēst? — apvaicājās Nirdlis. — Man patiešām gribētos pirms nāves vēl kaut reizi kārtīgi paēst.

Pirmo reizi, kopš Rankstrails komandēja algotņus, viņš vienas kaujas laikā zaudēja tik daudz vīru. Toties viņam izdevās atbrīvot pusduci regulārās armijas karavīru, ko orki bija saņēmuši gūstā. Kā atbrīvotie pēcāk pastāstīja, viņi bija pametuši Aljilu, lai atgrieztos Daligarā pie savām ģimenēm. Līdz pat Ziemeļu kalniem bija aizskanējusi ziņa, ka Daligarā cīnoties ķēniņiene Ragana, Ardvina mantiniece, un ka pilsēta vēl neesot kritusi.

Atgriezies pilsētā, Rankstrails nolēma tai pašā pēcpusdienā doties pie ķēniņienes uz audienci.

Uzticējis vilku Lizentrailam, viņš devās uz pili. Pie staļļiem Rankstrailu apstādināja Rasa. No aubes apakšas izlīdušās sirmās šķipsnas mirdzēja pievakares saulē. Vecā vilcenes kopēja rokās turēja vilcēnu, ko tikko bija paglābusi no cepeša tīkotājiem, — viņa nebija pārliecināta, ka šāds brīnums varētu atkārtoties vēl otru reizi. Nezinādams, ko ar vilcēnu iesākt, Rankstrails paņēma to sev līdzi. Sasniedzis Tiesneša pili, kuru tagad visi bija atsākuši saukt par Ķēniņu pili, Rankstrails pagāja garām sargiem un pa mazākajiem vārtiem iegāja tai pašā dārzā, kur pirms desmit gadiem bija sastapis Austru. Glicīnijas bija apvītušas, un izsusējis bija mazais dīķītis, kur pēdējās dubļu lāmās vēl lēkāja dažas vardes, gaidot, līdz atnāks kāds no pils virtuves un darīs galu to mokām.

Greznās sudrabotās šūpoles slinki šūpojās pār nekoptu, nezālēm pieaugušu mauriņu. Rankstrails piesēja vilcēnu pie glicīnijas stumbra, un tas noguris tūdaļ aizmiga.

Kapteinis izgāja no ēnas un šķērsoja dārzu, kas grima vakara saules sārtajā gaismā. Tikai tagad viņš pamanīja, ka dārzā nav viens. Netālu no dīķa zālē sēdēja meitene, ķēniņienes Raganas meita. Tā bija ieģērbta karmīnkrāsas kleitiņā, kas jau bija notašķīta dubļiem, bet galvā tai bija smalka mežģīņu aubīte, kas meitenei droši vien traucēja un berza, jo tā ar rociņu ik pa brīdim paraustīja pakaklē sasietās lences. Rankstrails nosprieda, ka tāds droši vien ir likums: šai dārzā vienmēr jābūt kārtējai Daligaras princesītei, kas saģērbta karmīnkrāsas drānās un kam galvā ir kaut kas izsmalcināts un neērts. Kapteinis nopriecājās, redzot, ka meitene ietērpta citās drēbēs, lai nebūtu tik viegli pazīstama, taču drošību šāds ietērps tik un tā negarantēja. Orki labi zināja, kas ir ķēniņienes vājā vieta, un viņi nebūt nebija tik dumji, kā vēstīja pasakas un teikas. Augstu ozola zarā snauduļoja ērglis, un arī tas iepriecināja Kapteini: vēl viens uzticams miesassargs.

Meitēns sēdēja zemē un turēja rokās koka lellīti un laiviņu. Kad abu skatieni satikās, Kapteinis uzsmaidīja, un meitene nosarka līdz pat matu galiņiem. Viņas gaišzilās acis iemirdzējās kā zvaigznes.

Kapteini pārņēma aizkustinājums: viņa priekšā bija pēdējā elfa meita. Mazulītes tēvs bija vienīgais, kuru viņš bija atzinis par savu pavēlnieku, vienīgais, kuram bija zvērējis sekot līdz pat debesīm vai peklei.

— Tev ir tādas pašas acis kā tavam tēvam, — Rankstrails nočukstēja.

Un jau nākamajā mirklī nolādēja sevi. No visiem vārdiem, ko bija iespējams pateikt meitenei, kura nesen bijusi spiesta noraudzīties, kā viņas tēvu nogalina, Rankstrails bija izvēlējies vismuļķīgākos. Meitenes acīs parādījās asara, tad vēl un vēl viena. Asaras sekoja cita citai arvien straujāk un pārvērtās nevaldāmās raudās. Rankstrails divkāršoja klusos lāstus: it kā nepietiktu ar to, ka viņš nebija pratis pasargāt Joršu, tagad viņš vēl bija saraudinājis tā meitu. Izmisīgi pūlēdamies meiteni nomierināt, viņš to paņēma rokās un cieši piespieda sev klāt. Asaru plūdi nerimās, bet šņuksti kļuva vēl skaļāki.

Pat doma, ka ķēniņiene Ragana liktu viņam dzīvam novilkt ādu, ja pieķertu ar noraudājušos meitu rokās, Rankstrailu nesatrauca tik ļoti kā meitenes izmisums un apziņa, ka tieši viņš to izraisījis. Ērglis pamodās un aizlidoja līdz zemākam kastaņa zaram, lai būtu tuvāk meitenei. Tā knābis atradās tieši Rankstraila acu augstumā, un viņš dedzīgi cerēja, ka putns neliks ar uzviju samaksāt par savas mīlules asarām. Nu meitenes šņukstiem pa vidu bija saklausāmas arī atsevišķas zilbes, no kurām varēja izveidot vārdus "mans tētis". \

— Zini, man arī viņa ļoti pietrūkst, — čukstēja Rankstrails. — Es viņu satiku tikai vienu reizi, bet tik un tā domāju par viņu katru stundu. Ja viņš būtu te, karš jau būtu beidzies un mēs būtu tajā uzvarējuši. Tētis tevi pameta, lai dotos glābt manu pilsētu. Ja viņš nebūtu ieradies, tur visi būtu nomiruši, arī bērni. No pilsētas būtu atlikušas tikai drupas un pelni. Viņš pameta tevi, lai glābtu mūs. Kaut arī es viņu satiku tikai vienu reizi, viņš paguva man pastāstīt par tevi, par to, cik ļoti tevi mīl… Mana mīļotā meita, viņš teica…

Rankstrails bija iedomājies, ka meitene nomierināsies, klausoties viņa rāmajā balsī. Viņš nebija rēķinājies, ka Jorša pieminēšana viņam pašam sagādās tik mežonīgas sāpes. Viņš bija zvērējis, ka viņa zobens turpmāk piederēs un kalpos tikai elfam, bet pēc tam bija aizsūtījis to vienu pašu nāvē. Ja elfs būtu dzīvs, pasaule būtu glābta, un tikai Rankstraila vainas dēļ Tiesnesis netraucēti bija iznīcinājis pasaules glābiņu. Rankstrails vēl ciešāk apskāva meiteni un pašam par lielu kaunu nespēja savaldīt asaras. Mazulīte pamanīja, ka raud arī viņš, un iešņukstējās vēl gaužāk. Rankstrails gribēja izkrist cauri zemei: viņš ne tikai nebija pratis meiteni nomierināt, bet bija vēl pastiprinājis tās sāpes. Taču viņš nezināja, ko citu iesākt, — viņš varēja tikai tā stāvēt, turēt meiteni rokās un lādēt sevi, kamēr laiks ritēja un pievakare sliecās uz beigām.

Kad saule jau ripoja aiz Tumšajiem kalniem, skaļā raudāšana pamazām pieklusa, taču asaras vēl tecēja. Meitene joprojām elsoja, apvijusi rokas Kapteinim ap kaklu un iespiedusi sejiņu viņa krekla apkaklē, kas ar katru brīdi kļuva slapjāka un puņķaināka.

Rankstrails nodomāja, ka tas laikam ir viņa liktenis: mierināt karmīnsarkanās kleitiņās tērpušās Daligaras princesītes un ļaut, lai tās šņauc degunu viņa apģērba gabalos. Viņu pārplūdināja maigums pret meiteni. Viņš būtu atdevis visu, visu, lai tikai spētu to mierināt: taču vienīgais viņa īpašums bija vecā Ērce, nokautam orkam nozagts zobens un neskaitāmas reizes lāpītas bruņas.

Viņš uzdrošinājās noglāstīt meitenei galvu — viņa brālim un māsai tas parasti bēdu brīžos bija līdzējis. Taču viņa lielās, rupjās rokas sapinās aubītes mežģīnēs un neviļus to noraisīja. Melnās sprogas paspruka uz visām pusēm. Kapteinis būtu gatavs maksāt nezin ko, lai tikai viss atkal būtu tāpat, kā bija, viņam ienākot dārzā: kaut nu varētu asaras sadzīt atpakaļ meitenē, bet nepaklausīgos matus pabāzt zem aubes. Taču meitene nikni izrāva aubi viņam no rokas un nosvieda zemē. Tad satvēra savas karmīnsarkanās kleitas malu un parāva, kā mēģinādama to saplosīt.

—    Pom! Negibu! — viņa iesaucās, tad atkal apmeta rociņas Kapteinim ap kaklu un laida vaļā nākamo raudienu.

—   Tev taisnība, kleita ir nesmuka. Man arī tā krāsa nepatīk, — piekrita Kapteinis. — Tādā krāsā nevar ģērbt mazas meitenes. Tā atgādina asi…

Par laimi, viņš paguva laikus aprauties.

Viņš bija uzaudzinājis Liesmu un Borstrilu un zināja, cik biedējošs bērniem var būt daudz kas tāds, kas, pieaugušā acīm raugoties, šķiet tīrie nieki.

Ķēniņienes Raganas meita bija redzējusi, kā viņas tēvu nogalina, un droši vien viņai bija mokoši nēsāt drēbes, kas viņas prātam saistās tikai un vienīgi ar svaigi izlietām asinīm.

Nu meitenes raudās bija saklausāmi vārdi tētis un mājas.

Kapteinis atsāka runāt, un viņš runāja ilgi; viņš vēlreiz pastāstīja, ka Joršs izglābis pasauli, tad paskaidroja, ka zilo uzsvārci viņa nevar nēsāt, jo tas ir ļoti bīstami. Orki zina, ka viņa nēsā zilas drēbes. Mīļās, zilās drēbes mamma un namzinis viņai nav atņēmuši tāpēc, ka viņu nemīlētu, un ne jau tāpēc viņai liek nēsāt šo kleitu, kas ir tik nesmukā krāsā, it kā būtu nokrāsota ar… jā, ar asinīm… bet tā nemaz nav, auduma krāsa ir iegūta no gliemenēm, viņš to zinot, jo viņam to bērnībā stāstījusi mamma. Tieši tāpēc tāds audums esot ļoti dārgs. Tā krāsa nākot no jūras tāpat kā viņa. Viņa taču ir dzimusi pie jūras, vai ne? Viņas mājas ir pie jūras, un mamma viņu mājās neved nevis tāpēc, ka viņu nemīlētu, nē. Viņu mājās neved tāpēc, ka ceļu aizšķērso orki.

Lēnām, lēnām raudāšana norima. Pamazām laidās krēsla. Beidzot meitenīte pacēla skatienu pret Rankstrailu, un viņš noslaucīja tās seju piedurknē. Viņš nezināja, ko citu iesākt: meitene bija pārāk maza, lai viņai mācītu šaut ar loku.

—   Vai tu gribi sunīti? — beidzot jautāja Kapteinis. — Smuku sunīti, ar kuru kopā var spēlēties. Gribi? Tad tu vairs nebūsi viena. Un, ja orks atnāks darīt tev pāri, sunītis viņu sakodīs.

Meitene skatījās uz viņu. Interese pazibēja viņas skatienā gluži kā viens vienīgs jāņtārpiņš tumšā izmisuma naktī.

—   īvs? — viņa klusi jautāja, saraukusi pierīti.

Kapteinis prātoja, ko gan, sasodīts, nozīmē īvs, taču neko nespēja izdomāt.

Papurinājis galvu, viņš teica, ka nav sapratis. Tad mazulīte vispirms piedūra pirkstiņu sev pie krūtīm, tad pieskārās lellei un tad vēlreiz sev.

—   īvs? — viņa prasīja vēlreiz.

—    Dzīvs! Protams, dzīvs. Tas ir īsts, nevis koka sunītis.

—   Vau? — nedroši apvaicājās meitene.

—   Nē, šis sunītis neries. Šis gaudos. Bet tev tik un tā patiks. Tā būs pat labāk, tu redzēsi. Tie sunīši, kas gaudo, ir labāki par tiem, kas rej: tie nepamodina tevi ar riešanu nakts vidū, un gaudo viņi tikai tad, kad mēness ir pilns. Un, ja atnāk orks, sunīši, kuri gaudo, kož sāpīgāk nekā tie, kuri rej. Man pašam arī tāds ir. Un zini, mans sunītis ir šī sunīša tētis. Šo es atnesu tieši tev, — Kapteinis beigās sameloja.

Rankstrails kopā ar meiteni devās uz dārza ēnaināko nostūri. Vilcēns bija pamodies. Piešķiebis galvu, tas uzlūkoja meiteni. Meitene uzlūkoja vilcēnu. Kapteinis nolaidās tupus uz viena ceļa — meitene paliecās uz priekšu, vilcēns uzlika priekšķepas uz sarkanās kleitas malas, un divi mazi deguni satikās. Meitene piešāva plaukstiņas priekšā mutei, kas jau stiepās smaidā, vēstot, ka mierinājums ir atrasts.

Devītā nodaļa

Apsēdusies akmens tronī, kas bija Daligaras augstākā vieta, no kuras varēja pārlūkot arī līdzenuma dienvidu daļu, ķēniņiene Ragana vēroja Jaunā Mēness kalnu virsotnes, ko vēl vietumis sedza sniegs. . Kapteinis viņai bija pavēstījis, ka orki ir atjaunojuši tiltu un Daligara atkal ir aplenkta no visām pusēm. Pilsēta bija smagas izvēles priekšā, un lēmums bija jāpieņem jau šonakt. Viena no iespējām bija uzbrukt nekavējoties — kamēr orki vēl nav kārtīgi nostiprinājušies ziemeļu krastā. Turklāt katru dienu orki atguva kādu no savā vaļā aizbēgušajiem zirgiem un vismaz trešā daļa to kavalērijas jau bija atjaunota. Ja Daligarai būtu vēl kāds simts kājnieku un par trim dučiem jātnieku vairāk, tad varētu doties straujā uzbrukumā ienaidnieku nometnes pašam kodolam un nolaupīt govis, aitas un tīra ūdens krājumus. Ūdeni orki savām vajadzībām smēla Dogonas augštecē — pirms upe sasniedza viņu nometni un pilsētu, un glabāja to lielās mucās, kas allaž stāvēja ratos, lai būtu vieglāk pārvietojamas.

—   Domāju, ka viņi tās mucas par spīti tur labi redzamā vietā. Tāpat kā tieši mūsu acu priekšā ir iekārtojuši kazu aplokus. Viņi kairina mūsu izsalkumu un slāpes. Tas gan būtu vareni, ja mums izdotos nozagt viņiem gan ūdeni, gan lopus. Pilsēta varētu uzelpot un izturēt vēl mēnesi vai pat divus.

—   Mums nav ne pietiekami daudz kājnieku, ne kavalēristu, — atbildēja ķēniņiene. — Kādas vēl ir iespējas?

—    Apēst zirgus un cerēt, ka visi būsim nomiruši no slāpēm, iekams ieradīsies orki. Vai nu mēs uzbruksim tūlīt, mana kundze, vai arī neuzbruksim vairs nekad. Kopš ziemeļu krasts atkal ir kritis viņu rokās, no pilsētas mēs vairs ārā netiekam. Tas nozīmē, ka zirgus vairs nav, kur ganīt, un vīri netiek medībās. Zirgi drīz nobeigsies badā, tāpēc labāk tos apēst tagad, kamēr tie vēl nav pārāk izģinduši. Bet mēs varam ari uzbrukt, mana kundze. Uzbrukt nekavējoties un izmantojot visu, kas mums ir. Protams, mums ir gaužām maz izredžu uz veiksmi, un, kad orki būs mūs apkāvuši, pilsēta paliks pavisam neaizsargāta.

—   Man šķiet, ka priekšlikums apēst zirgus tomēr' ir labāks. Vismaz mirsim apmierināti un pilniem vēderiem. Es nekad neesmu ēdis zirga gaļu, taču pieņemu, ka tā ir labāka par ceptajiem circeņiem, ko ēdu tagad, — sprieda namzinis.

—   Man ari nav ne jausmas, kā tā varētu garšot, — atteica senešals, kurš stīvs un lepns sēdēja zāles tumšākajā galā. — Nekad agrāk neviens no šīs pils iemītniekiem neēda ne circeņus, ne zirgus.

Viegli sadusmojamā ķēniņiene šoreiz senešalam pat neko neatcirta, un tas nozīmēja, ka viņas spēki ir izsīkuši.

Kapteinis ilgi klusēja, tad atvadījās no pārējiem. Jau grasīdamies iziet no zāles, viņš vēlreiz pavērsās pret ķēniņieni.

—   Es uzdrošinājos jūsu meitai uzdāvināt mazu vilcēnu, — viņš nedroši teica. — Tas varētu būt noderīgs sargs, ja viņai kāds uzbruktu…

—   Jūs darījāt labi, — viņu negaidīti labvēlīgi pārtrauca ķēniņiene.

—    Šaubos, vai mazs vilcēns ko iespētu pret orkiem, taču cīņā ar vientulību tāds varētu būt labs sabiedrotais. Mēs viņu varētu saukt par Draugu, — viņa domīgi piebilda, un viņas sejā pazibēja tāla smaida atblāzma, — tāpat kā suni, kas man bija bērnībā.

—   īsteni piemērots vārds vilkam, — sarkastiski komentēja senešals.

—    Visās gudrās grāmatās ir teikts, ka meitenītēm no īpaši smalkām ģimenēm ērgļi un vilki ir vispiemērotākie rotaļu biedri… Kādreiz, tais laikos, kas nu jau pagājuši, — viņš, skumji nopūzdamies, piebilda, — mums nevajadzēja kaunēties par to, kā mūsu valdnieki tur karoti.

Valdniece dziļi ieelpoja, un viņas sejā parādījās kas līdzīgs smaidam, — abas šīs zīmes nepārprotami liecināja, ka briest kārtējā dusmu vētra.

—    Sakiet, kāpēc jūs esat tik pārliecināts, ka jau šovakar pirms mēness lēkta jūsu galva netiks uzdurta uz kāda no aizsargmūru pīķiem? — viņa ledaini pieklājīgā balsī apvaicājās.

Taču nelikās, ka senešalu šie vārdi būtu nobiedējuši. Viņš brītiņu apdomājās, braucīdams savu aso zodu un smailo bārdiņu.

—    Mana pārliecība pamatojas uz trim apsvērumiem, kundze, kuri visi trīs ir tik nopietni un svarīgi, ka pat pa vienam spētu balstīt manu drošību, taču visi trīs kopā kļūst par nepārvaramu spēku. Pirmkārt, Valdītājs un Tiesnesis aizveda sev līdzi visus piecpadsmit šīs pilsētas bendes, bez kuru pakalpojumiem viņam acīmredzot ir grūti gan dzīvot, gan valdīt, un tādējādi neviena bendes pilsētā šobrīd nav. Jums pašai būtu jāuzņemas bendes pienākumi, bet tas ir ārkārtīgi smags darbs, un es atļaušos atgādināt, ka jums jūsu stāvoklī no tādas piepūles vajadzētu izvairīties. Otrkārt, pilsētnieki vēl vairāk zaudētu dūšu un možu garu, ja redzētu, ka mēs atvieglojam orkiem dzīvi un paši laikus cits citu apkaujam. Bet trešais un ne mazāk svarīgais apsvērums ir tas, ka es vienīgais sīki un smalki pārzinu šīs pilsētas pēdējo gadu notikumus, kā ari noliktavu, visu ēku un eju izvietojumu, un tāpēc mana sabiedrība jums ir pat ļoti nepieciešama.

—   Paldies, — atcirta Rite. — Būtu labi, ja jūs man to atgādinātu biežāk, jo baidos, ka varu to aizmirst.

—    Neraizējieties, mana kundze, un nepiepūlējiet atmiņu: es pats jums to atgādināšu, ja vēlaties, pat vairākas reizes dienā.

Tai pašā brīdī zālē pārskaities iebrāzās viens no bruņiniekiem, ko Rankstraila vīri šai dienā bija atbrīvojuši no orku gūsta un kas tikko bija uzņemti jaunizveidotajā Daligaras armijā. Bruņinieks, spēcīga auguma visnotaļ izskatīgs, gaišmatains puisis, kvēlodams dusmās, stājās ķēniņienes priekšā un pavēstīja, ka esot ķēniņa Baldosvina Ceturtā tiešs trešās pakāpes pēctecis un uzskatot par pazemojošu un nepieņemamu dienēt karaspēkā, kuru komandē nesalīdzināmi zemākas kārtas cilvēks.

—   Kundze, — viņš turpināja, droši vien par labvēlības apliecinājumu noturējis vieglo smaidiņu, kas ķēniņienes sejā parādījās ikreiz, kad viņas pacietības mērs bija pilns, — es pieprasu dienesta pakāpi, kas būtu manas dzimtas cienīga. Es atsakos pakļauties algotņa pavēlēm. Es gribu, lai jūs man un manam zobenam nekavējoties atrodat piemērotāku vietu.

—    Man tikko teica, ka pilsētā taisni esot brīva bendes vieta, — atteica valdniece. —Jūs varat izvēlēties: kļūstiet par bendi, samierinieties ar to, ka jums pašam tūlīt nocirtīs galvu, vai ari pildiet pavēles, ko dod Kapteinis Rankstrails, kurš, kā es sapratu, pirms dažām stundām izglāba jums dzīvību. Tikko būsiet pieņēmis lēmumu, pavēstiet to mums, un mēs nekavējoties attiecīgi rīkosimies. Taču pagaidām bušu pateicīga, ja jūs savu nenozīmīgo personu aizgādāsiet tālāk no manām acīm.

Devis savam jaunajam kareivim, ķēniņa Baldosvina Ceturtā trešās pakāpes pēctecim, rīkojumu stāties sardzē uz austrumu'nocietinājumiem nakts otrajā pusē, Kapteinis devās prom. Viņš šķērsoja vienu no pils iekšpagalmiem, seno Ieroču laukumu, kur tagad bija nometināts vairākums bēgļu — visi, kas bija paglābušies no dienvidu un austrumu līdzenumiem, no visām Cilvēku zemēm, kas pletās starp Šķelto kalnu un Daligani.

Vēl nesen te bija dzirdamas raudas un žēlabas.

Tagad neviens vairs neraudāja.

Asaras bija izsīkušas reizē ar pēdējiem kaltētajiem kastaņiem. Izmisums bija pārtapis blāvās, apātiskās skumjās, un laikā, kad pat elpošana prasīja pārmērīgas pūles, spēkus nedrīkstēja izšķiest raudām.

Te skanēja nebeidzamas, lēnas litānijas, kurās vīri un sievas pieminēja savus mirušos, tos, kurus orku sirotāji bija nogalinājuši jau Piemalē, un tos, kuri mira vēlāk no ceļa grūtībām, kad dzimtā puse jau bija pamesta.

Viņi par saviem mirušajiem runāja tā, kā jau ļaudis parasti piemin nelaiķus: viņi atkārtoja, cik tie bijuši labi un krietni un cik ļoti visi pēc aizgājējiem ilgošoties. Un tad — vēl skumjākas un sērīgākas — sākās litānijas kazu un trušu, zosu un vistu piemiņai, jo arī mājlopi un putni bija saļimuši zem iebrucēju cirvjiem, un šķiršanās no šīm dzīvajām radībām sagādāja teju tikpat lielas sāpes kā tuvinieku zaudējums. Skumjas un nožēla gluži kā Erīniju spārni pletās pār visu, kas bija zaudēts, pār visu, ko glabāja tikai atmiņa, — tika pieminēti arī vīnogulāji, tomātu dobes un sakņudārzi. Tiem visiem — kazām, trušiem, zosīm, vistām un pat sakņudārziem — bija savs vārds, un to vajadzēja pieminēt. To zudums vairoja izmisumu, jo bija skaidrs, ka daudz būs bērnu, kurus nāvē aizraus ziema, dilonis un citas sērgas, — protams, ja brīnumainā kārtā izdosies paglābties no orkiem.

Rankstrails klausījās labu brīdi, bet tad viņa pacietība bija galā. Straujiem soļiem viņš devās pie akmens kāpnēm, kas veda augšā uz ķēniņienes mitekli. Iedams cauri iespaidīgām un krāšņām pergolām, kas bija apaudzētas glicīnijām, Rankstrails nodomāja, ka būtu bijis labāk, ja kādam būtu pieticis prāta iebakstīt te zemē pupas — vismaz būtu, ko izdalīt ļaudīm.

Jau bija satumsusi nakts, un ķēniņiene bija pārcēlusies uz dziļākām iekštelpām. Istabā līdzās troņa zālei viņa sēdēja pie liela, apaļa akmensozola galda, pie kura savulaik, tad, kad pilsētā vēl bija dižcilši, sapulces mēdza noturēt Lielā dižcilšu padome, bet tagad dižie dižcilši bija pārcēlušies uz Ziemeļu kalniem un savas dižās padomes sanākšanas droši vien noturēja starp to virsotnēm un galdu izmantot nevarēja. Galds bija smags, darināts no divu plaukstu platuma dēļiem, ko saturēja kopā smagas sudraba kniedes.

Ķēniņienei līdzās sēdēja senešals un pils namzinis, .un visu trīs skatieni bija aizklīduši tukšumā — kā jau cilvēkiem, kam nav atlicis nekas cits kā gaidīt, līdz dzīves dienas beigsies un varēs uzņemt nāvi.

—   Mana kundze, — teica Rankstrails, — dienvidu līdzenumu bēgļi ir izmisuši, un viņiem nav ko ēst.

Ķēniņiene neatbildēja, pat nepakustējās. Viņas skatiens joprojām bija aizklīdis tukšumā un neko neredzošs.

—   Atvainojiet, mana kundze, vai jums vēl ir zelts? — Rankstrails turpināja.

Ķēniņiene pacēla galvu un pārsteigta viņu uzlūkoja.

—    Valdītājs un Tiesnesis laikus deva rīkojumu grāfistes kasi nogādāt Aljilā, — viņas vietā atbildēja senešals. —Taču pilī palika trīs lādes ar sudraba monētām, kam ratos nepietika vietas.

—   Mēs tās monētas varētu izdalīt bēgļiem, — ierosināja Rankstrails. — Un arī pārējiem. Amatniekiem. Kalpiem un veļasmazgātājām. Malkas cirtējiem. Visiem.

—   Sudrabs nav ēdams, Kaptein, un šai aplenktajā pilsētā vairs neko nevar nopirkt. Neviens neko nepārdod.

—    Viņi nopirks cerības.

Ķēniņienes skatiens pārvērtās, tas kļuva ciešs un vērīgs. Viņa bija sākusi saprast.

—    Ja mēs izdalīsim naudu, tas nozīmēs, ka jau rīt mēs aplenkumu pārrausim. Ka agrāk vai vēlāk atkal būs kaut kas, ko pirkt, un nauda šādai vajadzībai noderēs, — skaidroja Rankstrails. Viņš runāja lēni, apdomīgi piemeklēdams īstos vārdus, balstīdamies ilgajā paša trūkuma pieredzē. — Cerības ir vienīgās, kas spēj apmānīt badu. Cerības vēderu piepilda gandrīz tikpat labi kā vārītas pupas.

Ķēniņiene Ragana ilgi viņu vēroja.

—   Tā ir taisnība! — viņa atcerējās. — Cerības vēderu piepilda gandrīz tikpat labi kā tārpaina kukurūzas putra. Ne tik labi kā olas, bet labāk nekā kazenes. Es to biju piemirsusi.

Viņa piekrītoši pamāja un vieglītēm pasmaidīja. Vēl labu brīdi viņa ar tikko samanāmo smaidu sejā sēdēja klusa un domās iegrimusi, tad beidzot runāja:

—   Mēs izdalīsim naudu, Kaptein. Un izdalīsim arī zemi: tā vairs nepiederēs grāfistei, bet tiem, kas zemi laistījuši saviem sviedriem un asinīm. Ikvienam piederēs tie lauki, ko viņš vienmēr apstrādājis, — tā, kā tas bija Arstridā un joprojām ir Erbrovā. Savus zemes īpašumus ikviens varēs atstāt mantojumā saviem bērniem. Ja mēs rīt cīnīsimies, ja pārrausim orku līnijas, tad vairs nekad un nevienam nebūs kalpu, kurus drīkst pārdot un pirkt tāpat kā jūga vēršus. Ja orku līnijas pārraut mums neizdosies, mēs mirsim visi līdz pēdīgam noskrandušam bērnam un pēdīgai blusainai vistai. Bet neviens te nemirs kā apspiests nožēlojamais, mēs visi mirsim kā brīvi cilvēki. Sūtiet ielās saucēju, lai tas izziņo tautai, ka arī amatnieku darbnīcas, veikaliņi, lopkautuves un veļas mazgātavas vairs nepieder grāfistei, bet gan tiem, kas tajās strādā.

—   Tātad mēs cīnīsimies? Un zirgus neēdīsim?

—   Es vēl nezinu. Es teicu ja.

Rankstrails palīdzēja Ķēniņu pils namzinim saskaitīt monētas, kas glabājās divās no trim lādēm, un sarēķināt, cik naudas var atvēlēt katras ģimenes galvam.

Naudu viņš pats personīgi izdalīja ļaudīm, bet ķēniņiene un senešals bija sagatavojuši oficiālu pergameta rulli, ko rotāja ķēniņienes Raganas paraksts un zīmogs, bet augstāk bija teikts, ka ikvienas ģimenes īpašumā pāriet zeme, ko tā līdz šim apstrādājusi.

Pēc kāda laiciņa Rankstrails atgriezās Lielās padomes apspriežu telpā:

—   Mums ir kareivji, ar kuriem doties uzbrukumā, mana kundze, — viņš priecīgs pavēstīja.

—    Tiešām? Kur tad jūs viņus ņēmāt? — neticīgi jautāja ķēniņiene.

—    Pils pagalmā.

—    Vai tad līdz šim pagalmā nemitinājās bēgļi?

—    Tie arī ir tie kareivji: ikviens bēglis, kas spēj noturēt rokās ieročus. Agrāk viņi bija dzimtzemnieki, bet tagad — brīvi cilvēki un zemes īpašnieki. Tagad tā zeme, kuru sagrābuši orki, ir viņu īpašums, un viņi grib to atgūt. Orki rij viņu kāpostus un izcērt malkai viņu ābeles. Viņi grib iet cīnīties un ies. Ja šonakt viņus cīņā nevadīsim mēs, rīt viņi ies paši.

Ķēniņiene Ragana ilgi apdomāja atbildi.

—   Mēs vadīsim viņus cīņā rīt no rīta, — viņa beidzot teica. — Varbūt viss vēl nav zaudēts. Ja strēlnieki mūs piesegs, varbūt arī bez spēcīgas kavalērijas mēs spēsim aizcīnīties pietiekami tālu. Galvenais — tikt līdz orku pārtikas noliktavām. Viņu jaunais tilts noteikti ir upes līkumā aiz niedrājiem — tā ir vienīgā vieta, ko no pilsētas nevar saskatīt. Mums vēl ir dažas pudeles degošā šķidruma. Mums jāmēģina atkal atbrīvot ziemeļu krasts. Orki uz kādu laiku zaudēs cīņas sparu, bet mums būs, ko ēst. Un būsim ieguvuši vēl dažas dienas. Mums tikai vēl kādu brīdi jāpretojas. Agrāk vai vēlāk ieradīsies papildspēki. Kāds noteikti ieradīsies, lai cīnītos kopā ar mums. Arī tie bruņinieki, kurus jūs atbrīvojāt, taču bija atgriezušies, lai pievienotos mums. Un viņiem sekos vēl citi.

Sajūsmu atvēsināja senešals.

—   Kā tad jūs domājat apbruņot tos savus, kā jūs viņus nosaucāt, kareivjus? Pilsētas arsenāls ir tukšs. Sūtīsiet viņus pret orkiem ar sirpjiem un nažiem rokās?

Ķēniņiene Ragana un Kapteinis saskatījās un abi vienā balsī iesaucās:

—    Kēninu zobeni!

j y

—   Ķēniņu zobeni? — sašutis pārvaicāja senešals. —Jūs saviem skrandaiņiem gribat dot mūsu ķēniņu zobenus?

Ķēniņiene Ragana pat nesadusmojās. Viņa rāmi atbildēja, ka senajiem ķēniņiem tiks izrādīts gods, jo viņu dārgie zobeni beidzot kalpos kādam cēlākam mērķim, ne tikai balstīs to cimdotās akmens rokas. Viņas balss skanēja gandrīz vai laipni, kad viņa senešalam skaidroja, ka šie senie ķēniņi noteikti priecātos, uzzinājuši, ka viņu zobenus tagad lietos tauta, lai izglābtu savus bērnus un arī savas vistas, jo galu galā gan dižcilši, gan karaspēks ir aizlaidušies un savas treknās pēcpuses nogādājuši kādā drošākā vietā. Un pavisam maigi ķēniņiene piebilda, ka nākamajā reizē, kad senešals viņas klātbūtnē izrunās vārdu skrandaiņi, viņa galva brītiņu vēlāk jau būs uzsprausta pīķī visaugstākā torņa galā, kur lieliski aizstās karmīnsarkanos standartus, kas tika sadedzināti pirmās kaujas laikā. Turklāt senešala galvu tur uzspraudīšot ķēniņiene pati, tā atrisinot sarežģījumus, ko rada bendes trūkums šai pilsētā.

Lai atbrīvotu senos zobenus no statuju rokām, bija vajadzīgs kalts un āmurs. Darbs vedās lēni. Daudzi zemnieki nāca palīgā, taču tas nebija viņu amats, turklāt trūka piemērotu darbarīku. No akmens tvēriena bija atbrīvots mazāk par pusduci zobenu, kad namzinis pavēstīja, ka ieradusies delegācija.

Rankstrails, ķēniņiene Ragana un senešals bija apbiruši marmora putekļiem balti gluži kā apsnigušas egles un nu mēģināja nopurināt drānas, lai atgūtu puslīdz pieklājīgu izskatu.

Delegāciju veidoja divi desmiti vīru — visi cienījama vecuma, daudzi sirmiem matiem un grumbotu seju. Tiem mugurā bija daudzkārt mazgātas, krāsu zaudējušas un apdilušas tunikas, taču apspurušajos piedurkņu galos vēl bija samanāmi zelta izšuvumi, kas liecināja, ka šīs drānas joprojām uzskatāmas par īpaši svinīgu ietērpu. Vairāki vīri līdzi bija atstiepuši dažādu izmēru maisus.

—    Kungi! — palokot galvu, viņus sveicināja ķēniņiene Ragana.

Droši vien nostāsti, ko par ķēniņienes viegli aizkaitināmo raksturu

stāstīja pilsētā, nebija nekādi mierinošie, jo vīri izskatījās visai bikli. Beidzot uz priekšu panācās vecākais — maza auguma vīrs lielām, gaišzilām acīm un mazu, sirmu, retu bārdeli, ģērbies tumšā tunikā.

—    Mana kundze, mēs esam šīs pilsētas amatnieku cunftu vadītāji. Mēs atnācām, lai lūgtu… mēs… dzirdējām… runā, ka…

—Visi pilsētnieki paši kļūst par savas dzīves noteicējiem, — apstiprināja ķēniņiene. — Jūsu darbnīcas un veikali, tāpat kā mājas, kurās dzīvojat, kopš šodienas pieder jums pašiem.

Vecais vīrs pasmaidīja un pamāja.

—   Mana kundze, mēs ieradāmies cīnīties. Šoreiz jūs pa pilsētas vārtiem neiziesiet viena. Mēs esam jūsu tauta un iesim cīnīties kopā ar jums. Mēs cīnīsimies par savu dzīvi, par savu zemi, par saviem bērniem un savām darbnīcām, un, ja būs vajadzīgs, mēs esam gatavi mirt. Mēs atnesām arī ieročus.

—    Ieročus? Jums ir ieroči?

—    Protams, mana kundze, — pasmaidīja vecais.

Kāds no vīriem, kam mugurā bija tumši sārta tunika, atsēja maisu un izbēra tā saturu uz grīdas: džinkstēdami izbira visdažādāko paveidu cirvji un dūči.

—    Miesnieku cunfte, — paskaidroja vecais vīrs.

Cits pēc cita ari pārējie iztukšoja savus maisus.

—    Katlu meistaru un varkaļu cunfte: šai pilsētā vairs nav nevienas pannas un neviens vairs nevar cept kulteņus. Meistari savāca pannas, piepildīja ar kausētu svinu, piestiprināja tām izturīgākus un garākus rokturus, bet apaļo malu papildināja ar bārddziņu dotiem skalpeļiem, — un tagad tās ir ļoti bīstamas kara vāles. Galdnieku un namdam cunfte: galdus viņi pārtaisīja par vairogiem. Mūrniekmeistaru cunfte: viņi palīdzēs atsvabināt ķēniņu zobenus, mana kundze, un jau palīdzēja atbrīvot no eņģēm un citām nevajadzīgām detaļām durvis, kas arī jau pārtapušas par vairogiem. Viņi ir arī sagatavojuši nedzēstus kaļķus: ja kāds pārlieku tuvosies mūsu pilsētas mūriem, tam nāksies ar ilgošanos sapņot, kaut uz galvas labāk gāztos verdoša eļļa, kuras mums nav. Ādmiņu un dīriķu cunfte: mazāki naži un mazāki cirvīši. Galdniekmeistari viņiem palīdzēja pielikt tiem garus kātus, un nu tie ir pārtapuši par helebardēm. Un visbeidzot, mana kundze, krāsotāju cunfte, skroderu cunfte un visas pilsētas sievietes.

Pēdējo meistaru tunikas bija gaiši zilas, bet viņu maisi — īpaši lieli un viegli. Viņi tos atraisīja, un uz grīdas izbira dažāda lieluma auduma gabali. Tie visi bija balti, un pašā vidū tiem bija izšūti divi purpursarkani ziedi kopā savītiem kātiem — lilija un glicīnija.

—   Tas ir mūsu karogs. Mēs nevaram cīnīties un mirt, ja nav nekā, kam piesaistīt skatienu. Tautai ir vajadzīgs karogs, un tagad mums tas ir. Karmīnsarkanie pilsētas standarti sadega, un mēs to nemaz nenožēlojam. Vecie karogi simbolizēja tos, kuri aizbēga, pametot-mūs, lai paši glābjam savus bērnus.

Par jauno pilsētas karogu kļūst jūsējais: sarkani ziedi uz balta fona. Tas baltais, asinīm notraipītais plīvurs, kas plandīja jums ap galvu, kad pirmajā naktī cīnījāties par pilsētu. Tās ir vīriešu un sieviešu asinis, kas izlietas cīņā par brīvību. Jūsu asiņu traipi uz baltā šķidrauta izskatījās kā lilija un glicīnija. Redzat? Mēs šķidrautu apmalojām ar zeltu un atnesām šurp, lai tas kļūtu par pilsētas oficiālo karogu. Pavisam mēs pašūdinājām trīssimt sešus karogus — pa vienam katram no aizsargmūru pīķiem. Ardvina laikos pīķu galos karājās lukturi, bet tagad tur plīvos karogi. Mēs savu Dzeloņcūku pārvērtīsim par karogu pilsētu. Visi zinās, ka mēs cīnāmies. Visiem jāzina, ka mēs cīnāmies. Un ka mēs mirsim kā brīvi cilvēki, cīnoties par savu zemi un savu godu.

Vecais vīrs zemu paklanījās. Ķēniņiene Ragana pasmaidīja.

—    Pa kuru laiku jūs to visu paveicāt?

—   Darījām pa druskai katru dienu. Pamazītēm, mana kundze. Sākām jau tai naktī, kad jūs izgājāt cīnīties par mums. Tonakt mēs pat negaidījām, līdz uzausīs gaisma.

—   Vai es varētu uzzināt, kā jūs sauc, kungs? — laipni jautāja ķēniņiene.

Vecais vīrs nodrebēja, izdzirdis, ka ķēniņiene viņu uzrunā par kungu.

Viņš uzmeta valdniecei mulsu skatienu, tad pacēla galvu un iztaisnoja plecus.

—   Ellabors, mana kundze.

—    Labi, — teica ķēniņiene un pievērsās senešalam: — iegrāmatojiet dokumentos, ka pilsētas aizstāvja Ellabora kunga darbnīca un veikals pieder viņam pašam. Reģistrējiet arī visu pārējo — gan te stāvošo, gan pagalmā sanākušo — kungu īpašumus. Izdaliet katram pa zobenam. Kad tas būs paveikts, mums būs atlikušas vēl dažas stundas, lai sagatavotos kaujai. Lai galdniekmeistari pagatavo vairogus arī no Tiesneša Lielās padomes apspriežu galda. Tad arī no tā beidzot būs kāds labums. Kad pilsēta būs atbrīvota, mēs visus svarīgākos lēmumus pieņemsim tādā vietā, kur visi pilsētnieki var sapulcēties un izteikt savas domas, proti, Daligaras galvenajā laukumā, nevis ieslēgušies šaurā kambarī.

Visi piekrītoši pamāja un palocījās. Ķēniņiene atvadījās no amatniekiem. Kopā ar Rankstrailu viņa atgriezās pils dziļākajās telpās.

—   Kaptein, mums ir karaspēks, — ķēniņiene teica, atguvusi drosmi. Viss vēl nebija zaudēts.

—   Tā izskatās, — domīgi noteica Rankstrails. — Mums trūkst tikai neliela pulka pieredzējušu jātnnieku, kas spētu šo armiju balstīt no abiem flangiem. Ja mums būtu kaut piecdesmit labi bruņotu kavalēristu, mēs tiktu galā.

— Man vēl ir atlikusi puslāde sudraba, Kaptein. Es gribu, lai šo naudu jūs izdalāt saviem vīriem. Sadaliet to atbilstoši katra dienesta pakāpei un gūtajiem ievainojumiem. Savukārt pats apmetieties jebkurā no pilsētas dižcilšu namiem, kas palicis bez saimnieka, un oficiāli uzņemieties Daligaras karaspēka virspavēlnieka pienākumus. Jūsu vīri turpmāk gulēs aizbēgušā karaspēka kazarmās, to tīrajās guļvietās. Ēdienu es viņiem nevaru piešķirt, bet lai viņiem tiek vismaz pieklājīgs miteklis. Un tagad, kungi, ņemot vērā to, ka līdz ausmai mums vēl ir atlikušas dažas stundas miegam, es jums vēlu labunakti.

Desmita nodaļa

Rankstrails izdalīja naudu saviem vīriem. Godīgi sadalot lādes saturu, katram tika summa, kas bija lielāka par divu gadu algu, un tas bija ievērojams un aizkustinošs brīdis.

Nebija itin nekā, ko par šo naudu varētu nopirkt, un neviens nevarēja būt drošs, ka piedzīvos laikus, kad pērkamas mantas atkal būs pieejamas, taču vīri piepeši sajutās ja ne kā diženi ķēniņi, tad vismaz kā godājami ļaudis un pirmo reizi mūžā apjēdza, ka ir kas vairāk par nožēlojamām miesām, kas nesaudzīgi sūtāmas kaujās vai der vienīgi bendes knaiblēm.

Kaprāļa Lizentraila nocirstos pirkstus Rankstrails pierēķināja kara ievainojumiem, un saņemtais sudrabs kaut nedaudz atmaidzināja kaprāļa domas par ķēniņieni Raganu.

—   Ei, Kaptein, — viņš tam teica, — žēl gan, ka sievietes nepieņem vieglajā kavalērijā. No mūsu godātās valdnieces sanāktu lielisks jaunkareivju dresētājs. Tev pašam izdevās no mācībām izvairīties! Es taču tev nekad neesmu stāstījis par to, kā pirmajā lauka mācību dienā virsnieks man pusi dienas lika stāvēt dēļu pilnos dubļos, jo biju skrējis nedaudz lēnāk par citiem?

—   Tu man to esi stāstījis tikai sešas reizes, — atgādināja Rankstrails. — Kaprāli Lizentrail, varbūt jums vēl ir aizķēries kaut kas ēdams?

—    Jā, man vēl ir pusvirtene žāvētu vīģu. Ak mans godātais Kapteini, ja es jums atvēlētu pusi no saviem pārtikas krājumiem, jūs taču mani šonakt atbrīvotu no stāvēšanas sardzes postenī, ko? — Lizentrails piedāvāja. Pusvirtene nozīmēja, ka vīģu ir vismaz desmit.

—   Nē, — smaidot atteica Rankstrails. — Taču esmu ar mieru pasēdēt tev blakus un paklausīties, kā tu atkal stāsti par tām dēlēm. Kas zina, varbūt es kādu īpaši labu detaļu esmu palaidis garām.

Kaprālis viņam atvēlēja tikai vienu vīģi, piebilzdams, lai pārējo vakariņu tiesu Kapteinis izmangojot no tiem, kam nav pavēlējis stāvēt nakts sardzē.

Jaunākie kareivji bija nomedījuši dažas žurkas.

Rankstrailam izdevās notvert vienu no pēdējām kaijām, kam līdz šim bija izdevies brīnumaini paglābties no Daligaras badacietējiem.

Kamēr vīri gatavoja iesmus, piepeši visu pārplūdināja ne ar ko nesajaucamā tikko ceptas maizes smarža, kas neapstrīdami ir viens no visreibinošākajiem aromātiem cilvēku pasaulē. Parādījās Lizentrails, nesdams grozu, kas līdz augšai bija pilns ar maziem plakaniem maizes klaipiņiem. Viņam sekoja vēl pāris kareivju, kas nesa veselu kaudzi segu. Segas bija tīras, rūpīgi salocītas un sašūtas no visdažādāko krāsu, audumu gabaliņiem, kas veidoja negaidītus rakstus.

—   Jūs to nopirkāt? — jautāja Rankstrails, pieceldamies kājās un no visas sirds cerēdams, ka vīri atbildēs ar skaidru jā. Bija skaidrs, ka tik vērienīgu zādzību viņiem šai pilsētā neviens nemūžam nepiedos.

—   Nē, Kaptein, — atbildēja Lizentrails, — mums to uzdāvināja. Kā pateicību.

Tas izklausījās pārāk neticami, taču Lizentraila vārdus apstiprināja arī abi kareivji ar segu kaudzēm. Pie viņiem esot ieradies pulks pilsētas sieviešu, un tās pasniegušas šo dāvanu. Maize esot izcepta, pa visu pilsētu savācot kopā pēdējos," neizsakāmi dārgos miltu maisiņus, bet segu šūšanai katra sieviete esot ziedojusi gabaliņu no sava tērpa. Sievišķus esot vadījusi tāda maza auguma knīpa, kam ap galvu apvīta ugunīgi ruda bize un mugurā vienmēr tumši zaļi brunči. Lizentrails pat uzdrošinājās apgalvot, ka rudmate metot acis uz Kapteini, jo viņš ne reizi vien esot manījis, kā tā raugoties uz viņu pusi. Lizentrails parādīja tumši zaļa samta gabalu, kas bija iešūts vienā no segām, bet arī tagad Kapteinim nebija ne jausmas, par kādu sievieti ir runa, — viņš nevienu mdmati nebija ievērojis.

—   Tagad mums ir ēdamais, un arī naktī būs silti,: — līksmi paziņoja Lizentrails.

—    Ir taču vasara, — drūmi norūca Rankstrails, skatīdamies uz sudraba diegiem izšūta melna samta trijstūri, kas bija iemaldījies starp blāvākiem kokvilnas un vilnas gabaliņiem.

Arī pārējie ņēmās segās meklēt īpaši zīmīgus un pazīstamus auduma gabaliņus, pie reizes stūķēdami mutē svaigo maizi un žurkas cepeti. Viņi atrada tumši sarkano, ko bija nēsājusi sieviete, kuras bērns tika paglābts no orku sārta; atrada sīkām rozītēm izšūtu gaišzilu gabaliņu, kas noteikti piederēja skaistajai meitenei, kura tik bieži nāca uz aku pēc ūdens. Viņi pazina arī trijstūri no ubadzes melnajām drānām un ādas gabalu no Rasas brunčiem.

Tas bija savāds brīdis.

Viņi vairs nebija pabiras, ko pagrūst zem ienaidnieku zobeniem, atdot bendem, barot ar tārpainu gaļu, aizmirst salstam lietū un krusā.

Maizes klaipiņos bija ieceptas arī sīkas dāvaniņas: sezama un saulespuķu sēkliņas, rozīnes, lazdu un pīniju rieksti, olīvas, piparmētru un rozmarīna lapiņas, savāda, mīksta koka mizas drupatiņas, ko viens no jaunākajiem puišiem, kura māte bija virēja, zināja nosaukt par kanēli.

—   Kur gan viņas to visu atradušas pēc tik ilga aplenkuma?

—   Tas bijis pietaupīts pašām beigām. Pēdējai maltītei, pēdējām vakariņām. Aptuveni tā.

—   Un viņas to visu atdeva mums?

—    Un viņas to visu atdeva mums.

—   Ei, Kaptein, — līksmi teica Lizentrails, — tagad, kad smagā kavalērija kopā ar Tiesnesi sargā Aljilas kalnu kazas, mēs esam vienīgie šīs pilsētas sargi un vienīgā armija!

—   Taisnība, — kāds piekrita, — Ja mums rīt uzbrukumā neveiksies, mēs visi iesim bojā un arī pilsētniekus izkaus visus kā vienu, taču, ja mēs uzvarēsim…

—    Ja mēs uzvarēsim, mēs vairs nebūsim algotņi. Mēs būsim brīvi cilvēki, karavīri, un viss…

Šie vārdi vēl kādu brīdi vibrēja gaisā. Daudzi nodūra skatienus un nopētīja savus nocirsto pirkstu strupuļus, nevienādos kājsargus, lāpītās bruņas: ja viņi rīt uzvarēs, šiem trūkumiem varbūt vairs nebūs tik liela nozīme.

—   Vīri, neļaujieties muļķīgiem sapņiem, šīs vienkārši ir mūsu pēdējās vakariņas, — nočukstēja Zēlails, visjaunākais no algotņiem, Varilas Ārējā lokā dzimis puisis, kuru par spīti ievainojumu rētām joprojāma varēja saukt par glītu un kuram visi desmit pirksti vēl bija vietā. — Tur ārā viņu ir trīsreiz vairāk. Rīt mēs pēc kaujas neatgriezīsimies. Rīt neviens vairs neatgriezīsies.

—   Varilā viņu bija četrreiz vairāk nekā mūsējo, — atteica Rokstoils, milzīga auguma vienacains gaišmatis no ziemeļu purviem.

—   Tad mums bija elfs. Bet šoreiz neviens nenovirzīs sāņus orku bultas un neliks mūsu zirgiem skriet daudz ātrāk, nekā ir to spēkos. Te esam tikai mēs un orki, un neviens mums nepalīdzēs, bet viņu ir trīs reizes vairāk.

—   Mūsu Kapteinis vēl nekad cīņās nav zaudējis. Rīt mēs uzvarēsim un pēc tam sameklēsim tās, kuras mums atsūtīja savu brunču gabaliņus, — teica Trakrails.

Balsis pieklusa, lai šīs runas nesadzirdētu Kapteinis.

—   Viņi ir trīs uz vienu mūsējo, un viņi ir orki.

—   Arī austrumos tie bija orki, bet mēs vienmēr uzvarējām, — atcirta Daverkails, par Rokstoilu vēl milzīgāks milzenis.

—    Tomēr mēs austrumus pametām, un to var nosaukt arī par bēgšanu, — noteica Nirdlis.

—   Tā bija atkāpšanās, nevis bēgšana… — neatlaidās Vorkails, kuru plecu platumā un auguma garumā pārspēja vienīgi Daverkails.

—   Tur, kur agrāk bijām mēs, tagad ir orki. Kā tad lai to nosauc?

—   Galvenais, neļaujiet saņemt sevi gūstā! Jūs jau esat redzējuši, ko viņi dara ar gūstekņiem…

—    Kā tad lai mēs paši sevi nogalējam?

—   Sarunā sev pārinieku: tu nogalini viņu, un viņš nogalina tevi.

—    Kā tad viņš mani nogalēs, ja pats jau būs beigts?

—   Nostājieties viens pret otru pavisam tuvu un turiet zobenu abām rokām pavērstu ar smaili uz priekšu, un tad reizē krītiet otram uz asmeņa.

—    Nu jā, elfa mums šoreiz nav, toties ir viņa sieva, un gan jau arī viņa ko spēj. Mums ir sava ķēniņiene Ragana. Viņa taču ir Ardvina pēctece, vai ne? Viņa izskatās pēc ubadzes, bet ir ķēniņiene.

—   Jā, viņa ir ķēniņiene Ragana, un viņai uz pleca vienmēr tup ērglis. Nevienam no orku vadoņiem ērglis uz pleca nesēž. Tā taču ir laba zīme, vai ne?

—   Rīt mēs iesim kaujā, bet atpakaļ neviens neatgriezīsies. Nesacerieties nezin ko! Un arī tad, ja mēs atgriezīsimies, nekas nemainīsies: mēs vienmēr būsim tikai vieglā kavalērija. Šovakar mums atsūtīja maizi un brunču gabaliņus, bet tikai lai uzturētu mums možu garu. Ja būsim sapriecājušies un nez ko sacerējušies, mēs cīnīsimies brašāk un mirsim uzvarot, bet daligarieši izglābsies. Turpretī, ja mēs mirsim zaudējot, viņi visi būs pagalam tāpat kā mēs. Viņi vienkārši izmēģina pēdējo līdzekli. Daligariešiem rūp, vai mēs uzvarēsim vai zaudēsim, taču viņiem ir pilnīgi vienalga, vai mēs pēc kaujas paliksim dzīvi vai ne.

—    Apklusti. Kapteinis mūs dzird.

—    Viņš ir. pārāk tālu.

—   Nemaz ar' ne tik tālu. Viņš dzird to, ko citi nedzird. Vai tad neesi vēl ievērojis?

—   Taisnība, viņš arī redz to, ko citi neredz.

—   Viņš redz tumsā.

—   Viņš saož to, ko citi saost nevar.

—    Kapteinis nekad nezaudē.

Kapteinis Rankstrails piecēlās kājās. Sarunas apklusa. Viņš mierīgi nogaidīja, līdz visi sagremo pēdējo kumosu un pagriežas pret viņu. Tad Kapteinis ieskatījās saviem vīriem sejā, pārlaida skatienu ikvienam.

—    Rīt mēs uzvarēsim, — viņš rāmi teica. Tas bija vienkāršs un nešaubīgs paziņojums. — Mēs uzvarēsim, un viss. Mēs viņus sakapāsim gabalos. Mēs pārrausim aplenkumu. Jau rīt mēs šo pilsētu piepildīsim ar miltiem, sālītu cūkgaļu un eļļu, jo rīt mēs aizcīnīsimies līdz orku pārtikas vezumiem. Rīt vakarā jūs nostāsieties pilsētas galvenajā laukumā un ikvienai sievietei piebērsiet pilnu priekšautu ar ēdamlietām un pie viena pateiksieties par šī vakara dāvanām. Rīt mēs uzvarēsim, jo mēs vairs neesam vieglā kavalērija un algotņi, mēs vienkārši esam šīs pilsētas kavalērija.

Kapteinis pieklusa un vēlreiz ikvienam ielūkojās sejā.

—    Rīt jūs uzvarēsiet, jo, lai arī no kurienes jūs būtu nākuši, šī, par kuru jūs cīnīsieties, tagad ir jūsu zeme, šeit rotaļāsies jūsu bērni, un starp visām sievietēm, ko jūs izglābsiet, katrs atradīs arī kādu, kura būs laimīga iziet pie viņa par sievu. Jūs uzvarēsiet, jo šī, par kuru jūs cīnīsieties, tagad ir kļuvusi jūsu tauta un jūsu tauta rīt cīnīsies kopā ar jums. Rīt no pilsētas mēs neiziesim vieni. Kopā ar mums cīņā dosies visi

Daligaras vīri, bet sievietes paliks uz nocietinājumiem, bruņojušās ar lokiem, ko ir iemācījušās lietot, un viņām līdzās būs arī nedzēstu kaļķu kubli. Rīt mēs visi kopā cīnīsimies un visi kopā uzvarēsim.

Rankstrails izdalīja segas. To, kurā bija rozītēm izšūtais gaišzilais gabaliņš, vajadzēja izlozēt, velkot īsāko salmiņu, jo skaistās meitenes dāvanu iekāroja daudzi. Segu ar tumšzaļā samta trijstūri Rankstrails atdeva Lizentrailam, bet pēc tam palika kopā ar viņu sardzes postenī uz nocietinājumiem. Vienubrīd tālumā pavīdēja sīkaliņa ar rudo bizi un zaļajiem brunčiem — tā bija apstājusies un raudzījās uz nocietinājumu pusi. Rankstrails meiču nebija pamanījis, bet arī tad, kad Lizentrails viņam iebakstīja sānos un rudmati parādīja, Kapteiņa vienaldzība palika tikpat nesatricināma.

Pilsēta vēl gulēja, kad aizsargmūriem tuvojās savāds stāvs, tērpies garā, tumšā, bet agrāko melnumu zaudējušā paltrakā. Kapteinis uzlūkoja nācēju un pazina augļotāju: to pašu, kas viņam reiz bija aizdevis piecus dālderus Ērces pirkšanai. Kapteinim bija izdevies regulāri nosūtīt augļotājam kādu nieku naudas, taču procentu dēļ parāda summa katru gadu dubultojās, un, lai arī cik cītīgi Rankstrails maksātu, viņš vēl aizvien bija augļotājam parādā piecus dālderus. Beidzot Rankstrailam bija šī summa. Visi vajadzīgie pieci dālderi. Augļotājs pienāca tuvāk, un Rankstrails viņam uzsmaidīja. Viņš iebāza roku tarbā un aptaustīja sudraba ripiņas. Pirksti tīksmi slīdēja pār katru apaļumu, katru grubulīti. Šīs ripiņas bija Rankstraila brīvība: viņam vairs nekad nevajadzēs baidīties no bendes. Tagad uz visiem laikiem viņš atsvabināsies no bailēm, kas uzmācās ikreiz, kad viņš domāja par parādu. Brīvs uz visiem laikiem. Kapteinis izvilka naudu no tarbas un lēnām ielika augļotājam saujā, izbaudīdams šo mirkli, iekaldams to dziļi, dziļi atmiņā, jo brīdis, kad cilvēks atbrīvojas no bailēm, ir īsti svētki un to nedrīkst aizmirst. Augļotājs uzlūkoja naudu — viņš uz to raudzījās ilgi un ar mīlošu skatienu, tad noglāstīja katru ripiņu, kā gribēdams labāk iegaumēt, taču tad varonīgi ielika tās atpakaļ Kapteiņa saujā. Viņš nebija ieradies iekasēt parādu: parādu viņš Kapteinim atlaižot uz mūžīgiem laikiem. Viņš lepojoties, ka esot palīdzējis iegādāties zirgu, kura mugurā Kapteinis vadīšot Daligaras atbrīvošanu. Šāda apziņa noteikti esot piecu dālderu vērta. Viņš tikai esot atnācis atdot

Kapteinim dunci. Ja nu tas noder… rit… pret orkiem. Ari viņš pats esot viens no pilsētniekiem, kas rīt izies kaujas laukā. Un viņš gribot, lai cīņā viņu vada Kapteinis, kas ir apbruņots kā pienākas.

— Ei, Kaptein, — noteica Lizentrails, kad augļotājs bija prom, — zini, kā mēdza teikt manas māsas vīramāsa? Naudu no tevis visi grib piedzīt tikai tad, kad tev tās nav…

Kad pamazām debesu pamale sāka sārtoties, no nocietinājumu ziemeļpuses pienāca neticamas ziņas: pa Dogonas brīvāko krastu no ziemeļiem tuvojoties papildspēki.

