Dimsone Maritana

Rozā kvarca brālība

Maritana Dimsone

Rozā kvarca brālība

.

.

1. nodaļa Pirmais septembris kādā mazā lauku skolā

Kādā krāsā ir tavi mati?! Burkānu krāsā! Jancis nevis skrēja vai traucās, bet lidoja no skolas uz mājām. Beidzot. Beidzot viens pirmais septembris bija lielisks — īsta svētku diena.

Kādā krāsā ir tavi mati? Ho, ho, hoo! Lieliski! Šoreiz pirmais septembris nebija moku gada sākums. Lai ari cik ātri Jānis steidzās uz mājām, viņš paspēja izdomāt domu domas un prātā pārcilāt vairākus septembrus, nu, kaut vai iepriekšējo.

Jancis ļoti pārdzīvoja, ka ir tievs un vārgs, tādēļ vecākiem paziņoja, ka uz skolu vairs neies. Katrā ziņā ne uz šo, kur visi viņu apceļ un aiztiek. Mamma dēlu mierināja kā prazdama, ome rauca uzacis un teica, ka viņa nesaprot mūsdienu jaunatni, jo nevar iedomāties labāku un piemīlīgāku bērnu par savu mazdēlu. Tētis nāca kā glābējs un apsolīja līdz pirmajam septembrim viņam iemācīt kādu triku, ar kuru varētu iegūt cieņu un apbrīnu klasesbiedru acīs.

Tā pirms gada Jānis bija ieradies skolā un, nogaidījis, līdz sarodas pietiekami daudz skolasbiedru, nodemonstrējis savas jaunapgūtās prasmes. Izgājis klases priekšā, viņš mēģināja nostāties uz galvas. Tas neizdevās tik labi kā mājās, un, kā par nelaimi, pašā atbildīgākajā bridi ienāca skolotāja. Jancis savu prasmju demonstrēšanu beidza diezgan strauji un neveiksmīgi. Mēģinādams atkal nostāties uz kājām, trāpīja vāzei, kas stāvēja uz skolotājas galda. Vāze nogāzās un sašķīda sīkās drumslās, bet tā vēl bija tikai pusbēda — turpinājums sekoja. Vēl tagad, to atceroties, viņam sāka svilt ausis. Klasesbiedri noelsās vien, kad Jancis rausās kājās un tā vietā, lai vērstu visu par labu un teiktu: "es atvainojos", izstomīja: "es jums piedodu, skolotāj".

Klasi sagrāba smieklu vētra. Lielākie dauzoņas, saķēruši vēderus, krampjaini raustījās uz grīdas, meitenes spiedza un smējās, palikdamas gluži bez elpas. Arī skolotāja smējās. Jānis stāvēja, pamatīgi piesarcis, un nevarēja saprast, vai pie tā vairāk bija vainīga stāvēšana uz galvas vai aplamā izrunāšanās. Taču tajā dienā viņam pielipa vēl viena iesauka jau tā garajā sarakstā. Klāt bailulim, trīculim, ņergai, nūģim un jēradvēselei tagad nāca vēl arī Ķirsis, kas iemūžināja Jāņa sarkanos vaigus un ausis. Neko nelīdzēja arī tas, ka tētis pēc tam steidzīgi viņu pierakstīja karatē pulciņā, lai zēns iegūtu stāju un drosmi. Visu gadu viņš dzirdēja šo nicinošo iesauku — Ķirsis, kas atgādināja par neveiksmīgo gada sākumu. Tētis turpināja dēlu vest uz karatē nodarbībām divreiz nedēļā māmiņai par dziļām žēlabām, kura nebeidza vien sūroties, ka vienreiz to puiku tur riktīgi piekaus. Tētis neklausījās arī omes pārmetumos, ka, lai izaudzinātu vīrišķīgu vīrieti, nav nepieciešams viņam mācīt kauties, jo viņa taču tēti tā nav audzinājusi. Jāni vēl arvien vajāja pārliecība, ka viņš nekad nebūs tāds kā klases stiprākie zēni, nekad nepratīs sevi aizstāvēt un viņam arī nekad nebūs draugu. Ak, jā, viens labums gan bija — puika vairs neapraudājās par katru dunku un spēcīgāku grūdienu.

Šogad gatavojoties doties uz skolu, viņš bija jutis pamatīgas bailes un dziļu nepatiku, tamdēļ kategoriski bija noraidījis omes sarūpētās gladiolas, bet pieprasījis kaut ko sīku un niecīgu, jo nevēlējās ne ar ko piesaistīt savu klasesbiedru uzmanību. Un izskatās, ka tas Jānim "bija izdevies, beidzot pirmais septembris nebija pirmā moku diena vesela moku gada sākumā. Beidzot no skolas viņš atgriezās ar līksmu prātu. Atrāvis dzīvokļa durvis, viņš, nesamazinādams ātrumu, nesās iekšā.

"Ome!" reizē ar durvju aizciršanos izskanēja sauciens. Soma ielidoja kaktā, puika — virtuvē.

"Rokas!" Pietika ar vienu vārdu, lai apturētu brāzmaino skrējienu un Jānis rāmi un ierasti dotos uz vannas istabu mazgāt rokas, kamēr ome turpināja klāt pusdienu galdu. Nosvērta un mierīga, tāda Jāņa ome bija bijusi gan tad, kad strādāja par direktori skolā, gan tagad, kad viņas vienīgais pienākums bija audzināt mazdēlu. Vēl arvien gadījās, ka par direktori vai direktores kundzi viņu nosauca ne tikai bijušie kolēģi un skolēni, bet arī mājnieki — dēls, vedekla un mazdēls. Viņa bija saradusi ar šo uzrunu tāpat kā ar gludo, korekto matu griezumu, kuru regulāri atjaunoja ik mēnesi jau trīsdesmit gadu. Mainījusies bija vienīgi matu krāsa — no ierasti pelēkās uz sudrabaini sirmo. Tikpat nemainīgs bija pelēkais kostīms un baltā blūze ar kārtīgi aizpogātu augšējo pogu. Kostīms gan nebija trīsdesmit gadu vecs, kaut gan nezinātāji to neatšķirtu no iepriekšējiem, un, spēlējot spēli "Atrodi atšķirīgo bijušās direktores skapī", starp neskaitāmu toņu pelēkajiem kostīmiem atrast atšķirības tiešām būtu grūti. Direktore Ilona lepojās gan ar savu darbu, gan ar dēlu, kuru viena izaudzinājusi par krietnu un kārtīgu cilvēku. Tādu, kurš no rīta, iztīrījis zobus un aizpogājis kreklam visas pogas, tieši piecpadsmit minūtes pāri septiņiem izbrauca uz darbu un pusseptiņos vakarā atgriezās, lai laikus pārģērbtos uz vakariņām. Ar Jāņa mammu bija grūtāk, uzreiz varēja redzēt, ka cita audzināšana — uz krēsla samestas blūzes, zeķes, lakati juku jukām. Katram ir skaidrs, no kā tā somas mētāšana pa stūriem, bet tāpēc jau bija viņa. Kopš aiziešanas pensijā direktores kundze visu savu enerģiju veltīja mazdēlam. Viņa skaidri zināja, kā no bāla un pabailīga zēniņa izaudzināt kārtīgu un pareizu cilvēku.

No vannas istabas tīrām rokām un nomazgātu muti iznāca nākamais pareizais cilvēks Jānītis.

"Nu, kas gan tāds noticis, ka šitā jācērt durvis un jāsviež pa gaisu soma?! Nāc paēd!"

"Mums klasē ir jauni skolnieki — dvīņi!"

"Mmm?" direktore izrādīja interesi, liedama zupu.

"Jā, un viņi ir rudi! Pilnīgi rudi!" Jancis nepacietīgi trinās uz krēsla, zinot, ka pie stāstīšanas tiks tikai pēc zupas apēšanas, jo šajā mājā ar pilnu muti neviens nerunā. Hop, hop, zupa neticamā ātrumā pazuda no šķīvja, bet šoreiz direktrise iecietīgi smaidīja — mazdēla satraukums bija acīm redzams.

"Vairāk negribi?"

"Nē, vēlāk! Nu, bija tā! Zini, mūsu klase atrodas pirmajā stāvā un mans sols ir pie loga. Līga vēl nebija atnākusi. Ar pārējiem es nerunāju, tāpēc ka viņi mani tikai ķircina, sauc par nūģi un jēradvēseli. Tāpēc es skatījos ārā pa logu un pamanīju pa piebraucamo ceju nākam, rokās saķērušos, zēnu un meiteni pilnīgi rudiem matiem. Tikai zēnam tie bija īsi, kamēr meitenei gari, sapīti bizēs. Katrs rokās nesa vienu milzīgu saulespuķi, un tad viņi nozuda skolas durvīs. Es vēl paguvu nodomāt, ka nez kur tādi radušies, kad atvērās klases durvis un viņi, tāpat rokās saķērušies, ienāca iekšā.

—   Sveiki, mēs mācīsimies kopā ar jums! — teica zēns un devās uz brīvo solu vidējā rindā. Klasē iestājās pilnīgs klusums. Māsa ar brāli, es vēlāk sapratu. Jaunie apsēdās, taisnām mugurām kā viņu saulespuķu kāti. Tad atvērās durvis un ieradās klases lielākais kauslis Jurģis.

—   Eu, kas šitie par ļautiņiem? — viņš tikai nobļāvās, un visi uzreiz steidzās stāstīt, kā šie divi te ieradušies.

—   Kādā krāsā ir tavi mati? — Jurģis piebāza degunu pie rudmatainā zēna deguna un jautāja. Rudmatis klusēja. Jurģis izslējās un uzvaroši devās prom. Tad kāds iesmējās, un Jurģis metās atpakaļ. Viņš atkal pieliecās pie zēna: — Tavi mati ir burkānu krāsā!

Tālāko lāgā neatceros. Daži jau grasījās smieties, bet mutes tā arī 'palika vaļā, jo rudais metās Jurģim virsū un sākās tāds kautiņš, kādu sen neviens nebija redzējis. Jaunā meitene tik sēdēja un uz viņiem pat nepaskatījās."

"Un kā tas beidzās?"

"Nekā nebeidzās. Ieva, kura mūžīgi trinas pie durvīm, nošņāca, ka nāk skolotāja. Visi mirklī norimās un sastājās pie soliem."

"Un pēc stundām?"

"Nav ne jausmas, es steidzos mājās."

Beigas tomēr Jancis piedzīvoja nākamajā skolas dienā, pirms pirmās stundas. Kad viņš iegāja klasē, dvīņi jau bija priekšā. Nomurminājis kautrīgu labrīt, Jancis iesēdās solā, sāka knosīties un, neuzkrītoši lūrēdams uz rudajiem, ņēmās izkravāt savas mantas. Tā darīja arī visi pārējie, līdz ienāca Jurģis. Viņš gāja uz savu vietu garām jaunajam zēnam, un neviens nepaguva atjēgties, kā atkal pa solu eju aizvēlās divgalvains, melni ruds murskulis. Klase noelsās vien.

"Melnā galva sāk ņemt virsroku!" Jurģa draugi komentēja, bet tad māsa devās brālim palīgā, un nu melnajam pretī bija divgalvains ruds pūķis, te māsa, te brālis pazibēja starp solu rindām, līdz Jurģis sāka aurot pēc glābiņa. Tūliņ viņš arī tika atsvabināts, un visiem bija skaidrs, ka ar šo minūti klasē kārtība ir mainījusies.

2. nodaļa Tikšanās pie upītes

Bija pagājušas pāris nedēļas sestajā klasē, un Jānis jau sen zināja, ka dvīņi pie viņiem ir ieradušies tāpēc, ka kaimiņu pagastā slēgta skola un tās nedaudzie audzēkņi ir pārnākuši mācīties uz šejieni, tāpēc katrā klasē ir pa kādam jaunam skolēnam. Jānis arī zināja, ka brāli sauc par Robertu, bet māsu par Izabellu. Viņiem ir arī vecāka māsa, devītās klases skolniece Rasa. Mati viņai ir tikpat rudi kā dvīņiem, bet raksturs daudz vēsāks un atturīgāks. Klases stundā tika noskaidrots, ka visi trīs jaunpienācēji dzīvo dziļi mežā, jo viņu tētis ir mežsargs, zvaigžņu pētnieks un rakstnieks.

"Kāds rakstnieks?" ieinteresējās skolotāja.

"Tāds, kas raksta par zvēriem."

"Un ko tur dziļā mežā dara jūsu māmiņa?" smaidot vaicāja skolotāja.

"Mamma audzē aitas un kazas, sien kazu sieru un ņemas ar jēriņiem. Viņi ir tik glupi, ar tik smieklīgiem purniņiem un ar savu valodu — bē, bē."

Klase smējās. Jancis nodūra acis, un vaigos iesitās nodevīgs sārtums. Nevarēja saprast, vai tie smejas par jēriem vai par viņa jēra dvēseli.

Tomēr — lai arī ar jaunajiem klasesbiedriem viņš pārmijis tik vien kā: labrīt, sveiki, čau, atā — dzīve jau šķita labāka. Viņa nojauta pirmajā septembrī bija izrādījusies pareiza, Jurģis liek viņu mierā un viņa draugi arī. Tamdēļ šodien Jancis pamet skolu priecīgu prātu, un smagās skolas durvis nobūkšķ vien, kad zēns ar vieglu roku palaiž tās savā vaļā. Durvis pie tik vieglprātīgas attieksmes ir pieradušas. Senāk, tad gan — šīs durvis virināja sulainis, lēni un cienīgi, ļaudams tikpat lēni un cienīgi ieiet vai iznākt grāfam fon sazinkādam. Jā, jā, šajā skolā kādreiz bija īsta pils! īstāka nemaz nevar būt, ar visu grāfu un viņa freileni. Kad kungs izčibēja, pili atdeva skolas bērniem, bet tas nu tā, Jancis par to nedomā. Ļaudams durvīm aizkrist pašām ar savu svaru, viņš domās kavējas daudzdzīvokļu mājas otrajā stāvā, istabā, kur stāv šaha dēlis ar nepabeigtu šaha partiju.

Ome uzstāja, ka jāapgūst šaha spēle, jo tā attīstot loģisko domāšanu. Tas ir kaitinoši, jo Jancim šķiet, ka viņam nemaz nav loģiskās domāšanas, līdz ar to nav, ko attīstīt. Viņam toties piemīt sajūtas, intuīcija, tā teikt. Nepārtrauktā laipošana starp skarbajiem klasesbiedriem, stingro omi, mūždien aizņemto tēti un garastāvokļa svārstībām pakļauto māmiņu ir attīstījušas zēnā spēju vienā mirklī novērtēt pretī stāvošā cilvēka raksturu un garastāvokli un ieņemt bezpalīdzīgu, rotaļīgu vai aizsardzības pozu. Jāņa pieredze rāda, ka šī izdzīvošanas mācība viņam noder vairāk nekā loģiskā domāšana, bet, ja jau ome tā grib, var spēlēt arī šahu un pēc tam varēs mierīgu sirdi, bez sirdsapziņas pārmetumiem kādu stundiņu pasēdēt pie datora. Varbūt sanāks tīri jauka pēcpusdiena.

Velns!

Pie tilta pāri upītei stāv klasesbiedri, protams, Jurģis ar kompāniju. Jānis redz, ka arī viņš ir pamanīts. Lai cik lēni viņš ietu, ar katru soli tilts nāk arvien tuvāk un tuvāk. Un Jānis jau zina, kas viņu sagaida, — laipa. Blakus tiltam ir upei pārmesta laipa — šaura un pietiekoši augstu virs krastiem. Lielākajai daļai skolas bērnu tā ir tīrā izprieca, pārskriet pār laipu, matiem plīvojot, bet ne jau Jancim. Pa zemē noliktu vēl divreiz šaurāku dēli viņš var noiet mierīgi, bet, tikko dēlis tiek pacelts virs zemes, tā sākas. Rokas trīc, kājas ļogās, un parasti tas beidzas ar peldi upītē. Tas ir ļoti pazemojoši, jo pārējie tad var ņirgt — jēradvēsele, vārgulis un tā tālāk. Viņi ir trīs, Jancis viens — bezcerīgs pasākums. Un viņš dodas tieši pretī saviem pāridarītājiem kā jērs uz kaušanu — tik nolemts un bezcerīgs. Viņš jau domā, kā taisnosies omei par slapjajām drēbēm, neuzdrīkstēdamies stāstīt patiesību, citādi viņa uzreiz sacels brēku, skries uz skolu, meklēs taisnību, bet beigās, kad pieaugušie rimsies lasīt morāli un aizies, viņš atkal paliks aci pret aci ar šiem, tikai vēl negantākiem un aizkaitinātākiem. Tad jau labāk lai ir tā, kā ir.

"Hei, puņķutapa! Nāc pie puikām! Vai tu vari tā kā es?" jautāja Matīss, visādi izlocīdamies dēļa vidū.

"Vai tad nūģis var? Viņš pielaidīs bikses, jau ieraugot laipu!" teica Jurģis un smīnēdams piebilda: "Bet mēs varētu saderēt, vai viņš samērcēs bikses jau pēc pirmajiem diviem vai trim soļiem. Kurš sola, ka noies līdz vidum?"

"Nūūūū," korī nodūca Matīss ar Kristeru, "tas viņam nemūžam neizdosies!"

Varbūt pamēģināt aizmukt? Garām pa lielceļu aizbrauca mašīna, tālāk krustojumā stāvēja un sarunājās divas pavecākas kundzes. Jebkurš par sevi pārliecinātāks bērns meklētu izeju no situācijas, bet Jānis ne. Dīvainas bailes paralizēja viņa gribu. Vienmēr pieradis paklausīt, nerunāt pretī, arī šoreiz viņš padevās liktenim bez pretestības.

"Heisā-hopsā, bumsā, ūdenī!" līksmi sauca Jurģis, bīdīdams Jāni uz laipas pusi.

"Bums, bums, ūdenī!" viens caur otru klaigāja Matīss un Kristers un palīdzēja vilkt un stumt, un nostatīt Jāni uz laipas.

"Hāāāāā!" Griezīgs kaujas sauciens pacēla spārnos kapsētas lielajos kokos mītošo vārnu koloniju un iztrūcināja kundzītes krustcelēs.

"Kur tādi mežoņi radušies? Neviens viņus neaudzina, ne skola, ne vecāki. Mūsu laikos…"

Dažas vārnas, apmetušas loku, nosēdās kapsētas kokos un vēroja, kā pa skolas piebraucamo ceļu lejup uz upīti neticamā ātrumā brāžas divas rudas galvas.

"Pfīīī!" nosvilpās Matīss.

"Ar trakajiem labāk pa labam," norūca Jurģis, palaizdams Janci un meklēdams zālē savā vaļā nomesto somu.

"Iza sāpīgi kniebj." Kristers zobgalīgi piemiedza acis, taču somu savāca tikpat veikli. Drīz vien trijotne uzsvērti nevērīgā gaitā attālinājās pa upītes krastu kapsētas virzienā. Nu jau dvīņi bija klāt.

Jancis rausās nost no laipas un pamanījās iekāpt ūdenī, labās kājas zābaks nu bija piesmelts. Viņš sapīcis palūkojās uz glābējiem.

"Kas te notika?" vērīgi ieskatīdamies acīs, jautāja Roberts, bet Izabella, sasitusi plaukstas, šūpoja galvu gluži kā viņa ome. "Tu esi samērcējis kājas!" meitene iesaucās.

Kamdēļ meitenēm vienmēr viss ir jāpamana, Jānis nodomāja.

"Viņi tevi aiztika? Kur tu dzīvo? Mēs tevi pavadīsim!" brālis ar māsu izklausījās satraukušies. Līdzjūtība un ieinteresētība bija tik negaidīta un sirsnīga, ka Jānim uznāca raudiens. Šito kaunu!

"Tu raudi?" brīnījās Roberts.

"Ak, tas nav nekas sevišķs!" iesaucās Izabella, nikni zibinādama acis uz brāļa pusi. "Tā kā tu pats neraudātu! Vēl šovasar…" "Nūū, es…" iesāka Roberts. Iza neļāva viņam turpināt: "Es pati raudu gandrīz katru dienu. Dažreiz pat divreiz!" Izabellai šķita, ka pēdējais apgalvojums skan pārliecinošāk.

"Nūū, tu…" Roberts atkal iesāka, bet māsa viņam neļāva turpināt ari šoreiz.

"Māmiņa domā, ka raudāt ir labi, tā mēs attīrām savas sirdis."

"Tētis teica, ka acis," šoreiz Robertam izdevās iespraukties ar savu sakāmo.

"Ak, sirdis vai acis, kāda tam nozīme, galvenais, ka attīrām! Un raudāt ir lāāābī!" iegavilējās Izabella, sabaidīdama vārnas. Nav zināms, vai šīs asaras tiešām kaut ko attīrīja vai aizskaloja, bet Jancim patiešām kļuva tik viegli un līksmi, ka gribējās apskaut Robertu un Izabellu vai vismaz pateikt kaut ko labu. Lai ari mulsums ņēma virsroku, acis sāka starot, un drīz vien arī viņa smiekli pievienojās Roberta un Izabellas gavilēm.

3. nodaļa Jāņa jaunie draugi

Nu bija sākusies pavisam cita, jauna, brīnišķīga, superīga… Jancis kodīja pildspalvas galu, meklēdams sinonīmus, kā vēl apzīmēt šo priekpilno stāvokli, ko sauca par skolas dzīvi. Vēstures skolotājas monotonā balss bija patīkams fons viņa trauksmainajām domām. Jā, bija sākusies cita dzīve. Viņam vairs nevajadzēja starpbrīžos vienam sēdēt solā, kad citi čupojās, smējās, grūstījās, apsprieda jaunākās filmas, datorspēles un mūziku, un ar pārgudru sejas izteiksmi atkārtot uzdoto, kārtot somu vai pēkšņi steidzīgā gaitā doties it kā uz skolotāju istabu otrajā stāvā, tēlojot, ka visai šai rosībai ir kāds mērķis, kaut gan tāda nebija. Visbiežāk, apmetis loku, noteiktā gaitā, kā uzdevumu pildot, viņš atkal atgriezās klasē un vientuļš sēdēja savā solā. Tiešām nabaga jēriņš!

Tagad viss ir citādi, arī viņam ir draugi, un vēl kādi! Izabella un Roberts — dvīņi! Kad Izabella smejas, sāk smieties visa klase — tik ' lipīgi ir viņas smiekli. Roberts. Roberts vispār ir superzēns, viņš ne

tikai visātrāk visā klasē datorspēlēs pāriet no līmeņa uz līmeni, bet ari pazīst putnus pēc to dziesmām, māk stāvēt uz galvas, spēj neskaitāmas reizes pievilkties pie stieņa un ir kļuvis par sporta stundu skolotāja mīluli. Arī mācības dvīņiem padodas. Nu, varbūt ne tik labi kā Jancim, kam direktore katru vakaru pārbauda uzdoto, taču izskatās, ka viņi nesaspringst par katru atzīmi. Varbūt arī tamdēļ labprāt dod norakstīt pēdējos solos sēdošajiem. Šī iemesla dēļ pat Jurģis ir samierinājies ar savu otro vietu klasē aiz dvīņiem.

"Tā, pierakstiet nākamo gada skaitli!" skolotāja maina intonāciju un atgriež Janci klasē, vēstures stundā. Līga, aiz cītības šņākuļodama, pierakstījusi jau veselu lappusi. Lūk, arī draudzības ēnas puses. Kas tāds notiek pirmoreiz sešu gadu laikā — Jancis neko nav dzirdējis. Labi vēl, ka uzdotais mājasdarbs nepaslīd gar ausīm. Lūk, zvans, kas vēsta par pēdējās stundas beigām.

Pa ceļam uz mājām trijotne pašķiras, Roberts pārskrien pār laipu, Jānis un Izabella prātīgi iet pār tiltiņu. Jānim šķiet, ka Iza to dara viņa dēļ. Viņi saskatās, un Izabella, it kā dzirdējusi viņa domas, saka:

"Man kājās ir manas mīļākās kurpes. Tās samērcēt nebūtu gudri. Kad gribēšu iet pār laipu, uzvilkšu vecās. Tu arī?" Jānis samulsis pamāj ar galvu, lai arī droši zina, ka nevar pāriet pār laipu ne ar jaunām, ne vecām kurpēm, ne mīļām, ne ar galīgi nemīļām. Pat ar basām kājām ne. Upītes otrā krastā viņus gaida Roberts.

"Sastājieties kopā ar mugurām," Izabella nokomandē. Zēni dara, kā vēlēts.