Vienpadsmitā nodaļa

Rite piecēlās. Pirmās ausmas gaisma sārtojās debesis. Tagad ari agri no rīta kājas jau bija pietūkušas un mugura smeldza. Atcerējusies, ka pavisam drīz vajadzēs vadīt kaujā karaspēku, Rite smagi apsēdās atpakaļ gultā līdzās Erbrovai, kas vēl rāmi gulēja. Rite saņēma galvu rokās. Viņa nespēs vadīt karaspēku. Taču izvēles nebija: algotnim tauta nesekos, viņai gan.

Viņai bija jāceļas un jāiet.

Piepeši viņu sauca Jastrins, tā balss skanēja pārsteidzoši laimīgi.

— Ir ieradušies papildspēki! — puika gavilēja. — Viņi jau iesoļoja pa Ziemeļu vārtiem! Viņi sastājušies galvenajā laukumā pils priekšā!

Rite uz mirkli pievēra acis. Varbūt liktenis tomēr bija viņu pusē. Aiz aizvērtajiem plakstiņiem rādījās tikai neskaidras ēnas. Varbūt likteņa lēmumi vēl nebija pieņemti un viss bija atkarīgs tikai no viņiem pašiem. Rite atkal atvēra acis un pasmaidīja. Viņi spēs, viņi tiks galā. Rite piecēlās, apģērbās un pārlika pār pleciem siksnas, nostiprinot pie sāniem gan Ardvina īso zobenu, gan Jorša garo. Viņa uzlika galvā kroni ar efeju vītnēm, apņēma ap pleciem zilo apmetni un sasprauda to uz krūtīm ar zelta sprādzi. Tad izgāja jaunajā dienā un sekoja līdzi Jastrinam uz galveno laukumu.

No augšstāva viņa laimīgi uzlūkoja jaunpienācējus. Pilsētā bija ieradies aptuveni simt kareivju, galvenokārt kavalēristi zirgos. Viņi netraucēti bija ienākuši pilsētā pa Ziemeļu vārtiem. Un, lai gan orki ziemeļkrastā vēl nebija pilnībā nostiprinājušies, Rite izbrīnīti sev vaicāja, kāpēc gan no orku nometnes nav atskanējis neviens kliedziens, nav lidojusi neviena bulta.

Karavīri bija tērpušies tāliem pārgājieniem piemērotās vieglās ādas un dzelzs bruņās, un tiem nebija ķiveru, kas saulē neizturami sakarst. Kopš no Varilas bija ieradusies vieglā kavalērija, šī bija pirmā palīdzība, ko cilvēku pasaule sūtīja aplenktajai pilsētai, kur atkal pēc ilga laika skanēja priecīgas balsis.

Sajūsma bija tik liela, ka nevienam nebija ienācis prātā, ka tiltu nolaist, restes pacelt un jātniekus ielaist pilsētā drīkst tikai tad, kad izdibināts, kas tie tādi un kāpēc ieradušies, bet tostarp.jaunā karaspēka vienība jau bija izvietojusies laukumā pils priekšā.

Beidzot tas, kurš izskatījās šī pulka barvedis, kā nevajadzīgus un liekus izlaidis sveicienus un pieklājības frāzes, pavēstīja:

—   Mīļotā Daligaras tauta, mēs neesam ieradušies jums palīdzēt. Mēs esam šeit, lai vienkārši sagūstītu viņu — raganu, sievieti, kura sagājusies ar elfu. Mēs viņu sagūstīsim un atdosim orkiem, un tādējādi tiks noslēgts jauns miera līgums. Esmu sirs Arniols, un Valdītājs un Tiesnesis sūtīja mani šurp, lai varu jūs mierināt un aizstāvēt…

-—Tad redz, kāpēc orki viņiem neuzbruka! — teica Trakrails, kurš bija apķērīgāks par citiem. — Viņi ir orku sabiedrotie. Valdītājs un Tiesnesis atkal ar viņiem ir vienojies.

—   Vai tad viņš neaizbēga kā plēsts, tikai padzirdis orku vārdu vien? — kāds jautāja.

—   Taisnība, viņš necīnījās, bet mēs cīnījāmies. Mūsu ķēniņiene Ragana cīnījās. Un mēs cīnījāmies tik veiksmīgi, ka Tiesnesis atkal var tirgoties ar orkiem, viņam atkal ir kaut kas, ko iemainīt. Viņš orkiem dos ķēniņieni, bet pretī saņems pilsētu. Vai puspilsētu, kas lai to zina…

—    Puspilsētu? Kā to lai saprot? Mūs te pārdalīs uz pusēm?

—   Nē, tas nozīmē, ka Tiesnesis valdīs, bet nebūs tik varens kā iepriekš. Tagad viņam pavēles dos orki.

Atkal atskanēja Tiesneša runasvīra skaļā balss:

—   Daligaras tauta, uzticamie pavalstnieki, kurus neceļos aizrāvis naids! Patlaban ar tiem, kurus daži ietiepīgi turpina saukt par ienaidniekiem, ir noslēgts pamiers, taču tikai no raganas ir atkarīgs, vai šis pamiers pārvērtīsies miera līgumā, — raganas nāve ir miera līguma ass, viņas nāve ir nākotnes saskaņas pamats. Tieši viņa ir visu nesaskaņu cēlonis, tieši viņa nemitīgi sēj ķildas… Mēs esam saņēmuši absolūti drošas garantijas, ka visi postījumi nekavējoties izbeigsies, tikko orki no mums apmaiņai būs saņēmuši viņu — raganu, to, kas bijusi sieva nīstamajam elfam, kurš vadīja uzbrukumu Varilai.

No nocietinājumiem atskanēja Nirdļa skaļā balss:

—   Uzbrukumu Varilai? Kā tad to saprast? Mēs Varilu izglābām. Orki pilsētu dedzināja, bet mēs izglābām.

—   Karš ir beidzies, — turpināja Arniols, izlikdamies nedzirdam traucētāju. — Tiesneša un Valdītāja gudrība arī šoreiz ir uzvarējusi.

—    Varila dega, — ietiepīgi atkārtoja Nirdlis.

Šoreiz delegācijas vadītājs, kurš bija tērpies smagā zeltaina un karmīnkrāsas brokāta tērpā, zaudēja augstprātīgo savaldību.

—   Es nesarunājos ar punduriem! Kā tu vispār uzdrošinies man iebilst? Kas gan noticis ar Daligaru?! Tā pārvērtusies par samazgu bedri, kur punduris uzdrīkstas uzrunāt bruņinieku? Vai šādiem nožēlojamiem kverpļiem jūs tagad ļaujat kļūt par noteicējiem savās mājās?

Ritei nevajadzēja ilgu laiku, lai pazītu delegācijas vadītāju: tas bija Arniols, Tiesneša labā roka, cilvēks, kurš viņu bija nolaupījis, cilvēks, kurš bija nogalinājis Joršu, tas, kurš bija raidījis izšķirošo bultu, kas ietriecās taisni Jorša sirdī, uz visiem laikiem apraujot viņa elpu.

Savā bezgalīgajā stulbumā Rites pavalstnieki nebija sapratuši, ka bruņotus vīrus pa pilsētas vārtiem drīkst ielaist tikai tad, kad ir noskaidrota to piederība un mērķi, kā arī saņemta atļauja no kāda augstākstāvoša virsnieka.

Taču galu galā Rite bija pavēlējusi neielaist pilsētā orkus, bet šie nebija orki. Daligaras pilsētnieki visas pavēles bija ievērojuši mats matā.

Paviršībai un bezatbildībai noteikti bija piebalsojusi arī gļēvulība: tie, kas bija ieradušies pie pilsētas vārtiem, katrā ziņā bija cilvēki — bruņoti vīri, kuri noņems no daligariešu trauslajiem pleciem uzdevumu cīnīties un vēl smagāko nepieciešamību domāt. Ķēniņiene Ragana klusībā cerēja, kaut peklē kāds loks būtu paredzēts arī muļķiem un kaut tas neatrastos pārāk tālu no tā, kas atvēlēts gļēvuļiem, —r tad viņas pavalstnieki bez īpašām neērtībām varētu lēkāt no viena otrā.

Arniols piepeši apklusa. Viņš bija pamanījis apstulbušo Rankstrailu. Arī Kapteinis pirmajā mirklī bija noticējis, ka ieradušies palīgi, un bija iznācis tos sagaidīt, un tagad stāvēja dažu soļu attālumā no Arniola.

Arniols skatījās uz viņu neticīgs un pārskaities:

—   Ko tu te dari? — viņš noprasīja, metis pie malas krāšņo un liekvārdīgo runasveidu.

—   Atpūšos. Dodos izjādēs. Reizēm arī medībās, — rāmi atbildēja Kapteinis un paraustīja plecus.

—   Te bija jābūt tikai civiliedzīvotājiem un raganai.

—   Taču te esmu arī es. Zināt, šī ir tik jauka vieta: kalni ir tuvu, odu maz… Arī mani vīri ir atjājuši man līdzi. Mums vienkārši ir tāds paradums vienmēr turēties kopā.

Amiols krampjaini norija siekalas. Aizritēja vairākas sekundes, iekams viņš spēja atbildēt. Apstākļi bija daudz sarežģītāki, nekā viņš bija rēķinājies, un nu vajadzēja sagudrot kādu risinājumu.

—    Rankstrail, — viņš teica tik klusu, lai to varētu saklausīt tikai Kapteinis, — es nezinu, cik daudz… teiksim, vīru ir kopā ar tevi, bet to nevarētu būt vairāk par piecdesmit. Tik vien tavā… kā lai to nosauc… armijā ir…. teiksim, kareivju…

—   Teiksim, kareivju, — skaņi atbildēja Rankstrails, — sauksim viņus par kareivjiem, jo tas ir labskanīgs vārds.

—   Es gribēju teikt, — pārskaities turpināja Arniols, — ka manu vīru ir divreiz vairāk nekā tavējo. Šie vīri zirgos ir karaspēks, nevis delegācija, un viņi ir gatavi novērst jebkādu dumpošanos.

—   Taču manējie prot cīnīties.

—    Pie vārtiem stāv orku karaspēks, un tu nevari atļauties cīņas te, pašā pilsētas sirdī. Tev nav citas izvēles. Labāk bez liekiem iebildumiem atdod mums raganu. Turklāt pateicībā par šo pareizo soli es tev došu savu godavārdu, — Arniola balss atkal skanēja svinīgi, — ka tu tiksi apžēlots un varēsi atgriezties dzīvot starp civilistiem. Orki pieprasa tikai raganu. To saņēmuši, viņi dosies prom. Tu Daligarā esi uzmeties par vadoni: izlem tā, lai pilsēta būtu glābta.

Rankstrails bija spiests lūgt, lai viņam visu atkārto vēlreiz, lai pārliecinātos, ka visu sapratis pareizi.

—   Tiešām? — viņš ieinteresēti noprasīja. — Man tiks piedots tas, ka es savus vīrus vadīju atbrīvot savu pilsētu, kas mocījās agonijā? Man piedos to, ka es izglābu savu brāli un māsu, kurus orki grasījās sadedzināt dzīvus? Esmu pārliecināts, ka tādu žēlastību neesmu pelnījis. Šai pasaulē es neraugos ar lielu ticību, taču šoreiz mana pārliecība ir granītcieta.

Turklāt neaizmirstiet: pēdējais elfu ķēniņš vadīja uzbrukumu Varilas aplencējiem, taču pilsētā ielauzos un to atbrīvoju tieši es. Tad sakiet, vai nākamais, ko jūs iemainīsiet orkiem, būšu es? Un ko jūs darīsiet ar maniem kareivjiem? Pārdosiet viņus pa vienam, ik reizes paģērot kādu miera līgumu, kas tik un tā ir tīra krāpšana?

—    Orku sirojumi un slaktiņi ir tikai atbilde uz karu, ko esat pret viņiem uzsākuši, — atrēja Arniols.

—   Orki plosa mūsu zemi kā vilki. Varila dega nāves ugunīs, kad ieradāmies mēs. Pēdējais cīnītājs no elfu cilts pilsētu izglāba. Vai tas bijāt jūs, kas viņu nogalināja? Es elfu ķēniņam zvērēju mūžīgu uzticību. Kā jūs domājat, vai tad, ja es nogalināšu elfa slepkavu, es kaut nedaudz mīkstināšu savu vainu par to, ka nepratu savu pavēlnieku nosargāt?

Arniola karaspēks draudīgi saviļņojās.

—   Kuru katru brīdi, — viņu indīgi pārtrauca Arniols, — pie Ziemeļu vārtiem ieradīsies Srjasinks, orku karaspēka komandieris, lai saskaņā ar mūsu vienošanos saņemtu raganu. Un es viņam šo raganu atdošu. Mēs ar Srjasinku esam noslēguši līgumu, kas uz visiem laikiem darīs galu cilvēku un orku nesaskaņām. Vēsture mūs mūžīgi pieminēs kā Miera nesējus. Pateicoties mums, kā arī Valdītājam un Tiesnesim, kurš bija šī līguma iedvesmotājs un aizbildnis, vairs netiks lietas ne asaras, ne asinis un aiztaupīsies arī sviedri, kas plūst, cilājot zobenus.

—   Tam, kurš kaut domās pieļauj iespēju atdot orku rokās sievieti, turklāt sievieti, kas gaida bērnu, — tam vispirms vajadzēs pārkāpt pār manu līķi, un es varu galvot, ka mani nebūs tik viegli par tādu pataisīt. To, kuru jūs saucat par raganu, mēs saucam par ķēniņieni. Varbūt taisnība ir gan vienai, gan otrai pusei, jo Daligarā tagad valda ķēniņiene Ragana: viņas burvju spēkus sauc par dusmām un naidu, un tie mūs izglābs. Ziniet, pilsēta, kuru varenie pamet vienu un neaizsargātu brīdī, kad tuvojas orki, samierinās ar mazumiņu. Tā ieceļ par ķēniņu pirmo, kas tai ļauj izdzīvot kaut nedaudz iļgāk. Vai patiešām jūs un jūsu Tiesnesis ticat, ka, uzsprauduši visgarākā pīķa galā ķēniņienes galvu un to, kas būs atlicis no viņas nedzimušā bērna, orki apstāsies? Es apgalvoju, ka tie dosies uzbrukumā pilsētai un to ieņems, jo pilsēta tai brīdī būs zaudējusi ne vien vadoni un valdnieku, bet arī godu un ticību…

—   Tu esi dzīvs tikai tāpēc, ka Tiesnesis pirms mēneša nolēma tavu dzīvību pietaupīt. Viņš saudzēja tavu dzīvību un atkal atļāva tev komandēt savus algotņus, — nošņācās Arniols.

—   Viņš pieļāva smagāko kļūdu savā mūžā. Un noteikti to nožēlos, — apsolīja Rankstrails. "s

Arī šoreiz viņam neizdevās pabeigt sakāmo. Visapkārt atskanēja neapmierināti čuksti un klaigas. Trokšņoja gan pilsētas amatnieki, gan bēgļi no austrumu zemēm.

Bez ķēniņienes Raganas viņi visi jau sen būtu miruši.

—    Mans vīrs bija signālugunskuru sargs! — iesaucās kāda sieviete ar bērnu rokās. — Viņš pildīja pavēles. Kā pienākas, viņš ziņoja par orku tuvošanos un palika savā postenī. Viņa galva ir uzsprausta uz mieta tur ārā. Bet šis ir viņa dēls, kurš ir dzīvs tikai tāpēc, ka pirms mēneša ragana nodedzināja tiltu un orku katapultas!

—   Viņa cīnījās par mums!

—    Viņa devās glābt mūsu bērnus! Un algotņi viņai palīdzēja. Bet kur tobrīd bijāt jūs? Visi mūsu dižcilši, visi karavīri — visi aizbēguši uz drošāku vietu.

Kāds jauns zemnieks, kam rokās bija Džesuja Trešā, saukta par Pārdrošo, zobens ar sudraba spalu, paziņoja, ka tagad visi šejienieši iešot cīnīties ar orkiem, bet pēc tam iznīcināšot ikvienu, kurš mēģināšot izteikt jelkādas prasības, kas apdraudēšot viņu brīvību un zemes īpašumus vai vadoņus, kas viņus ved cīņā pret ienaidniekiem.

Divas sievietes, kuru bērnus bija nolaupījuši orku akrobāti, bet pēc tam atbrīvojusi Rite, tagad Arniola karaspēkā sazīmēja savus vīrus un pārskaitušās metās pie viņiem, prasot, vai tie maz zina, ka ir ieradušies sagūstīt sievieti, kas riskējusi ar savu dzīvību, lai glābtu viņu bērnus, kamēr tētuki kopā ar Tiesnesi un tā smalko galmu elpojuši svaigo kalnu gaisu.

-iNākamreiz, kad jūs ar Tiesnesi bēgsiet, — Arniolam teica viens no kareivjiem, — paņemiet līdzi arī manu sievu un bērnus. Tad varbūt es pildīšu jūsu pavēles.

Rite nodomāja, ka varbūt tomēr vajadzēs mainīt viedokli par saviem pavalstniekiem: to prāta spējas joprojām šķita apšaubāmas, taču drosme brīžam jau sāka pavīdēt.

Viņa beidzot bija nokāpusi pa garajām un šaurajām akmens kāpnēm, kas no augstās Ķēniņu ložas veda lejup uz plašo laukumu. Viņa strauji iznāca no ēnas, un pagāja kāds brīdis, iekams Arniols viņu pazina. Viņš Riti bija redzējis tikai vienu reizi un nekādi nebija gaidījis, ka ieraudzīs viņu, tērpušos zeltā izrakstīta samta apmetnī un ar kroni galvā.

Beidzot sapratis, kas stāv viņa priekšā, Arniols apjēdza briesmas.

Rite cieši raudzījās uz viņu.

Domās viņa vēlreiz skatīja mirstošo Joršu, redzēja viņa sāpju sašķobīto seju, bultu sadurstītās krūtis, asinis un pēdējo šautru, kuru raidīja Arniols un kura ietriecās taisni sirdī.

Rite domās atkal dzirdēja Jorša balsi.

Redzēja, kā viņš saļimst asiņu lāmā un kā zeme pārvēršas sarkanīgos dubļos.

Viņa sajuta, kā bērns klēpī sakustas, un viņas dusmas pieņēmās spēkā.

Vīrietis, kas stāvēja viņas priekšā, gluži mierīgi bija lēmis šim bērnam nāvi.

Šo vakaru Jorša slepkava nepiedzīvos.

Arniols paguva nolaist roku uz zobena spala, izraut ieroci un pacelt to pār Riti.

Pilsētā uzsprāga naids.

Kareivji stingi stāvēja un noraudzījās, kā viņu komandieris paceļ ieroci pret sievieti, kura zem sirds nes bērnu.

Ritei cīnīties bija iemācījis Joršs — viņš arī bija piekodinājis vienmēr skatīties pretinieka sejā, jo tikko manāmas acu kustības vienmēr atklājot, kurp būs vērsts trieciens. Viņa atvairīja Arniola cirtienu ar garo elfu zobenu, bet tai pašā mirklī viņas kreisā roka satvēra īso un ērto Ardvina zobenu. Cieši sažņaugusi raupjo akmens un dzelzs spalu, viņa beidzot saprata, kādam nolūkam šis ierocis kaldināts: dīvainais pusmēness formas asmens, kura izliektā mala bija ārkārtīgi smaga un gandrīz collu bieza, bet ieliektā — ārkārtīgi asa, bija paredzēts galvu griešanai. Ja asmens izliektā daļa.nebūtu tik bieza, ierocim nepietiktu svara, bet ja ieliektā mala nebūtu tik pārsteidzoši asa, tas nebūtu pietiekami griezīgs. Ardvins, Gaismas Kungs, droši vien savu slavu bija izpelnījies ar drosmi, nevis žēlsirdību.

Ar garāko no saviem zobeniem Rite piespieda Arniolu nolaist savu ieroci, bet ar otru nocirta viņam galvu.

Te vajadzēja spēcīgu roku, un viņas rokām spēka netrūka. Turklāt dusmas spēku vairo, bet bailes to saplosa. Nogalinātā asinis apšļāca viņas apmetni, bet viņa tūdaļ pielika sava garā elfu zobena smaili pie rīkles Amiola armijas augstākajam virsniekam — plikpaurainam pusmūža vīram ar līku ērgļa degunu. Virsnieks raudzījās uz Riti drīzāk apstulbis nekā izbijies. Rankstrails un viņa vīri arī bija izvilkuši zobenus. No aizsargmūru augšas pret jaunpienācējiem lokus bija notēmējuši vīri un sievas, kam šaušanas mākslu bija ierādījusi Austra. Arniola vadītā pulka kareivjus bija paralizējusi vadoņa nāve, ko turklāt bija izraisījusi tā, kuru vajadzēja saņemt gūstā.

—   Jūs esat nokavējuši! — iesaucās ķēniņiene. — Laiks, kad varēja slēgt līgumus, sen ir beidzies. Tie, kuri ir slepkavojuši, kropļojuši un dedzinājuši, nesaņems piedošanu. Mēs orkiem neatdosim nevienu no saviem ļaudīm, lētticīgi cerot, ka tad tie atmaigs un slepkavos un dedzinās mazliet mazāk. Tos, kuri ir dedzinājuši mūsu mājas un slepkavojuši mūsu ļaudis, mēs nogalināsim, iekams tie paguvuši nodedzināt vēl citas mājas un noslepkavot citus ļaudis. Mēs tiem atmaksāsim cirtienu pēc cirtiena, un ļaundariem, kas apmetušies gan vienā, gan otrā Zināmo zemju malā, pavēstīsim, ka uz neatgriešanos ir pagājuši laiki, kad nesodīti varēja slepkavot cilvēku cilts bērnus. Es esmu šīs pilsētas pavēlniece, es esmu Ardvina mantiniece. Es esmu ķēniņiene. Un es jums saku, ka šai pilsētā gļēvuļu un nodevēju laiks ir beidzies.

Šai brīdī uz nocietinājumiem parādījās Austra, ieraudzīja Arniola līķi un nobālēja. Viņas acis piepildīja šausmas. īsu mirkli šķita, ka viņa cīnās ar nelabuma lēkmi, tomēr viņa spēja savaldīties, kaut arī balss vieglītēm drebēja, kad viņa ierunājās.

—     Mana kundze, — viņa godbijīgi teica Ritei, un viņas balss no nocietinājumu augšas pārskanēja visu laukumu, — orku pirmās divīzijas komandieris vārdā Srjasinks apgalvo, ka ir ieradies, lai runātu ar cilvēku vārdā Arniols.

Ķēniņiene pamāja. Padevīgā cieņa, kādā Austra, Valdītāja un Tiesneša vienīgā meita un vienīgā mantiniece, bija uzrunājusi Riti, vēl vairāk apstulbināja plikpauraino virsnieku un viņa vīrus. Steigšus vajadzēja izlemt, kā rīkoties. Galu galā no Aljilas bija ieradies ap simt vīru, un tie visi bija labi bruņoti.

—   Vai jums ir vārds? — Rite asi noprasīja vīrietim, kura pakaklei bija piespiedusi zobena smaili.

—    Anriks, — atskanēja atbilde.

—   Kapteini Rankstrail, — pavēlēja Rite, — aizvediet Anriku un viņa vīrus uz arsenālu un piešķiriet katram pa ķiverei. Viņi jūsu uzbrukumā nosegs flangus. Ja kāds atsakās cīnīties, nogaliniet to uz līdzenas vietas. Un es gribu, lai nogalināto nodevēju galvas nekavējoties tiktu uzspraustas pīķos. Pret visiem, kas cīnīsies, izturieties ar cieņu, jo viņiem tiek atļauts būt šīs pilsētas pilsoņiem.

—    Bet, kundze! — dusmu iedvestas drosmes uzplūdos iedrošinājās iebilst virsnieks. — Mana ģimene ir viena no Daligaras dibinātājām. Tiesības būt šīs pilsētas pilsonim man piederēja jau ilgi pirms manas dzimšanas un vēl jo ilgāk pirms jūsu dzimšanas, tāpēc jūs nevarat man tās piešķirt vai liegt.

Rite bija pieļāvusi kļūdu: viņa nevarēja un nedrīkstēja cīnīties kopā ar vīriem, kas netic ne viņai, ne pilsētas nākotnei. Tie, kuri cīnīties piespiesti, baidīdamies no nāvessoda, nebūs nekādi karotāji. Anriks viņai patika.

Ķēniņiene ievilka elpu un pāris soļu atkāpās, lai varētu uzlūkot visus jaunpienācējus.

—   Šodien mēs šo pilsētu dibinām no jauna, — viņa skaļi teica. —Tas, kurš šodien necīnīsieš kopā ar mums, paliks ārpusē uz visiem laikiem. Nav svarīgi, ko tālā pagātnē ir paveikuši jūsu senči, svarīgi ir tikai tas, ko šodien paveiksiet jūs. Katrs no jums tur rokās savu likteni un savu nākotni. Šodien redzēsim, vai mēs visi kopā mirsim vai izcīnīsim brīvību no orkiem un slepkavām. Šodien mēs cīnīsimies — vīrieši, sievietes un bērni, aristokrāti, plebeji, bruņinieki, izbijuši cietumnieki un kungi no rūķu cilts, un šodien viss bijušais tiek dzēsts. Mums visiem šodien pasaule vai nu piedzims no jauna vai zudīs pavisam: citu iespēju vairs nav. Jūs vēl varat doties projām. Es negribu, lai mana karaspēka rindās būtu neizlēmīgie, nedrošie un gļēvie. Ja kāds negrib cīnīties kopā ar mums un vēlas atgriezties ziemeļos, lai tā dara, — viņa izvēle tiks cienīta. Nolaidiet lejā Ziemeļu tiltu! Pret jums nepacelsies neviena roka, neatskanēs neviens uzkliedziens, ja nolemsiet tagad doties atpakaļ uz kalniem.

Ziemeļpuses mazo tiltu nolaida un pēc kāda laiciņa atkal pacēla, taču neviens no jaunpienācējiem neizkustējās no vietas.

Ķēniņiene pārlaida kareivjiem skatienu, un viņas sejā bija manāms viegls smaids. Pilsētu pārskanēja uzvarošas gaviles.

—    Tagad jūs visi esat pakļauti Kapteinim Rankstrailam, — ķēniņiene teica.

—   Mana kundze, Kapteinis Rankstrails ir algotnis, turpretī mēs esam bruņinieki, — atkal iebilda Anriks.

—   Tā tas bija vēl pavisam nesen, taču šie laiki jau ir pagājuši uz neatgriešanos. Es jums apsolu: ja šodienas kaujā kāds drosmē un varonībā pārspēs Kapteini, tas varēs kļūt par šīs pilsētas karaspēka virspavēlnieku. Taču pagaidām jums visiem ir jāpilda Kapteiņa pavēles. Kapteiņa drosme ir neizmērojama, un cīnīties viņa pakļautībā ir liels gods.

—   Lai tā būtu, mana kundze Rītausma, Ardvina mantiniece, — beidzot atbildēja Anriks.

—     Paņem to galvu, — norādot uz Arniola līķi, Rite teica nabaga Jastrinam, kurš arī bija nokāpis no pils augšstāva un tagad vēroja nogalināto, sastindzis šausmās. — Tūlīt! — Rite viņam nikni uzšņāca. Pati viņa pieliekties nevarēja — traucēja apaļais vēders, turklāt viņa zaudētu ķēnišķīgo stāju.

Austra nobālēja vēl vairāk, taču nebilda ne vārda.

—    Bet, Ri… tas ir, mana kundze! — mēģināja protestēt nelaimīgais Jastrins, taču ķēniņiene raudzījās pretī nepielūdzama un barga. Klusi rīdams asaras, Jastrins noliecās, satvēra Arniola galvu aiz asiņainajiem matiem un pasniedza Ritei.

Turēdama galvu rokās, Rite pagāja garām Austrai, kuras seja nu bija pelnu pelēka, taču slēpa jebkādas emocijas. Austra sekoja ķēniņienei.

Saspringums un klusums uz nocietinājumiem kļuva neizturams. Ritei pie kreisās rokas bija nostājusies Austra un viņas strēlnieki, bet pie labās — Rankstrails un Lizentrails. Dogonas dienvidu attekas pretējā krastā orki pa pulkiem bija sastājušies stingrās rindās, bet to komandieri stāvēja iepretī paceļamajam tiltam.

Orks vārdā Srjasinks izrādījās esam maza auguma, tam bija šķidra, pelēcīga bārdele un gaužām reti zobi. Viņš komandēja varenu strēlnieku pulku, kas bija bruņots arbaletiem, un tā bija atkāpe no ierastajiem likumiem un tradīcijām, jo orkiem ir pieņemts, ka par vadoņiem kļūst tikai vislielākie un visdruknākie.

—   Kur ir cilvēks, kam vārds ir Arniols? — viņš nikni ieaurojās. — Viņš mums apsolīja raganu. Tagad viņam ar mums jārunā.

Rite viņam parādīja nocirsto galvu. Viņa pacēla to augstu gaisā un tad ļāva tai nokrist lejā otrpus mūriem.

—    Arniolam vairs nav nekā daudz, ko jums teikt, — viņa nicīgi atbildēja. — Tāds gals Daligarā sagaida visus nodevējus. Es runāšu Arniola vietā.

Uz mūriem visi stāvēja klusi un nekustīgi.

Orks saniknojās vēl vairāk: tieši viņš bija risinājis.pārrunas ar cilvēku, kura asiņaino galvu tagad parādīja no pilsētas mūriem. Viņš bija apkaunots un padarīts smieklīgs savu līdzbiedru acīs. Orku ierindās atskanēja mpji smiekli. Tur smējās par to, kurš droši vien bija izlielījies kā visprasmīgākais līgumu slēdzējs.

—    Es ar sievieti nerunāju, — norūca Srjasinks, un viņam aiz muguras pirmā arbaleta šāvēju rinda nostājās kaujas gatavībā. — Tu esi sieviete, kam iekšā bērns. Tu esi visnešķīstākā no visām būtnēm. Netīrāka par suni vai cūku. Ja es runāju ar tevi, es zaudēju godu. Ja sieviete, kam iekšā bērns, redz, kā orks tiek aprakts zemē, apraktais zaudē godu pat tad, ja ir nokauts cīņā.

Orks nospļāvās. Riti pārņēma naids, mežonīgs, nevaldāms naids. Un reizē ar naidu auga nežēlība. Bērns, kurš mājo viņas klēpī, ieraudzīs dienas gaismu, un, ja viņas bērns varēs piedzimt tikai tad, ja viņa nocirtīs galvu visiem, kas gribēs to liegt, Rite to paveiks. Viņa sažņaudza roku ciešāk ap līkā zobena spalu. Un runāja ledaini saltā balsī.

—    Es tev nemaz neesmu devusi atļauju runāt ar mani! Tev tikai jāklausās tas, ko gribu tev pateikt, bet pēc tam tu vari mirt vai iet projām. Dodieties atpakaļ uz savām nešķīstajām posta un nīkuma zemēm, kas jūs izvēmušas pasaulē. Ja iemācīsieties tās kopt, to putekļi pārvērtīsies par auglīgu augsni, bet jūs paši kļūsiet par tautu. Līdz tam jūs būsiet tikai neģēlīgu laupītāju varza, mazāk vērti par dubļiem, ko mīdāt kājām, un ikvienam būs atļauts jūs iznīcināt, saskaitīt nogalinātos un lepoties ar skaitu. Es tev pavēlu nekavējoties iet projām un aizvest sev līdzi arī savu ordu, jo citādi visā Dogonas ielejā jūsu asinis atmiekšķēs pat vissakaltušāko zemi un baros tārpus, kurus mēs pēcāk izmantosim par ēsmu, zvejojot foreles, un tad jūs beidzot būsiet atraduši sevis cienīgu apbedījuma vietu.

Orks nodrebēja, it kā būtu saņēmis sitienu. Viņa orda draudīgi iemurdējās. Rite saprata, ka ir apkaunojusi Srjasinku. Viņas vārdi bija sagrāvuši gan orka godu, gan varu.

—    Kas tu tāda esi, sieviete, ka uzdrošinies runāt ar mani kā ar savu kalpu, lai gan es esmu karaspēka virsnieks?! Es iznīcināšu tevi un tavu pilsētu. Mēs nokausim visus līdz pēdīgam un, kad visi dzīvie būs nokauti, pārgriezīsim rīkli arī tiem bērniem, kas vēl ir sievietēs iekšā! — orks iebrēcās griezīgā balsī.

—   Nav taisnība, ka es ar tevi runāju kā ar savu kalpu. Mani kalpi ir krietni cilvēki, un es nemūžam nerunātu ar viņiem tik necienīgi, — atbildēja ķēniņiene. Murdoņa orku rindās kļuva vēl drūmāka.

—   Es pārgriezīšu rīkli tev un tam bastardam, kas tevī iekšā, — draudēja orku vadonis.

—   Es esmu Daligaras valdniece, šīs pilsētas ķēniņiene un pavēlniece. Es esmu Ardvina mantiniece. Viņa asinis plūst manās dzīslās. Tas, ko nesu savā klēpī, ir likumīgs mantinieks, kurā apvienojas Ardvina pēcteču un pēdējā elfu ķēniņa asinis. Mani bērni pabeigs šodien iesākto darbu: tie iznīcinās orkus, kas uzdrošinās slepkavot Cilvēku zemes iemītniekus.

Ardvina vārds izskanēja drūmi un draudīgi. Orku barvedis nobālēja.

—    Man nav bail, — viņš atbildēja. — Mēs nekad neesam baidījušies pat no orka Monghahula.

Tā bija kļūda, un to pamanīja arī Rite. Arī orks pats atjēdzās, taču bija jau par vēlu. Noliegdams savas bailes, viņš atzina, ka tās ir iespējamas. Viņa gods bija pazudināts.

Rite klusībā minēja, kas gan varētu būt šis orks Monghahuls un kāds tam sakars ar patlaban runāto. Droši vien tā bija kāda orku mitoloģijas būtne: kāds briesmonis vai dēmons. Orku domu gājieni droši vien virzījās pa citādām prāta takām, un katrā ziņā šis nebija īstais brīdis, kad prasīt paskaidrojumus, lai aizpildītu robus savās vēstures un ģeogrāfijas zināšanās. Rite skaļi iesmējās.

—   Es taču nemaz negribu tevi baidīt! — viņa maigi, gandrīz mierinoši teica. — Es tikai gribu pēc iespējas drīzāk atdalīt tavu galvu no pleciem, bet pēc tam atgriezties savā gultā. Jo, zini, kopš es gaidu bērnu, man pietūkst kājas un gribas vairāk laika pavadīt guļus.

Orku jūra sašutumā ierēcās. Viens no arbaletiem raidīja bultu, taču tā nebija vērsta pret Riti. Bulta ietriecās kaklā Srjasinkam. Viņš bija pieļāvis, ka grūta sieviete viņam piedraud, turklāt pazemo vēl vairāk, stāstot par savām sieviešu būšanām. Rite bija apkaunojusi ne tikai neveiksmīgo komandieri, viņa bija apkaunojusi visus. Srjasinks vēl mirkli vēroja ķēniņieni, tad viņa mute pieplūda asinīm, viņš iegārdzās un sabruka zemē.

—    Par vienu mazāk, — nomurmināja Rankstrails.

—    Par vienu mazāk, — apstiprināja Lizentrails. — Viņu kareivju ir trīsreiz vairāk, toties mēs labāk protam runāt. Ei, Kaptein, vai tu zini, kāpēc elfu neviens nespēja apturēt un kāpēc viņš ne no viena nebaidījās? Ja mājās ir tāda sieva kā mūsu ķēniņiene, tad orki droši vien šķiet nekaitīgi kā vaska ķinķēziņi.

Jaunā ķēniņiene bija dižena vadone, lai arī pārāk viegli saniknojama un mazliet nelīdzsvarota, — to gan nevarēja noliegt. Taču galu galā, kā runāja, arī ar viņas dižo senci nopietnos brīžos nav varēts dzīt jokus.

Divpadsmitā nodaļa

Rite atgriezās savos apartamentos, lai vēlreiz apskautu meitu. Doma, ka tūlīt vajadzēs sēsties seglos, šķita neizturama.

Kapteinis sekoja ķēniņienei, skaidrodams savu ieceri iziet no pilsētas divos pulkos: viņa vietnieks un jaunpienācēji jātu uz austrumu pusi, izlikdamies, ka vēlas sasniegt īsāko ceļu uz Varilu… Kapteiņa balss kļuva arvien neskaidrāka.

Rite sajuta asas sāpes vēderā. Uz mirkli sāpju dūriens laupīja viņai elpu, tad sāpes atkāpās un viņa atsāka elpot. Viņa bija nobālējusi, un Kapteinis viņu satraukts uzlūkoja.

—    Bērns! — viņš nočukstēja. — Pienācis laiks dzimt bērnam?

—   Nē, vēl ne. Vēl ir par agru. Ja viņš piedzims tagad, tad būs pārāk mazs!

—   Kundze, — mierīgi teica Rankstrails, — ejiet uz savām istabām. Es vadīšu karaspēku. Es izcīnīšu šo kauju jūsu vietā. Es uzvarēšu šai kaujā jūsu vietā. Es zvērēju cīnīties un mirt par jūsu vīru, tagad es to darīšu jūsu un jūsu bērnu labā. Tikai jūsu vīram es varu pateikties par manas pilsētas un tās ļaužu atbrīvošanu, un… jā… viņš atbrīvoja arī mani. Ja man būs jānocērt galva visiem orkiem no šejienes līdz Tumšajiem kalniem, es to darīšu, ja tikai tā varēšu nodrošināt, ka jūsu bērns var mierīgi piedzimt. Bet tagad ejiet.

—   Nē, — atbildēja Rite, — man jāvada karaspēks. Par mani, tikai un vienīgi par mani ir runāts pareģojumā…

—   Pareģojumā? Kādā pareģojumā? A, es sapratu, pirms astoņiem gadiem man par to stāstīja: sirs Ardvins jūs un jūsu vīru it kā esot redzējis sapnī vai kaut kā tamlīdzīgi. Ja viņš jūs nosapņojis, tātad jums ir uzticēts svarīgs uzdevums. Bet es jau nemaz nedomāju vadīt karu pret orkiem, kundze, es tikai gribu izlaupīt viņu pārtikas krājumus. Kaut arī neesmu pareģots nevienā pravietojumā, kaut arī manās dzīslās neplūst pagātnes varoņu asinis, bet neviens dziesminieks nemūžam nenolaistos tik zemu, lai apdziedātu manu karaspēku, es tomēr spēšu izlauzties līdz pārtikas krājumiem. Kundze, kopā ar jums vai bez jums, bet līdz pārtikai mēs tiksim. Es cīnos, izmantojot to, kas man ir.

Rite palika bez elpas, taču šoreiz elpai aizrauties lika ne tikai jauns sāpju dūriens.

—    Kāpēc jūs tā teicāt? Ka cīnāties, izmantojot to, kas jums ir?

Kapteinis paraustīja plecus.

—    Nezinu, tas labi izklausās.

—    Un jūs cīnāties, tikai lai uzvarētu?

—   Kundze, — apjucis atbildēja Kapteinis, — domāju, ka tikai visnožēlojamākais muļķis cīnītos, lai zaudētu. — Tā teicis, viņš pasmaidīja. — Neraizējieties, kundze, esiet mierīga. Es jūsu vietā sagrābšu orku pārtikas krājumus.

Rankstrails pagriezās un devās prom, Rite pavadīja viņu ar skatienu, līdz tas sāka kāpt augšā pa stāvajām akmens kāpnēm, kas veda uz pilsētas aizsargmūriem. Iedūrās nākamais sāpju asmens.

—    Kaptein! — Rite iesaucās, tikko atkal spēja ievilkt elpu. Rankstrails atskatījās. — Ņemiet manu zirgu! Vadiet kauju uz mana zirga! Ņemiet Enstrīlu!

Kapteinis pamāja. Viņš veltīja ķēniņienei vēl vienu skatienu, tad pagriezās un prom bija.

Ritei vajadzēja pieķerties pie sienas, lai nesabruktu sāpēs.

Kad pasaulē nāca Erbrova, viņai līdzās bija Joršs. Tas balstīja viņai muguru, turēja viņu apskautu. Un sāpes bija vieglas, tās bija kā rāmas jūras viļņi, kas kāpj tīrā liedagā. Sāpju viļņi atplūda un aizplūda, ļaujot atvilkt elpu un ieklausīties Jorša balsī, kas viņu aijāja un mierināja, bet tad vasaras nakts skaņām un jūras šalkšanai pievienojās jaundzimušās raudāšana. Jorša balsij vai varbūt viņa rokām piemita kas tāds, kas izgaisināja sāpes, padarīja tās vieglas un paciešamas.

Tagad itin nekas nespēja stāties pretī sāpju dūrieniem — bailes un skumjas tos padarīja vēl asākus.

Viņa bija viena pati.

Joršs bija nogalināts.

Viņas bērns gatavojās piedzimt pirms noliktā laika orku aplenktā pilsētā, ko cilvēku pasaule pametusi likteņa varā un ko sargā vienīgi bars lupatlašu, kurus komandē sabiedrības atstumtais Tin Rites visvairāk ienīstā cilvēka meita.

Kaut kas pieskārās viņas rokai, kas joprojām bija sažņaugta ap Ardvina īsā zobena spalu. Tā bija Erbrova, viņas meitiņa, kam bija sava tēva acis un pēdējā pūķa vārds.

Meitene bija saņēmusi savās vēsajās plaukstiņās viņas sasvīdušos, lipīgos pirkstus. Droši vien šis pieskāriens Riti nomierināja, jo nākamie sāpju dūrieni šķita vieglāki.

Viņa atguva drosmi, elpa atkal kļuva spēcīga un ritmiska.

Rite pieliecās, apskāva meitu, tad raidīja viņu prom rotaļāties dārzā, bet pati patvērās savā istabā un apgūlās gultā, gaidot, līdz aizritēs atlikušais laiks un bērns piedzims. Slāpes bija neizturamas, taču ūdens krūka bija tukša un Ritei nebija spēka nokāpt līdz apakšstāvam un to piepildīt. Pavisam netālu atskanēja soļi, kas lika satrūkties. Rite pieslējās sēdus. Uz sliekšņa nostājās Parcija, viena no sievietēm, kam viņa bija izglābusi dēlu.

— Mana kundze, — tā sašutusi ierunājās, — kāpēc jūs nelikāt mani pasaukt? Kāpēc neatsūtījāt nevienu man pakaļ? Būtu taču pieticis pateikt pils namzinim… Bērnu nevar dzemdēt vienatnē… Es palīdzēšu.. Ziniet, tas ir mans darbs… Esmu bērnu saņēmēja… Labi, ka Kapteinis lika mani sameklēt… Zināt, tas, kurš izskatās pēc lāča…

Rite atvieglojumā uzelpoja. Kā vienmēr, visvienkāršākais risinājums — pasaukt kādu palīgā — viņai nebija ienācis prātā. Vajadzēja reizi par visām reizēm iegaumēt, ka mūžīgā paļaušanās tikai uz saviem spēkiem var kļūt par netikumu un nest nelaimi.

Vecmāte padzirdīja Riti ar kumelīšu uzlējumu, kurā bija izšķīdinātas pāris karotītes medus, un viņa tūdaļ atguva spēkus. Vai varbūt spēki atgriezās tāpēc, ka viņa vairs nebija gluži viena. Kumelītes un medus: ari to vajadzēja iegaumēt tiem laikiem, kad Erbrova laidīs pasaulē savu pirmdzimto. Un Rite ilgi rotaļājās ar šo mierinošo domu. Erbrova izaugs liela, un viņai būs bērns, bet Rite ar labiem padomiem un gādību palīdzēs tam nākt pasaulē. Viņa un Erbrova neies bojā Daligaras aplenkumā. Un arī Daligara neies bojā.

Viņa izdzīvos. Starp viņu un orkiem ir Kapteinis.

No pagalma atskanēja klusas balsis: kāds rotaļājās ar viņas meitu. Kāda sieviete skaitīja pantiņu, un Erbrova smējās.

—   Šis jums būs otrais, vai ne? — jautāja Parcija. —Jauka meitenīte jūsu vecākā, patiešām jauka… Šis dzimst mazliet pirms laika? Jāt uz zirga un kauties ar orkiem nav tas prātīgākais, ko var darīt grūta sieva… Bet mēs jums būsim mūžīgi pateicīgi, ka jūs to darījāt, kundze. Redzēsiet, ka dievi jums tagad atlīdzinās, dāvājot brīnišķīgu bērniņu. Noskaitiet kādu lūgšanu, kundze, lai noskaņotu viņus sev par labu…

Rite nekad nebija manījusi, ka dievi par cilvēku un jo sevišķi viņas gaitām izrādītu tik lielu interesi, ka tiem būtu vērts uzmākties ar konkrētiem lūgumiem, taču viņa paturēja šīs domas pie sevis un neko neteica.

—    … Vīri aizbēga, un jācīnās sievietēm…

Acīmredzot Parcija uzskatīja, ka nemitīga sarunāšanās, pareizāk, nemitīgs monologs ir neatņemama viņas darba sastāvdaļa.

—    Bet tagad vīrieši mums atkal ir… Kapteinis, tas jau izskatās pēc īsta lāča… Viņš taču tiks galā, vai ne? Arī bez jums… Taču jūs tagad nedrīkstat raizēties… Arī manas māsas vīramāsai bērniņš piedzima pirms laika, bet ja jūs redzetu, kas par brašu puiku izaudzis… savu reizi ir pat labāk, ja bērns piedzimst mazliet agrāk, redzēsiet… arī manas kaimiņienes māsīcai un mana vīra brāļasievai… Tikai neraizējieties, viss būs labi… Kundze, arī ārpus pilsētas viss būs labi, vai ne? — viņa piepeši jautāja, un balsī ieskanējās nedrošība. — Kapteinis taču tiks galā arī bez jums, vai ne? Tas, kurš izskatās pēc īsta lāča… Runā, ka viņš nekad nezaudējot. Viņš esot atbrīvojis arī Varilu, vai ne?

Malkodama kumelīšu tēju ar medu un sapņodama par tālu nākotni, Rite pavisam bija aizmirsusi kauju. Ja Rankstrailam neizdosies uzvarēt, tad viņas bērnam nemaz nav vērts piedzimt.

—    Ko jūs darāt? Jūs nedrīkstat celties augšā… Jums jāguļ… tikai tā pasaulē nāk bērni… Mana kundze… ko jūs darāt? Jūs nedrīkstat!

Ritei atkal pietika spēks piecelties kājās, un viņa nevilcinājās to darīt. Turklāt, piecēlusies stāvus, viņa jutās labāk. Toreiz, kad dzima

Erbrova, Joršs bija apgalvojis, ka daba pati visu zinot vislabāk un nekas tajā nenotiekot bez jēgas, tāpēc tā poza, kurā Rite jūtoties visērtāk, ari esot vispareizākā un piemērotākā. Gulēt uz muguras viņa vairs nespēja: trūka spēka un elpas. Rite bija noplūdusi sviedriem. Vecmātes iebildumu pavadīta, viņa izgāja no pils, kur bija tikpat karsts, taču gaisu vismaz kustināja viegls vējiņš. Rite piegāja pie mūru robotajiem dzeguļiem.

Lejā, Daligaras līdzenumā, kūsāja kauja. Jau atkal Kapteinim Rankstrailam bija izdevies pārraut ienaidnieku līnijas, un Rite no augšas redzēja gan viņa trūcīgo kavalēriju, gan vēl jo dīvainākos kājniekus, bruņojušos zeltā mirdzošiem, seniem zobeniem. Vilks šaudījās starp orku rindām, tracinādams to zirgus.

Papildspēki, ko negribēdams bija atsūtījis Valdītājs un Tiesnesis, bija pats uzbrukuma kodols, un Rite sprieda, ka varbūt patiešām ar šiem spēkiem pietiks. Kapteinim bija taisnība. Varbūt viņiem izdosies. Dogonas upes līkumus slēpa niedrāji, kāds no tālākajiem raidīja gaisā dūmu mutuļus. Kapteinim jau bija izdevies atrast tiltu un to iznīcināt. Tas nozīmēja, ka upes ziemeļu krasts atkal piederēs tikai cilvēkiem.

—   Dižākais Daligaras karavadonis kopš Ardvina laikiem, — nomurmināja Parcija. — Neapšaubāmi visdižākais. Viņš cīnās, izmantojot to, kas viņam ir, un tikai lai uzvarētu. Viņam izdosies.

Parcija to neteica, tikai lai mierinātu sevi vai uzmundrinātu dzemdētāju. Viņa patiešām bija noticējusi, ka uzvara ir iespējama.

Kapteinim izdosies.

Rankstrails pa upes krastu virzījās uz ienaidnieka pārtikas noliktavu pusi, kas bija palikušas gandrīz neaizsargātas. Viņš ar saviem vīriem jāja pa iegarenu klajumu, kas stiepās starp Dogonu un zemu, akmeņainu pauguru, kas bija noaudzis mirtēm un pundurpriedēm. Piepeši Rite ievēroja, ka no krūmāja, kas sedz pauguru, cits pēc cita spārnos paceļas fazāni un irbes.

—   Tur! Putni! — iekliedzās ķēniņiene. — Irbes! Fazāns! Rankstrails no lejas tos neredz!

—    Mana kundze! — vecmāte centās viņu nomierināt. — Šis nav īstais brīdis, kad domāt par medībām.

Rites kliedziens bija piesaistījis Austras uzmanību.

Viņa ieradās skriešiem, ģērbusies melni sudrabotajā strēlnieces tērpā, tikai šoreiz no tā nerēgojās gaišā krekla apkakle. Austras mati arī tagad bija rūpīgi saņemti kopā zem sīkām pērlītēm rotāta tīkliņa. Un pat šai brīdī Rite pārslidināja plaukstu pār savu sviedriem noplūdušo seju un no visas sirds ienīda Tiesneša daiļo meitiņu.

—    Ko jūs te darāt? — viņa noprasīja.

—   Sargāju jūs un pilsētu, kā man piekodināja Kapteinis Rankstrails. Vai tad tā nav jūsu pavēle?

—   Tā nav mana pavēle, — teica Rite, — lai gan es atzīstu, ka tas ir prātīgs rīkojums. Patiešām būtu tikai prātīgi atstāt kādu sargāt pilsētu, taču mēs diemžēl tādu greznību nevaram atļauties. Kapteinim ir vajadzīgi visi mūsu spēki. Skatieties, no krūmāja uz pakalna spārnos ceļas putni. Kāda orku vienība rāpus lien cauri krūmiem, lai uzbruktu Kapteinim no augšas.

Austra nobālēja.

—    Es jau skrienu. Mēģināšu tikt līdz viņam pirmā.

—   Jā, skrieniet. Ja viņi Rankstrailu nepārsteigs negaidīti, viņš pats spēs tikt ar tiem galā. Atstājiet uz mūriem strēlniekus, taču visus āviniekus ņemiet sev līdzi, izejiet pa dienvidu vārtiem un virzieties cauri niedrājiem. No turienes jūs tiksiet līdz tam ozolu mežam un varēsiet uzbrukt no stāvākās vietas. Jūs sargās koki, un jūs atrādīsieties augstāk par orkiem.

Rite aprāvās, jo elpu aizžņaudza nākamais sāpju vilnis. Tikai tad, kad Austra jau bija izgājusi no pilsētas, Rite ļāva sevi vest atpakaļ uz guļamkambari. Kādas istabas kaktā sēdēja Erbrova ar savu vilcēnu klēpī, par spīti visam troksnim un juceklim meitene bija gluži mierīga. Kad māte gāja viņai garām un viegli noglāstīja, meitenes sejā bikli atplauka jautrs smaids, un tad viņa parādīja savādu zīmi: savilkusi paceltu rociņu dūrē, viņa vidējo un rādītājpirkstu atstāja taisnus un paslietus,

Rite nomierinājās. Viss būs labi.

Trīspadsmitā nodaļa

Kapteinis, jāja savu vīru priekšgalā un pirmoreiz mūžā zirga mugurā jutās tik savādi: šoreiz lielākā daļa gribas nebija jāveltī, lai turētos pretī Ērces ietiepībai un tās tieksmei pēc rāmas un mazkustīgas dzīves.

Rankstrails jāja uz Enstrīla — no vienas puses tas viņam ievērojami atviegloja kaujas vadīšanu, bet no otras ik brīdi lika izjust netīkamas sirdsapziņas grēmas. Šis nebija viņa zirgs — šis bija zirgs, kas piederējis pēdējam elfu karavadonim, kuram Rankstrails vispirms bija zvērējis uzticību, bet pēc tam vienu pašu palaidis doties nāvē. Pat ja Rankstrails uzdrošinātos to aizmirst, zirgs viņam šo nodarījumu atgādinātu. Kaut arī daudzus gadus Rankstrails bija sēdējis tikai Ērces mugurā, viņa zināšanas par zirgiem bija pietiekamas, lai saprastu, ka zirgam un jātniekam jābūt saistītiem, ka zirgam savs jātnieks jāpieņem, līdzīgi kā suns kādu cilvēku izraugās par saimnieku. Pat Ērces spītīgā tiepšanās bija sirsnīgāka nekā Enstrīla blāvā vienaldzība. Zirgs paklausīja viņa pavēlēm, taču nemīlēja viņu un viņa svaru pacieta kā traucēkli un apgrūtinājumu.

Mierinoša toties bija doma, ka, jājot šāda zirga mugurā, pieaug izredzes uzvarēt un pabarot pilsētu, kur patvērušies elfu valdnieka bērni.

Rankstrails jau atkal minēja, vai elfa mantinieks jau piedzimis — šīs domas viņu stiprināja, jo bērna dzimšana šai dienā šķita esam laba zīme. Kaut ari cilvēku pasaule savas muļķības dēļ bija zaudējusi pēdējo elfu, varbūt tā tomēr spēs izglābties.

Rankstrails redzēja, ka spārnos paceļas irbes un fazāni, un pasmaidīja. Orki nemaz nebija tik veikli strēlnieki — tie, protams, prata lietot gan lokus, gan arbaletus, tomēr to iecienītākie ieroči bija helebardes, vāles un baismīgie zobeni ar īpaši platajiem asmeņiem.

Bija prieks redzēt, ka tik daudz laba medījuma spējis paglābties no orku ieročiem šajās ilgajās aplenkuma dienās — re, cik daudz putnu ceļas spārnos no krūmiem starp niedrāju un ozolu mežu, kuriem tagad droši vien tupus rāpus cauri lavās viena vai pat divas orku rotas, lai negaidīti viņam uzbruktu.

Slazdi bija sagatavoti, pareizāk, sagatavoti bija divi slazdi: gan tie, kurus Rankstrailam bija izlikuši orki, gan tie, kuros tie tūdaļ iekritīs paši.

Paslēpušies skrajumos starp akmens bluķiem, gaidīja Lizentrails, rūķi un visi kājnieki, ieskaitot pilsētas miesniekus, kalējus un bārddziņus, — viņus piesegs klintis, turpretī orki drīz iznāks atklātā vietā.

Kapteinis redzēja, ka no orku nometnes rietumdaļas gaisā paceļas dūmu grīstes. Tātad nodedzināts bija ne tikai tilts — ugunis tūdaļ aprīs arī aplencēju jaunās katapultas. Anrikam un regulārās armijas kareivjiem tomēr bija izdevies to paveikt. Kopā ar dūmiem augšup cēlās vīru uzvaras kliedzieni. īpašā ritmā skandētais Daligaras vārds skanēja gluži kā dziesma, un tās bija pirmās skaņas, kas pēdējā mēneša laikā uzdrošinājās spēkoties ar orku bungu uzmācīgo rīboņu. Pilsēta atkal bija neieņemama. Tagad tik vajadzēja aizkļūt līdz vezumu rindai, kur glabājās pārtikas krājumi, un tad ilgāku laiku neko nevarēs kaitēt arī visbriesmīgākais aplencējs — bads.

Tādiem vīriem kā viņš, tiem, kuri uzradušies no nekurienes, nav lemts mainīt vēstures gaitu, taču līdz vezumiem izlauzties viņš spēs — to gan. Un tad viņš pārplūdinās pilsētu ar dzeramo ūdeni, kartupeļiem un sālītu cūkgaļu, un ķēniņiene Ragana mierīgi varēs atgūties pēc dzemdībām.

Pēc tam ķēniņiene Ragana pratīs pārraut un iznīcināt aplenkumu, viņa pratīs aiztriekt orkus tālu aiz rīsa laukiem. Galvenais bija jo drīzāk atkarot klinšainos Jaunā Mēness pakalnus, jo tiem pāri stiepās taisnākais ceļš, kas savienoja Dzeloņcūku un Gārni.

Ķēniņiene Ragana to spēs, lai arī Rankstrails nespēja iztēloties, kā viņa to izdarīs, — un tas bija vēl viens un galīgais apstiprinājums tam, ka ne jau viņam ir lemts paveikt šādu varoņdarbu.

Viņa domas atkal pievērsās vezumiem, kur glabājās pārtika.

Tagad vajadzēja piesaistīt sev orkus, kuri ticēs, ka ir iedzinuši viņu slazdā. Lizentrails viņu no augšas piesegs, dodot pietiekami daudz laika, lai Rankstrails ar savējiem spētu pievienoties viņam klinšainajos skrajumos un mežā, bet tad viņi ar Lizentrailu samainīsies lomām. Rankstrails ar savējiem piesegs Lizentrailu un viņa vīrus, kamēr tie dosies pēc orku krājumiem: vezumiem ar dzeramā ūdens mucām, vistām, teļiem un pārējiem labumiem, bet pēc tam Lizentrailam par aizsegu kļūs Anriks ar savējiem, kas kuru katru brīdi uzradīsies upes krastā, un tad visi varēs atgriezties pilsētā.

Kā jau bija paredzēts, no meža izšāvās bultu krusa",-un, kā jau bija paredzēts, starp Rankstraila vīriem nebija kritušo, jo viņus godam sargāja vairogi. Kā jau bija paredzēts, orki iznāca klajā vietā, taču nebija paredzēts, ka tie visi kā viens metīsies virsū Rankstrailam, bet notika tieši tā.

Viņi nāca no visām pusēm, mierīgi, disciplinēti, gatavi ļaut sevi nogalināt, lai tikai varētu kaut pamēģināt ar savu zobenu aizsniegt Kapteiņa rīkli. Rankstrails un tikai Rankstrails bija šī uzbrukuma mērķis. Tikko kāds no orkiem bija nokauts, tā vietā uzradās divi citi: orki bija gatavi mirt, bija gatavi ziedot savus pārtikas vezumus, lai tikai varētu nogalināt Rankstrailu.

Upurējot neskaitāmus savējos, kas tagad vārtījās zemē pašu asinīs un mirdami gārdza aiz melnajām kara maskām, orkiem izdevās nošķirt Kapteini no viņa vīriem. Līdzās Kapteinim bija palicis tikai viņa vilks. Iecere bija pavisam vienkārša: kad vairs nebūs Kapteiņa, arī viņa karaspēks būs viegli iznīcināms.

Pie Varilas vārtiem nokautam orkam nolaupītais zobens pārlūza, sacērtoties ar milzīgu āvu, un savainoja Rankstraila labo roku. Zobena svars bija pamatīgs, taču sakausējums izrādījās neizturīgs. Priekšpēdējais Rankstraila zobens bija pārlūzis, kaut arī bija kaldināts no laba metāla, — tas vienkārši bija viņam par vieglu. Savukārt pirms tam viņa rokās sabirzušais ierocis bija gan par vieglu, gan no vissliktākā sakausējuma, turklāt rūsas apgrauzts. Kapteinis nodomāja, ka viņa mūžīgās likstas ar zobeniem un nespēja tikt pie kārtīga ieroča droši vien uz visiem laikiem izbeigsies šajā tveicīgajā dienā — nešķita ticami, ka viņš vēl ilgi spēs atvairīt uzbrukumu.