"Redzi, Jancis ir veselus divus centimetrus īsāks par tevi, Robi!" Izabella komentē mērījumus. "Skaidra lieta, Janci, ja tu gribi tikpat veikli skriet pār laipu kā Roberts, tev ir jāizaug tikpat garam kā Roberts!" Dīvains apgalvojums, bet Jancim gribas tam ticēt. Robertam ir pilnīgi vienalga, vai Jānis var pāriet pār laipu vai nevar, viņa prātā rosās citas domas.

"Vai tu negribi atbraukt mums palīgā?" Roberts jautā un ieber Jānim saujā kaltētas mellenes. Viņam vienmēr kabatās ir kas graužams — pašam un putniem. Kaltētas korintes vai mellenes, ķirbju vai saulespuķu sēklas.

"Kas jādara?" Jānis košļā saldskābo ogu.

"Šogad daudz ozolzīļu, mēs brauksim tās lasīt. Tu varētu braukt mums līdzi!"

"Kam jums tās?"

"Mežacūkām."

"Var jau," Jancis nevērīgi izmet, drudžaini domādams, kam lai prasa, mammai, tētim vai omei. Kurš laistu, jo, ja viens pateiks "jā", pārējiem būs jāpiekāpjas. Vēl viens ērti izmantojams direktores audzināšanas postulāts — viena vecāka izteikumus otrs neapstrīd.

"Tevi laidīs?" jautā Izabella.

Tā meitene ir domu lasīšanas mašīna!

"Mmm…" apstiprinoši norūc Jānis, iemezdams mutē kārtējo melleņogu.

"Tad piektdien pēc skolas mēs tevi gaidīsim autobusa pieturā! Tu noliec somu un nāc!"

Atkal jau durvis Jancis atrauj pārāk strauji.

"Ome, mani uzaicināja ciemos!"

Ome klausās, starp uzacīm ievilkusi domīgu rievu. Nelaist puiku nevar, paši vienā laidā ir bažījušies, ka zēns nevar iekļauties kolektīvā, pārāk pieķēries vecākiem — bailīgs un nedrošs. Vajadzētu laist un šī paša iemesla pēc arī nelaist, pārāk bailīgs un kautrīgs, nekad nekur viens nav bijis. Kā viņš tur jutīsies? Ka vēl vakarā nav jābrauc pakaļ!

Vakarā Jānis, ejot gulēt, atstāj durvīs spraugu un klausās. Virtuvē pieaugušie spriež par viņu.

"Laist? Nelaist?" prāto tētis.

"Bet pirmoreiz draugi… " šaubās mamma.

"Nu, tad lai draudzējas skolā!" ieskanas omes balss. "Bet te, svešā ģimenē, nepazīstami cilvēki kur ellē mežos iekšā! Ko viņi tur sadarīs?"

"Dzīvos pa svaigu gaisu, " tētis aizstāv Jāni.

"Kamēr vēl saaukstēsies!" uztraucas mamma. Un tā tas turpinās labu bridi, līdz ome saka galavārdu: "Nu, nav jau pasaules mala, galvenais, lai paņem līdzi mobilo, ja nepatiks, tēvs brauks pakaļ!"

Hūūū, nu var iet arī gulēt un gaidīt piektdienas pēcpusdienu.

Jānis braukšanu gaida ļoti, ļoti, bet, kad tā pienāk, sabīstas. Eh, varbūt nebraukt, pasēdēt pie datora, uzspēlēt kādu spēli, kā katru vakaru? Nē, viņš tomēr brauks, jo braukt gribas tikpat ļoti, cik nebraukt. Galu galā ir jau arī apsolīts.

4. nodaļa Iepazīšanās ar dvīņu ģimeni un Mežvidiem

Pieturā mīņājas vēl bariņš bērnu, smiekli un čalas turpinās arī autobusā. Trijotne samulsusi klusē. Pēkšņi pat lielajam zobgalim Robertam nav ko teikt. Jānim vēl mazāk. Situāciju glābj Izabella:

"Tu paņēmi gumijniekus? Pie lielajiem ozoliem ir gara un slapja zāle!"

"Jā, un arī cimdus! Vai es redzēšu arī mežacūkas?" "Viss var būt!"

"Nerunājiet blēņas!" no priekšējā sēdekļa pret runātājiem pagriežas tikpat ruda meitene kā Robis un Izabella, tikai acis viņai vēl tumšākas un skatiens ciešāks.

"Cūkas satikt jau nu gan jums nevajadzētu! Un vispār, mani sauc Rasa, esmu šo divu sīko māsa."

"Pati sīkā!"

"Aizbrauksim, noliksim somas un skriesim, es tev parādīšu savu kucēnu!"

"Jā, mums katram ir savs suns! Kopā sanāk veseli trīs haskiji. Un vēl mums ir arī kaķi, tie gan tikai divi. Un vēl ziemā mums būs jēriņi un pavasarī — cālīši!"

"Nē, nudien, sīkie!" Rasa spurdz.

"Pati tāda!"

"Sīkie!"

"Pati tāda!"

Tā viņi turpina mētāt vārdus arī tad, kad autobuss jau sen nozudis aiz līkuma.

Četrotne iet pa zemes ceļu tieši iekšā biezā mežā. Tas nav nekāds priežu sils, kam saules stari laužas cauri, tā ir īsta egļu gārša, no kuras vējo noslēpums un arī kaut kas baigs. Te iet ir neomulīgi pat dienā, bet vakarā, nakti vai agrā, tumšā, vējainā rītā… Brrrr! Pat domāt par to Jānis negrib, bet, pirms viņš paspēj iztēloties visus briesmekļus, ko zaļās, cita pie citas cieši augošās egles slēpj, gārša beidzas. Paveras skats uz viensētu, kura, šķiet, ir vēl vecāka par viņu skolu. Varbūt te, no cilvēku acīm apslēpta, tā ir bijusi vienmēr. Katrā ziņā pat Jānim ir skaidrs, šīs mājas ir vairākus simtus gadu vecas. Vismaz dažas noteikti! Tās ir pa pusei iegrimušas zemē, un jumti pārkārušies pāri ar tādām pārkarēm, ka nav skaidrs, kā saulei izdodas iespīdēt zem tām paslēptajos logos. Vasarā Jancis bija Brīvdabas muzejā, un, tā kā ome lika izlasīt katru anotāciju pie katras mājas, viņam ir skaidrs, ka šī ir klasiska Kurzemes sēta, tiesa, ar dažiem jocīgiem uzlabojumiem. Jānis neviļus ir atgāzis galvu un aiz brīnumiem pavēris muti. Milzīgajā jumta plaknē saule atspoguļo spožas logu acis.

"Nesen papiņš ar vectēvu izbūvēja bēniņus, jumtā tagad ir paslēpušies veseli divi stāvi,"pamanījis drauga neizpratni, paskaidro Roberts.

"Un tas?" turpina brīnīties Jānis, rādot uz astoņstūrainā tornīša smaili, kura kā matemātikas skolotāja rādītājpirksts baksta debesis.

"Tas? Tornī papucis pēta zvaigznes," Roberts izklāsta stiklotā brīnuma vajadzību lauku sētā.

"Ik pa laikam tur apmetas mūsu mājas viesi. Šādi tādi rada gabali…" Izabella cik spēdama vienaldzīgi novelk.

Jānis vēl grib ko jautāt, bet Robertam sākas pēkšņa klepus lēkme. Kūkumā sameties, viņš velk Janci uz citu pusi. "Khe, khe, arī te ir ko redzēt."

Ahā, par šo Jancis ir pilnīgi pārliecināts, tā noteikti ir klēts. Vēl vairāk, tā noteikti ir dvīņu klēts. Jānis atceras lasīto, ka vienā telpā turējuši labību, tajā bijuši arī milti un putraimi, un citi pārtikas produkti, bet otrā visbiežāk glabājās ādas, vilna, dzijas.

Klēts priekšā izpleties lievenis, uz tā dažādi darbarīki. Plato jumta pārkāri balsta stabi. Rotājumi, dažādi izcirsti veidojumi grezno loga ailes. Arī stabi veidoti ar dekoratīviem iegriezumiem. Jancis atiet soli nostāk un pēta klēts jumtu. Tas ir divslīpju, ar pusšļaugumiem jeb tautā sauktām lāčpakaļām galos. Arī citu ēku jumta gali ir izgreznoti, Jānis atpazīst jumja zīmi. Kūts gan izskatās celta pavisam nesen, tā zēna skatienu nepiesaista. Viņš ļauj acīm klejot tālāk, līdz ierauga vēl vienu namiņu, kurš atsauc atmiņā ekskursiju.

"Te jau ir kā muzejā!" Jancis brīnās.

"Liecies mierā! Nāc, labāk sasveicināsimies ar vecākiem! Hei, mamm, mēs esam klāt!"

Klēts durvju ailā parādās stalta sieviete ar spēcīgi veidotu degunu, kurš neko labu nesola, tamdēļ Jānis, drošs paliek nedrošs, kautrīgi nostājas Robertam aizmugurē.

"Kur tad ir tas pilsētas zēns? Nu, izskatās tikpat liels resgalis kā mūsu Robis."

Jānis nezina, vai tas ir labi vai slikti, bet sieviete smaida, un tā jau ir zīme, ka labi.

"Nolieciet somas un iesim, tēvs jau jūs gaida!"

Nekāda garā runāšana te nesanāk, jo tēvs, ražena auguma vīrs pelēkā raupjas vilnas dzijas džemperī, ir vēl nerunīgāks par mammu.

"Nu, rāpjas iekšā un laižam, kastes jau bagāžniekā!"

Braucamais ir džips, diezgan pavecs. Pa ceļam Robis čukstus izstāsta, ka papiņš to ieguvis apmaiņā pret vienu no mašīnām, kas stāv aiz lielā labības šķūņa.

"Tur daudz visādu ērmotu ZILu un MAZu, un vēl citu braucamo no senajiem laikiem. Izrādās, ir cilvēki, kuri par tādiem veciem ērmiem ir ar mieru pretī dot gluži jaunu mašīnu. Baigi forši, vai ne?"

Vairāk neko parunāt neizdodas, jo papiņš bremzē un reizē ar Izabellas priecīgi satraukto "Klāt esam!" mašīna apstājas meža pļavas malā, kur aug ozoli. Vesela ozolu birzs.

Kaut kas vienreizējs. Jancis ir redzējis laukus, kuros lepni dižojas pa vienam, diviem, augstākais, trim staltiem kokiem, kam reizēm apkārt sakrauti akmeņi no tuvējiem laukiem vai aplikta sēta, lai lopi nenograuž vai vēl citu Jancim nezināmu iemeslu pēc. Bet te savā vaļā aug vesela ozolu birzs. Pēc pāris pielasītām kastēm gan Jāņa jūsma par ozoliem manāmi plok. To te ir pārāk daudz un ozolzīļu vēl vairāk.

"Kāpēc tās jālasa? Vai tad cūkas nevar nākt te un ēst?"

"Visas mežacūkas jau nedzīvo pie šiem ozoliem un citur ozolu nav. Bet mednieki ir ierīkojuši speciālas vietas, kur ziemā meža dzīvniekus piebaro. Kādreiz es tev parādīšu!" Šķiet, ka Robertam nemaz nav par grūtu līkņāt un pilnām riekšavām bērt zīles kastēs. Tieši tajā brīdī un ne mirklīti ātrāk, kad Jancim liekas, viņš izlaidis garu, būs gar zemi un vairs necelsies, papucis saka:

"Nu, šodienai pietiks!" Viņi kraujas mašīnā un brauc mājās. Jancis nesaprot, kur gan Robertam, Izabellai un Rasai vēl ir spēks visu ceļu apcelties un ķircināt citam citu. Izabella brīžos, kad neattop, ko atbildēt brālim vai māsai, laiž darbā savu slepeno ieroci — kniebj te vienam, te otram. No aizmugures sēdekļa ik pa brīdim atskan apslāpēti smiekli un saucieni "Au!" un "Vai!".

"Liecies mierā, trakā!"

"Hi, hi, hī, tā tev arī vajag!"

Kad troksnis kļūst neciešams, ieskanas papuča balss:

"Vai jūs varat vienreiz rimties?"

Balsis neapklust, tikai mazliet noplok, lai pēc mirkļa atsāktos ar jaunu sparu, ļancis kā viesis iesēdināts priekšējā sēdeklī. Viņš vairs nedomā par to, kur viņa draugi smeļ enerģiju sarunām un jokiem. Jāni no neierasti spraigās kustēšanās pārņēmis smagums, ko varētu saukt arī par nogurumu. Tas būtu pat patīkami un vedinātu uz miegu, ja vien darbošanās nebūtu pamodinājusi arī zvērīgu ēstgribu.

Dvīņu mamma ir tādās pašās domās, tamdēļ galdā cēlusi īstu mežstrādnieku ēdienu. Lielā, ovālā galda vidū milzīgā bļodā, sabrūninātā krējuma sīpolu mērcē līksmi peld apaļīgas kotletes. Milzīgā šķīvī, sautētu burkānu, ķiploku, mazo Briseles kāpostiņu un citu, Jānim nezināmu, dārzeņu ielenkumā, lepni gozējas zeltaini apcepts cūkgaļas cepetis. Milzīga bļoda ar saulainiem marinētu ķirbju gabaliņiem, un vēl viena ar salātiem.

"Mazgājiet rokas! Aši pie galda, kartupeļi dziest!"

Lērums ēdiena un lērums ļaužu pie galda. Janča izbrīns par milzīgajām bļodām noplok kopā ar ēdienu, kurš vispirms strauji pazūd no traukiem galda vidū uz ēdāju šķīvjiem un tikpat zibenīgi uz vēderiem. Garšīgi, sātīgi un miegaini.

5. nodaļa Vakara turpinājums Zemzemē

"Janci, celies, iesim, ģērbies!" Roberts modina Jāni. Šis aicinājums ir nevietā, miegs nāk aumaļām un ir pazudusi apjēga par laiku un vietu. Ak, jā, pēdējais, ko Jānis atceras, ir meiteņu balsis virtuvē. Un liesmas kamīnā, kurā viņš lūkojās, sēžot ādas krēslā tumšā un tāpēc tik noslēpumainajā dzīvojamajā istabā. Liesmas šaudīdamās meta spokainas ēnas uz istabas sienām.

"Janci, celies ātrāk!"

"Ko, jūs vēl neesat sākuši ģērbties?!" no āra ienākusi, sauc Izabella. "Robert, taisies veicīgāk!"

"Ko es? Es jau neko! Šitas vecītis aizmidzis!"

"Kurp mēs iesim?" Jancis jautā, arvien vairāk atmostoties.

"Uz ozoliem!"

"Atkal?" Janča balsī jaušams ne tikai izbrīns, bet arī niķis. Nu jau tā kā pietiktu tās zīles lasīt! Cik tad var.

"Atkal, atkal! Nu, ģērbies taču vienreiz! Tev patiks!" draugu drošina Izabella. "Mamma un Babe teica, ka tevi var ņemt līdzi," Iza turpina, stumdama Jāni uz vējtveri. "Tev ir tīra dvēsele!"

Kāda vēl dvēsele?! Kas vēl ne? Pie sevis prātoja Jancis. Vienīgais, kas viņam nāk prātā, ir jēradvēsele. Ome teiktu — kā kaujams jērs. Viņai ir vesela kaudze teicienu šādām reizēm, kad cilvēks nonāk šaurā bezizejā. Jancis pūlas atcerēties, stīvējot kājās zābakus, kuri pēkšņi kļuvuši par mazu. Paga, paga, kā tur bija — ja esi vilku barā iekļuvis, kauc kā vilks; kādā purvā esi iebridis, tādas ogas jālasa — lūk, pēdējais te riktīgi der. Šalle ap kaklu, rokas kabatās.

"Nu, ejam!"

Ārā čalo un smejas visa ģimene, trīs suņus ieskaitot.

"Ejam, ejam!" klaigā Izabella, un suņi lec un rej viņai apkārt.

Patiešām, visi sāk raitā solī doties meža virzienā. Nē, nu, kaut kas traks! Viņi tiešām taisās iet uz mežu nakts vidū!

"Kurp mēs ejam?"

"Uz ozoliem!"

"Tagad, naktī? Kāpēc?"

"Vēl jau nav nekāda nakts, tikai pavēlāks vakars — agri satumst."

Ir pavisam tumšs, ceļu izgaismo tikai lukturīšu stari. Jānis jūt dusmas uz visiem un par visu. Uz sevi par to, ka vienmēr iekuļas kādos neparedzētos gadījumos, uz vecākiem, ka tie tik vieglprātīgi viņu palaiduši uz nekurieni, uz šiem dīvainajiem ļaudīm, kas dzīvo meža vidū, tik dīvainos namos, kā no pasakām izkāpuši. Visvairāk gan pats uz sevi par to, ka viņš laicīgi nepamanīja, cik vieta dīvaina, cik ļaudis īpatnēji, jo — kur gan bija pazudusi viņa iedzimtā piesardzība, ka viņš nemanīja nevienu dīvainību, bet tikai priecājās par zemajiem jumtiem, izgreznotajām durvīm, par eņģēm, kas bija putnu un zvēru veidolā, un atslēgām, kam bija rāpuļu galvas. Kamēr bija gaišs, viņam visas šīs lietas bija patikušas. Gan īpatnēji klātās gultas ar mežģīņu spilveniem, gan izrakstītās, smagās lādes, gan vectēva un vecmammas dīvainā valoda. Kaut vai šis pantiņš, kas vēl aizvien viņam skanēja galvā un ko vectēvs bija skandējis, sēžoties pie galda:

"Sēdiet, ļautiņi, kā redzēdami, mēs, meža ļautiņi, mums zaroti beņķi, zaroti beņķi, ecēšu galdi."

Tad viņam tas viss bija licies interesanti, bet tagad, tumsā klumpačojot pa līkumaino ceļu, viss izskatījās neapdomīgi, un ar šausmām zēns saprata, ka arī mobilo ir atstājis somā tāpat kā cimdus. Tagad kailās rokas nācās stūķēt kabatās. Bet mobilais, vienīgais glābiņš, mētājās kaut kur Mežvidu priekšnamā, viņa somā.

Ome vienmēr zēnu mācīja katrā lietā ieraudzīt labo. Te neko labu viņš nevarēja saskatīt. Protams, Jānis piekrita, ka cilvēkiem ir jābūt čakliem un strādīgiem, bet ne jau tik pārspīlēti. Lai nakts vidū dotos uz mežu lasīt zīles? Kas par traku, tas par traku! Nekādi dižie lasītāji no viņiem nebūs, vecmāmuļa, kura miesās bija apaļa un vēlās pa ceļu kā bumba, tikusi uz lielceļa, smagi pūta un elsa. Ko tad viņa darīs garajās zālēs, kas auga pie ozoliem? Jānim vairs nekas nepatika, un viss viņu kaitināja. Gan Izabellas smiekli, gan vectēva klepošana, gan Roberta draudzīgais vaicājums, vai viņam nesalst rokas, un ka varot iedot savus cimdus.

Jānis strupi atteica: "Nē!"

Ka ne, ne. Roberts neuzbāzās.

Tālāk viņi gāja, katrs savās domās iegrimuši. Drīz mājas un draudzīgie suņi, Jānim par nožēlu, palika aiz muguras. Arī rejas apklusa, palika tikai ļaužu pulciņš, kurš jau tuvojās mežam. Janci tas biedēja, bet viņš drošināja sevi, ka nav tik traki. īpaši tad, ja aizmugurē iet vectēvs un vecmamma. No sākuma gan bija baisi, jo vectēvs, ieejot mežā, teica, lai izslēdz lukturīšus, neesot ko baidīt meža zvērus, drīz acis pieradīšot un ceļš ir zināms. Tā arī bija, acis pierada, bet sāka izspēlēt nelietīgus jokus. Varbūt tā bija iztēle, bet ik pa brīdim Jancim šķita, ka viņš redz kādu briesmīgu zvēru, cietsirdīgu laupītāju vai šausminošu briesmoni. Tuvāk pieejot, šie šaušalīgie ķēmi parasti pazuda, pārvērtās par kadiķu krūmu, vecu celmu vai nokaltušu koku.

"Vai te nevar būt kāds bandīts?" Jancis drošības pēc tomēr gribēja noskaidrot.

"Ne taču! Te ir pavisam droši, tas ir mūsu mežs."

Kā atbilde uz šiem mierinošajiem Roberta vārdiem atskanēja dvēseli stindzinošs brēciens. Un vēl viens. Jancis iekrampējās Roberta augšdelmā.

"Beidz, tas ir tikai alnis!"

"Nav gan!" iebilda Izabella. "Aļņi īd, tie, kas šādi brēc, ir brieži, vai ne, papiņ?"

"Jā, tie ir brieži. Tagad septembrī tos bieži var dzirdēt."

"Kāpēc?"

"Viņi mēģina noskaidrot un pierādīt, kurš ir stiprākais un varenākais visā mežā, — pa vasaru daudz kas mainījies."

"Tādas kā mūsu sporta spēles?"

"Nu, apmēram," smaidot novilka papucis.

Tas bija tik aizraujoši. Jancim nekad nebija ienācis prātā, ka tumsā, kad cilvēki lielākoties sēž pie televizoriem, ārā, mežā notiek tik rosīga dzīve. Žēl, ka viņam nebija tada redze ka pūcei, kas spej ieskatīties naktī. Domas par briežiem, aļņiem un citiem meža zvēriem nomainīja dusmas un īgnumu. Jānis sāka vērīgi klausīties meža skaņās un iztēloties sevi par izcilu pēddzini, kurš lieliski pārzina dzīvnieku dzīvi.

Bija baisi un patīkami reizē, domājot, ka tepat viņiem līdzās ir zvēri, kuri droši vien saož, dzird un varbūt pat redz viņus, taču turas pienācīgā attālumā. Varbūt viņš redzēs pat mežacūkas. Miegs jau bija pārgājis, un viņš bija ar mieru pielasīt vēl pāris kastes ozolzīļu.

Tādās apcerēs iegrimis, Jancis uzskrēja virsū Robertam, kurš bija spēji apstājies. Arī pārējie stāvēja. Viņi bija atnākuši. Jā, tie bija ozoli. Šeit bija daudz gaišāks nekā mežā. Vienu brīdi Jancim šķita, ka koki ir dzīvi un laipni pamāj kā sveicienu, un tad sastingst satrauktās gaitās. Ērmota būšana, viņam atkal rādās, tāpat kā mežā ar tiem briesmoņiem, kuri vēlāk izrādījās veci celmi. Pirms Jānis paspēja pajautāt, kāpēc visi stāv, priekšā izgāja vectēvs. Viņš pacēla rokas pret ozoliem un sāka runāt.

"Rodies no neredzamās pasaules, lai pārtaptu atkal par pasauli, no kuras rodas neredzamā pasaule…"

"Skaties, skaties, Janci, skaties!" karstu elpu pūzdama, Jānim ausi čukstēja Iza un rādija uz ozoliem.

Ap vienu no tiem sāka vērpties un tīties tāda kā migliņa, kura vijās un kārtojās kā spirālveida dūmi, kā vulkāns. Nē, nē, kā virpulis! Un koki… Lūk! Tie kļuva sudrabaini mirdzoši. īpaši viens ozols šķita milzīgs, tā mirdzošie zari sniedzās tik tālu, cik vien redzēja acis, un galotne traucās tieši debesīs.

"Tā savieno redzamo ar neredzamo pasauli," Izabella turpināja čukstēt. "Skaties, skaties, zvaigznes zīme!"

Tajā vietā, kur kokam varētu būt sirds, bija uzradusies mirdzoša zvaigzne. Arī tās stari auga arvien garāki un garāki, līdz izzuda skatienam.

"Tā ir atslēga, kas nojauc robežas starp Šo Pasauli jeb Virszemi, To Pasauli un Zemzemi."

"Krustiem auga koku saknes, krustiem zvaigznes debesīs," skandēja vectēvs, un līdz katram nostiepās mirdzošs zvaigznes stara gaismas radīts celiņš.

Jānis virzījās citiem līdzi, uzmanīgi likdams pēdas tikai uz zvaigznes gaismas apspīdētās zemes strēles savā priekšā. Jo tuvāk kokam, jo platāka tā kļuva, līdz visi stari saplūda vienā gaismas laukumā. Koks atvērās, tajā parādījās divas ejas, viena augšup, otra veda uz leju. Rasa uzspieda buču mammai uz vaiga, atsveicinājās un devās uz augšu pa mirdzošām vītņu kāpnēm.

"Kurp viņa dodas?" Jānis nebija pamanījis, pa kuru laiku Izabella un Roberts ir paņēmuši viņu aiz rokas katrs savā pusē.