Domu spiets zumēja Rankstraila prātā šīs krampjainās, izmisīgās cīņas laikā: viņš ienaidnieku bija novērtējis par zemu. Orki viņu bija apstājuši no visām pusēm, bet viņa vienīgie aizstāvji bija ievainotā rokā sažņaugts nolūzis zobens un vilka asie zobi, taču bija skaidrs, ka arī vilks vairs ilgi neizturēs. Cirvju cirtienus Rankstrails pūlējās atvairīt ar paresnu no zemes paķertu baļķēnu, taču skaidas lēca uz visām pusēm un kokgabals ar katru mirkli kļuva īsāks un īsāks: ja Rankstrails šādu cīņas skatu kādā gadatirgū redzētu kumēdiņu rādītāju izpildījumā, viņam tas liktos varen smieklīgs…

Ieskanējās Anrika rags: trīs īsi pūtieni.

Viņiem bija izdevies.

Anriks un Lizentrails bija tikuši līdz ūdens un pārtikas krājumiem un nu veda tos uz pilsētu.

Droši vien arī milzīgie arbaleti jau ir sakrauti ratos līdzās ūdensmucām, lai nogādātu tos aiz pilsētas mūriem. Orki tik viegli nevarēs sagādāt jaunas stiegras, kas savītas no īpaši apstrādātām vēršu cīpslām, un jaunus arbaletus tie vairs neizgatavos, bet vecos daligarieši novietos uz nocietinājumiem, un tad būs orku kārta pārvietoties pa nometni rāpus, piesedzoties ar vairogiem.

Daligara bija glābta.

Bet viņš mirs.

Galu galā viņš nekad nebija rēķinājies ar ilgu mūžu un tagad prātoja, vai vīri arī viņa vārdu iegriezīs kāda koka mizā vai iegravēs akmenī.

Piepešs bultu mākonis triecās pret orkiem, kas viņu bija apstājuši no visām pusēm.

Nez no kurienes uzradās Austras vadītie strēlnieki. Orkiem vajadzēja atkāpties, un tie steigšus nozuda mežā, no kurienes gan vēl raidīja arī bultas, ne tikai lāstus" un lamas. Rankstrails bija iemācījies dažus vārdus to raupjajā, drūmajā valodā. Viņš saklausīja naida un ņirgu pilnus izsaucienus un saprata, ka tagad galvenais bultu mērķis būs Austra.

Šausmu pārņemts, Rankstrails manīja, ka tūdaļ Austru ķers nāvējoša šautra, un arī šoreiz viņš to apjauta jau labu brīdi iepriekš — tai pašā mirklī, kad bulta atrāvās no stiegras. Viņš sagrāba Austru aiz augšdelma un norāva guļus, pakrizdams reizē ar viņu. Bulta pārskrēja viņiem pāri un ietriecās kļavas stumbrā pāris sprīžu attālumā no vietas, kur tikko bijusi Austras galva. Lidoja vēl citas bultas, taču Rankstrailam izdevās ar savām bruņām aizsegt orku mērķi. Rankstraila vīri atkal devās uzbrukumā, un orku strēlnieki bija spiesti atkāpties.

Rankstrails sajuta Austras un viņas matu smaržu zem savas plaukstas, bet tad viņu satricināja kaut kas briesmīgs un baigs — tas piepildīja viņu kā melna pekles ēna. Kapteiņa dvēseli vairs nesatrauca tikai bailes nodarīt Austrai pāri, tagad tur plosījās kas šausmīgāks un tumšāks: viņš negribēja redzēt, kā paša rokas pieskaras viņai.

Gluži kā apdedzinājies, Rankstrails strauji atrāvās no Austras, pielēca kājās un soli atkāpās. Viņš pat nepalīdzēja tai pieslieties stāvus, un Austra pati bija spiesta lūgt palīdzību, jo viena viņas kāja bija iesprūduši starp kazenāju vijumiem un saviem spēkiem viņa to nespēja atbrīvot. Bet arī tagad Rankstrails uzmanījās un satvēra viņas roku krietni virs elkoņa, kur sudraboti melno samta tērpu piesedza ādas bruņu vamzis ar metāla kniedēm.

Tikko Austra atkal bija tikusi uz kājām, viņš tai uzkliedza, lai viņa nekavējoties atgriežas pilsētā un vairs neuzdrošinās to pamest. Un kā viņai vispār ienākusi prātā šī stulbā doma uzrasties kaujas laukā?

Nesatricināmi pieklājīgā balsī Austra apvaicājās, vai Rankstrails, lūdzu, nevarētu runāt vēl skaļāk, jo kaujas troksnis viņu padarījis gandrīz kurlu.

Aiīstras sarkasms iedarbojās kā ledaina ūdens šalts. Rankstrails tūdaļ nomierinājās.

—    Karaspēkos parasti valda dīvains paradums pildīt pavēles, nevis rīkoties uz savu galvu, kundze, — viņš ledaini pavēstīja.

—    Tiešām? — ieinteresēti un laipni pārjautāja Austra. — Pārsteidzoši! Un kā pavēles tās būtu? Vai jāpakļaujas visiem, kuri nēsā bruņas? Ja uzskatāt, ka karotāja pienākums ir pakļauties tikai augstākstāvošo pavēlēm, tad es jums atgādināšu, ka jūs neesat ne mans komandieris, ne ķēniņš. Es pakļaujos tikai un vienīgi tāda cilvēka pavēlēm, kuru pati esmu izraudzījusies par pavēlnieku vai ķēniņu, un šoreiz Daligaras ķēniņiene man pavēlēja būt šeit. Es gan neatmetu iespēju, ka varbūt es varētu pakļauties arī sava vīra gribai, ja man tāds kādreiz būs. Ja tas jums der par mierinājumu, piebildīšu vēl, ka neesmu pakļāvusies pat sava tēva pavēlēm, kurš — ja atmiņa mani neviļ — savulaik jums tās ir devis atliku likām.

Rankstrails nodrebēja: Austras vārdi bija patiesi un tādēļ izskanēja jo pazemojošāk, — tie ievainoja sāpīgāk par visām pasaules lamām un lāstiem.

—   Kundze, — vēl rāmākā un ledainākā balsī teica Rankstrails, — es tikko izglābu jūsu dzīvību.

—    Bet es izglābu jūsējo, — tikpat pieklājīgi atbildēja Austra.

—   Tiesa kas tiesa, kundze. Mana dzīvība ir noderīga, taču ne būtiski svarīga Daligarai. Jūs steidzāties šurp, lai, apšaubāmu apsvērumu vadīta, glābtu mani, bet tostarp atstājāt bez aizstāvības pilsētu, kur atrodas ķēniņiene un viņas bērni. Es ar orkiem karoju jau daudzus gadus, tāpēc droši varu apgalvot, ka tie nav muļķi. Viņi ir pārsteidzoši labi stratēģi. Un apbrīnojami labi peldētāji, kas nemanāmi spēj šķērsot upi, peldot zem ūdens.

Nu bija Austras kārta nodrebēt un nobālēt, it kā viņa būtu saņēmusi sitienu.

Rankstrails pavēlēja, lai Austras strēlnieki un viņa paša vīri, kas bija palikuši tuvumā, nekavējoties atgriežas pilsētā.

Četrpadsmita nodaļa

Erbrova sēdēja uz grīdas, paslēpusies aiz bieza aizkara, kas bija tai atbaidošajā tumši sarkanajā krāsā, kādā šai lielajā mājā bija gandrīz viss. Viņa sēdēja pavisam klusītiņa, lai neviens viņu nepamanītu un neaizdzītu projām. Klēpī viņa turēja savu sunīti, tas bija aizmidzis — un arī sunīša dēļ viņa te slēpās.

Parcija to jau bija pieķērusi čurājam uz rakstainajām marmora grīdām un bija piedraudējusi, ka piesies netīrīgo zvēru dārzā pie koka, ja tas viņai vēl rādīsies acīs.

Mamma bija dažu sprīžu attālumā — turpat aiz durvīm, kas stāvēja vaļā, lai sakarsušais gaiss brīvāk staigātu no telpas telpā. Istabā, kur gulēja mamma, bija gandrīz tumšs, bet dārzus un terases kveldēja spoža saule. Beidzot visas istabas pārskanēja pirmā brālīša skaļā raudāšana.

—   Viņi ir divi, mana kundze, — beidzot teica vecmāte. — Ir vēl otrs.

Erbrova ne mirkli nebija šaubījusies: koka zirdziņš tiks brālītim, kurš

piedzimis pirmais, tam, kura sirds vienmēr bija situsies drošāk un spēcīgāk un kura raudas tagad skaļi un apņēmīgi skanēja pa visām pils zālēm. Vilciņš bija paredzēts otrajam.

—    Šis nav tik stiprs kā pirmais, šis ir daudz mazāks, — teica noraizējusies vecmātes balss. Raudāšana neatskanēja.

Mazākā brālīša sirds sitās arvien vājāk un straujāk. Kaut arī Erbrovu bija izdzinuši no istabas, kur gulēja mamma, viņa tik un tā spēja sajust brālīša sāpes — tās bija īpašas sāpes, kam Erbrova nemācēja atrast nosaukumu, bet kaut ko līdzīgu viņa bija izjutusi pati, kad iekrita ūdenī un vēl nebija sapratusi, ka jāiztēlojas sevi par zivtiņu. Līdzīgi sāpēja arī tad, kad elpu viņai bija atņēmušas Erīnijas.

Viņa dzirdēja, kā vecmāte pavēl nekavējoties atnest divus spaiņus — vienu ar ledaini aukstu, bet otru ar karstu ūdeni, un dzirdēja, kā daudz ļaužu skraida šurpu turpu.

—    Ko jūs darāt? — jautāja Erbrovas mamma. — Tā jūs viņu noslīcināsiet! Kāpēc jūs viņu bāžat tai aukstajā un karstajā ūdenī? Tā viņš nomirs! Vai viņš jau ir miris? Viņš jau piedzima nedzīvs, ja? Viņš neraud tāpēc, ka ir jau miris?

Mazajam brālītim bija bail — tās bija tās īpašās bailes, kas pārņem tad, kad nekādi nav iespējams ievilkt elpu. Tās ir šausmīgas bailes, kas var uzbrukt arī mazam bērnam, arī tādam, kas ir pavisam mazītiņš un vēl mazāks par mazu bērnu, un tad tas jūtas kā liedagā izmesta jūraszvaigzne vai kā ūdenī iekritis kaijas cālēns.

Beidzot smalka, klusa raudāšana piepildīja seno zāļu velves.

—   Vai redzējāt, kundze? Kad tikko piedzimis bērniņš neraud, to jāiebāž karstā un pēc tam aukstā ūdenī, tad reizēm tas atgūst elpu… Redzējāt, kundze! Dievi bija labvēlīgi. Jūs izglābāt manu bērnu, un es jūsējo… Un Kapteinis uzvarēs, un mēs visi būsim glābti…

—   Maziņais, mans maziņais, — teica mammas balss. — Manu pelēn, cālēn. Manu mazulīt. Es tā baidījos, ka tu pazudīsi Nāves valstībā. Varbūt tu tur jau pabiji, varbūt satiki savu tēvu un viņš tevi atsūtīja atpakaļ. Tieši tevi sauks tāpat kā viņu. Tevi tāpat kā tavu tēvu sauks par Joršu.

—    Un otru, kundze, jūsu vecāko?

—    Ardvins, — teica mamma, kādu mirkli apdomājusies. — Viņu sauks par Ardvinu.

Erbrova klusītēm iesmējās. Viņa bija apmierināta. Joršam patiks vilciņš, bet Ardvinam koka zirdziņš. Arī brālīšiem izraudzītie vārdi abiem patiks. Bet tagad viņiem abiem patika mamma, patika mammas smarža. Erbrova juta, cik laimīgs ir Joršs, kā viņš priecājas par elpu, kas piepilda viņa plaušas. Viņa sajuta arī mammas piena garšu brālīšiem uz mēles, un šīs sajūtas pamodināja viņas atmiņas, jo arī viņa bija to zīdusi.

Nu tikai vajadzēja tik skaidrībā, ko iesākt ar abām pārējām rotaļlietām: ar lelli un laiviņu. Viņai patika gan viena, gan otra, — un abas mantiņas bija īpašas, itin kā radītas tieši viņai. Tomēr, ja Erbrova tās paturētu, būtu netaisnīgi: viņai būtu divas rotaļlietas, bet brālīšiem tikai pa vienai.

Erbrova pielavījās pie durvīm un ieskatījās istabā. Viņa redzēja mammu un brālīšu galviņas tai pie krūtīm. Visi trīs bija zem baltas segas, kas izskatījās viegla un mīksta kā mākonis, un nebija taisnīgi, ka tur kopā ar viņiem nav arī Erbrova. Tur, zem baltās segas, droši vien viss bija patīkams un maigs, kamēr visā pārējā pasaulē šī diena bija asa un dedzinoši karsta. Un tad Erbrova sajuta ko dīvainu, nekad agrāk neizjustu: it kā iekšā būtu iemitinājies savāds grauzējs vai žņaudzējs, — viņa gribēja būt tur, pie pārējiem, bet vienlaikus jutās mazāk svarīga un mazāk mīļa par brālīšiem. Šī sajūta Erbrovai nepatika, un viņa metās prom.

Erbrova izskrēja uz terases un apsēdās starp ziedošajām glicīnijām aiz balustrādes, kurā mijās akmens un marmora kolonnas. Piepeši pasauli piepildīja ledains aukstums. Tas bija citāds nekā tas, ko bija izstarojis naida vīrs. Viņa aukstums bija sīks un mazs; taču tas, kas tagad strāvoja visapkārt, bija milzīgs un dziļš. Meitenīte ciešāk piespieda sev klāt savu sunīti un pacēla skatienu. Pa efejām apaugušo pelēko kolonnu starpām viņa šūpoļu dārzā ieraudzīja orkus. Tie bija gandrīz kaili: viņiem bija tikai bikses un sejai priekšā kara maskas, bet kailie rumpji vēl mirdzēja slapji no upes ūdens. Erbrova neprata skaitīt tik tālu, lai varētu saskaitīt visus. Par laimi, orki viņu vēl nebija pamanījuši. Varbūt viņa vēl pagūs aizbēgt. Erbrova piecēlās un skrēja prom pa garo terasi. Un jau nākamajā mirklī apjēdza, ka ir pieļāvusi kļūdu: kustēties vajadzēja klusi un lēni. Taču nu jau bija par vēlu. Zaļi pelēki violetajā dārzā viņas ienīstā, atbaidoši sarkanā kleita droši vien izcēlās gluži kā zelta zivtiņa, kas no strūklakas baseina piepeši nonākusi jūrā, kur visas zivis ir pelēkas, lai varētu saplūst ar viļņu zilgano ņirbumu. Te piepeši Erbrova uzskrēja virsū Parcijai, sievietei, kura bija palīdzējusi piedzimt brālīšiem. Erbrovas cerības uz glābiņu atdzima.

—   Oki! — viņa iesaucās, cik vien spēka. — Oki! — viņa atkārtoja un rādīja uz dārzu, kas pletās zem terases.

Parcijas tumšās acis ilgi klejoja pa dārzu, to skatiens pārslīdēja glicīnijām un šūpolēm, kas slinki staigāja šurpu turpu, lielajiem tauriņiem un sīko knišļu mākoņiem vasaras saules staros.

—    Oki, mani, — vēlreiz nočukstēja meitene, pielikdama pirkstu pie krūtīm.

—    Orki? Tevi? — pārvaicāja sieviete.

Erbrova atviegloti pamāja: Parcija bija sapratusi! Tūlīt viņa kaut ko pasāks. Sieviete noliecās, paņēma viņu rokās un noskūpstīja uz paša degungaliņa.

—    Tā notiek visiem bērniem — gan puikām, gan meitenītēm uzmācas greizsirdība, kad piedzimst mazs brālītis, bet jums tikko piedzima veseli divi. Sarunāsim tā: es jūsu mammai nestāstīšu, ka mēģinājāt pievērst sev uzmanību, runājot blēņas, bet jūs apsoliet, ka vairs nekad tā nedarīsiet. Un izdomājiet kādu labāku pasaciņu: katru aizsargmūru sprīdi uzmana sargi, kaut arī tie ir parasti pilsētnieki ar ieročiem rokās. Neviens orks nemaz nevarētu iekļūt pilsētā. Bet tagad man jāiet, — teica sieviete, nolaida Erbrovu zemē un steidzīgi nogriezās gaitenī, pa kuru varēja nokļūt pils dziļākajās telpās un pie kāpnēm, kas veda uz pieliekamajiem kambariem un virtuvēm.

—   Oki! — vēlreiz, balsij aizlūstot, mēģināja Erbrova. Savā trūcīgajā vārdu krājumā viņa meklēja kaut ko, kas ļautu Parcijai pateikt, ka orki, viņai atnākot, vienkārši ir aizslēpušies aiz glicīnijām un ziedošajiem plūškokiem. Erbrova orku naidu sajuta tikpat skaidri, cik skaidri bija redzējusi to augumus. — Oki, — viņa ietiepīgi atkārtoja.

Parcija pat neatskatījās.

Erbrova skrēja cauri lielajām istabām, šķērsoja tās citu pēc citas, līdz nonāca guļamistabā, kur zem segas, kas izskatījās kā balts mākonis, gulēja viņas mamma un brālīši. Lai arī Erbrova tos redzēja pirmoreiz, viņa tos nekļūdīgi pazina: Ardvins — mierīgais un spēcīgais; joršs — mazākais, kurš, tikko piedzimis, jau bija iepazinis nāves ēnas. Viņi bija aizmiguši. Visi trīs. Mamma vidū un brālīši viņai pie katra sāna. Pirmajā mirklī uzmācās mežonīga vēlēšanās ienirt baltajā mākonī un palikt viņiem blakus, un šai vēlmei tūdaļ sekoja vēl mežonīgāks sašutums par to, ka viņai baltajā gultā vieta nav atvēlēta. It kā ar šo pārdarījumu nepietiktu, ārpus mākoņa bija uzradušies orki. Erbrova.mēģināja mammu pasaukt, taču mamma gulēja tik dziļā miegā, ka nepamodās. Arī brālīši visus savus karotāju spēkus droši vien jau bija iztērējuši, cīnoties ar Erīnijām, jo tagad izskatījās sīki un trausli, — tādi pret orkiem neko dižu neiespēs. Tad Erbrova nodomāja, ka varētu atkal paslēpties aiz biezā priekškara, kas viņu bija sargājis no visiem, kas gribēja, lai viņa iet prom un nemaisās pa kājām, — taču ari šī doma nebija laba: meklējot Erbrovu, orki atradīs balto mākoni un arī mammu un brālīšus, kas zem tā gulēja.

Erbrovai nemaz nevajadzēja skatīties uz dārzu, lai zinātu, ka orki vairs neslēpjas krūmos, bet jau sasnieguši galeriju, — naidu viņa sajuta pavisam tuvu. Meitene pagriezās un metās skriet, cik spēka: viņai vajadzēja skriet ātri, ātri un aizvilināt orkus ar to cirvjiem un šausmīgajām maskām pēc iespējas tālāk no mākoņa.

Erbrova skrēja, un sirds viņai sitās tik stipri, ka krūtīs iesāpējās. Viņa sasniedza zāli, kur, uztupies augstā krēslā pie augsta galda, Jastrins bija ieracies savu pergamentu rituļos — daļu viņš lasīja, daļu rakstīja pats. Puika pacēla galvu, un viņa seju sašķobīja šausmas, jau nākamajā mirklī Jastrins, elpodams pavisam klusu un neizdarīdams nevienu strauju kustību, paslīdēja pagaldē. Erbrova saprata, ka viņai aiz muguras jau ir parādījušies orki, taču neatskatījās, lai nezaudētu nevienu no pēdējiem vērtīgajiem mirkļiem, kas viņu vēl šķīra no to ķetnām, un arī lai ieraudzītā šausmas nesastindzinātu viņas tāpat pārāk īsās un lēnās kājas un neaizcirstu elpu, kuras tāpat trūka. Turēdamās pie karmīnsarkanas margu auklas, lai būtu droša, ka nepakritīs, Erbrova noskrēja lejā pa kāpnēm un izmetās dārzā. Beidzot parādījās Angkēls. Tam nagos bija vēl dzīva kaija, kuru ērglis tūdaļ palaida vaļā un kura par spīti izbailēm un ievainojumiem tomēr spēja pacelties spārnos. Erbrova ne mirkli neapstājās, un ērglis pārlaidās viņai pār galvu. Vēl pēc mirkļa Erbrovai aiz muguras baismīgs kliedziens satricināja vasaras pēcpusdienu, kurai jau tāpat nebija miera no kaujas trokšņiem, kas atplūda šurpu no līdzenuma. Kliedzienam sekoja būkšķis, ar kādu puskaili ķermeņi skrējienā saduras un nogāžas zemē, un būkšķi papildināja žvadzoņa, jo ieroči orkiem tomēr bija. Joprojām neatskatīdamās, Erbrova turpināja skriet. Stindzinošais kliedziens bija spējis satricināt arī mammas miegu un pamodināt viņu.

— Nost no manas meitas! Prom, nešķīstie suņi! Hiēnas! — iesaucās mammas balss. — Skrien, Erbrova, skrien! Neapstājies! — mammas balss sauca. — Es viņus apturēšu. Bet tu skrien un neatskaties!

Erbrova, smagi elsdama, paklausīja. Nu viņai aiz muguras vairs neviena nebija. Angkēls orkus bija aizkavējis, un bija atsteigusies arī mamma. Taču mammai vajadzēja cīnīties vienai pašai.

Nē, vienai ne. Kopā ar viņu bija Angkēls: spriežot pēc orku brēcieniem, ari Erbrovas ērglis bija varens karavīrs. Erbrova skrēja tālāk cauri dārzam. Viņai gribējās raudāt, taču viņa zināja, ka mammai tas nepatiktu.

—   Mēs esam tepat, kundze! — atskanēja divas balsis. — Mēs jau nākam. Tūlīt jūs izglābsim.

Erbrova bija tikusi līdz lielajiem vārtiem, pa kuriem varēja izkļūt no pils dārza. Viņa apstājās. Ja viņa brīdi neatvilks elpu, viņas sirds saplīsīs, sašķīdīs kā uz akmeņiem nokritusi ola. Atspiedusi muguru pret vārtu vērtnēm un aizvien turēdama rokās savu sunīti, kas tagad šķita smags kā akmens, meitene atskatījās. Viņas māte stāvēja kāpņu galā, mugurā viņai bija plānā tunika, kurā viņa parasti gulēja, bet rokā — tēta zobens. Arī šoreiz zobens bija notraipīts asinīm, un Erbrova atkal klusībā jautāja, kā gan viņas varēs cept kulteņus, ja kādreiz tomēr laimēsies atgriezties mājās — savās īstajās mājās jūras krastā. Arī mammas tunika bija notraipīta asinīm, un Erbrova piepeši sajuta citādas bailes — ne tās, ka orki varētu viņu noķert. Tagad uzmācās bailes, ka arī mamma varētu aizlidot projām uz pūķa spārniem. Mammai palīgā bija pieskrējuši divi vecīši, kas dzīvoja šajā pilī. Abi bija bruņojušies zobeniem, taču ne viens, ne otrs neizskatījās pēc spēcīgiem karavīriem. Viens no orkiem, kas bija aizkļuvis mammai aiz muguras, atvēzēja briesmīgu cirvi viņai virs galvas, un simpātiskais vecītis, tas, kurš Erbrovai vienmēr karamelizēja medū prusakus un circeņus, nostājās orkam priekšā un spēja atvairīt cirtienu. Taču vecā vīra zobens pārlūza, un viņš vairs nevarēja izglābties, kad orks metās virsū viņam. Erbrova redzēja, kā viņš pakrīt, bet viņa tunika, kas vienmēr bija mazliet notraipīta ar eļļu un medu, tagad noplūda asinīm. Otrs vecītis, tas tievais un garais, kurš mūždien strīdējās ar mammu, arī nostājās viņai priekšā, pacēlis zobenu, tāpēc mamma varēja pamest cīniņa vietu un steigties pie Erbrovas.

Taču mamma pieskrējusi Erbrovu neapskāva, pat nenoliecās pie viņas. No piepūles iestenēdamās, viņa atgrūda vaļā resno aizbīdi un pavēra milzīgos vārtus.

—    Arā no šejienes! Ātri! — viņa aizelsusies uzsalica.

Erbrova no dārza puskrēslas izmetās liesmojošās saules gaismā, kas bija pārplūdinājusi ielas.

Mamma viņai aiz muguras atkal aizgrūda ciet vārtus un aizbīdīja tiem priekšā resno stieni. Nu starp viņām bija biezi vārtu dēļi.

— Skrien! — otrpus vārtiem uzsauca mamma. — Bēdz projām no šejienes!

Erbrova ieraudājās, tomēr paklausīja. Viņa ar skatienu meklēja kādu, ko varētu pasaukt palīgā, taču uz ielas neviena nebija — tikai Erbrova pati un viņas ēna, kas bija sarāvusies pavisam mazītiņa un melna. Erbrova metās skriet uz pilsētas zemāko daļu, jo skriet lejup pa slīpumu ir daudz vieglāk nekā skriet pret kalnu.

Viņa aizskrēja līdz ielas līkumam, no kura varēja redzēt nocietinājumu mūrus. Paceļamais tilts bija nolaists, un divi bruņinieki pa to patlaban aulekšiem atgriezās pilsētā. Erbrova pazina Austru, kas sēdēja savā dūmu krāsas zirgā, bet viņai sekoja vīrietis, kas Erbrovai bija uzdāvinājis kucēnu, un viņš jāja zirgā, ar kuru agrāk bija jājis tētis. Viņiem sekoja vēl citi jātnieki un, šķiet, arī milzīgs suns. Jātnieki iebrāzās pilsētā, un Erbrova saklausīja pakavu dipoņu pret laukuma bruģi. Pamazām pakavu troksnis kļuva arvien skaļāks, tas bija kā solījums, ka viņi steidzas Erbrovai palīgā, kaut arī mājas, balkoni un terases viņus slēpa no Erbrovas acīm. Divi orki, pieķērušies glicīniju stumbriem, pārrāpās pār dārza žogu un nolēca uz ielas tik veikli un viegli kā kaķi. Viņu kara maskas bija veidotas no putnu spalvām un baismīgiem ilkņiem — tādas sejas var ieraudzīt tikai sapņos, kad sapņi gadās patiešām slikti.

Erbrova skrēja un skrēja lejup pa slīpo ielu, bet orki bija jau pavisam tuvu. Aiz muguras atkal atskanēja Angkēla kliedziens, un Erbrova ieguva vēl brītiņu laika bēgšanai. Zirgu pakavu dipoņa jau bija pavisam tuvu, kaut arī jātnieki vēl nebija redzami. Erbrova atskatījās. Viens no orkiem cīnījās ar Angkēlu, bet otrs bija brīvs un brāzās viņai pakaļ. Erbrova pakrita un pārsita ceļgalus, sunītis iesmilkstējās. Nu Erbrova atcerējās, ka vīrs, kas viņai to bija uzdāvinājis, tas, kuru visi sauca par Kapteini, teica, ka sunītis sakodīšot orkus, ja viņai kāds uzbrukšot. Erbrova paslējās uz ceļiem un pastiepa pret orku savu mīluli, kurš varonīgi ierūcās.

Orka seja zem maskas saviebās ņirdzīgos smieklos.

Beidzot no ielu ēnas iznira Austras un Kapteiņa zirgi, taču tie vēl bija tālu, pārāk tālu.

Ar brīvo roku, to kurā nebija cirvja, orks iesita sunītim, un tas aizlidoja pa gaisu tenteru veteriem un, žēli iesmilkstēdamies, atsitās pret sienu. Erbrova atkal pakrita. Te piepeši viņa tumsā sadzirdēja draudīgu rūkšanu — viņa bija pakritusi līdzās restēm, kas aizšķērsoja ieeju tādā kā tumšā alā.

—   Rasa! — iesaucās Kapteinis. — Atbrīvo vilcēni! Tūlīt! Rasa, ātrāk!

Negaidīti uzradās maza sieviņa, gandrīz tikpat maza kā bērns. Viņai

rokās bija cirvis, un ar vienu vienīgu cirtienu viņa noskaldīja būra smago slēdzeni. Gluži kā melns zibens Erbrovas sunīša māte metās nokārtot rēķinus ar to, kurš bija uzdrošinājies darīt pāri viņas mazulim. Taču orks bija spēcīgs un kārtīgi bruņots. Savā dūmu krāsas zirgā pieauļoja Austra un apstājās tik strauji, ka zirgs saslējās pakaļkājās. Austra nolēca zemē, paķēra Erbrovu, atkal ielēca seglos un aulekšoja uz pili. Erbrova paguva atskatīties un saklausīt gan ērgļa kliedzienus, gan orka brēcienus, gan sunīša mammas rūkšanu. Un viņa dzirdēja arī, kā mazā sieviņa, kas bija izrādījusies neticami spēcīga, saka Kapteinim:

—    Kaptein, es taču tev teicu, ka šī ir nepiejaucēta un mežonīga.

—   Un es teicu, ka to neaizmirsīšu, — atbildēja Kapteinis, paķēra no sieviņas rokām cirvi un metās palīgā Erbrovas sunītim, tā mammai un ērglim.

Beidzot pagalam aizelsies no ēnainās ielas iznira arī tas, kurš droši vien bija viņas sunīša tētis. Un arī lielais suns metās virsū orkam, kas bija darījis pāri viņa mazulim.

Austra atgriezās pilī pa lielajiem vārtiem. Ar visu zirgu viņa iejāja pils zālēs un steidzās tām cauri. Jastrins joprojām tupēja zem galda, galvu rokās saķēris. Zirgs izskrēja uz terases un atkal saslējās pakaļkājās. Austra izrāva savu zobenu, kas bija taisns un pavisam vienkāršs — bez efeju rakstiem uz spala un bez gropītēm uz asmens, tāds, uz kura nemaz nevarētu cept olu kulteņus. Austra pacēla zobenu, taču vairs nebija neviena, ar ko cīnīties: par visu jau bija parūpējusies mamma. Mamma vēl kādu brītiņu ar visiem runāja, tad deva vienu briesmīgu pavēli un beidzot paņēma Erbrovu rokās un nesa iepazīstināt ar brālīšiem. Pēc tam mamma viņu turēja klēpī, līdz brālīši pamodās, un tas bija tik labi. Un pēc tam mamma viņai dziedāja.

Piecpadsmita nodaļa

Rite aizbultēja vārtus meitai aiz muguras un pagriezās, lai stātos pretī orkiem. Augšā uz terases vecais senešals veikli cīnījās ar vienu no briesmoņiem, demonstrēdams nevainojamas paukotāja kustības. Pārējos citu pēc cita ar elfu ķēniņa zobenu nogalināja Rite pati, un zobens viņas rokās spoži mirdzēja. Angkēls pameta cīniņu dārzā un pārlaidās pār žogu, sekodams Erbrovai, un Rite viņu svētīja no visas sirds. Tad uz terases parādījās Parcija, bruņojusies ar pamatīgu pannu, ar kuru varonīgi iegāza pa pauri vienam no orkiem, ļaujot ķēniņienei ievilkt elpu un pavērst pret apdullināto briesmoni savu zobenu. Tai pašā mirklī, kad šis Rites pretinieks nogāzās zemē, arī senešalam izdevās pieveikt savējo ar tik perfektu dūrienu, ka tas drīzāk atgādināja kādas graciozas dejas kustību. Atskanēja pakavu klaudzoņa, un uz terases ar Erbrovu klēpī un zobenu rokā parādījās Austra. Rite no visas sirds svētīja arī viņu un šoreiz pateica to arī skaļi, netaupīdama pateicības vārdus un skriedama saņemt savu meitu. Rite apskāva savu mazulīti no visa spēka un atklāja, ka spēka atlicis gaužām maz. Viņa sagrīļojās un atbalstījās pret Austru, un pateica viņai paldies arī par to. Austra pavēstīja, ka uzbrukuma briesmas esot apjautis Kapteinis: tikai viņa nopelns esot tas, ka mazā princesīte Erbrova ir izglābta. Kapteinis pats tagad ar vilka un ērgļa palīdzību cīnoties pret diviem pēdējiem orkiem.

Tai pašā brīdī, vareni un mierīgi vēzējot spārnus, atlaidās Angkēls un nosēdās uz sudraba šūpolēm, kas atkal sāka vieglītēm staigāt šurpu turpu.

— Domāju, ka tā ir laba zīme,: — noteica Austra. — Kapteinim palīgi vairs nav vajadzīgi.

Valdnieces uzmanību piesaistīja kluss vaids.

Ķēniņu pils namzinis vēl bija dzīvs, taču bija skaidrs, ka ilgi starp dzīvajiem viņš vairs neuzkavēsies.

Vecais vīrs centās kaut ko pateikt.

Rite atkal ielika Erbrovu Austras rokās un nometās ceļos līdzās mirējam. Turpat blakus notupās arī senešals.

—    Paldies, — teica Rite, — jūsu varonība izglāba man dzīvību. — Viņai acīs bija sariesušās asaras.

Vecā vīra elpa bija kļuvusi smaga un gārdzoša, taču viņš vēl spēja parunāt.

—   Mana kundze, — viņš čukstēja, — jūs droši vien neizpratnē jautājat, kā gan es protu lietot ieročus, lai gan mans uzdevums vienmēr bijis gādāt par virtuvi un uzmanīt, lai istabu kaktos neparādās zirnekļu tīkli…

—   Protams, — meloja Rite. —Tieši to es sev jautāju. Visu cīņas laiku par to brīnījos.

Vecā vīra seja atplauka platā, apmierinātā smaidā. Pēdējiem spēkiem viņš turpināja sakāmo:

—    Ziniet, mana kundze… es nāku no senas karotāju dzimtas, taču mēs reiz zaudējām godu. Mēs bijām no tiem, kas aizbēga no pilsētas, kad Daligara krita orku rokās un siram Ardvinam nācās to atkarot. Un kopš tā laika mums ir aizliegts nēsāt ieročus.

—    Saprotu, — atbildēja Rite.

Kopš viņa bija sākusi valdīt šai pilsētā, viņa daudzus bija redzējusi mirstam no orku bultu un zobenu ievainojumiem un zināja, ka nemūžam neaizmirsīs nevienu no šiem ļaudīm. Daudzi nogalinātie bija pavisam jauni vīrieši. Daudziem no tiem bija bērni, kam tagad vieniem vajadzēs iet cauri pilsētai pa ielām, kur kādreiz tie gāja, turēdamies pie rokas tēvam. Un redzot, kā Kapteiņa vīri atgriežas pilsētā, atkal vedot kādu zirgu bez jātnieka, viņa vienmēr spēja atcerēties kritušā seju. Un katru reizi Rite domāja, ka beidzot viņas sirds kļūs tik cie.ta, ka vairs nejutīs sāpju, un katru nākamo reizi atklāja, ka tas nav iespējams. Taču Ķēniņu pils namziņa nāve sagādāja citādas sāpes.

Vecais vīrs Riti bija mielojis ar visdīvainākajiem radījumiem, ko viņa gādīgās rokas bija pārvērtušās brīnišķīgi gardos ēdienos, bet par Erbrovas rotaļlietām bija mēģinājis padarīt visneiedomājamākos priekšmetus, — visu šo laiku viņš bija gan draugs, gan vecaistēvs, kāda ne Ritei pašai, ne Erbrovai nekad nebija bijis.

—   Tagad jūsu dzimtas gods ir atjaunots, — Rite piebilda. — Es liecināšu par jūsu varonību…

—   Ziniet, mana kundze, — teica vecais vīrs, — tagad, kad es atkal esmu cienījams cilvēks, es jūtu, ka daudz svarīgāks par manu kareivja godu ir bijis gods gatavot jums ēdienu… klāts galds… katls ar ēdienu… cepetis… arī tie ir pasaules gods… Man pašam bērnu nav… un man likās, it kā jūs:., it kā jūsu meita…

Viņš vairs nespēja šo teikumu pabeigt.

—   Jūs izglābāt man dzīvību, — vēlreiz atkārtoja Rite.

Vecais vīrs nomira. Rite aizspieda viņam acis.

—    Pūis, — klusi un maigi teica Erbrova. — Tētis, pūis.

—   Kundze, piedodiet, — iešņukstējās Parcija. — Meitenīte mani brīdināja par orkiem… bet es viņai neticēju…

—    Mēs visi mēdzam kļūdīties, — pašūpojot galvu, klusi atbildēja Rite. — Vēl vakar es būtu pavēlējusi jūs nogalināt. Bet tagad es saprotu, ka mēs visi mēdzam kļūdīties. Manas pavēles dēļ pilsēta un pils palika neaizsargātas. Ar draudiem, pārmetumiem un nepelnītām apsūdzībām es esmu aizvainojusi divus karotājus, kas vēl vairāk par citiem vienmēr bijuši gatavi aizstāvēt mani un manus bērnus. Es pati klaigādama, apvainodama un dodama muļķīgas pavēles, panācu, ka mani bērni paliek bez aizstāvjiem. Mums visiem un jo sevišķi man pašai turpmāk jābūt uzmanīgākiem… mums jāiemācās ieklausīties citu vārdos un sadzirdēt to brīdinājumus arī tad, kad mums šķiet, ka esam vienīgie, kas kaut ko saprot…

Rite piecēlās. Nu viņa stāvēja aci pret aci ar senešalu, kurš lepnā mulsumā pūlējās apturēt pār vaigiem ritošās asaras.

—   Arī jūs izglābāt manu dzīvību, riskējot ar savējo, — Rite apjukusi atzina.

Senešals tūdaļ atguvās no aizkustinājuma un uzlūkoja viņu, neslēpdams sašutumu, ko izraisījis valdnieces izbrīns. Viņš augstprātīgi un vienlaikus līdzjūtīgi paraustīja uzacis, kā labi zinādams, ka šo izteiksmi Rite ienīst vairāk par visām citām.

—     Kundze, — viņš jautāja, — kāda iemesla dēļ nenoliedzamais fakts, ka es jūs uzskatu par valdnieci, kas nekādi neatbilst pieklājības kanoniem, ir licis jums domāt, ka es nebūšu gatavs jūsu labā ziedot savu dzīvību?

Tas bija pārsteidzošs jautājums. Rite visiem spēkiem pūlējās šai jautājumā atrast kādu loģisku domu un pēc mirkļa pārsteigta atklāja, ka, uzmanīgāk ielūkojoties, tādu tomēr var saskatīt.

— Kundze, — senešals piebilda, uzsvērdams savus vārdus ar vieglu rokas kustību, kas lika iedzirkstīties viņa samta un brokāta tērpa platajām, zeltītu rakstu rotātajām piedurknēm, — tas, kurš apgalvotu, ka esat ķēniņiene ar nožēlojamām manierēm un ka pieklājībā jūs pārspētu pat āpša un kalnu vāveres krustojums, būtu lietojis smalkus eifēmismus, taču šā vai tā jūs esat ķēniņiene. Tas, kurš uzņemas vadīt karu pret orkiem, ir ķēniņš, bet ķēniņa labā pieklājas cīnīties un mirt.

—      Kāpēc jūs nedevāties projām kopā ar citiem galminiekiem? — beidzot jautāja Rite.

—    Doties prom, kad pie vārtiem stāv orki? Kundze! — vēl vairāk sašutis, iesaucās senešals. — Kādam taču bija jāpaliek pilī un jāsagaida ienaidnieki! Es nepaliku aizstāvēt pilsētu, nemūžam neesmu domājis, ka es to spētu. Rs tikai paliku, lai mirtu kopā ar savu pilsētu. Es negribēju, lai Daligara mirst viena. Šī pilsēta tik daudz reižu un tik bieži ir zaudējusi godu un cieņu, tomēr nevienu pilsētu nedrīkst pamest, lai tā mirtu pilnīgā vientulībā. Kādam bija jāpaliek Ķēniņu pilī un jāsagaida bendes.

Rite pamāja.

—   Laikam es jūs novērtēju par zemu, — viņa beidzot noteica.

—    Vai tas nozīmē, ka tomēr iemācīsieties lietot galdarīkus?

—   Nē, taču varbūt es neiebildīšu, ja jūs to mācīsiet maniem bērniem.

Vecais kungs paklanījās.

Šai brīdī ieradās Kapteinis — aizelsies, bez zirga, asinīm un dubļiem klāts. Viena roka viņam bija ievainota, bet otrā viņš turēja asiņainu cirvi. Kapteinim, smagi elsdams, sekoja vilks, kurš pēdējiem spēkiem aizvilkās līdz dīķa atliekām, ielaka pāris malku glumā ūdens .un sabruka dubļos.

—   Uz šo jau jāskatās divas reizes, lai atšķirtu no orkiem, pret kuriem viņš cīnās, — klusītēm nomurmināja Parcija.

—   Reizēm visas trīs, — tikpat klusu piebalsoja senešals.

Atspiedies pret sienu, arī Kapteinis atvilka elpu. Viņš uzklausīja

Rites pateicības vārdus un taisnošanos par to, ka…

—   Mēs visi mēdzam kļūdīties, — Kapteinis apjucis nomurdēja, neļaudams Ritei pabeigt sakāmo. Viņš pat nepasmaidīja.

Tad piegāja pie Austras, lai atdotu Erbrovai vilcēnu, un tūdaļ atkāpās nostāk.

Rite apvaicājās, kas un kā savainojis viņa roku. Kapteinis nostājās tai terases galā, kas grima ēnā, — droši vien gribēdams patverties no karstuma. Pavēnī dubļi, kas klāja viņa bruņas, nešķita tik uzkrītoši, kamēr Austras tērpa sudraba pavedieni un senešala brokāta zelts koši dzirkstīja vasaras saulē.

Atspiedies pret sienu, Kapteinis pastāstīja, ka viņa zobens esot salūzis kaujā, un, tā kā tas bijis orku zobens, kam šķērša nemaz nav, tas lūzdams savainojis viņa roku. Nu viņam vajadzēja skaidrot, ka ar orka zobenu, kas bijis pienācīgi smags, taču no slikta sakausējuma, viņš pēdējā laikā cīnījies, jo viņa iepriekšējais zobens — no laba metāla, bet pārāk viegls — sašķīdis gabalos, cīnoties par Varilu, savukārt tas, kuru viņš lietojis pie Varilas, esot bijis aizstājējs citam, kurš salūzis kaut kur dienvidu kalnos, — tieši kur, viņš vairs neatceroties. Senešals pavēstīja, ka pilī noteikti vēl esot palicis viens no ķēniņu zobeniem — tas, kuru dzīves laikā lietojis Karols Sestais, protams, ja senešals nekļūdoties; un, kamēr Kapteinis atpūtās, senešals aizsteidzās pēc ieroča, kuru pavisam drīz svinīgi pasniedza Kapteinim. Zobena spalu rotāja tik daudz rakstu un dārgu akmeņu, ka Rankstrailam bija nepatīkami ņemt to rokās, taču izskatījās, ka zobens vismaz ir kaldināts no laba metāla.

Kā nākas atvilcis elpu, Kapteinis pavēstīja, ka pilsēta atkal esot neieņemama, bet orku tilts un katapultas — sadedzinātas. Orku pārtikas krājumi jau esot šaipus mūriem. Ja valdniece piekrītot, viņš došot pavēli, lai puse no visiem labumiem tiek paglabāta pils pagrabos, bet otru pusi — protams, ar valdnieces piekrišanu — Lizentrails un viņa vīri pilsētas galvenajā laukumā izdalīšot tieši rokās visiem pilsētniekiem.

Rite piekrītoši pamāja.

—    Mēs visi mēdzam kļūdīties, — viņa vēlreiz domīgi atkārtoja.

Tad jautāja, vai kāds ir sapratis, pa kurieni pilsētā iekļuvuši orki.

Kaut arī uz nocietinājumiem stāvēja bruņoti parasti daligarieši, tie tomēr visu laiku bija apsargāti.

Jautājums palika bez atbildes.

—    Kundze, — ieminējās senešals, — jums pirms nedaudzām stundām piedzima divi dēli. Vai jums nevajadzētu atgulties?

Parcija šim ierosinājumam jūsmīgi piekrita, un arī pārējie to atbalstīja.

Patiesībā arī Rite pati juta, ka ilgi nostāvēt vairs nespēs. Viņa pavēlēja, lai nogalinātajiem orkjem nocērt galvas un lai tās pēc iespējas drīzāk uzsprauž pīķos, — tiem, kas šos iebrucējus bija sūtījuši, jāzina, kādu galu ņēmuši tie, kas mēģinājuši nolaupīt ķēniņienes meitu.

Beidzot viņa paņēma Erbrovu rokās un nesa viņu pie brālīšiem. Parcijas palīdzību Rite noraidīja: viņa gribēja palikt viena kopā ar saviem bērniem, jo īpaši tagad, kad tikko bija pārciestas bailes tos zaudēt.

Pa ceļam uz guļamkambari viņa atrada Jastrinu joprojām tupam uz grīdas un raudam. Puika šņukstēja gan no bailēm, gan no kauna: Rite bija riskējusi ar dzīvību, lai viņu izglābtu, turpretī viņš nebija atmaksājis ar to pašu. Rite iesmējās un pateicās debesīm, ka vismaz Jastrins nav iejaucies lielajā juceklī un viņai nav bijis jāuztraucas arī par viņa dzīvību, — taču šie vārdi Jastrinam bija niecīgs mierinājums.

Beidzot Rite atgriezās savā plašajā guļamistabā, kur biezie pils mūri gādāja par vēsumu un saules gaisma krita slīpā kūlī, kurā, nebeidzami džinkstot, virpuļoja vairākas mušas.

Rite iecēla Erbrovu gultā blakus brālīšiem.

—    Viņi tev patīk? — viņa jautāja.

Erbrova pamāja.

Rite novilka savu asinīm un dubļiem notraipīto tuniku un apvilka jaunu un tīru, ko pavisam nesen bija licis pašūdināt Ķēniņu pils namzinis. Rite slidināja pirkstus pār smalki izšūto linaudeklu un vēlreiz klusībā pieminēja veco vīni. Viņa novilka arī Erbrovas karmīnsarkano kleitiņu, kas bija kļuvusi neiedomājami netīra, un beidzot ietērpa meiteni mīļajā gaišzilajā uzsvārcī, kura kabatās pietika vietas visām spēļmantām. Erbrova laimīgi pasmaidīja. Beidzot arī Rite apgūlās, apskāva savu meitiņu un ilgi turēja viņu cieši piespiestu sev klāt un nebeidza vien glāstīt, jo tikko pārciestās bailes viņu zaudēt bija tikpat spēcīgas kā absolūtā laime, ka tas tomēr nav noticis.

Kad karstums pierima un sāka krēslot vakars, Rite piecēlās un, aizvien turēdama Erbrovu rokās, izgāja uz pils augstākās terases — uz tās, no kuras varēja pārlūkot nevis dārzu, bet gan lielāko daļu pilsētas. Viņa apsēdās uz pamatīga akmens sola un palika tur ilgi, ilgi.

Skursteņi, kas daudzas dienas nebija izpūtuši pat ne vistievāko dūmu strūkliņu, pamazām atdzīvojās.

Mazi dūmu mākonīši, viegli kā eņģeļu spārni, cits pēc cita kāpa augšup, nesot līdzi smaržīgas ziņas par sautējumiem, ceptiem sīpoliem, zupām un cepešiem, kurus gatavojot šoreiz bija izmantotas nevis žurkas, vardes un kaijas, bet gan kārtīgas vistas un cūkgaļa.

Mazi dūmu mākonīši, viegli kā eņģeļu spārni, cits pēc cita kāpa augšup, dzenādami cits citu starp jumtiem, saplūzdami kopā vieglā migliņā, kas klājās pār pilsētu, kura bija pārrāvusi aplenkumu un vairs necieta ne badu, ne bailes.

Tā vairs nekad necietīs ne badu, ne bailes. Nekad vairs.

Rite to apzvērēja. Kamēr vien viņa būs dzīva, viņa aizstāvēs Daligaru un tās ļaudis: viņa aizstāvēs šo ļaužu drosmi un viņu bailes, viņu neganto blēdīgumu, parupjo muļķību, atjautīgo gudrību, dzirkstošo asprātību, ko liekot lietā, tie ir izdzīvojuši, pārciešot nelaimi pēc nelaimes, katastrofu pēc katastrofas, sāpes pēc sāpēm, izmanoties glābt gan sevi, gan savus bērnus. Rite zināja, ka naids viņu ir nocietinājis, bailes padarījušas ļaunu, bet izmisums varbūt uz visiem laikiem ir izsausējis viņas laipnības un pieklājības avotu un — kas visļaunākais — padarījis klibu viņas taisnīgumu, taču viņa prata cīnīties un vadīt ļaudis karā. Gan jau viņa iemācīsies tos vadīt arī miera laikā.

Aiz kāda loga ieskanējās sievietes balss, un Rite pazina šūpuļdziesmu, ko viņai kādreiz bija dziedājusi māte un ko viņa jau sen bija aizmirsusi. Tā bija smieklīga dziesmiņa, kas stāstīja par sirseni, kurš mēģina pierunāt spīdvabolīti, lai tā kļūst viņam par lukturi. Rite nodomāja, ka arī Erbrovai dziesmiņa patiks.

Un mēģināja tai piebalsot, kaut arī dziedamās rīkles viņai nebija. Erbrova viņu uzlūkoja sajūsmināta un laimīga. Pat priekā sasita plaukstas.

Rite savai meitai nekad nebija dziedājusi: viņa apzinājās, ka nav nekāda labā dziedātāja, turklāt vienīgās dziesmas, ko viņa prata no viena gala līdz otram, bija slavinājumi Valdītājam un Tiesnesim, ko viņai galvā bija iedzinuši tolaik, kad viņa dzīvoja Bāreņu namā.

Erbrovai vienmēr dziedāja Joršs — viņam bija brīnišķīga balss un neizsmeļams repertuārs elfu dziedājumu, kas vēstīja par vēju un zvaigznēm.

Piemirsusi, kā beidzas dziesmas rindiņa, Rite pieklusa, un Erbrova tūdaļ satraukti sarauca pieri, baidīdamās, ka mamma varētu dziedāšanu pārtraukt. Kopš tēvs bija miris, neviens Erbrovai neko nebija dziedājis.

Rite atsāka. Ieklausīdamās otras mātes balsī, viņa pamazām atcerējās visu stāstu: sirsenis satiek spīdvabolīti un lūdz, lai tā kļūst viņam par lukturi, spīdvabolīte negrib, bet sirsenis, cenzdamies viņu pierunāt, stāsta, cik vabole esot daiļa, un piesola viņai atnest nektāru no visas apkārtnes mandeļu ziediem; spīdvabolīte, kas patiešām ir īsta muļķīte, piekrīt un uzķeras uz sirseņa āķa, — jo vasarā, kad pļavās iemirdzas spīdvaboles, mandeļkoki jau sen ir noziedējuši. Erbrova sajūsmināti smējās, priecīgi un greizi mēģināja piebalsot Ritei un beigu beigās aizmiga.

Rite palika sēžam uz terases ar aizmigušo meitu klēpī.

Aplenkums bija pārrauts, pilsēta vairs necieta badu.

Orki, lai arī uz vienu vienīgu dienu, bija padzīti.

Divi dzīvi un veseli bērni bija ieradušies šai pasaulē, lai kopā ar Erbrovu neļautu iznīkt Jorša dzimtai.

Un vēl viņa bija atcerējusies dziesmu par sirseni.

Spriežot pēc smaržas, pils virtuvēs atkal cepa sikspārņus — vai varbūt tagad tas patiešām būs truša cepetis? Šoreiz vakariņas nebūs sarūpējis vecais namzinis, uii Rite, viņu atceroties, ļāvās skumjām. Vienubrīd viņa iegrima vieglā snaudā, bet tad atskanēja klusas zīdaiņa raudas, un viņa cēlās, lai ietu pabarot savus bērnus.

\

Sešpadsmitā nodaļa

Nākamā diena uzausa apmākusies, un zemie mākoņi šķita lietus solījumu pilni, tomēr pienāca vakars un lietus kā nebija, tā nebija.

Austra piegāja pie plašās terases malas, kur sākās kāpnes, kas veda lejup uz lielo laukumu, kur līdzās ūdens ņemamajam baseinam stāvēja Rankstrails un Lizentrails. Augšā uz terases efejām apaugušu margu aizsegā Erbrova un vilcēns rotaļājās, trokšņaini un jau aizmirsuši nesen pārciestās šausmas. Abu kustībām piemita cilvēku un dzīvnieku mazuļiem raksturīgais burvīgais lempīgums.

Arī Austra sāka spēlēties ar vilcēnu — viņa to glāstīja, vēla augšpēdus un pa jokam dzina prom, lai atkal sakamptu, kad tas pēc mirkļa bija pielēkšojis atpakaļ. Vilcēna nagi un zobiņi bija sīki, tomēr asi, un drīz Austrai uz rokas parādījās smalka, asiņojoša skramba. Erbrova sarauca pieri.

— Aua, — viņa noteica un norādīja uz asins pilīti.

Austra ieskatījās meitenei acīs: tas pats Jorša skatiens, tās pašas gaišzilās acis.

Viņa Joršu bija redzējusi tikai vienu reizi, kad tas šķērsoja viņas dārzu un viņam pakaļ dzinās vai puse grāfistes karaspēka. Arī Austrai pareģojums bija zināms, un viņa toreiz ne mirkli nešaubījās, ka redz pēdējo un visvarenāko no elfiem, — un Austru bija pārņēmušas bailes, ka elfs varētu viņā iemīlēties.

Pēc tam vairs nekas nebūtu grozāms, jo elfi iemīlas pavisam jauni un tikai vienreiz — uz visu mūžu.

Un tā būtu bijusi katastrofa, jo mīlestība bez pretmīlas, lai arī ir vistīrākās no sāpēm, tomēr dvēseli sagrauž, un šādas jūtas būtu mazinājušas elfu varoņu cilts pēdējā mantinieka spēkus. Bet Austras sirds tobrīd jau bija aizņemta, tāpēc viņa izturējās tēloti muļķīgi un nicināmi: viņa tīšuprāt saraudināja kādas galmadāmas mazo meitiņu — vienīgo dzīvo būtni, kam reizēm bija atļauts kliedēt Austra vientulību. Todien, kad Joršs ieklīda dārzā, Austra baidījās, ka tieši viņa, Austra, ir pareģojumā minētā izredzētā meitene, taču patiesībā Joršs jau bija saticis sev lemto Ardvina pēcteci. Kā jau visi elfi, arī Joršs iemīlējās pavisam jauns un uz visiem laikiem.

—   Aua nē, — teica meitene un pielika skrambai rādītājpirksta galu.

Austra redzēja, kā brūce sadzīst. Turklāt Erbrovas pieskārienā viņa

bija sajutusi ko dīvainu. Meitenīte ne tikai bija sadziedējusi viņas roku, bet itin kā ļāvusi saprast, kā tas darāms.

Austra vēlreiz ieskatījās Erbrovas zilajās acīs, paņēma viņu rokās un piecēlās. Viņa jutās aizkustināta, ka var auklēt pēdējā elfu varoņa meitu. Sirds nodrebēja, it kā viņa atkal būtu sastapusi savu māti. It kā iznīcinātā tauta, pie kuras būtu vajadzējis piederēt arī Austrai, joprojām būtu dzīva.

—    Ziniet, mana māte nāca no tās pašas tautas, no kuras bija cēlies jūsu tēvs, — viņa nočukstēja.

Meitene pasmaidīja.

Austra juta, kā Erbrovas tumšās cirtas pieglaužas viņas vaigam. Viņām pie kājām vilcēns, piepeši pamests vientulībā, paraustīja Austru aiz tērpa malas, bet tad metās pakaļ sīkai ķirzaciņai.

Austra joprojām turēja Erbrovu rokās, un meitene atradās tieši iepretī dziļai nišai, kurā bija ievietots svečturis ar resnu sveci. Erbrova to laimīgi uzlūkoja, pameta skatienu visapkārt, lai pārliecinātos, ka tuvumā nav mammas, tad pielika pirkstiņu pie dakts, un no tās tūdaļ izšāvās priecīga liesmiņa. Uguns iešķilšana droši vien bija patīkama un jautra nodarbe, jo meitene sirsnīgi iesmējās. Aplaidusi visapkārt vēl vienu bažīgu skatienu, Erbrova pārlaida liesmiņai roku, un tā izdzisa.

—    Aua nē, — viņa nopietni noteica, paplezdama rokas un saraukdama pieri.

Austra saprata, ka meitene lieliski spēj iededzināt un nodzēst sveci, nenodarot ļaunu ne sev, ne citiem, bet droši vien mamma viņai bija aizliegusi rotaļāties ar uguni, kā, protams, būtu darījusi arī ikviena cita māte.

Arī Austra pastiepa roku līdz sveces daktij, arī viņa iededza un nodzēsa liesmiņu — bija pieticis ar Erbrovas pieskārienu, lai arī viņa to iemācītos. Vispirms viņa dziļi pierē sajuta vēsumu, pēc tam — karstumu, tā bija savāda, kutinoša kņudoņa. Pilnīgi noteikti patīkama un smīdinoša. Droši vien, iededzot vai dzēšot lielākas ugunis;-sajūtas bija daudz spēcīgākas un sasprindzinājums tik neizturams, ka sagādāja sāpes, taču tik maza uguntiņa… jā, tā kutināja… Erbrova smējās. Austra viņu vēlreiz cieši piekļāva pie krūtīm un tad noliecās, lai nolaistu viņu zemē. Vilcēnam pie kājām gulēja ievainota un asinīm noplūdusi ķirzaka, viena tās kājiņa bija gandrīz norauta. Austra paņēma sīko radību plaukstās un kādu brīdi turēja: tās ķepa sadzija, mazā sirds sāka sisties spēcīgāk. Bet Austra pati ievaidējās.

—   Tā nu vairs nav nekāda izprieca! — viņa teica, no piepūles nobālējusi.

Erbrova piekrītoši pamāja.

Ķirzaka atkal bija vesela. Austra to palaida vaļā. Tad, zemu paklanīdamās, ceremoniāli atvadījās no Erbrovas, saņemdama pretī tikpat pārspīlētu cieņas apliecinājumu.

Austra nokāpa lejā lielajā laukumā.

—   Tai meitenei piemīt pēdējā elfa spējas, viņas dzīslās plūst Ardvina asinis, turklāt viņa nosaukta pēdējā pūķa vārdā, — norādot uz Erbrovu, viņa aizkustināta teica Rankstrailam un Lizentrailam.

Lizentrails sēdēja zemē, atspiedis muguru pret aku, izbaudīja rāmo vakaru un to, ka joprojām ir dzīvs, — vēl nesen viņš nebūtu slēdzis derības, ka dzīve izrādīsies tik ilga, un ne jau mūžīgais naudas trūkums viņu būtu atturējis no derību slēgšanas.

—   Kā tad! — Lizentrails piebalsoja Austrai, taču viņa balsī bija mazāk jūsmības un mazāk aizkustinājuma. —Ja šai maisījumā ietilpst arī no māmiņas mantots raksturs, tad es laikus apliecinu cieņu un apbrīnu tam, kurš viņu precēs, — tas puisis noteikti būs apveltīts ar lauvas drosmi.

Septiņpadsmitā nodaļa

Rankstrails par atbildi tikai kaut ko neskaidri nomurdēja. Viņš, iekārtojies uz baseina malas, apkopa ievainoto roku. Brūce, vairs neasiņoja, taču tā bija netīrumu pilna un tās malas — uztūkušas un piesārtušas.

—   Atļaujiet man par to parūpēties, mans kungs, — teica Austra, pienākdama tuvāk.

Rankstrails nodrebēja. Bija pārāk mulsinoši dzirdēt, ka Austra pie viņa vēršas ar uzrunu mans kungs. Nebūdams ne viņas komandieris, ne ķēniņš, viņš šais vārdos saklausīja izsmieklu. Katrā ziņā viņš labprāt būtu izticis bez šādiem tukšiem un pārspīlētiem cieņas apliecinājumiem.

—   Paldies, mana kundze, — viņš atteica visai augstprātīgā un iecirtīgā tonī,:— nav vajadzīgs. Es jau daudzus gadus esmu paradis apkopt ne tikai savas, bet arī savu vīni brūces. Un, kaut arī neesmu nekāds dziednieks, pagaidām, kā rēdzat, esmu dzīvs…

Viņš nepaguva pabeigt sakāmo, kad Austra jau bija pienākusi cieši klāt un saņēmusi viņa roku savās.

—    Lūdzu, — viņa teica, nopētīdama ievainojumu. — Domāju, ka man gan piemīt dziednieces spējas, vismaz es tā ceru, — viņa piebilda, viegli pasmaidīdama.

Rankstrailam šķita, ka roka svilst kā ugunīs. Vajadzēja savaldīties, lai neizrautu to no Austras delnām pārlieku asi.

Viņš negribēja, lai viņu ārstē. Viņš negribēja, lai viņam ķeras klāt. Viņš arī negribēja būt ne Austras komandieris, ne ķēniņš. Viņš tikai gribēja, lai Austra vienmēr būtu pietiekami tālu no orku un visu pārējo nagiem. Viņš tikai gribēja, lai Austra turas pa gabalu no kaujas laukiem. Un vēl viņš gribēja, lai viņu, Rankstrailu, liek mierā.

Aizkaitināts un samulsis viņš blenza uz savu milzīgo, tumšo ķetnu, ko turēja Austras bālās, smalkās rokas, un mežonīgi gribēja to izraut no viņas tvēriena.

Austra to sajuta.

—    Pacietieties, esmu gandrīz pabeigusi, — viņa teica.

Viņa no brūces bija izmazgājusi zemes un tagad to pārsēja ar baltu lina šalli, ko vēl pirms brīža bija nēsājusi apvītu ap kaklu, — cita tīra auduma gabala pa ķērienam nebija.

—   Esmu pārliecināta, ka sāpes jau pārgājušas, — Austra noteica. Un atkal uzdrošinājās viegli pasmaidīt, kaut arī piepeši izskatījās ļoti nogurusi. Austra smaidīja reti, bet šajos retajos brīžos viņas acis iemirdzējās vēl zaļākas.

Sāpes patiešām bija pazudušas. Tomēr šis secinājums nemazināja Rankstraila nelāgās izjūtas.

—   Arī pirms tam nemaz tik ļoti nesāpēja, — viņš īgni noburkšķēja, laikus uzmezdams iznīcinošu skatienu Lizentrailam, lai tas neiedomātos izdvest kādu stulbību.

Lizentrails turēja muti ciet, un Austra beidzot devās prom. Rankstrails paberzēja pārsieto delnu. Viņš atkal spēja noturēt zobenu.

Laukumā iebrāzās bariņš skaļi klaigājošu bērnu, kas bija bruņojušies ar kokgabaliem, kurus iztēle bija pārvērtusi zobenos un šaujamlokos. Meitenes bija sešas, un viņu pulks bija sadalījies divās daļās: trīs sevi iztēlojās par ķēniņieni Raganu, bet pārējās trīs bija izvēlējušās dižkundzes Austras lomu. Puiku vidū valdīja lielāka vienprātība, un visi pieci bija Rankstraili.

Vienīgā nelaime bija tā, ka neviens negribēja spēlēt orku — kur nu orku! — pat cita kareivja lomu neviens šai spēlē negribēja ņemt.

Viena no meitenēm, kas teicās esam ķēniņiene, pakāpās uz akmens un pasludināja:

—   Es esmu tikai trausla sieviete, bet man ir ķēniņa kuņģis.

Pārējie uzgavilēja.

—   Sito mēs laikam palaidām garām, droši vien tā viņa teikusi pirms mūsu ierašanās, — komentēja Lizentrails. — Labi, ka manis te nebija: es tak nebūtu spējis savaldīt lielo smējienu.

Rankstrails tikai noņurdēja.

Pamanījuši, ka laukumā sēž divi kareivji, bērni smiedamies aizspurdza prom.

Vienīgi visklusākais un viskautrīgākais uzdrošinājās tuvoties akai.

—   Atļaujiet, mans kungs. Piedodiet, ka uzdrošinos jūs traucēt. Es tikai gribēju uzzināt — protams, ja es jūs pārāk neapgrūtinu —, kā sauc jūsu zirgu. Piedodiet, kungs, — viņš vēl piebilda un, raudzīdamies Rankstrailam tieši sejā, nosarka līdz ausīm.

—   Viņu sauc par Ērci, — īgni noburkšķēja Kapteinis.

—   Kādā senā valodā tas droši vien nozīmē kaut ko lielisku, vai ne? — jautāja puika.

Rankstrails nolēma nodurt skatienu: puika lūkojās-uz viņu dievināšanas pilnām acīm. Uzdrīkstējies uzrunāt pašu Kapteini, tas no satraukuma teju vai drebēja. Zēns bija sīks un kalsns, pāri viņa sejai krita tumšas matu šķipsnas.

Atbildēja Lizentrails:

—    Protams, — viņš sirsnīgi teica. — Senajā valodā tas nozīmē Lieliskā. Nu, tajā valodā, kas bija vēl pirms elfiem.

—    Pirmās rūnu dinastijas valodā? — drošības pēc pārvaicāja puika.

—   Tai pašā, — droši apstiprināja Lizentrails, bet Kapteiņa skatienam atbildēja, paraustot plecus.

—    Zināt, tas vajadzīgs annālēm, — puika paskaidroja.

—    Kādām annālēm?

—    Šīs pilsētas annālēm, kungs. Manējā ir rakstvežu ģimene. Mans tēvs bija rakstvedis, viņa tēvs bija rakstvedis un arī viņa tēva tēvs, un tāpat arī es reiz par tādu kļūšu. Manam vectēvam ar bendes sakropļotām kājām vajadzēja bēgt no Daligaras, bet tagad vairs nekas tāds nenotiks, jo mums ir ķēniņiene Ragana. Ziniet, kungs, — puika turpināja, lepnumā pietvīkdams, — es protu rakstīt. Mēs, rakstveži, pierakstām visu, kas notiek. Pierakstām, lai visi to zinātu. Un tieši es rakstīšu par Kapteini Rankstrailu mirdzošajās bniņās un viņa kāvi Lielisko, lai par viņiem arī nākamajos gadsimtos uzzinātu nākamās paaudzes. Es rakstīšu arī par jums, kungs, par to, kā jūs vadījāt uzbrukumu orku katapultām. Nākamajos gadsimtos nākamās paaudzes zinās par mums, un šis stāsts tām palīdzēs atgūt drosmi, ja viņiem būs pienākusi kārta būt aplenktajiem vai sakautajiem.

—   Jūtos aizkustināts, — palocījis galvu, paziņoja Lizentrails. — Ja tas var noderēt: mani sauc Lizentrails, bet mana zirga vārds ir Zeltaste. Un arī manas bruņas mirdzēja.

Puika laimīgs skrēja prom. Viņš jau bija patālu, kad viņu panāca Kapteiņa balss:

—    Man rakstīt iemācīja tavs vectēvs.

Puika zibenīgi apsviedās riņķī un raudzījās Kapteini ieplestām acīm, piešāvis mutei priekšā plaukstu.

—   Man rakstīt iemācīja tavs vectēvs, — atkārtoja Rankstrails. — Tu izskaties viņam līdzīgs. Mēs viņu saucām par Trako Rakstvedi, bet viņa īsto vārdu es nekad neesmu zinājis.

—    Primo, mans kungs, viņu sauca Primo, tāpat kā mani.

—   Skaists vārds, — noteica Kapteinis, īsti nezinādams, ko sacīt. Kad viņam beidzot ienāca prātā, ka varētu puikam atkārtot vectēva vārdus par to, ka rakstveža un bruņinieka amati ir viscēlākie, jo viens stāsta par netaisnībām, bet otrs tās apkaro, puika jau bija aizskrējis.

—    Vai tad tavu zirgu nesauca par Zurkasti? — Kapteinis noprasīja Lizentrailam, nevarēdams izdomāt, kā citādi lai atbrīvojas no kamola, kas iemeties pakaklē.

—    Pēc simt gadiem neviens to vairs nezinās. Laikam arī man vajadzēs iemācīties lasīt, citādi nevarēšu tās annāles novērtēt un nemaz nezināšu, cik spoži mēs mirdzējām kaujas laukā. Varbūt mums vajadzēja pateikt arī to, kā dēli mēs esam. Tad viņš varētu rakstīt — Lizentrails, Džartraila, Partraila vai kāda cita dēls, jo pēc simt gadiem neviens tak vairs neatcerētos, ka mani sauca par Lizentrailu, daudzu tēvu dēlu.

—    Zirgu vārdus jau pateicām. Cik tad daudz var mānīties?!

—   Tā nebija mānīšanās.

—    Zeltaste un Ērce Lieliskā! Un kur tad bija tās mūsu mirdzošās bruņas?

—    Iekšā, Kaptein, tās mums katram bija iekšā. Bija, kā nu ne. Un arī mirdzēt mēs mirdzējām. Vēršu cīpslas, kas satur kopā bruņu gabalus, ir tādas pašas kā orkiem, taču tās asinis, kas bija pa virsu, tās bija mūsējās un saulē mirdzēja. Un ikviens zirgs, kas savu jātnieku nes uz uzvaru, ir lielisks. Kas zina, kāds patiesībā bijis Ardvins? — vēl noprasīja Lizentrails, kuru pirmās vakara zvaigznes un zemu lidojošās bezdelīgas, kam bija izdevies paglābties no orku nežēlības un izbadušo cilvēku iesmiem, noskaņoja uz apcerīgām domām. — Man tas nekad nebija ienācis prātā. Varbūt viņš tāpat kā mēs bija plikadīda, kura daudzreiz lāpītās bruņas kopā saturēja vēršu cīpslas, bet annālēs, lai padarītu visu smalkāku un krāšņāku, šo pataisīja par mirdzošu ķēniņu, kas spīd kā lākturis. Ei, Kaptein, vai tu maz esi ievērojis, ka visā pilsētā nav nevienas Ardvina statujas? Ka es tev saku, viņš arī ir bijis nabags no vieglās kavalērijas, un tāpēc to statuju nav. Mēs pat nezinām, kāds viņš bijis no vaiga.

Rankstrails paraustīja plecus. Kas viņam daļas par sira Ardvina patieso seju.

Abi labu laiciņu sēdēja klusēdami.

Tad Lizentrails no savas tarbas izvilka pusi maizes klaipiņa, kas vēl bija saglabājies no tiem, ko pilsētas sievietes bija izdalījušas kaujas priekšvakarā. Viņam bija arī ķiploks un drusku sāls, un viņš brālīgi dalījās ar Kapteini.

— Vēl labāk būtu, ja varētu dabūt mazliet eļļas, bet arī šitā nav slikti…

Rankstrails pamāja. Viņš lēni košļāja maizi, lai tās pietiktu ilgākam brīdim.

Kaut arī sāpes bija pagaisušas, ievainoto delnu viņš bija ielicis veselajā, tā, lai pirksti varētu pieskarties linu pārsējam. Viņš to taustīja pavisam viegli, sargādamies nosmērēt, lai gan savu mūžu nebija sargājis no netīrumiem nevienu pārsietu brūci.

Nolaidās vakars.

Kļuva vēsāks.

Rankstrails devās uz ķēniņienes istabām, lai saņemtu jaunus rīkojumus saviem vīriem.

Astoņpadsmitā nodaļa

Rite sēdēja pie Ķēniņu ložas ārējās balustrādes iepretī lielajam akmens tronim. Nakts nebija īpaši vēsa, tomēr Ritei tā tāda šķita, jo pēdējie notikumi bija viņu novārdzinājuši. Labi, ka lielais apmetnis sargāja viņu no aukstuma gluži kā mīksta, silta ligzda. Kamēr ķēniņiene te sēdēja, bērnus pieskatīja Parcija.

Valdniecei tuvojās Rankstrails un, sveicienā palocījis galvu, jautāja, kā turpmāk rīkoties ar vieglo kavalēriju. Tagad, kad cīņa ar ienaidnieku vairs nebija tik bezcerīga, vajadzētu apsvērt, vai kavalērijas vīriem nevarētu atļaut precēties un dzīvot kopā ar ģimeni. Piederība kavalērijai varētu kļūt par cienījamu un godājamu amatu, un kareivji būtu pasargāti no trūkuma un kauna. Un, kad šie lēmumi būs pieņemti, vajadzētu arī apdomāt, kā drīzāk aiztriekt orkus viņpus pakalniem. Rite pamāja: viss Rankstraila teiktais bija saprātīgs. Pat vēl vairāk, viņa piebilda, jo vārds saprātīgs to neraksturojot pilnībā.

—    Šī iecere ir svarīgāka par svarīgu, — viņa teica un pasmaidīja. — Es nekavējoties pavēlēšu atcelt seno un ļauno likumu, kas algotņiem aizliedz precēties. Arī pats algotņu vārds tiek atcelts. Apzīmējums Itareivji man patīk daudz labāk.

Sarunu pārtrauca Austras ierašanās.

Viņa ienāca ložā, sasveicinājās un, nelikdamās ne zinis par to, kas te pirms mirkļa pārspriests, klusi noklepojās un uzsāka valodu tādā tonī kā cilvēks, kas ilgi gatavojies sevišķi smagai un sarežģītai sarunai.

—    Šis bija Ardvina tronis, — viņa lēni teica, norādīdama uz valdonīgo, milzīgo akmens sēdekli.

Rite pamāja, pieklājīgi apliecinādama mērenu interesi, tomēr nenovēršot skatienu no apvāršņa, kur mēnesnīcā mirguļoja pēdējais sniegs, kas vēl bija saglabājies pašās kalnu virsotnēs. Viņa negribēja būt nelaipna, taču nevēlējās izrādīt kaut nelielu ieinteresētību par Austras vārdiem, baiļodamās, ka tā citu pēc cita uzskaitīs un aprakstīs visus pils iekārtojuma elementus.

—   Šis tronis nav darināts no koka, tas nav apzeltīts un rotāts grezniem rakstiem, tas ir kalts no parasta akmens, — neatlaidās Austra.

Rite vēlreiz palocīja galvu. Varbūt viņa bija izrādījusi pārlieku pieklājību un nepietiekamu vienaldzību.

—   Tronis ir ļoti liels, — turpināja Austra.

Tāpat kā Jastrins, arī Austra bija nepiekāpīga. Kad sarunas tēma bija atrasta, viņa mierā vairs nelikās. Rite pamāja vēlreiz, bet mazāk laipni.

—   Arī Ardvins pats bija ļoti liela auguma. Un viņš bija pieradis sēdēt uz plika akmens, — stāstīja Austra.

Rite pievienoja kādu sprīdi garuma un kādu mārciņu svara pašas prātā radītajam Ardvina tēlam — spodri baltās drānās tērptajam ķēniņam, burvim, kas rokās tur zaigojošu zizli.

Austrai vēl nebija gana. Jastrins salīdzinājumā ar viņu bija gatavais iesācējs.

Rite uz mirkli novērsa skatienu no apvāršņa, palūkojās uz Austru, tikko manāmi pamāja un atkal pievērsās tālajiem kalniem, cerēdama, ka nu šī saruna būs galā.

Austra pagājās tālāk galerijā, kur rindojās akmenī kaltie senie ķēniņi.

—   Šis bija Karols Miermīlis, — viņa teica, norādot uz pirmo no skulptūrām, tad pievērsās otrajam, sauktam par Bertrhandu, kuram nebija īpašu pievārdu. Trešais — Karols Otrais, sava pirmā vārdabrāļa mazdēls, bija dēvēts arī par īso, taču ne auguma dēļ, bet gan tāpēc, ka valdījis tikai divus mēnešus, — un šāds valdīšanas laiks tomēr bija labāks nekā tas, kas ticis piektajam akmens vīram šai rindā — Karolam Trešajam, sauktam arī par Visīsāko, kurš ķēniņa godā spējis noturēties tikai sešas dienas, jo nāvējoši kritis no zirga, lai gan, protams, nevarēja atmest arī iespēju, ka šis skumjais kritiens patiesībā bijis slepenas sazvērestības izraisīts.

Rite klusībā prātoja, ko gan ļaunu ir nodarījusi. Varbūt iepriekšējā dzīvē… Viņa uzmeta šausmu pilnu skatienu akmens valdnieku rindām, kas šķita aizstiepjamies nebeidzamos tālumos. Ja Austra nodomājusi stāstīt par katra dzīvi, nāvi un dižākajiem darbiem, tad ātrāk par ausmu šīm runām gala nebūs. Uzmācās domas par īpaši smalku sazvērestību: Austra iecerējusi viņu nogalēt ar nāvīgu garlaicību. Par laimi, tikusi līdz Karolam Trešajam, Austra apstājās. Viņa norādīja uz ķēniņu pulku.

—   Ardvina starp viņiem nekad nav bijis, — viņa teica. — Te ir visi, pat tie, kuri valdījuši tikai dažas dienas, nav paveikuši neko ievērības cienīgu un piemiņai par sevi atstājuši tikai savu vārdu. Taču te nav Ardvina — Glābēja, Taisnīgā, Gaismas Kunga, nav vienīgā īstenā ķēniņa, kurš valdījis pēc elfu krišanas.

—    Ko jūs sakāt! — beidzot izsaucās Rite.

Viņai šķita, ka pieklājības un pacietības robežas jau sen ir pārkāptas. Rite uzmeta skatienu Rankstrailam, taču tas dīvainā kārtā nenolaida no Austras ne acu un, kā šķita, pat neuzdrošinājās elpot.

—   Ardvina skulptūru nav nekur, — spītīgi turpināja Austra. — Nav arī nekādu citu viņa attēlu. Viņš negribēja, lai… negribēja… viltojumus… nevēlējās, lai sagroza… Viņa izskatu nebija iespējams iemūžināt.

Rankstrails šķita pārakmeņojies.

—    Varbūt viņš vienkārši bija kautrīgs, — cerēdama pielikt punktu, ieminējās Rite, kuru šī bezjēdzīgā saruna bija nogurdinājusi. — Arstridas ciema dzirnavnieka meita vai mira no kautrības ikreiz, kad viņu kāds uzrunāja. Varbūt arī Ardvins bija tikpat kaunīgs. Vai smalkāk būtu jāsaka — atturīgs? Pieticīgs? Jā, viņš bija atturīgs un pieticīgs.

Labu brīdi valdīja klusums. Rite nopriecājās. Varēja cerēt, ka muļķīgās runas ir cauri. Viņa varēs iet gulēt. Viņa varēs aizvērt acis un mierīgi izgulēties.

—   Nē, iemesls ir pavisam cits… Viņš nebija… Viņš nepiederēja pie cilvēces… pie cilvēces šī vārda šaurākajā nozīmē… — izdvesa Austra.

Rites garlaikotība pazuda kā nebijusi. Viņa pavēra lūpas. Sirds nodrebēja.

—   Tiešām! — viņa iesaucās. — Es jau to zināju! — viņa triumfējoši paziņoja. — Es zināju! — viņa atkārtoja, pielēkusi kājās. — Arī Ardvins bija puselfs. Tāpat kā mani bērni. Es vienmēr esmu to zinājusi!

Viņas seja sajūsmā pārvērtās.

Taču Rankstrails aizvien stāvēja kā sastindzis. Ritei pat prātā iešāvās doma, vai tik Kapteinis nebūs apslimis. Tad viņa piegāja pie akmens margām un laimīga ieelpoja spirdzīgo nakts gaisu. Kad viņa pagriezās pret Rankstrailu un Austru, viņas sejā bija smaids. Pirmais smaids, kas pēc ilgiem laikiem atkal vērta viņas skatienu starojošu.

Austra brīdi klusēja, tad turpināja — pavisam klusi un lēni.

—    Ardvins nebija puselfs, — viņa pavēstīja gandrīz čukstus.

—    Bet jūs taču pati tikko teicāt, ka viņš nebija gluži cilvēks! — pacietību zaudējusi, iebilda ķēniņiene. Austras runasveids, līdz galam neatklātās patiesības, mūžīgie pusvārdi šķita neizturami — likās, to vienīgais mērķis ir nostādīt viņu, Riti, muļķes lomā.

—    Es teicu, ka viņš nebija gluži cilvēks, taču neteicu, ka viņš bija puselfs, — smagi noteica Austra.

—    Ar kādu cilti tad bija sajaukušās viņa asinis? Ar.vistām, vai?

—    Ardvins bija viens no viņiem, — atbildēja Austra. — Viņš bija orks Monghahuls. Tāpēc viņš spēja tos satriekt, tāpēc spēja uzvarēt. — Austra ieturēja pauzi. — Viņš zināja, kā ar tiem cīnīties. Zināja, kā uzbrukt, nodarot vislielāko postu. Tāpat kā pārējie orki, viņš nekad ne no kā nebaidījās. Sāpes viņš gandrīz nejuta. Nāve viņam bija vienaldzīga. Viņš nebūtu apjucis vai nobijies pat tad, ja no pekles būtu izkāpis visu dēmonu pavēlnieks. Viņu neviens nekad nav sakāvis. Viņš ir visdiženākais karavadonis, kāds cilvēku pasaulei bijis kopš elfu ķēniņu laikiem. Vientuļš, izmisis, gaišredzīgs un neuzvarams. Viņa dusmas bija nevaldāmas, un viņš spēja būt nežēlīgs. Kad Targhaila cilts orki pakalnos noslaktēja visus zemniekus iin gandrīz ieņēma pilsētu, Ardvins, tos pieveicis, dzīvu neatstāja nevienu pašu. Kad pretuzbrukums bija galā, līdzenums starp Daligaru un Tumšajiem kalniem no vienas vietas bija piespraudīts āvām, uz kurām bija sadurtas ienaidniekiem nocirstās galvas. Nebeidzami ilgus mēnešus ne tikai maitasputni, bet arī kaijas mielojās ar to, kas bija atlicis no Targhaila cilts orku sejām. Tāpēc kaijas apmetās arī pie Daligaras, lai gan agrāk bija mitušas tikai pie jūras. Mēnešiem ilgi Daligarā ēdiena pietika tikai maitasputniem un kaijām, jo visu līdzenumu bija piepildījuši pīķi ar miroņgalvām un zemi apstrādāt nevarēja, taču neviens neuzdrošinājās baismos pīķus novākt, iekams Ardvins pats nav devis šādu pavēli, bet viņš pavēli nedeva un nedeva.

Austra pieklusa. Rite nespēja izdvest ne skaņas — balss bija pazudusi vai varbūt balss nebija pazudusi, tikai īstie vārdi nenāca pār lūpām.

Trūka elpas, vienbrīd Ritei pat šķita, ka arī asinis dzīslās piepeši izsusējušas, un viņa sagrīļojās. Par laimi, no akmens stinguma laikus atguvās Rankstrails. Viņš paguva sniegt ķēniņienei atbalstu un palīdzēja tai apsēsties drošākā vietā tālāk no margām — par ķēniņienes sēdekli kļuva tikai nepilnu nedēļu valdnieka godu baudījušā Karola Trešā statujas pjedestāls, un neveiksmīgais valdītājs tomēr izrādījās kaut kam noderīgs.

—   Tie ir meli, — beidzot teica Rite. — Ne man, ne maniem bērniem nav orku asiņu. Tas ir smieklīgi un muļķīgi. — Viņa atkal piecēlās kājās mierīga un nicinājuma pilna. — Es pati redzēju Ardvinu, — viņa teica. — Es redzēju viņa tēlu atspīdam manā zobenā, un, ja viņš man nebūtu devis drosmi, es nemūžam nebūtu spējusi pārraut aplenkumu. Viņa prāts mani vadīja. Viņam plecos bija šis apmetnis: zelta izšuvumi un pērļu raksti nav sajaucami ar citiem. Un galvā viņam bija zelta kronis ar efejlapiņām.

—   Jā, kundze. Bet man jāiebilst, ka Ardvina kronis bija no dzelzs ar vienu vienīgu zelta svēdru, kas tajā bija iekalta kā piemiņa par viņa sievu. Padomājiet pati! Ardvins nekādi nebūtu varējis nēsāt pēdējā elfu ķēniņa kroni, jo galu galā jūs to kopā ar savu vīru atradāt pazemē tikai pirms dažiem gadiem. Un arī šis apmetnis nekad nav piederējis Ardvinam: to pagājušogad lika pašūdināt mans tēvs, izmantojot tik daudz zelta un pērļu, ka par šīm bagātībām būtu varēts paēdināt visu grāfisti un vēl apbruņot pamatīgu karaspēku, kas spētu sargāt no orkiem Cilvēku zemju robežas. Ardvins Taisnīgais tādu apmetni nemūžam nebūtu licis sev darināt. Tai vīzijā, kas briesmu brīdī parādījās jūsu prātā, mana kundze, jūs redzējāt tronī sēžam savu dēlu. Vienu no jūsu dēliem sauc Ardvins, un tieši viņš būs nākamais Daligaras valdnieks. Tāpat kā jūsu diženā senča Ardvina skatiens, arī jūsējais spēj ielūkoties nākotnē, taču pagātnes tumsai cauri izlauzties tas nespēj.

Ilgi valdīja klusums. Austra un Rite nekustīgi stāvēja viena otrai pretī un cieši raudzījās viena otrai acīs. Zaļās acis lūkojās tumšajās, tumšās dzēlās zaļajās.

Beidzot atskanēja Rankstraila balss.

—    Kā gan tas iespējams, ka orks Monghahuls kļuva par ķēniņu?

Šķita, Rite uz mirkli atgūst cerību. Austra nevilcinādamās atbildēja.

—   Ardvinu par ķēniņu vienbalsīgi ievēlēja. Viņš bija ģenerālis, kas uzvarējis orkus. Kad viņš te ieradās, orki bija pilsētu pakļāvuši. Te notikušie briesmu darbi bija vārdos neaprakstāmi. Puse daligariešu jau bija miruši, bet otra puse nožēloja, ka vēl ir pieskaitāmi dzīvajiem. Ardvins uzņēmās komandēt armijas atliekas un vadīja uzbrukumu orkiem. Viņš atbrīvoja Daligaru un pēc tam citu pēc cita satrieca visus orku karaspēkus, aiztriekdams tos viņpus Zināmo zemju robežām, kas atkal kļuva drošas.

—    Un tomēr, kā gan tas varēja gadīties, ka mūsu karaspēku vai tā atliekas sāka komandēt orks Monghahuls? Kāpēc tieši viņš vadīja pretuzbrukumu? — nelikās mierā Rankstrails.

Austra mazliet apmulsusi meklēja piemērotākos vārdus, lai izskaidrotu senos notikumus.

—   To laiku annāles vēsta, ka viņu par komandieri esot iecēlusi vai, pareizāk sakot, izraudzījusies ķēniņa meita…

—   Un kāpēc ķēniņa meitai prātā iešāvās tik savāda izvēle? Un kur viņa to orku sameklēja? Vai tiešām vasaras saulgriežu naktī atrada savā pagultē? Kura ķēniņa meita tā bija? Viņas tētuks bija Ejnusazin Trešais, saukts Glupiķis, vai Kaszinkurš, saukts Tukšpauris? Un kurš muļķis orku Monghahulu pirmais sāka dēvēt par Gaismas Kungu? Ar ko tad viņš izgaismoja pasauli — ar sārtu liesmām, vai? — Rite vairs nespēja apvaldīt niknumu.

Deviņpadsmitā nodaļa

Austra izskatījās arvien nedrošāka un arvien vairāk samulsusi, tomēr nepiekāpās un mēģināja turpināt savu stāstāmo.

— Labāk ļaujiet, lai izstāstu jums Ardvina dzīvi no paša sākuma līdz beigām. Domāju, ka esmu vienīgā, kam tā zināma. Māte man iemācīja elfu valodu, bet ar pils namziņa palīdzību iemācījos arī dažas senās valodas. Ardvins neilgi pirms nāves bija licis iecirst savu pareģojumu akmens sienā virs portika. Mūža beigās viņš arī pats sarakstīja savu dzīvesstāstu. Viņš rakstīja tikai elfu valodā. Un šis manuskripts tika ieslēpts starp daudziem citiem, vietumis tajos ierakstot pa atsevišķai rindai, kas jāsameklē un jāatšifrē kā mīkla. Es nezinu, vai svešos tekstos savu stāstu ieslēpa Ardvins pats vai to paveica viņa pēcteči, kuri tādējādi, iespējams, bija raduši kompromisu starp vēlmi slēpt ķēniņa piederību orku ciltij un vēlēšanos tomēr godīgi saglabāt dižā valdnieka piemiņu.

Jau pieminēto princesi sauca Nefrīte, un viņa bija pēdējā no ķēniņa bērniem, visjaunākā divdesmit deviņu brāļu un māsu pulkā, —jo tieši tik daudz bērnu ķēniņam bija dzemdējušas četras oficiālās sievas, kuras viņu cita pēc citas bija atstājušas atraitņos, un sešas konkubīnes, kuras ķēniņas skumjas bija kliedējušas starplaikos starp laulībām. Nefrītes tēva vārds bija Dardrails Ceturtais, bet viņa pievārds bija Nežēlīgais, jo skarbi viņš pārvaldīja savas zemes, bargi izrīkoja savu ģimeni un nesaudzīgi un pat mežonīgi apkaroja orkus.

Taču, lai cik nežēlīgi viņš orkus slepkavoja, tie arvien uzradās no jauna. Lai arī cik rūpīgi viņš sargāja savu zemi, lika būvēt sargtorņus, rakt aizsarggrāvjus un visas robežas garumā ik pēc piecdesmit soļiem nostādīt kādu sargkareivi, agrāk vai vēlāk kāds atkal zaudēja modrību vai aizsnaudās, un zemnieku sētas atkal dega košās ugunīs.

Tad Dardrails Nežēlīgais deva pavēli iebrukt Orku zemē un iznīcināt visus tās iemītniekus, arī bērnus. Taču iejaucās princese, un šī pavēle netika izpildīta. Stāsta, ka viņa zirga mugurā esot atbrāzusies kā zibens, izrāvusi no maksts zobenu un nostājusies starp kādu uguns jau sakropļotu orku mazuli un sava tēva sūtītajiem kareivjiem. Viņa esot iekliegušies, ka bērnus nogalināt nedrīkst, tad jau labāk mirt pašiem, labāk iznīkt. Tas, kurš dara pāri bērnam, pats ir orks. Ja vienīgais paņēmiens, kā cīnīties pret orkiem, nozīmē, ka pašiem par tādiem jāpārvēršas, tad labāk ļaut sevi sakaut, labāk pieņemt nāvi. Laikam nekāda dižā cīnītāja viņa nebija, tomēr viņa bija ķēniņa meita, un neviens no kareivjiem neuzdrošinājās cīnīties un izliet karaliskas asinis. Nefrīte orku bērnu atbrīvoja un aizveda prom no kareivjiem. Viņa tam atdāvināja savu zirgu, lai puika varētu doties pie savas cilts, bet kaklā tam pakāra savu ķēnišķīgo zīmogu — nefrīta lodīti, kurā bija iegravēta austoša saule. Redzot nefrīta lodi, neviens no kareivjiem neuzdrošinātos puiku aizskart. Šis izglābtais bērns bija Ardvins. Savā ziņā toreiz princese izglāba visus orku bērnus.

Tas ir dīvaini: pietiek, ja kaut viens cilvēks iestājas pret kādu nežēlīgu pavēli, lai arī citi — pat tie, kas jau sākuši pavēli pildīt, un tie, kas to devuši, — saprastu, cik tā patiesībā ir nežēlīga. Nefrīte bija ķēniņa vismīļākā meita. Viņa nesaņēma sodu par nepaklausību, un sekas bija necerētas: ķēniņš atcēla savu rīkojumu nogalināt orku bērnus. Un tas bija labi, jo daudzi kareivji jau bija dezertējuši no armijas, lai nebūtu jāveic šādi briesmu darbi. Kad Dardrails Nežēlīgais nomira, tronī kāpa viņa dēls Balruīns, saukts Jaunais. Tas ar īpašiem tikumiem vai spējām neizcēlās, taču citu troņa pretendentu vai tīkotāju nebija. Balruīns valdīja bez īpaša negoda un bez īpašiem varoņdarbiem, kamēr pasaule un apvārsnis bija mierīgi. Taču, tiklīdz apvārsnis satumsa gluži melns, jo to aptumšoja tūkstošu tūkstoši orku, kas nākuši no austrumu stepēm, ķēniņš nespēja izdomāt neko labāku kā pavēlēt uzraut augšā paceļamos tiltus, lai Daligara vismaz dažas stundas spētu pretoties aplenkumam, bet pats aizbēga, vēl pirms aplenkums bija sācies. Jāatzīst gan, ka atšķirībā no mana tēva viņš vismaz atstāja Daligarā karaspēku. Kamēr viņa kareivjus apkāva citu pēc cita, bet viņa ģenerāļu galvas tika savērtas virtenēs un līdz ar to zarnām kļuva par rotājumiem orku katapultām, Balruīns slēpās Aljilā, nepieejamajā cietoksnī Ziemeļu kalnos, kur tagad patvēries mans tēvs līdz ar galma atliekām un gandrīz visu grāfistes karaspēku. Tikai nonācis Ziemeļu kalnos, ķēniņš pamanīja, ka pazudusi Nefrīte, viņa jaunākā māsa, vienīgā, kura vēl nebija izgājusi pie vīra. Princese bija palikusi pie Daligaras, lai izglābtu Bāreņu namu bērnus, jā, arī tolaik jau bija Bāreņu nami, taču domāju, ka tie bija… pieklājīgāki nekā mana tēva valdīšanas laikā. Orkiem jau nevajadzēja saņemt īpašu pavēli nogalināt bērnus, un arī dezertēt neviens no viņiem pirms šādiem slaktiņiem nemēdza. Lauki jau dega ugunīs. Princese sapulcināja visus bāreņus un mēģināja tos nogādāt drošībā Ziemeļu kalnos, kad viņus aplenca orku banda. Nefrīte izrāva zobenu, kuru nemaz neprata lietot, bet piepeši viens no uzbrucējiem nostājās starp viņu un saviem biedriem. Šim orkam kaklā karājās nefrīta lodīte. Viņš uzlūkoja princesi un teica: bērnus nogalināt nedrīkst, nekad. Cilvēku valodā viņš runāja slikti, tomēr viņa teikto saprast varēja. Tad viņš pagrieza princesei muguru, norāva no sejas atbaidošo kara masku un stājās pretī citiem orkiem, nogalinādams tos visu kā vienu. Nākamajās dienās viņš uzņēmās vadību, sapulcēja kopā ienaidnieku izkliedētos kareivjus, iemācīja cīnīties civilistiem, zemniekus apbruņoja ar kapļiem un izkaptīm, vadīja visus uzbrukumā un atbrīvoja Daligaru. Kad pilsēta bija atkarota, viņš lika aizsargmūriem piestiprināt slīpus pīķus, un uz mūriem dienu un nakti dega ugunis, lai virs tām varētu karsēt piķi, ko liet uz galvas aplencējiem. Nu pilsēta izskatījās pēc dzeloņcūkas, taču tā kļuva neieņemama. Ugunis tumsā bija tālu redzamas, un tās atdeva drosmi tiem, kas to bija zaudējuši. Viena cilvēku cilts pilsēta bija atbrīvota un turpināja cīnīties. Tā itin kā vēstīja, ka agrāk vai vēlāk to spēs arī pārējās…

—    Vai tāpēc viņu iedēvēja par Gaismas Kungu? — jautāja Kapteinis.

—    Jā, protams. Taču es domāju, ka bija vēl cits iemesls — nemanāmāks, apslēptāks, taču ne mazāk svarīgs. Tas, ka orks cīnās, lai glābtu bērnus, bija kā gaismas stars tumsā. Tas nozīmēja, ka allaž ir iespējams izvēlēties. Ka liktenis ne vienmēr ir izlemts jau iepriekš. Ka cerības nekad nedrīkst zaudēt. Tas nozīmēja, ka būt orkam ir apzināta izvēle, nevis iepriekšnolemtība. Mans tēvs ir orks, jā, savā ziņā viņš ir orks, kaut arī viņa rokas ir smalkas un gleznas, bet bārda gluda kā zīds. Ardvins nolēma nebūt orks, un viņš tāds vairs nebija.

—   Bet kāpēc viņš bija neuzvarams? Tikai tāpēc, ka orks? Bet arī pārējie taču bija tādi paši orki…

—   Orki ir nemīlētie, ienīstie bērni, viņus pasaulē laiž tikai tāpēc, lai viņi kļūtu par karavīriem. Lai varētu viņus gluži kā akmeņus triekt pret nīstamo pasauli. Orku sabiedrībā sieviete ir tikai instruments, ko orks izmanto jauna karavīra radīšanai, un nekas vairāk. Maiguma nav. Žēlsirdības nav. Vislielāko prieku ikviens orks gūst, ja var pārvietoties kopā ar citiem. Viņi kopā cīnās, kopā ēd un visi kopā piedzeras. Vai esat redzējuši orku parādes? Tās ir iespaidīgas. Nav neviena, kas izlektu no kopīgā ritma. Viņi ir ikviena dumja komandiera ideālie kareivji. Domāt viņi neprot, jo domas rodas tikai tajos prātos, kur mājo arī ticība dzīvei, bet tie, kuri nekad nav mīlēti, dzīvei nevar ticēt. Nomaldījušies no pārējiem, orki iet bojā. Bez skaidrām pavēlēm viņi apstājas. Karā var uzvarēt tikai ar žēlsirdību un spēcīgu prātu: tie, kuriem nepiemīt ne viens, ne otrs, ir lemti sakāvei, lai arī bieži uzvar pirmajās kaujās. Taču, ja orks jau bērnībā saskaras ar žēlsirdību, viņš pārstāj būt tikai karaspēka drumstala un kļūst par neuzveicamu karotāju. Viņš joprojām nepazīst baiļu, bet gaišredzības spējas pat saasinās un dažos gadījumos pat spēj caururbt nākamos gadsimtus. Tāds orks nemūžam nejūt žēlumu pret paša nokautajiem ienaidniekiem, taču viņš vienmēr cīnās par taisnīgumu un neapstājas līdz pat uzvarai. Orki tika radīti reizē ar cilvēkiem un elfiem. Tas pats Visuma gars, kurš tos radīja, katrai ciltij pasniedza arī dāvanas. Elfiem tika milzu vara gan pār matēriju, gan pār garu, bet ne mazākas bija veltes, ko saņēma orku cilts: viņiem dāvāja brīvību no bailēm, spēku, spēju paciest sāpes un dažiem arī spēju reizumis saskatīt to, kas pastāv vēl tikai nākotnē. Taču tad iejaucās Ļaunais, un orkus savu māņu tīklos savaņģoja nežēlīgi un aplamīgi dievi. Ciešanas viņus sakropļoja, dusmas par pieredzēto postu padarīja ļaunus un atriebīgus. Viņi kļuva par zemiskām, asinskārām un nožēlojamām būtnēm, kas apgāna pasauli ar savu nežēlību. Vaibstus viņi slēpj zem maskām, ko pielīmē sejas ādai. Tāpēc sejas izteiksmes viņi nemaz nevar mainīt, un arī tas vēl vairāk samazina viņu prāta spējas. Taču pašā laiku sākumā orki bija tikpat diženi kā elfi. Senākajos senlaikos orku un elfu valoda skanēja atšķirīgi, taču rakstība tām abām bija kopīga.

—   Un cilvēkiem arī tika kāda dāvana, izņemot utis? — noprasīja Rite.

—   Savā ziņa ari ta bija dāvana, — atbildēja Austra, uzdrošinādamās vieglītēm pasmaidīt.

—   Utis?

—    Redziet, mana kundze, — Austra turpināja, — tie, kuri ir sarakstījuši Pasaules pirmsākumu vēsturi, apgalvo, ka vienīgā dāvana, ko saņēmuši cilvēki, esot bijusi tā, ka nekādas dāvanas viņi nav saņēmuši. Cilvēkiem nav varas pār matēriju, un niecīga ir viņu vara pār garīgo sfēru, viņi nemūžam nespētu jāt uz pūķa, sāpes viņi sajūt daudz asāk nekā orki, bet aukstumā salst vairāk nekā elfi. Cilvēki pierada pie sava niecīguma, apkārtējā īstenība, tik neizprotama un nevadāma, viņus bieži nospieda uz ceļiem, un tieši tāpēc viņi bija spiesti iemantot drosmi: ne jau pašnāvniecisko un asinskāro orku pārdrošību, nē, īsto, patieso drosmi, to, kura mudina atkal celties kājās. Lai arī kas notiktu, lai arī kas būtu noticis, tas, kuram piemīt šāda drosme, atkal ceļas kājās un mēģina vēlreiz. Cilvēku ciltij ir tikai viens ceļš: matēriju tā varēs pakļaut, to izprotot. Gan kādreiz arī cilvēki spēs iedegt uguni ar vienu vienīgu rokas kustību, tie spēs novērst sāpes un pagatavos spārnus, kas viņus nesīs pa gaisiem kā putnus vai pūķus. Cilvēku saņemtā dāvana ir drosme nekad nepadoties, vēl un vēlreiz sākt visu no sākuma. Ir kāda leģenda, kas vēsta, ka pašos pasaules pirmsākumos bijis kāds apburts dārzs, kurā audzis koks, kura augļus bijis aizliegts ēst. Lielā elfu pirmmāte uz šiem augļiem neesot pat paskatījusies, orku pirmmāte tos esot ilgi glāstījusi ar skatienu un visbeidzot pārslidinājusi tiem pirkstu un pat izdibinājusi, kā tie smaržo. Taču cilvēku pirmmāte norāva augli no zara, iekodās un uzzināja, kā tas garšo: tieši tāpēc viņas pēcnācējus nolādēja un tiem netika nekādas dāvanas, kas palīdzētu cīnīties ar nāvi un sāpēm.

—   Aizraujoši, — ledainā balsī noteica Rite.

—   Ziniet, — Austra turpināja, — šim mītam ir vēl kāds ļoti interesants skaidrojums. Elfi, kuri bija akli paklausīgi, balvā saņēma nemirstību, un beigu beigās tieši nemirstība viņus pazudināja. Orki aizliegumu ievēroja tikai daļēji, tāpēc saņēma nejūtību pret sāpēm, taču tieši šī dāvana viņu varonību pārvērta nežēlībā. Pareizā izvēle bija cilvēku pirmmātes ziņkārība, izaicinošā drosme: nepakļauties nekādiem aizliegumiem un izdibināt. Tieši to Visuma gars esot vēlējies. Vai jums tas nešķiet brīnišķīgi ?

—   Man no sajūsmas vai trūkst elpas, — drūmi atcirta Rite. — Varbūt mēs varētu atgriezties pie stāsta par Ardvinu?

Rite klusībā cerēja, ka Visuma gars ir apveltīts ar humora izjūtu. Katrā ziņā, ja viņai reiz gadīsies to nešķīsteni satikt, viņa gribēs tam šo to pajautāt.

—   Princese Nefrīte bija aptuveni pusduci gadu vecāka par Ardvinu, bet viņa piekrita kļūt par tā sievu, — Austra stāstīja tālāk.

—    Viņa izgāja pie tā par sievu no brīva prāta vai laulības bija kā samaksa par to, ka Ardvins cīnījās viņas labā? — jautāja Kapteinis.

—   Es… es nezinu… Par to nekur nebija rakstīts. Varbūt, ja jau pretējais nekur nav minēts… vismaz es domāju, ka viņa pati to gribēja… — nedroši atbildēja Austra.

., — Varbūt, ja tas jūs pārlieku neapgrūtina, jūs varētu turpināt stāstu? — noprasīja Rite, kam bija uzmākušās nepatīkamas aizdomas, ka viņa šai sabiedrībā ir vienīgā, kam vēl saglabājies veselais saprāts.

Austra steidzās drīzāk pabeigt stāstāmo. Cilvēku cilts Ardvinu esot ļoti mīlējusi, taču tikpat ļoti esot par viņu kaunējusies. Tieši šīs apkaunojošās kaunēšanās dēļ pasaule atkal ieslīdējusi gļēvulībā un barbariskumā.

No elfu cilts nāca diženi ķēniņi, taču cilvēki elfus ienīda un vajāja, nespēdami viņiem piedot to, ka tie nav pratuši pieveikt orkus; un vēl postošāks bija negods^ ko līdzi nesa kaunēšanās par Ardvinu un viņa izcelsmi.

—    Kāpēc elfu karalistes pieredzēja sabrukumu? — jautāja Kapteinis. — Kā gan tas bija iespējams? Elfiem taču piemita pārsteidzoši spēki.

—    Viņu spējas sajust citu būtņu sāpes bija kļuvušas tik spēcīgas, ka pazudināja viņus, — šoreiz atbildēja Rite. — Mans vīrs man to izskaidroja. Miera laikos elfi bija labi ķēniņi, kaut arī nereti bija pārāk attālinājušies no ļaudīm, pārlieku aizrāvušies ar zvaigžņu kustības pētījumiem vai lautas spēles pilnveidošanu. Kad uzradās orki, elfi nespēja ar tiem cīnīties. Manam vīram reiz vajadzēja nogalināt kādu cilvēku, zināt, toreiz, kad viņš ieradās Daligarā, lai izglābtu mani no Valdītāja un Tiesneša nagiem. Visu viņa atlikušo mūžu nebija nevienas dienas, kad viņš šo nogalēto neatcerētos. Tā nu ieradās orki, bet elfu ķēniņi nespēja cīnīties, jo ikviens zobena cirtiens itin kā ievainoja viņus pašus. Bet cilvēki elfu izvairīšanos no vardarbības iztulkoja kā izdabāšanu orkiem. Cilvēkiem bija pierasts ievainotos ienaidniekus nogalināt, bet tie, kam bija sakrājies kas atriebjams, atriebās uz šo ievainoto ādas. Domāju, ka ļaudīm arī tolaik netrūka, ko atriebt. Bet elfu ķēniņi pieprasīja, lai ievainotos patur gūstā un nenogalina. Ļaudis, kuriem orki bija nokāvuši sievu un bērnus, nu bija spiesti slepkavniekus barot un dzirdīt ar tini ūdeni, un arī šādi lēmumi tika izskaidroti kā elfu vēlēšanās izdabāt orkiem.

Ķēniņiene brīdi klusēja, tad atkal pievērsās Austrai:

—   Lūdzu, turpiniet savu stāstu.

Un Austra turpināja:

—    Ardvina dēlu ievēlēja par ķēniņu, taču sievu atrast viņam neizdevās. Viņš nomira bez pēcnācējiem. Viņš taču bija orka dēls, un neviena ģimene negribēja sajaukties ar orkiem. Vecais ķēniņš Ardvins savām meitām bija pavēlējis slepus iedzīvoties vienkāršajā tautā un slēpt savu izcelsmi, jo tikai tā viņas varēja paglābties no vientulības. Princese Nefrīte mira neilgi pēc savas pēdējās meitas piedzimšanas — viņu nogalēja pēdējā bēgošā orku pulka pēdējā strēlnieka pēdējā izšautā bulta. Ardvina dusmas bija briesmīgas. Ķēniņš pazina taisnīgumu, taču žēlsirdība viņam bija sveša. Viņš attīrīja visu Cilvēku zemi un padarīja tās robežas nepārvaramas. Viņš bija nolēmis būt vienīgais un pēdējais orks, kam atļauts mīdīt zemes, kur mājo cilvēki. Tomēr pēc pēdējās uzvaras un Nefrītes nāves Ardvins dzīvoja skumjās un vientulībā; viņš atteicās no troņa un savas dienas vadīja bibliotēkās. Kāds viņam bija iemācījis rakstīt un lasīt: gan elfu valodā, gan senajās mēlēs. Ardvina dēlu par ķēniņu ievēlēja vienbalsīgi, un arī pievārds tam tika skaists — Viedais, taču drīz Ardvinam bija jauns iemesls skumjām un izmisumam, jo pēc neilga laika jauno ķēniņu nogalēja dīvains drudzis, kam neviens neprata rast izskaidrojumu un kas varbūt bija indes izraisīts…

—   Tātad es varētu būt pēctece kādai no Ardvina meitām? — viņu pārtrauca Rite. — Es uzvarēju tāpēc, ka manās dzīslās plūst orku asinis, nemaz nerunājot par tām, kas man tikušas no ķēniņa Kāviņtursauca Nežēlīgā?

Iestājās klusums. Likās, Austra meklē īstos vārdus, sakopo domas.

—   Mana kundze, — viņa beidzot teica, — nav nekādu šaubu, ka jūs esat mantojusi Ardvina Taisnīgā un Nefrītes asinis, tomēr jūs uzvarējāt tāpēc, ka jūs esat jūs. Jūsu dzīslās plūst Ardvina asinis, protams, bet jūs jau tāda neesat vienīgā. Ne jūsu vecāki, ne vecvecāki, nedz arī viņu senči savās ģimenēs nebija vienīgie bērni, un jums noteikti ir neskaitāmi visdažādāko pakāpju brālēni un māsīcas, kuri tieši tāpat ir Ardvina pēcteči. Neviens no viņiem mūs neveda pretī uzvarai, to darījāt jūs. Jūs iemācījāties izplānot kaujas, kad kopā ar savu tēvu devāties medībās, jūsu mātes mīlestība jums dāvāja ticību, jūsu vīrs jūs apveltīja ar spēju iedegt ļaužu sirdis, bet jūsu bērni un nepieciešamība viņus glābt piešķīra jums drosmi un nežēlību, kas bija vajadzīgas, lai jūs neapstātos nekādu briesmu priekšā.

Austras zaļās acis pameta Rites tumšās un kādu brīdi klejoja pa Kapteiņa Rankstraila bezkaislīgo seju. Tad viņa novērsās, un viņas skatiens aizklīda līdz pat Tumšo kalnu virsotnēm pie vistālākā apvāršņa.

— Mēs neesam asinis, kas plūst mūsu dzīslās, — Austra turpināja. — Tā bija agrāk. Svēto bērni visi kā viens bija svētie, bet noziedznieku atvases kļuva par noziedzniekiem. Gan ķēniņi, gan nodevēji, gan varoņi, gan dēmoni — gluži visi piedzimstot jau atrada skaidru ceļu, kas iezīmēts zeltā vai dubļos, un tiem atlika vienīgi visu mūžu nenovirzoties iet ierādītajā virzienā. Ja kāds zaudēja godu, tas bija zaudēts uz mūžīgiem laikiem un apkaunojums nezuda līdz ar nāvi — tas krita pār visu dzimtu. Ikviens negods bija tērauda un uguns loks, no kura izkļūt bija neiespējami. Labo no Ļaunā nošķīra kvēlojošas robežas. Gods bija cīnīties ar pekles izvemtajiem orkiem un dēmoniem, kuru ļaunums tika uztverts kā pašsaprotams un neapstrīdams. Taču šādai pasaulei ir pienācis gals, tāpat kā gals pienācis elfiem, pūķiem un erīnijām. Mēs esam mēs. Mēs esam pašu izdarītā izvēle, nevis asinis, ko esam mantojuši. Ikvienam no mums pašam vajadzēs izraudzīties savu ceļu cauri ērkšķainiem krūmiem, nekad nešaubīgi nezinot, kas ir Labais, un meklējot to vēl un vēlreiz, lāgiem kļūdoties un sākot visu atkal no sākuma. Ikvienam no mums vajadzēs laipot starp godu un negodu, jo ceļi, kas ved uz gaismu, būs iejukuši putekļos un dubļos, un savu reizi vajadzēs līst rāpus, lai nozaudēto taku atkal atrastu. Mums visiem vajadzēs iemācīties pēc kritieniem atkal celties kājās, jo tie varoņi, kas nekad neklupa, jau sen ir nozuduši Nāves valstībā, bet te esam palikuši tikai mēs. Katru vakaru pēc saulrieta mēs sarēķināsim, cik drosmes un cik gļēvuma bijis šai dienā, un, ja gods būs ņēmis virsroku pār negodu, mēs teiksim, ka šī bijusi laba diena. Jūs, kundze, nezināt, cik briesmīgi ir kaunēties par asinīm, kas plūst paša dzīslās. Jūsu vecākus pakāra, un netaisnība ir pārāk vājš vārds, lai aprakstītu viņu pakāršanu, taču viņi abi mira mīlēdami un turēdami viens otra roku. Jūs ar viņiem lepojaties tieši tāpat, kā ar saviem vecākiem lepojās jūsu vīrs, — es nezinu, vai viņš maz paguva iepazīt tos, kas viņam bija dāvājuši dzīvību, taču esmu pārliecināta, ka nevienu brīdi viņš nepārstāja ar tiem lepoties. Kad nāve paņem godājamus vecākus, sāpes ir tīras, tās neapgāna kauns. Man nav tikusi tāda laime. Visu mūžu esmu jutusies kā uz pusēm pāršķelta. Savā ziņā es esmu orka meita. Mans tēvs bez sirdsapziņas pārmetumiem bija gatavs nogalināt gan jūs, kad bijāt maza meitene, gan jūsu divgadīgo meitu, un, kā teica Nefrīte, tas, kurš apzināti nogalina bērnu, ir pelnījis orka vārdu. Kad būsim no savas zemes patriekuši visus orkus, mums vajadzēs atcerēties, ka vēl viens — pēdējais — ir patvēries Aljilā. Es zinu visus sava tēva noziegumus, tomēr kādā dziļā manas atmiņas nostūrī ir saglabājies arī mīļais smaids, ko viņš man veltīja, kad biju maza. Ļoti ilgi es biju pārliecināta, ka man vienīgais iespējamais liktenis ir vientulība, lai maniem bērniem nevajadzētu mantot briesmoņa asinis. Bet tagad vairs neesmu droša, vai šāds lēmums būtu pareizs. Viena kopā ar jūsu meitu pavadīta pievakare man par manu dvēseli atklāja nesalīdzināmi vairāk, nekā zināju iepriekš. Domāju, ka par ikvienu no mums ir jāspriež pēc viņa darbiem, nevis pēc asinīm, kas rit dzīslās. Tas sakāms par Ardvinu. Un tas sakāms arī… par mani. Par ikvienu. Varbūt cilvēka dvēselē ir kāda sīka daļiņa, kas vienmēr saglabājas nemainīga, lai arī ko šis cilvēks darītu, un varbūt tieši šī nesamaitātā daļiņa ir tā, kuru nodod tālāk bērniem un bērnu bērniem. Kaut arī kauns par vecāku darbiem ir briesmīgs, tomēr mums, kas esam briesmoņu bērni, ir tiesības nekaunēties par sevi.

Austra aprāvās. Viņas skatiens neklejoja pie tālā apvāršņa, tas slīdēja tepat pār nocietinājumiem, pār orku galvām, kas bija saspraustas pīķu galos. Raugoties uz apgānītajām galvām, viņas acis zaudēja mirdzumu, tās kļuva pelēkas gluži kā jūra, kad sauli un debesmalu aizsedz smagi ziemas lietavu mākoņi.

— Mums priekšā ir divkārša cīņa: mums vajadzēs stāties pretī neskaitāmām orku ordām, zinot, ka tās uz mūsu zemi nāks atkal un atkal, taču mēs nedrīkstam pazudināt savu dvēseli, aizmirstot žēlsirdību un kļūstot līdzīgi viņiem…

—   Ikvienu, kurš gribēs nogalināt manus bērnus, es nogalināšu, — mierīgi atteica Rite, — un viņa galva būs apskatāma uzdurta uz pīķa kāda notekgrāvja vai staignāja malā.

—   Nē, nevienu galvu nedrīkst spraust uz pīķiem. Tā nedrīkst apgānīt pat tos, kuri grib nogalināt mūsu bērnus. Jūs nezināt, kundze. Piedodiet, mana kundze, bet jūs nesaprotat. Nocērtot dzīvai būtnei galvu, itin kā tiek noliegts pats cilvēcības jēdziens. Tiek noliegta pati dzīve…

—   Tieši tāpēc mēs tās galvas cērtam, — viņu pārtrauca Rite. — Orki nebaidās no nāves. Bailes viņiem iedveš tikai izredzas līdz laiku galam klejot pa pekli bez galvas uz pleciem, kamēr citi karotāji smejas par viņiem, vai pie zemes krizdami.

—    Orkiem nāve iedveš šausmas tāpat kā visiem citiem, kas skaļi apgalvo, ka to mīlot, un ir gatavi ar prieku ziedot savu dzīvību, lai tikai varētu iznīcināt kādu citu. Dāvājot nāvi un paši pēc tās tiecoties, viņiem itin kā izdodas to pakļaut. Visneizturamākais orkiem šķiet gaidīt nāvi — vienkārši gaidīt, nezinot, kad tā atnāks, gaidīt tāpat, kā to gaida visi, kas nav ne slepkavas, ne pašnāvnieki. Kad orks mirst un arī tad, kad tā līķim nocērt galvu, visas pasaules sāpes uzmutuļo un sagriežas baismīgā virpulī. Kā jūs varat to nejust! Kā gan iespējams, ka jūs neesat pamanījusi, ka jūsu meita staigā nodurtu skatienu, lai neredzētu… to.

Austra pamāja uz tumsā samanāmajām nocirstajām galvām.

—    Erbrova neskatās uz orkiem, jo viņai no tiem ir bail. Orki viņu sabiedēja…

—   Jūsu meita neskatās uz to pusi, jo jūt orku nāves šausmas, visas sāpes, kas joprojām virmo ap nocirstajām galvām. Nepieļaujiet, ka jūsu un citu daligariešu bērni uzaug vietā, kur uz medusmaizes, ko tie ēd launagā, var nolaisties mušas, kas tikko mielojušās miroņgalvu acu dobuļos. Mana kundze, piedodiet, — Austra drebēdama turpināja, — bet jūsu vīrs to nemūžam nebūtu pieļāvis. Viņam sagādātu sāpes tik nežēlīga atkāpšanās no līdzcietības, viņu šādas izdarības ievainotu. Mums jāpalīdz ievainotajiem — arī ievainotajiem orkiem. Un gūstekņiem jāpaliek dzīviem.

—    Kur? — jautāja Rite.

—    Pazemes kambaros!

—     Kā? Un ar ko lai viņus baro? Jūs gribat, lai aplenktas pilsētas iemītniekiem atņem ūdeni un pārtiku, lai uzturētu pie dzīvības orkus? Mūsu karaspēks tāpat ir niecīgs, bet jūs gribat, lai daļa kareivju sargā gūstekņus?

Austra bija nobālējusi bālāka par bālu. Visu viņas augumu kratīja sīki drebuļi. Pār Riti pamazām nāca apjausma, taču Rankstrails viņu apsteidza.

—   Jūs esat… — ierunājās Rankstrails. — Es gribu teikt…

—   Protams, mans kungs, esmu no tiem, ko mēdz saukt par puselfiem. Mana māte bija no elfu cilts.

—   Vai tad jūsu tēvs neienīda elfus? Vai tad viņš neveltīja daudz spēku to iznīcināšanai?

Rite bija satriekta. Un izmisusi. Jau atkal šī saruna bija kļuvusi nesaprotama, bezjēdzīga un muļķīga. Viņa negribēja, nē, viņa nevarēja pieļaut, nevarēja atzīt un pieņemt, ka Austrai un Joršam ir kas kopējs. Tas bija muļķīgi un absurdi. Tas bija… vienkārši nepiedienīgi… viņai pašai, redz, esot orka asinis, bet Austra iedomājas uzdoties par nez kādu Jorša līdzinieci…

Var jau būt, ka šī saruna bija uzsākta kādu citu apsvērumu dēļ un tās galvenais mērķis nebija pataisīt Riti par muļķi, taču Rite citus nolūkus vairs nespēja saskatīt.

—    Tātad, — viņa drūmi noteica, — varu piedāvāt mūsu sarunas kopsavilkumu: man ir mazliet orka asiņu, bet jūs esat puselfs. Mūsu kompānijā trūkst tikai kāda, kas būtu rados ar vistām.

Austra ilgi apdomāja, ko sacīt tālāk.

—   Domāju, ka mana tēva prāts nav vesels, — viņa klusi teica, apsēdusies uz kādas statujas pamatnes. Iespējams, tas bija Ēriks Plikpauris.