"Šeit redzamā pasaule turpinās neredzamajā, un Rasa dodas uz turieni, ko mēs saucam par To Pasauli. Tur dzīvo Saules meitas un Saules dēli, tur mācās vēl labāk pārvaldīt prasmes, kuras apguva Zemzemē. Normālā valodā, Rasa devās mācīties uz vietu, ko var salīdzināt ar augstskolu uz zemes."

"Tur apgūst augstākās zinības," māsu papildināja Roberts.

"Nu, bērni, nestāviet! Ejiet, ejiet!" Dvīņu mamma bīdīja viņus dziļāk koka dobumā.

Uz leju varēja doties tikai pa vienam. Stāvi pakāpieni veda pretī nezināmajam. Jānis cieši pieķērās margām. Jo ilgāk kāpa, jo vairāk aizkrita ausis. Kaut kas līdzīgs bija piedzīvots, braucot pa kalnu ceļu. Mamma bija teikusi, ka tad ir jātur vaļā mute. Nez, kā dvīņu vectēvs ar vecomammu te nokāps? Izrādās, viņi to jau bija veikuši, kaut kādā Jānim neizprotamā veidā, un gaidīja pārējos jau lejā.

"Vai te kaut kur ir arī lifts?" Jāņa jautājums sasmīdināja dvīņus.

"Tu ko, Janci! Nē, viņi teleportējās!"

"Izbeidz mani mānīt!"

"Nu, ka es tev saku — teleportējās!"

Tās nu bija blēņas! Protams, Jancis bija lasījis un skatījies filmas, kur šādus brīnumus rādīja, bet tāpēc jau tās bija filmas. Vai reāli kāds to varētu izdarīt? Tas nav nopietni! Gan jau te kaut kur ir arī lifts. Tiesa, arī ozolā ieiet nav reāli, bet viņi taču bija iegājuši. Ek, sabūvēt jau tagad var visu ko, Jānis novīpsnāja.

Milzīgā koka saknes zem zemes krustojās un mijās, veidojot platākus un šaurākus ceļus, to malās bija dažādas būves.

"Nāksiet ar mums vai iesiet savās gaitās?" papucis uzjautāja.

"Mes paši!" Un dvīņi atkal Jani paņēma katrs aiz savas rokas.

"Labs ir, tikai nepazaudējiet to puiku! Un tu turies pie viņiem cieši!"

Ar šiem vecmammas vārdiem pavadīti, viņi izgāja uz kādas ielas, kas šķita skaļāka un trokšņaināka par pārējām. Nav nekāds brīnums, tā bija pilna ar dažāda vecuma ļaudīm. Ik pa brīdim kāds bariņš nozuda kādā no namiem.

"Kur iesim? Uzreiz pie Babes? Vai kaut ko iekost? Vēl mums ir pusstunda laika." Iza vaicājoši paskatījās uz brāli.

"Protams, kaut ko iekost!"

"Nu, tad šeit!"

Izabella vilka zēnus aiz rokas. Jānis vērīgi raudzījās apkārt. Izabella vedināja viņus iekšā namā, kuru rotāja spilgta izkārtne "Cafe". Kafejnīca kā kafejnīca, galdi, krēsli, ari viesmīlis cilvēks kā cilvēks. Pagaidām Zemzeme ne ar ko neatšķīrās no parastās pasaules, ja nu vienīgi ar dīvaino nokļūšanu.

"Ko jaunatne vēlas?" Viesmīlis piešķieba galvu, tā rādīdams, ka ir pati uzmanība.

"Man saldējumu ar augļiem un šokolādi!"

"Man to kūkas gabalu!"

"Un jums, jaunais cilvēk?"

"Man arī to pašu kūku!" Jānim šķita drošāk izvēlēties ko tādu, ko ņēmuši draugi.

Viesmīlis aizgāja, un Jānis vērīgi raudzījās apkārt.

"Te viss izskatās tāpat kā Virszemē," viņš paziņoja draugiem, kad viņi bija sagaidījuši kūkas, saldējumu un sulu. Jancis juta, ka izdarīta pareizā izvēle.

"Kūka ir debešķīga!"

"Hā, hā! Debešķīga kūka Zemzemē!" pilnu muti smējās Roberts.

Ik pa brīdim aplaizot karoti, Jānis vērīgi raudzījās apkārt. Jāsaka, viņš bija mazāk pārsteigts, nekā varēja gaidīt. Viss šis notikums ļoti piestāvēja dvīņiem. Vienīgais, ko zēns gribēja redzēt, kādu raganu uz slotas kāta lidojam ārpusē vai arī kādu trīsgalvainu pūķi. Nē, labāk deviņgalvainu! Bet no tā visa nebija ne miņas. Cilvēki sēdēja aiz galdiņiem, dzēra kafiju, ēda pīrādziņus un kūkas. Darīja viņi to visai steidzīgi, jo kafejnīca kļuva arvien klusāka un tukšāka. Tikai draugi nekur nesteidzās. Ielās drīz vairs neredzēja nevienu cilvēku, kurš nozibētu gar kafejnīcas logiem. Viesmīlis ar paplāti netīrajiem traukiem un galdiņu slaukāmo lupatu uzkrītoši bieži aizslīdēja garām viņu galdam. Ik pa brīdim viņš uzmeta jautājošu skatienu un, uztvēris kādu pretī, zīmīgi norādīja uz pulksteni, kurš karājās pie sienas.

"Varbūt vēl pa vienai?" Roberts aplaizīja lūpas.

"Tu ko, mēs jau tā kavējam! Labi, ka pirmā nodarbība pie Babes."

"Nobastojam!"

"Bet Robi!"

"Labi, labi."

Viņi piecēlās un aizsteidzās pa tukšo ielu uz priekšu līdz kādam ērmīgam namam, kuru Jānim neizdevās lāgā apbrīnot, jo Roberts viņu raušus ierāva iekšā.

6. nodaļa Babe un viņas nams

»

"Tā, atkal kavējat! Kas šoreiz?"

Viņiem pretī stāv sieviete, izcili krunkainu seju, bet staltu augumu, kuru sedz tumši zila villaine, visa nosēta ar zelta zvaigznēm. "Nu, es gaidu!"

Jancis neuzdrošinās celt acis augstāk un cieši vēro sev degungalā esošo zelta zvaigzni. Dvīņi neizskatās pārāk nobijušies no bargās balss, viņi grūstās un stumdās, baksta viens otru, mudinot runāt, līdz Izabella sāk:

"Jancis, viņš… viņš… viņš…"

"Nevarēja nokāpt pa trepēm!" Roberts palīdz māsai.

"Jā, jā, Jancis, viņš tik lēni iet," Iza turpina.

"Un visu grib redzēt un zināt, un…" Roberts papildina.

Jancim gribas teikt, ka tas nav tiesa, bet nepagūst.

"Salti meli!" vecās sievietes lūpas bargi saka, bet acis smaida. "Vienreiz jūs abi man dabūsiet pa pakausi! Nu ka uz darbnīcu!"

Ātrā gaitā soļodami aiz Babes, bērni sarunājas.

"Mēs atkal aizmirsām noslēgties, viņa lasa mūsu domas."

"Slēdzies vai neslēdzies, tu smaržo pēc kūkām jau pa gabalu!"

"Kāpēc jūs visu vainu likāt uz mani?" čukstus jautāja Jancis.

"Tu esi viesis, uz tevi viņa nedusmosies!"

Darbnīca atradās pirmajā stāvā, dienvidu pusē. Tur bija pulks ļaužu, katrs iegrimis savās lietās. Kāds cītīgi pārzīmēja kaut ko no grāmatas, citā stūrī veca kundze ar brillēm uz deguna izšuva slepenas zīmes uz mazuļa krekliņa. Telpas vidū bariņš ļaužu sparīgi diskutēja par to, kura no zīmēm ir spēcīgāka un labāk spēj aizsargāt no ļaunuma — auseklītis vai lietuvēna krusts.

"Parādiet Jānim zīmes, pastāstiet, ko zināt paši, un tad jau pēc tam…" nepabeigusi teikumu, Babe pameta viņus un devās pie grupiņas telpas centrā.

Izabella ievilka Jāni blakustelpā. Te gluži kā ciemata bibliotēkā rindojās grāmatu plaukts pie grāmatu plaukta. Sienas no vienas vietas noklātas ar dažādiem simboliem un zīmēm. Zem liela plakāta, kuru rotāja uzraksts "VISS IR VIENS", stāvēja milzīgs rakstāmgalds, nokrauts ar grāmatām, papīru, zīmuļiem, krāsām. Pa diagonāli pret rakstāmgaldu bija vēl viena darba vieta — ar datoru un printeri.

"Tur strādā Rasa, kad nāk Babei palīgā."

"Mēs apsēdīsimies šeit!" Roberts novilka Janci sev līdzās.

"Izabella, atnes grāmatu!"

Grāmata bija veca un tāda arī izskatījās, apdauzītiem stūriem, no vecuma un šķirstīšanas ieplīsušām lapām, kas vietām jau bija sabirzušas. Uz daudzu roku pieskārieniem izdeldētā vāka Jānis ar mokām izlasīja "Zīmes. Tēli. Simboli. Pasaules veidols. Viss ir viens".

"Tā," Izabella teica, nolikdama grāmatu Robertam un Jānim priekšā uz galda, "mēs arī ar to sākām."

"Ko sākāt?" Jānis izbrīnījās.

"Mācīties! Vai tu negribi?" Izabella cieši ieskatījās zēnam acīs.

Viņam noreiba galva un kļuva baisi. Šādi Izabellu raugāmies Jānis bija redzējis tikai vienreiz, kad viņa ar Robertu bija piespiedusi kādu vecākās klases meiteni atdot pirmklasniekam naudu, ko tā mazajam bija atņēmusi autobusa pieturā. Toreiz tas viņam bija licies tikai dīvaini, bet tagad Jānim tas likās šausminoši.

"Izabella, beidz!" Brālis paraustīja māsu aiz rokas. "Jānis tāpat ticēs visam, ko tu saki! Tev viņš nav jāiespaido!"

"Labi. Babe saka, tu esi labs zēns, tevī nav naida un dusmu."

Pie šiem lzas vārdiem Jānis satrūkās un nokaunējās, jo vēl ceļā viņš bija jutis gan dusmas, gan naidu. Zēns nolaida acis, lai draudzene nevarētu tajās ielūkoties.

"Bailes taču tev ir?" Izabella turpināja. "Ja tu neiemācīsies valdīt pār tām, bailes sāks valdīt pār tevi. Tās mainīs tavu raksturu, un tu kļūsi vai nu lišķīgs, pieglaimīgs un iztapīgs, vai arī dusmīgs un agresīvs."

Kā viņa to var zināt? Spējš sārtums iesitās Jāņa vaigos. Babe tikai šodien mani pirmo reizi ieraudzīja!

"Babe jūt cilvēkus arī neredzot. Viņa izlēma, ka tu vari nākt uz Zemzemi mums līdzi un apgūt senās gudrības. Protams, ja tu gribi!"

"Vai es iemācīšos burt? Tas būs aizraujoši? Es iegūšu kādas burvju spējas?"

Jau nākamajā mirklī Jānis iztēlojās sevi klases priekšā pārvēršam Jurģi un citus savus nelabvēļus par…

"To nu gan es nezinu!" Izabella pārtrauca viņa nomoda sapņus. "Gudrāks tu kļūsi, tas tiesa!"

"Vai ši ir burvju skola? Kāpēc te ir ari pieauguši cilvēki?"

"Burvju skola tā nav. Katrā mājā Zemzemē ir kāds viedais — burvis, pareģis, zintnieks, dziednieks, vārdotājs, zāļu sieviņa vai zvaigžņu tulks. Nama otrajā stāvā viņi dzīvo, bet pirmajā ir darbnīca, kur katrs var atjaunot, papildināt vai iegūt no jauna kādas prasmes vai iemaņas. Te bieži ierodas ļaudis no Virszemes, jo Zemzemē dzīvo viedākie no viedākajiem skolotājiem katrā jomā. Domāju, tu te satiksi ne vienu vien pazīstamo! Tāpēc arī bērni mācās kopā ar lielajiem, jo katrs, arī pieaugušā vecumā, var sajust lielu vēlmi, piemēram, paredzēt notikumus, tulkot zvaigznes. Vai ārstēt savu gotiņu, aitas un vistas ar zāļu tējām. Jāsaka gan, ka ne katrs, kurš šeit nonāk, kļūst par diženu burvi, jo tur jābūt ne tikai iedzimtām spējām, bet arī stiprai gribai tās attīstīt un vadīt. Palūkosim. Tavos rados taču ir bijis kāds dziednieks vai vārdotājs?"

"Nēe…"

'Tiešām? Tu to labi zini? Kāpēc tad… ak, nu labi, tomēr Latvijā, prasi, kam gribi, katram rados ir kāds būrējs. Vismaz kāda zāļu sieviņa."

"Nē, man nav neviena!"

"Varbūt tava ome prot pareģot? Piemēram, kas pie jums atbrauks ciemos, kāds laiks būs vasarā vai kādu atzīmi tu dabūsi kontroldarbā?"

"Nē. Ja nu vienīgi… Ome vienmēr, kad tētis ziemas laikā uzvelk kurpes ar plānajām zolēm, rājas, ka viņš dabūs iesnas, un tā arī notiek."

Dvīņi saskatījās.

"Nē, tas neder! Tā nav nekāda pareģošana, bet gan jau viss notiek pareizi. Zini, kad mammas māsa gāja sagatavošanās kursos Mākslas Akadēmijā, viņai pasniedzēja teica, ka pat zirgam var iemācīt zīmēt. Viņš varbūt nekļūšot par Maiju Tabaku, bet zīmēt zīmēs."

Izabella atvēra grāmatu.

"Skaties, šeit apvienotas zīmes un simboli no visas pasaules. Tās dod zināšanas, aizsargā un stāsta savā valodā par to enerģiju, ko nes sevī. Tad, kad tu pratīsi šīs zīmes tulkot, iegūsi ne tikai zināšanas, bet arī simbolu enerģiju. Lūk, Saules zīme, aplis ar punktu vidū, tā attēlo gan Visumu, gan ikkatru cilvēku. Lasi!"

Izabella pastūma grāmatu Jānim zem deguna. Viņš lasīja.

"Aplis, tā ir vienotība un bezgalīgas zināšanas. Tā ir Saules enerģijas pielieta dzīves telpa, spēja vairot vienotību un noteiktību, paplašināt to līdz bezgalībai."

Cik sarežģīti! Jauna lapa, jauna zīme, sveši vārdi. Vienā brīdī tas viss sāka ņirbēt Jānim gar acīm.

"Tu zini, es neko vairs neatceros un vispār, man jau galva griežas!"

"Labi, šovakar beidzam."

Viņi nolika grāmatu plauktā un klusi uz pirkstgaliem izlavijās no darbnīcas, lai pa šaurām vītņu kāpnēm dotos uz augšu. Bērnu guļamistabas bija jumta stāvā, tik ļoti jumtīgā stāvā, ka, straujāk ceļoties no gultas, varēja sadauzīt pieri. Toties Babe gulēja stāvu zemāk, tāpēc viņi droši varēja spiegt un sarunāties līdz vēlai naktij. Jānim no satraukumiem miegs nemaz vairs nenāca. Viņš gribēja zināt visu, pilnīgi visu.

"Ko tieši?" ģērbusies pidžamā ar rotaļu lācīšiem, pārprasīja Izabella.

"Vai jūs esat burvji? Vai jūs dzīvojat mežā tāpēc, ka jūsu mamma ir ragana? Jūs esat labie vai ļaunie?"

"Tas, ka cilvēks zina vairāk nekā citi, nepadara viņu ne par labu, ne par ļaunu. Mūsu mamma nav nekāda ragana!" Izabella uzmeta lūpu.

"Tev galīgi nošķiebies prātiņš!" Roberts dusmojās.

"Lai nu kurš to teiktu!" Jancis sparīgi pretojās. "Pasaki, kurš normāls cilvēks var ieiet ozolā, nokāpt pazemē, kur, izrādās, ir vesela pilsēta! Vai ari doties uz augšu sazin kur debesīs! Jā, ko tā Rasa tur dara?"

"Jāni, nomierinies un nesatraucies tik ļoti! Te visi ir normāli cilvēki. Tu taču nebrīnītos par ērgli, kurš redz labāk nekā tu, vai neteiktu, ka nenormāls ir suns, kurš saož labāk par tevi! Un, lūk, ari šeit ir cilvēki, kuri vienkārši ir jutīgāki nekā lielum lielais vairums ļaužu, bet tajā nav nekā pārdabiska."

"Nu, jā," māsu papildināja Roberts, "ir jau šeit ari īpatnas, dīvainas un neparastas lietas, bet ari tām ir vieta uz šīs pasaules. Jo neparastas un dīvainas tās ir tikai tikmēr, kamēr mēs tās nepazīstam."

"Un Rasa," Jānis turpināja tincināt, "un Saules dēli un Saules meitas?"

"Tā sauc meitenes un zēnus, kuri mācās tur, augšā. Kad viņi būs izmācījušies, labākajiem būs iespēja kļūt par Viedajiem, kuri sargā zināšanas no visas pasaules un dzīvo nošķirti no pārējiem ļaudīm. Viņu uzdevums ir tikai sargāt un saglabāt."

"Tad tāpēc Rasa jau tagad ir tik nopietna?"

"Es nezinu! Es nebiju pamanījusi. Tev šķiet, ka viņa ir nopietna?"

"Tavās vai Roberta acīs es vienmēr varu lasīt, vai jūs esat dusmīgi vai priecīgi, bet Rasas acīm priekšā ir…" Jānis nevarēja atrast pareizos vārdus. "Tā ir kā siena!" viņš vēl arvien meklēja, kā pateikt savas sajūtas.

"Jā," Roberts iestarpināja, "viņa lieliski prot noslēgties."

"Vai jums šķiet, ka viņa ir laimīga?" Jānis turpināja tincināt.

"Tu ko?! Tas ir milzīgs pagodinājums! Ne jau katrā ģimenē kādam izdodas mācīties un kļūt par Saules meitu vai Saules dēlu."

Jānis palika pie savām domām. Viņam šķita, ka tā ir garlaicīga padarīšana. Vismaz skatoties uz Rasu, viņam nelikās, ka tas ir apbrīnas vērts.

"Viņa jau tagad izskatās tāda, it kā būtu atbildīga par kārtību uz visas pasaules!"

"Nu, protams, viņa taču ir vecākā māsa!"

"Jūs arī gribat kļūt par Saules dēlu un Saules meitu?" Jancis turpināja tirdīt draugus.

"Nu, protams, visi grib kļūt par Saules dēliem un Saules meitām!"

"Es gan ne! Man pietiks, ja es iemācīšos pieburt Jurģim vistas knābi deguna vietā."

Draugi iesmejas, un Izabella saka stāstīt, ko viņa jau ir apguvusi. Vislabāk viņai padodoties kārpu noņemšanas ziede.

"Jā," Roberts papildināja, "redzi!"

Viņš rādija Jānim savas rokas.

"Man bija, un Izabella tās noņēma!"

"Tas nav nekas brīnumains."

"Kā nav?!" protestēja Izabella.

"Nav," Jānis nožāvājās. "Tas nav nekas brīnumains. Būtu uzbūrusi tādas kūciņas, kā mēs šodien ēdām. Tu vari?"

Izabella nepaguva atbildēt, kad atvērās durvis un ienāca Irbe, Babes izpalīdze mājas darbos, nesdama paplāti ar trīs silta piena krūzēm un šķīvīti ar kūkām.

"Babes kundze domā, ka pirms nakts jums mazliet jāieturas, kā nekā bijusi gara un trauksmaina diena."

Irbe nolika paplāti uz galdiņa.

"Labu apetīti!" viņa teica, aizvērdama durvis. Jānis uzmeta aizdompilnu skatu Izabellai. Vai draudzene bija būrusies, vai tā bija vienkārši sakritība un nejaušība? Lai būtu kā būdams, gardās kūkas atjaunoja saskaņu draugu starpā, un siltais piens radīja miegainību. Tikai tagad viņi saprata, cik piekusuši ir. Bez liekām runām visi likās gultās un Jāvās saldam miegam. Ja arī kaut ko sapņoja, tad no rīta viņi to neatcerējās.

7. nodaļa Satikšanās ar Artūru un viņa draugiem

Otrā rītā pēc brokastīm Babe viņus mudināja aplūkot Zemzemi un iegriezties arī citās darbnīcās. Uz ielas iznāca neliela aizķeršanās, jo dvīņi stīvējās un nevarēja izšķirties, pie kā lai draugu ved vispirms.

Jānis, priecīga satraukuma gaidās, skubināja viņus ātrāk izlemt vai doties vienalga kurp. Roberts piedāvāja pastaigu pa pilsētu, aplūkojot skatlogus, iegriežoties kafejnīcā, tirgū, nelielajos veikaliņos, kas bija ierīkoti pie darbnīcām, un tad Jānis pats izlems, kur gribēs uzkavēties ilgāk. Izabellai gan šīs dienas plāns bija pilnīgi skaidrs.

"Vispirms viņš ir jāaizved pie Malvīnes!"

"Kāpēc Malvīne? Pie viņas ir garlaicīgi!" protestēja Roberts. "Tad jau labāk uzreiz pie Artūra vecmāmiņas, jo viņš jau deg ilgās ieraudzīt īstu burvi."

"Ja tavs mērķis ir viņu pārbiedēt un aizbaidīt no Zemzemes uz neatgriešanos, tad varam darit, kā tu iesaki, taču es uzstāju, ka mums ir jāiet pie Malvīnes. Puķes un augus tu, Janci, taču pazīsti! Tas nebūs grūti, gluži kā bioloģijas stundā."

"Varbūt pie…" Roberts iesāka.

"Es teicu nē!" Iza pārtrauca brāli.

"Nu, ko tu uzreiz pūties?! Ja pie Malvīnes, tad pie Malvīnes, viņa gan ir briesmīgi garlaicīga."

"Bet labsirdīga," Iza pabeidza Roberta teikumu.

Jānis nebija pārliecināts, vai viņam patiks puķu sieva un vai viņu interesē augi, taču doma par tikšanos ar īstu raganu lika iekšēji mazliet nodrebēt. Jānis piekrita Izabellai, ka labāk sākt ar kaut ko pazīstamāku. Šķiet, šorīt viņi bija iznākuši pietiekami agri un neko nekavēja, jo Malvīnes nama durvis vēra vieni no pirmajiem. Zāļu sievu draugi satika vienu pašu savā darbnīcā. Tumši zaļiem matiem, kuri saules gaismā iezaigojās spilgtā zaļumā, kuplā kleitā, kura arī bija šūta no zaļas krāsas auduma un no vienas vietas nosēta ar puķu attēliem un nosaukumiem, tāda nu viņa te stāvēja. Kamēr Izabella teica sasveicināšanās un iepazīstināšanas runu, Jānis čukstēja Robertam: "Kā cilvēkam var būt tik zaļi mati?" un čukstus saņēma arī atbildi: "Viņa tos krāso, lai mežā un pļavā saplūstu ar ainavu. Augus viz kleitas Malvīne pati zīmēja, tas ir kā špikeris visiem tiem, kas mācās viņas darbnīcā."

Malvīne jūsmīgi sasita plaukstas un teica, ka bezgalīgi priecājas viņus redzēt.

"Nāciet te! Te ir visklusākais, mierīgākais stūris."

Viņa norādīja uz telpas labo pusi. Zaļganā matu un kleitas krāsa, kā arī zaļo acu vērīgais spīdums tiešām bija jauki un mīlīgi.

"Es jau teicu, viņa ir brīnumjauka!" čukstēja Izabella, kad viņi ieņēma vietas.

Drīz telpa strauji piepildījās ar ļaudīm. Lielākoties šeit pulcējās dažāda vecuma kundzes. Gan jaunākas, gan vecākas. Bērnu bija pavisam maz. Jānis starp mācīties gribētājiem pazina kaimiņieni Annu, kura nemaz nelikās izbrīnījusies, ka redz te ari Jāni. Viņa cītīgi pierakstīja katru izteikto Malvīnes vārdu. Arī Izabella ik pa brīdim kaut ko pierakstīja. Jānis no sākuma aplūkoja ienācējus, tad sāka ieklausīties Malvīnes stāstītajā un ik pa brīdim piebikstīja Izabellai.

"Pieraksti šo recepti! Mana mamma ir pārņemta ar veselīgu dzīvesveidu un vienā laidā noņemas ar ķermeņa attīrīšanu. Šī recepte viņai derēs!"