—   Viņš ienīst elfus, — Austra turpināja, — bet vienlaikus elfi viņu vienmēr ir valdzinājuši. Domāju, ka viņš tos ienīst, jo pats nekādi nespēj būt tāds kā viņi. Manu māti viņš piespieda apprecēties, dodams solījumu, ka izglābs elfu cilti… solījumu viņš neturēja… bet vēlāk… kad viņa mēģināja aizbēgt… —Šoreiz Austra nespēja teikumu pabeigt. — Ne jau visi elfi ir iznīcināti, mana kundze. Mans tēvs diemžēl atklāja, ka ciešanas iznīcina elfu spējas. "Pietiek nobendēt vienu, lai visi viņa kaimiņi pārvērstos par rāmām aitiņām, kam viegli var pārgriezt rīkli," tēvs smejoties mēdza teikt. Ja elfi kādu nogalina, viņi sajūt nogalinātā sāpes, un tas padara viņus nespējīgus cīnīties. Turklāt viņu spējas iznīka — tās noslīka nicinājuma radītās ciešanās un naidā, ko pret tiem izjuta vajātāji. Elfi gāja bojā cits pēc cita, tomēr ne jau visi. Daudzi rada patvērumu pie cilvēkiem, viņiem deva pajumti, viņus glāba no slaktiņiem, slēpa virtuvēs un labības laukos. Jūsu vecāki nebija vienīgie cilvēki, kas pieņēmuši savā paspārnē elfu, tāpat jūs neesat vienīgā, kura sajaukusi savas asinis ar elfu cilts asinīm. Pasaulē ir daudz puselfu. To, kura dzīslās rit kaut viena vissīkākā elfu asiņu lāse, var pazīt pec matiem: lai arī kādā krāsā tie būtu, tie savādi mirguļo slīpos saules staros agri no rīta vai pievakarē. Elfu spējas biežāk pārmanto meitenes, un, ja kāds to atklāj, viņas tiek sauktas par raganām. Bieži elfu pēcteces ir apbrīnojami labas dziednieces. Vīrieši spējas manto retāk un tās izpaužas neuzkrītošāk: viņi ir labāki strēlnieki, labāk saprot visu dzirdēto un vairāk mīl rakstītu vārdu. Kādu svarīgu patiesību mans tēvs tomēr neizdibināja: puselfi nekad nezaudē savas spējas — pat pieredzot visbezdibenīgākās sāpes, ne. Ne jau tikai mana tēva nežēlības dēļ jūsu meitai lika noraudzīties, kā mirst viņas tēvs, bet man… — Teikums atkal palika nepabeigts. — Viņš tā rīkojās, lai mūs atbruņotu, taču puselfi ir apveltīti ar cilvēku drosmi. Mums ir drosme, un mēs nekad neesam neapbruņoti. Tāpat kā cilvēki mēs nepadodamies līdz pašām beigām.

—   Jūs esat ragana? — jautāja Kapteinis.

—   Tā mani sauktu, ja patiesība par manu izcelsmi nāktu gaismā.

—    Un kā var pazīt orku bērnus? — jautāja Kapteinis.

Austra, jau pavērusi lūpas, aprāvās. Viņa brīdi klusēja, tad neizprotami pamāja ar roku, strauji apsviedās un pameta ložu.

Mēness norietēja.

Tumsa kļuva blīvāka, tagad to kliedēja vienīgi pēdējā vēl neizdegusī lāpa.

Tālumā atskanēja ūpja sauciens, un drīz žēli iepīkstējās kāds mazāks radījums, ko bija satvēruši asie nagi.

Rite sēdēja klusa un apstulbusi.

Viss Austras teiktais mutuļoja prātā.

Viņa bija pārlieku piekususi, lai saprastu. Gan viņa visu apdomās rit. Un parit. Un visās nākamajās dienās.

Šobrīd pārgurums bija neizmērojams. Vienīgās jūtas, ko Rite vēl spēja izjust, bija žēlums pret Austru. Droši vien bija šausmīgi kaunēties par savu tēvu.

— Nekas no tā visa nav taisnība, — viņa ietiepīgi noteica. — Tas ir absurds. Ardvins nebija orks. Ne man, ne maniem bērniem nav orku asiņu. Tās droši vien ir tikai muļķīgas baumas, un Austra tām noticējusi, jo… savā ziņā… viņai vajag kaut kam tādam ticēt. Droši vien apziņa, ka pašas tēvs ir nešķīsts briesmonis, sagādā briesmīgas ciešanas. Droši vien ir drausmīgi apzināties, ka tādas asinis mantos arī bērni. Un kaunēties no savām rokām, jo tās izskatās tieši tādas pašas kā tās, kuras pastrādājušas atbaidošus noziegumus, — viņa klusi teica.

Tad uzlūkoja Rankstrailu un spēji aprāvās.

Varilas Kapteinis stāvēja gluži kā viens no akmens tēliem garajās rindās viņam aiz muguras — tikpat nekustīgs, tikpat neizprotamu izteiksmi sejā. Ķēniņiene viņu vēroja vēl ilgi, it kā tikai tagad būtu ieraudzījusi pirmoreiz, un visbeidzot, palocījusi sveicienā galvu, atvadījās.

Viņa atgriezās savās istabās. Erbrova un tās brālīši gulēja eņģeliski rāmā miegā. Rite atvadījās arī no Parcijas un brīdi stāvēja pie loga, raudzīdamās, kā sieviete tiek līdz savu namdurvju drošībai. Tad Rite aizbultēja un aizkrāva durvis ar visu, kas gadījās pa rokai, beidzot apgūlās, palikusi zem spilvena gan Jorša, gan Ardvina zobenu, un, apskāvusi bērnus, iegrima nemierīgā, saraustītā miegā.

Divdesmita nodaļa

Tais brīžos, kad Erbrova nerotaļājās ar savu vilcēnu un nebija kopā ar mammu, viņa vēroja brālīšus, kuri gandrīz visu laiku gulēja, aizklīduši sapņos par mammas smaržu, pienu un vēlēšanos zīst. Arī abu sapņi jau atšķīrās: Ardvins sapņoja par spilgtu gaismu, Joršs par puskrēslu. Kad Parcija raidīja Erbrovu projām no guļamistabas un brālīšiem, viņa gāja klausīties Jastrinu. Vai, pareizāk sakot, viņa iekārtojās istabā, kur Jastrins bez apstājas runāja.

Jastrins turpināja skaidrot, cik svarīga ir izziņa un ka augstākā izziņa iespējama, vienīgi iepazīstot cilvēku cilts vēsturi. Pēc Jorša nāves Jastrina debesīs beidzot bija parādījies jauns spīdeklis: Austra. Tagad viņai bija ticis pienākums remdēt puikas zinību slāpes. Galu galā Austra visu zināja, viņa visu bija izlasījusi. Viņa daudzus gadus bija pavadījusi grāfistes bibliotēkās, un tagad tās stundas, kad nemācīja daligariešiem šaut ar loku un neapkopa ievainotos slimnīcā, viņa veltīja Jastrinam un nebeidzamām abu sarunām. Iepriekšējā dienā viņa Jastrinam bija sagādājusi dāvanu: pergamenta rituli, ko sedza bieza zirnekļtīklu kārta un kas bija tikko uziets kādas lādes pašā dibenā. Šo manuskriptu neviens vēl nebija lasījis — vismaz Austra noteikti ne. Jastrins būšot pirmais.

Gan Joršs, gan Austra apgalvoja, ka vienīgi tas, kurš pazīst pagātni, var paredzēt nākotni. Viņi nerunāja par gaišredzīgi caururbjošo sira Ardvina vai ķēniņienes Raganas skatienu, kas spēja šķērsot laiku plīvuru. Joršs un Austra runāja par citādu paredzēšanu — par daudz pieticīgāku un neatlaidīgāku nākotnes izzināšanu, kuras pamatā ir ilgas mācības, secinājumi, salīdzinājumi un nojausmas. Šādi pareģojumi, protams, nesniedza drošu pārliecību, tomēr ļāva orientēties neaprēķināmajā pasaulē.

Jau pirms pieciem gadiem Austra bija paredzējusi, ka orki gatavojas izšķirošajam triecienam: viņa ievēroja, ka to uzbrukumi pierobežai uz diviem gadiem pierimst, bet tad kļūst arvien vardarbīgāki, un tieši tāpat bija noticis arī iepriekšējos gadsimtos. Orki vispirms sapulcēja un apbruņoja karaspēku, izturēdamies rāmi un miegaini, radīja maldinošu iespaidu, ka visu veidu karošana ir pārtraukta, bet tad atkal raidīja cīņā atsevišķas vienības, ļaujot tām ievingrināt roku pirms drīzumā gaidāmā lielā uzbrukuma. Tāpat Austra apgalvoja, ka tagad svarīgākais uzdevums esot Jaunā Mēness pakalnu atbrīvošana, jo, kad ļaudis atkal kontrolēs ceļu no Daligaras uz Varilu, puse uzvaras šai karā jau būšot izcīnīta… Arī sirs Ardvins esot uzvarējis, vispirms atbrīvojot šos pakalnus. Vajagot tikai palasīt tā laika atmiņu stāstus…

Erbrova brīžam klausījās, brīžam rotaļājās, ritinot vaļā un atkal ciet pergamentu ruļļus, brīžam aizsnaudās, lai pēc kāda laiciņa pamodusies atklātu, ka Jastrina balss joprojām nav pieklususi.

Otrajā dienā pēc Erbrovas brālīšu piedzimšanas Jastrins klusēja. Viegls vējiņš kliedēja tveici, Erbrova nepierastajā klusumā aizsnaudās, bet drīz uztrūkās no miega. Jastrins raudzījās uz viņu ieplestām acīm, un viņa rokas bija aplipušas zirnekļu tīkliem.

— Erbrova, — viņš izdvesa, — te ir pazemes eja. Ieeja tajā ir nedaudz zem upes ūdens līmeņa mūsu salas dienvidu krastā. Orki zem ūdens pārpeld pāri upei un ielien ejā, bet ārā izkļūst pa otru atveri, kas paslēpta vecajā akā. Nevis tajā, kur mēs smeļam ūdeni, bet vecajā, kur mēs ķeram vardes! Šo eju izveidoja, lai pilsētnieki aplenkuma laikā varētu izkļūt ārpus mūriem, bet vēlākajos gadsimtos aizmirsa. Mēs vairs neatcerējāmies, ka tāda eja pastāv, bet orki gan to neaizmirsa.

Arvien vairāk satraukts vai varbūt pareizāk būtu teikt — arvien lielāku šausmu pārņemts, Jastrins izskaidroja Erbrovai, ka tolaik, kad orki bija iekarojuši Daligani, siram Ardvinam izdevās to atbrīvot, jo princese Nefrīte atcerējās, ka pastāv slepena eja. Droši vien šis stāsts bija zināms arī orkiem. Gan jau arī viņiem bija kāda grāmata vai pergamenta ritulis, bet varbūt šie vēl turējās pie vecās dziesminieku un stāstnieku kārtības: kāds izstāsta stāstu saviem klausītājiem, bet tie to atkal stāsta tālāk, un tā no paaudzes paaudzē. Orku atmiņas par senajām cīņām bija saglabājušās, turpretī cilvēki tās bija pazaudējuši, un labi gan, ka dižkundze

Austra, gribēdama sagādāt viņam lasāmvielu, gluži nejauši bija atradusi seno manuskriptu.

Jastrins runāja gari un sarežģīti, tomēr Erbrova saprata: orki, kas nāca viņu nolaupīt, uzradās pa tādu ceļu, kur tos neviens nevarēja redzēt. Lai arī cik daudz sargu stāvētu uz mūriem, lai arī cik acu pāru uzmanītu upes ūdeņus, atnācējus neviens nepamanītu. Un tie kuru katru brīdi varēja uzrasties atkal.

Jastrins piecēlās un satvēra Erbrovu aiz rokas.

— Nāc, — viņš teica nobijies, taču apņēmīgs, — iesim sameklēt tavu mammu un pastāstīsim viņai, ko es atklāju. Viņa tevi pasargās. Šoreiz es tevi neatstāšu vienu. Šoreiz es cīnīšos par tevi tā, kā tava mamma cīnījās par mani un citiem bērniem. Šis ir varoņu laiks, — Jastrins nočukstēja, un viņa balss drebēja tik ļoti, ka teiktais bija tik tikko saprotams.

Erbrova pamāja, bet jau nākamajā mirklī sajuta ledainu aukstumu. Jastrina sejā viņa ieraudzīja šausmas un saprata, ka abi ir vilcinājušies pārāk ilgi. Viņiem pretī nostājās caurcaurēm slapjš orks. Un tuvojās vēl daudzi citi. Šoreiz līdzās nebija ne Angkēla, ne vilcēna. Šoreiz Erbrova bija viena pati. Orks viņu satvēra. Erbrova sajuta ļauno pieskārienu un nolēma aizvērt acis, lai neko neredzētu. Naids bija tik spēcīgs, ka Erbrova jutās kā iekritusi aukstā ūdenī. Viņa saklausīja zvana skaņas: vispirms divus dimdienus, tad vēl četrus. Zvana dimdieniem sekoja Jastrina kliedziens, taču viņš bija paguvis dot nepārprotamu signālu: orki iekšpus mūriem, nolaupīts bērns. Joprojām turēdama acis cieši aizmiegtas, Erbrova ieraudzīja pūķi ar zelta līčloču vijām uz zaļās muguras un redzēja, kā Jastrins apskauj viņas tēti. Tā Erbrova saprata, ka Jastrins ir nogalināts, — orki bija sadusmojušies par zvana dimdināšanu. Orku naids bija šaušalīgs, gandrīz tikpat šaušalīgs kā roka, kas cieši bija saspiedusi viņas augumu. Erbrova nodomāja, ka vajadzētu doties prom: apturēt savu sirdi un vairs neko nejust. Tad viņa varētu pievienoties tētim un Jastrinam, kas jau sēdēja uz siltās, mīkstās, drošās pūķa muguras. Tētis viņu aizvestu paskatīties, kas atrodams otrpus vējam, aizvestu viņu izskaitīt zvaigznes — tur, kur vairs nav iespējams sajust ne bailes, ne sāpes. Bet tad viņa atcerējās, ka tētis savu sirdi neapturēja. Viņa atcerējās, cik briesmīga bija tērauda smaile, kas bija iedūrusies viņam plecā, taču viņš neizvairījās no sāpēm, ko nesa nākamā bulta, kaut arī būtu to spējis.

Erbrova saprata, ka nav ne labi, ne pareizi pašam apturēt savu sirdi — līdzīgi kā nav ne labi, ne pareizi bāzt pirkstus degunā. Tā vienkārši ir viena no tām lietām, ko nevajag darīt, un viss. Un arī viņa tā nedarīs. Jastrins bija gājis bojā, jo bija skandinājis zvanu, bet zvanu viņš bija skandinājis, lai Erbrova paliktu dzīva. Lai arī kas notiktu, Erbrova nemūžam neapturēs savu sirdi.

Erbrova juta, ka viņu ienes kādā šaurā un aukstā vietā, kas nekādi nebeidzās un nebeidzās, bet pēc tam viņa sajuta citādu aukstumu — tas vairs nebija naids, bet īsts auksts ūdens, jo viņi bija nonākuši upē. Erbrova iztēlojās sevi par zivtiņu, un ūdens viņas elpai neko nekaitēja. Pēc tam Erbrova nokļuva zirga mugurā, sākās jājiens, Erbrovu mētāja augšā lejā, bet jāšana nebija ilga.

Ciešais, ļaunīgais tvēriens piepeši kļuva pavisam vaļīgs, un Erbrova krita. Jūtot, ka vairs nav itin nekāda atbalsta, sareiba galva, Erbrova vēl ciešāk aizmiedza acis un gaidīja savas miesas un cietās zemes sadursmi, taču sāpju nebija. Kāda cita roka uztvēra un noturēja Erbrovu, un viņa manīja, ka šai rokai ir tikai daži pirksti, taču tā nav ļauna.

—   Ei, Kaptein, — atskanēja balss. — Meitene ir pie manis. Par vienu orku mazāk…

Tad atkal Erbrova bija zirga mugurā.

—  Ņem viņu pie sevis, es jāšu uz pilsētas pusi. Viņi domās, ka meitene ir man. Es viņus visus aizvilināšu sev līdzi, — tā pati balss piebilda.

Nu atskanēja cita mierīga balss, un runātājs bija lielais vīrs, kurš Erbrovai bija uzdāvinājis sunīti.

—   Nebaidies, meitenīt. Tas esmu es. Nebaidies. Redzēsi, ka mēs tiksim galā.

Erbrova beidzot atvēra acis. Viņu rokās turēja sunīša vīrs, un tas bija labi: Erbrovai patika, kā šis vīrs smaržo, un, kad viņš Erbrovu paņēma rokās, vienmēr bija labi un silti. Naids un upes ūdens Erbrovu bija nosaldējis, tāpēc arī bija tik labi nokļūt klēpī sunīša vīram. Bet tūdaļ Erbrova pamanīja, ka viņiem visapkārt ir orki, kas bruņojušies no galvas līdz kājām. Gandrīz visiem orkiem bija arī šaujamloki.

Skaidrs, ka Erbrova nenobijās. Tai brīdī, kad Erbrova bija skatījusies mirstošā tēta acīs, viņa bija iemācījusies darīt visu, ko prata tētis, kaut arī pagaidām lielāko daļu šo gudrību Erbrova vēl nebija izmantojusi.

Tētis savu sirdi pats neapturēja, taču šādu domu Erbrova sajuta un attiecīgo māku apguva, lai arī tētis par to bija tikai domājis. Tāpat Erbrova bija iemācījusies novirzīt bultas. Tētis to nedarīja, lai sliktais cilvēks, kas turēja Erbrovai pie kakla nazi, nenodarītu viņai neko ļaunu, taču viņš par to domāja, un šī doma sasniedza Erbrovu tāpat kā sāpes, ko izraisīja tēta plecā ietriekusies bulta. Vīrs, kam pie ķiveres bija košais spalvu pušķis, tā arī neuzzināja, ka tētis pats pēdējiem spēkiem vadīja uz savu sirdi bultu, kas viņu nogalināja, un viņam vajadzēja daudz spēku, jo Erbrova šo pašu bultu centās novirzīt sāņus. Tētis negribēja, lai viņu glābj, jo pastāvēja briesmas, ka sliktais vīrs nogalinās Erbrovu, ja tētis neļaus nogalināt sevi. Taču tētis pamanīja, ka Erbrova cenšas viņu izglābt, lai arī viņai pie kakla bija pielikts nazis, un acīs viņam saskrēja aizkustinājuma asaras.

Taču tagad nevienam bērnam nazis pie rīkles nebija pielikts. Neviena bulta Erbrovai netrāpīs. Neviena bulta netrāpīs cilvēkam, kuru visi sauca par Kapteini un kurš bija labs cilvēks un patika Erbrovai. Neviena bulta netrāpīs nevienam no Kapteiņa vīriem, tiem skumjajiem cilvēkiem, kas paši izskatījās pēc orkiem.

Parādījās arī Angkēls un meta plašus lokus virs viņiem, un, vērojot ērgļa zilbaltos spārnus, Erbrova sajuta lidojuma prieku un vieglumu, un nu arī Kapteiņa zirgs auļoja vējā un ātrāk par vēju un tāpat auļoja visu pārējo vīru zirgi. Un arī Erbrovas sunīša tētis, kas vienmēr steidzās pakaļ Kapteinim, mēli izkāris, jo zirgiem kājas bija daudz garākas nekā viņam, šodien skrēja kā vējš un vēl ātrāk par vēju.

Erbrova atspiedās ērtāk pret Kapteiņa bruņām. Kapteinis viņu turēja cieši piekļautu sev klāt, baidīdamies no bultām un nezinādams, ka tās viņus nekādi nevarēs sasniegt.

Erbrova no uzsvārča kabatas izvilka savu lellīti un pārslidināja pirkstus pār veco, nogludināto koku. Bija sacēlies vējš, tas izdzenāja tveici un mākoņus. Koku lapotnes mirdzēja vasaras saulē, smaržoja pēc sakarsušas zemes un zāles. Magones koši zaigoja, un to sārtās ziedlapas šķita gandrīz caurspīdīgas. Arī irbulenes bija uzziedējušas, izraibinot pakalnu sānus līksmi dzelteniem plankumiem, kur zumēja bites un lidinājās tauriņi.

Šis būs brīnišķīgs jājiens.

Bet tad Erbrova sajuta sāpes: daudz sāpju un daudz baiļu. Tās bija šausmīgas un nāca no tālienes — no turienes, kur klintis kļuva stāvākas un kur auga biezi krūmāji, no turienes, kur sakarsušās zemes smaržai piejaucās asiņu smaka. Nu Erbrova nopriecājās, ka ir kopā ar Kapteini: gan viņš zinās, kas darāms.

Vajadzēja tikai Kapteinim palīdzēt nokļūt vietā, kur vajadzīga viņa palīdzība.

/

Divdesmit pirmā nodaļa

Rankstrailam no satraukuma sirds sitās kā negudra.

Labi vēl, ka kādam bija izdevies noskandināt zvana signālu. Vieglā kavalērija tikko bija izjājusi pa Ziemeļu vārtiem, un~ paceļamais tilts vēl bija nolaists. Atskanot zvana skaņām, Kapteinis grieza zirgu riņķi, kopā ar saviem vīriem traucās atpakaļ un šķērsoja visu pilsētu, riskēdams apgāzt tirgoņu letes ar medus plācenīšiem, ko te atkal pārdeva, kopš bija izdevies sagrābt orku pārtikas krājumus. Dienvidu paceļamais tilts lēns un smags čīkstēdams laidās lejup, un, kad Kapteinis ar savējiem beidzot izbrāzās pa vārtiem, viņi paguva ieraudzīt, ka slapji un puskaili orku kareivji atdod meiteni pulciņam jātnieku. Lizentrails metās cauri ērkšķainiem krūmiem, pirmais panāca jātniekus, atguva meiteni un atdeva to Kapteinim.

— Ņem viņu pie sevis, es jāšu uz pilsētas pusi. Viņi domās, ka meitene ir man. Es viņus visus aizvilināšu sev līdzi, — Lizentrails viņam teica.

Kapteinis piekrītoši pamāja.

Šoreiz viņš jāja uz Ērces Lieliskās.

Un ar skumjām atcerējās Enstrīla nicīgo paklausību un neapšaubāmo ātrumu.

Orki jau bija atguvuši daļu savu zirgu, un Kapteinim no svara bija katrs visīsākais mirklis. Lizentraila manevrs izdevās. Būdami pārliecināti, ka tieši Lizentrails steidz nogādāt atpakaļ pilsētā mazo ķīlnieci, tie brāzās viņam pakaļ, netaupot savas atdzimušās kavalērijas spēkus.

Taču Kapteinis nekādi nevarēja atgriezties pilsētā. Starp viņu un paceļamo tiltu bija visa orku kavalērija, kaut arī tās uzmanību daļēji novērsa Lizentrails un viņa vīru pulks. Orku zirgi bija daudz spēcīgāki un ātrāki par algotņu zirgiem, par Ērci nemaz nerunājot. Kapteinis nevarēja tik ļoti riskēt un mēģināt sasniegt pilsētas vārtus.

Neatlika nekas cits kā mesties uz austrumiem — uz Jaunā Mēness pakalnu pusi.

Uzradās meitenes ērglēns.

Cienīdams meiteni, Kapteinis tomēr savaldījās un ar lielām mokām apspieda vēlēšanos sevišķi rupji nolamāties.

Viņa vienīgā cerība — palikt orku nepamanītam, izvairīties no sekotājiem — sašķīda gabalu gabalos, tikko atskanēja ērgļa spalgie kliedzieni. Nu viss pretinieku karaspēks zināja, ka meitene ir pie viņa. Pat ja orki būtu akli, ārkārtīgi aizņemti vai iebāzuši galvu spainī ar ūdeni, muļķa putna priecīgā klaigāšana tiem laupītu katras šaubas.

Kapteinis apspieda vēl vienu lāstu un lamu vilni.

Viņam līdzi bija vien puse karaspēka, jo otra puse bija sekojusi Lizentrailam, lai viņa bēgšana izskatītos pārliecinošāk, kā arī lai bez apsardzes nepaliktu nolaistais tilts, kam ik brīdi jābūt gatavam uzņemt Kapteini un meiteni, — protams, ja viņi vispār atgriezīsies.

Drīz Kapteini un viņa vīrus no visām pusēm apstāja orki, un debesis aptumšoja bultu spiets.

Neviena no tām nesasniedza mērķi.

Neviena no tām nevienu neievainoja.

Ērce auļoja kā vējš un vēl ātrāk par vēju, un tāpat auļoja viņa vīru zirgi. Pat vilks šoreiz traucās uz priekšu kā visātrākais auļotājs.

Vēl reizi atkārtojās Varilas brīnums.

— Tu proti burties, mazā? — jautāja Kapteinis. Un pats atbildēja: — Tu esi elfa meita. Tu esi ragana, pavisam maza raganiņa. Paklau, mums jāatgriežas mājās. Mājās. Mums jāatgriežas pie tavas mammas, lai viņa nebaidītos. Pie mammas. Saproti? Pie mammas. Tu saprati, maziņā? Citādi mamma dusmosies. Tagad griezīsim zirgus apkārt un jāsim pie mammas. Mazā, apturi zirgus, jāsim atpakaļ, citādi mamma dusmosies…

Ērce, ātra kā vējš, neapturama kā dusmas, traucās uz Jaunā Mēness pakalniem. Tās pakavi dipēja pret saules izkaltēto zemi, saceļot putekļu mākonīšus, ko izkliedēja vējš. Ceļā gadījās ne viena vien orku vienība, taču tās visas šausmu pārņemtas pašķīrās, griežot ceļu. Orki bailēs rāvās sāņus un nekādi nespēja sastāties cīņai.

Ērglis, kas lidoja viņiem pa priekšu, vilks, kas sekoja nopakaļ, bultas, kas nezin kāpēc laidās sāņus un krita zemē, mērķi nesasniegušas, zirgi, kas skrēja kā dievu rumaki, protams, ja dievi vispār mēdza pārvietoties jāšus, — tas viss pretiniekiem iedvesa šausmas, un tie pašķīda kur kurais gluži kā bars bērnu, kas ieraudzījuši saniknotu bulli. Daudzi bēgdami novēlās no stāvās kraujas un nositās, citiem izdevās norāpties pa pakalnu nolaidenākajiem sāniem, turoties pie akmens bluķiem un krūmu zariem. Rankstrails apjēdza, ka patlaban atbrīvo Jaunā Mēness pakalnus, triekdams vairumu ienaidnieku uz stāvāko nogāzi. Kad pakalni būs atbrīvoti, tos vairs nebūs iespējams iekarot, sākot uzbrukumu no lejas un mēģinot izcīnīties līdz augšai. Stāvā nogāze un klintis bija gluži kā dabiski nocietinājumi, kas sargāja ceļu starp Daligaru un Varilu.

—   Tagad! — ieaurojās vīri, kas jāja aiz Kapteiņa.

—    Nē, — mēģināja kliegt pretī Kapteinis. — Tagad nē!

Ne jau tagad, kad viņa zirgā sēž arī Erbrova. Ne jau tagad, kad kopā ar viņiem ir pēdējā elfa meita. Kapteiņa vainas dēļ jau bija miris viņas tēvs, un viņš negribēja, lai cieš arī meitene. Vajadzēja griezt zirgus apkārt un atgriezties mājās. Taču Kapteiņa balss palika nesadzirdēta, pārējo balsis to daudzkārt pārspēja skaļumā.

—   Tagad! — tās sauca.

Un tām atbildēja Varilas kaujas ragi.

Kapteinis ieraudzīja karavīru pulciņus, ko no visām pusēm apstājuši daudzkārt lielāki orku spēki. Viņš pazina balti zeltainos kara karogus. Viņš pazina princi Ēriku un dažus no tiem, kas agrāk bija dienējuši vieglajā kavalērijā, bet bija palikuši Varilā un kļuvuši par tās jaunās armijas kareivjiem.

Arī Gārnis, kā nu prazdams, bija sācis pretuzbrukumu orkiem, pūlēdamies atbrīvot ceļu uz Daligaru, taču variliešu kareivji jau bija izkliedēti, karaspēka vienības nošķirtas cita no citas, un bija nojaušams, ka ilgi pretoties tās vairs nespētu, jo laba komandiera trūkums, bailes un orku āvas izrādījušās stiprākas.

Kapteinis paguva piesteigties variliešiem palīgā. Līdz šim brīdim viņam vēl nebija gadījies lietot zobenu ar smalki izrakstīto sudraba spalu, jo, viņiem tuvojoties, orki bija pašķīrušies bez cīņas. Tagad, steidzoties palīgā princim Ērikam un tā vīriem, sākās vienīgā šīs dienas sadursme.

Kapteinim priekšā nostājās orks, kura maska bija veidota kā lapsas purns, — tā milzīgais cirvis krita lejup. Kapteinim izdevās cirtienu atvairīt, pašaujot pretī zelta un sudraba zobenu, ko reiz bija cilājis ķēniņš Karols Nezkurais, kura pievārds noteikti nebija ne Karotājs, ne Uzvarētājs, jo ar tādu zobenu uzvaru izcīnīt nespētu neviens. Kapteinis īpaši nebrīnījās un netērēja laiku lāstiem, kad viņa jauniegūtais zobens salūza, — viņam izdevās orku notriekt zemē, pārcērtot tam plecu ar zobena strupuli un ar kreiso roku iegrūžot tam ribās stiletu. Kritienu veicināja arī vilks, kas ieķērās orkam stilbos.

Labajā pusē vairāk uz dienvidiem, tur, kur koki bija retāki, Kapteinis pēc kāda laiciņa samanīja baltus kaujas karogus, kam pašā vidū gailēja koši sarkani liliju un glicīniju ziedi. Ķēniņiene Ragana, vadot Anriku un tā bruņiniekus, bija izsteigusies no pilsētas, lai atgūtu savu meitu. Gaisā riņķojošais ērglis ķēniņienei bija ļāvis saprast, ka meitene ir drošībā pie Kapteiņa, un tagad viņa centās nogalēt ikvienu, kas Kapteiņa pulkam varētu uzbnikt no sāniem.

Kapteinis negribēja redzēt ķēniņieni kaujas laukā — pat ne tādā kaujas laukā, kur viņa gūst uzvaru.

Kaujas laukā Kapteinis negribēja redzēt nevienu sievieti — ne tādas, kas gaida bērnus, ne tādas, kas negaida. Nevienu. Pat ne tad, ja tās vada uzbrukumu, lai atbrīvotu savu zemi. Sievietes savā miesā iznēsā bērnus, un tas viņu ķermeni padara tik svētu, ka tam vienmēr jāpaliek drošībā aiz pilsētu mūriem. Turklāt īpaši svēta un saudzējama ir arī sievietes dvēsele. Smaids, kurš sagaidīs šai pasaulē tikko piedzimušu bērniņu, nedrīkst būt tas pats, kurš parādījies sejā, piebeidzot ievainotu ienaidnieku. Kapteinis vēlreiz nolādēja savu laiku, kas pat sievietes pamudina izliet asinis un nogalēt būtnes, ko savā klēpī iznēsājušas citas mātes.

Viņš zvērēja, ka patrieks orkus no savas zemes, patrieks visus līdz pēdīgam, lai vairs nevienam — ne vīrietim, ne sievietei — nevajadzētu pieliekties, lai nogalinātu ievainotu ienaidnieku, bet pēc tam to pašu seju pievērst saviem bērniem.

Kapteinis tālumā ieraudzīja arī to, ko nekādi nevēlējās redzēt: sirmo miglas krāsas zirgu un Austras gaišos matus, un jau atkal Kapteinim gribējās darīt visu, lai viņas augums, viņas asinis, viņas gaišie mati būtu kādā drošā vietā, kam orki nemūžam nepiekļūtu. Par laimi, ķēniņiene

Ragana bija norīkojusi Austru cīnīties sava pulka pašā vidū, kur tā kaut daļēji bija pasargāta.

Katrā ziņā vajadzēja atzīt, ka uzbrukums ir izdevies lieliski. Pat ja Rankstrails un viņa biedri gadiem ilgi būtu nopūlējušies, izstrādādami kaujas plānu, tas nebūtu izdevies labāk — visas karaspēka daļas darbojās tik saskanīgi, ka šī kauja atgādināja ideāli veidotu inkrustāciju, kuras darinātājs pratis savienot pat vissīkākos koka gabaliņus.

Princis Ēriks piesteidzās, lai pateiktos Rankstrailam, kurš vēlreiz bija izglābis dzīvību gan viņam, gan viņa vīriem. Kapteinis viņam deva rīkojumu gādāt, lai tiktu uzmanīta Jaunā Mēness kalnu dienvidpuse, tā, kas bija vērsta pret līdzenumu, kurp tagad bija aiztriekti orki: pietikšot ik pēc tūkstoš soļiem novietot pa sargam, kas savā starpā spētu sazināties, iededzot ugunskurus. Princis piekrita. Kapteinis iztālēm manīja, ka līdzīgu rīkojumu savā pakalnu malā Anrika vīriem dod arī ķēniņiene Ragana.

Viņi bija uzvarējuši.

Daligara vairs nebija aplenkta.

Viņi bija satriekuši orkus.

Viņi bija atbrīvojuši Jaunā Mēness pakalnus.

Nu vairs nebija jādomā, kā izcīnīt kaut mēnesi garāku dzīvi. Tagad viņiem bija pa spēkam uzvarēt. Uzvarēt uz visiem laikiem. Tagad viņi varēja apdomāt, kā padzīt orkus no savas zemes — visus līdz pēdīgam, lai vienīgie labas dzīves traucētāji šai zemē būtu laputis un kurmji, kas izcilā kāpostu saknes.

— Vai tu jūties labi? — Kapteinis jautāja meitenei.

Erbrova pamāja.

Nekādu briesmu vairs nebija.

Kapteinis nokāpa no zirga un nocēla zemē arī meiteni.

Princis Ēriks viņa priekšā nometās ceļos, un tas bija tikpat mulsinoši kā no Austras dzirdēt uzmnu mans kungs. Jaunais aristokrāts vēlreiz pateicās par savas un savu ļaužu dzīvības glābšanu. Kapteinis ir atbrīvojis Jaunā Mēness pakalnus, princis aizkustināts atkārtoja. Par atbildi Kapteinis tikai kaut ko neskaidru nomurmināja.

Apliecinājis, ka visi Kapteiņa ģimenes locekļi ir pie labas veselības un arī mazā mājele ir uzbūvēta no jauna, princis Ēriks beidzot devās prom.

Kapteinis palika kopā ar Trakrailu un Nirdli. Viņš pavēlēja, lai tie piebeidz ievainotos orkus un visiem nogalinātajiem nocērt galvu, bet pats pieliecās, lai atkal celtu Erbrovu zirgā un vestu atpakaļ uz Daligaru. Taču viņš nepaguva.

Meitene skaļi iekliedzās, skriešiem metās pie ievainotā orka, kura sejas maska atgādināja lapsas purnu, un nostājās starp orku un Kapteiņa vīriem. Vilks, izdzirdis kliedzienu, saboza spalvu, bet jau nākamajā mirklī nomierinājās.

—   Nē aua, aua pē! — Erbrova iebrēcās, cik skaļi vien spēdama.

—    Ko šī brēc? — noprasīja Nirdlis.

—   Viņa negrib, lai mēs nogalinām ievainotos, — atbildēja Trakrails, kurš bija krietni apķērīgāks par citiem.

Kapteinis nobālēja: viņš nebija iedomājies pavēli dot pietiekami klusā balsī, lai meitene to nedzirdētu. Viņa taču bija puselfs. Nu jau bija par vēlu.

—  Jūsu gaišība, — samiernieciski teica rūķis, — paejiet labāk nost! Es taču viņam neko sāpīgu nedarīšu. Tikai nogalināšu.

Meitene nekustēja ne no vietas. Iestājās klusums. Tas bija karstas vasaras dienas trokšņainais klusums, kad visur dūc kamenes un sisina cikādes.

—   Paklau, maziņā, nāc nu šurp, — ierunājās Kapteinis. — Nāc, tur ir bīstami!

Meitene pagājās mazliet tuvāk orkam. Pietiktu spert vēl dažus soļus, un orks ar savu cirvi varētu viņu aizsniegt. Erbrovai pār vaigiem ritēja asaras, un viņa Kapteinim piedāvāja savu koka laiviņu. Viņa to piedāvāja apmaiņai. Laiviņu pret orka dzīvību.

—   Nē, pagaidi, tā nevar… Mēs viņus nogalinām nesāpīgi… Arī viņi paši gaida, ka mēs viņus nogalināsim. Tā ir pieņemts. Mēs taču nevaram atstāt, lai viņi te guļ un noasiņo… tā būtu sliktāk… tas būtu riebīgi… nežēlīgi…

—    Mūsu liktenis ir tāds pats, meitenīt, — atkal mēģināja Nirdlis. — Mūs visus gaida tieši tādas pašas beigas. Agrāk vai vēlāk mēs visi tā gulēsim. Un, ja mums paveiksies, kāds, kuram ir labāka sirds, mūs piebeigs ar vienu vienīgu asu dūrienu…

Meitene spēra vēl pussolīti tuvāk orkam.

—   Nē! — iekliedzās Rankstrails. — Apstājies! Mēs nevaram viņiem palīdzēt. Mēs nevaram sev vest līdzi ievainotus orkus. Kā gan tas būtu iespējams? Vajadzētu sasēdināt viņus mūsu zirgos? Tas taču būtu absurds. Saproti? Tas būtu muļķīgi. Arī mēs mirsim tāpat. Tas ir mūsu liktenis. Kad mēs dzīvi kritīsim gūstā, mēs cerēsim, ka mūs kāds piebeigs ātri un nesāpīgi, un…

Meitene pagājās vēl pussoli tuvāk orkam. Viņas gaišzilās acis mirdzēja, tāpat kā Varilas līdzenumā bija mirdzējušas viņas tēva acis. Viņa bija pārstājusi raudāt. Tagad viņas skatiens bija valdonīgs.

—   Es darīšu visu, ko tu gribi. Zvēru. Pie sava goda. Es nelikšu viņiem nocirst galvu. Nelikšu viņus nogalināt. Zvēru. Pie sava goda. Apstājies. Nāc atpakaļ.

Kapteinis nodomāja, ka tā ir īsta laime, ka šai brīdī viņam līdzās ir tikai divi visuzticamākie biedri.

Meitene neraudāja un cieši vēroja Kapteini, kā mēģinādama novērtēt.

—   Māte kas māte, — noņurdēja Trakrails.

—   Ja te būtu arī mūsu kaprālis Lizentrails, viņš teiktu, ka tam puisim, kas šo knīpu reiz precēs, būs vajadzīga lauvas drosme, — piebilda Nirdlis.

—    Es zvēru pie sava goda! — pārskaities sakāmo nobeidza Kapteinis. — Pie sava goda! Un, kaut arī es esmu algotnis, vēl neviens nav uzdrošinājies manu godu apšaubīt.

Viņā cieši raudzījās nopietnas maza elfa acis.

—   Meitenīt, ar algotņu godu neviens nekad jokus nedzen, — teica Nirdlis.

—   Pareizi, — piekrita Trakrails. — Ķēniņi un bruņinieki savu reizi var dot arī viltus zvērestus, bet laupītāji un algotņi ar savu godu nekad nejoko. Arī tāpēc, ka nekā cita viņiem šai pasaulē nav.

—    Mēs par algotņiem un laupītājiem zinām visu. Mēs to būšanu pazīstam no iekšas. Tagad zeme ir pilna ar orkiem, un mēs esam algotņos, bet ne jau vienmēr…

Kapteinis pagriezās un uzmeta runātājiem iznīcinošu skatienu, lai taču tie prastos pievaldīt muti.

Ievainotais orks beidzot pamanīja meiteni un mēģināja pagriezties uz viņas pusi.

—   Es darīšu visu, ko tu gribi. Zvēru pie sava goda. Tikai ej projām no turienes, — vēlreiz mēģināja Kapteinis.

Erbrova nekustējās. Toties orks pamazām sāka rāpties uz viņas pusi.

—   Ņamma, — Erbrova teica, norādīdama uz ievainoto.

—   Viņa grib, lai mēs gūstekņus apgādājam ar pārtiku, — tulkoja Trakrails.

—    Nerunā stulbības, — atcirta Kapteinis. Viņa pacietība bija galā. — Es nevaru izšķiest ēdienu un ūdeni, lai uzturētu pie dzīvības sagūstītus orkus. Mums pašiem ēdamā tik tikko pietiek. Tas jau būtu noziegums! Un vai tu maz saproti, kāds papildu darbs un pūles tiktu vīriem, kam šos vajadzētu apsargāt? Es taču nevaru sākt audzēt vistas, lai ar tām barotu orkus.

Meitene vēl pussolīti pagājās pretī orkam, kurš jau pilnībā bija pavērsies pret viņu.

—   Es darīšu tā, kā tu gribi, — iesaucās Kapteinis. — Zvēru pie sava goda. Došu viņiem tīru ūdeni un kaut ko ēdamu.

—    Šī jau ir vēl nešpetnāka par savu māti, — norūca Nirdlis.

—   Pareizi: viņas mātei vispirms bija jāiemācās runāt, un tikai tad viņa nospieda mūs uz ceļiem. Turpretī šī mūs dancina pēc sava prāta, nemācēdama pateikt ne pāris vārdu.

Kapteinis skaļā balsī pavēlēja savam pulkam atbruņot ievainotos orkus un vest tos uz Daligaru, kur gūstekņus turēšot tais pašās būdās, ko šie uzbūvējuši aplenkuma laikā. Un, kad gūstekņi būs nogādāti pie vietas, lai šiem pagādājot tīru ūdeni un kaut ko ēdamu.

Kapteiņa karaspēks manāmi apjuka. Iebildumi bija tik skaļi, ka Rankstrails bija spiests vīriem atgādināt, ka tieši viņš ir vieglās kavalērijas Kapteinis un nav radis nedz atkārtot savas pavēles otrreiz, nedz uzzināt, ka kāds domās pieļāvis iespēju tās nepildīt.

Beidzot viņš atkal varēja atgriezties pie meitenes un paņemt to rokās.

—   Esmu devis zvērestu. Tas ir pilnīgs stulbums, taču es apzvērēju, — joprojām bāls no bailēm un dusmām, viņš mierināja Erbrovu.

Meitene pamāja un, nenolaizdama no viņa acu, sniedza viņam savu izkrāsoto koka laiviņu.

Kapteinis to uzlūkoja neizpratnes pilns. Tad Erbrova atkal iebāza roku uzsvārča kabatā, izvilka no tās lellīti, smagi nopūzdamās, to ņpglāstīja un arī sniedza Kapteinim.

—    Paldies, nevajag, — atbildēja Kapteinis, mēģinādams no spēļmantām atteikties un priecādamies, ka ari šo ainu redz tikai viņa visuzticamākie viri. — Tikai neapvainojies, bet es tiešām nezinu, ko ar tām iesākt.

Erbrova ietiepīgi atkal iespieda mantiņas viņa milzīgajā saujā.

—   Tu tētis, — viņa pārliecināti teica. — Labs tētis.

—   Domāju, ka viņa grib teikt, ka ar šim mantām var spēlēties tavi bērni. Tie bērni, kam tu esi tēvs. Un tu esot labs tēvs, — tulkoja Trakrails.

—   Es neesmu tēvs. Man nav bērnu, man nav neviena, kas ar tām varētu spēlēties. Man nevajag. Paturi tās pati.

—   Tu tētis vēlāk, — nepiekāpās meitene.

—     Tās domātas tam laikam, kad tu būsi kļuvis par tēvu, — atkal tul,koja Trakrails.

—   Man nav nodoma pagādāt bērnus. Man tādu nekad nebūs, — norūca Kapteinis, vēlreiz atgrūzdams spēļmantas un ar otru roku pamādams Trakrailam, liekot saprast, ka tulka pakalpojumi ilgāk nav nepieciešami.

Erbrova cieši uzlūkoja Rankstrailu un skaļi iesmējās. Rankstrails pirmoreiz redzēja viņu smejamies.

—   Tu tētis vēlāk, — meitene līksmi atkārtoja, izlēmīgi iespiezdama lelli un laiviņu viņam rokās.

Pacietību zaudējis, Kapteinis tās steigšus paglabāja savā tarbā. Viņš nebūt nekāroja ilgāk turpināt šo strīdu. Kopš viņš saviem kareivjiem bija iemācījis rakstīt, tie bija kļuvuši mazuliet smalkāki, tomēr tie joprojām nebija tādi vīri, kas ar sajūsmu pildītu pavēles, ko devis komandieris, kurš rotaļājas ar koka lellīti un laiviņu.

—   Ei, jūsu gaišība, vai mēs vismaz drīkstam viņu atbruņot? — norādot uz zemē gulošo orku, Nirdlis jautāja Erbrovai. — To cirvi malkas skaldīšanai viņš neizmanto.

Meitene mirkli padomāja, varbūt apsvērdama, vai pareizi sapratusi jautājumu, un tad piekrītoši pamāja.

Trakrails, starojoši smaidīdams, turēja zobenu orkam pie rīkles, kamēr Nirdlis to atbruņoja, ar savu dzīvību īpaši neriskēdams.

—   Viņam ir diezgan dziļš ievainojums krūtīs, taču plaušas nav skartas un elpo viņš labi. Bet plecs sadzīs pats no sevis. Nepaies ne mēnesis, kad šis atkal būs uz kājām, — klusi noteica Kapteinis.

Orks pagriezās pret viņu. Maska neaizsedza orka acis, un to skatiens pievērsās Rankstraila acīm. Rankstrails nenovērsās. Un nodomāja: kaut arī jau daudzus gadus viņš cīnās ar orkiem, šī ir pirmā reize, kad viņš kādam no tiem ieskatās acīs.

Beidzot viņi varēja doties atpakaļ uz Daligaru. Skaļi gavilējot, viņiem pretī jāja ķēniņienes Raganas vadītais pulks, un Rankstrails varēja atbrīvoties no aukles pienākumiem un atdot meiteni mātei.

Rankstrailam tuvojās Anriks.

—     Mans kungs, — viņš aizkustināts teica un paklanījās, — jūs, cilvēku cilts karaspēka virspavēlnieks, padzināt orkus, jūs… es vienmēr uzskatīšu par lielu godu iespēju pakļauties jūsu pavēlēm, vienmēr lepošos, ka esmu viens no jūsu kareivjiem…

—    Meitene… — apjucis atbildēja Rankstrails, gribēdams paskaidrot, kā viss patiesībā noticis.

—   Taisnība! — vēl lielāka aizkustinājuma pārņemts, viņu pārtrauca Anriks. —Jūs vadījāt kauju, kaut arī jums bija jāsargā meitene…

Kapteinis nolēma likties mierā un ar paskaidrojumiem neuzmākties.

Arī Austra un viņas strēlnieki paklanījās Kapteinim, bet viņš to cieņas apliecinājumiem atbildēja, mulsi smaidīdams. Beidzot visi aizaulekšoja atpakaļ uz Daligaru.

Bet, kamēr pārējie pilsētā atgriezās straujos auļos, Rankstrails un viņa vīri tai tuvojās lēniem soļiem. Zirgi bija noguruši, un arī vilks smagi elsoja.

Vismaz no meitenes Kapteinim bija izdevies atbrīvoties.

Rankstraila armijā neviens neuzdrošinājās apšaubīt to, ka pavēles jāpilda, turklāt jāpilda ātri un precīzi, taču šai armijā nebija aizliegts pavēles apspriest. Nebeidzami ilgajā atpakaļceļā uz Daligaru Kapteinim pietika laika nožēlot, ka pats vieglajā kavalērijā pieļāvis pārlieku brīvību. Ne brīdi viņam nebija miera no daudzu balsu izteiktām dzēlībām, ņirdzīgām piezīmēm, rupjiem un mazāk rupjiem jociņiem par jaunajiem algotņu pienākumiem. Daži arī pieklājīgi apvaicājās, vai viņiem tagad būs tikai jākopj un jābaro ievainotie orki, vai arī Kapteinim padomā jau esot līdzīgi un tikpat aizraujoši citi darbi.

Visas šīs ņirgas īpaši grūti paciest bija tāpēc, ka Kapteinis saviem vīriem pilnībā piekrita.

Divdesmit otra nodaļa

Sasniedzis Daligaru, Kapteinis tūdaļ vaicāja pēc Lizentraila, bet jautājums nepabeigts izdzisa viņam uz lūpām, jo algotņu sējas runāja skaidru valodu.

Kaprālis un citi ievainotie bija ienesti pilsētā.

Tie, kuru ievainojumi bija vieglāki un kurus droši varēja pārvietot, jau bija aizgādāti līdz slimnīcai.

Smagāk ievainotie bija noguldīti līdzās akai laukumā pie pašiem Dienvidu vārtiem un paceļamā tilta.

Te gulēja Daverkails un Vorkails, milzīgi kā kalni, augumā lielāki pat par Kapteini, — viņi abi vienmēr bija turējušies blakus Kapteinim smagākajos brīžos, kad atkāpjoties bija jālaužas cauri orku aplenkumiem.

Te gulēja Rouīls, vienkāršas dabas vīrs, kuram visu vienmēr vajadzēja paskaidrot vismaz divas reizes. Rouīlam tā arī nebija izdevies iemācīties neko vairāk par R burtu, un tieši to viņš mēdza iegriezt koku mizā un ieskrāpēt akmeņos.

Te gulēja Zēlails, visjaunākais, visskaistākais, tas, kurš ap roku nēsāja gaišzila auduma apsēju ar sīkām izšūtām rozītēm.

Te gulēja Rusols, kurš bija dzimis Augstgardes plakankalnē, — viņa ģimeni bija iznīcinājuši Melnie laupītāji, tomēr puika mantojumā bija saņēmis gan pāris tīrumu, gan visai lielu aitu ganāmpulku. Par algotni Rusols bija kļuvis nevis trūkuma spiests, bet gribēdams sekot Kapteinim.

Te gulēja Arkris, kungs no rūķu cilts, kurš bija tik vecs, ka bija piedzīvojis pat tos laikus, kad viņa cilts vēl nebija sakauta un paverdzināta.

Te gulēja Rokstoils, gara auguma gaišmatis no ziemeļu purviem, — melno apsēju, kas allaž sedza viņa izdurto aci, kāds bija noraisījis un aizstājis ar balta auduma gabalu, ko nepārprotami no sava priekšauta bija ziedojusi meitene, kas bieži palīdzēja Austrai slimnīcā. Puiša augums bija pārsegts ar asiņainu apmetni.

Daverkails, Vorkails, Rokstoils, Rusols, Arkris un Zēlails jau bija miniši, kad pār tiem noliecās Kapteinis. Rouīls vēl spēja viņu pasveicināt.

Lizentrails vēl bija dzīvs. Viņa krūškurvis vēl cilājās augšup lejup, taču katrs elpas vilciens bija arvien smagāks un nebija šaubu, ka pavisam drīz kāds no tiem būs pēdējais.

Kaprālis tomēr atvēra acis un uzlūkoja Kapteini.

—   Ei, Kaptein, nesaki Raganai, ka pūķi nogalināju es, citādi viņa pavēlēs manus kaulus izbarot suņiem. Kaptein, neļauj, lai viņa manus kaulus izbaro suņiem, — viņš nočukstēja.

—   Nē, — atbildēja Rankstrails. — Nē.

Viņš izmisis novērsās. Trakrails bija tepat blakus un jau vilka no akas spaini tīra ūdens. Varbūt kaut ko vēl varēja līdzēt.

—   Ejiet un sameklējiet dižkundzi Austru! — iesaucās Rankstrails.

Bet kāds droši vien to bija iedomājies izdarīt jau pirms viņa pavēles,

jo Austra skriešiem tuvojās. No laukuma pretējās puses tuvojās Parcija, turēdama aiz rokas Erbrovu. Vecmāte gribēja sveikt uzvarētājus, taču smaids viņas sejā izdzisa, tikko viņa ieraudzīja līdzās akai gulošos ķermeņus. Parcija apstājās, bet Austra steidzās pāri laukumam un noliecās pār Lizentrailu.

—   Izglāb viņu, — Austrai teica Rankstrails. — Dari visu, ko tu spēj, tikai izglāb viņu. Es tevi lūdzu! Es jūs lūdzu, kundze.

Austra atsedza malā apmetni, ar kuru bija pārklāts kaprāļa augums. Krūtīs bija garš, dziļš ievainojums, kuru kāds bija mēģinājis neveikli pārsiet. Gan Austra, gan Trakrails nolaida roku virs asiņojošās brūces, īsu mirkli abi saskatījās. Erbrova strauji izrāva plaukstiņu no Parcijas tvēriena un metās šurp pie Austras un Trakraila.

Parcija steidzās meitenei pakaļ.

—   Nē, maziņā, te ne! Te tev nav īstā vieta, — viņa teica, pūlēdamās dabūt meiteni projām no ievainotā, taču Austra viņu pārtrauca.

—   Cik vien ātri varat, skrieniet uz slimnīcu, — viņa tai teica. — Atnesiet man tīnis pārsējus, parfīma pudelīti, adatu, diegus, arnikas lapas, ehinācijas ekstraktu, burvjlazdas ziedus un kumelītes. Skrieniet. Atstājiet meiteni te, es par viņu parūpēšos. Bez meitenes jūs būsiet ātrāka. Skrieniet!

—    Kundze, meitene te nevar palikt! — sieviete iebilda.

—   Skrieniet! — pavēlēja Austra.

Parcija beidzot paklausīja.

—    Man te ir mazliet arnikas lapu, ko varētu uzlikt uz brūces, — teica Trakrails, izvilka no savas tarbas lapiņas, iebāza tās mutē un sāka košļāt.

—   Jūs brūcēs liekat sakošļātus augus? — sašutusi prasīja Austra.

—   Tā tie labāk iedarbojas, — apjucis atbildēja Trakrails.

—   Atvainojiet, — iejaucās Kapteinis, — lai arī šie nav pirmie mirušie, ko meitene savā mūžā redz, varbūt labāk būtu vest viņu projām?

—   Tagad mums nav laika, — stingri atteica Austra.

—    Es varētu to izdarīt, — piedāvājās Kapteinis.

—    Nē, jūs nevarat. Mums jānoņem šis netīrais pārsējs un jāizmazgā brūce. Noskalojiet spainī rokas un tad uzlieciet tās šeit, te, kur nāk ārā putas. Reizē ar asinīm viņš zaudē arī ieelpoto gaisu. Tieši tāpēc ievainojumi krūtīs parasti ir nāvējoši. Spiediet stingri, jo ir ļoti svarīgi, lai viņš nezaudētu ne asinis, ne gaisu. Sapratāt? Tagad jūsu kaprālis atkal elpo, un varbūt mums izdosies viņu glābt.

—    Mana kundze, bet kā tad meitene? — iebilda Kapteinis.

—    Meitenei nav nemaz tik slikti, viņa pagaidīs, kamēr mēs te pabeigsim.

—    Bet viņai ir slikti! Skatieties!

—    Mēs viņu aizvedīsim prom, tikko tas būs iespējams! — atcirta Austra. — Tagad spiediet tur stingrāk.

Erbrova bija notupusies līdzās Austrai un piespiedusies viņai cieši pie sāniem — lai arī jaunās sievietes abas rokas visu laiku bija aizņemtas, darbojoties ap brūci, viņai tomēr bija izdevies aplikt roku Erbrovai ap pleciem un itin kā paslēpt to savā padusē. Erbrova bija saņēmusi savās mazajās plaukstiņās kaprāļa netīro, sakropļoto delnu un klusi tupēja, kļūdama arvien bālāka un bālāka, bet viņas acis iepletās arvien vairāk, un tās ieskāva arvien tumšāki loki.

Starp Kapteini un debesīm piepeši nolaidās kāda ēna. Rankstrails pacēla skatienu. Līdzās bija nostājusies maza auguma sieviete kuplos zaļa samta svārkos — viņas seja bija noplūdusi asarām, sāpju un šausmu pilnu skatienu viņa lūkojās uz mirēju, piespiedusi mutei priekšā rokas, lai noslāpētu izmisuma kliedzienu vai vaidu. Sieviete nometās ceļos, pareizāk, sabruka uz ceļiem un sāka nevaldāmi raudāt, tupēdama kaprāļa galvgalī — vienīgajā vietā, ko palīdzības sniedzēji bija atstājuši brīvu. Viņa noglāstīja ievainotā seju, tad saņēma otru tā roku un noglāstīja rētas, ko, noraujot pirkstus, bija atstājušas bendes knaibles. Šīs sievietes mīlestība vienmēr bija tiekusies pie Lizentraila! Tieši viņu tā vienmēr iztālēm bija vērojusi, bet Lizentrails, kurš šo mīlestību vēlētos vairāk par visu pasaulē, nebija pat iedrošinājies pieļaut domu, ka rudmates acis meklē viņu.

Nolaidās vēl viena ēna. Parcija bija atgriezusies. Pēc Austras pavēles viņa no dīvaina stikla trauka izvilka līkas adatas, kuras atgādināja kurpnieku lietotās un kurās jau bija ievērti rupji diegi, un saslapināja tās parfīmā.

—   Vēršu cīpslas? — jautāja Trakrails, norādot uz diegiem. — Un kāpēc jūs tās mērcējat smaržās?

—   Linu pavedieni un aitas zarnas, tās ir mīkstākas un vieglāk sasienamas mezglā. Ar zarnām es sašūšu iekšējos slāņus, bet ar linu diegiem ārējos. Parfīmā es tos izmērcēju tāpēc, ka diegiem jābūt tīriem. Ja diegi ir tīri, ir mazāk iespēju, ka brūce varētu pūžņot un varētu sākties drudzis.

—    Atvainojiet, kundze, bet tā ir laika tērēšana, — kritiski iebilda Trakrails. — Un arī brūces aizšūšana kārtu pa kārtai ir laika tērēšana. Ar lielu adatu to visu varētu savilkt kopā viens un divi. Ja gribat, es varu sašūt, — viņš piedāvājās.

—   Sašūt muskuli ar muskuli un ādu ar ādu nav laika tērēšana, un arī, lietojot tīrus diegus, laiku neviens netērē, jo tā brūce sadzīst labāk, — tiepīgi atbildēja Austra. — Un es nevēlos, lai to darītu jūs. Lūdzu, tikai turiet man nospriegotu šo diegu. Paldies.

—    Kundze, pasteidzieties, vai arī mēs viņu zaudēsim. Viņš gandrīz vairs neelpo.

Divdesmit treša nodaļa

Erbrova turēja rokās vienu no kaprāļa delnām. Tas bija šausmīgi. Visas tās rētas! Un atmiņas, kas virmoja kaprāļa prātā, atgādināja sirseņu spietu. Atmiņas par to dienu, kad orki nogalinājaviņa brāli. Atmiņas par māti, kuru visi izsmēja, jo tai nebija vīra. Atmiņas par dienu, kad viņš iestājās algotņos. Atmiņas par visām reizēm, kad viņu bija mocījis bads, kad viņš bija zadzis, lai badā nevajadzētu mirt ne pašam, ne biedriem. Un gluži kā bēru zvana dimdieni cita citai sekoja atmiņas par tām reizēm, kad viņš bija atdots bendes rokās. Bet visam pāri bija tās īpašās sāpes un šaušalīgās bailes, kas pārņem, kad aptrūkstas elpas, kad cilvēks jūtas kā ūdenī iekritis kaijas cālēns, kā liedagā izskalota jūraszvaigzne. Šīs mokošās bailes bija tik spēcīgas, ka nomāca pat sāpes kājā, kuru kāds orks bija sadragājis ar savu milzīgo karavāli.

Erbrova aizvēra acis, lai neredzētu asinis.

Pasaule kļuva zaļa, bet zaļumā, mijoties zvīņām un mīkstam kažokam, vijās zeltaini līčloču raksti.

Erbrova atkal ieraudzīja sava tēva smaidu.

Kaprālim vajadzēja ļaut iet projām. Vajadzēja kaprāli palaist tālajā ceļā, un visas viņa atmiņas gūtu mierinājumu. Tētis un pūķis par to parūpētos. Erbrova nezināja, kā lai to pasaka Austrai un Trakrailam. Varbūt viņi paši to sapratīs. Varbūt viņi to jau zināja. Kaprāļa elpa sarāvās arvien sīkāka un sīkāka.

Mazā sieviete ar resno, sarkano visapkārt galvai apvīto bizi un tumšzaļajiem brunčiem, nometusies ceļos starp Erbrovu un Trakrailu, sāka raudāt. Viņa negribēja laist kaprāli projām, taču elpas gandrīz vairs nebija, tā bēga prom pa dziļo brūci krūtīs, un sāpes, ko jūt liedagā izskalota jūraszvaigzne, ar katru brīdi kļuva arvien neizturamākas. Arī sarkanmatainās sievietes asaras bija neizturamas.

Un laukumā raudāja vēl tik daudzi citi.

Erbrovas tēvs pasmaidīja. Pūķis pacēlās spārnos.

Viena Erbrovas rociņa atrāvās no otras un ieslīdēja uzsvārča kabatā: te glabājās mazā lupatu bumbiņa, ko, gribēdams viņu mierināt, Erbrovai bija uzdāvinājis Kīks toreiz, kad Erīnijas bija atvēmušas pasaulei gaismu. Erbrova zem pirkstiem sajuta raupjo audumu un atguva drosmi.

Viņas spēks pieauga un pārspēja kaprāļa sāpes. Piepeši prātā uzzibsnīja vīzija: bariņš bērnu skraidīja kādā dīvainā vietā, kur bija daudz peļķu, daudz vistu un zosu un baltiem ziediem ziedēja apdedzis ķirsis. Erbrovas rociņa saspieda ciešāk lupatu bumbu, un šķita, ka viņai palīgā nāk visa gaisma, kas valdīja liedagā un ciemā, kurus sauca tāpat kā viņu. Vajadzēja tikai drīzāk aizvērt brūci, pa kuru bēga projām elpa. Austra to jau šuva ciet, un drīz kaprāļa krūtīs vairs nebija dziļa šķēluma, bet gan daudz mazu spraudziņu. Erbrovai blakus bija Austra un Trakrails, un arī viņi visiem spēkiem centās šīs mazās spraugas aizvērt. Varbūt viņiem trijatā tomēr izdosies to paveikt.

Divdesmit ceturta nodaļa

Lizentrails izklepoja asiņu un putu kunkuli.

Sieviete zaļajos svārkos pārstāja raudāt.

—   Vai viņš ir dzīvs? — viņa piesardzīgi apvaicājās. — Vai viņš dzīvos? Kundze, viņš ir dzīvs?

Austra neatbildēja. Bāla un sviedriem noplūdusi, viņa bija pārāk aizņemta, šujot ciet brūci.

—   Ei, algotni, viņš ir dzīvs vai miris? — vēlreiz jautāja sieviete.

—    Dzīvs viņš ir, taču ne pārāk dzīvs, — piesardzīgi atbildēja Trakrails. — Bet arī pavisam miris nav.

Austra joprojām šuva kopā kārtu pēc kārtas.

—   Ja mēs brūcē ieliksim mazliet beladonnas, viņam nepiemetīsies drudzis. Man ir daži ziediņi, es tos tūlīt sakošļāšu.

—  Ja diegi ir tīri, drudzis ir maz ticams, — nepiekāpās Austra. — Uzskatu, ka būs labāk, ja mēs pēdējo šuvi apziedīsim ar dažiem pilieniem ehinācijas ekstrakta, un es negribu, lai brūcēs tiktu likts jebkas sakošļāts.

Lizentrails atkal ieklepojās. Viņa elpa kļuva spēcīgāka un vienmērīgāka.

Kad ievainojums uz krūtīm bija aizšūts, Austra noņēma apmetni, kas joprojām sedza Lizentraila kājas. Viņa ievaidējās.

—    Kas tur ir, kundze? Viņš mirst? — jautāja sieviete.

—    Kājas ir sadragātas, — atbildēja Trakrails, kas piepeši šķita piekusis līdz nāvei.

—    Tur ir ļoti smagi lūzumi, — vēl vairāk nobālējusi, paskaidroja Austra. Viņas balss bija tikko saklausāma.

—   Un tas nozīmē, ka viņš mirs?

—    Varbūt nemirs, taču, ja arī viņš paliks dzīvs, tad nevarēs vairs staigāt. Un arī ar zirgu jāt nevarēs.

—    Bet dzīvs viņš paliks?

—   Varbūt izdzīvos, bet kājas nav glābjamas.

—   Kundze, tas nav svarīgi, tas nekas, ka viņš vairs nevarēs paiet, tu tikai izglāb viņu. Tas nekas, vīrietis ir vīrietis arī tad, ja visu laiku sēž. Kundze, tas nekas, tu tikai viņu izglāb. Tu saki, ka viņš nevarēs paiet, — nu, labi, viņš nekur neies, un visur, kur vajadzīgs, aizies mūsu bērni. Vīrieti jau var padarīt laimīgu arī tad, ja paiet viņš vairs nevar. Ja tu man viņu izglābsi, es viņu apprecēšu, un mūsu bērni staigās. Kundze, neļauj viņam nomirt. Izglāb viņu priekš manis. Gan jau es parūpēšos, lai viņš būtu laimīgs. Tas nekas, ka viņš vairs nevarēs jāt zirgā. Tā ir pat labāk: viņš vairs nederēs par karavīru un paliks mājās pie manis.

Kaprālis Lizentrails noklepojās vēlreiz un atvēra acis, kas kādu brīdi slīdēja pār apkārtējo sejām tukšas un neko neredzošas.

—    Kaptein, — ierunājās Austra, — baidos, ka par zemu esmu novērtējusi to, kā šis skats iespaidos mazo princesi. Viņa izskatās pārguruši un dreb pie visām miesām. Parcijas palīdzība man vajadzīga, lai pārsietu brūces. Lūdzu, aizvediet jūs meiteni pie mātes.

Kapteinis pamāja. Viņš pieliecās pie Austras un satvēra Erbrovu, kura bija tik piekususi, ka pat nespēja noturēt galvu taisni.

—   Es tevi tūlīt aiznesīšu projām no šejienes, — Kapteinis nočukstēja, atkal piecēlies kājās.

Erbrovai nebija spēka atbildēt, taču viņa papurināja galvu un paplēta plaukstiņu. Kapteinis saprata, ka viņa vēlas te palikt. Erbrova norādīja uz pārējiem ķermeņiem, kas bija noguldīti visapkārt akai. Tagad, kad bažas par kaprāļa dzīvību bija pierimušas, Kapteinis izdzirda sieviešu raudas.

Mazās princeses skatiens bija nopietns un ciešs. Viņa neraudāja, viņa lūkojās uz mirušajiem. Viņa vēlreiz pamāja, lai Kapteinis pagaida, un viņš saprata: visi šie vīri pēc Kapteiņa pavēles bija zaudējuši dzīvību, lai izglābtu Erbrovu.

Tagad viņiem abiem vajadzēja tos pieminēt un godināt — tas bija viņu abu pienākums, viņiem bija jāpaliek te, nevairoties ne no mirušo, ne no dzīvo skatieniem.

Arkris, Rusols, Zēlails, Rouīls, Rokstoils, Daverkails un Vorkails vairs nekad nepiecelsies. Nometusies ceļos līdzās Zēlailam, tupēja meitene rozītēm izšūtos gaišzilos svārkos, kas nu bija notriepti dubļiem un asinīm. Viņa bija noguldījusi galvu Zēlailam uz krūtīm un lēja asaras, ko tas vairs nekad nesajutīs. Blakus Rouīlam tupēja ubadze pelēcīgi melnās drānās, un viņas raudas bija tik tikko saklausāmas. Pie Rusola līķa šņukstēja kāda jauna sieviete, kura droši vien bija atraitne, jo viņai blakus bija arī gadus sešus veca meitenīte. Bet līdzās Rokstoilam raudāja meitene, kuras balto, saplēsto priekšautu asinis bija iekrāsojušas līdzīgu Daligaras karogiem. Viņa to noraisīja un pārsedza nogalināto. Blakus Arkrim zemē sēdēja Rasa, un viņas seja bija stinga kā akmenī kalta, — neviens kunksts nesatricināja viņas krūtis un neviena asara nenoritēja pār vaigiem. Sapnis, ka viņa tomēr nav lemta mūžīgai vientulībai, bija sabirzis drumslās, un Kapteinis nodomāja, ka grotā ieslodzītā vilcene būs Rasas vienīgā mierinātāja.

Kapteinis jau bija apglabājis daudzus no saviem vīriem, taču tad tie visi bija algotņi: nevienu nāvē nepavadīja raudoša sieviete. Valdītājs un Tiesnesis bija pieņēmis daudz absurdu un nežēlīgu likumu, un varbūt vienīgi tam, kurš algotņiem aizliedza precēties, piemita kāda loģika, lai arī cik greiza tā būtu. Sāpes, kas skanēja šais raudās, bija neizturamas.

Ap mirušajiem bija sanācis neliels pūlis. Pilsētnieku ģimenes pamazām sakopa kritušos, lai nogādātu tos kapsētā. Kapteinis zināja, ka šai pilsētā ikvienai ģimenei pieder neliels, ziedošiem krūmiem apaudzis kapu laukumiņš, kur apglabāt savus mirušos. Nogalinātie algotņi gulēs tur, kur vieta viņiem pienāktos, ja viņi būtu paguvuši apprecēt sievietes, kas nu raudāja līdzās līķiem; viņus pieņems ģimenes, par kuru piederīgajiem viņi nepaguva kļūt.

Otro reizi pēc savas mātes nāves Rankstrailam uzmācās raudiens. Vai varbūt tas bija nelabums — viņš īsti nespēja tos atšķirt vienu no otra. Nogalināto acis, kas raudzījās tukšumā, pamazām kļuva nespodras. Rankstrails domāja par visu, ko būtu gribējis šiem vīriem teikt un nekad nebija pateicis, allaž atlikdams sakāmo uz nākamo dienu, būdams pārliecināts, ka nākamā diena pienāks vēl un vēlreiz. Citu pēc cita pilsētnieki aiznesa projām Rusolu, Zēlailu, Rouīlu un Rokstoilu, un tos pavadīja skaļas raudas.

Zemē guļam savās asinīs palika vienīgi Arkris no rūķu cilts, Daverkails un Vorkails.

—   Šos neviens negrib, Kaptein, — teica Rasa. — Šos galīgi neviens negrib. Tos, kam nav ģimenes, Daligarā gaida kopīga kapa bedre. Ja tu man iedosi palīgos dažus vīrus, es viņus līdz turienei nogādāšu.

Kapteinis brīdi vilcinājās, tad teica:

—    Mēs viņiem sagādāsim viņu cienīgu kapu. Es taču viņiem nekad pat paldies īsti nepasacīju.

Rankstrails izmisīgi vēlējās, kaut jel reiz būtu tiem no sirds patencinājis. Visu savu mūžu, visus ilgos gadus cauri dubļiem, cauri visam viņš bija lauzies uz priekšu, zinot, ka šie vīri viņu vienmēr droši piesegs. Tagad tas viss bija beidzies. No šiem vīriem pāri palicis bija vien kādā akmenī iegravēts vārds.

—   Vais nava aua. Tētis, pūis, — nočukstēja Erbrova, taču līdzās nebija Trakraila, kas to varētu iztulkot, un Rankstrails nesaprata.

Rankstrails ilgāk vairs nespēja. Viņš devās prom no laukuma. Ja dievi pastāvēja, viņš tiem no visas sirds novēlēja nekad negadīties viņam ceļā, jo, pat ja tas nozīmētu, ka atlikusī mūžība jāpavada peklē, Rankstrails viņiem pateiktu, ko par tiem domā. Taču tad viņš atcerējās Lizentrailu, kurš bija atguvis elpu, un vairs neuzdrošinājās domāt par dieviem itin neko.

Meitene viņa rokās drebēja.

—   To izdarīji tu, vai ne? — Kapteinis viņai klusi jautāja, ejot pa ielām, kur gājēji pašķīrās, veltot viņam pateicības vārdus un svētības vēlējumus. — To izdarījāt jūs trijatā, vai ne? Jūs tur bijāt divas raganas un raganas dēls, un tikai tāpēc Lizentrails vēl ir dzīvs, ja?Tāpēc jūs esat tik ļoti piekusuši? Arī pārējie divi ir pārguruši. Lizentrails bija vairāk miris nekā dzīvs, bet tagad viņš ir vairāk dzīvs, un ne jau tikai tāpēc, ka viņu aizšuva kārtu pa kārtai un brūcē neko nespļāva, vai ne? Tā bija tāda kā buršanās: jūs cilvēkus ārstējat ar pieskārieniem un pēc tam esat pārguruši. Tāpēc Austra un Trakrails ir tik labi dziednieki — viņi zina ne tikai to, ko māk kurš katrs bārddzinis. Viņiem ir arī burvju spējas. Tev vajadzēja Lizentrailam pieskarties, vai ne? Austra negribēja, lai es tevi nesu projām, kaut arī… kaut arī zināja, ka tu tik ļoti piekusīsi. Paldies tev. Lizentrails ir krietns cilvēks, tieši viņš tevi izglāba no orkiem. Viņš ir krietns cilvēks, labs un godīgs. Trakrails tagad, kad brūce ir aizšūta, vairs nespēj nostāvēt kājās, bet viņš ir pieaugušais. Tev droši vien ir vēl grūtāk. Tu esi maza. Maza, drosmīga un brīnišķīga. Tie divi, Austra un Trakrails, daudz un skaļi strīdējās par šūšanu, diegiem un lapu košļāšanu, tāpēc visi pievērsa uzmanību tikai viņiem. Var jau būt, ka šie strīdējās arī pa īstam, bet galvenais ir tas, ka neviens nepievērsa uzmanību tev. Neviens nepamanīja, ka tu spēj… nu, ka tu to spēj. Nestāsti nevienam par savām spējām. Slēp to no visiem, jo citādi jau pirmajā reizē, kad tu kādu nespēsi izglābt, cilvēki teiks, ka tu esi vainīga, un ienīdīs tevi.

Erbrova klusēja, sarāvusies čokuriņā un piespiedusies cieši, cieši Kapteinim, kurš viņu bija apskāvis, kā sargādams no aukstuma. Kapteinis pielieca galvu un noskūpstīja meitenītes melnās cirtas.

Erbrova pārstāja drebēt. > — Mammu, — viņa teica klusītēm, tomēr viņas balss atkal skanēja dzidri.

—   Protams, — drošināja Kapteinis. — Tagad es tevi aiznesīšu pie tavas mammas.

Valdniece sēdēja pils pagalmā uz akmens kāpņu zemākā pakāpiena, paslēpusi seju plaukstās. Turpat līdzās valdniecei bija noguldīts miris zēns — tas, kurš daudz runāja un lēni staigāja. Tas gulēja uz zeltā izšūtā auduma, ar kuru vēl ņesen bija iztapsēta siena mazajā troņa zālē.

Ķēniņiene pacēla skatienu un ieraudzīja Rankstrailu. Viņas acis bija sausas, taču, ja tās būtu raudājušas, izmisums tajās varbūt nebūtu izskatījies tik melns. Viņa ieraudzīja arī meiteni.

—   Nē, — ķēniņiene teica, — nesiet viņu prom. Es negribu, lai viņa redz. Es taču jau liku aizvest Erbrovu projām. Viņai tas nav jāredz.

Pirmo reizi Rankstrailu pārņēma maigums pret šo sievieti. Cieņa, ko viņš juta pret elfa sievu, bija tik liela, ka tā viņu nebija pametusi pat tais brīžos, kad viņš to no visas sirds ienīda. Viņš vienmēr bija atzinis ķēniņienes varu. Rankstrails bija gatavs mirt, pildot viņas pavēles un sargājot viņas dzīvību. Taču nekad agrāk nebija jutis maigumu.

—   Mana kundze! — viņš klusi iebilda, ielikdams meiteni viņai klēpī. Erbrova nekavējoties apvija rokas mātei ap kaklu. — Mana kundze! Piedodiet. Jūsu meita grib būt kopā ar jums. Viņa grib izdzīvot šo brīdi kopā ar jums. Nedzeniet viņu projām.

Ķēniņiene uzlūkoja Kapteini un no visa spēka piekļāva meitu pie krūtīm.

Beidzot viņa ieraudājās.

Un Erbrova, apvijusi rokas mātei ap kaklu, raudāja kopā ar viņu.

—   Jastrins paspēja noskandināt zvanu, un orki viņam atriebās. Līdz zvanam tikt Jastrins paspēja, bet aizbēgt vairs nevarēja. Viņa kājas nebija… tik ātras kā citiem. Man būtu vajadzējis rūpēties par viņu tā, it kā viņš būtu viens no maniem bērniem! — ķēniņiene teica, un viņas balss drebēja.

—   Jūs to darījāt, mana kundze! — atbildēja Rankstrails. —Jūs remdējāt viņa izsalkumu, jūs par viņu cīnījāties, jūs mierinājāt viņu, kad viņš bija izmisis, un jūs iemācījāt viņam drosmi. Tieši tā rūpējas par saviem bērniem.

—    Man būtu vajadzējis nosargāt viņu no nāves.

—    Nē, mana kundze. Jūsu varā nav nevienu nosargāt no paša izvēles. Nevienu. Arī jūsu bērnus ne. Jastrins izvēlējās cīnīties un mira cīnoties. Ja viņš laikus nebūtu sācis dimdināt zvanu, mēs būtu zaudējuši jūsu meitu un droši vien arī jūs. Mūs atkal aplenktu. Un pilsēta kristu. Izmantojot jūsu meitu, orki būtu iznīcinājuši jūs, bet pēc tam pilsētas nāve būtu tikai laika jautājums. Jastrins izdarīja izvēli. Viņam bija tiesības izvēlēties. Bet tagad, mana kundze, pavēliet rīkoties tā, kā rīkoties jūs pavēlētu, ja nogalinātais būtu jūsu pašas dzemdēts bērns. Lieciet atvērt ķēniņu kriptu un apglabājiet tur Jastrinu ar godu, kas pienākas princim, kura dzīslās plūst karaliskas asinis. Apglabājiet viņu tā, kā pieklājas apglabāt Daligaras valdnieces dēlu.

Ķēniņiene ilgi raudzījās uz Kapteini un beidzot pamāja.

—   Protams, — viņa klusi teica. — Viņš būs visu bāreņu simbols. Ikviens, kurš nezina, kas ir viņa vecāki, iztēlojas, ka ir piederīgs kāda ķēniņa dzimtai. Ikvienam, kuru kā zīdaini atstājuši svešu durvju priekšā, uzmācas šaubas, vai tikai viņš nav princis vai drīzāk kāda dieva dēls, jo dievi taču reizēm pametot savu pasauli un iegriežoties mūsējā. Kaptein, es darīšu, kā jūs teicāt.

Rankstrails joprojām stāvēja kā zemē iemiets un pat nedomāja atvadīties un iet prom.

—   Vai ir vēl kaut kas, ko jūs vēlētos ar mani apspriest? — ķēniņiene jautāja.

—   Jā, mana kundze. Arkri, Rusolu, Zēlailu, Rouīlu, Rokstoilu, Daverkailu un Vorkailu nogalināja, kad viņi veica manevrus, kas ļāva atbrīvot jūsu meitu. Trīs no viņiem ir paredzēts apbedīt kopīgajā kapu bedrē, jo neviena no daligariešu ģimenēm nav gribējusi atvēlēt viņiem vietu savās kapenēs. Varbūt jūs viņus atminaties: Arkris piederēja pie rūķu cilts, viņš bija viens no tiem, ko ļaudis mēdz saukāt par punduriem; viņš bija visvecākais rūķu ciltī, vienīgais, kurš vēl atcerējās tos laikus, kad rūķi vēl nebija pieredzējuši pazemojumus, un savā ziņā mēs Arkri varētu uzskatīt par rūķu cilts ķēniņu. Pārējie divi — Daverkails un Vorkails — bija milzīga auguma vīri, ko izķēmoja šaušalīgas rētas. Viņu sejas uzticēšanos nevienam neiedvesa. Abi bija zaudējuši ne vienu vien pirkstu un lielāko daļu zobu: tas bija benžu nopelns. Algotņu karaspēkā, raujot zobus un cērtot nost pirkstus, ir pieņemts sodīt par zādzībām. Gan Daverkails, gan Vorkails bija dzimuši vistālākajā Piemalē, pie pašām Nezināmo zemju robežām, un neviens nekad nav zinājis, kā sauc viņu tēvus, bet jūsu vīrs, kad cīnījāmies Varilas līdzenumā, man skaidroja, ka tie bērni, kam nav tēva, esot pašas dzīves vai dievu bērni.

—    Tā kā nav izdibināms, kas bijis viņu tēvs, mēs nevaram atmest iespēju, ka viņi ir piederīgi kādai karaliskai dzimtai, — pabeidza ķēniņiene, un viņas lūpās parādījās viegls smaids, lai gan skumjas no acīm nekur nepazuda, — vai pat dievu saimei.

—    Patiešām, tādu iespēju atmest mēs nevaram, — turpināja Rankstrails. — Un es nācu lūgt, lai jūs vieglās kavalērijas algotņus Arkri, Daverkailu un Vorkailu, kuri pēdējā laikā dienēja Daligaras kavalērijā, atļaujat apbedīt ķēniņu kriptā.

Rankstrails apklusa.

Arī ķēniņiene kādu brīdi klusēja, iekams atbildēja:

—   Pilsētai tas būs liels gods, — viņa apņēmīgi teica. — Sameklējiet senešalu un sakiet, lai viņš parūpējas par bērēm. Tās notiks rīt. Apbedīsim visus reizē un ar lielu godu. Bet vispirms sadaliet gabalos šo audumu — es gribu, lai ikvienam no mirušajiem tas kļūst par sēru pārklāju.

Rankstrails papurināja galvu.

—    Nevaru, mana kundze. Man nav zobena, — viņš teica, noplātīdams rokas.

—    Arī šis pārlūza?

—   Jā, pārlūza gan, kundze.

Valdniece ne vārda neteica. Viņa piecēlās un, neizlaizdama no rokām meiteni, izvilka savu smalko, garo, aso zobenu ar efejrakstiem rotāto spalu. Rankstrails pacēla no zemes izšūto audumu un turēja to nospriegotu, kamēr ķēniņiene nošķēla no tā gabalu Jastrinam. Pārējo viņa atdeva Kapteinim.

—   Tētis, — klusi noteica Erbrova, kas arī vairs neraudāja.

Rite noliecās pār savu meitu un ilgi raudzījās uz viņu. Pagalmā bija sanākuši ļaudis — daligarieši gribēja izrādīt godu Jastrinam — zēnam, kurš bija sacēlis trauksmi un ziedojis savu dzīvību. Daudzi raudāja par saviem kritušajiem tuviniekiem. Daudzi raudāja par nogalētajiem algotņiem.

Ķēniņiene vēl ilgi lūkojās uz savu meitu, tad iztaisnoja muguru un pievērsās Kapteinim un sanākušajam pūlim.

—   Brāļi, — viņa teica skanīgā balsī. — Māsas. Daligaras tauta. Tagad mēs apraudam savus mirušos. Mēs raudam par tiem, kuru te vairs nav un nekad nebūs. Mēs šodien raudam, jo skumstam. Skumstam tāpēc, ka turpmāk mums vajadzēs dzīvot bez viņiem. Bet mēs neraudam, žēlojot viņus, jo viņi tagad ir nokļuvuši otrpus vējam, kur vairs nav nekādu sāpju, pat ne to, kuras pārņem, ilgojoties pēc vismīļākajiem cilvēkiem. Tie, kuri mūs pameta, Nāves valstībā nav vientuļi, jo tur viņus sagaida un mierina visi mūsu senči, un tai brīdī, kad ari mēs dosimies otrpus vējam, mēs viņus atkal satiksim — viņi mūs gaidīs bezgalīgās pļavās zem neizmērojamām debesīm, kur zvaigznes mirdz arī saulei spīdot. Neļausimies izmisumam, viņus pieminot. Mēs viņus atcerēsimies un pieminēsim, un katru gadu viņu nāves dienā nesīsim gaismekļus turp, kur viņi satika nāvi. Tur mēs visi kopā viņus pieminēsim, jo vislielākais apkaunojums ir zudušas atmiņas. Daligaras tauta, es esmu tikai trausla sieviete, bet man ir ķēniņa sirds. Rs cīnījos par jums un kopā ar jums. Daligaras tauta, es esmu tikai ķēniņiene, taču man ir mātes sirds, un ikvienam, kurš uzdrošināsies pacelt roku pret maniem bērniem vai manu tautu, būs jāiepazīst mans zobens un manas dusmas. Ikreiz, kad mana tauta un mani bērni raudās, mana sirds raudās kopā ar viņiem. Es cīnīšos par saviem bērniem un par Daligaru ikreiz, kad tas būs nepieciešams, un es nebaidīšos nekā, lai tikai mani bērni un mana tauta dzīvotu.

Kapteinis klausījās un klusībā sprieda, ka ķēniņiene Ragana ir dižena valdniece. To nevarēja noliegt. Viņa bija dzimusi valdniece. Nē, par īstu valdnieci viņa bija kļuvusi pamazām, palēnām dienu pēc dienas. Uzkrājot un apvienojot drosmi, žēlsirdību, taisnīgumu, netaisnības, izdomu, barbariskumu, nojausmas un kļūdas, viņa bija iemācījusies vadīt tautu, viņa bija iemācījusies to mīlēt, sargāt no briesmām, dot tai drosmi izmisuma brīžos, mierināt to nāves izraisītās sāpēs. Viņa bija dižena ķēniņiene. Viena no tiem ķēniņiem, par kuriem atmiņas pārmanto no paaudzes paaudzē, lai tajās atkal pasmeltos drosmi brīžos, kad atgriežas tumsa.

Dažs klausītājs pārstāja raudāt, dažs ieraudājās. Ķēniņiene zemu paklanījās savai tautai un tās asarām, ar galvas mājienu atvadījās no Kapteiņa, pagriezās un ar savu meitu rokās uzsteidzās augšā pa pils kāpnēm.

Divdesmit piektā nodaļa

Mirušie bija apbērēti ar lielu godu.

Pasaule pamazām atguva ierasto ritumu.

No ciema uz ciemu, no pilsētas uz pilsētu atsāka ceļot tirgotāji.

Atkal ieradās kumēdiņu rādītāji.

Pat kabatzagli atkal lika manīt savu esamību.

Ielās kašņājās vistas, bet teju katrā krustojumā ar savu leti bija iekārtojies kāds plāceņu pārdevējs.

Vasaras beigu saule nežēlīgi kveldēja.

Rankstrails bija zirgu staļļos un aplūkoja jaunākos to iemītniekus. Kopš pilsēta atkal bija brīva un atvērta, bija ieradušies daudzi tirgoņi, lūgdami aizstāvību un drošību un pretī piedāvādami savu zeltu.

Viens no tirgotājiem bija ieradies pārdot zirgus, un lopiņiem, ko tas pēc dažām dienām gatavojās vest tālāk uz Varilu, pagaidām bija ierādīta vieta Ķēniņu pils staļļos.

Te bija pusducis bēru zirgu, divas salnas ķēves, no kurām viena bija grūsna, un brīnišķīgs, milzīgs ērzelis, melns kā kraukļa spārns, jauns un tikko iejāts.

Ērce Lieliskā bija nometināta pašos staļļa dziļumos, bet arī tur tā izcēlās gluži kā rūsas traips uz mirdzoši spoža zobena. Rankstrails prātoja, kad gan viņš beidzot tiks pie zirga, kurš būtu šī vārda cienīgs, bet savu pašreizējo jājamlopu varēs nosūtīt uz tam piemērotāku vietu, proti, uz lielo katlu, kurā vāra virumu kareivjiem, gaļu aizdarot ar sīpoliem un pupām. Rankstrails tuvojās melnajam ērzelim: tas bija īsts rikšotājs, karavadoņa vai ķēniņa cienīgs. Kapteinis lēnām nolaida roku dzīvniekam uz purna, un tas šī pieskāriena nevairījās. Rankstrails lēnām noglāstīja melni.

Tad paraustīja plecus: tik un tā viņš nemūžam nespētu savu veco kleperi atdot savārīšanai ar sīpoliem un pupām. Un arī pietiekami daudz zelta, lai nopirktu melno ērzeli, viņam nekad nebūs. Tātad secinājums bija pavisam vienkāršs.

Viņš paturēs Ērci. Galu galā vecā ķēve bija vadījusi ciņu pret orkiem.

Kāds ienāca stallī un nokremšļojās. Rankstrails atskatījās un ieraudzīja senešalu. Vecais vīrs bija ieradies pavēstīt, ka abas Daligaras dižkundzes vēloties Kapteini pēc iespējas drīzāk redzēt pie pilsētas nocietinājumiem. Rankstrailam uzmācās vēlēšanās izkrist cauri zemei: Daligaras dižkundzes arī pa vienai viņam spēja sagādāt visai lielas mocības, bet, ja tās bija abas kopā, tikšanās nekādi nekļuva patīkamāka. Senešals bija tērpies karmīnkrāsas tunikā ar zelta rotājumiem, bet sirmie mati krita pār greznu stolu, kas darināta no balta zīda un sīkām zeltā plāksnītēm. Šis nenoliedzami bija svinīgo ceremoniju tērps, tātad arī pašlaik droši vien norisinājās kaut kas īpaši svarīgs.

Ja Kapteinim dotu iespēju izvēlēties sabiedrību tuvākajām stundām, viņš daudz labprātāk tās pavadītu kopā ar orkiem. Taču iespējas izvēlēties nebija, un Kapteinis devās pie dižkundzēm.

Viņš uzmeta skatienu savām netīrajām rokām, metāla kniežu un ādas bruņām, kas jau sen bija vienā krāsā ar zemi, uzlūkoja savus dubļiem nošķiestos kājsargus un klusībā vēlējās, kaut nu uz bastioniem neizrādītos vienīgais, kas nav pārģērbies smalkākās drānās.

Ķēniņiene un Austra stāvēja uz augstā zemes vaļņa, kas pilsētu norobežoja no austrumpuses, — tā bija tā pilsētas vieta, kuru rīta gaisma apspīdēja pašu pirmo.

Senešals tūdaļ piesteidzās pie ķēniņienes, bet Rankstrails mazliet atpalika. Viņam neizdevās saredzēt ķēniņienes Raganas seju, taču radās iespaids, ka viņa ir vienīgā, kura zina, kas īsti šeit notiek. Katrā ziņā citu sejās bija vērojamas neizpratnes un apjukuma pilnas izteiksmes. Pamazām visapkārt sapulcējās arvien lielāks pūlis.

Trīs kareivji cītīgi atbrīvoja no zemes paaugstinājumu, kurš allaž tika uzskatīts par nelielu terasi, taču izrādījās esam milzīga sarkofāga vāks. Šķirsts bija vismaz desmit pēdu garš un piecas pēdas plats. Tas bija darināts no gluda, taču nenopūlēta un rakstiem vai ciļņiem neizrotāta akmens. Vienīgi pašā vāka vidū bija iekalti dziļi, lieli burti. Tās bija otrās rūnu dinastijas elfu rakstzīmes, kuras Rankstrails pazina gaužām slikti.

Šķirsta vākā bija iekalts viens vienīgs īss vārds: pirmais burts bija A, otrais neapšaubāmi — R, ko Rankstrails kā jau savējo prata pazīt pat šajā senajā rakstībā, piektais burts bija I, kurš visās valodās, arī senelfu mēlē, ir visvieglākais. Tas nevarēja būt nekas cits kā Ardvina vārds.

ARDVINS

Ķēniņiene Ragana bija atradusi Ardvina kapu un pavēlējusi to atvērt.

Sarkofāgs bija neiedomājami smags. Racējiem pievienojās vēl pusducis kareivju, bruņojušies ar pīķiem, ko tie mēģināja izmantot kā sviras. Daži pīķi pārlūza. Vienam no vīriem izdevās ietrāpīt pīķa smaili rievā, kas nošķīra sarkofāga vāku no pamatnes, un senais šķirsts beidzot tika atvērts. Visapkārt šķirstam akmenī bija iecirstas šauras spraugas, kas atgādināja šaujamlūkas, kādas, izveidotas visapkārt nocietinājumu mūriem, sargā strēlniekus, — tā Ardvins vienlaikus bija guldīts zemē un bija no tās šķirts. It kā viņš būtu vēlējies atrast kompromisu starp apbedījumu, kāds pierasts cilvēkiem, kas nāvē paliek nošķirti no zemes, un paražām, kas valda orku pasaulē, kur mirušie atgriežas zemē, nepaglabāti koka vai akmens zārkos. Zeme, sīki akmentiņi, saknes un satrūdējušas lapas bija iekļuvušas sarkofāga iekšienē, tāpēc tagad no tā plūda svaigi rudenīga mitru sūnu un vēsas zemes smarža, kādu var sajust mežā sēņojot. Starp sarkofāga sienām un dižā ķēniņa pīšļiem mājvietu bija atraduši gliemeži, sliekas, kukaiņi un arī peļu ģimene, kuras piederīgie tagad spruka prom uz visām pusēm.

Ķēniņš bija milzīgs, vismaz septiņas pēdas garš. Galvā viņam bija kronis, kas darināts no dzelzs plāksnītēm, kuras kopā saturēja smalka, neapstrādāta zelta stīpiņa. Mugurā ķēniņam bija ādas gabalu un metāla kniežu bruņas, kas sniedzās līdz ceļgaliem, kur sākās rupji metāla kājsargi. Līdzās tam gulēja garš vairogs, kuru rotāja asas dzelzs plāksnes un dzelkšņi, kas kopā veidoja ko līdzīgu zvēra purnam. Rokās ķēniņš turēja zobenu, kura asmens bija vismarčetras pēdas garš. Tam vajadzēja pierēķināt vēl vismaz divdesmit collu garo spalu, kas bija darināts no metāla un akmens, lai cirtiena svars būtu vēl lielāks. Šāds zobens bija turams abām rokām. Arī ap spalu un asmens pamatni bija apvīta neapstrādāta zelta stieplīte.

Nekādu ciļņu, dārgakmeņu, greznu rakstu un vijumu. Tikai akmens un tērauds. Un zelta stieplīte kā piemiņa par ilgām un skumjām.

Austra raudzījās klusa un bezkaislīga.

Ķēniņiene Ragana pavērsās pret senešalu un pavēlēja, lai visdrīzākajā laikā tiek izgatavota Ardvina statuja, ko varētu novietot pašā Ķēniņu ložas sākumā. Tēlam jābūt septiņas pēdas augstam un ar apdedzinājuma rētu uz labā vaiga.

—    Bet kā atveidot vaibstus, mana kundze? Mēs taču nezinām, kā viņš izskatījās, — iebilda senešals.

Iestājās ilgs klusums, kuru kliedēja tikai kaiju klaigas. Tad valdniece uzmeta senešalam greizu skatienu un skarbi noteica:

—    Redzot, kādas bruņas viņš nēsājis un kādus ieročus cilājis, domāju ka droši var atmest iespēju, ka viņš izskatījies līdzīgs elfam.

Tad ķēniņiene tuvojās sarkofāgam. Viņa nometās ceļos. Pastiepa roku un pieskārās kronim, lēnā un ilgā glāstā pārslidināja pirkstus tam, kas bija atlicis no valdnieka sejas. Tālumā bija dzirdami bērnu smiekli un vistu kladzināšana. Tad ķēniņiene Ragana ar manāmām pūlēm, lai arī būdama ļoti spēcīga sieviete, izņēma Ardvinam no rokām zobenu un piecēlās. Nobraukot pret zobena asmeni sava apmetņa malu, viņa noslaucīja no tā zemes un putekļus. Tērauds bija labi saglabājies un iemirdzējās. Ķēniņiene ierunājās un runāja lēni, ļaujot, lai starp teikumiem iegulst klusums.

—   Godināsim Ardvinu, — vina teica. — Vina kēnina kronis vinu

' » > > » >

arī turpmāk pavadīs Nāves valstībā. Bet mēs paņemsim viņa zobenu, jo briesmas joprojām apdraud šo zemi. Kamēr cilvēku pasauli ielenks ienaidnieki, mums vienmēr vajadzēs cīnīties. Ardvina elpa dvesmo vējā, tā ir kopā ar mums, un viņa zobens turpmāk būs mūsu rokās. Kamēr vien mums būs šis zobens, mēs atcerēsimies savu neuzveicamo ķēniņu un neviens nekad nespēs mūs iznīcināt.

Rite pacēla zobenu virs galvas. Tas bija ļoti smags. Tā asmens smagumu nemazināja nekādas gropes.

—   Jūs varat aizvērt sarkofāgu, — viņa beidzot pavēlēja un atspieda zobena smaili pret zemi.

Pat tikai īsu mirkli turot zobenu pastieptās rokās, valdnieces seja bija norasojusi sīkām sviedru pērlītēm.

—   Mana kundze, — iebilda senešals, — šis zobens jums ir daudz par smagu!

Ķēniņiene viņu uzlūkoja un pasmaidīja.

—    Šai pasaulē iespējams ir viss, pat tāds brīnums, ka vienu vienīgu reizi es jums piekrītu, — viņa atbildēja. — Man sira Ardvina zobens ir par smagu. Ne jau es to nēsāšu. Visvairāk briesmām pakļauta ir Varila, kas atrodas austrumpusē, tai aizsardzība ir vajadzīga visvairāk.

Rite pagriezās pret Rankstrailu. Iedūrusi zobena smaili zemē starp sevi un Kapteini, viņa pastiepa tam ieroča spalu.

—    Kaptein, — viņa teica, — es gribētu, lai nākamreiz, kad jūs sargāsiet cilvēku pasauli un manus bērnus, jums rokās būtu zobens, kas tik viegli nelūst.

Abi ielūkojās viens otram sejā. Rite ierunājās skarbākā balsī, mainot arī uzrunas veidu:

—    Tu nogalināji pūķi. Viņš bija mans draugs un mana vīra brālis, viņš bija brīnišķīgs. Taču tu izglābi manus bērnus. Ja kādu dienu tavs kaujas rags skanēs, saucot pēc palīdzības, es cīnīšos par tevi, un tāpat darīs mani pēcteči. Un es zinu, ka tu nāksi man palīgā, ja skanēs mans rags.

Rankstrails ilgi raudzījās viņai acīs, tad nolaidās uz ceļiem. Šī bija pirmā reize Rankstraila mūžā, kad viņš kāda cilvēka priekšā metās ceļos. Pirmoreiz pamezdams Varilu, viņš nebija locījis ceļus, lai lūgtu tēva svētību. Viņš būtu bijis gatavs mesties uz ceļiem Jorša priekšā, taču ļaunais liktenis un elfa slepkavu noziedzīgā muļķība tam nebija atvēlējusi laiku. Tagad viņš nolaidās zemē, izrādīdams pazemību un cieņu elfa bērnu mātei, Raganai, Daligaras ķēniņienei, kura bija tik drosmīga, mežonīga, izmisusi un vientuļa, reizēm arī nežēlīga tāpat kā diženais ķēniņš, kurš bija valdījis ilgi pirms viņas. Aizvien tupēdams ceļos, Rankstrails saņēma zobena spalu rokās un uzlūkoja tās — lielas, stūrainas un tumšas. Viņa delnas iederējās uz šī spala, it kā ierocis būtu tām īpaši nokalts vai būtu jau sen gaidījis to spēcīgo tvērienu.

Šai mirklī ieskanējās Dienvidu vārtu sargu signālradziņi, vēstot, ka ieradušies ievērojami viesi. Daligarieši steidzās skatīties: aizgrābtībā tie pat nebija pamanījuši, ka pilsētai tuvojas pulks jātnieku, kas, šķērojuši lielos vārtus, jau kāpa no zirgiem.

Pulkā bija ducis vīru — visi tēipušies samta un brokāta drānās, un tiem līdzi bija zeltaini baltie Varilas karogi. Rankstrails pazina princi Ēriku un tā tēvoci pilsētas birģermeistaru.

Rankstrails devās tiem pretī. Rokā viņš nesa Ardvina zobenu. Un neprata nosaukt vārdā izjūtas, kas viņu bija pārņēmušas, kopš zobens bija nonācis pie viņa. It kā dubļi piepeši būtu nobiruši no kājsargiem. It kā bruņas dzirkstītu spožāk nekā mēness ziemas naktīs. Bet patiesībā tā bija viņa dvēsele, kas mirdzēja spožāk nekā saule vasaras dienā, kad cikādes čirkst sausā zālē un magones šūpo savas sarkanās galvas. Nonācis iepretī variliešu delegācijai, Rankstrails tos pieklājīgi sveicināja ar galvas mājienu. Ja viņam rokās nebūtu Ardvina zobena, varbūt šis grezni tērpto ļaužu pulks spētu padarīt viņu biklu. Taču tagad viņam bija zobens, ko reiz bija cilājis Gaismas Kungs, dižais ķēniņš, kurš bija piedzimis kā orks, taču nolēmis tāds nebūt.

Rankstrails bija ieguvis tā vīra zobenu, kurš bija gribējis kļūt par pēdējo orku. Nekādu ciļņu, dārgakmeņu, greznu rakstu un vijumu. Tikai akmens un tērauds. Un zelta stieplīte kā piemiņa par ilgām un skumjām.

Rankstraila sveicienam varilieši atbildēja paklanoties. Viņi esot ieradušies, lai piedāvātu Rankstrailam kļūt par pilsētas virspavēlnieku.

Kā paskaidroja birģermeistars, pastāvot briesmas, ka pilsētu atkal aplenkšot orki. Varilas pakalna piekāji joprojām sargāja aizsprosti un ūdens un dubļu jūra, taču tālumā rīsa laukos bija ierīkotas orku nometnes, un turieniešiem katru dienu pievienojās aizvien jaunas bandas. Katru dienu Ārējā lokā ieradās arvien jaunas bēgļu ģimenes, kas meklēja glābiņu no ienaidnieka karaspēku zvērībām, — pilsētā ieradās arvien jauni izmisušie, arvien jauni nelaimīgie. Jau pirms laba laika Varilas aristokrātija bija sasaukusi Lielo pilsētas padomi, lai noteiktu, kuriem vīriem jādodas cīņā ar orkiem, taču vairāku dienu laikā bija izdevies izlemt vienīgi to, kuriem jādodas saukt palīgā Rankstrailu un piedāvāt viņam uzņemties uzbrukuma vadību. Princis Ēriks jau pašā sākumā esot izteicis labu priekšlikumu: iecelt Rankstrailu par pilsētas virspavēlnieku un ierosināt arī viņa ievēlēšanu par ķēniņu.

Pilsētas statūtos gan bija rakstīts, ka par Varilas virspavēlnieku jāizraugās cilvēks, kura ģimene ir piederīga pilsētai jau paaudžu paaudzēs, taču lielu briesmu gadījumā no šāda likuma varēja atteikties, — jo, kad ievērojamu dzimtu un dinastiju pēcteču vairs nebija, tad vajadzēja izraudzīties kādu, kurš būtu spējīgs iedibināt jaunu dinastiju.

Rankstrails pamāja.

Delegācija viņam sniedza varas simbolu: kaklarotu, kurā gludas zelta plāksnītes mijās ar baltas emaljas klātām, tādējādi atveidojot pilsētas karogu krāsas. Kaklarota gulēja uz balta samta un zeltaina brokāta pamata koka lādītē, kas bija rotāta intarsijām.

Rankstrails atkal pamāja. Viņš saspieda ciešāk zobena spalu, sajuta plaukstās tēraudu un akmeni. Un domāja par dižo ķēniņu. Par to, kuru ļaudis bija iesaukuši par Ardvinu Taisnīgo. Rankstrails pratīs būt sava zobena cienīgs. Viņš ierunājās:

— Kamēr vien es elpoju, man būs liels gods cīnīties, lai Varilas pilsēta būtu brīva un plaukstoša. Ja Varilas brīvības un uzplaukuma vārdā man būs jāziedo dzīvība, es to darīšu. Mēs visi esam atbildīgi, lai mūsu tauta būtu brīva un pasargāta no tiem, kuri lepojas, ja ir nogalinājuši bērnus, bet, pāršķēluši kādam rīkli, lielīgi rāda savas asiņainās rokas. Tāpat mūsu pienākums ir atbrīvot savu tautu no trūkuma un posta, kas ziemas naktīs ielavās saltās būdās un nolaupa bērnus, — jo nabadzība nežēlīgumā neatpaliek no orku zvērībām; mums jāpasargā ļaudis no klepus, kas izbadušajiem un izvārgušajiem liek spļaut asinis, — tās nedaudzās asinis, ko tiem nav izzīdušas utis un odi. Mēs nešaubīdamies pildīsim savu pienākumu cīnīties, lai ceļi atkal būtu tik droši, ka pa tiem varētu ceļot tirgotāji, un lai amatniekiem netrūktu darba, un lai visu bagātības vairotos tik strauji, cik strauji pavasarī dīķos šķiļas kurkuļi. Mēs nešaubīdamies pildīsim savu pienākumu padarīt drošas savas zemes robežas, lai dārzos atkal varētu briest kāpostgalvas un pupiņu pākstis un nevienam nevajadzētu baidīties, ka cilvēku ciltij kādu nakti atkal kā šakāļu varza uzklups ienaidnieki. Mēs nešaubīdamies pildīsim savu pienākumu atdot rūķu ciltij brīvību, godu un to raktuves un visiem spēkiem centīsimies labot pieļautās netaisnības. Mēs nešaubīdamies pildīsim savu pienākumu laikus sagādāt pārtikas uzkrājumus, lai bads nekad nepiemeklētu mūsu zemi. Mēs nešaubīdamies pildīsim savu pienākumu gādāt, lai katrā pat visnomaļākajā ciemā būtu sava dziedniece, lai sīkas brūces nepārvērstos pūžņojošās vātīs, lai salauzti kauli atkal saaugtu taisni un lai bērni dzimtu, drošu un prasmīgu roku sagaidīti. Mēs nešaubīdamies pildīsim savu pienākumu rūpēties, lai visus novadus krustām šķērsām pārstaigātu ceļojoši skolotāji un iegrieztos pat visattālākajos Zināmo zemju nostūros, jo neviens — ne vīrietis, ne sieviete, ne bērns — nedrīkst būt pakļauts ciešanām, ko sagādā lasīt un rakstīt nemācēšana. Kā teicis sirs Ardvins, vienlaikus jāizcīna divi kari: viens pret orkiem, bet otrs pret netaisnību. Tautas, kuras mājo taisnībā, cīnās drosmīgāk, bet tie, kuri cieš badu, nespēj noturēt rokā ieročus.

Varilieši viņa vārdus uzņēma klusumā. Beigu beigās birģermeistars uzlūkoja Rankstrailu, zemu paklanījās un teica:

—Jā, mans kungs. Mēs tā darīsim. Jūs mūs vadīsiet, tin mēs tā darīsim.

Arī pārējie paklanījās.

Birģermeistars ņēma kaklarotu un aplika Rankstrailam pār krūtīm, saāķēdams to virs dubļukrāsas bruņām.

Tad varilieši ielika Rankstrailam rokās otru koka lādīti, kas bija apkalta zelta kniedēm, un, vēlreiz paklanījušies, atvadījās un kāpa zirgos.

Rankstrailam šķita, ka princis Ēriks visu šo laiku velta viņam dīvainus skatienus, kā gribēdams uzrunāt un pavēstīt ko svarīgu, bet jau nākamajā mirklī atmezdams šādu nodomu kā apstākļiem nepiemērotu.

Kad varilieši bija prom, Rankstrails atvēra lādīti. Tajā bija vairāk zelta, nekā Rankstrails jebkad bija redzējis. Patiesībā tajā bija vairāk zelta, nekā Rankstrails jebkad spētu iztēloties. Nu viņš varētu nopirkt visu Ārējo loku un joprojām būt pasakaini bagāts. Tā viņš arī darīs — daļu naudas iztērēs Ārējā loka labā, mazinot izmisumu, kādā dzīvoja zemnieki bez zemes, kalēji bez kalvēm, vezumnieki, kam vairs nebija ne ratu, ne ēzeļu, — visi šie ļaudis, kam vairs nepiederēja itin nekas. Taču daļu Rankstrails paturēs un iztērēs savām vajadzībām: vai nu viņam tas patika vai nē, tagad, kad viņš būs pilsētas virspavēlnieks, viņa pienākums būs nēsāt pieklājīgas drānas, cienījama skata bruņas un… iegādāties zirgu, kas būtu viņa jaunā amata cienīgs. Citādi nemaz nedrīkst.

Un beidzot Ērcei Lieliskajai, kura varonīgi bija piedalījusies divās izšķirošajās ar uzvaru vainagotajās kaujās, viņš varēs nodrošināt rāmas vecumdienas siltā stallī, ko ieskaus pļavas, kur netrūks ne āboliņa, ne lucernas.

Divdesmit sestā nodaļa

Rite bija pārguruši. Sajūtot no ķēniņa kapa uzvēdām sūnu smaržu, viņu pārņēma vēlēšanās arī apgulties zemē un mierīgi palikt tur guļam daudzus nākamos gadsimtus. Arī Rite gribēja palikt tumsā, rāmajā slieku un gliemežu valstībā. Dzīve šķita esam vien bezjēdzīgu rītdienu virtene, kas plūdīs pāri kā ūdens gludam akmenim, bet beigu galā tik un tā būs vien mitras zemes un satrūdējušu lapu smarža akmens sarkofāgā.

Viņai arī vajadzētu atcerēties akmeņkaļiem piekodināt, lai tie sarkofāga sānos izveido tādas šauras atveres.

Šī nebija vienīgā doma, kas kaut nedaudz spēja mierināt, cīnoties ar mokošo, neizmērojamo nogurumu.

Bija vēl cita: doma par mājām. Rites prāts rotaļājās ar jūras tēlu. Viņa iztēlojās lēnos un garos viļņus, kas kāpj krastā rudens vakaros, iztēlojās ziemas vētras un vasaras negaisus, kad nikni viļņi ceļas kā mūra sienas, bet krusas graudiņi, nepaguvuši izkust, peld pa virsu kopā ar baltām putām. Riti mierināja atmiņas par liedagu, kas stiepās no viena zemesraga līdz otram, par piekrasti, kas, no jūras puses uzlūkota, izskatījās kā piesaulītē aizmidzis pūķis.

Rite gribēja atgriezties mājās.

īstajās mājās — vietā, ko viņa radījusi kopā ar Joršu.

Tur viņa staigātu pa krastu, meklētu un neatrastu Jorša pēdas, toties smiltīs redzētu savu bērnu pēdiņu nospiedumus. Rite gribēja, lai bērni uzaug mājā, ko viņa uzbūvējusi kopā ar to tēvu, liekot citu pie cita akmeņus un jūras izskalotus kokgabalus.

Rite pasauca senešalu un lika sameklēt Austru. Pagāja labs brīdis, līdz kāds iedomājās, ka dižkundze pievakari pavada uz austrumpuses nocietinājumiem, raugoties tālumā uz apvārsni, no kura šurp plūst rieta gaismā vizuļojošā Dogona.

Austra ieradās viegliem soļiem. Viņai mugurā bija baložpelēks tērps, ko viņa parasti valkāja, kad darbojās slimnīcā. Pelēkās drānas bija tik vienkāršas, it kā Austra būtu sieviete no tautas, taču arī tagad viņas gaišie mati bija sapīti neskaitāmās bizītēs, savīti ar zelta pavedieniem un sīkām pērlītēm un sastiprināti stingros un precīzos rakstos. Rite klusībā jautāja, vai kādam maz gadījies redzēt Austru izspūrušu vai vismaz ar kādu acīm priekšā aizkritušu matu šķipsnu. Šādu neiedomājamu notikumu noteikti vajadzētu iegrāmatot pilsētas annālēs.

Sēdēdama akmens tronī, Daligaras valdniece pavēstīja dižkundzei Austrai savu nodomu doties prom: viņa kopā ar saviem bērniem atgriezīsies Erbrovā, pūķa vārdā nosauktajā ciemā. Varilu sargās Rankstrails. Bet dižkundzei Austrai būs jāvalda Daligarā.

Rite aizvēra acis un atspiedās pret atzveltni. Tas nu bija pateikts. Tūliņ viss būs galā. Vēl dažas dienas, un viņa atkal dzirdēs jūras šalkoņu, kas būs labs mierinājums neizturami garajās bezmiega naktīs.

Viņa juta, kā tumsas pārņemtajā dvēselē atkal iedzirkstas mazs un mierīgs gaišumiņš. Vēl tikai vajadzēs pacietīgi noklausīties, kā Austra aizkustināta bārstīs mūžīgas un nezūdošas pateicības vārdus, un par atbildi laipni smaidīt. Un tad viņa būs brīva.

Laiks ritēja. Ķēniņu ložā valdīja klusums, un bija dzirdams vienīgi, kā lejā pilsētas pagalmos kladzina vistas. Rite nolēma atkal atvērt acis. Austra izskatījās tikpat bezkaislīga un nesatricināma kā allaž. Tās sejā nebija manāmas itin nekādas prieka trīsas — Ritei pat šķita, ka Austras acis ir satumsušas drūmākas nekā parasti.

—    Baidos, ka jūsu iecere nav īstenojama, mana kundze, — Austra beidzot teica.

—    Nav īstenojama? — izstostīja Rite.

—    Nav īstenojama, — atkārtoja Austra.

Ķēniņiene juta, kā viņas nogurušajā dvēselē uzbango dusmas. Varbūt kādreiz pienāks diena, kad viņa spēs sarunāties ar Austru, nejūtot spēcīgu kārdinājumu to nožņaugt, taču pagaidām līdz šai dienai bija tālu.

—   Mana kundze, — Austra teica, apņēmusies paskaidrot, — es esmu sava tēva meita, un mans tēvs ir Valdītājs un Tiesnesis, cilvēks, kurš pavēlēja pakārt jūsu vecākus un nogalināt jūsu vīru tā, kā mēdz nogalināt tikai trakus suņus. Viņš ir ārprātīgs un slims cilvēks, taču viņš ir arī gļēvulis. Kamēr jūs sēdēsiet šajā tronī, te rādīties nepietiks drosmes ne viņam pašam, ne maitasputniem, kas viņu pavadīja, bēgot uz kalniem un pametot pilsētu orku varā. Tai nelaimīgajā dienā, kad man jūsu vietā būtu jāuzņemas vara pār šo pilsētu, mans tēvs un viņa galms nekavējoties te atgrieztos, lai sagrābtu atpakaļ visu, kas tiem reiz piederējis. Visi mani atceras kā paklausīgu meitenīti, kas allaž tikai klusi un piekrītoši palocīja galvu, un man ar uguni un zobenu nāktos pierādīt, ka paklausīgās meitenītes sen vairs nav un tā nekad neatgriezīsies. Lai arī cik ļoti man riebtos mans tēvs, lai arī cik smalki es pārzinātu visus viņa pastrādātos noziegumus, es tomēr labprāt izvairītos no pienākuma pati ar ieročiem rokās izliet viņa asinis — tās pašas, kas plūst arī manās dzīslās. No šāda notikumu pavērsiena es gribētu izvairīties ne tikai tāpēc, ka man vajadzētu raudzīties vismelnākajās atmiņās, kuras es gribētu aizmirst, bet vēl jo vairāk tāpēc, ka pilsēta tiktu iesaistīta karā, kur brālis cīnītos pret brāli un kas izpostītu visu, kam izdevās paglābties no orkiem.

Rite gluži vai pārakmeņojās. Apziņa, ka Austrai ir neapstrīdama un acīm redzama taisnība, nezin kāpēc nemazināja vēlēšanos viņu nožņaugt.

Beidzot viņa spēja palocīt galvu.

Izmisums atkal nolaidās pār viņu kā līķauts.

Viņai vairs nebija glābiņa.

Viņa no šīs pilsētas vairs nevarēja aizbēgt.

Viņas liedags, cikādes, ūdenskritums, jūras viļņi — viss pārvērtās par gaistošu māņu tēlu.

—    Baidos, ka jums ir taisnība, — Rite galu galā drūmi noteica.

Viņa bija ieslodzīta, kļuvusi par gūstekni pilsētā, kura bija nolūkojusies,

kā pakar viņas vecākus, un gavilējusi, saņemot ziņu par viņas vīra nāvi.

Mājās atgriezties viņa vairs nevarēja.

Brīdi valdīja klusums, tad Austra turpināja:

—   Mana kundze, — viņa teica, — ar jūsu atļauju es vēlētos pamest šo pilsētu un doties uz Varilu. Turpmāk es vēlētos dzīvot tur.

Atkal klusums un vistu kladzināšana lejā pilsētas pagalmos.

—   Ne jums, nedz arī kādam citam nav jāsaņem mana atļauja, lai izvēlētos sev tīkamāko dzīvesvietu, tomēr sakiet, kāpēc gribat doties tieši uz Varilu? — jautāja Rite. — Ko jūs tur darīsiet? Jūs esat dzimusi šeit.

Rite bija apjukusi, lai gan šie jaunumi, protams, sniedza arī atvieglojumu: ja jau viņai jāpaliek Daligarā, tad vismaz nevajadzēs mocīties, paciešot Austras klātbūtni. Tomēr uzmācās arī ziņkārība.

—   Patiesi esmu dzimusi un vienmēr dzīvojusi šeit, tāpēc šeit es esmu un vienmēr būšu sava tēva meita. Varilā es būšu vienkārši es pati. Turklāt esmu pārliecināta, ka man ir dziednieces spējas. Tā kā Varila ir cilvēku pasaules priekšpostenis, kur karš sākas ātrāk nekā cituviet un beidzas tikai tad, kad jau sen ir aprimis arī citās vietās, domāju, ka tur es būtu noderīgāka nekā šeit. Varilas ievainotajiem palīdzētu mana ārstēšana, bet viņu strēlniekiem — mans loks.

Rite vēlreiz pamāja. Vēlēšanās atkal redzēt jūru bija tik spēcīga, ka teju vai aizžņaudza elpu.

Bet pamazām vitia atguva savaldību: vajadzēja tikai paciesties, un pēc kāda laika viņa varēs atgriezties mājās. Pamazām un palēnām viņa uzdrīkstēsies pamest pilsētu uz arvien ilgākiem brīžiem un aizkļūs arī līdz Erbrovas liedagam — sākumā uz neilgu laiciņu, bet pēcāk jau ilgi, ilgi. Gan viņa bez steigas izdomās, kā Daligaras pārvaldīšanu uzticēt gubernatoram.

Ceļš!

Vajadzēja izveidot ceļu, atrakt Arstridas aizu, no jauna izkalt pakāpienus, kas no kalniem gar reibinošo Dogonas ūdenskritumu vestu lejā līdz liedagam, un vajadzēja atkal izbūvēt kāpnes uz seno bibliotēku un izglābt grāmatas, kas tur vēl glabājās. Ceļš starp Daligaru un Erbrovu būs ērts un viegli staigājams tāpat kā senajos laikos, un tāpat kā senajos laikos šī ceļa pašā vidū gluži kā dārgakmens mirdzēs zinību tornis — senā pūķu mītne.

Erbrova bija dabiska osta. Ciems izaugs un uzplauks. Tas kļūs par pūķa vārdā nosauktu pilsētu. Un ik rītu jūrā izies zvejas laivas ar tīkliem.

Erbrovieši ne tikai zvejos, bet arī audzēs kazas un vistas, lai bads kļūtu par tālām un miglainām atmiņām.

Sāls! Līča ūdens līmeni cilāja spēcīgs paisums un bēgums, un bieži tam pāri skrēja sauss dienvidu vējš. Joršs viņai bija stāstījis, ka otrās rūnu dinastijas laikos piekrastē esot bijuši lieli sāls ieguves baseini. Tie esot bijuši aprakstīti arī hronikās.

Rite aizvēra acis, un visu piepildīja gaišzilais un zeltainais. Parādījās žilbinoši balti taisnstūraini laukumi, starp kuriem slējās dzirnavas, kas izmantoja vēja spēku, lai pārsūknētu ūdeni, — un baltie laukumi dzirkstīja saules staros, izceldamies pret zilo jūru, pret zaļo klintaini, kur ziedēja irbulenes un kaperkrūmi. Rite ieraudzīja buru pilnu ostu. Ieraudzīja neiedomājami ērmīgus dzīvniekus: tādu kā plankumainu govi ar nesamērīgi garu kaklu un melnbalti svītrainu ēzeli.