"He, vieglāk par vieglu, to jau var atcerēties! Tikai pieci augi. Klausies un iegaumē! Pirmajai asins grupai pelašķi, mežrozītes, kumelītes, bērzu pumpuri, otrajai viss tas pats, bet pievienot vēl piparmētru, trešajai…"

"Beidziet sačukstēties!" Roberts iejaucās sarunā. "Es jums teicu, te ir tikai tāds omīšu saiets! Ejam tālāk!"

Pirms viņi paspēja piecelties, atvērās durvis un darbnīcā iespraucās kāda četrotne, pilnīgi neatbilstoša šai vietai. Bravūrīgi, izsmējīgi, draudoši, un tie ne tikai ienāca, bet apmetās, kā izskatījās, uz palikšanu. Pievērsuši sev pienācīgu uzmanību, viņi sāka meklēt jaunus izpausmes veidus, jaukdamies pa vidu Malvīnes runai, likdami tai mulst.

"Tas ir viss, ko tu vari?! Uzzīmēt uz savas kleitas suņuburkšķi?"

Malvīne izskatījās apjukusi, un Roberts jau rausās augšā no savas vietas. Izabella saķēra brāli aiz rokas.

"Liecies mierā! Viņa pati tiks galā!"

Šķiet, Izabellai bija taisnība, Malvīne bija saņēmusies, viņa piegāja pie galda un paņēma kaut ko, kas izskatījās pēc stikla bumbiņas. Tādu Jānis bija redzējis gan kafejnīcā, gan Babes mājā. "Nelieciet man izsaukt Kārtības policiju!"

Nelikās, ka Malvīnei būtu izdevies viņus nobaidīt. Abas meitenes vienā laidā ķiķināja par katru puišu izteikto vārdu.

"Ko gan tā Laura dara kopā ar tiem sīkajiem? Viņa taču ir tikpat veca kā mūsu Rasa! Mazākā meitene ir viņas māsa Agnese, tikpat tumšmataina un tukla kā māsa, tikai balss vēl spalgāka un skaļāka. Tas glītais zilacis ir viņu brālēns Toms, bet tas neciešamais rudais nejaucenis ir Artūrs," klāstīja Izabella, pagriezusies pret Jāni.

Arī šis zēns būtu glīts, ja visu laiku nevaibstītos un nešķobītos un kaut uz mirkli paliktu mierā kā Toms, kurš izteica dzēlīgas piezīmes, bet pats par tām nesmējās, ļaudams smieties meitenēm. Šķiet, Malvīne nevarēja izšķirties, ko darīt. Viņa drudžaini spaidīja stikla bumbiņu rokās un tad teica:

"Es jūs lūdzu atstāt manu darbnīcu."

"Kāpēc? Mani tieši šodien pārņēmušas nepārvaramas alkas uzzināt, kā apputeksnējas kliņģerītes!"

"Hī, hī!"

"Hā, hā!"

"Ho, ho! Beigts var palikt!"

Četrotne locījās smieklos.

"Un kas ir jādara, ja mazbērnam piemetas žagas? Vai — kā vislabāk iesmaržināt naktskreklu uz naktsguļu?" Artūrs turpināja.

Ho, ho! Hī, hī! Artūram ar draugiem šie joki šķita lieliski.

"Atbildot uz jūsu pēdējo jautājumu, es ieteiktu lavandu. Runājot par kliņģerīšu apputeksnēšanu," žņaudzīdama rokās stikla bumbiņu, Malvīne drebošā balsī iesāka, kamēr viņas vaigus pārklāja sarkani pleķi. Kā vienīgo pareizo variantu Malvīne bija izvēlējusies, saglabājot nopietnību, atbildēt uz Artūra jautājumiem. Telpā bija sacēlusies kņada. Kundzītes pašas bija nolēmušas bezkauņas nolikt pie vietas. Viņus apsauca un kaunināja, norāja un pamācīja, kamēr nekauņas locījās smieklos un priecājās par sacelto jezgu. Kaut kas nozibsnīja Artūra rokās. Šķita… ak, jā! Arī viņa rokās parādījās stikla bumbiņa. Tajā kaut kas locījās un vizuļoja.

"Kas tas bija?"

'Tā ir Salamandra, viņa droši vien atnesusi ziņu!" čukstēja Roberts.

Tā arī bija. Strauji piecēlušies, visi četri klusēdami devās uz durvīm. Telpā vēl labu brīdi turpinājās skaļas runas, līdz palēnām atgriezās ierastais temps un ritms, un Malvīne turpināja atbildēt uz jautājumiem. Kāda vecmāmuļa gribēja zināt, kā vārīt sīrupu pret klepu — no priežu pumpuriem. Arī Jancim šķita, viņa omei tas noderēs, bet Robim pacietība bija galā.

"Nu, ejam tālāk! Šito receptīti, ja tev vajadzēs, paprasīsi manai vecmammai. Nu, celieties beidzot!"

Arī Izabellai bija apnicis pieraksīt. Viņa bez pukstēšanas un acu zibināšanas cēlās un gāja līdzi. Kad viņi bija izgājuši, Jancis uzdeva jautājumu, ar kuru ziņkārē bija mocījies jau labu laiku.

"Kas tā salamandra tāda ir? Kā viņa var atnest ziņu?"

"Elementāri, Janci! Skaties!"

Roberts izvilka no kabatas bumbu, līdzīgu tai, ko Malvīne bija žņaudzījusi rokās. Roberts ielika to Jāņa plaukstā. Tā bija caurspīdīga, un centrā kaut kas dzirksteļoja.

"Tā ir enerģijas bumba ZUGŪ. Ir četri veidi — Zemes, Uguns, Gaisa vai Ūdens enerģijas bumbas. Šī ir Uguns enerģijas zugū. Mums tādas ir abiem ar Izabellu. Ja kāds ar mums grib sazināties, tad sūta ziņu ar enerģiju, un mana bumba to saņem." "Kā?"

"Izabella, parādīsim?"

Izabella paņēma savu bumbu, pielika to pie lūpām un sāka kaut ko čukstēt, tūlīt arī Roberta bumba atdzīvojās, tajā sāka sprēgāt liesmu mēlītes, līdz no tām izveidojās maza, ugunīga ķirzaciņa — Uguns dvēsele Salamandra. Tā lodāja un luncinājās, visādi pievērsdama bērnu uzmanību. Kad Roberts un Jānis pieliecas, viņi dzirdēja to sakam: "Tev ir atkārušās lielas ausis!"

"Izabella!"

"Tu jau neteici, kāda ziņa ir jāsūta!"

"Es arī gribu tādu zugū! Vai varu dabūt?"

"Nav problēmu, kaut vai tūliņ! Ejam un iegādāsim."

"Kāda enerģija tevī ir pārsvarā? Uguns, Ūdens, Zemes vai Gaisa?"

"Ome saka, es esot viens gaisa grābslis!"

"Nu, Janci…"

"Kā tad lai es zinu?"

"Kad tu esi dzimis?"

"Martā!"

"Tad jau būs jāpērk Ūdens zugū."

Jāni vairs neinteresēja ne skatlogi, ne darbnīcas, ne veikali. Viņu bija pārņēmusi vēlme iegūt savā īpašumā zugū. Zēns labprāt būtu aplūkojis draugu stikla bumbiņas, bet viņi savas lodītes jau bija noglabājuši kabatās.

Ejot pa ielu un ielūkojoties namu apakšstāvu logos, Jānis visur redzēja darbojamies ļaužu pulciņus. Vienā izskatījās kā ķīmijas laboratorijā, baltos uzsvārčos tērpti cilvēki kaut ko pilināja no pudeles pudelē, tad sparīgi sakratīja.

"Homeopātiskā darbnīca," Izabella viszinīgi paskaidroja.

"Gaišredzības skola," garām ejot, komentēja Roberts.

Jānim gan tas vairāk izskatījās pēc "aklajām vistiņām". Cik varēja saskatīt caur vitrīnām, vienam bija aizsietas acis, un pārējie tikmēr slēpa dažādas mantas, liekot "aklajam" tās atrast, sajust vai sasmaržot.

"Akmeņu maģija, kristāli, opāli, smaragdi, rubīni," Jānis lasīja izkārtni.

Šajā darbnīcā interesantāks par pašiem akmeņiem viņam šķita saimnieks, kas bija jauns puisis platās biksēs un kreklā, galvā turbāns, sasprausts ar mirdzošiem akmeņiem rotātu sprādzi. Turklāt viņš spēlēja saksofonu.

"Šeit mēs vēl atnāksim?"

"Jā, kāpēc ne?! Visur, kur tu vēlēsies!"

Ielas kļuva arvien platākas, un viņi iznāca palielā laukumā. Otrā pusē tam slējās iespaidīgs nams, kurš izskatījās piedzīvojis raibus laikus un uz savas ādas izjutis dažādus arhitektūras stilus un saimnieku gaumes maiņu. Bet tas netraucēja būt pārliecinoši skaistam. Pirmā stāva sīkrūtotie lodziņi patīkami kontrastēja ar trešā stāva vitrīnām. Ieejas fasādes kolonnas smagnējību līdzsvaroja augsts tornis ziemeļu pusē, un divi milzīgi, krēpjaini vilki durvju priekšā nepārprotami apliecināja sava saimnieka diženumu.

8. nodaļa Dvīņi pazaudē Janci tirgu un atkal atrod pie sapņu tulka

Vilki izskatījās tik īsti, gluži kā dzīvi.

"Jūs labi zināt, ka mums tur jāiet?" Jānis iztrūcies jautāja.

"Nē jau! Skaties pa labi! Redzi, tur! Stūrē tik iekšā!"

Dvīņi vilka Jāni pāri ielai.

"Maģijas sīkpreču tirgus," Jānis lasīja uz izkārtnes vārtu augšējā daļā.

Vēlreiz uzmetis tramīgu skatienu draudīgajiem akmens vilkiem, Jānis nokļuva skaļā, tirgus kņadas pārņemtā ļaužu drūzmā. Tirgū kā jau tirgū — bodīte pie bodītes, galdiņš pie galdiņa. Katrs slavēja savu preci, kā vien mācēdams, un centās pārkliegt kaimiņu. Troksnis apdullinošs. Jāņa vienīgās rūpes bija nevis apbrīnot neredzētās lietas, bet nepazaudēt dvīņus, kuri lauzās cauri burzmai, likdami lietā elkoņus. Nu, protams, atlika Jancim uzmest tikai vienu skatu bodītei ar nosaukumu "Tiec pie savas astes!", kad viņi jau bija pazuduši.

Izbīlī Jānis sastinga uz vietas, un tā bija kļūda, jo ļaužu straume sāka viņu nest, virzīt un bīdīt tai vien zināmā virzienā. Tā viņš ļāva sevi stumdīt un grūstīt, izmisīgi snaikstīdams kaklu un mēģinādams saskatīt draugus, līdz pēc muļļāšanas un bakstīšanas tika izspļauts no pūļa gluži kā ķiršu kauliņš no mutes, pašā tirgus nomalē. Raibais ļaužu pūlis murdēdams turpināja velties no viena tirgus gala uz otru, kamēr Jānis stāvēja, bezpalīdzīgi raudzīdamies apkārt. Savā prātā viņš izdomāja, ka jāmēģina atrast ieeju tirgū un tur arī jāgaida draugi. Taču, tikko zēns sāka uzmanīgu atkāpšanās manevru uz tirgus vārtiem, tā aiz muguras atskanēja pieglaimīga balss.

"Sveiks, mazais draudziņ!"

Jānis kā dzelts apcirtās apkārt. Viņa priekšā stāvēja neliela auguma vīrs sprogainu bārdu, īsi apcirptiem matiem un šaudīgu skatienu. Tas Jānim nepavisam nepatika.

"Tu izskaties pazaudējies! No kura nama tu esi, mazo draudziņ?"

"Es šeit nedzīvoju, es esmu no Virszemes." Jānis neprata melot.

"Mmmm, ak, tā… Labi, labi!"

"Bet es te esmu kopā ar draugiem! Viņi tepat ir." Jānis centās balsij piešķirt pārliecību un pat iesmējās, lai skanētu pārliecinošāk.

"Tā, tā," teica jauniegūtais paziņa un apgāja Jānim apkārt.

Jānis griezās viņam līdzi, cenzdamies nepazaudēt vīru no redzesloka.

"Vai tev patīk sapņot?"

"Ko tādu?" Jānis pārvaicāja.

"Nu, vai tu redzi sapņus?"

"Redzu gan!" Izklausās, ka viņš mēģina mani aizrunāt, Jānis pie sevis nodomāja. Galvenais nezaudēt modrību.

"Jā, jā, tu redzi sapņus. Tas ir labi. Tu man deri!"

"Kam es deru?"

"Es tevi ņemšu par mācekli."

"Varbūt labāk tomēr šoreiz ne?" Jānis mēģināja būt pieklājīgs.

"Jā, manu zēn, sapņi sniedz mierinājumu. Šitādu veiksmi sestdienas rītā…" vecis murmināja un mēģināja satvert Jāni aiz rokas.

Āāāāā! Jukušais! Jānis gribēja kliegt, bet ne skaņa nenāca pār lūpām. Ļaudis tikmēr turpināja tirgoties, čalot un smieties pāris metru attālumā.

"Redzi, esmu pārdevis visus sapņu ķērājus un varu doties mājup. Tu nāksi man līdzi!"

"Es? Ko? Nē!" Jānis izbailēs rāvās atpakaļ, bet veča roka jau viņu stingri bija satvērusi. Izmisis viņš lūkojās apkārt pēc glābiņa.

"Redz, redz, es jau sen tevi pasūtīju savā apzinātajā sapnī, un nu tu esi atnācis pie manis reālajā pasaulē!"

Kādi murgi, Jānis domāja, vēl arvien skatīdamies pēc glābiņa. Brīdī, kad vecis viņu veda ārā pa tirgus vārtiem, Jānis gribēja kliegt, saukt palīgā Robertu un Izabellu, taču saprata, ka sadzirdēt šajā mūzikas un balsu murdoņā viņa saucienus ir maz cerību.

Vecis izvilka viņu uz ielas, kur viņi uzgrūdās virsū pie Malvīnes satiktajai negantnieku grupiņai.

"Sveiks, vecais Uldriķi! Ko tad tu tik agrā rītā?"

"Sveiks, sveiks, Artūriņ! Sveicieni tavai vecmāmiņai! Rau, kur man arī tagad mazdēls būs!"

Vecis, kuru, kā Jānis noprata, sauc dīvainā vārdā par Uldriķi, pavilka Janci garām izbrīnītajiem pusaudžiem un turpināja straujā gaitā doties pa kādu šķērsielu uz namu, kurā visi logi bija aizklāti melniem samta aizkariem. Tramīgi paskatījies uz visām pusēm, viņš iestūma Janci pa ārdurvīm, kur, tām aizcērtoties, zuda arī pēdējā cerība uz glābšanos.

"Tā, tā, tev kopā ar mani būs labi," runāja vecis. "Manu mīļo puisīt! Tūliņ es tevi pabarošu! Tu droši vien esi izsalcis."

Viņš rosījās, aizdedzināja sveces un lukturus, jo visi logi bija tik cieši aizklāti, ka ne vismazākais gaismas stariņš neiespīdēja mājā. Dīvainis nozuda blakusistabā, un Jancis sagumis sēdēja uz krēsla, ar šausmām atskārzdams, ka no bailēm viņš nevar pat paraudāt. Galva bija tukša, un dīvains stingums stindzināja locekļus. Jānis cerēja, ka ' viņš sapņo un ka viss šis notikums ir viens baismīgs murgs, un viņš

pamodīsies, ja ne savās mājās, tad vismaz Mežvidos. Prātā nenāca neviena ideja, neviens situācijas risinājums vai omes noderīgais padoms. Durvis atvērās, un tajās parādījās vecais Uldriķis ar paplāti, nokrautu ar šķīvjiem un tasītēm.

"Tā, tā, tā! Cik labi, ka es nopirku šodien cepumus. Tēja man arī laba. Redzi, šīs sukādes ļoti gardas! Bērniem jau garšo medutiņš. Raugi, ir arī tas." Tā dudinādams, viņš pieslīdēja Jānim te no labās, te no kreisās puses, likdams viņam uz šķīvja gan cepumus, gan sukādes, gan konfektes. "Ēd, ēd, manu puisīt!"

Un Jānis, baidīdamies iebilst dīvainajam, vecajam vīram, paklausīgi paņēma cepumu.

"Tā, tā, es jau sen gribēju mazdēliņu. Savu pēcteci, kam atstāt savu arodu, savas zināšanas. Te visiem ir pēcnācēji, tikai man nekā!" Vecais vīrs norausa asaru. "Toties tagad arī man būs mans puisēns! Debesu rasa, šito laimi! Tad redz, ko nozīmēja tas sapnis, kuru es nespēju iztulkot…"

Šķita, ka vecais vīrs, dzīvodams viens, bija pieradis runāt pats ar sevi un viņu ne drusku nemulsināja tas, ka Jānis neatbild.

"Tas ir labi, ka tev te, Zemzemē, neviena nav! Tad tu būsi tikai mans!"

Vai dieniņ! Nē, nudien traks! Jancis nodomāja un sajuta, ka baiļu kamols aizžņaudz viņam rīkli un cepumi nav norijami.

"Tu redzēsi, tev pie manis patiks! Tu vēl leposies ar mani. Es tev pāri nedarīšu, es tevi lutināšu un mācīšu. Mācīšu gan tulkot sapņus, gan taisīt sapņu ķērājus. Mācīšu tevi sapņot. Es," viņš piesita sev pie krūtīm un izslējās, "esmu sapņu tulks! Tu vēl leposies ar mani! Jā, jā…"

Vecais vīrs priecīgi ķiķināja un slāja no viena loga pie otra, piekārtodams aizkarus, lai kāda gaismas strēle neiespruktu istabā.

"Tu paēd, paēd, un tad mēs sāksim!"

Ar to ēšanu Jānim diez ko neveicās. Kaut arī bija jau kārtīgs rīta cēliens pagājis, tomēr cepumus viņš muļļāja pa muti, nevarēdams norīt, jo katra doma par mājām, tēti vai māmiņu žņaudza kaklu ciet. Pietiek! Viņš pats sev teica un apņēmīgi pastūma paplāti tālāk. Jādomā, kā no šejienes tikt laukā.

"Ā, tu jau paēdi?" vecais Uldriķis priekā saberzēja rokas. "Nu, nāc, nāc! Ierādīšu tev tavu jauno mājvietu, un tad sāksim mācīties sapņot!"

Viņš, iespiedis Jānim rokās degošu sveci, pats paņēma lukturi un bīdīja zēnu uz durvju pusi. Pēc kaudžu kaudzē sakrautajām mantām varēja spriest, ka viņi virzās cauri darbnīcai, kurā tiek gatavoti sapņu ķērāji. Izlavierējuši starp mantu kaudzēm, viņi nonāca līdz kādai nelielai istabiņai mājas rietumu stūri. Tajā atradās tikai gulta un naktsskapītis.

"Reku, šeku būs tava vietiņa! Es nezināju, ka tu atnāksi tieši šodien, tamdēļ neesmu to īpaši ērti iekārtojis."

Ko nozīmē "atnāksi šodien", Jancim gribējās kliegt, viņam prātā nebūtu nācis te nākt! Vai tad vecis ir aizmirsis, ka pats viņu ar varu te atvilka?! Bet teikt neko zēns neteica.

"Tā, tā. Tu te mani tagad pagaidi!" vecis murmināja, pabīdīdams Jāni uz gultas pusi. Jau nākamajā mirklī aizcirtās durvis, sašūpodamas sveces liesmiņu. Jānis gurdi atšļuka uz gultas, sakrampējis rokas starp ceļiem, viņš klusi šņukstēja.

"Tās ir beigas…"

Beidzot arī Izabella ar Robertu bija pamanījuši drauga pazušanu. Viņu smaidošajās sejās pavīdēja vispirms izbrīns, pēc tam izbīlis.

"Robert, ko nu? Kur viņš varēja palikt? Ko mēs tagad darīsim?"

Viņi stāvēja pūļa vidū, ļaudami sevi grūstīt pa labi un pa kreisi, bezpalīdzīgi raudzīdamies apkārt.

"Iesim meklēt!" Roberts paņēma Izabellu aiz rokas.

"Ja Janča mamma ir tikpat saprātīga kā mūsējā, tad viņa būs iemācījusi, ka noklīstot nevajag klenderēt apkārt, bet stāvēt uz vietas!"

"Kur viņš tev te pūlī var stāvēt uz vietas!"

"Visticamāk, ka Jānis mūs gaidīs pie vārtiem! Ejam ātrāk!"

Rokās sadevušies, dvīņi sparīgi lauzās cauri pūlim uz vārtu pusi, un cerības pildīja sirdis — tūlīt, tūlīt viņi ieraudzīs savu draugu. Taču priecīgās gaidas nomainīja vilšanās, jo pie vārtiem Jāņa nebija.

"Ko nu?" Izabella uzmeta brālim iztrūcinātu skatienu.

Viņa paraudzījās atpakaļ uz cilvēku pūli, kurš gluži kā daudzgalvains pūķis smējās un runājās, dusmojās un tirgojās. Raibo apģērbu krāsas ņirbēja gar acīm, nevarēja atšķirt sejas. Tajā meklēt puiku būtu tas pats, kas adatu siena kaudzē.

"Varbūt man jāuzkāpj uz kāda paviljona jumta un jāapskatās no augšas?"

"Jā, darīsim tā!"

Izabella neparko negribēja laist vaļā brāļa roku un bija gatava doties kopā ar viņu iekarot tirgus bodīšu jumtus. Viņi sāka lūkoties apkārt, meklējot iespējamo uzkāpšanas vietu.

"Rāpsimies uz gaļas tirgotavas!"

Robertu atkal bija pārņēmis izrīkotāja gars, un bērni traucās turp. Te viņu skrējienu apturēja Artūrs ar saviem biedriem.

"Kur tad jūs tā steidzaties?" teica Artūrs, nostājies ceļā. Šķiet, nezinādams, ko aiz gara laika lai pasāk, viņš bija nolēmis izklaidēties, kaitinot dvīņus.

"Ūūū-ūūū-ūūū-ūūū, ugunsgrēks! Glābjas, kas var!" izsmējīgi zobojās Toms, norādīdams uz Izabellas atrisušajiem, vējā plīvojošajiem rudajiem matiem, bet aprāvās, uzmezdams tramīgu skatienu Artūram, jo arī viņam bija tikpat ruds matu ērkulis. Meitenes aizmugurē ķiķināja. Izabella laida gar ausīm zobgalības, šodien viņas prātu nodarbināja tikai viena doma.

"Vai jūs neesat redzējuši puiku? Nu, apmēram tikpat lielu kā Roberts?"

"Kādu vēl puiku?" Artūra skatiens saspringa.

"Ejam, Izabella, nekavējam laiku!" Roberts vilka māsu uz priekšu.

"Pagaidi, viņi, te slaistoties, ir ko redzējuši!" pretojās Izabella. "Vai jūs neredzējāt zēnu? Tādu ļoti kārtīgu, kuram aizpogātas visas pogas, galvā cepure un ap kaklu gaiši zila šalle."

"Kāpēc viņš tevi interesē?" jautāja Artūrs.

"Mana šalle ir skaistāka!" Toms sakārtoja savējo.

"Tas jau izklausās pēc Sapnīša mazdēla!" Agnese priecīgi plivināja skropstas. Artūrs uzmeta Agnesei aizkaitinātu skatienu un pievērsās vēlreiz Izabellai.

"Kāpēc tev viņš ir vajadzīgs?"

"Viņš ir mūsu draugs," Izabella teica.

"Ak, tad draugs?! Nē, tādu mēs neesam redzējuši."

"Pagaidi, pagaidi, vai tad tev nešķita, ka Sapnīša mazdēls ir līdzīgs tam puikam, par kuru runā dvīņi?"

"Muļķe!" nošņāca Artūrs.

Bet Izabella sagrāba Agnesi aiz rokas: "Kur viņš palika?"

"Aizgāja kopā ar sapņu tulku pa ieliņu uz leju!"

Roberts ar Izabellu izskrēja uz ielas. Tā bija tukša no viena gala līdz otram. "Sapņu tulks, Sapnītis… Kādēļ gan Jānis būtu gājis viņam līdzi? Varbūt labāk tomēr meklēt viņu tirgū?" Roberts bija neizpratnē.

"Nē, nē, es esmu pilnīgi pārliecināta, ka tas puika, par kuru runāja Agnese, ir Jānis, jo sapņu tulkam nekad nav bijis mazdēls. Tas nevar būt neviens cits, kā tikai Jānis!"