Gan anšovus, gan cūkgaļu var iesālīt — tātad bada briesmas atkāpsies vēl dažus soļus tālāk.

Rite klusībā prātoja, kas gan ieraugāms un kas gan mājo pretējā jūras pusē.

Viņa atgriezīsies Erbrovā, bet vēlāk — tikai tad, kad būs šo ciemu pārvērtusi pilsētā, kas būs tikpat spēcīga un skaista kā meitene, kas nes to pašu vārdu, un kā pūķis, kas to pašu vārdu vairs nenes, jo savu dzīvību ziedojis viņu visu labā. Līdz tam laikam Rite paliks Daligarā: pilsētā, kura kopā ar viņu bija cīnījusies, kopā ar viņu cietusi badu, kopā ar viņu uzveikusi aplenkumu un izvēlējusies karogu — ziedus, kas baltas nevainības laukā uzplaukuši no asinīm, kuras lietas par cilvēku cilts brīvību.

Austras balss iztraucēja Riti no domām.

— Mana kundze, es vēlētos doties prom pēc iespējas drīzāk, vislabāk — jau rīt pirms gaismas. Vai ir vēl kaut kas, ko jūs vēlētos man teikt?

Rite nodrebēja. Viņa bija aizklīdusi tik tālos sapņos, ka pilnībā bija aizmirsusi, ka līdzās joprojām stāv Austra. Rite piecēlās kājās, lai pieklājīgi atvadītos un pateiktu paldies. Lai arī Austras allaž nevainojamais izskats un vārdos neaprakstāmais daiļums Ritei allaž bija šķituši neciešami, šīs īpašības nemazināja Austras spēku, godīgumu, uzticību, drosmi un gudrību; un nepārvaramā nepatika pret Tiesneša meitu nekādi nevarēja likt aizmirst daudzās reizes, kad viņa Ritei bija izglābusi dzīvību.

Pirmo reizi Rite pamanīja, ka Austra kaklā nēsā piekariņu — savādu, caurspīdīgu, zelta pavedienu cauraustu gliemežnīcu, kuras pusītes bija paplestas katra uz savu sānu gluži kā spārni. Rota vienlaikus bija viegla un skaista — it kā šai kristālā mājotu pati viegluma dvēsele. Taču smalkais kristāla gliemežvāks karājās nodilušā, no ādas strēmelītēm sapītā saitītē. Austra pamanīja Rites skatienu.

—   Tā bija manas mātes rota, — viņa paskaidroja.

—    Un saitīte? — jautāja Rite, izbrīnījusies par tik dīvainu smalkas dārglietas nēsāšanas veidu.

Austra koši pietvīka. Sārtums kā vilnis pārskrēja visai sejai līdz pat matu saknēm, un īsu brīdi Austra izskatījās kā maza, bērnišķīga meitene.

—   Šī? Tā bija mana pirmā loka stiegra. Loku man uzdāvināja, kad es biju pavisam maza, un man tas bija ļoti mīļš, — viņa samulsusi atbildēja.

Rite pirmajā mirklī iedomājās, ka loks bijis Tiesneša dāvana, kas raisa Austrā siltas jūtas, par kurām viņa pati kaunas; taču tad Rite atcerējās Jorša stāstīto: elfi iemīloties pavisam jauni, šad tad pat agrā bērnībā, un iemīloties viņi tikai vienreiz un uz visu mūžu. Nereti gadoties, ka jau pirmās tikšanās laikā tiekot pārmītas dāvanas — rotaļlietas vai kas cits, ko var sargāt un glabāt kā jūtu apliecinājumu. Varbūt šis likums bija attiecināms arī uz puselfiem? Rite papūlējās, lai jautājums par loka dāvinātāju izklausītos pavisam ikdienišķi un pat nedaudz vienaldzīgi.

Austra vēlreiz nosarka tikpat koši.

—     Loku man pagatavoja Kapteinis Rankstrails, — viņai izdevās atbildēt gluži dabiskā balsī. — Viņš bija sakāvis Melnos laupītājus, kas terorizēja dienvidu stepes, un, lai arī viņš bija ļoti jauns un nepiederēja aristokrātijai, viņam vienu dienu bija uzticēts pienākums mani sargāt — tas notika tolaik, kad biju vēl maza. Tai pašā vienīgajā dienā, ko pavadījām kopā, viņš man iemācīja lietot zobenu un loku. Par laimi, mans tēvs to nekad neuzzināja…

—    Kapteinis droši vien bija izcils skolotājs, — smaidot noteica Rite. — Jūs esat visizcilākais kareivis, kādu vien karavadonis var vēlēties.

Pasmaidīja arī Austra.

—    Es esmu puselfs, mana kundze: esmu trāpīga kā elfi un neganta kā cilvēki. Bet jūs, mana kundze, — viņa līksmi piebilda, — esat visizcilākais karavadonis, kādu vien kareivis var vēlēties.

—   Esmu vēl izcilāka par Kapteini Rankstrailu? — Rite, viltīgi smaidot, jautāja.

—    Ja atļausiet, es uzdrošināšos teikt, ka Kapteinis Rankstrails ir vienīgais karavadonis, kurš ir tikpat izcils kā jūs.

—    Es jums atļauju, — atteica Rite.

Viņas stāvēja un smaidot nolūkojās viena otrā.

—    Kā jūtas kaprālis Lizentrails?

—   Viņa dzīvība vairs nav apdraudēta.

—   Es par to ļoti priecājos. Kā jūs domājat, pēc cik ilga laika viņš varēs pamest pilsētu?

—   Pēc dažām dienām, mana kundze, bet viss ceļš viņam būs jāveic, sēžot ratos. Viņa dzīvība ir glābta, taču kājas vairs nekad nespēs noturēt viņa augumu stāvus. Kāpēc jūs man to vaicājat?

—     Zināt, kad es aizgāju pie viņa, lai pateiktos par manas meitas izglābšanu, mūsu saruna pagriezās negaidītā virzienā. Būdams nešaubīgi pārliecināts, ka es viņam nepieduršu ne pirkstiņa (šādus vārdus lietoja pats kaprālis), viņš man pastāstīja, ka tieši viņš, nevis Kapteinis esot devis pavēli nogalināt pūķi. Kapteinis toreiz bija gatavs ar savu dzīvību samaksāt par atteikšanos pildīt pavēli doties uzbrukumā, taču Lizentrails negribēja pieļaut, ka viņa Kapteini nogalina. Pūķa upuris izglāba visus, ne tikai mūs, bēgļus.

—   Šis nostāsts ir sasniedzis arī mani, — apstiprināja Austra, — un to apliecināja visi kareivji, kas toreiz stāvēja pie Arstridas aizas. Turklāt ievainots kareivis, kurš nezina, vai rītdiena pienāks, nekad nemelo. Pavēli tiešām deva Lizentrails. Vai jūs viņu sodīsiet?

—   Tikai simboliski. Es viņu izraidīju no Daligaras, bet pie reizes apbalvoju ar teju vai pusi savas kaklarotas. Turpmāk vajadzēs ar šiem spīguļiem rīkoties taupīgāk, citādi vēl vienam karam man apbalvojumu nepietiks. Bet, ja runājam par izraidīšanu no pilsētas, maigāku sodu būtu grūti pat iedomāties. Tagad Lizentrails gaida, līdz atlabs tiktāl, ka varēs ielikt savas slimās kājas ratos līdzās savai sievai un divām vistām, kas tai pieder, un vest visus šos labumus uz Varilu. Tur viņu gaida Ārējā loka pārvaldnieka tituls. Nezinu, ko īsti tas nozīmē, bet, ja jau Rankstrails viņam šādu amatu ir piešķīris, tas nozīmē, ka, šo darbu darot, Lizentraila atjautība un veselais saprāts nesīs daudz labuma visiem, turklāt viņš, nemulstot par zaudētajiem pirkstiem un nemulsinot citus ar savu reizēm pārāk zemnieciski tiešo valodu, amata pienākumus varēs pildīt mājās starp savām vistām un bērniem, kas droši vien dzims cits pēc cita. — Rite smaidīja. — Zināt, arī mana meita kaprālim pasniedza dāvanu.

—   Jūsu meita?

—   Jā, es viņu biju paņēmusi līdzi. Ieraudzījusi Lizentrailu, viņa uzreiz metās tam ap kaklu un ilgi turēja apskautu, lai gan iepriekš viņi kopā bija pavadījuši tikai pavisam īsu brītiņu. Domāju, ka tieši manas meitas apskāviens Lizentrailu pamudināja izstāstīt patiesību par notikumiem Arstridas aizā.

—   Vai drīkstu jautāt, ko mazā princese viņam uzdāvināja?

—    Lupatu bumbiņu. Es pat nezinu, kur viņa to ņēmusi.

Austra vēlreiz pasmaidīja, tad kļuva nopietna.

—   Reizēm prātoju, kāpēc gan Kapteinis slēpa, ka nav vainīgs pūķa nāvē, — viņa domīgi piebilda.

Rite ilgi domāja, iekams izlēma atbildēt. Atbilde viņai bija labi zināma, tikai nebija skaidrs, kāpēc Austra uzdevusi šo jautājumu. Varbūt Austra tikai gribēja viņu iepriecināt, ļaujot Ritei apliecināt savu ķēnišķīgo gudrību? Galu galā tas nebija nemaz tik svarīgi, un Rite atbildēja:

—   Tāpēc, ka īsts komandieris uzņemas atbildību par saviem vīriem. Pēc komandiera pavēles kareivji dzīvo vai dodas nāvē: tātad, tāpat kā īsts komandieris uzņemas atbildību par savu kareivju dzīvību un nāvi, viņam jāuzņemas atbildība arī par visiem savu kareivju darbiem un kļūdām un viņam jābūt arī gatavam par tām saņemt sodu.

Austra pamāja. Pirmo reizi Riti pārņēma maigums un žēlums pret Austru. Viņa to iztēlojās kā mazu meiteni, kuru plosa mīļums un nicinājums pret ārprātīgu un nežēlīgu tēvu un kura dziļi sirdī paslēpusi mīlestību pret jauno Kapteini.

—   Varilai ne tikai jāatbrīvo visa klajiene un rīsa lauki, Varilai jābūt gatavai turēties pretī jauniem iebrukumiem no austrumu puses un tai jāgādā par robežu sargāšanu. Orki vairs nekad nedrīkst mūs pārsteigt nesagatavotus. Te, Daligarā, mūsu stāvoklis nemaz nav tik slikts. Es justos mierīgāk, ja jūs nekavējoties dotos uz Varilu un ņemtu sev līdzi visus kareivjus, kas brīvprātīgi pieteiktos jums sekot. Esmu pārliecināta, ka pilsētā palikušie Rankstraila algotņi dosies jums līdzi. Es maksāšu trīsreiz vairāk par ierasto algu. Tirgoņi, kuru precēm mēs garantējam drošību, jau ir piepildījuši mūsu kasi ar nodokļiem, un būtu laiks sākt šo naudu izmantot. Nav jākaro algas dēļ, taču ir pareizi, ja karotāji saņem algu, turklāt labu algu. Tiem vīriem nauda ir īpaši vajadzīga, jo viņi šobrīd dibina ģimenes. Viņi mīl savu Kapteini un dosies jums līdzi. Dodieties ceļā nekavējoties, jo tad jūs Varilu sasniegsiet, iekams būs beigusies šī nakts. Kas zina, varbūt jau rīt Kapteinis Rankstrails ir iecerējis uzbrukumu, lai atbrīvotu rīsa laukus, un piecdesmit kareivju papildspēki viņam varētu izrādīties no svara. Tieši Varila šobrīd ir Cilvēku zemes priekšpostenis, kas jānostiprina.

Austra atļāvās vēl vienu smaidu, kas lika iemirdzēties viņas acīm, bet tad atguva ierasti bezkaislīgo izteiksmi.

—   Jā, mana kundze, — viņa atbildēja, viegli palokot galvu.

—    Es jums nekad neesmu pateikusi paldies par to, ka izglābāt man dzīvību, — Rite atvadoties teica, — neesmu pateikusi paldies par visām reizēm, kad izglābāt man dzīvību. Neesmu jums pateikusi paldies par jūsu uzticību, par jūsu nesatricināmo ticību neiespējamai uzvarai, ko jūs nezaudējāt arī tad, kad neviens uzvarai neticēja, — arī es ne. Neesmu jums nekad pateikusi paldies par mīļumu, ko dodat manai meitai, — redzot, kā Erbrova atplaukst, jūs ieraugot, domāju, ka jūsu mīlestība pret viņu ir neizmērojama, — Rite lēnām teica, un ar katru nākamo teikumu vārdi plūda arvien vieglāk. — Naids pret jūsu tēvu mani padarīja aklu, un es pret jums biju netaisna un nežēlīga. Es jums nekad neesmu pateikusi paldies par to, ka uzrunājat mani ar vārdiem mana kundze. Jūs bijāt pirmā, kas mani tā uzrunāja, un divreiz tas notika izšķirīgos brīžos, kad tieši jūsu uzruna man piešķīra pietiekami daudz varas un ietekmes. Es nebūtu varējusi cīnīties un uzvarēt, ja jūs nebūtu cīnījusies kopā ar mani. Ja nebūtu jūs, es jau būtu mirusi un kopā ar mani būtu miruši pēdējā elfa bērni, bet Daligaras pilsēta būtu pārvērtusies drupu kaudzē, kur suņi krimstu miroņu kaulus. Jūs izglābāt manu un manu bērnu dzīvību, atnesdama šurp savu drosmi un pamezdama vietu, kur jūs bijāt drošībā. Es jums lūdzu piedoš…

—   Jūs izglābāt man dzīvību, — viņu pārtrauca Austra, — jau pirmajā dienā, kad es jūs satiku. Vai atceraties? Mani nesa palankīnā, bet jūs bijāt saslēgta važās, tērpta skrandās, pati vienos zilumos un asiņainas skrambās. Visi nolieca galvu mana tēva priekšā — mēs visi bijām raduši viņam pakļauties, un es vēl jo vairāk par citiem. Bet jūs cīnījāties. Tikai ieraudzījusi jūs, es sapratu, ka ir iespējams arī cīnīties. Ikreiz, kad bailes un bezcerība līdz pašai augšai piepildīja kambarus, kur mani ieslodzīja, es domāju par jums, par jūsu dubļaino un asiņaino seju, par jūsu acīm, kuras atšķirībā no manējām pazemīgi nenolaidās. Saprotiet, man nekad nebija ienācis prātā, ka ir iespējams arī nenodurt acis. Ja cīnīties spējāt jūs, tātad to spēju arī es. Pēc manas mātes nāves jūs bijāt viena no divām gaismām, kas atspīdēja manas bērnības un jaunības tumsā. Es saprotu, cik ļoti jūsu vīrs jūs mīlēja — kā viņš mīlēja jūsu drosmi, jūsu ticību un — ja atļausiet, kundze, — arī jūsu negantumu un nežēlību. Vai mums tas patīk vai nē, arī tās ir sastāvdaļas, kas ietilpst īpašajā maisījumā, ko sauc par cilvēku drosmi un kas nozīmē spēju vienmēr atkal piecelties kājās un turēties pretī visam un visiem.

Austra ievilka elpu, un viņas sejā atkal parādījās nedrošs smaids.

—    Mana kundze… Arniols… Mēs ar senešalu savācām viņa… viņa mirstīgās atliekas un apglabājām tās Daligaras kapsētā.

Rite lūkojās uz Austru. Izdzirdot Arniola vārdu, atmiņas par Jorša nāvi iesūrstējās kā apdeguma brūce, kurai kāds noplēš svaigu kreveli, — un īsu brīdi Rite nespēja izrunāt ne vārda. Ķēniņiene Ragana stāvēja un klusējot raudzījās Austrai acīs. Kad balss atkal atgriezās, viņa patencināja, ka Austra uzņēmusies šo pienākumu, — un izrunāja šos vārdus tik mierīgā un bezkrāsainā tonī, kādā mēdz pateikties par ikdienišķiem pakalpojumiem. Arī Arniols galu galā bija cilvēks.

—   Es gribētu arī jums dāvāt gabaliņu savas kaklarotas, — Rite teica un, noņēmusi rotu, atknibināja no tās zelta plāksnīti. Viņas rokas jau bija iemanījušās paveikt šo darbu visai ātri. — Jūtu, ka drīz šo kaklarotu es varēšu pārveidot par rokassprādzi, bet vismaz vēl vienu gabaliņu es varu atļauties uzdāvināt, un es gribu, lai to saņemat jūs. Tas būs manas draudzības apliecinājums.

—   Es to pieņemu ar bezgalīgu prieku, mana kundze, — atbildēja Austra. — Es to pievienošu savai kaklarotai. Kad biju maza, es gribēju, lai man būtu īpaša rota… kā lai pasaka… Tāda kaklarota, kādu es nēsāju patlaban un kurai es ar prieku pievienošu arī jūsu draudzības apliecinājumu.

Autra paklanījās, atvadījās un devās prom — lepna, stalta un neaprakstāmi skaista.

Rite nolūkojās, kā viņa aiziet. Un pirmoreiz nejuta ne aizvainojumu, ne greizsirdību, ne dusmas, tikai pateicību un maigumu.

Viņa iegrima ilgās pārdomās. Nebija šaubu, ka otra gaisma, kas atspīdējusi Austras jaunībā, bijis tas cilvēks, kurš uzdāvinājis viņai šaujamloku, — un Rite pirmoreiz apjēdza, cik saltā un baismīgā tumsā ilgus jo ilgus gadus dzīvojusi zelta un brokāta tērpos saģērbtā meitene, kam matos allaž mirdzēja pērles.

Rite ļāvās jaunām domām — varbūt tās bija acīm redzamas patiesības, taču agrāk viņa tās nebija pamanījusi un tagad priecājās, kā atklājusi jaunu kontinentu. Viņa ilgi apdomāja, cik apšaubāms ir agrākais priekšstats par uzvaru un sakāvi: izrādījās, ka mirklis, kuru viņa pati allaž bija uzskatījusi par vienu no vismelnākajiem savā dzīvē, kādai citai būtnei bija dāvājis gaismu. Un tikpat ļoti Riti aizrāva un sajūsmināja atjēgsme, ka reizēm mēs citu skatienā redzam tikai paši savu ēnu atspīdumus. Austras skatienā nekad nebija bijis ne kripatiņas nicinājuma — to Austras acīs saskatīt lika Rites mūžīgās bailes, ka pašas prastums un mežonība attālinās viņu no Jorša; pirmajā reizē viņa Austras skatienam bija atbildējusi nikni un naidīgi un arī vēlāk nespēja atbrīvoties no naida un dusmām par spīti visiem veselā saprāta ieteikumiem.

Rite bija viņa pati. Tāda, kāda bija. Tieši cilvēciskais raupjums un orka asinis bija piešķīrušas viņai tik daudz mežonīga niknuma un drosmes, lai viņa spētu izglābt Daligaru, savus bērnus un pasauli. Ne jau par spīti tam, kāda viņa bija, Joršs un Austra viņu mīlēja — tie mīlēja viņu tieši tādu un tieši tāpēc, ka viņa tāda bija.

Lai arī mežonīgums un nežēlība bija svarīgas sastāvdaļas drosmes maisījumā, tie tomēr bija tik vērtīgi tikumi, ka lietot tos vajadzēja pavisam taupīgi. Tāpēc ķēniņiene pasauca senešalu un pavēlēja, lai nekavējoties un pēc iespējas rūpīgāk tiek apglabāti orku līķi un jo sevišķi to galvas. Viņa deva pavēli izveidot īpašu orku kapsētu — meža vidū, nostāk no ceļiem un takām, lai mazāk būtu kārdinājumu kapus apgānīt. Un piekodināja, ka šai vietai jābūt…

—    Pieklājīgai? — vajadzīgo vārdu piedāvāja vecais vīrs.

—    Pieklājīgai, — apstiprināja ķēniņiene.

—   Aiz tiem klajumiem, kur Kapteinis Rankstrails lika izveidot gūstekņu nometnes, ir kastaņu meži.

—    Domāju, ka tā varētu būt piemērota vieta.

Viņa negribēja, lai Jorša bērni uzaug pilsētā, kur uz medusmaizes, ko tie ēd launagā, var nolaisties mušas, kas tikko mielojušās miroņgalvu acu dobuļos.

Kad senešals bija aizgājis, Daligaras ķēniņiene ilgi prātoja par Austru un Rankstrailu un nekādi nesaprata, kā gan visu nav aptvērusi jau agrāk…

Viņa no visas sirds novēlēja abiem mīlēt vienam otra visu mūžu, laist pasaulē daudz dēlu un meitu un redzēt, kā tie izaug un dzīvo laimīgi.

Viņa abiem novēlēja redzēt piedzimstam mazbērnus un arī mazbērnu bērnus.

Viņa novēlēja, lai abi nomirst pavisam veci un lai nomirst kopā, turot viens otru aiz rokas.

Tad Rite sāka raudāt. Tās bija mežonīgas, nevaldāmas un ilgas raudas, kas viņu purināja, kā rudens vējš purina lapu. Sarāvusies kamolā uz akmens troņa, Rite elsoja un šņukstēja — un arī Ardvins šai vietā bija izraudājis savu izmisumu par sievu, kas zaudēta uz visiem laikiem. Rite sajuta visas sāpes, ko līdz pat šim brīdim bija spējusi iedzīt dvēseles vistālākajā nostūrī, jo raudāt nebija laika — vajadzēja cīnīties. Tagad karā bija uzvarēts, un nekas viņu nenošķīra no domas, ka Joršs ir zaudēts uz visiem laikiem — viņš devies projām viņpus vējam un zvaigznēm.

Rite turēja vienu roku uz Jorša zobena spala, bet otrā žņaudzīja Ardvina zaļo nefrīta lodīti.

Rite raudāja gandrīz visu nakti. Aukstums kļuva neizturams. Akmens tronis bija ledaini salts. Rite sāka drebēt. Viņa beidzot piecēlās no sēdekļa un lēniem soļiem vilkās uz savām istabām. Guļamkambarī lielās, dārgu mežģīņu segām pārsegtās gultas pašā vidūgulēja viņas bērni un miegā rāmi elpoja. Rite noņēma ieročus, palīda zem segas un apskāva savus bērnus. Siltums aizplūda arī līdz viņas miesai. Pamazām Rites šņuksti norima. Erbrova pamodās. Viņa atvēra acis un pavarda gaismā uzlūkoja māti. Tad pieskārās tās sejai, kas joprojām bija noplūdusi asarām.

—    Mamma aua, — viņa skumji noteica.

—    Nu jau pārgāja, — Rite atbildēja.

Meitene pamāja. Tā bija viņu abu meita, kam bija Jorša acis. Un Erbrovai blakus gulēja brālīši, viņu abu bērni — Rites un Jorša bērni. Aiz pils biezajiem mūriem zem pēdējām nakts zvaigznēm gulēja citi šīs pilsētas iemītnieki. Joršs bija devies viņpus vēja, bet tik un tā ikkatrs Rites dzīves brīdis būs kā nenovērtējami dārga dāvana, un viņa tos visus izdzīvos ar prieku.

Rite apskāva Erbrovu un paslēpa seju viņas tumšajās cirtās.

—   Tētis te, — mazulīte teica.

—   Tu redzēji tēti? Tu tēti redzēji sapnī?

Meitene atkal pamāja.

—   Tētis te, — viņa apstiprināja. Tad pārliecināti pielika rociņu sev pie krūtīm. — Skaista, — viņa piebilda.

—   Tu redzēji tēti, un viņš teica, ka tu esi skaista, — tulkoja Rite.

Erbrova pamāja. Rite klusībā minēja, cik gan ilgi meitene vēl atcerēsies tēvu. Un bija laimīga, ka viņa to redzējusi sapnī.

Erbrova pastiepa roku līdz mātes nefrīta piekariņam

—    Šis tētis aī.

—   Šis tētis arī? Te bija vēl viens tētis? Cits vīrietis, ja? Te bija vīrietis, kuram bija šis piekariņš?

Mazulīte pamāja.

—   Tu viņu redzēji?

Erbrova pamāja uz kamīna pusi.

—    Liels, melis.

—   Viņš bija liels un melns. Liela auguma tumšs vīrietis? Tumšā apmetnī? Viņam kaklā karājās šis piekariņš? Tu redzēji lielu, druknu vīru tumšās drēbēs, kam ap kaklu bija šis piekariņš?

Erbrova atkal pamāja, tad pielika roku pie kreisā vaiga un sadrūma.

—    Aua.

—    Viņa vaigs bija… ievainots? Apdedzināts?

—   Aua, — drūmi apstiprināja Erbrova. Tad atkal pasmaidīja un pielika rociņu pie krūtīm. — Skaista,: — viņa apmierināta atkārtoja.

—    Arī viņš tev teica, ka tu esi skaista?

Meitene palocīja galvu. Māte viņu piekļāva sev klāt.

Tad ilgi vēroja savu meitu: varbūt tas bija tikai sapnis, dīvains sapnis, kurā Erbrova bija atcerējusies tēvu un neizskaidrojamā veidā iztēlojusies ari Ardvina patieso izskatu.

Varbūt viņas meita spēja ielūkoties pagātnē tāpat, kā viņa pati reizēm ielūkojās nākotnē. Varbūt Erbrovai bija izdevies saskatīt pagātnes tēlus.

Vai varbūt Nāves valstība nebija neesamība, varbūt tā patiesi bija vieta, no kuras reizēm var atgriezties arī šajā pasaulē, lai atnestu sveicienus. Varbūt Joršam un Ardvinam bija atļauts šķērsot Nāves valstības vārtus, lai apciemotu būtni, kuras dzīslās plūst kopā sajaukušās elfu, cilvēku un orku asinis.

Uz sola istabas malā Rite ieraudzīja Parcijas noliktos linu krekliņus — Joršam domātie bija izšūti ziliem diegiem, bet Ardvinam paredzētie zaļiem. Turpat bija nolikti arī koka zirdziņš un vilciņš, ko Erbrovai bija darinājis Solārs. Rite uzsmaidīja savai dāsnajai meitai, kura bija atteikusies no rotaļlietām, lai brālīši nepaliktu tukšā. Tad piepeši Rite iedomājās, ka jau ilgāku laiku nav redzējusi ne lellīti, ne laiviņu un jautāja Erbrovai, kur tās palikušas.

—    Vais nava, — viņa atteica, noplātīdama rokas.

Rite saskuma.

Tās bija rotaļlietas, ko viņai bērnībā bija pagatavojuši tēvs un māte, un Joršs tās bija atradis pamestajā ciemā un atkal aizgādājis Ritei. Redzot, kā Erbrova ar tām rotaļājas, viņu vienmēr pārņēma aizkustinājums.

—    Tev to vairs nav? Tu tās pazaudēji? Ak nē! — Rite iesaucās.

Un tūdaļ nožēloja savu nesavaldību. Vai nu rotaļlietas bija tik svarīgas? Svarīgi bija tikai viņas bērni. Viņa neparko negribēja šai maiguma pilnajā naktī apbēdināt Erbrovu ar pārmetumiem par pazaudēto lellīti un laiviņu, kaut arī Ritei tās bija vienīgās piemiņas lietas no pašas bērnības. Bērni jau allaž ir izklaidīgi. Un rotaļlietām ir lemts tikt pazaudētām, salauztām, aizmirstām.

Erbrova nebūt nenoskuma — neizskatījās, ka viņa bēdātos par zaudējumu.

—    Akailam, — viņa mierīgi paskaidroja.

—   Rankstrailam? Tu tās atdevi Kapteinim Rankstrailam? — apstulbusi noprasīja Rite. — Laiviņu un lelli? Kapteinim?

—    Akailam un Aušai, bēniem, — skaidroja Erbrova, noplātīdama rokas kā cilvēks, kurš pūlas izklāstīt kaut ko pašsaprotamu.

—   Rankstrailam un Austrai? Tu tās atdevi Rankstrailam un Austrai — viņu bērniem?

Erbrova pamāja un nožāvājās. Rite klusi iesmējās. Pirmo reizi pēc Jorša nāves viņa izdzirda savus smieklus.

—   Prātīga meitene, to tu labi izdomāji. Tātad mēs tiem diviem jau esam pasniegušas kāzu dāvanu?

Rite sarunājās pati ar sevi. Viņas meita jau bija aizvērusi lielās zilās acis un ieslīdējusi miegā. Rites lelles un laiviņas ilgais mīļuma ceļš nebija galā: drīz tās nonāks pie Austras un Kapteiņa bērniem.

—   Tā tiešām bija laba doma, — Rite klusītēm piebilda, turpinādama sarunāties ar aizmigušo meitu. — Mēs kāzu dāvanu pasniedzām pašas pirmās, tātad mums izdevās izcelties. Tad varbūt mums nemaz nevajadzēs vērt vaļā lādes un meklēt dāvināšanai kaut ko dārgāku, galu galā šai grāfistē pēc trīsdesmit gadu ilgas Tiesneša valdīšanas un mēnesi ilga orku aplenkuma ar zeltu un sudrabu vajadzētu rīkoties taupīgi.

Tad piepeši Rite ar šausmām atcerējās, ka ir Austru nolādējusi.

Šī doma visu prieku sastindzināja tikpat nežēlīgi, kā vēlīna pavasara salna nokož visus ziedus.

Rite nekad nebija lūgusies.

Nekad, nevienu pašu reizi savā mūžā viņa dieviem neko nebija lūgusi.

Ja jau viņi neko nespēja, nemaz nebija vērts lūgt. Bet, ja viņi, būdami visvareni, tomēr bija pieļāvuši sāpes, postu, patvaļu, sabradātu taisnīgumu un nodotu nevainību, tad Rite daudz labprātāk par lūgšanu skaitīšanu šādiem briesmoņiem izvēlējās nokāpšanu peklē. Viņa nebija lūgusies toreiz, kad viņas vecākus pakāra. Viņa nebija lūgusies Jorša nāves brīdī. Viņa nebija lūgusies, lai viņa bērni piedzimtu veseli, jo vai gan vērts uzmākties visvarenām būtnēm, kas pieļauj, ka citām sievietēm, kuras nekad nevienam nav nodarījušas neko ļaunu, piedzimst bērni, kas ir kropli pie miesas vai garā. Rite nekad nebija lūgusies.

Bet šonakt viņa lūdzās, ieguldīdama lūgšanās visus savas dvēseles spēkus. Viņa lūdza piedošanu par nepateicību un atvainojās par aizvainojumu un dusmām. Viņa pateicās par dzīvi — par savējo un visu citu dzīvi, un arī par tām dzīvēm, ko dzīvoja slimi un kropli piedzimušie.

Viņa saprata, ka bez sāpēm un ciešanām nebūtu bijis iespējams radīt cilvēkus, bet, nelaižot pasaulē arī ļauno, nebūtu bijis iespējams cilvēkiem piešķirt brīvību. Viņa apjauta, ka pasaules radītājam nav jāiejaucas pasaules gaitās, lai novērstu visas ciešanas, — tā uzdevums ir tikai šīs ciešanas saprast. Rite atvainojās un lūdzās, lai tiktu izdzēsts lāsts, kuru viņa bija raidījusi pret nevainīgu būtni. Viņa lūdzās un lūdzās. Viņa nelūdza piedošanu par to, ka bija nogalinājusi Arniolu, jo tikai tā viņai pašai bija iespējams palikt dzīvai, taču viņa atvainojās par to, ka bija izrādījusi necieņu Arniola līķim — arī Arniola miesas bija pelnījušas cieņu, jo arī tās bija iznēsātas kādas mātes klēpī. Tāpat Rite lūdza piedošanu par visiem orkiem, kam bija pavēlējusi nocirst galvu.

Gulēdama zem baltās milzīgās segas, kas atgādināja mākoni, Rite klusi izraudāja savas pēdējās asaras un izbaudīja visaugstāko laimi, ko sniedza viņas bērnu rāmā elpa un to smarža. Mazulīšus viņa pielika pie krūts, tikko tie pamodās, lai pat to klusā raudāšana neiztraucētu vēlo nakts stundu. Viņa ilgi ar pašiem pirkstu galiņiem glāstīja Erbrovas sprogas, Ardvina smalkos, gludos matiņus un Jorša vēl pavisam pliko paurīti — un sevišķi ilgi viņas pirksti kavējās pie puikas, kas nesa sava tēva vārdu, pie tā, kurš, tikko dzimis, jau bija aizsteidzies uz Nāves valstību un tomēr no tās atgriezies.

Kad sāka aust gaisma, aizmiga arī Rite. Brīdī, kad viņa vēra ciet acis, aiz loga atskanēja līksma un nepārprotama lietus grabināšanās. Rite gulēja. Viņa gulēja un sapņoja, un viņas nogunims beidzot izšķīda un aizplūda projām tāpat kā putekļi, kurus aizskaloja lietus.

Viņa sapņoja un redzēja kādu šauru, tumšu vietu, tādu kā noslēgtu tumšu apli, un saprata, ka tā ir pleca somas iekšpuse.

Tur glabājās kāda augļa kauliņš un vēstule, kas bija pārlasīta tik daudz reižu, ka to vairs nevarēja salasīt. Te bija arī koka lellīte un mazā laiviņa, kas reiz bija piederējušas Ritei, un tagad tiks tās sievietes bērniem, kuru viņa bija nolādējusi, — un Rite saprata, ka šī dāvana lāstu ir dzēsusi. Tad viņa pamanīja, ka pie vecajām koka rotaļlietām ir pielipušas baltas un karmīnsarkanas ziedlapiņas, kas tagad atrāvās un krita lejup somas dziļumos, kur sajaucās ar citām ziedlapiņām, vecām un izkaltušām, tāpat baltām un sarkanām, — tās sajaucās un sakļāvās kā ilgi gaidītā apskāvienā. Pēdējā pūķa un pēdējā elfa asinis bija satikušās un saskārušās. Tumšais, noslēgtais aplis atvērās gaismā, jo tas bija ne tikai tarbas iekšpuse — tas bija ari drūmais nāves aploks: un Rite ieraudzīja, kā ikviena pagātne sastop nākotni, kurā mierinājumu rod visas sāpes.

Rite redzēja Jaunā Mēness pakalnus, ziedošu magoņu un irbuleņu pilnus, un tiem pāri pletās milzīgi pūķa spārni, kuru zaļumā, mijoties zvīņām un mīkstam kažokam, vijās zeltaini līčloču raksti, un starp šiem spārniem viņa ieraudzīja kareivjus, kas pūķi bija nogalinājuši un saņēmuši piedošanu, jo viņi nebija tā rīkojušies, lai iznīcinātu, bet gan vēlēdamies glābt, — ja viņi nebūtu raidījuši savas bultas, pasauli nekad nebūtu ieraudzījusi meitene, kas tagad nesa pūķa vārdu. Rite redzēja rokas, kam vairs netrūka pirkstu, — tās slīdēja pa pūķa mīksto muguru, un Rite saprata, ka pūķis un kareivji, kam nebija laimējies redzēt piedzimstam savus bērnus, tagad cits citu mierina, uzskaitot izglābto bērnu vārdus. Viņa redzēja, kā vējā skrien Jastrins, viņa redzēja Jorša smaidu. Viņa pazina klusu gara auguma vīni — tas bija pirmais no kareivjiem, kas bija kritis, cīnoties viņas vadībā, un tam aiz muguras Rite saskatīja visus pārējos. Viņa redzēja garu, bagātīgi klātu galdu, kas bija pārsegts gan smalkiem, gan vienkāršiem galdautiem, un pazina Ķēniņu pils veco namzini, kurš līksms un aizelsies nesa arvien jaunus traukus, rīkodams vietu bezgalīgām dzīrēm, kuru dalībniekiem vairs nekad nebūs jācieš bads, — un galdā tika celti gan smalki pildītu fazānu cepeši, gan vienkāršas sutinātas cūkas ribiņas ar pupām, un netrūka arī medū karamelizētu sikspārņu un pīniju riekstiņiem pildītu žurku, kas bija remdējušas aplenkto daligariešu izsalkumu. Vieglas rīta miglas ieskautus, Rite ieraudzīja arī savu tēvu un māti… Un tālumā nomaļus no citiem viņa ieraudzīja arī orkus, kurus bija pavēlējusi apglabāt. Pēdējo viņa ieraudzīja Arniola ēnu, jo arī viņš taču reiz bija bijis bērns un gan jau arī viņam bija savs stāsts, ko izstāstīt.

Miljonu miljoni sīku lietus lāsīšu atrāvās no zemajiem mākoņiem, kas jau vairākas dienas blīvējās virs pilsētas, un beidzot krita pār Daligaru, piepildot akas un peļķes, atbrīvojot no smacīgās tveices, aizskalojot projām putekļus un asinis — Jastrina asinis, Lizentraila asinis, visu nogalināto un ievainoto asinis, visās vietās, kur asinis tika izlietas, — lietus tās nomazgāja, lai par mirušajiem atgādinātu tikai tīras un skumjas atmiņas. Lāsītes satecēja kopā sīkās straumītēs un urdziņās, tās ritēja lejup pa jumtiem un akmens kāpnēm, nomazgājot nost Arniola un orku asinis; tās nomazgāja arī pīķus, uz kuriem vēl nesen bija uzspraustas nocirstās ienaidnieku galvas, bet kuri tagad noderēs par atbalstu pupu dēstiem. Lietus lāses aizskaloja projām asinis, ko ilgajos netaisnības gados bija izlējuši bendes, un tās aizskaloja projām arī kaunu un negodu, kas nospieda tos, kuri bija skatījušies un nebija uzdrošinājušies iejaukties.

Tad lietus savienojās ar zemi, lai zāle atkal zaļotu, lai vīnogulāji atspirgtu un lepni briedinātu ķekarus tīrā un spirgtā gaisā, lai kāposti briedinātu stingras, baltas galviņas. Un tomātu sārtie sāni, kas sausumā bija kļuvuši gluži krunkaini, atkal izlīdzinājās.

Divdesmit septītā nodaļa

Rankstrails, jaunais Daligaras Kapteinis, Orku Uzvarētājs, Varilas Atbrīvotājs, Cilvēku Goda Atjaunotājs, tuvojās pilsētai un ieraudzīja to, kad pēdējā pēcpusdienas saule spīdēja pār maigi zaļajiem rīsa laukiem. Pie Lielajiem vārtiem viņš nokāpa no zirga un kājām iegāja Ārējā lokā, bet pievakares sārtā, slīpā gaisma apzeltīja pilsētas mūrus un mandeļu un apelsīnu kokus, kas auga pakalna nogāzēs.

Divi kareivji, kas stāvēja sardzē pie vārtiem, Rankstrailu pazina, un viņš tiem uzticēja gan savu vilku, gan zirgu — brīnišķīgu ērzeli, melnu kā kraukļa spārns, ātru kā nakts vējš.

Tālāk viņš gribēja doties viens un nepazīts. Kājām viņš devās dziļāk Ārējā loka ielās. Apmetnis slēpa viņa seju, drānas un zobenu, kas karājās pie sāniem. Vietumis viņam vajadzēja pārlēkt pār peļķēm un urgām, kur bērni rotaļājās kopā ar vistām un zosīm, kuru sniegbalto spārnu atspīdumi ūdenī sajaucās ar mākoņu atspulgiem.

Nocietinājumu mūru plaisās atkal zaļoja efejas, sūnas un sīku ziediņu skupsnas. Arī mazie raibie dārziņi mūru pašā augšā jau bija atdzimuši. Pie dienvidu sienas no akmeņiem slīpi auga savvaļas ķirsis, veco mūru plaisās tā saknes bija atradušas pietiekami daudz vietas, kur pieķerties, ieurbties dziļāk un augt, ziedēt, gatavināt sīkas, skābas ogas un arī atspīdēt peļķēs līdz ar mākoņiem un zosu spārniem.

Sīkas čurksles no virtuvēm satecināja savus ūdeņus peļķēs, un jau lielākas straumītes skrēja pa slīpumu uz notekrenēm, saplūda grāvjos un steidzās lejup pa pakalna nogāzēm uz dīķiem, kurus kanāli savienoja gan citu ar citu, gan ar rīsa laukiem. Šī bija ideāla dubļu un ūdens pasaule, kurā atspīdēja debesis, — nebeidzama pilsēta, kurā barību varēja atrast neizmērojama gliemežu un varžu saime, kuras piederīgie kopš aizlaikiem mēdza pārtapt pētersīļiem un ķiplokiem aizdarītā virā, kas palīdzēja izdzīvot Ārējā loka ļaudīm.

Te skanēja dažādas balsis — tās savijās, sasaucās, aprāvās un skanēja atkal.

Rankstrails gāja gar ārējā mūru gredzena rietumu sienu, kuras pakājē bija izvietotas svaiga dzeramā ūdens, plāceņu un marcipāna tirgotāju letes, — ēdienu gatavotāji un pārdevēji atkal bija ķērušies pie darba, un gaisu pildīja maigas saldumu smaržas, sajaucoties ar asāku aromātu, kas cēlās no ogļu pannas, virs kuras grauzdējās auna zirņi.

Joprojām slēpdams seju zem apmetņa kapuces, jaunais pilsētas virspavēlnieks nopirka vislielāko un viskraukšķīgāko medus un sezama sēkliņu cepumu, kādu šai mazajā tirdziņā varēja atrast. Beidzot viņš ielaida zobus saldajā našķī. Viņš aizvēra acis un uz brīdi atspiedās pret sienu, jo saldmes radītā bauda bija tik spēcīga, ka viņam gandrīz sareiba galva.

Tirgus galā, notupušos pie pašiem mūriem, Rankstrails atrada arī paklāju tirgoni, kas šeit reiz bija ieradies no karavānu vadītāju pilsētas Diedāvanas, dievu dāvanas, kuru bija nopostījis viesulis un kuru senākā pagātnē, vēl pirms to bija nopostījuši plūdi, sauca par Gounnertu jeb Vēlīgo, kas bija izaugusi uz zemestrīces sagrautās Lakilas jeb Veiksmīgās drupām. Tirgonis, sayā dīvainajā mēlē buldurēdams, stāstīja, ka varēšot atgriezties savā dzimtajā pusē, ja vien pārdošot kādu no paklājiem, — un, atgriezies savā pilsētā, šoreiz viņš to būvēšot nevis no koka un kamieļu ādām, bet gan no akmeņiem, ko vainagošot zili lazurīta kupoli, jo tad šo pilsētu nekas vairs nevarēšot nopostīt, un saukšot to par Samkidu jeb Neuzvaramo. Rankstrails nopirka visus tirgoņa paklājus, kas bija izausti vēja un saules krāsās, tikai palūdza, lai tirgonis pagaidām tos paglabā pie sevis, līdz Rankstrails atradīs kādu vietu, kur tos nolikt. Tad viņš devās projām, un šoreiz viņu pavadīja svētības vēlējumi, kas bija tikpat savādi un nesaprotami kā pagātnē skanējušielāsti.

Rankstrails pagāja garām slīpajam savvaļas ķirsim, kura stumbrs joprojām bija melns no lielā ugunsgrēka liesmām, bet tā pašā virsotnē viens vienīgs zars bija paglābies no liesmu sārta, un tajā jau bija saplaukuši sīku lapiņu kušķi, zaļi kā pavasara dvēsele. Rankstrails apstājās, uzlūkoja koku un maigi pārslidināja plaukstu pār tā saplaisājušo stumbru, nosmērēdams ar kvēpiem pirkstus un linu pārsēju, ko joprojām nēsāja ap roku, lai gan ievainojums sen vairs nesāpēja.

Tēva māja bija uzbūvēta no jauna tieši tāda pati kā agrāk: tā atradās starp diviem otrā aizsargmūra gredzena kontrforsiem, kuriem vienkārši bija pievienots jumts, nedaudz greiza ceturtā siena un smalkiem kokgriezumiem rotātas durvis. No ugunīs nomelnējušajiem bastioniem pāri mājelei jau atkal stiepās efeju stīgas un ziedoši kaperkrūmi. Rankstrails atcerējās visus paša noķertos kurkuļus un vardes, visus vakariņām salasītos gliemežus, visus slepus nomedītos gārņus, kam bija jāpapildina ģimenes uzturs, kad galdnieka un kokgriezēja darbnīcā līdzās savvaļas ķirsim un otrajam nocietinājumu mūrim atkal nebija saņemta alga par padarīto.

Rankstraila pirksti pārslīdēja pār veco, raupjo un nodilušo tarbu, kas bija paslēpta zem jaunā samta kamzoļa. Tarbā glabājās persika kauliņš, kas atgādināja pirmos mirušos, kuru nāvi Rankstrails bija atriebis. Te glabājās arī ziedlapiņas, kas notraipītas asinīm, kuras bija iztecējušas no krūtīm pūķim, kas savu dzīvību bija ziedojis, lai glābtu savu brāli elfu. Te bija arī tēva diktētā vēstule, kurā vārdi "Mīļotais dēls, katru brīdi es sapņoju par tavu atgriešanos un katru brīdi lūdzos, lai tā pienāktu drīzāk…" vairs nebija salasāmi, jo tos bija nodeldējuši Kapteiņa pirksti. Te bija rotaļlietas, ko Erbrova bija dāvinājusi, lai nopirktu viņa žēlsirdību un iepriecinātu bērnus, kuriem par tēvu Kapteinis bija nolēmis nekad nekļūt.

Kad Rankstrails kāpa pār slieksni, jau bija satumsis. Tēvs sēdēja pie uguns, iekārtojies uz bluķēna, kas bija novietots starp pavardu un gultu, kas aizņēma istabas lielāko daļu. Durvis uz mazo kambarīti, kurā gulēja Rankstraila māsa, jau bija aizvērtas, kas nozīmēja, ka viņa jau devusies pie miera. Arī jaunākais brālis Borstrils jau mierīgi gulēja savā guļvietā, kas bija veidota kā dēļu paaugstinājums pie pašiem mājeles griestiem. Rankstrails uzlūkoja tēvu: agrāk viņš nebija ievērojis, ka tas ir tik salīcis. Tēvs izskatījās sarāvies mazāks, itin kā sadilis. Viņa mati bija kļuvuši vēl sirmāki un retāki un arī rokām bija piemeties drebelīgums, kuru agrāk Rankstrails nebija manījis. Vecais vīrs pacēla skatienu no lādes, kuru pagurušām rokām laboja, ieraudzīja Rankstrailu un pasmaidīja. Uz mirkli viņa seja atplauka.

Rankstrails tuvojās. Viņa augums slējās pār veco viru gluži kā milzīgs kalns. Arī Rankstrails pasmaidīja, taču viņa smaids bija bikls un tikko samanāms. Viņš labu brīdi klusēja.

—   Tēvs, piedodiet man, bet es atnācu jums pavaicāt, kas es esmu, — viņš beidzot mierīgi teica.

Vecā vīra smaids pagaisa. Viņš nodrebēja, taču nenovērsa skatienu no Kapteiņa sejas. Atkal iestājās ilgs klusums.

—   Tu esi mans dēls, — tēvs beidzot teica. — Tu esi mans pirmdzimtais dēls. Mans un manas sievas dēls. Tev ir viņas acis… Tu… Tu smaidi tāpat kā viņa… Tu esi mans dēls… Tu esi mūsu dēls, mūsu pirmdzimtais…

Vecā vīra balss, izrunājot pēdējās zilbes, izdzisa.

Rankstrails pamāja. Tad viņš nometās vecā vīra priekšā ceļos, maigi .saņēma viņa roku, noskūpstīja to, pielieca galvu un piekļāva pieri tēva delnai, ko aizvien neizlaida no savējām. Starp Rankstraila milzīgajām, tumšajām un stūrainajām plaukstām vecā vīra roka izskatījās bāla un smalka.

—   To es zinu, — rāmi atbildēja Rankstrails. — To es zinu, — viņš atkārtoja vēlreiz. — Es nespētu dzīvot, ja to nezinātu. Es zinu, ka esmu jūsu pirmdzimtais dēls, un šī apziņa pavadījusi katru manu soli, stiprinājusi katru manas elpas vilcienu.

Tēva roka zem viņa kaistošās pieres bija auksta. Rankstrails juta, kā tā dreb.

Viņš palika tupam uz ceļiem, piespiedis pieri tēva delnai. Un klusēja.

—   Es jūs lūdzu, tēvs, tagad pasakiet, kas es esmu, — viņš beidzot atkārtoja, kad pavarda uguns sāka dzist un nakts ēnas piepildīja mazo mājiņu.

Tikai tad, kad pa vaļā palikušo durvju aiļu iespīdēja pirmo zvaigžņu gaisma, tēvs atkal ierunājās.

—   Pinns Nebeidzamajām lietavām mēs dzīvojām austrumu līdzenumu pašā malā, Zināmo zemju vistālākajā Piemalē. Tas bija nabadzīgs ciems, taču galīgā trūkumā mēs nedzīvojām. Es mīlēju tavu māti un zināju, ka patīku viņai: mēs tikai gribējām sagaidīt vasaru un ražas novākšanu, lai pēc tam apprecētos. Es piepratu kokgriezēja amatu, man piederēja sešas kazas, un biju sasniedzis īsto vecumu, lai apņemtu sievu. Taču vasara nemaz neiestājās, sākās Nebeidzamās lietavas un pasauli pārplūdināja ūdens un posts. Kazas noslīka, kartupeļi sapuva. Vairs nebija nekā, lai godam nosvinētu sievas apņemšanu. Mēs uzdrošinājāmies kurnēt un žēloties, un varbūt tāpēc pekles pavēlnieki mūs sodīja: dēmoniem neapmierinātie nepatīk, un par katru lāstu viņi sūta sodu. Kad mums šķita, ka posts jau ir pārlieku dziļš un liktenis pret mums bijis gana netaisnīgs, piepeši uzradās orki un vērsa pret mums savu nežēlību. Es nemāku tev pateikt, no kurienes viņi uzradās. Tie bija pirmie orki, ko mēs redzējām: Ardvina laikos orki tika padzīti tālu aiz Zināmo zemju robežām, taču Ardvina laikos robežas bija apsargātas — tur stāvēja kareivji, slējās novērošanas torņi un bija sagatavoti signālugunskuri. Taču tagad robežas starp zināmo un nezināmo iezīmēja vienīgi mūsu pupiņu lauki, bet gan mūsu pupiņu lauki, gan plašās stepes, ar kurām tie robežojās, pazuda zem pēdu dziļas dubļu kārtas. Bads dzina orkus uz mūsu māju pusi. Viņi atrada to, kas bija palicis no mūsu pupiņām, bet ne jau to vien viņi gribēja. Mūsu sievietes… redzi… mēs ne…

Vecais vīrs aprāvās. Kādu brīdi viņš slēpa seju plaukstās, tad turpināja.

— Mēs nemācējām viņas nosargāt, — viņš teica. — To ir grūti izskaidrot. Zinu, ka mums būtu vajadzējis viņas nosargāt vai arī pašiem mirt, cīnoties par viņu neaizskaramību… Bet… redzi… mēs neko tādu nebijām gaidījuši. Mums jau nebija ne sargkareivju, ne signālragu vai ugunskuru. Mums nebija nekā, un viņi piepeši uzklupa kā… kā vilki naktī. Iekams mēs apjēdzām, kas īsti notiek, puse no mums jau bija mirusi, bet otra puse nožēloja, ka vēl ir pieskaitāmi dzīvajiem. Jā, tā tas notika. Puse bija pagalam, un otra puse ilgojās pēc nāves… Un tad notika tas, kas parasti notiek šādos gadījumos. Tie, kuri bija palikuši dzīvi, piecēlās no dubļiem un nosprieda, ka turpinās dzīvot. Mēs nodzēsām ugunsgrēkus, apglabājām mirušos, pārsējām dzīvo ievainojumus un nolēmām mūžīgi izlikties, ka nekas nav noticis. Es apglabāju arī savu tēvu un zvērēju, ka ienīdīšu un iznīcināšu ikvienu būtni, kuras dzīslās tecēs orku asinis. Tika nolemts, ka sievietes, kuras pēc trim gadalaikiem dzemdēs orku bērnus, iemetīs tos dīķī, ko lietavas bija izveidojušas pakalna pakājē, un viss tiks aizmirsts un izdzēsts. Ciema gods būs atjaunots. Bet viņa tā negribēja. Tava māte. Viņa tā negribēja. Viņa teica, ka tu esot bērns. Vienkārši bērns. Visi jaundzimušie raudot vienādi. Viņa teica, ka cilvēku gods pastāv vienīgi tad, ja bērnus nenogalina. Nekad. Citādi mēs paši būšot orki. Un tad viņu padzina. Un es, kas biju zvērējis ienīst un iznīcināt ikvienu būtni, kuras dzīslās tecēs orku asinis, es… sapratu, ka šķirti no viņas… un no tevis… mana dzīve būtu tikai bezjēdzīgi dubļi. Es lūdzu, lai viņa man atļauj kļūt par viņas vīru un tavu tēvu. Viņa negribēja, jo viņas seja bija apdedzināta un klēpis piesmiets, bet es viņai teicu… es viņai teicu… tā bija smaga saruna, bet es jau iepriekš biju sagatavojies, es viņai teicu, ka gribētu būt bagāts, spēcīgs un skaists, gribētu būt ķēniņš, lai varētu nolikt viņai pie kājām savu ķēniņvalsti, teicu, ka gribētu būt vismaz zaglis, lai prastu sagādāt kaut ko, lai varētu remdēt viņas un bērna izsalkumu, taču es nebiju nekas un neviens un viņai varēju piedāvāt tikai pats sevi — nabagu, kuram vairs nepieder itin nekas un kurš klejo pa dubļu jūru. Teicu viņai, ka kopā nakts nebūtu .tik auksta un gaisma uzaustu mazliet agrāk, bet, palikušus pa vienam, pasaule mūs drīz vien nospiedīs un, pat tad, ja neviens netērēs laiku, lai mūs nogalinātu, mūsu pašu bēdas mums aizžņaugs elpu vēl pirms jaunas dienas iestāšanās. Mēs neko neiespējām pret orkiem, tomēr vismaz varējām padarīt gluži veltīgas viņu pūles mūs iznīcināt, un to mēs varējām, palikdami dzīvi viņiem par spīti.

Es gribēju, lai viņa kļūst mana sieva, lai es varētu mīlēt viņu vairāk par visu. Viņas seja atkal būtu neskarta un klēpis nepiesmiets, jo tādi tie bija manās acīs un tādi tie kļūtu arī viņai pašai. Orki, kas bija nogalinājuši mūsu ļaudis un ielauzušies viņas klēpī, būtu vairs tikai juceklīgs sapnis, kas rādījies vējainā naktī. Un bērns, kas piedzimis pēc orku iebrukuma, tik un tā būtu mūsu pirmdzimtais, un mīlestība, ko mēs viņam dāvātu, uz visiem laikiem iznīcību un naidu noslīcinātu dubļos, kur ir īstā vieta visam liekajam.

Vecais vīrs apklusa. Atkal ilgi valdīja klusums. Arī uguns pavardā bija izdzisusi. Rankstrails gandrīz vai neuzdrošinājās elpot. Sacēlās vējš. Nobūkšķēja mājas durvis. Vecais vīrs nodrebēja. Rankstrails piecēlās, aizvēra durvis, aplika tēvam ap pleciem savu apmetni, un tumsā viņam uz krūtīm iezaigojās zelta rota — pilsētas virspavēlnieka zīmotnes; tad viņš no jauna iededza pavardā uguni. Liesmas atkal izgaismoja istabu. Tumšās ēnas pazuda.

Vecais lūkojās uz savu dēlu.

—   Esmu laimīgs, ka tieši tu izglābi pilsētu, — viņš beidzot teica un tad atkārtoja to vēlreiz.

Rankstrails pamāja. Viņam šķita, ka viņš bijis nokāpis peklē un tikko no turienes atgriezies. Nolādēto, mokošo šaubu indīgo tārpu, kurš visu mūžu bija grauzis viņa domas un kuru viņš vienmēr bija centies iedzīt kādā dziļākā prāta nostūrī, kas būtu pietiekami tumšs, lai tur paslēpto varētu mānīgi uzskatīt par aizmirstu, vairs nevarēja ne paslēpt, ne padzīt. Tagad patiesība stāvēja viņa acu priekšā kā briesmonis, kurš ilgi meklēts, no kura ilgi bēgts un kurš beidzot sastapts. Rankstrails ieskatījās sava tēva acīs, un paša ēnu briesmonis pagaisa uz visiem laikiem reizē ar rēgainām atmiņām par dubļainu nakti pupiņu laukos pie pašām Zināmo zemju robežām. Viņš bija pirmdzimtais dēls vīrietim un sievietei, kuru mīlestība bija izrādījusies stiprāka par visu. Viņš bija viņu mīlestības pirmdzimtais dēls. Viss pārējais noslīka dubļos, kur arī ir īstā vieta visam liekajam.

Pekles vārti atkal bija aizvērušies, un viņš tos nekad nevienam neatvērs.

Tēvs uzmeta satrauktu skatienu Rankstraila apsaitētajai rokai.

—   Tu esi ievainots? — viņš jautāja.

—   Nē, vairs ne, — Rankstrails apmulsis atbildēja.

Tēvs ar pirkstu galiem viegli aizskāra samta tērpa piedurkni un norādīja uz zelta krūšurotu.

—   Tu tagad esi svarīgs vīrs, — viņš noteica. — Vai tu… tu esi arī bagāts? — viņš bikli apvaicājās.

Rankstrails pamāja.

—   Protams, — viņš atbildēja. — Protams, — viņš atkārtoja, juzdamies vainīgs, ka joprojām nav iedomājies pagādāt tēvam ērtāku un plašāku māju. —Jau rīt mans pirmais darbs būs sameklēt tev īstu māju, tādu, kurā būtu visas sienas… un logi, un dārzs… arī sakņu dārziņš…

—   Nē, nē, es jau neprasu sevis dēļ, man nevajag, — iebilda vecais. — Sīs ir manas mājas, un es tās pamest negribu. Te es esmu dzīvojis. Te nomira tava māte. Viņas kaps atrodas tikai pussimt soļu attālumā no šejienes, un es varu aiziet ar viņu parunāties katru reizi, kad sajūtos vientuļš. Kaimiņus arī es te pazīstu. Bet prasīju es tavas māsas dēļ. Viņa grib precēties… — tēvs satraukts paskaidroja.

Atgriešanās pie ikdienišķām rūpēm Kapteiņa sirdi atviegloja.

—    Maiznieka dēls tomēr nolēma viņu bildināt? Tagad mēs tai harpijai, viņa mātei, varam pateikt, ka viņa dabūs tādu pūru, kādu prasīs.

—   Nē, ne jau maiznieka dēls! Viņu bildināja tas strēlnieku princis.

—    Princis Ēriks, strēlnieku komandieris? Viņš taču ir pilsētas visietekmīgākās dzimtas dēls!

—   Jā, viņš. Viņš grib tavu māsu par sievu un teica, ka pūrs viņu neinteresējot, viņš pat negrib neko dzirdēt par pūru. Viņš apgalvo, ka Liesmas loks un drosme jau esot pūrs… paga, kā viņš teica… Tas esot bagātīgs pūrs. Zini, viņi visu laiku bija kopā. Kopā organizēja pilsētas aizstāvēšanu. Tava māsa iemācīja šaut ar loku visām pilsētas sievietēm. Arī smalkākajām dāmām. Arī veļasmazgātājām. Ja tu būtu viņu redzējis… Princis teica, ka viņam esot liels gods precēt Liesmu, turklāt viņš jūtoties arī pagodināts, ka var precēt meiteni, kas ir tava māsa, — tas esot vairāk vērts nekā…

Rankstrails sāka smieties. Tas bija garš un atbrīvojošs smējiens, kas ilgi tricināja mazo mājeli.

—    Vai tiešām tagad, kad mums nauda ir, pūru neviens vairs negrib?

Vecais nesmējās un joprojām izskatījās noraizējies.

—    Pat ja viņš nekādu pūru negrib, mums kaut kas ir jāsagādā. Liesmai vajadzēs kāzu kleitu. Greznu un skaistu. Viņš taču galu galā ir princis. Savu līgavas tērpu, tu zini, to, kuru kādreiz bija uzšuvusi jūsu māte, Liesma uzvilka, lai ietu karot. Varbūt ka tā bija labi: viņai tas tērps bija mugurā, kad abi pirmoreiz satikās. Viņa bija tik skaista… viņa bija uzvilkusi savu līgavas kleitu, lai dotos nāvē. Bet tagad tas tērps ir dubļains un asiņains, un, pat ja pleķus izdotos iztīrīt, viņa nevarētu…

Rankstrails nomierināja tēvu. Arī tagad tēvs šķita daudz sīkāks, nekā bija palicis Rankstraila atmiņā. Palīdzējis tēvam apgulties, viņš vēl kādu brīdi pasēdēja tam līdzās.

Pirms miega vecais vīrs vēl nočukstēja:

—    Es esmu laimīgs, ka tieši tu izglābi pilsētu.

Rankstrails vēlreiz nometās ceļos un noskūpstīja viņam roku.

Kad tēvs bija aizmidzis, Rankstrails izgāja no mājas. Viņam vajadzēja šķērsot visu pilsētu, lai sasniegtu kāpnes, kas veda augšup uz iekšējā nocietinājuma gredzena mūriem un augstajiem torņiem, no kurienes varēja pārlūkot visu apvārsni.

Vietumis bija iedegtas lāpas.

Rankstraila apmetnis bija palicis uz pleciem tēvam, un lāpu gaismā iemirdzējās zelta zīmotnes viņam uz krūtīm. Satiktie ļaudis viņu pazina, godbijīgi sveicināja un klanījās. Daži, viņam garām ejot, pat metās ceļos.

Rankstrails sasniedza austrumu mūrus un uzkāpa augšā. Sargkareivji sastinga sveicienā. No šejienes klajiene bija pārredzama līdz pat Tumšajiem kalniem. To, ka karš īsti nav beidzies, atgādināja gan orku ugunskuru liesmiņas pašā pamalē, gan abpus pilsētas Lielajiem vārtiem zemē sadzītās pīķu rindas — uz pīķiem bija saspraustas ienaidnieku galvas, kas lēnām trūdēja zem baismīgajām kara maskām.

— Tas viņiem iedveš šausmas, — uzdrošinājās paskaidrot sardzes priekšnieks, kurš bija izsteidzies uz nocietinājumiem viņu sagaidīt. — Orkiem, es gribēju teikt. Mēs kādā senā hronikā izlasījām, ka orkiem ir bail no galvas nociršanas, jo viņi tic, ka tad bez galvas vajadzēs klejot arī pa Mirušo valstību. Nekas cits šiem bailes neiedveš.

Rankstrails atvadījās no sardzes priekšnieka, bet pats vēl ilgi vēroja tālumā gailošās orku nometņu uguntiņas un pilsētas pievārtē sadzītos pīķus. Tad viņš lika atsaukt abus pilsētas virspavēlnieka vietniekus.

Viņš tiem pavēstīja, ka nekavējoties jāsāk gatavoties rītdienas uzbrukumam, lai atbrīvotu klajieni un rīsa laukus. Viņš lūdza pārbaudīt, vai visu ieroči ir kārtībā, un izdalīt strēlniekiem pietiekami daudz bultu. Tāpat Rankstrails pavēlēja, lai visi, kuru bruņas ir kaltas no metāla, aizstāj tās ar metāla kniedēm stiprinātiem vamžiem, kādus nēsā vieglā kavalērija, jo šādas bruņas atļauj lielāku kustību brīvību, turklāt nemirdz saulē un nepievilina bultas. Viņš arī pavēlēja noņemt no pīķiem orku galvas, kas rēgojās pie ieejas pilsētā, — lai tās pēc iespējas pievieno nogalināto līķiem un apglabā. Vēl Rankstrails pavēlēja ievainotos un sagūstītos orkus nenogalināt, bet gan paturēt gūstā, un visbeidzot deva rīkojumu sakopt vecos pazemes cietumus, kas atradās tieši zem pilsētas galvenā laukuma, un pārliecināties, vai tur ir pietiekami daudz tīra ūdens gūstekņu vajadzībām un pārsēju ievainoto apkopšanai.

Iestājās klusums, kas bija ciets un drūms kā zobena asmens.

Jaunākais no Rankstraila vietniekiem, gara auguma vīrs biezu un kuplu brūnu bārdu, pievērsa viņam savu tēraudzilo acu skatienu, kurā mirdzēja vilšanās un aizvainojums.

—   Orki nogalināja manu ģimeni, mans kungs, — viņš beidzot teica. — Viens no maniem dēliem tagad vientuļš klīst pa Nāves valstību, viņš tur ieradās pirms manis, lai arī bija tikai mazs bērns. Orki nodedzināja manu māju. Ikreiz, kad aizveru acis, es atkal dzirdu kliedzienus, kas skanēja no liesmām, un es zinu, ka neviens cilvēks nevar dzīvot tik ilgi, lai šādus kliedzienus spētu aizmirst.

Rankstrails ilgi skatījās uz vīrieti klusēdams. Likās, viņš meklē īstos vārdus. Beidzot tie bija atrasti:

—   Domāju, ka nevienas sāpes nav salīdzināmas ar tām, kas plosa māti un tēvu, kas spiesti noraudzīties, kā viņu bērns viņus apsteidz, šķērsodams Nāves vārtus. Un esmu redzējis, ko orki ir nodarījuši maniem ļaudīm, manai ģimenei. Tāpēc atļaujiet man runāt ar jums kā ar savu brāli. — Kapteinis uz brīdi aprāvās, ievilka elpu un turpināja. — Tavas sāpes ir arī manējās, — viņš vīrietim teica. —Ja manu dzīvību varētu iemainīt tā, lai tavs dēls atkal būtu dzīvs, es zvēru, ka savu dzīvību netaupītu. Ja manu roku varētu iemainīt tā, lai tavas sāpes gūtu mierinājumu, es zvēru, ka nevilcinādamies nocirstu sev delnu. Tavs dēls Nāves valstībā nav vientuļš, jo tur viņu sagaidīja un mierināja mūsu senči, un tad, kad arī mēs dosimies otrpus vējam, mēs viņu atkal satiksim — viņš mūs gaidīs bezgalīgās pļavās zem neizmērojamām debesīm, kur zvaigznes mirdz, arī saulei spīdot. Es pavēlēšu, lai viņa nāves gadadienā tai vietā, kur viņa dzīve aprāvās, tiek iedegtas lāpas un nolikti ziedi, jo vislielākais negods ir zaudēt atmiņas par sāpēm. Bet tagad es pavēlu sagatavot pieklājīgas kapavietas nogalinātajiem orkiem. Un pavēlu sagatavot telpas un labu dzeramo ūdeni tiem orkiem, kurus mēs saņemsim gūstā.

—    Mans kungs, — teica vecākais no abiem vietniekiem, nedaudz sakumpis vīrs iesirmu bārdu, — tie taču ir orki.

—   Toties mēs neesam, — atbildēja Rankstrails.

Divdesmit astotā nodaļa

Rankstrails sēdēja uz nocietinājumu parapeta. Ziedēja ložņājošie jasmīni, un to smarža bija piepildījusi vasaras beigu nakti ar vienlaikus asu un maigu saldmi. Tālumā virs Daligaras biezēja smagi mākoņi, un varēja cerēt, ka lietus beidzot padzīs sausumu, taču debesis virs Varilas pagaidām bija skaidras.

Rankstrails bija nolēmis te sēdēt un gaidīt, līdz nakts paies.

Līdz ar jaunu dienu viņš dosies izšķirošajā uzbrukumā un atkaros Varilas klajieni, kura kopš aizlaikiem piederējusi cilvēku ciltij.

Aizmigt viņam vienalga neizdotos, nebija vērts pat mēģināt.

Sāpes, kas bija izskanējušas viņa vietnieka stāstā, un viss, ko bija stāstījis tēvs, Rankstraila dvēselē lidinājās kā neprātīgu kraukļu pulks.

Rankstrails zināja, ka varilieši gatavojas ievēlēt viņu par ķēniņu, — arī tas, kā ļaudis viņu ielās sveicināja, bija tam nepārprotams apliecinājums. Un viņš nodomāja, ka droši vien ieies vēsturē kā Rankstrails Vientuļnieks. Viņš nespēja iedomāties, ka spētu kādreiz atrast tik daudz drosmes, lai piedāvātu savas asinis jaunas dzimtas dibināšanai. Pekles vārti atkal bija aizvērušies, un viņš tos nekad nevienam neatvērs. Viņš dzīvos viens un nomirs viens. Savu pienākumu viņš izpildīs līdz galam, lai nevienam un nekad nevajadzētu par viņu kaunēties. Bet pēcteču viņam nekad nebūs. Šai pilsētai viņš būs taisnīgs un vientuļš valdnieks. Tas būs viņa gods.

Rankstrails domāja par kāzu kleitu, ko viņa māte bija uzšuvusi, taču nebija paguvusi uzvilkt. Viņa to bija atstājusi mantojumā savai meitai, taču daži nodevīgi diedziņi, kas bija izņemti cauri gan priekšpuses, gan mugurpuses audumam, apliecināja, ka ģimenes mantu lādē šis tērps noglabāts nekad nevalkāts.

Rankstrails atcerējās, kā, gulēdama nāves gultā, māte bija piesaukuši viņu sev klāt un teikusi, ka lepojas, ka viņš ir tās dēls.

Rankstrails toreiz bija sev jautāja, kāpēc gan viņa tā teikusi. Viņš prata vienīgi būt dzīvs, elpot, pieskatīt mazāko māsu un brāli, palīdzēt mazgāt veļu vai pat izmazgāt to mātes vietā, skaldīt malku, sanest ūdeni, palīdzēt tēvam un medīt gārņus, lai mājās būtu kas ēdams.

Bērnībā viņš bija zvērējis, ka dzīvos tā, lai nekad nesagādātu mātei vilšanos un viņa tiešām varētu ar savu dēlu lepoties. Šis lēmums auga arvien lielāks. Viņa tēvs un māte vienmēr varēs ar viņu lepoties.

Kad klajiene būs attīrīta, viņš izvietos sargkareivjus un signālugunis visgarām robežai, lai nezvēri vairs nekad nakts vidū nevarētu iebrukt ciemos un mājās un panākt, ka ļaudis piepeši iedalās tādos, kuri jau ir miruši, un tādos, kas nožēlo, ka vēl ir pieskaitāmi dzīvajiem. Vairs nekad nevienam tēvam nebūs jāapraud savi bērni, kurus nogalinājuši orki. Rankstrails paveiks savu uzdevumu un panāks, ka Cilvēku zemēs atkal pilntiesīgi valda cilvēki, bet pēc tam viņš klusi un mierīgi nomirs.

Viņš sev aiz muguras bija aizvēris pekles vārtus un vairs nekad tos nevienam neatvērs: viņš dzīvos viens un nomirs viens.

Tālumā viņš saskatīja prāvu bruņotu jātnieku pulku, kas virzījās šurp no Daligaras puses, un domās svētīja ķēniņieni Raganu, ka tā iedomājusies atsūtīt viņam palīgus. Tie bija viņa vecie algotņi, kas bija palikuši Daligarā, — tieši tas spēks, kāda viņam pietrūka, lai balstītu flangus un padarītu pārliecinošāku kavalērijas frontālo uzbrukumu. Rankstrails klusībā minēja, kurš gan tagad komandē šo pulku.

Viņa sirds šausmās gandrīz apstājās un uzmācās spēcīgs nelabuma vilnis, kad viņš kareivju pulka priekšgalā saskatīja jājam Austru.

Kuru katru brīdi kāds uzsteigsies te augšā, lai pavēstītu, ka no Daligaras ieradušies papildspēki.

Jaunā diena būs tā, kurā notiks izšķirošā kauja. Un viņam atkal vajadzēs ik brīdi apzināties, ka Austras miesa, asinis un kauli ir kaujas laukā, ka visapkārt viņas acīm, viņas ādai un viņas matiem ņudz orku ordas.

Viņš neizpratnē sev jautāja, kāpēc gan Daligaras ķēniņiene iedomājusies sūtīt šurp jaunu sievieti, zinādama, ka te karš vēl nav izcīnīts līdz galam.

Rankstrails domāja par rītdien gaidāmo kauju. Varbūt, kamēr viņš cīnīsies, kāds piesteigsies, lai pavēstītu, ka Daligaras strēlnieku komandieris ir kritis, ka to ir ievainojušas bultas, ka no neskaitāmām brūcēm tā augumā tek asinis un sajaucas ar rīsa lauku ūdeņiem — vai ka tā sirds ir apstājusies, zobena asmens pāršķelta. Varbūt kāds atnāks un pavēstīs, ka Daligaras strēlnieku komandiera galva ir atdalīta no rumpja un uzsprausta šķēpa galā. Vai arī viņam pavēstīs, ka jaunais Daligaras strēlnieku komandieris, tas, kuram ir tik gari un gaiši ar sudrabu un pērlēm kopā sapīti mati, piepeši ir pazudis orku ordas pašā vidū — gluži kā sala, kas pazūd zem paisuma viļņiem.

Šīs domas Rankstrails nespēja izturēt.

Ja Rankstrails jau būtu ievēlēts par ķēniņu, viņš varbūt spētu panākt, lai Austra pilda viņa pavēles, — lai gan tomēr tas bija maz ticams, jo viņa taču komandēja citas valsts strēlnieku korpusu. Šā vai tā, bet pie ķēniņa titula Rankstrails vēl nebija ticis, — un kaut arī bija skaidrs, ka šo titulu viņam noteikti piešķirs, tikpat skaidrs bija arī tas, ka līdz kronēšanas dienai vēl aizritēs daudz dienu vai pat nedēļu. Pār Austru viņam nebija nekādas varas. Viņš nebija ne viņas ķēniņš, nedz arī viņas komandieris.

Un, ja viņš iedrošināsies šo patiesību aizmirst, Austra to viņam pasteigsies atgādināt.

Varbūt vienīgi tad, ja viņš būtu tās vīrs, viņš varētu tai pavēlēt darīt ko citu, nevis vadīt strēlniekus uzbrukumā rietumu flangā. Protams. Tad gan viņš Austrai varētu pavēlēt darīt ko citu, piemēram, teikt, lai viņa kopā ar Liesmu māca Varilas sievietēm šaut ar loku. Pilsētām, kur ikviens prot sevi aizstāvēt, parasti karā veicas labāk. Nekad jau neko nevar zināt… nākamā aplenkuma laikā… lokšaušanas prasme vienmēr var dzīvē noderēt… Karš nekad nav paredzams, tāpēc karošanu labāk uzskatīt par tādu jomu, kur piesardzība un mācīšanās nekad nevar būt lieka.

Un vēl taču bija ievainotie! Austra varētu organizēt rūpes par ievainotajiem — par visiem ievainotajiem. Viņa to varētu darīt kopā ar citām pilsētas sievietēm — un jo vairāk Rankstrails par to domāja, jo vairāk viņam šī doma patika.

Ne tikai tāpēc, ka tā izdotos Austru noturēt pēc iespējas tālāk no orku bultām, bet arī tāpēc, ka tā būtu labāk ievainotajiem. Visiem ievainotajiem — viņš vēlreiz nodomāja.

Visiem. Ne tikai viņiem, variliešiem. Arī… ienaidniekiem, kaut arī iedomas par to ārstēšanu šķita pilnīgs neprāts…

Rankstrailam šķita neticami, ka šī doma viņam nav ienākusi prātā agrāk. Šķita neticami, ka iepriekš neviens to nav iedomājies izdarīt. Un vēl viņš ievēroja, ka doma, kura tikai uz īsu bridi ielaista prātā, sāk augt arvien lielāka un lielāka. Sākumā tā šķiet ērmīga, bet pamazām kļūst par pārliecību, no kuras vairs nav iespējams atteikties.

Viņam viņa jāapprec.

Austra nevarētu noraidīt sava vīra prasību, kad taš teiktu, lai viņa nerādās kaujas laukā un paliek iekšpus mūriem: viņa taču negribētu apkaunot vīrieti, kurš viņu apprecējis, — viņa negribētu ar savu nepaklausību padarīt smieklīgu to, kuram taču jāvada kaujā vesels karaspēks.

Varbūt viņa piekritīs. Pieņems bildinājumu. Varbūt. Ja viņš to pratīs, kā pieklājas, izteikt.

Jātnieku pulks jau bija sasniedzis mūru pakāji. Rankstrails redzēja, kā lāpu gaisma apspīd Austras seju, un tad saskatīja, ka viņa dodas uz šaurajām kāpnēm, kas ved augšup uz nocietinājumiem. Un atcerējās, ka pats bijis pirmais, kas Austras rokās ielicis gan zobenu, gan loku, un raidīja pret sevi visus lamuvārdus, kādus vien spēja šai brīdī atcerēties.

Sasniegusi kāpņu augšējo pakāpienu, Austra viņu ieraudzīja un uzsmaidīja. Rankstrails mēģināja atcerēties, kad tieši viņā iemīlējies. Noteikti taču viņa dzīvē bijis arī tāds laiks, kad viņš Austru vēl nebija iemīlējis, — taču šis tukšais laiks no atmiņas bija izdzisis. Viņš viņu mīlēja vienmēr, jo viņa bija viņa. Un tieši tāpēc, ka viņa bija viņa, Rankstrails nemūžam neuzdrošinātos piedāvāt savas nešķīstās asinis, lai kopīgi dibinātu jaunu dzimtu. Un tieši tāpēc, ka viņa bija viņa, neizturami šķita iztēloties viņas augumam pieskārāmies orka rokas, lielas, tumšas un stūrainas…

Rankstrails mēģināja ierunāties, pateikt, vienalga ko, taču balss palika iestrēgusi tālās atmiņās; tad Rankstrails vēlreiz palūkojās uz tālāko pamali, kur pletās bezgalīgas orku nometnes un dzalkstīja to ugunskuri, un bailes, kas uzmācās, iztēlojoties Austru starp šiem briesmoņiem, bija vēl šausmīgākas par žņaudzēju, kas piemetās, iztēlojoties viņu sev līdzās.

—  Vai gribat kļūt mana sieva? — viņš asi noprasīja. — Tagad, — viņš vēl piebilda.

Un jau nākajamā mirklī ilgojās, kaut pekle viņu aprītu. Viņš bija izteicies tik rupji, tik prasti. Viņam būtu vajadzējis lūgt, lai Austra izrāda godu un kļūst par viņa sievu. Vai varbūt lai pagodina viņu, pieņemot par vīru? Tas ir, par līgavaini. Vai kaut kā tamlīdzīgi. Bet, runājot par godu un pagodināšanu, varēja pārprast, kurš kuru pagodina. Par kura godu vispār ir runa? Par viņa vai Austras? Kā gan pareizi skanēja bildinājuma vārdi? Laikam vajadzēja lūgt, lai Austra izrāda godu viņam… Jā, laikam gan. Un arī to tagad nevajadzēja piebilst. Tā nemaz nebija smalki. Lieki nekavējoties? Nē, nevilcinoties nevienu lieku brīdi… Rankstrails mēģināja ierunāties vēlreiz. Taču nepaguva.

—   Es gribu, mans kungs, — atbildēja Austra.

Rankstrailam aizrāvās elpa.

—  Jūs teicāt jāvārdu? — viņš apjucis pārvaicāja. — Patiešām? Tas nozīmē, ka jūs esat ar mieru?!

Austra skatījās uz viņu klusēdama. Un palocīja galvu.

—   Jā, mans kungs, — viņa apstiprināja. — Tieši to tas nozīmē.

—    Bet tagad nozīmē nekavējoties, — Rankstrails juta vajadzību paskaidrot, — nevilcinoties ne brīdi.

Austra viņu cieši vēroja.

—   Es zinu šī vārda nozīmi, mans kungs, — viņa paskaidroja. — Tieši šo vārdu es izkliedzu kopā ar jums un jūsu vīriem, kad kopā metāmies kaujā. Vai atceraties?

Rankstrails klusībā atkal sevi nolamāja. Vajadzēja vismaz pacensties lietot uzrunu mana kundze un nerunāt kā pēdīgam muļķim: pagaidām īpaši gudri vai smalki nebija izklausījies nekas no viņa teiktā.

Taču tad viņš pārstāja sevi lamāt.

Viņam taču bija izdevies.

Viņa bija devusi jāvārdu.

Rankstrailam ienāca prātā pirmais gārnis, ko viņš bērnībā bija nomedījis. Mājās nekā ēdama nebija jau divas dienas, un viņš ar savu lingu bija aizklīdis tālu rīsa laukos. Tā bija bezmēness nakts. Viņš šāva uz labu laimi, un tovakar viņiem galdā bija cepts gārnis. Mamma tolaik vēl bija dzīva.

Rankstrails atcerējās arī Austras pirmās medības: viņai tās nesagādāja prieku. Viņas sirds vai lūza, kad viņa saprata, ka ir nogalinājusi trusi.

Austra tāpat kā Joršs sajuta mirušo sāpes.

Rankstrails viņai tūdaļ izklāstīja, cik svarīgi šajā pilsētā ir iemācīt trāpīgi šaut ikvienam, kas spēj noturēt rokās loku, — tad Varilu neviens nekad vairs neaplenks; un vēl viņš teica, cik svarīgi ir gādāt, lai visi ievainotie saņemtu pienācīgu aprūpi — visi ievainotie, viņš uzsvēra, un Austra pamāja tik dedzīgi, ka Rankstrails saprata, ka lūdz Austrai to, ko viņa pati vienmēr ilgojusies darīt. Ja gadījumu ar trusi viņš būtu atcerējies agrāk, tad pats būtu nonācis pie šāda secinājuma: Austrai kareivja loma sagādāja tikpat lielas mocības kā Joršam. Tikai absolūtas nepieciešamības spiesti, viņi abi spēja cīnīties, taču piedalīšanās kaujās viņiem abiem bija neizsakāmi mokoša. Šādus ļaudis nemaz nebija grūti turēt pa gabalu no karalauka. Vajadzēja tikai, lai karalaukā nebūtu neviena, kura dzīvība noteikti jāizglābj, un lai pilsētas iekšienē būtu pietiekami daudz tādu, kuri jāārstē vai kuriem kaut kas jāiemāca.

Viņš pats bija pavisam citāds. Tāpat kā Ardvinam viņam varbūt varētu dot pievārdu Taisnīgais, varbūt Dižais. Taču nemūžam viņu nesauks par Žēlsirdīgo.

Viņš nejuta paša nogalināto ļaužu sāpes.

Varbūt viņam to vajadzētu iemācīties. Varbūt to var iemācīties.

Jo tas, kurš šādas sāpes nejūt, parasti nemeklē ceļu, kas ļautu nogalināt pēc iespējas mazāk. Kamēr karotājs šādas sāpes nejūt, vienmēr pastāv iespēja, ka viņš skaitīs paša nokautos ienaidniekus un gavilēs, ja to būs daudz, vai pat sacentīsies ar citiem, lai skaitlis būtu vēl lielāks, — bet nogalināto skaitīšanas sacīkstes vienmēr nozīmē, ka armija pamazām pārvēršas par nešķīsteņu varzu.

Viņš bija citāds nekā Austra.

Šie vārdi vēlreiz ieskanējās viņa prātā.

Viņš bija citāds. Viņš nedrīkstēja to slēpt no Austras.

— Ir šādi tādi manas dzimšanas apstākļi, kurus es vēlētos jums atklāt, — viņš skarbi noteica.

-— Nav tādu jūsu dzimšanas apstākļu, par kuriem man būtu kas jāuzzina vai kuri man jau nebūtu zināmi, — bezkaislīgi atbildēja Austra. — Jūsu ģimene ir viena no daudzām, kura devās bēgļu gaitās, sirojumu dēļ pametot Zināmo zemju vistālāko Piemali. No tādas ģimenes nāk ari, rau, otrais no maniem strēlniekiem vai trešais no jūsu āviniekiem. Un vairāk nekā puse no jūsu bijušajiem algotņiem.

Rankstrailam nevajadzēja atskatīties uz pieminēto strēlnieku un āvinieku. Arī viņi bija dzimuši pierobežas novados, kur bija sirojuši orki. Viņi pēc izskata atšķīrās no citiem. Pleci viņiem bija divtik plati, paši viņi bija milzīgi kā kalni, un pat tumsā Rankstrails pazītu šo vīru rokas — tumšas, platas un stūrainas, tādas pašas kā viņam. Nesajaucamas ar citām.

Arī viņus bija izglābušas mātes, kas savas žēlsirdības dēļ bija izvēlējušās pazudināt savu dzīvi, lai tikai nevajadzētu nogalināt jaundzimušos.

Viņi bija uzauguši kā bērni, kuriem šai pasaulē vieta nebija paredzēta, kā bērni, kuriem nebūtu vajadzējis būt starp dzīvajiem, — un šo vīru drūmais sērīgums liecināja par šādu dzīvi, jo atšķirībā no Rankstraila viņiem nebija laimējies savā dzīves ceļā atrast nevienu tēvu, kas būtu gatavs sameklēt viņiem kādu vīnogu ķekaru, noslaucīt asaras un mierinājumam stāstīt garlaicīgas pasakas, kas, būdamas tik bezjēdzīgas, burtiski reibināja ar tajās ietverto maigumu.

Cīnīdamies kopā ar Rankstrailu un pakļaudamies viņa pavēlēm, šie vīri bija kļuvuši par neuzveicamiem kareivjiem. Divi no viņiem tagad kopā ar rūķu cilts pēdējo ķēniņu atdusējās Daligaras ķēniņu kriptā.

Viņi visi kopā bija kā bastions, pret kuru atdūrās un sabruka orku uzbrukums gluži kā vilnis, sašķīdis pret augstu klinti.

Rankstraila skatiens pievērsās Austrai, kas rāmi vēroja apvārsni, tad vēlreiz aizslīdēja līdz abiem viņas nosauktajiem vīriem un no jauna atgriezās pie Austras.

Austra to jau zināja. Daudzi zināja. Daudzi jau bija sapratuši. Rankstrails pārcilāja savas atmiņas: Aizdevējs noteikti zināja, arī senešals droši vien zināja, un ķēniņiene Ragana to beigās bija sapratusi — tad, kad atdeva viņam zobenu.

Bet Austra to noteikti bija sapratusi jau sen — un nejaušs nebija neviens no vārdiem, ko viņa tovakar bija teikusi savā garajā runā, stāvēdama līdzās Ardvina tronim.

Savā ziņā pekles vārti bija aizvērušies vēlreiz.

Viņš tomēr neieies vēsturē kā Rankstrails Vientuļnieks.

Austra tāpat kā Rankstraila māte varēs ar viņu lepoties.

Arī viņa varēs teikt, ka lepojas un jūtas pagodināta, ka varējusi kļūt par viņa sievu… Tas taču izklausīsies pietiekami smalki… Un, ja jau par Vientuļnieku viņam vairs neizdosies kļūt, atliek vienīgi tiekties pēc cita laba pievārda: viņš varētu būt Taisnīgais tāpat kā Ardvins.

Vai varbūt tomēr mazliet papūlēties un mēģināt kļūt par Žēlsirdīgo?

Varbūt to visu varētu apvienot vienā apzīmējumā, kas skanētu kā Rankstrails Miernesis, proti, tas, kurš Cilvēku zemi atbrīvojis no orkiem, bet orkus padarījis par tautu, kas ir paši savas zemes cienīgi.

Ja ne viņš, kurš tad?

Viņa dzīslās taču plūda arī orku asinis: arī orki bija viņa tauta.

Vajadzēja atrast kādu paņēmienu, izgudrot kādu "iedarbīgu līdzekli, bet domādams Rankstrails piepeši apjēdza, ka risinājums jau ir viņam .rokās. Viņam taču ir gūstekņi.

Rankstrails bija piekritis paturēt orkus gūstā, tikai lai pasargātu no izmisuma asarām Erbrovu, bet pēc tam, vienmēr un visur būdams īsts bruņinieks, bija turējis savu godavārdu, kaut arī tas bija dots divgadīgai knīpai.

Pietika vienu vienīgu dienu ievainotos ienaidniekus atstāt dzīvus un paturēt gūstā, lai doma par to piebeigšanu viņam pašam kļūtu… kā lai saka?… nepieņemama un atbaidoša.

Viņam bija gūstekņi. Viņš tiem liks strādāt laukos un dos iespēju ar labu darbu izpelnīties atbrīvošanu: un brīvību tie iegūs tikai tad, kad būs apguvuši zemnieka amatu. Tad viņš tiem katram ierādīs kādu zemes gabalu, bet ganāmpulku sagādāšanai izmantos to pašu paņēmienu, kas jau bija izmantots Augstklintē. Viņš dos aizdevumus. Dāvinātajam nav vērtības — dāvanas var viegli iztērēt un izšķērdēt. Bet aizdevumi ar pieklājīgiem augļiem, turklāt atbrīvoti no nodevām, palīdzēs visiem vairot savas bagātības kaut līdz bezgalībai. Un viņa pienākums būs arī pasargāt orku sievietes. Tautas, kurās sievietes tiek uzlūkotas vienīgi kā līdzekļi jaunu kareivju radīšanai, mūžam mirkst dubļos un' asinīs, un karš tām šķiet vienīgais iespējamais liktenis. Tais tautās, kur sievietes nicina, vīriešu dvēseles jau visagrākajā bērnībā apzīmogo nicinājums, kas gluži kā kodīga inde ir šļākts uz viņu mātēm: šo vīriešu dvēseles uz visiem laikiem zaudē krāsas un gaismu. Šādas tautas nekad nav spējīgas uz brīvām domām un dižiem darbiem, tāpēc, lai arī kādas bagātības būtu atrodamas viņu zemēs, tās allaž dzīvo postā un trūkumā. Zemēs, kur sievietes ir verdzenes, ikviens piedzimst kā verdzenes dēls un tāpēc visu mūžu neuzdrošinās domāt, darīt, atklāt, teikt vai sapņot ko tādu, ko jau iepriekš nebūtu darījuši, teikuši vai sapņojuši tēvi vai vectēvi. Ikviens, kurš piedzimst kā verdzenes dēls, savā dvēselē vienmēr paliek vergs — pakļauts uz mūžīgiem laikiem. Tāpēc orki nebija atsevišķas personības, bet tikai milzīga karaspēka drumslas, kas vienmēr gatavas pilnīgā vienaldzībā ziedot savu dzīvību.

Dzīve, kas tiek nodzīvota bez prāta piedzīvojumiem, ir tik nožēlojama, ka no tās var viegli atteikties ar vienu vienīgu mērķi — iznīcināt ienaidniekus. Šādu dzīvi var atdot mierīgi vai pat ar prieku.

Un pirmo reizi mūžā netveramas, neizdibināmas, neizprotamas, bet nepārprotamas Rankstrails kaut kur starp kuņģi un muguras skriemeļiem sajuta bailes, kādas nebija jutis nekad agrāk.

Viņš negribēja mirt.

Viņš negribēja tikt ievainots.

Viņš negribēja, lai viņa asinis sajaucas ar dubļiem kaujas laukā. Viņš gribēja, lai viņa asinis paliek viņa dzīslās, lai viņš sveiks un vesels varētu atgriezties pie Austras — mājās pie Austras, kur viņa bērni rāpos pa nesen nopirktajiem paklājiem vēja un saules krāsās. Viņš apjēdza, ka līdz pat šim brīdim drosme, kas viņu bija pavadījusi ik uz soļa, vairāk līdzinājusies orku pārdrošībai, vienaldzībai, ko jūt tie, kuri nemīl ne savu dzīvību, ne savas asinis un tāpēc var ar tām riskēt kaujas laukā. Tagad viņa dzīvība un asinis bija ieguvušas vērtību: Austra tās mīlēja. Viņš negribēja tās zaudēt. Un aptvēra, ka tagad, ja viņš arī turpmāk gribēs iziet kaujas laukā, viņam vajadzēs apgūt sāpīgo cilvēku drosmi, to, kas liek iet uz priekšu arī tad, kad šausmas ledainiem pirkstiem ir sažņaugušas iekšas, to, kas neļauj apstāties, kaut arī riskēts tiek ar vērtīgu dzīvību, ar dzīvi, kas pilna prieka un gaismas. Naids neko nelīdzēja. Ar naidu nepietika. Vienīgi domas par tiem, kunis jānosargā, varēja stiprināt un vadīt viņa soļus.

Ja lietā tiks liktas labas diplomāta spējas un auglīga zeme, varbūt izdosies karus padarīt tik retus, ka tie pat izgaisīs no atmiņas.

Rankstrails mācēja ķēniņa amatu: Aizdevējs viņam savulaik bija iemācījis, kā pareizi izmantot naudu tā, lai zeme uzplauktu, — jo, kā zināms, tieši pārticībā tautu zvēriskums iznīkst. Viņš bija iemācījies arī turēt taisnu muguru, un tas noderēs, kad vajadzēs sesties pie viena galda ar svešzemju sūtņiem. Nekas no Aizdevēja mācītā nebija lieks vai veltīgs.

Rankstrails atkal uzlūkoja Austru, tad pievērsa skatienu apvārsnim, un piepeši tālā pamale kļuva gaiša un pārvērtās. Viņa priekšā pletās Orku zeme, tā pati, kuru viņš bija redzējis, kad bija uzrāpies Šķeltā kalna virsotnē. Viņš redzēja pilsētas paceļamies pret debesīm un tiltu arkas izliecamies pāri upēm un kalnu aizām tur, kur tagad bija tikai neauglīgi kalni un stepes. Viņš redzēja, kā labi kopti kukurūzas lauki mijas ar leknām lucernas pļavām tur, kur tagad bija tikai necaurejami meži. Viņš redzēja, kā orku tauta pamet savas dubļu nometnes*-un neģērētu ādu teltis, kur bērni ar suņiem cīkstējās par tiesībām apskrubināt kaulus, — viņš redzēja, kā šī tauta pamet savu postu un rada akmens un marmora pilsētas, kur saules staros zibsnī tirkīzzili un zeltaini kupoli, bet monumentālas bibliotēkas no jauna iedibina brīvas domas un zinātnes lepnumu.

Ja blakus bija Austra, viss bija iespējams.

Viņš palocīja galvu.

Viņš vēlreiz uzlūkoja savu vīziju, un, kad pilsētas, arkas un kupoli pagaisa, ietrīsēdamies kā sveces liesmiņa vējā, jaunās zemes apveidi jau bija neizdzēšami iekalti Rankstraila atmiņā — gluži kā skaidrs mērķis iezīmēti prāta kartē.

Rankstrails pagriezās pret Austru un piepeši uzdrūrās gluži praktiskas dabas jautājumam. Ja viņš patiešām gribēja apprecēt Austru vēl pirms rītausmas, vajadzēja atrast kādu, kurš noturētu svinīgo ceremoniju.

Rankstrailam nebija ne jausmas, pie kā vērsties. Kad laulības gribēja slēgt Ārējā loka iemītnieki, viņi aicināja to pašu vīru, kurš iekasēja nodokļus un nodevas, — greizo vīreli, kurš izskatījās pēc maitasputna, to, kura pārraudzībā bija arī nomirušo, jaunpiedzimušo un no citām zemēm ieceļojušo saraksti.

Taču Rankstrails bija pilsētas virspavēlnieks un Austra piederēja pie Daligaras aristokrātijas, nemaz nerunājot par to, ka viņa komandēja sabiedrotās pilsētas bruņotos spēkus. Viņus abus nekādi nevarēja salaulāt Ārējā loka maitasputns. Rankstrails klusībā apņēmās, ka tad, kad viņš būs ķēries pie valdīšanas, viens no pirmajiem darbiem būs no jauna izspriest, cik lielām šai pilsētā jābūt nodevām un nodokļiem. Bet tad atkal domas atgriezās pie neatrisinātā jautājuma: kur atrast kādu, kas varētu viņus salaulāt?

Par Citadeles dzīvi Rankstrails neko nezināja: viņš tur savā mūžā bija iegriezies tikai nedaudzas reizes.

Vēl uzmācās jautājums, kur gan viņam vajadzēs dzīvot tagad, kad viņš iecelts par virspavēlnieku. No pārdomām viņu iztraucēja Austras balss.

—    Mans kungs, — Austra jautāja, — vai gribat, lai es aizeju pasaukt birģermeistaru, lai viņš varētu noturēt laulību ceremoniju? Es viņu pazīstu jau kopš bērnības, bet jūs netraucēti varēsiet domāt par karaspēka lietām.

Mirkli valdīja klusums.

—   Jā, protams, — atbildēja Rankstrails, slēpdams atvieglojumu aiz tēlotas bezrūpības maskas.

—   Vai gribat, es pateikšu, lai viņš atslēdz Virspavēlnieku namu? Domāju, ka tas stāv aizslēgts, kopš orki pakāra siru Erktoru.

—    Protams, — rāmi piekrita Rankstrails.

Tātad šai pilsētā bija Virspavēlnieku nams! Tātad bija vieta, kurp vest Austru. Un, ja jau viņam tagad piederēja māja, viņš varēja likt, lai uz turieni nogādā arī viņa iedzīvi: paklājus, kas izausti vēja un saules krāsās un nākuši no karavānu vadītāju pilsētas Diedāvanas, dievu dāvanas, kura pagātnē saukta par Lakilu jeb Veiksmīgo, bet kurai lemts tikt uzbūvētai no jauna no akmens un lazurīta un ieiet vēsturē kā Samkidai jeb Neuzvaramajai.

Austra jau bija devusies uz kāpnēm, kad Rankstrails atcerējās piebilst:

—    Mana kundze.

Austra apstājās, atskatījās, viegli palocījās un pasmaidīja. Tad atkal pagriezās un turpināja ceļu lejup, taču steigā zaudēja līdzsvaru. Rankstrails metās pie viņas un paguva satvert, iekams viņa bija pakritusi un sasitusies. Taču, satverot Austru, viņa masīvās zelta krūšurotas mala aizķērās aiz sudraba un pērlīšu tīkliņa, kurā bija ieslodzītas precīzos rakstos izlocītās Austras matu pīnes: tīkliņš pārplīsa, precīzie raksti izjuka, pīnes pārvērtās zīdainā matu vilnī, kas izplūda uz visām pusēm viegls kā gārņu lidojums. Pat blāvajā mēness un lāpu gaismā Rankstrails pamanīja, ka Austra ir nosarkusi. Viņš ilgi stāvēja kā sastindzis, neuzdrošinādamies pakustēties vai varbūt negribēdams to darīt, un arī Austra nekustējās. Beidzot ar bezgala piesardzīgu rokas kustību viņš uzdrošinājās notraukt viņai no sejas matus.

To darīdams, viņš skatījās, kā paša tumšās rokas iegrimst Austras gaišajos matos, un šoreiz viņam neuzmācās vēlme tās drīzāk atraut nost: šīs bija viņa paša, nevis viņa vardarbīgā dzemdinātāja rokas.

Viņš, neizjuzdams ne šausmas, ne kaunu, varēja tās droši turēt matos sievietei, kuru viņš mīlēja tik ļoti, ka šīs jūtas nebija izpaužamas nekādos vārdos, un kura, baudīdama pilnīgu brīvību, bija piekritusi izraudzīties par vīru tieši viņu.

Viņš pajautāja Austrai, vai tā jūtas labi, un viņa palocīja galvu. Viņi vēl brīdi raudzījās viens uz otru, un tad Austra klusi teica:

—    Arī manā ēnā mājo dēmoni.

Šie vārdi nebija izrunāti kādā īpašā intonācijā, taču Rankstrails sajuta sāpes — gluži kā dubļu jūru, kas applūdina visu pasauli. -> Viņš atcerējās dīvainās sirdsapziņas ēdas, kas viņam bija uzbrukušas tai vasaras beigu dienā, kad viņš saulrieta stundā bija atstājis Austru pils dārzā pie smaržīgajiem ziediem un sudraba šūpolēm un bija juties tā, it kā būtu pametis savu ieroču biedru orku nagos.

—Jūs man nekad neesat pateikusi, kā nomira jūsu māte, — viņš teica.

—   Viņa mēģināja bēgt un aizvest līdzi arī mani. Viņai nocirta galvu, — bezkrāsainā balsī atbildēja Austra.

—    Vai nāvessodu izpildīt pavēlēja jūsu tēvs? — jautāja Rankstrails, gribēdams būt drošs, ka visu sapratis pareizi.

Austra palocīja galvu.

—   Jūs to redzējāt? Nāvessodu, es domāju, — Rankstrails uzdrošinājās taujāt tālāk.

Austra atkal pamāja.

Rankstrails sajuta sāpju un kauna maisījumu, kāds pazīstams vienīgi zemisku vecāku bērniem. Viņa pēdējās šaubas — jo tādas vēl bija saglabājušās — nu izdzisa uz visiem laikiem.

Viņš nodomāja, ka ikviens ir atbildīgs tikai par paša izvēli, nevis par darbiem vai noziegumiem, ko pastrādājuši vecāki.

Viņš apņēma rokas Austrai ap pleciem un cieši piekļāva sev pie krūtīm, un šķita, ka beidzot ir satikušies divi, kas ir šķērsojuši bezgalīgus tuksnešus. Viņš atkal sajuta vieglas trīsas, it kā būtu viegli nodrebējuši plaukstā saņemta zvirbuļa spārni, bet tad viss norima. Austra noguldīja galvu viņam uz pleca un sāka raudāt.

Viņas asaras lija tieši tur, kur veco pātagas cirtienu rētas krustojās ar jaunākajām, ko bija atstājuši bendes pieskārieni.

Lizentrails viņam reiz bija teicis: ja sieviete pieskaras vīrieša rētām, atmiņas par tām pārstāj sāpēt. Tā bija taisnība. Tagadnei ir spēks pārveidot un iekrāsot citos toņos pagātni. Un tagad, kad viņš cauri savam samta kamzolim juta līdz krūtīm atplūstam Austras sejas siltumu, pagātnes sāpes pagaisa: savā ziņā arī tās bija ļāvušas tapt šodienai un rītdienai. Un gan šodienas, gan rītdienas dēļ bija vērts izciest visas sāpes līdz pēdējam pilienam.

Kapteinis aizvēra acis. Pirmo reizi pēc ilgiem laikiem viņam prātā atgriezās sapnis par mazu augumiņu, ko auklēt rokās, — par kādu pavisam mazu radību, kam var mācīt staigāt un runāt, par kādu, kas viņu sauks par tēvu. Šo sapni viņš bija sapņojis tikai agrā bērnībā, iekams viņu vēl nebija sācis grauzt ļaunais šaubu tārps; pēcāk viņš no šī sapņa bija atteicies, viņš to bija ieslodzījis kādā tumšā kaktā kopā ar tiesībām to sapņot, jo viņu māca šausmas paša bērnos saskatīt tā briesmoņa ēnu, kas bija radījis viņu pašu. Tagad viņš atkal uzdrošinājās to sapņot: viņa bērni piedzims kā visi bērni un būs līdzīgi tikai paši sev.

Rankstrails apjēdza, ka viņam jau ir rotaļlietas bērniem, kuri vēl tikai gaidāmi. Viņš nosprieda, ka paradīze tomēr pastāv un viņš to ir sasniedzis: paradīze bija Austras elpa pret viņa plecu. Turēdams rokas viņas matu gaišajā siltumā, viņš varēja sajust viņas smaržu. Viņš domāja par dienām un naktīm, kad varēs priecāties par nenovērtējamo dāvanu — Austras klātbūtni. Viņas klēpī iznēsāti bērni sauks viņu par tēvu. Austra tieši tāpat kā viņš baidījās, ka savu bērnu vaibstos reiz varētu saskatīt briesmoni, kas dzemdinājis viņu pašu, — tādās bailēs mokās visi necienīgo vecāku bērni. Viņš un Austra iemācīsies mīlēt paši sevi, spoguļodamies viens otra skatienā. Viņi abi iemācīsies mīlēt paši savu roku formu, kad redzēs, ka tādas tās ir arī viņu bērniem.

Rankstrails prātoja, vai ir taisnība, ka ķēniņu bērniem liek gulēt vieniem pašiem tumšā istabā un neviens viņiem ne pastāsta kādu pasaku, ne padzied dziesmiņu. Un klusībā cerēja, ka neviens viņu pārāk nenosodīs, ja viņš savus bērnus tomēr paturēs sev līdzās, lai negaisa naktīs varētu viņiem stāstīt pasaku par vilku un kazu un tiem nebūtu jābaidās, un tagad gan Rankstrails pasaku nobeigs, kā ierasts, ļaujot gan vilkam, gan kazai sagaidīt rītausmu, jo, lai gan ir taisnība, ka nekad nevajag atteikties no negantā niknuma, ko dievi cilvēkiem devuši, lai tie neciestu badu, tāpat ir taisnība, ka vienmēr jāturpina sapņot par to, kā vilks rāmi var dusēt līdzās kazai.

Līdzīgi kā ķēniņu zirgu staļļos, kur tīrasiņu rikšotājiem starp pakaviem šaudās sīkas pelītes, tāpat arī Rankstraila prātā līdzās dižajām domām pazibēja arī sīkas un pat smieklīgas domiņas.

Viņš minēja, vai varētu būt taisnība, ka Citadelē katru dienu cep svaigu maizi. Viņš prātoja, vai tur pietiekami bieži vāra arī sīpolu zupu un vai tagad, kad viņš ir tik liels virspavēlnieks, viņam būs tiesības dabūt arī otru bļodiņu.

Rankstrails turēja roku Austrai uz pakauša un zem savas raupjās plaukstas juta viņas matus, gludus kā zīds. Un, kopš viņš bērnībā bija pavadījis uz kapiem savas mātes zārku, viņa acis trešoreiz piepildīja asaras. Otrreiz viņš, turēdams rokās izmisušu bērnu, bija apraudājis Joršu. Viņš briesmīgi kaunējās no savām asarām, bet reizē itin nemaz no tām nekaunējās. Viņš ļāva, lai Austra tās pamana, un, augsto margu paslēpts no visu skatieniem, turpināja turēt viņu cieši piespiestu .krūtīm.

Nekas cits šai pasaulē nevarēja būt tikpat drošs kā šī patiesība: viņiem bija jābūt kopā, viņi piederēja viens otram, un tā tam bija jābūt vienmēr, jo viņi bija divi, kas šķērsojuši tumsu un beidzot satikušies. Ja ne viņi, kurš tad? Kurš dos gaismu pasaulei, kurai tās nav? Austra raudāja klusi, tās bija tīras un atbrīvojošas asaras, kas plūda ilgi, un viņas šņuksti kļuva arvien klusāki.

Rankstrails nodomāja, ka viņiem divatā noteikti izdosies, — viņi spēs radīt cienījamu pasauli, kur nevienam nebūs jākaunās par savām asinīm, kas mantotas plūst dzīslās. Kauns par savas cilts piedzīvotajām sakāvēm līdz ar nemīlēta bērna apziņu bija divas no vissvarīgākajām orka būtības sastāvdaļām — tās iederējās pasaulē, kur katram atsevišķi nav nekāda svara, bet svarīga ir vienīgi piederība, lielam karapūlim. Rankstrails pārvērtīs orkus par tautu, kur ikviens atcerēsies savu diženumu un lepnumu, kur ikviens varēs lepoties ar savu dzīvību.

Arī orku tauta spēs aizmirst savus trulos un nežēlīgos dievus, kas tos bija piespieduši ticēt, ka tautas vienīgais spēks un varenība ir apslēpta ieročos. Arī orki atklās, ka neviens ceļš viņiem nav slēgts. Nevienam vairs nevajadzēs kaunēties par savām asinīm. Rankstrails tāds būs pēdējais.

Pēc viņa vairs neviena orka nebūs. Tas jau nemaz nebija tik grūti: vajadzēja tikai pamazām atkarot visas Cilvēku zemes līdz pašām robežām, bet pēc tam rīkoties tieši tāpat kā viņi savulaik bija darījuši dienvidos pēc cīņām ar Melnajiem laupītājiem, — vajadzēja darīt tāpat, tikai nesalīdzināmi lielākos apmēros: pa gabaliņam vien atkarot zemi trūkumam un mežonībai un vairs nekad no atkarotā neatkāpties.

Orki bija arī viņa tauta. Vai viņš to gribēja vai ne, viņa dzīslās plūda arī to asinis un viņš bija par tiem atbildīgs. Viņam bija jāspēj lietot gan ieroču, gan pārrunu spēks. Viņam bija jākļūst par visvarenāko no orkiem, lai varētu kļūt par pēdējo no tiem un pārraut barbariskuma un nežēlības loku, kas tos bija ieslodzījis jau gadsimtiem ilgi, — tad viņš to senās pagātnes spožumu varēs savienot ar gaismas pilnu nākotni.

Tikai tas, kurš ilgi ir staigājis pa ēnu un tumsas pasauli un nav tur nomaldījies, spēj atrast ceļu cauri labirintiem.

Austra bija pārstājusi raudāt.

Viņa nepārprotami meklēja kādu drānas gabalu, kur nošņaukt degunu un noslaucīt seju. Rankstrails to viņai pasniedza, un abi iesmējās, kad Austra pazina gaišo lina šalli, ar kuru ne tik sen bija pārsējusi Rankstraila roku. Necik gaiša šalle vairs nebija, tomēr slapjam degunam vēl derēja: Austra piespieda to pie sejas, izslaucīja acis, nosusināja vaigus, izšņauca degunu un beidzot pasmaidīja.

— Mēs, — teica Rankstrails un tūdaļ aprāvās. Viņš bija gribējis teikt: "mēs, es un jūs, kopīgi spriedīsim taisnu tiesu", taču atjēdzās, ka, lai arī cik nežēlīgs būtu tēvs, ne jau noziedznieku bērniem ir jābūt tiem, kas spriež taisnu tiesu. Tas jāpaveic citiem. Un viņš izlaboja sakāmo: — Mēs, ķēniņiene Ragana un es, spriedīsim taisnu tiesu. Mēs atjaunosim taisnīgumu visu vārdā.

Tas nebija nejaušs solījums. Nebija šaubu, ka ķēniņiene Ragana nav noskaņota piedot tam, kurš noslepkavojis gan viņas vecākus, gan vīru. Arī Rankstrailam pašam bija pietiekami daudz nenokārtotu rēķinu: Lizentrailam izrautie zobi, Trakā Rakstveža sakropļotās kājas, tā vīrieša nāve, kurš tika apvainots un nogalināts zelta ķēdītes dēļ, bendes knaibļu rētas, kas vienmēr paliks uz Rankstraila auguma, Austras asaras — tas viss tiks atriebts.

Viņi atjaunos taisnīgumu.

Lai arī cik nepieejama bija Aljila, pa kādu ceļu vai taku tajā noteikti varēja iekļūt, un šo pilsētu taču nevarēja pamest vienu nežēlīga ārprātīgā un piecpadsmit benžu varā.

Rankstrails pieliecās, lai noskūpstītu Austm uz vaiga, tad noskūpstīja viņas roku un visbeidzot pieskārās viņas lūpām ar savējām. Tad viņš ļāva tai iet. Austra turpināja ceļu lejup pa kāpnēm.

Ziņa par laulībām izplatījās zibens ātrumā, izraisot nevaldāmu sajūsmu karavīru aprindās. Doma, ka viņu pilsētas un karaspēka jaunais virspavēlnieks gatavojas precēt Daligaras strēlnieci, kura bija drosmīga  kā lauva un daiļa kā pavasara debesis, acīmredzami spēja dziedēt karavīru ievainojumus un pildīja visu sirdis ar sajūsmu.

Brīnišķīgāku Kapteiņa likteņa pavērsienu neviens pat nespēja iztēloties. Turklāt Rankstrails par sievu ņēma visaristokrātiskāko no grāfistes dižkundzēm, Daligaras princesi, un tas piešķirs papildu spēkus un varenību jaunajam virspavēlniekam, kurš pats aristokrātijai nepiederēja, bet tagad būs spiests to komandēt.

Kapteinis Rankstrails palika uz bastioniem līdz pat nakts beigām. Viņš turpināja vērot, kā nometņu ugunis pārvietojas gar kanāliem. Taču vēl uzmanīgāk ieklausīdamies plēsīgo putnu klaigās un vērodams iztraucēto gārņu lidojumus, viņš uzminēja orku pārvietošanās virzienus un secināja, ka to karaspēka lielākā daļa savās nometnēs ugunis nav iedegusi, turpretī kustīgajām uguntiņām kanālu malās bija tikai viens vienīgs mērķis: ievilināt viņus slazdos. Rankstrails sapulcināja kavalērijas virsniekus, lai pavēstītu, ka uzbrukuma plāns ir mainījies: uzbrukums tiks vērsts daudz vairāk uz austrumiem, nekā sākotnēji iecerēts, un notiks pēcpusdienā, nevis no rīta. Viņi ļaus, lai orki, kas sastinguši un nekustīgi slēpjas niedrājos, jūt, kā saule nokaitē viņu ķiveres un bruņas, zem kurām visi nešķīstie un sīkie kukaiņi rosīsies vēl badīgāk.

Vecākais no Varilas virspavēlnieka vietniekiem vēroja šo apspriedi iztālēm. Viņa skatiens slīdēja no Kapteiņa Rankstraila pie otrā no Daligaras strēlniekiem un tad pie trešā no āviniekiem, kas stāvēja sardzē uz austrumpuses nocietinājumiem. Viņš pašūpoja galvu.

—   Mēs nemūžam nebūtu domājuši, ka pieredzēsim tādus laikus. Elfi ir iznīkuši, un cilvēku cilts gods ir uzticēts orku dēliem, — viņš klusi teica.

Arī jaunākais no vietniekiem, tas, kurš bija zaudējis dēlu, vēroja apspriedi. Austra tikko bija atgriezusies pie Rankstraila, un pirmie rīta saules slīpie stari ievizuļojās viņas gaišajos matos. Lejā nocietinājumu mūru pakājē kāda sieviete atnesa sargkareivjiem ūdeni un maizi, ieraudzījusi ievainotu sunīti, viņa pieliecās un saņēma rokās tā ķepu, un šunelis tūdaļ pārstāja smilkstēt. Sievietes kapuce noslīdēja uz pleciem, un saule pieskārās arī viņas brūnajiem matiem, kuros slēpās gaiši dzeltaini pavedieni, kas tūdaļ iedzirksteļojās kā tīrs zelts. Tāpat kāda jauna strēlnieka rudajā matu ērkulī saules starus atspīdēja sudraba stīdziņas. Strēlnieks jautri smējās, runādams ar diviem citiem kareivjiem, — acīmredzot viņi slēdza derības, jo piepeši puisis pacēla loku, izšāva un trāpīja lapai, ko gaisā bija uzrāvis rīta vējš.

Jaunākais virspavēlnieka vietnieks rāmi pasmaidīja.

—   Mēs nemūžam nebūtu domājuši, ka pieredzēsim tādus laikus, — viņš klusi apstiprināja, drīzāk runādams pats pie sevis. — Elfi uz visiem laikiem ir apmetušies starp mums, un pat orku dēli cīnās par cilvēku cilts godu.

Epilogs

Kad bija uzlēkusi saule un rīts staroja visā krāšņumā, pilsētā notika divas kāzas: sievu apņēma pilsētas jaunais virspavēlnieks, un ari viņa māsa izgāja par sievu pie prinča Ērika, sira Erktora dēla, Varilas vissenākās dinastijas atvases. Abas līgavas bija ģērbušās vienkāršos strēlnieku tērpos, kaut arī visas pilsētas sievietes viņām bija steigušās piedāvāt savas visgreznākās tunikas un viskrāšņāk izšūtos šķidrautus. Jau atkal Kapteinis Rankstrails, kuru nu daudzi jau bija pasākuši dēvēt par siru Rankstrailu, nodomāja, cik dīvains ir liktenis: kad nu beidzot naudas vairs netrūka, tā vairs nevienam nebija vajadzīga, un pat bez līgavas kleitas lieliski varēja iztikt. Visu pilsētas loku iemītnieki un visu karaspēku kareivji pievienojās svinībām. Marcipāna un sezamsēkliņu našķu gatavotāji baroja pūli ar visiem saviem gardumiem un gluži vai apvainojās, ja kāds iedrošinājās par šo cienastu piedāvāt naudu. Tika iztukšoti arī pilsētas pēdējie vīna krājumi, kam bija izdevies pārciest aplenkumu.

Uzbrukums vēl nebija sācies, kad sāka pienāk arvien biežākas un arvien pārliecinošākas ziņas, ka orku bandas cita pēc citas dezertējot, lai padotos cilvēkiem. Orku vidū bija izplatījusies vēsts, ka pirmo reizi visā pasaules vēsturē gūstekņus vairs nenogalinot, bet gan izglābjot un pabarojot. Orku karaspēkā par dezertēšanu tāpat kā par citiem pārkāpumiem kopš laika gala pienācās nāvessods, un nāve gaidīja arī tos, kas krita gūstā pie cilvēkiem, tāpēc kareivji, būdami ieslodzīti starp divām nāvēm, vienmēr palika kaujas laukā un cīnījās līdz galam arī tad, kad zaudēta bija ne vien kauja, bet arī karš. Tagad tie pirmo reizi, apjēguši sakāvi, uzdrošinājās padoties, izlemdami, ka paciešams gūsts ir labāks par komandieru nežēlību.

Virspavēlnieks Rankstrails nolēma uzbrukumu atlikt uz nākamo dienu, bet beigu beigās tas izvērtās tikai par armijas spēku izvēršanu klajienē. Ienaidnieki bēga. Varilas karaspēks atkaroja klajieni līdz pat Zināmo zemju robežām, šajā cīņā nezaudējot nevienu pašu vīru. Upuru nebija arī ienaidnieku rindās — tos tikai saņēma gūstā.

Šī gramata ir veltīta arī visiem orku bērniem.

Content

De Mari Silvana Pēdējais orks

Pirmā gramata LĀCIS UN VILKS

Prologs

Pirmā nodaļa

Otra nodaļa

Treša nodaļa

Ceturta nodaļa

Piektā nodaļa

Sestā nodaļa

Septītā nodaļa

Astotā nodaļa

Devītā nodaļa

Desmita nodaļa

Vienpadsmitā nodaļa

Divpadsmitā nodaļa

Trīspadsmitā nodaļa

Četrpadsmitā nodaļa

Piecpadsmita nodaļa

Sešpadsmita nodaļa

Septiņpadsmitā nodaļa

Astoņpadsmitā nodaļa

Otra gramata pĒdĒjais FĒNIKSS

Pirmā nodaļa

Otra nodaļa

Treša nodaļa

Ceturta nodaļa

Piektā nodaļa

Sestā nodaļa

Septītā nodaļa

Astotā nodaļa

Devītā nodaļa

Desmitā nodaļa

Vienpadsmitā nodaļa

Divpadsmitā nodaļa

Trīspadsmitā nodaļa

Četrpadsmitā nodaļa

Piecpadsmitā nodaļa

Sešpadsmitā nodaļa

Septiņpadsmitā nodaļa

Astoņpadsmitā nodaļa

Deviņpadsmitā nodaļa

Divdesmita nodaļa

Divdesmit pirmā nodaļa

Divdesmit otra nodaļa

Divdesmit treša nodaļa

Divdesmit ceturta nodaļa

Divdesmit piektā nodaļa

Divdesmit sestā nodaļa

Divdesmit septītā nodaļa

Divdesmit astotā nodaļa

Divdesmit devītā nodaļa

Trīsdesmitā nodaļa

Treša gramata pĒdĒjais ORKS

Pirmā nodaļa

Otra nodaļa

Treša nodaļa

Ceturta nodaļa

Piektā nodaļa

Sestā nodaļa

Septītā nodaļa

Astotā nodaļa

Devītā nodaļa

Desmita nodaļa

Vienpadsmitā nodaļa

Divpadsmitā nodaļa

Trīspadsmitā nodaļa

Četrpadsmita nodaļa

Piecpadsmita nodaļa

Sešpadsmitā nodaļa

Septiņpadsmitā nodaļa

Astoņpadsmitā nodaļa

Deviņpadsmitā nodaļa

Divdesmita nodaļa

Divdesmit pirmā nodaļa

Divdesmit otra nodaļa

Divdesmit treša nodaļa

Divdesmit ceturta nodaļa

Divdesmit piektā nodaļa

Divdesmit sestā nodaļa

Divdesmit septītā nodaļa

Divdesmit astotā nodaļa

Epilogs