"Labi, iesim, uzmeklēsim sapņu tulku!"

"Mēness iela, Mēness iela… Vissapņainākais nams…" Iztraucējuši vairāku Mēness ielas iemītnieku vēlās brokastis, viņi beidzot klaudzināja pie sapņu tulka ārdurvīm. Neviens nenāca atvērt.

"Ko mēs viņam teiksim?" jautāja Izabella, ieklausīdamās, vai nedzird mājā kādu troksni.

"Kā, ko teiksim — neko! Iesim iekšā, pārmeklēsim istabas!" Roberts bija kareivīgi noskaņots, un viņš sparīgi piedauzīja vēlreiz.

Beidzot iekšpusē bija manāma kāda rosība.

"Nē, ļauj runāt man!" Izabella teica un aizspraucās brālim priekšā.

Durvīs pavērās neliela sprauga, un pa tām, acis miegdams, lūrēja sapņu tulks.

"Ko vajag?"

"Mēs atnācām jūs apsveikt ar mazdēla iegūšanu!" Izabella teica, ' un viņai ne skropsta nenotrīcēja melojot.

"Vai dieniņ! Jūs jau zināt?" Durvis vērās vaļā platāk. "Tā, tā, tā, nāciet iekšā, mīļie ciemiņi, nāciet!"

Ārdurvis aizvērās, un viņi stāvēja melnā tumsā, nezinādami un neredzēdami, kur spert nākamo soli. Pamazām acis aprada, un tālumā parādījās sveces gaismas atblāzma.

"Nāciet, nāciet!" no turienes arī skanēja sapņu tulka balss.

"Au!" ievaidējās Roberts. Viņš bija apdauzījis ceļgalu, spraukdamies gar kādu kasti. Beidzot viņi laimīgi bija tikuši sveces gaismas apspīdētajā darbistabā.

"Uzgaidiet, mīlīši, tūliņ es jums viņu parādīšu! Tūliņ, tūliņ!"

"Tu tiešām domā, ka sapņu tulka mazdēls varētu būt mūsu Jancis?" nez kāpēc čukstēja Roberts.

"Protams!" tāpat čukstus atbildēja Izabella. "Sapnītim nekad nav bijis mazdēls. Viņam vispār nav neviena tuvinieka! Tas nevar būt neviens cits, kā tikai mūsu Jancis!"

"Bet pasaki, kāpēc lai viņš ietu Sapnītim līdzi un kļūtu par viņa mazdēlu?"

"Kas to lai zina?! Jānim nav vectēva, varbūt viņam tādu vienmēr ir ļoti gribējies? Pat vairāk nekā zugū. Sapnītis ir ļoti mīlīgs, kaut arī galīgi jocīgs."

Nevienu brīdi abiem draugiem neienāca prātā doma, ka Jānis šurp būtu atvests ar varu, jo Sapnītis bija maigas dabas un jebkurš skarbāks uzkliedziens vai lielāka pretestība varētu viņu pārbiedēt līdz nāvei. Vecais vīrs vispār baidījās no reālās dzīves un centās izvairīties no jebkuras konflikta situācijas, uzreiz nolīzdams savā namiņā. Vēl vairāk, tad viņš uzreiz devās gulēt un pievērsās savai sapņu pasaulei. Tikai tajā Uldriķis jutās drošs. Tamdēļ, kad sapņu tulks iebīdīja savā darbistabā pārbiedēto Janci, dvīņi bija dziļi pārsteigti, redzot viņa iztrūcināto sejas izteiksmi, un, kad tas metās draugiem ap kaklu, skaļi raudādams, viņi bija galīgā neizpratnē.

"Kas te notiek?"

"Viņš mani nozaga!" Jancis šņukstēja.

"Tas nevar būt!" dvīņi reizē iesaucās.

Vecais virs iztrūcināts lūkojās uz bērniem un purināja galvu, nē, nē, viņš nevienu nav zadzis.

Izabella mierinot glāstīja Jancim muguru un centās pēc iespējas laipnākām acīm skatīties ari uz sapņu tulku, sacīdama: 'Tūliņ mēs visu noskaidrosim! Tūliņ, tūliņ! Apsēdies, Janci, un pastāsti, kas īsti notika!"

"Viņš mani nozaga!"

"Kā tas notika? Viņš tevi sasēja? Vilka ar varu? Tu kliedzi?"

"Nē, es nekliedzu. Viņš mani paņēma aiz rokas un veda."

"Kāpēc tu gāji?" brīnījās Roberts.

"Tāpēc, ka viņš mani nozaga!"

"Kāpēc tu nekliedzi, neskrāpēji, nekodi, nesauci palīgā? Tur taču bija tik daudz ļaužu!"

"Es, es nezinu…" čukstēja Jancis, raudzīdamies grīdā.

"Tu neesi normāls." Izabella iepleta acis. Viņu nu gan neviens nevarētu aizvest, tikai paņemdams aiz rokas. Viņa kostu, skrāpētu un kliegtu. Pie tam viņa labi pazina Sapnīti, ne par velti viņu tā sauca! Uldriķis pat mušai nevarētu nodarīt pāri.

"Janci," teica Roberts, "tu nevari būt tāds stumdāms un grūstāms. Tā patiešām ar tevi var kas ļauns notikt! Labi, ka šoreiz tas bija tikai Sapnītis!"

"Es gribu mājās!" dīca Jancis.

"Labi, iesim!" un Izabella cēlās kājās.

"Pavisam mājās, pie mammas!" šņukstēja Jancis.

"Tad man vairs nebūs mazdēla?" sāka pinkšķēt ari Sapņu tulks.

"Nē, tas nekad nebeigsies!" novaidējās Izabella. "Tagad raud abi! Jūs tiešām esat viens otram piemēroti!"

"Tu no viņa nobijies!" Roberts nevarēja valdīt smieklus. "Tavs nolaupītājs!"

"Neejiet vēl projām, mirkli uzkavējieties!" činkstēja Sapnītis. "Es jums iztulkošu sapņus un pacienāšu ar tēju! Man ir tik vientulīgi vienam pašam. Es no mājas izeju tikai sestdienās, kad nesu pārdot sapņu ķērājus. Un sapņus pie manis tulkot nāk tik reti, tik reti… Visi iet pie Melnās Marijas pāri ielai!"

"Tāpēc ka tev nav nekāda mārketinga!" teica Roberts.

"Kā man nav?"

"Tu neproti sevi pārdot!" brālim palīdzēja Izabella.

"Kāpēc man sevi jāpārdod? Es nemaz negribu sevi pārdot!"

"Debess…" novaidējās Izabella, "nu, būtu iztīrījis māju, noslaucījis putekļus, pielicis spožas gaismas un spilgtu izkārtni, kurā sarakstīts viss, ko tu proti. Arī pie tevis pulcētos ļaudis! Jo vairāk tu attālinies no citiem, jo vientuļāks tu paliec! Ja tu gribi, mēs vēl kādu mirkli varam uzkavēties pie tevis." Izabellai sametās žēl vecā vīra. "Tikai, lūdzu, atvērsim kādu aizkaru!"

Vecais vīrs sēdēja krēslā un kaut ko pārdomāja. Tad piecēlās un sīkiem solīšiem tipināja atvērt vienu no logiem. Sprauga, ko viņš pavēra aizkarā, nebija pārāk liela, bet pilnīgi pietiekama, lai telpa no tumšas pārvērstos krēslainā.

"Pastāsti mums par sapņiem!" teica Izabella, ieraususies klubkrēslā un atbalstījusi zodu plaukstās. Viņa, raudzīdamās sapņu tulkā, mēģināja sejai piešķirt pēc iespējas sapņainu izteiksmi.

"Ja jūs gribat uzzināt, kāds cilvēks ir patiesībā, palūdziet, lai viņš izstāsta jums savus sapņus," iesāka sapņu tulks, "jo prāts miega laikā atklāj cilvēka patiesās būtības daļu. Sapņošana ir tikpat svarīga kā reālā dzīve," kaismīgi turpināja sapņu tulks.

"Tikai saprātīgās devās," nomurmināja Roberts.

"Sapņi netiek ierobežoti ne laikā, ne telpā. Tamdēļ ar to palīdzību mēs varam uzzināt gan savu pagātni, gan nākotni."

"Babe teica, ka tu pēc sapņiem spēj noteikt, kas cilvēkam kaiš," Izabella mudināja Sapnīti turpināt.

"Jā, un tā domāju ne tikai es, bet arī medicīnas tēvs Hipokrāts, kurš spēja noteikt cilvēka slimības diagnozi, noklausoties tikai viņa sapni. Vēl vairāk, tam joprojām ticēja arī Aristoteļa laikā, un man jums nav jāstāsta par īpašajiem rituāliem, kas jādara, lai sapnī noredzētu savu nākotni vai kādu notikumu atrisinājumu. Jūs esat brīnumjauki bērni, un es jums iemācīšu sapņot apzinātos sapņus!"

"Kas tie tādi?" Roberts šaubījās, vai viņam kas tāds ir vajadzīgs.

"Jā, labprāt, bet tikai citu reizi!" Izabellai šķita, ka šodienai nu gan pietiek.

"Bet jūs taču jau nedosieties prom?!" Vecais vīrs žēlabaini lūkojās bērnos. "Man ledusskapī ir vesela kastīte saldējuma, bet es to nekad netaisu vaļā, jo viens nevaru tik daudz apēst! Jūs taču neatteiksieties?"

"Mmm, to var!" teica Roberts.

"Jā, bet tikmēr mēs varētu ievilkt kādu svaigu gaisa malku!" teica Izabella, kurai šī noslēgtā māja ar savu bezgaisu bija uzdzinusi miegainību.

"Izejiet tepat iekšpagalmā!" Sapnītis norādīja kaut kur tumsā. "Es tikām sameklēšu saldēdiena trauciņus!"

Uzgrūzdamies dažādām lietām, viņi devās norādītajā virzienā un tiešām atrada durvis, kas veda uz iekšpagalmu. Tas neizskatījās neko labāks par māju. Likās, ka arī dārzs ir pamests savā vaļā. No vienas puses to norobežoja māja, no pārējām trim — ieskāva augsts mūra žogs, kuram pāri liecās kaimiņmāju koki. Sapnīša dārzā koki neauga, te vispār nekas neauga, izņemot pāris dadžu krūmus sētsvidū, kur vējš purināja to jau apvītušās ziedu pogaļas.

"Cik labi, ka jūs mani atradāt!" saulē miegdams acis, smaidīja Jancis. "Kā jums ienāca prātā mani te meklēt?"

"Nojautas, saprāts un nedaudz veiksmes. Bet tu gan esi vienreizējs cālītis! Kā tu varēji ļaut sevi aizvest sapņu tulkam?! Kas būtu bijis, ja tas tiešām būtu kāds ļaundaris? Kāpēc tu nepretojies un nesauci palīgā?" vēl arvien brīnījās Roberts.

"Man bija kauns skaļi kliegt."

"Nē, tu tiešām esi jocīgs. Āāā-āāā!" Izabella skaļi iegavilējās. "Skaļi kliegt ir brīnišķīgi."

"Hū-hu-hu-hūū!" piebalsoja Roberts.

Jānis iztrūcināts raudzījās apkārt, vai neparādīsies kāds un viņus nenoras, bet nekas nenotika. "Nu, pamēģini! Iekliedzies!" Jani skubināja Izabella.

"A\"

"Skaļāk, skaļāk!" draudzene mudināja.

"Kliegsim visi kopā!" aicināja Roberts.

"Ju-hūūū!"

"Vu-hūūū!"

"Āāāāāā!"

Jancim bija jāatzīst, ka tā kliegt bija lieliski, un, ja no sākuma vēl piesardzīgi, tad ar katru nākamo reizi viņš jau kliedza arvien skaļāk un skaļāk.

"Hei, ko aurējat?" No pretējās sētas uz viņiem noraudzījās četras galvas, kas drīz vien pārtapa par Artūru, Tomu, Agnesi un Lauru, tiem veikli pārrāpjoties pār žogu.

"Šito te jūs meklējāt?" Jāni no augšas uz leju vīzdegunīgi noskatīja Artūrs.

"Viņa šallei ir neglīts tonis! Manējā ir daudz skaistāka!" Toms ar elegantu žestu atmeta matu cirtu, kas slīga pār acīm. "Ko jūs te klaigājat?"

"Mums nav tev jāatbild, un vispār, mēs jūs te nesaucām, tā kā rāpieties vien atpakaļ pa to pašu ceļu, pa kuru esat nākuši!" Izabella nebija noskaņota uz pļāpāšanu.

"Tu, tu…" Tomam bija grūtības ar vārdu atrašanu.

"Tom, dari to, ko tu vislabāk proti," viņu pārtrauca Artūrs, "stāvi un esi skaists! Tagad runāšu es! Fū, Izabella, tā klaigāt nav smuki, kur ir tavas labās manieres, ar kurām vienmēr esi izcēlusies? Tas tavs jaunais draudziņš gan ir galīgais jefiņš. No kuras gultas apakšas tu viņu esi izvilkusi?"

Jancis izbrīnā skatījās, nevarēdams saprast, kas viņam tagad ir jādara. Vienai dienai tā visa bija par daudz.

"Tūliņ pat izbeidz, dzirdi! Ja tu vēl kaut ko sliktu par Jāni pateiksi, es, es…"

"Nu, un ko tad tu darīsi?"

Izabella saprata, ka atkal ir aizsvilusies un aizrunājusies par tālu, un nezināja, kā tagad ar godu lai atkāpjas.

"Nu, nu, ko tad tu darīsi?" Artūrs turpināja viņu uzkurināt. "Jūs jau vienmēr esat tik pareizi, ievērojat visus likumus. Burvestības taču tu neizmantosi?!"

"Burties nedrīkst!" stingri noteica Roberts.

"Nedrīkst vai jūs nemaz neprotat? Runā, ka tamdēļ esat pārcēlušies uz Virszemi dzīvot, ka jūsu spējas strauji iet mazumā!"

Tas nu bija par daudz. Izabella sagrāba tuvāk augošā dadža krūma pogaļas un laida ar tām Artūram. Tas bija kā signāls, kuru visi bija gaidījuši. Nu visi pilnām saujām grāba dadžus un svieda pretiniekiem, mēģinādami trāpīt tieši matos. Tikai Toms aizlavījās, veikli uzrāpās uz augstā žoga un tur no drošas vietas vēroja jandāliņu. Cīņas karstumā neviens nemanīja Sapnīti, kurš atvēra durvis un tikpat strauji tās aizcirta, lai būtu drošs, ka netiks iejaukts nekādos strīdos.

"Hei, pietiks. Laižam!" spalgi nosvilpa Toms un nozuda žoga otrā pusē. Viņam sekoja arī pārējie, un bija ari pēdējais laiks, jo praktiski visas dadža pogaļas bija pārvietojušās no dadžiem pie saviem jaunajiem saimniekiem, labākajā gadījumā uz viņu drēbēm, sliktākajā — matos. To viņi saprata pēc laba brīža, kad Izabella raudādama mēģināja izpinkāt dadžus no matiem, taču tas bija bezcerīgi. Iegājusi atpakaļ Sapnīša namā, viņa dabūja likt lietā lielās dzirkles.

"Kur gan vīriņš? Kur Sapnītis?"

Uz galda, ko apspīdēja gaisma caur spraugu logā, saldēdiena trauciņos kusa saldējums, bet Sapnīti pašu nekur nemanīja. Bērni nolēma palūkoties citās istabās, un vienā no tām viņi vecīti atrada. Uldriķis gulēja, segu pārvilcis pār galvu, un no gultas skanēja tikai klusa šņākuļošana.

"Mūžīgā izvairīšanās taktika!" teica Izabella. "Viņš vienmēr, kad sastopas ar kādām reālām dzīves problēmām, dodas uz savu sapņu ' valstību, kur dzīve norit pēc viņa plāna."

9. nodaļa Zīmīgie nakts sapņi

"Tā nu gan bija dieniņa!" Jancis izdvesa un labpatikā atlaidās gultā.

"Nevaru tev nepiekrist!"

Starp ūdensstrūklas un sparīgas zobu tīrīšanas skaņām viņš sadzirdēja Roberta atbildi. Zēns izstaipījās, aizāķēja rokas aiz galvas un tīksmīgi aplaida skatu istabai. Viņš ir īstā brīnumzemē. Kas to būtu domājis?! Vienkārši super!

Pēēēē! Zēns atcerējās pienu. Lūkodamies uz tukšo glāzi, Jānis domāja, cik ļoti gan viņam riebjas silts piens, taču Babes mājkalpotāja smaidīdama parādījās zēnu durvīs ik vakaru un, rokas zem priekšauta salikusi, gaidīja, kad viņu glāzes būs tukšas, un tikai tad, novēlējusi "saldu dusu", nozuda. Mājās Jancis būtu protestējis. Te viņš gaidīja, ka to darīs Roberts vai Izabella, kura arī bija atzinusies, ka viņai silts piens negaršo, bet nekā! Iza teica, ka protestēt ir veltīgi. Babe iebildumus necietīs! Piens jādzer, un viss, tā tas ir darīts pirms simt, divsimt un tūkstoš gadiem, lai bērniem naktīs labāks miegs. Miegs. Nez, vai tas nāks pēc tik iespaidiem bagātas dienas… Nez, vai vispār izdosies aizmigt. Hmm, ja Robertam arī nenāks miegs, viņi abi varētu… Bet Robertam nāca. Vannas istabas durvīs viņš parādījās, pagalam samiegojies.

"Ejam gulēt! Tu noslēgsi gaismu?"

"Ko jūs domājāt, kad sapratāt, ka esat mani pazaudējuši?"

"Domājām, domājām… Ko domājām? Domājām, ka sadosim tev kārtīgi pa mizu, kad atradīsim!"

Jancis sapūties klusēja — ne jau to viņš gribēja dzirdēt. Zēns cerēja, ka, sajutis viņa klusēšanu, Roberts to pareizi iztulkos un piemetinās, kaut ko tādā garā kā — "mēs aiz izmisuma plēsām sev matus", "zvērējām nedēļas kabatas naudu ziedot dzīvnieku patversmei, ja tu atradīsies", taču no Roberta gultas puses nenāca ne skaņa, līdz bija sadzirdama klusa, bet nepārtraukta šņākuļošana — viņš bija aizmidzis.

Tā, Jancis vilies nopūtās, tagad viņam vienam būs bezmiegā jāgrozās līdz rīta gaismiņai.

To mirkli, kad iemiga, zēns neatcerējās. Gulēja viņš neparasti labi, tikai jau pirms pašas mošanās noredzēja sapni — brrr, briesmīgu! Pamodās ar dīvainu trauksmi, un tā ari gulēja vaļā acīm, klausoties, kā satraukti sitas sirds.

Kas tur bija? Jānis pūlējās atcerēties, un atmiņa paklausīgi uzbūra nosapņotās ainas. Viņš atcerējās, ka sapni no kaut kā bija bēdzis un, kā jau tas sapņos mēdz būt, ar skriešanu neveicās. Kājas bija kā sapītas, tikai bailes auga augumā. Viņam pakaļ bija vēlušies milzīgi miglas vāli, un debesis noslīgušas zemas un pelēkas, bez nevienas gaismas strēlītes. Jānis bija mēģinājis ko saskatīt caur biezo miglu un iekritis bedrē. Tā bija bijusi dziļa un mazliet mitra. Sapni viņš bija skaidri sapratis, ka tas ir slazds. Tās dibenā vientuļa bija gulējusi ola. Nez kāpēc Jancis bija zinājis, ka tas ir glābiņš — vienīgā cerība. Viņš bija paķēris šo olu un mēģinājis izkļūt no slazda. Pārmērīgi centies, jo aiz piepūles bija saplēsis olu. Glumais šķidrums bija plūdis pār rokām, un viņš bija zinājis, ka tās ir beigas. Kaut kāds murgs! Labi, ka tikai murgs, prātoja Jancis, ļaudams īstenībai aizgaiņāt netīkamās atmiņas.

"Prom, prom! Nē, nē!"

Šķiet, vel kadam radijas netīkami sapņi. Jānis pieceļas sēdus, Roberts miegā mētājās ar rokām un kaut ko murmināja. Jancis rausās laukā no gultas un, pienācis pie Roberta, ielūkojās viņa sejā. Tajā šausmu izteiksme mijās ar dusmu grimasēm. Zem aizvērtajiem plakstiem dzīvi trīsuļoja un kustējās acu āboli. Uz mirkli acis pat pavērās un lūkojās Jānī ar neko neredzošu skatienu. Tas bija neomulīgi.

"Mosties!" Jancis sparīgi sapurināja draugu.

Vienā rāvienā Roberts gultā bija sēdus.

"Vācieties prom! Kišššššš! Prom, es teicu!" viņš vēl arvien turpināja cīņu ar Jancim neredzamu ienaidnieku.

"Robert!" Jancis čukstēja un liecās draugam tuvāk. "Jau laiks celties!"

"Vēl līdīsiet? Ka maukšu! Še tev! Še tev!" sāpīgs belziens atsita Janci atpakaļ.

"Au! Tu galīgi esi prātu izkūkojis!" Jānis iekliedzās.

No kliedziena Roberts beidzot atmodās.

"Cik labi! Tas tikai sapnis!"

"Ko tu sapņoji?" Jancis tincināja.

"Sapnis sākās brīnišķīgi, es jaukā atvasaras dienā sēdēju zem ābeles, zini, zem tās, kur tie garšīgie āboli, un ēdu. Āboli bija auksti, sulīgi un tik, tik saldi. Tie smaržoja pēc solījuma."

"Pēc kā?"

"Nu, pēc patīkama piedzīvojuma. Es tos ēdu un lasīju, un bāzu kabatās un aiz džempera, līdz izdzirdēju pūces kliedzienu. Tad vēl vienu. Tad ieraudzīju lidojam vienu pūci, tad vēl vienu un vēl. Viņu bija tik daudz, ka mirklī aizklāja debesis. Pūces metās man virsū un sāka knābt. Es tās atgaiņāju no visa spēka, spalvas lidoja pa gaisu, taču viņu bija pārāk daudz. Labi, ka pamodos, pūces būtu mani nobeigušas! Fū, sen nebiju neko tik sliktu sapņojis!"

"Es arī redzēju sliktu sapni…" Jancis iesāka, bet nepabeidza, jo istabā bez klauvēšanas iebrāzās Iza un ar lēcienu nozuda brāļa gultā zem segas. Pēc mirkļa no segas apakšas tomēr parādījās ruda galva.

"Es viena vairs tajā istabā negulēšu! Neparko negulēšu! Es vispār vairs neiešu gulēt! Vispār vairs nenākšu uz Babes māju, nenākšu uz Zemzemi, ne-nāk-šu!" Iza izteiksmīgi dalīja vārdu pa zilbēm.

"Beidz pārspīlēt, kas notika?"

"Es redzēju asinis. Fūūū! Pretīgi atcerēties!"

"Kur? Stāsti!"

Bet Iza zīmīgi klusēja, vērdamās draugos.

"Nu, runā taču beidzot! Tu esi neciešama! Tad tu tarkšķi bez apstājas, gvelz niekus, tad atkal nevari normālu teikumu pār lūpām dabūt!" Robertam sāka zust pacietība. Šķita, viņš tūlīt sapurinās māsu. Roberts vēl bija sava sapņa varā, nu vēl Iza ar kaut kādām asinīm.

Tomēr Izabellu nevajadzēja lūgties, viņa pati gribēja atbrīvoties, kādam to izstāstot.

"Es redzēju, kā saule asiņo." Nesagaidījusi vajadzīgo reakciju, Izabella atkārtoja. "Jūs ko, nedzirdat?! Es sapnī redzēju, kā saule sāk asiņot. Ar īstām asinīm!" viņa drošības pēc vēl piebilda.

"Un vairāk neko?" pārjautāja Roberts. "Es visu nakti kāvos ar simtiem, nē, tūkstošiem, varbūt pat miljoniem pūču! Labi, ka Jancis mani pamodināja!"

"Jā, un es, es! Man kaut kas dzinās pakaļ, iekritu bedrē un atradu olu, kura saplīsa!"

Uz īsu brīdi Izabella sajutās vīlusies, nesagaidījusi cerēto reakciju. Tad iegrima pārdomās, kuras pēc mirkļa darīja zināmas arī draugiem:

"Klausieties, mēs šonakt visi redzējām sapņus. Pēc būtības tas nav nekas īpašs, taču sapņi bija spilgti, mēs tos atceramies. Piedevām, tie bija, kā lai to labāk pasaka, tādi biedējoši! Katrā ziņā labāk ir tagad, kad esam pamodušies! Man šķiet, ir vērts apciemot Janča jauno paziņu, sapņu tulku!"

"Tu domā vajag?" šaubījās Roberts.

Tagad, kad spilgtā rīta gaisma pielēja istabu, pūču apveidi atmiņās kļuva arvien bālāki.

"Varbūt mēs vakar vakariņās kaut ko ieēdām?" Jancis nedroši iesāka.

Viņam jau bija neērti no domas vien, ka atkal vajadzēs iet uz to māju un redzēties ar Sapnīti, un stāstīt savu sapni.

"Varbūt mēs paši varam apskatīties kādā grāmatā?"

"Kāpēc gan? Sapnītis priecāsies, mūs redzot, un tu beigsi no viņa baidīties."

"Es jau nemaz nebaidos!" noburkšķēja Jancis.

"Labi, ejam!" piekrita Roberts.

Mirkli bērni apspriedās, kā bez jautājumiem tikt laukā no mājas, taču tas izrādījās lieki — pirmajā stāvā viņus neviens negaidīja, vēl vairāk, izskatījās, ka arī brokastu šodien nebūs. Mājkalpotāja Irbe, kura precīzi kā pulkstenis kustējās un ievēroja sen iedibināto kārtību un rituālus, nez kur bija pazudusi.

"Hmm, varbūt Babe ar Irbi ir aizgulējušās…" domīgi bilda Roberts, atvilkdams aizkarus.

"Šaubos! Tu atceries kaut reizi, kad tā būtu noticis? Au!" Iza šķendējās un iegrūda mutē pirkstu, kuru sagrieza ar sviesta nazi. "Babei vajadzētu nevis nepārtraukti uzmanīt mūs, bet pieskatīt savu mājkalpotāju!"

"Ak kungs! Nezin kāda princese! Mājās tu kaut kā proti pati sev uzsmērēt maizes!" noskaldīja Roberts.

Lai slēptu mulsumu, viņi turpināja kasīties un ecēties, modri klausoties, vai neatskanēs soļi un kāds neparādīsies durvīs. Māja turpināja būt vienaldzīgi klusa.

Bērni pameta namu un drīz vien nonāca līdz sapņu tulka ielai. Visa Zemzeme, šķiet, šonakt bija ko sapņojusi un noteikti gribēja to iztulkot. Gan pie Sapnīša, gan citu sapņu tulku mājām ļaudis stāvēja tik ciešās rindās, ka adatai nebūtu kur nokrist. Iza nepacietīgi piecirta kāju.

"Jancim taisnība! Mēs paši varam iztulkot! Ejam prom, tādās rindās nestāvēsim."

"Pagaidi!" Roberts satvēra māsu aiz rokas. "Skaties!"

Izabella un Jānis pagrieza galvas norādītajā virzienā. Tur stāvēja Toms ar Agnesi un Lauru, viņi izskatījās varen satraukti.

"Ejam tuvāk!" mudināja Roberts. "Tikai neuzkrītoši!"

Drīz vien manevrs bija izdevies, starp viņiem vairs atradās tikai kāds ražena auguma vīrs, kurš noteikti šorīt bija aizmirsis noskūties, un viņa tikpat miesās padevusies kundze, kura nez kādai vajadzībai bija paņēmusi līdzi lielu grozu, iekārtu elkonī.

To viņa bikstīja un dūra sānos katram, kurš neapdomīgi pietuvojās. Tā ļaudis spiedās cits pie cita, cenšoties neuzgrūsties grozam un izveidoja pūļa vidū brīvu telpu. To izmantoja Toms, kurš laukumiņā nupat rīkoja savdabīgu izrādi. Rokas lauzīdams un acis uz augšu celdams, bezgala apmierināts ar piespiedu klausītājiem un skatītājiem, viņš žēlabaini jau nez kuro reizi stāstīja savu sapni:

"Zemzemes karalis stāv viss zeltā!"

"Kāds karalis?! Zemzemē nav karaļa!" Tomu pārtrauca raženā auguma vīrs.

"Kuššš! Lai stāsta, vismaz kaut kas skaists šai rītā!" vīru apklusināja sieva.

Ignorēdams starpsaucienus, Toms tikpat aizgrābti turpināja:

"Viss zeltā stāv karalis, un tas esmu es! Pie kājām visa Zemzeme un tās tauta. Un tie esat jūs!"

Atskanēja daži īgni un izsmējīgi izsaucieni, bet Toms tikai turpināja: "Rokās es turu scepteri!" Tad Toms apklusa. Izklausījās, viņš negrib tālāk stāstīt. Tomam sapnis patika tikai līdz šai vietai.

"Tad… Un tad man to atņēma!"

"Kas? Ko?"

"Briesmīgs pūķis ar divpadsmit galvām! Viņš izrāva man to no rokām un nometa zemē. No sceptera sāka plūst dūmi. Kur tie plūda pāri, tur līdzi nāca bads un posts, ticiet man, es negribēju to scepteri atdot, man to atņēma!" gaudās Toms.

"Tomiņ mīļais, mēs tev ticam!" Laura un Agnese mierināja zēnu, kurš pat tagad, satraukts un nobēdājies, nevarēja atļauties paraudāt, lai kādu grumbu neieviestu tik skaistajā sejā.

"Jūs saprotat, kā es ciešu? Mans sapnis noteikti pareģo visas valsts likteni! Man ātrāk jātiek pie sapņu tulka, vai tiešām man neviens nevar atbrīvot ceļu?! Mans sapnis ir vissvarīgākais, un es…"

"Tom, nomierinies!" atskanēja skarba balss, un drīz no pūļa izspraucās ari balss īpašnieks, vienmēr pārgalvīgais un pārpārēm pašpārliecinātais Artūrs, kas šodien nespēja noslēpt raizes un apmulsumu. Artūrs pamanīja arī viņus, un, Jancim par pārsteigumu, bailes un apmulsumu Artūra sejā uz īsu mirkli nomainīja silts prieks, kaut gan tūliņ pārvērtās vīzdegunīgi augstprātīgā izteiksmē. Jancis izbrīnījies pievērsās Robertam, taču Robis nudien nemanīja neko. Viņš visu uzmanību veltīja, lai izvairītos no kundzītes groza. Un, kad bija saņēmis kārtējo belzienu, aizkaitināts sēca: "Tinamies, citādi iesprūdīsim te uz visu dienu!"

Pa to laiku kaut kas neizskaidrojams bija noticis ar Izabellu. Viņa pēkšņi bija ieguvusi lēnprātību.

"Visi stāv! Mēs arī varam pastāvēt. Galu galā ir taču jāuzzina, ko tie sapņi nozīmē, un neviens netulko sapņus labāk par Sapnīti! Ticiet man, tas būs tā vērts! Nu jau arī aiziet būtu pagrūti."

Tā gan bija taisnība, ļaudis arvien tikai nāca un nāca klāt. Aiziet tagad būtu neiespējami. Sajūta nebija nekāda omulīgā — apkārt skanēja drūmu sapņu atstāsti un baigi pareģojumi. Atvērās Sapnīša namdurvis, un priekšlaukumiņā parādījās cilvēki, no tiem Jancis pazina tikai divus — Babi un pašu Sapnīti. Priekšplānā iznāca liela auguma vīrs, kuru vēl lielāku vērta dīvainā sasukā ieveidoti mati, kuri slējās stāvus gaisā un kopā ar milzīgām, uz āru izvalbītām acīm radīja, maigi izsakoties, maķenīt ķerta cilvēka iespaidu. Jancis tūliņ domās viņu nokristīja par Trako profesoru. Vīrs savu runu sāka, vēl trakāk izbolīdams acis un pārlaizdams skatu pūlim, un paziņoja, ka visi šie noredzējumi ir tikai sakritība un uztraukumam ne par savu, ne valsts likteni neesot ne mazākā, viņš uzsvēra, ne vismazākā pamata. Jo, izņemot šos ērmotos sapņus, nav neviena ziņojuma no robežsardzes vai citām aizsardzības iestādēm par jelkādu nezināmu enerģijas vai matērijas tuvošanos. Uz iebildumiem, ka robežas tiek vāji sargātas un ar paralēlajām pasaulēm tās vispār ir izplūdušas un nenosakāmas, viņš turpināja malt savu, ka nav neviena reāla briesmu apdraudējuma piemēra. Kāds aizrādīja, ka viņš taču nenoliegs, ka ik pa brīdim rodas konflikti ar Virszemes ļaudīm un arī ar Astrāļiem. Kā viņš izskaidros jau labu bridi gaisā virmojošās baumas par drīzu Zemzemes bojāeju? Kā viņš izskaidros to, ka tiek veidota kampaņa, kurā Aizsardzības zintis tiek mācītas ari Virszemes ļaudīm?

"Arī tagad, paskat, paskat, te ir ne viens vien no Virszemes!" kāds neapmierināti kurnēja.

Jancis ierāva galvu plecos.

"Nu, tā ir tikai dažu Viedo Padomes locekļu privāta iniciatīva," izskatījās, ka Trakais profesors uz mirkli ir apklusināts un pārdomā savu sakāmo, "taču tas nav Padomes kopējs viedoklis. Vairākums uzskata, ka mums nekas nedraud. Mūsu pozīcijas ir stabilas. Mūsu enerģijas resursi ir milzīgi, bet tērēt tos niekiem ir tas pats, kas ar lielgabaliem šaut pa zvirbuļiem. Ak tu mūžs! Slikti sapņi! Jau rīt jūs tos būsiet aizmirsuši. Ejiet tik mājās!"

Bet neizskatījās gan, ka viņam ir izdevies nomierināt tautu. Neizskatījās, ka kāds grasītos aiziet. Redzēdams, ka pūlis nenomierinās, bet spriedze tikai pieaug, Trako profesoru malā novilka kāds vīrs ar skarbiem, kā akmenī cirstiem, sejas vaibstiem. Lūpas viņam bija tik šauras, ka, šķita, tās sargāja katru vārdu, ko vīrs gatavojās teikt. Tie nāca negribīgi, ar garām pauzēm, sausi, cieti un strupi. Tie virknējās īsos teikumos.

"Mēs visu kontrolējam. Robežas tiek pastiprinātas. Strādā visi aizsardzības un izlūkdienesti. Tie ir paaugstinātā gatavībā. Mēs esam gatavi jūs aizsargāt. Ziņoju, pašlaik valstī viss ir mierīgi!"

Pūlis atviegloti uzgavilēja. Tie bija pareizie vārdi, tagad varēja ari izklīst.

"No kā aizsargāt? Kas ir mierīgi?" Jancis vaicāja Robim.

"Hmm… ļoti labs jautājums," domīgi novilka Roberts.

"Zini, pagaidīsim, līdz visi izklīdīs, un tomēr aizčāposim pie sapņu tulka."

Pagāja labs brīdis, līdz pilsēta atguva svētdienas ierasto ritmu. Vairums ļaužu devās uz tirgu un sīklietu bodītēm. Ja jau reiz atbraukts uz pilsētu, tad jāiepērkas. Veikalnieki steidza atvērt veikalus un konditorejas, lai ar tikko ceptu maizīšu un kafijas smaržu pievilinātu pircējus, no kuriem lielākā daļa tiešām šorīt bija aizmirsuši pabrokastot. Kad arī Viedo Padomes locekļi bija pazuduši, bērni apņēmīgi tuvojās sapņu tulka mājai. Durvis bija vaļā, un iekšā skanēja līksma dungošana.

"Labrīt, Sapnit! Šorīt tu neguli?"

"Nē, ko jūs, ko jūs! Nāciet tik iekšā, mīļie ciemiņi! Kas par dienu, kas par dienu! Tāda nav bijusi simtiem gadu!"

"Un kas bija pirms simtiem gadu?" Roberts tincināja.

"Ak, ko nu par tik seniem laikiem! Šitādu dienu! Tik daudz ļaužu, un visiem vajag mani! Lūk, tādu dienu dēļ ir vērts dzīvot! Es pareģoju skaidri un tieši — lūk, tad es esmu vajadzīgs! Nekādi aplinku mājieni, varbūt tā, varbūt šitā…"

Visu šo runāšanu pavadīja tikpat žirgta rosīšanās.

"Jūs taču iedzersiet ar mani tēju?"

"Tāpēc jau atnācām!"

"Vaimandieniņ! Cik jauki!" Sapnītis sasita plaukstas. "Tik svarīgā dienā jūs būsiet kopā ar mani!" Vecais vīrs slepus notrauca asaru un, vēl vairāk samulsis, sāka bērt cepumus no tūtas traukā. "Te būs cepumiņi! Kā zinādams nopirku!"

Draugi atviegloti nopūtās un saskatījās. Ēst sakaltušos, pēc piparmētru konfektēm un ceļgalu smērējamām zālēm smaržojošos cepumus bija smags pārbaudījums.

"Nu re, te vēl četri kēksiņi, katram viens. Nu, mīlīši, ķerieties tik klāt! Sviesta mīklas cepumiņi, paši kūst uz mēles! Izabella, meitiņ, ņem, ņem droši! Jā, tā tik ir dieniņa!" Sapnītis turpināja izbaudīt triumfa mirkli. "Redz! Redz, redz, bez manis nekur!"

"Vai tu jau esi noguris vai vari vēl kādu sapni iztulkot?" piesardzīgi skrubinādams cepuma maliņu, bilda Roberts.

"Es, piekusis? Fui! Nemūžam! Es tagad esmu tādā stāvoklī — vislabākajā! Tagad tikai tulkot un tulkot!"

Bērni pēc kārtas izstāstīja, ko sapņojuši. Sapnīša vaigs apmācās.

"Viss jau būtu labi, ja vien ne tie sapņi… viens un tas pats, viens un tas pats. Grūti laiki mūs sagaida. Ļoti sliktas zīmes — olas, bedres, pūces. Hmmm… Hmmm…" Sapnītis glaudīja zodu, šķita, viņš grib kaut ko noklusēt.

'Tas ir viss, ko tu vari iztulkot?! Zini, tavas spējas ir stipri pārspīlētas!"

"Labi, labi, nāciet tuvāk!"

Viņi visi četri sabāza galvas kopā. Uzvirmoja spēcīga piparmētru konfekšu smarža.

"Jūsu sapņi ne ar ko neatšķiras no citiem."

"To jau tu teici!"

"Jā. Visiem viens un tas pats tulkojums. Nu, ņemsim, Robert, tavu sapni! Ja tu būtu redzējis vienu pūci, tad es teiktu, ka tevi gaida tikšanās ar cilvēku, kurš pārvalda melno maģiju, taču šie neskaitāmie pūču pulki… Tuvojas laiki, kad Zemzemē valdīs tumšie spēki. Jā, jā, tas mums visiem nesīs milzum daudz sāpju. Par bīstamiem un baisiem notikumiem brīdina arī tava asiņainā saule, mana mīļā Izabella. Izskatās, Zemzeme ies bojā."

"Un Virszeme?" Jānis iztrūcies jautāja.

"Ja nebūs Zemzemes, arī Virszemei nepastāvēt. Jūs, Virszemes ļautiņi, esat tik kusli! Ja mēs jūs nesargātu, tad, būdami tik neapdomīgi un neprātīgi, jūs paši sevi iznīcinātu pat bez tumšo spēku iejaukšanās. Tieši tik daudz izdomas un spēka, muļķīgas lielummānijas un patmīlības jums būtu!" Uldriķis iesmējās savus urdzošos smieklus. "Žēl gan, ka tu saplēsi to olu!"

"Kādu olu?! Ak, to! Tas jau tikai sapni," Jancis taisnojās.

"Pagaidiet! Tātad visa Zemzeme reizē nosapņoja, ka tuvojas tumšie spēki. Pareizi?" Roberts vaicāja.

"Jā, jā. Tā ir."

"Nu, tad vajag stāties pretī! Cīnīties!"

"Ar ko? Ne tos tumšos spēkus kāds ir redzējis, ne dzirdējis, ne sajutis!"

"Nu, bet vajag taču ar kaut ko sākt!"

"Neko tur nevar darīt. Pareģojums ir skaidrāks par skaidru. Pēc kāda laika Zemzemē valdīs tumšie spēki."

"Pagaidi!" Izabella pārtrauca Sapnīti. "Ja mums ir paredzēts tik bēdīgs gals, tad kamdēļ gan visai Zemzemei vienā naktī noredzēt pravietiskus sapņus? Es domāju, sapnis ir jāuztver kā brīdinājums tam, kas var notikt, ja mēs neko nedarīsim." Izabella īpaši uzsvēra vārdu "var".

"Hmm, hmmm…" Sapņu tulks dziļdomīgi ieturēja pauzi. "Kāda iespēja mums ir. Varbūt varam pamēģināt."

'Turpini, turpini! Ko tu gribēji teikt? Kāda iespēja?" bērni klaigāja.

"Jums vajadzētu apgūt apzināto sapņu sapņošanu!"

"Ko, ko?"

"Ar to palīdzību var izdoties mainīt notikumu gaitu. Varbūt pat mainīt likteni."

"Stāsti! Kā to dara?"

"Redziet, tas notiek tā, ņemsim atkal par piemēru Roberta sapni. Viņa sapnī parādījās pūces un uzbruka. Robertu pārņēma bailes un dusmas. Pievērsiet uzmanību tam, ka šīs sajūtas bija reālas, to redzēja Jancis, skatoties tavā sejā. Bet pats notikums bija pilnīgi nereāls, un nekādas īstas briesmas tev nedraudēja. Ja tu to būtu apzinājies sapņa laikā un atradis veidu, kā tikt ar putniem galā, tad zinātu, kā pārvarēt draudošās briesmas ne tikai prātā, bet arī reālajā dzīvē. Saproti?"

Bērni klusēja.

"Nu, pamēģināsim! Tagad jums vajag likties gultā un vēlreiz nosapņot jau redzēto sapni, mainot tā notikuma gaitu. Nu, tā, lai laimīgas beigas!"

"Bet ja nu mums neizdodas vēlreiz to pašu nosapņot?"

"Izdosies, izdosies! Tikai jau pirms aizmigšanas iztēlojieties, kas būs jūsu palīgi. Kā tieši jūs veidosiet notikumus."

Tā sagatavoti, bērni bija gatavi eksperimentam. Jancis pats labprātīgi iegāja jau pazīstamajā istabiņā, apgūlās gultā un mēģināja atsaukt atmiņā sapni un sajūtas. Tās nāca kopā ar miglas vāliem. Atkal apkārt neko nevarēja redzēt, bet šoreiz Jancis nebija viens. Viņš turējās cieši pie rokas tētim, kurš mudināja kāpt augstāk kalnā un tur nogaidīt, līdz uzausīs saule. Tas bija gudrs lēmums. Jo augstāk viņi kāpa, jo migla atkāpās un ar to kopā arī bailes. Jancis sapnī lika uzaust saulei, un tā ausa. Jo augstāk tā cēlāk pār koku galotnēm, jo straujāk dila miglas sega, kas klāja ieleju kalna pakājē. Lūk, jau ir redzama bedre un tās dibenā raiba oliņa. Dienas gaismā bedre nav nemaz tik dziļa. Un arī olai sapnī Jancis lika pārcelties atpakaļ uz putna ligzdu. Mirkli šaubījies par ķīvīti vai cīruli, viņš izlēma par labu ķīvītei. Piesardzīgais putniņš neļaus vēlreiz olai nokļūt neceļos, tā, lūk! Jancis atvēra acis.

Nebija nemaz tik grūti! Par to viņi visi spriež, dodamies mājupceļā. Tagad viņi zina, kā mainīt sapņus, un tas ir dziļš mierinājums Jancim, kurš vēl arvien, naktī redzot sliktu sapni, grib skriet uz vecāku guļamistabu pēc glābiņa. Roberts gan šaubās, vai ar tik vienkāršu metodi var glābt Zemzemi. Izabella izsaka pieņēmumu: "Ja visi ļaudis vienā laikā liktos gulēt un sapņotu par laimīgām beigām…"

"Beidz fantazēt! Iedomājies Viedo Padomi, kuri tā vietā, lai cīnītos, ietu pasapņot!"

"Jā, bet Sapnītis teica!"

"Sapnītis," Roberts nicinoši novelk. "Vai jūs varat iedomāties vienu varenu burvi, kuru sauc tādā vārdā?"

"Es varu gan!" Jancis pats brīnījās par savu degsmi, ar kādu metās aizstāvēt jauno draugu.

10. nodaļa Viena lietaina skolas diena

Pēcpusdienā uz Mežvidiem Jancim pakaļ atbrauca tētis. Tikai iekāpis mašīnā un izdzirdējis jautājumu: "Nu, stāsti, kā gāja! Vai labi pavadīji laiku?", zēns aptvēra, kādā ķezā iekūlies. Neviens gan tieši nebija aizliedzis stāstīt par Zemzemi, taču Jānis pats saprata — tas nebūtu lāgā. Viss notikums bija tik neticams un prātam neaptverams, ka labāk par to klusēt. Tētis, mamma un omīte iesākumā to uzskatītu vienkārši par apcelšanos. Ja viņš turpinātu uzstāt un paliktu pie sava, nodomātu, ka bērns ir izkūkojis pēdējās skaidrā prāta paliekas, un noteikti aizliegtu vēl kaut reizi brāļoties ar tik dīvainiem ļautiņiem kā šie Mežvidu iemītnieki. Tādām un tamlīdzīgām domām šaudoties pa galvu, zēns meklēja risinājumu. Nesagaidījis atbildi, tētis uzlūkoja Janci ar raižpilnu skatienu.

"Tu labi jūties? Viss kārtībā, dēliņ?"

Šis gādīgais "dēliņ" palīdzēja Jancim izšķirties. Viņš nolēma, ka labākā aizsardzība ir uzbrukums, un sāka stāstīt visu pēc kārtas, aprakstot katru būvi sētā, durvju skaitu, kaķu raksturus, suņu ieradumus, žurnālus, ko Mežvidu ļaudis lasa, tējas garšu, istabu izvietojumu. Tādā garā viņš turpināja arī ar mammu un omi, līdz viņu interese apsīka, un Jancis palika viens savā istabā. Te viņš domās pārdzīvoja vēlreiz visu pēdējās dienās notikušo.

Iespaidi bija tik spēcīgi, ka to varā viņš bija arī pirmdienas rītā, dodoties uz skolu. Līdz ar to tā izrādījās viena trakoti grūta diena. Jāņa domas nemanot atkal aizklīda uz Zemzemi visnepiemērotākajos brīžos. Tas beidzās ar četrinieku matemātikā un piezīmi dienasgrāmatā par mājās atstātu latviešu valodas darba burtnīcu.

"Tas ir par traku!" rājās Iza. "Lūdzu, savācies!"

"Kāpēc jūs vispār nākat uz skolu?" Jancis sāji iebilda. "Ja es varētu dzīvot burvju dzīvi, es savu kāju skolā nespertu. Priekš kam?!"

"Jā, jā! Priekš kam mācēt lasīt, rēķināt? Sava vārda vietā var ievilkt krustiņu. Pilnīgi pietiek, ja vari pateikt "Abrakadabra" un "Sezam, atveries!". Ir pilnīgi lieki zināt, kas sarakstījis operu "Burvju flauta" vai pie kādiem atklājumiem Ņūtonu noveda ābols. Ja esi burvis, drīksti būt apaļš muļķis!" Roberts apcēla Jāni. "Redzi, dēliņ, ja tev ir dotas spējas, tad kopā ar tām nāk arī pienākums tās izkopt, kļūt par mācītu vīru, darīt godu…"

Izabella iesmējās un sasita plaukstas.

"Papucis, kas papucis! Kad pagājušo gadu Roberts palaidās mācībās, papiņš viņam lasīja morāli šiem pašiem vārdiem, bet es pilnīgi Robim piekrītu, ja tu gribi nākt uz Zemzemi, tev ir jāmācās labi un vēl labāk, lai vecākiem nebūtu iemesla tevi nelaist."

Jānis piekrita, vecākos labāk aizdomas neradīt.

Nākamajās dienās zēns centās mājasdarbus pildīt cītīgi. Viņš pat neiebilda un pirms iziešanas no mājas ļāva omei pārbaudīt, vai šalli ir aplicis pareizi un kakls nav pliks. Tāpat paklausīgi pastiepa pieri pretī rīta atvadu skūpstam un atviegloti uzelpoja, kad dzīvokļa ārdurvis aiz viņa aizcirtās. Reizēm Jāni šī čubināšanās šausmigi kaitināja, un šis bija tieši tāds rīts. Zēnam sāpēja kakls un arī no deguna vienā laidā kaut kas tecēja. Nez kur bija saķertas iesnas. Arī laiks bija rudenīgs — slapjš, slapjš, slapjš. Lietus lija un lija bez apstājas. Šķita, ka visi šņaukājas. Varbūt arī pasauli ir piemeklējušas iesnas — šī kaitinošā, uzmācīgā lietus veidā.

Jancis bozās, viņš šodien daudz labprātāk atrastos kādā citā vietā. Piemēram, Zemzemē, nevis vilktos uz skolu, kur drūmumu nespēja kliedēt pat lampas, kuras skolotāja atstāja ieslēgtas visas dienas garumā. Vienīgais mierinājums — Jānis tur satiks dvīņus. Tas padarīja zēnu možāku.

Uz Izabellas prašņājumiem — "Kas tev šodien kaiš? Ko tu tik drūms?" — Jānis nočukstēja, ka laikam saķēris iesnas. Izabella ņipri atteica, ka tas nu gan nav iemesls, lai bēdātos, un lai viņš paskatoties apkārt, tagad šņaukājas visi.

"Iesnas? Kas tām pievērš uzmanību?" Roberts runāja, mazliet aizsmacis, un, kārtējo reizi nošķaudījies, aicināja sarīkot šķaudīšanas olimpiādi starp sestajām klasēm. "Bet, ja nopietni, tad, Jāni, parādi man savu ģeogrāfijas karti. Kā tu izpildīji mājasdarbu?"

Roberts nedaudz nervozēja un gribēja salīdzināt. Drīz ap viņiem jau bija sapulcējusies pusklase. Jānis aizmirsa savu nepatīkamo šī rīta notikumu, jo te nu bija joma, kur viņš var izcelties. Viņa kontūrkartes bija rūpīgi izkrāsotas un — galvenais — pareizi, jo ome jau nu gan neļautu savam mazbērnam iet uz skolu ar nepareizi izpildītu mājasdarbu.

"Kā tu vari tik kārtīgi aizkrāsot?" brīnījās Izabella. "Tu laikam esi ļoti, ļoti pacietīgs," viņa apbrīnoja draugu.

Jānis glaimots pasmaidīja. Izskatījās, ka diena tomēr būs laba.

11. nodaļa Jānis iegūst zugū

Piektdienas pēcpusdienā smaids rotāja Jāņa seju kā pielīmēts. Viss ritēja kā pa diedziņu — vecākiem nebija iebildumu pret ciemošanos Mežvidos. Viņi jau soļoja pa pazīstamo ceļu caur mežu uz ozolu birzi. Rasa ar Izabellu un vectēvu gājienu noslēdza. Vectēvs gāja līdzi, lai ielaistu bērnus Zemzemē. Šoreiz arī stāvās kāpnes vairs nesagādāja Jancim nekādas grūtības, un, tikko nostājies uz Zemzemes lielceļa, viņš plijās virsū draugiem:

"Ejam nopirkt zugū!"

"Labi, ejam!" Pārējiem nebija nekas iebilstams.

Viņi atkal devās garām dīvainajai mājai ar vilku skulptūrām, kuras Jānim likās patiesi esam dzīvas.

"Nē, nudien, tās ir dzīvas!" Jancis vēroja draugu reakciju, bet viņi izlikās neko nedzirdam. Izabella saņēma Janci aiz rokas un lika to pašu darīt arī Robertam.

"Šoreiz mēs tevi vairs nepazaudēsim!"

Tirgū nekas nebija mainījies, tā pati apdullinošā murdoņa, čalas un burzma. Šoreiz viņi gāja, stingri sadevušies rokās, un tā nonāca līdz tirgus plača vidum, kur, klusai mūzikai skanot, ļoti lēni griezās platforma ar četrām milzīgām, caurspīdīgām tvertnēm, kas bija pilnas ar stikla bumbiņām. No sākuma Jancis šo ierīci noturēja par karuseli, bet bumbiņas šķita pazīstamas.

Aptvēris savu alošanos, viņš jautāja: "Zugū?"

"Jā, tas ir ZUGŪ automāts. Nu, kuru tu ņemsi? Zemes, Uguns, Gaisa vai Ūdens?"

"Kas notiks, ja paņemšu nepareizo?"

"Nekas liels. Jo tevī ir visas enerģijas, tikai tā, kas ir dominējošā, labāk nodrošina sakarus, citādi tu vari saņemt kļūdainu ziņu vai vispār nesaņemt, ja attiecīgās enerģijas tevī ir maz."

"Labi, pamēģināsim Ūdens zugū!"

Roberts piegāja pie platformas pretī Ūdens enerģijas milzu toverim, pastiepās pirkstgalos un atverē iemeta naudu. Tūliņ arī uz paliktņa izripoja viena bumbiņa, kura izskatījās kā aprasojusi. Roberts to svinīgi pasniedza Jancim.

"Tavs pirmais burvju atribūts!"

Stikla lodīte bija vēsa, un, cik varēja spriest, to apgrozot, nekā brīnumaina tajā nebija, tikai kāda rasas lāsīte notecēja, atstājot aiz sevis slapju sliedi.

"Kāpēc tur nav Salamandras?"

"Tev jau nav pienākusi neviena ziņa!"

"Nu, tad atsūtiet! Nu, lūdzu!"

Taču lūgums šoreiz netika uzklausīts, jo viņa priekšā nostājās Artūrs ar kompāniju.

"Ko es redzu?! Dvīņi ar piekabi! Vēlreiz prieks jūs satikt! Vai tagad jūs jāsauc par trīnīšiem?"

"Liec mūs mierā! Ejam, Robi, ar trakajiem labāk pa labam!"

Izabella vilka Robertu prom.

"Aāāāk, Iza-bella! Ak, kreimene tu! Es tevi satiku nenoskūpstītu!" falsetā iedziedājās Artūrs.

Izabella apmetās riņķī. Vienu īsu mirkli Jancim šķita, ka viņa klups dziedātājam virsū — skrāpēs, kodīs un kniebs. Visi aizturēja elpu.

Izabella paņēma Robi un Janci aiz rokas un, cik iespējams mierīgi, noteica:

"Artūrs ir mans skolotājs. Viņš man māca būt savaldīgai un neuzsprāgt dusmās par katru sīkumu."

"Jā, un treniņi notiek regulāri, katru reizi, kad jūs satiekaties!" smējās Roberts. "Kādreiz pēc katras Artūra zobgalības Izabella metās viņam virsū. Un jāsaka godīgi, es viņai palīdzēju, cik spēju!"

"Tad, lai es kļūtu pacietīgāka un neaizsviltos dusmās par katru sīkumu, vecmāmuļa un Rasa man pagatavoja speciālu mikstūru ar garu latīnisku nosaukumu, no kuras es atceros tikai pēdējo zilbi "-tiens"."

"Tā mikstūra labi darbojās," iestarpināja Roberts. "Tevi pat nebija interesanti vairs kaitināt!"

"Jā, tā bija gan!" Izabella apmierināta smaidīja. "Ar laiku es vairs mikstūru nedzēru, bet atcerējos tikai izskaņu "-tiens". Katrreiz, kad sadusmojos, es to pie sevis atkārtoju un atgūstu savaldību."

Par savu zugū Jancis atcerējās, tikai tuvojoties Babes mājai.

"Atsūtiet man kādu ziņu!"

Dvīņi paņēma savas stikla lodītes un kaut ko tur iečukstēja. Jānis nenovērsdamies lūkojās uz savu zugū. Lodītes centrā sāka burbuļot maza strūklaciņa. Tā čaloja, piesaistot uzmanību. Ūdens lāsītes sāka formēties un veidoties, griezties vērpetē, līdz parādījās brīnumdaiļa meitene ar zivs asti.

"Nāra!"

"Jā, tā ir Undīne — Ūdens stihijas dabas gars."

"Viņa ir tik skaista!" Jancis bija satriekts.

"Klausies, ko tā tev saka!"

Patiesi, Undīne visiem spēkiem centās piesaistīt uzmanību. Pieliecies zēns izdzirdēja: "Esi sveicināts Zemzemes pasaulē! Tu esi mans labākais draugs!"

Pēc mirkļa Undīne pazuda, atkal pārvēršoties rasas lāsēs uz stikla bumbas.

"Fantastiski! Tagad es!" Jancis pielika bumbu pie lupām un teica: "Jūs esat mani labākie draugi! Tas ir tik forši!"

Tūliņ ari dvīņu bumbas sāka sprakšķēt un dzirksteļot, un drīz no liesmu mēlēm izveidojās Salamandras. Kad tās, nodevušas ziņu, atkal nozuda, Jancis jautāja: "Kas mājo Zemes un Gaisa stihiju bumbās?"

"Gaisa un Zemes stihiju zemākie gari. Gaisa stihijai tie ir Silfi un Zemes stihijai tie ir Gnomi."

"Gnomi! Tie taču ir rūki!"

/

"Šos mazos, izpalīdzīgos dabas gariņus viņu vārdos — Salamandras, Silfi, Undīnes un Gnomi — 16. gadsimtā nosauca alķīmiķis un dziednieks Paracelzs."

"Ja ir mazi gariņi, tātad ir arī lieli?" ieinteresēti jautāja Jānis.

"Ir gan! Tie nāk no gaismas būtņu jeb eņģeļu pasaules un spēj mainīt savu izskatu un lielumu pēc vajadzības. Tu tos vari ieraudzīt arī cilvēku veidolā."

"Vienreizēji!" Jancis bija sajūsmināts.

Tajā pēcpusdienā viņi neskaitāmas reizes sūtīja viens otram ziņu ar zugū, līdz Janča nāra parādījās, klusējot uzsita ar asti un atkal nozuda — viņai apnika.

"Kā tā var?! Un ja nu man jānosūta kāds steidzams ziņojums?"

"Viņa nav muļķe, bet saprātīga būtne. Un ļoti labi saprot, ka mēs pašlaik niekojamies. Arī nārai ir savs raksturs. Šķiet, tava Undīne ir niķīgāka nekā mūsu Salamandras. Centies sadraudzēties! Pasaki, cik laimīgs esi, dabūjis savu zugū."

Patiesi, pēc pāris laipniem vārdiem Undīne atkal parādījās un draudzīgi pamāja.

12. nodaļa Babe viesojas Virszeme

Svētdienas rītā Mežvidos bērnus gaidīja pārsteigums. Nē, Jāņa zugū, kurš Virszemē zēnu neklausīja, arī šorīt nebija sācis darboties, kaut arī viņš, tikko atvēris acis, uzreiz bāza roku zem spilvena, lai aplūkotu savu stikla bumbiņu ar visām rasas lāsēm. Pārsteigums nebija arī brokastu plānās pankūkas, kas augstos torņos šūpojās uz šķīvjiem, kā arī neizsmeļamās iespējas tās pildīt gan ar saceptu gaļu, gan biezpienu, gan kausētā siera masu, gan ievārījumiem, kuru trauciņi rindojās cits pie cita. Kad visas šīs pārmērības bija nobaudītas, zēnam kārojās vēl pēc pēdējās pankūciņas. Jancis nespēja pretoties un apbēra to ar cukuru, kurš kožot kraukšķēja zobos.

"Mmm, cik gardi un labi!"

Dvīņu mamma bija teikusi, lai tik sēžas pie galda un ēd bez kādiem smalkumiem. Ar to domādama, ka naži un dakšiņas šoreiz var palikt atvilktnē. Viņai bija taisnība, tāpat sarullētās pankūkas, turot rokās un uzmanot galus, pa kuriem spraucās laukā pildījums, ēst bija daudz garšīgāk un, protams, arī jautrāk.

Šorīt Jāņa mamma būtu brīnījusies par viņa ēstgribu. Atklāti sakot, zēns bija pārsteigts, cik daudz var apēst. Viņš atšļuka pret krēsla atzveltni. Ar acīm vēl kādu pankūku kārojās, bet Jānis prātīgi apsvēra, ka ēst vēl jau būtu kaitīgi veselībai. Un tieši šajā svētlaimes un pārēšanās pārlaimības mirklī virtuves durvīs parādījās Babe. Vismaz ļoti līdzīga Babei, tikai tāda kā sīkāka, sakņupušāka.

"Babe!" iegavilējās Izabella un traucās uz durvīm. "Tu tik reti mūs apciemo!"

"Jā, šorīt sakārojās tavas mammas pankūku! Kāda vēl man atradīsies?"

Uh, par laimi galda vidū bija vēl viens šķīvis ar pussagrautu

pankūku torni. Babe iztaujāja mājniekus un kāri ēda. Ar kaulainiem, līkiem, no vecuma izdēdējušiem pirkstiem, viņa plēsa pankūku gabaliņus un lika sev mutē, kas bija tik… tik krunkaina un sačervelējusies. Brrr! Briesmīgs skats! Jānis novērsa acis. Kā viņš iepriekš nebija pamanījis ne Babes matu pinkas, ne līkos, kaulainos pirkstus.

"Viņa ir briesmīgi veca," Jancis čukstēja, pieliecies pie Roberta.

"Bet, protams! Viņa ir mūsu vecvecvecvecvecvecmāmiņa. Viņa ir mūžsena."

"Kā mūmija?"

"Apmēram, tikai dzīva. Viņas mājas ir Zemzemē."

"Tur tava senā vecmāmiņa izskatījās pavisam jauna un žirgta."

"Tā ir. Tur maģiskā dzīvības enerģija uztur viņu visu laiku vienā vecumā, kaut tūkstošiem gadu, taču Virszemē viņa ātri zaudē spēkus. Tāpēc apciemo mūs reti un nekad neuzturas ilgāku laiku."

"Klau, puika, kā tev patika Zemzemē?" Babe pēkšņi jautāja.

Jancis nodrebēja. Kaut ari acis Babei bija palikušas tās pašas mīļās un laipnās, viņš tomēr baidījās no mūžsenās vecmāmuļas jaunā veidola.

"Jā, kundze, patika ļoti."

"Jā, jā, bet ar patikšanu vien būs par maz. Jāmācās! Mēs Viedo Padomē nolēmām, ka pienācis laiks Virszemes ļaudīm atklāt slepenās zināšanas. Katrs, kurš vēlas, var mācīties izprast…

Kad nāks laiks, lai var lietot, lai mūsu pulks ir lielāks…

Meklējiet savus zižļus, lai var vadīt enerģiju… Un savus nažus un zobenus… Domājiet par spēka izsaukšanu un atbrīvošanu…"

Runa kļuva arvien grūtāk saprotama, galva nokārās uz krūtīm, un bija dzirdama viegla šņākuļošana.

"Aizmiga! Nu, viens galīgi vecs cilvēks! Ejiet nu ārā!" teica mamma un bīdīja bērnus laukā no virtuves.

No virtuves izraidītie draugi apmetās dzīvojamajā istabā. Līdzās sasēduši, viņi vēl ilgi turpināja apspriest Babi un viņas dīvaino iztu' rēšanos. Izabella vienā laidā atkārtoja vecvecvecvecvecvecmāmuļas

teikto, meklēdama katrā vārdā apslēpto nozīmi un būdama pārliecināta, ka, ja Babe nebūtu aizmigusi, nepateikuši visu līdz galam un saprotami, viņi dzirdētu visīstāko pareģojumu. Jancis jaucās pa vidu, nepārtraukti jautādams, kas ir Viedo Padome, maģiskais pareģojums, zizlis, kāpēc jāmeklē zobens un kā var izsaukt spēku, un kas tas ir par spēku. Roberts to visu uzskatīja par blēņām, jo viņa mamma jau nu gan prastu atšķirt pareģojumu no parastas miegainas vecenītes stāsta.

"Izabella, nebija tur nekā tāda, ko tu safantazē!"

"Jā, bet tad kāpēc mums neļauj palikt virtuvē?"

"Nu, reizēm mums nevajag bāzt degunu pieaugušo darīšanās. Varbūt labāk ir kādreiz kaut ko nezināt," Roberts samiernieciski bilda.

"Ko tieši nezināt?" Izabella nevarēja rimties. "Vai tad tu nejūti, ka notiek gatavošanās kaut kam nozīmīgam? Ja Babe pati personīgi ierodas Virszemē un piedevām vēl runā par zižļiem, tas nozīmē — buries, kā vien vēlies!"

"Viņa neteica: kā vien vēlies. Viņa teica, raidi zizli noteiktā virzienā!" Roberts atgādināja.

"Nu, redzi! Vēl jo vairāk, tad viņa zina, par ko runā!"

"Piedodiet par stulbu jautājumu," Jancis jaucās pa vidu, "bet vai tad burties ir atļauts?"

"Dari, ko vēlies, ja vien tas nenāk kādam par ļaunu," Izabella ar Robertu, rokās sadevušies, vienā balsī noskandēja.

"Tātad drīkst burties?" Jānis precizēja.

"Protams, nē, jo vienmēr tas kādam nāk par ļaunu! Saproti, ir grūti izvērtēt visus apstākļus un izdarīt tā, lai nekas nevienam nekaitētu," Izabella apskaitās.

"Man tas ir par sarežģītu…" Jānis izdvesa.

"Tā izskatās!"

Viņi atstāja Izabellu sabozušos vienu pašu sēžam dzīvojamajā istabā. Samierināt ķīlniekus izdevās Rasai, kura pārradās mājās no Tās pasaules izcili labā noskaņojumā.

13. nodaļa Jānis saslimst

Jau kādu laiku ik brīvdienas Jānis devās uz Mežvidiem. Piektdienās pēc skolas viņš burtiski lidoja uz mājām, ieskrēja istabā, nometa somu, paķēra mammas sagatavoto mugursomu, uzsauca priecīgu "čau!" un metās uz pieturu, kur viņu gaidīja Izabella un Roberts. Arī šoreiz viņš iebrāzās dzīvoklī ar tādu pašu sparu.

"Čau! Un es skrienu!"

"Pagaidi, nomierinies!" Mamma saķēra viņu aiz rokas. "Tu nevari katru piektdienu tā pazust no mājām."

"Kāpēc ne? Varu gan!" Vēl arvien Jancī adrenalīns sita augstu vilni.

"Pirmkārt, tas nav pieklājīgi tā uzplīties svešiem ļaudīm."

"Es neuzplijos! Viņi tieši priecājas, ka Izabellai un Robertam ir draugs."

"Nepārtrauc, noklausies līdz galam, tad varēsi runāt!" Mammas balss skanēja stingrāk nekā parasti.

Durvīs nostājās arī ome.

"Tu zini, mēs ar tēti strādājam, un brīvdienas ir vienīgās dienas, kad varam pabūt visi kopā, kaut kur aizbraukt, bet tagad tevis nekad nav mājās."

Jānis sabozās un klusēja. Prieks bija zudis. Kā mamma vienmēr varēja visu sabojāt. Nu, kāpēc? Kāpēc?

"Šoreiz paliksi mājās, un rīt visi kopā aizbrauksim līdz pilsētai. Aiziesim uz kafejnīcu, kino," mamma samierinoši solīja.

"Nē, negribu! Man riebjas jūsu kafejnīcas! Brauciet paši."

Jancis metās uz savu istabu un aizcirta durvis ar tādu spēku, ka tās atsprāga vaļā un palika pusvirus. Viņš ierausās gultā un raudāja aiz bezspēcības un niknuma.

"Ar to puiku galīgi nav lāgā! Kas tā par uzvedību? Kas par manierēm? Kaut kas jauns!" brīnījās mamma.

"Mjā, jauno draugu ietekme. Kontrolēt vajag! Es gan painteresējos, skolā atsauksmes par dvīņiem labas. Un tomēr, ko viņi tur Mežvidos dara? Pārlieku viņš tiecas uz turieni," ome domīgi novilka un turpināja: "Varbūt sācies pusaudžu vecums? Tomēr jau trīspadsmitais gads. Kaut kad jau tam ir jāsākas. Tad draugi kļūst svarīgāki par vecākiem. Tur var līdzēt tikai pacietība un mīlestība."

"Kad es neesmu viņu mīlējusi? Bet nupat jau nezini, ko un kā teikt! Par visu apvainojas, uzsprāgst. Parādījušies kaut kādi noslēpumi. Iedomājies, viņš jau esot liels un es neko nesaprotot!"

"Jā, jā, sāksies grūti laiki. Bet vienīgais mierinājums — arī mums dzīvē šāds periods bija. Gan mēs, gan mūsu vecāki tikām tam pāri. Arī Jancis tiks. Tikai jāpalīdz ar gudru un stingru roku!"

Blā-blā-blā! Pašām jums ir pusaudžu vecums! Hormonu svārstības! Asaras bija rimušas, bet dusmas Jancī kūsāt kūsāja.

Katrs vārds pa pavērtajām durvīm bija skaidri dzirdams. Iet un pateikt — tā, kā tētis saka: ka viņām abām pārmaiņu vecums kā sācies bērnībā, tā vēl nav beidzies. Pašas nezina, ko grib. Visu laiku komandē. Nekad nav apmierinātas — vaid par katru sīkumu.

Somā iezvanījās mobilais — Izabella un Roberts gaida pieturā. Spējš žēlums pret sevi atkal nomainīja dusmas, un Jancis sarāvās čokurā, ceļgalus pievilkdams pie krūtīm. Viņš neatbildēs. Telefons apslēpti dūca somā, atgādinādams, ko visu viņš šodien neiegūs. Jancis centās nedzirdēt ne uzstājīgo zvanīšanu, ne balsis virtuvē. Viņš iedomājās mājas meža vidū, ceļu uz ozolu un brīnumaino Zemzemi. No piepūles viegli sāka sāpēt galva, kļuva auksti. Viņš sameklēja kājgalī segu un uzvilka līdz kaklam. Drebuļi nerimās, tieši otrādi — aukstums kļuva neciešams. Taču piecelties, lai paņemtu vēl vienu segu, viņam neizdevās. Arī galva sāpēja neciešami — to nevarēja atraut no spilvena. Ienāca mamma, viņa kaut ko jautāja, taustīja pieri, sāka satraukti runāt, skraidīt pa dzīvokli. Drīz viņai pievienojās ome. Vai viņas nevarēja likties mierā ar saviem termometriem, tabletēm? Jānim gribējās gulēt un gulēt. Gulēt, gulēt, gulēt.

Brīvdienas pagāja briesmīgi. Drudzis, kad gribējās segties ar vairākām segām, mijās ar mežonīgu karstumu, svīšanu un nepārtrauktu gultas veļas mainīšanu. Arī pirmdienas rīts nesolīja neko labāku — tāpat kā daktere baltajā uzsvārcī.

"Vai nu tas ir pirmais gripas gadījums šoruden, vai arī…"

Pēc īsa pārdomu brīža daktere piebilda: "Labā ziņa ir tā, ka plaušās trokšņu nav. Ja temperatūra nekritīsies vēl vienu dienu, tad brauksim uz slimnīcu." Un viņa pameta mājniekus trauksmainā neziņā.

14. nodaļa Plāns, kā atrisināt no zila gaisa radušos problēmu

Pēcpusdienā atnāca Izabella un Roberts. Mamma atstāja draugus vienus, iepriekš noprasot, ko viņi dzers — tēju vai kakao. Roberts apsēdās uz krēsla pie rakstāmgalda. Izabella uz gultas malas tuvāk galvgalim un ņēmās stāstīt skolas notikumus, raksturojot katru klasesbiedru un tā izklaidējot slimnieku.

"Kā tu jūties?" Izabella līdzjūtīgi ieskatījās drauga acīs.

"Patiešām labi!" Jancis teica, un tā bija taisnība.

Mamma atnesa paplāti ar ēdamo, un ari Jānis bija gatavs kaut ko uzkost. Vēl mirkli uzkavējušies, draugi aizgāja. Jānis aizmiga dziļā un veselīgā miegā. Tā viņš nebija gulējis jau vairākas naktis. Arī otrā dienā pēc skolas dvīņi bija klāt. Šoreiz viņi atnesa pudeli ar noslēpumainu dziru no vecmāmiņas. Vēl pēc dienas Jānis bija vesels. Uz skolu gan viņš vēl negāja.

"Šonedēļ lai vēl atpūšas. Pēc slimošanas nevar par ātru sākt joņot, ka nekrīt atpakaļ!"

No vienas puses, omes rūpes bija patīkamas, no otras, tās brīdināja, ka arī šajās brīvdienās Jancis uz Mežvidiem netiks. Trijotne kala plānus, kā atrisināt no zila gaisa uzradušos problēmu. Pēc garām pārdomām un kopīgām apspriedēm, diplomātiskām sarunām un pārrunām ar vecākiem gan vienās mājās, gan otrās viņiem beidzot izdevās.

"Janča mamm, mūsu vecāki ielūdz jūs uz Ziemassvētku svinēšanu mūsmājās!" svarīgais sakāmais bija uzticēts Robertam.

"Jā, kāpēc ne?!"

Atskanēja trīsbalsīgs "Urrā!".

"Kāpēc gan ne," mamma teica vēlreiz un, kā atbalstu meklēdama, uzlūkoja omi.

"Nu, protams! Paldies par ielūgumu! Tam vajadzētu būt jauki."

"Jā, tas būs jauki! Mums ir ļoti, ļoti daudz darba. Tur būs daudz ļaužu — gandrīz visa mūsu klase. Ja Jānis tagad ir vesels, viņam vajadzētu mums palīdzēt. Nu, jūs taču saprotat, mēs gribam arī iemācīties dzejoļus un dziesmas," ierunājās Izabella.

"Jā, es varētu kaut ko nodziedāt!" Jānis pieteicās.

Līdz Ziemassvētkiem kopā būšana bija nokārtota! Pēc tam… Tad jau redzēs.

1 5. Nodaļa Omes raizes, prognozes un pieņēmumi

Draugi maldīgi domāja, ka visas problēmas ir atrisinātas. Jāni ik dienas pavadīja modrs un vērīgs omes skats. Viņu darīja nemierīgu pārmaiņas mazdēla uzvedībā. Šī neparastā degsme un aizrautība, ar kādu viņš traucās uz Mežvidiem. Pieradusi visu vadīt un komandēt, bijusi direktore nespēja pieļaut situāciju, kuru nepārzina. Viņa mēģināja atjaunot zudušo kontaktu ar mazdēlu, izrādot ipašu interesi par skolas gaitām un zēna dzīvi, taču Jānis bija izvairīgs. Labprāt atbildējis uz jautājumiem, viņš veikli mainīja sarunas tematu, kolīdz tas skāra viesošanos Mežvidos. Tas omes sirdi darīja nemierīgu un prātu tramīgu. Viņa savas bažas darīja zināmas mūždien aizņemtajiem vecākiem. Tie reaģēja kā jau daždien pieaugušie.

"Pirms Jānis nebija iepazinies ar dvīņiem, viņš tāds nebija, tātad pie visa vainīga ir draudzība ar Robertu un Izabellu. Jāaizliedz viņiem draudzēties, un viss!" ar vieglu roku atrisināja problēmu tētis.

"Nē, nē, tas neies krastā!" teica ome, kamēr mamma klusēja.

"Viņš vienmēr ir darījis tā, kā mēs sakām," brīnījās tētis, "kāpēc tagad tas varētu neizdoties?"

"Nē, nē…" domīgi teica ome. "Vai jūs tiešām neesat pamanījuši pārmaiņas dēla uzvedībā? Viņš vairs nedalās ar mani savos mazajos skolas noslēpumos. Katrs vārds ir kā ar stangām jāizvelk."

"Jā, es viņu redzu tikai atnākam un aizejam," piekrita mamma.

"Un pretī sācis runāt!" piebalsoja tētis. "Te patiesi kaut kas ir jādara," viņš nogaidoši palūkojās uz abām sievietēm — audzināšana vienmēr ir bijusi viņu darīšana. Vislabprātāk viņš tagad nozustu savā istabā un sēstos pie televizora, lai noskatītos kārtējo sporta pārraidi. "Aizliegsim viņam draudzēties, un viss!" Tētis gribēja ātrāk beigt šo neērto sarunu.

"Mmmm, tam ir vajadzīgs iemesls," prātoja ome, "ja viņš būtu sācis sliktāk mācīties, kavēt stundas, klaiņot apkārt, tad mums būtu vismaz iemesls."

"Jā, nekā tāda nav," piekrita mamma, "taču, no otras puses, tur kaut kas ir," viņa prātoja. "Man tie dvīņi nepatīk."

"Kāpēc?" cerīgi jautāja tētis.

"Tāpēc, ka Jānis ir kļuvis citāds — spurains, spītīgs, lecīgs. Draugi viņu slikti ietekmē."

"Nu, tā mēs uz priekšu netiksim." Ome uzmeta pārākuma pilnu skatu mammai. "Jūs tikai maļat uz riņķi vienu un to pašu."

"Domā tu! Tu jau mums esi pedagogs!" mamma atcirta, un tētis atviegloti nopūtās, ka atbildības nasta ir uzlikta uz citiem pleciem. Taču ome nejutās apgrūtināta — nepavisam ne. Viņu iepriecināja iespēja kādam demonstrēt savas zināšanas.

"Te vairs neder vecās audzināšanas sistēmas un vecie noteikumi. Groži jāpalaiž vaļīgāk, jānosprauž jaunas robežas." Jāņa vecāki sēdēja un paklausīgi klausījās. "Tas ir dabīgi, ka pusaudža gados viņš ir sācis attālināties no mums. Mums ir jāprot Jānim uzticēties."

Tētis izbrīnā pacēla uzacis — kaut ko tādu no savas mātes viņš dzirdēja pirmo reizi.

"Nu, mums ir jārada tāds iespaids," pamanījusi dēla skatienu, ome pati sevi palaboja. "Taču īstenībā, mums ir jāuzzina, kas par putniņiem ir šie dvīņi. Tu uzaicināsi viņus viesos, un tad pa abām mēs viņus izprašņāsim," ome vērsās pie mammas.

Domāts, darīts. Pēc pāris dienām mamma sarīkoja tējas dzeršanas pēcpusdienu, taču vecāku tik daudzsološi iecerētais pasākums izgāzās ar skaļu blīkšķi. Jānis, Izabella un Roberts pie virtuves galda sēdēja stīvi un saspringti. Ome uzdeva gan āķīgus, gan, viņasprāt, ieinteresētus jautājumus, taču atbildes bija strupas, un sarunas neraisījās. Mamma tikmēr kā slepenpolicistu suns gaitenī apostīja drēbes — arī nekā, ne vismazākās cigarešu smakas.

"Njā…" kad aiz bērniem bija noklaudzējušas dzīvokļa ārdurvis, domīgi novilka ome. "Arī acu zīlītes parastas, bet, lai mani nesauc par direktori, ja šiem trijiem nav kas slēpjams." Direktore ar uzsvaru teica un uzsita ar plaukstu pa galdu.

"Varbūt parunāt ar Jāni atklāti?" mamma ķērās pie pēdējā salmiņa. "Pateikt, ka mūs dara nemierīgas viņa uzvedība, ka mēs uztraucamies un pārdzīvojam."

"Jā, tas varētu būt labs risinājums," brīnumainā kārtā ome piekrita. "Kaut arī viņš to negrib atzīt, viņam vēl arvien ir svarīgas vecāku rūpes un mūsu uzmanība."

Taču vaļsirdīgā saruna deva tikai daļēju mierinājumu. Vakarā, noklausījies mammas vaļsirdīgo atzīšanos par to, cik satraukti viņi visi trīs ir, Jānis tikpat vaļsirdīgi un bez sirdsapziņas pārmetumiem zvērēja, ka viņi nedzer, nepīpē un neklaiņo.

"Tev šķiet, viņš mums meloja?" mamma čukstus jautāja omei, kad, pametušas Jāni viņa istabā, viņas turpināja sarunu virtuvē.

"Domāju, ka ne," domīgi novilka ome.

"Ak, ko jūs varat cepties!?" teica tētis un ielēja sev kafiju milzīgā krūzē. "Varbūt Jānim vienkārši patīk Izabella!" Viņš piemiedza māmiņai ar aci. Ome ar mammu izbrīnītas paskatījās viena otrā. Kā viņām tas nebija ienācis prātā?! Tētis nosmīnēja un ar kafijas krūzi nozuda savā sporta raidījumu valstībā. Bet omei ar mammu nu bija jauns temats, ko pārspriest.

16. nodaļa Vectēvs runā ar vētru

Pa radio vienā laidā sola vētru. Piekrastes ļaudis pie vēja brāzmām pieraduši. Šķiet, viņiem, tapat ka pie juras augošajiem kokiem, ir spēcīgākas saknes un stiegraināki stumbri, kas ļauj pretoties vējam, kurš rausta un plosa visu, kas stājas ceļā.

"Piekrastē gaidāma vētra. Vēja ātrums 28 m/s, bez vajadzības neatstājiet māju, pārbaudiet…" radio diktora labi nostādītā balss plūst no radioaparāta virtuvē.

"Paņem cepuri! Noteikti paņem cepuri un bez vajadzības neklaiņo pa mežu, ka kāds koks neuzkrīt uz galvas."

Tādiem vārdiem un buču uz pieres mamma pavada Janci pa durvīm. Pie vētras šeit visi pieraduši. Autobusā ir silts, un pēc salšanas pieturā uznāk snaudiens. Tādi, samiegojušies un sasiluši, viņi jau dziļā krēslā izkūņojas uz Mežvidu ceļa. Vēja brāzmas ātri atsauc viņus īstenibā. Bērni uz priekšu virzās lēni, jo vējš veido tik blīvu sienu, ka aizsit pat elpu, par vārdiem nemaz nerunājot.

Hū, mežs nāk kā glābiņš! Ieejot tajā, beidzot var ieelpot pilnu krūti un runāt. Arī iet ir viegli. Augšā koku galotnēs plosās vētra. Pirmo reizi, ejot caur mežu, Jānis nopriecājas, ka tas ir tik biezs un egles tik lielas, ka vējš loka tikai to galotnes. Runāt var, bet visi steidzas — gribas pēc iespējas ātrāk nokļūt mājās. Kas gan tik briesmīgās naktīs kā šī notiek tik dīvainās mājās kā Mežvidi, Jānis aizdomājas. Vai arī šonakt būs gājiens uz brīnumaino ozolu, vai arī… No vienas puses, ir ļoti baisi, no otras — gribas zināt, kas gan šonakt varētu notikt. Par to, ka kaut kas būs, Jancis ir pārliecināts, jo tā ir gan grāmatās, gan filmās. Kad notiek baisi notikumi, arī daba trako — vējš svilpj un kauc, dārd pērkoni un zibeņo zibeņi. Visšaušalīgākajās vietās viņš parasti aizver acis un neskatās, bet mamma smejas un saka: "Janci, elpo!" — un viņš tiešām jūt, ka ir aizturējis elpu. Nē, nē, Jancis zina, nekam briesmīgam viņš vēl nav gatavs un vai vispār jelkad būs? Izejot no meža, top skaidrs, vējš ir tikai pieņēmies spēkā. Nu šķiet, nekādas briesmas vairs nav jāgaida, tās jau ir klāt. Mājas ir redzamas, tepat, vai ar roku sasniedzamas, bet vējš nelaiž klāt. Tas ārdās kā negudrs, un elpu var ievilkt, tikai uzgriežot muguru.

"Es skatos, ko jūs te kūņojaties! Nemaz uz priekšu netiekat!" līdzās atskan vectēva balss. "Nu nāk, nāk man aiz muguras! Tak jau būs aizvējš. Kas zina, varbūt arī mājās tiksim."

Aiz vectēva platās muguras iešana sokas raitāk, bet vētra turpina trakot. Jānis domā, ka pirmo reizi mūžā viņš to nevis vēro pa logu, sēžot drošā patvērumā, bet izjūt darbībā. Vējš plosās un ārdās, un, kad viņi iesprūk siltajā priekštelpā, ar blīkšķi aizcērt durvis. Kā brīdinādams — ārā vairs nenāciet, tagad te valdīšu es!

Nodziest elektrība, un visi sanāk dzīvojamajā istabā pie sveces liesmas. Lai īsinātu laiku, bērni spēlē "Katanas ieceļotājus". Spēle viņus aizrauj, taču palaikam varenāks vētras brāziens liek bailīgi saskatīties.

Nez, vai māja izturēs. Kad brāzieni jau seko cits citam, spēle apstājas. Visi sēž klusējot, tikai vētra rāda savu spēku, liekot mājai drebēt pie katra pūtiena. Jancim gribētos pazust un atrasties tikai otrā dienā, kad viss ir beidzies. No vētras nav iespējams paslēpties ari šeit, istabā. Viņš dzird tās baiso elpu un sajūt spēku, pār kuru, šķiet, tā pati nevalda, kurš ir kļuvis nevadāms un neparedzams. Ar viņu vienās domās ir ari vecmāmuļa, kura beidzot neiztur un vēršas pie vectēva:

"Vecais, nudien, vētra vēl ņems un noraus kūtij jumtu! Tu zini, tas jau pavasari bija labojams. Klau, kā ārdās! Viņa nerimsies, kamēr nodarīs postu! Ej un dari kaut ko!"

Ko tad te var darīt, prāto Jānis. Tas jau ir orkāns — stihija, kas pati vairs neapzinās savu spēku, kuru pārņēmusi tikai viena doma — atbrīvoties, izlādēties laužot, plēšot, noslaukot visu, kas ceļā. Tādu neapturēt, neapstādināt, līdz pati nogurs, noskriesies, aizelsīsies, atslābs un izvējos. Bet vectēvs ceļas un iet.

"Ko viņš darīs?" Jancis čukst.

"Runās ar vētru," pretī čukst Roberts.

Tas Jānim ir jāredz, un viņš iet pie loga. Neviens viņu neapsauc. Tur vectēvs stāv, pieķēries lieveņa stabam. Roberts nostājas Jancim līdzās.

"Pārdroša un neapdomīga rīcība," Jancis saka, norādīdams uz vectēvu.

Roberts sapūšas: "Viņš zina, ko dara!"

"Tu par to esi pārliecināts?" Jancis ir satraucies par vectēva dzīvību. šķiet, vectēvs arī, jo pēc mirkļa iesprūk istabā.

"Vētra ir pārāk satrakojusies," vectēvs sāk taisnoties.

"Visviens mēģini!" Vecmāmiņa ir nepielūdzama.

"Labi, jau labi!" viņš atsaka, iesēžas krēslā un sastingst, kā Jancim šķiet.

Visi klusē, istabā nekas nenotiek. Arā trako vētra. Vectēvs sēž aizvērtām acīm, pārējie lūkojas uz viņu. Klusums ir neciešams, Jānis mēģina uzsākt sarunu ar Izabellu — neveiksmīgi.

"Kušš! Ciet klusu, netraucē!" Izabella aprāj draugu. Klusums sāk ievilkties, noteikti jau pusstundu. Ari ārā vētra strauji pieklust. Tiešām pieklust. Māju vairs nedrebina tik briesmīgas brāzmas. Vai tas var būt? Jānis neticīgi lūkojas draugos. Šķiet, vētra aprimst, tiešām aprimst.

"Būs labi!" vectēvs saka un atver acis.

"Jau ir labi," atzinīgi novelk tētis.

"Nu, varam iet mierīgi gulēt — kūts jumts izturēs." Vecmāmiņa kļūst rosīga. "Nu, aši, aši gultās!" Viņā pamodies komandieres gars.

1 7. Nodaļa Rasa meklē ļaunumu, un Jānis viņu izspiego

Visi paklausīgi dodas pie miera. Arī Jānis ar Robertu. Viņš var tikai apbrīnot drauga lielisko miegu. Roberts aizmieg, jau tikai galvu nolicis uz spilvena. Jānis pats gan grozās gultā no vieniem sāniem uz otriem — kaut arī zina, ka vētra sāk rimties, miegs nav nevienā acī.

Zēns apmetas uz vēdera, iespiežot degunu spilvenā, lai pēc mirkļa jau grieztos otrādi. Tad viņam šķiet, ka spilvens ir par siltu, un Jānis to pagriež uz otru pusi. Vēlreiz zēns veļas uz otriem sāniem, liek rokas zem vaiga un pievelk ceļgalus pie krūtīm. Saritinās, bet miegs šovakar kaut kur ir pazudis. Kas tas?

Hūūūū, Jancis atviegloti nopūšas. Šo lēcienu uz durvju roktura viņš pazīst. Tā ir Lāse. Nu, labi, vismaz kāda dzīva būtne. Pēc otrā lēciena kaķenei izdodas atvērt durvis. Jau nākamajā mirklī tā ar ņaudienu ir Janča gultā.

"Ko tu gribi?" viņš tai čukst un pats jau zina atbildi. Ēdelīgāku kaķi par Lāsi viņš nav redzējis, tamdēļ nav šaubu, ka viņas trauciņš noteikti atkal ir tukšs. "Vai nav neviena cita, kurš varētu tevi pabarot?" viņš čukstus jautā, bet ir priecīgs par sarunu biedru, kaut vai kaķa izskatā.

"Varbūt gribi dzert?"

Kaķene iemurrajas.

"Tas bija "jā"?"

Vēl viens murrājiens.

"Labi, labi, iešu ieliešu tev ūdeni."

Jancis raušas laukā no gultas. Kaķene paklausīgi tek viņam līdzi, taču koridorā nogriežas nevis uz sava trauciņa pusi, bet, asti saslējusi gaisā, dodas augšup pa kāpnēm. No turienes spīd blāva gaisma. Ahā! Vēl kāds šonakt neguļ. Tā noteikti ir Rasa. Jancis lavās kaķim līdzi — būs kāds sarunu biedrs. Papļāpās, kamēr miegs uznāks.

Kaķene, asti saslējusi, dodas iekšā Rasas istabā, ielec krēslā un aizver acis. Lai pēc mirkļa tās atkal atvērtu un ar izbrīnu un neizpratni lūkotos Jānī, kurš palicis pie spraugā pavērtajām durvīm, šaubīdamies, iet iekšā vai ne. Ieraudzījis uz sevi vērsto kaķa skatienu, viņš vēl vairāk apmulst. Tas skaidri pauž — tu šeit esi lieks! Ko tu meklē? Tevi te neviens negaida!

Pa durvju spraugu ir redzama tikai daļa Rasas istabas, tomēr pilnīgi pietiekami, lai saprastu, kas notiek. Šaudīgas sveču liesmas izgaismo istabu. Rasa ir pagriezusi durvīm muguru. Šķiet, viņa ir iegrimusi kādā interesantā nodarbē. Tik ļoti iegrimusi, ka nedzird ne kaķa uzlēkšanu uz krēsla, ne Jāņa parādīšanos durvju ailē. Ko gan viņa tur dara? Kāpēc neguļ? Varbūt pielavīties no muguras un nobiedēt meiteni? Ar ko gan viņa tā aizrāvusies? Jāpalūko!

Durvis viegli iečīkstas, bet Mežvidos tās ir labi ieeļļotas, tādēļ skaņa ir tik tikko tverama, un Rasa to nedzird. Jānis ir ticis istabā. Istabā, kurā Robertam un pat Izabellai bez atļaujas ir aizliegts ieiet, jo te dzīvo nākamā Viedā — Saules meita. Istaba gan ir parastāka par parastu. Vienīgā īpašā te ir pati Rasa, kura stāv pie galda ar izlaistiem matiem, tie mirdz un vizuļo sveces liesmas gaismā.

Ko gan viņa tur dara? Ar ko viņa ir tā aizrāvusies? Jancis pielavās meitenei no mugurpuses un sāk lūrēt pār plecu. Uz galda cita pār citu ir izklātas papīra loksnes. Uz tām attēlotas… Šo Jānis pazīst — tā izskatās pēc pasaules kartes ar visiem kontinentiem un okeāniem.

Tā tur, visticamāk, ir Zemzeme. Uz vēl vienas lapas ir zvaigznes un planētas. Greizie Rati — tos Jānis pazīst. Viņš grib jautāt, ko meitene te dara, bet pirms paspēj ko bilst, Rasa ierunājas:

"Rasa, saņemies, tu to vari! Es zinu, tu to vari! Saņemies!" — un viņa vēlreiz sev priekšā noklāj Zemzemes karti.

Rasa pieliecas kartei tuvāk, un Jānis viņai līdzi. Meitene velk pār karti plaukstu uz vienu pusi, uz otru. Jancis saprot, ka tās ir kādas dīvainas zīmes. Viņa izrunā nosaukumus, dīvainus vārdus. Jancis saprot, ka tās ir pilsētas vai ciemi. Katrs nosauktais ciems parādās kā fotokolāža, un pēc Rasas mājiena tas atdzīvojas. Tad viņas roka slīd pār šīm dzīvajām bildēm, un Jānis saprot, ka viņa ar plaukstu gluži kā rentgena stariem pārbauda katru māju, katru koku. Viņa meklē. Ko viņa meklē? Jānis redz visu to pašu, ko Rasa, un reizēm tās ir gaužām smieklīgas lietas.

Lūk, viens vecs burvis tīra ausis ar sērkociņu. Šajā mājā kāds zēns mēģina salikt skolassomā grāmatas tikai ar skatienu vien. Viņam tas neizdodas. Vairākas reizes grāmata krīt ar būkšķi uz grīdas, līdz beidzot ar kādu septīto mēģinājumu tā ielido somā. Jancim ir aizdomas, ka Rasa nemanāmi puišelim ir palīdzējusi. Un kas te? O, tas ir tas nams, kuram vienmēr Jānim ir baisi iet garām. Un tie vilki tiešām ir dzīvi! Skat, skat, cik mīlīgi viens otram laiza kaklu. Tā Rasa ir traka! Viņa ir nolēmusi apskatīties, kas notiek šai namā. To maz drīkst? Bet Rasas roka jau slīd pār ievērojamo celtni. Jānim par lielu izbrīnu, tajā nav neviena cilvēka, nevienas dzīvas dvēseles. Tikai grāmatas, īpatni aprakstītas metāla plāksnes, un milzīgas zāles vidū kvarcs, kalnu kristāls. Tikpat milzīgs.

"Labi darīts! Turpiniet!"

Vai to teica milzīgais akmens? Bet Rasas roka jau slīd tālāk, un paveras nākamais ciems un nākamās mājas. Lūk, kāds bariņš jaunu burvju spēlē futbolu. Rasas roka šeit aizkavējas, šķiet, viņu īpaši ieinteresē viens spēlētājs. Vēl vairāk, šķiet, viņu interesē futbolista domas. Puisis izbrīnā noskurina galvu. Vienreiz, otrreiz un palaiž garām brīnišķīgu piespēli, bet viņa galvā ir tikai futbolspēles kombinācijas. Tur nav nevienas domas par kādu meiteni. Rasa ir vīlusies, vismaz Jānim šķiet, ka viņa ir gribējusi tur atrast ko citu. Viņa vēlreiz apstādina puiša skrējienu un slidina pāri savu roku. O! Tagad arī Jānis sajūt, puiša sirdī kas notrīs. Puisis uzliek roku uz krūtīm un sāk vērīgi lūkoties apkārt. Šķiet, viņam rodas aizdomas. Rasa steidzīgi pievēršas citai vietai uz kartes. Tā viņa soli pa solim pārbauda visu Zemzemi. Tas, protams, ir interesanti, varētu pat teikt, aizraujoši. Bet ko gan viņa meklē?

Tā. Pēkšņi pretī viņiem lūkojas divas acis, un Jānim pat bez teikšanas ir skaidrs — tās ir raganas acis. Skatiens ir tikpat ass un vērīgs kā Rasai. Tikpat ciets un neatlaidīgs. Šķiet, krustojas divi zobeni, divi tērauda zobeni. Neviens neatkāpsies, neviens nepadosies. Skatienu kauja turpinās. Neviena nav gatava padoties. Kartes dibenplānā Jānis pamana Artūru. Ak, vai! Rasa ir saķērusies cīņā ar Artūra vecmammu. Šķiet, iepriekš Artūrs ar vecmāmuļu ir sarunājies, jo, nesagaidījis atbildi, viņš nāk tuvāk. Jau nākamajā mirklī Artūrs visu ir sapratis un nolūkojas šajā divkaujā gluži tāpat kā Jānis, no malas. Jānis nezina, ko Rasa ir izlasījusi Artūra vecmāmiņas acīs, bet viņa nolemj atkāpties un vēl atvainoties. Artūrs nosmīkņā, bet Rasas roka slīd tālāk.

Jānis jūtas vīlies un mazliet tā kā apkaunots. Kāpēc viņa necīnījās līdz galam, un ko viņa redzēja Artūra vecmāmiņas acīs? Ja Rasa meklē ļaunumu, un Jānim ir aizdomas, ka tieši to, tad labākas kandidatūras par Artūru un viņa vecmammu neatrast. Kāpēc Rasa novērsās? Pagaidām tā ir mīkla. Rasa sāk pārbaudīt Virszemi. Austrālija, Amerika, okeāna dzelmes, tad uzmanību piesaista kāda sala… Drīz roka slīd pār Eiropu. Rasa ielūkojas kādā demonstrācijā, kur cilvēki kliedz, vicina karogus un transparentus. Mirkli uzkavējusies, viņa papurina galvu un aizslidina roku tālāk. Lūk, Āfrika — lauvas un tīģeri. Rasa pievelk vienu bildīti tuvāk un palielina, atdzīvina. Atskan apdullinošs rēciens. Rasas acs kaktiņā ievelkas smaida krunciņas. "Jā, izklausās kā ļaunums! Bet ne tas," viņa čukst.

Tīģeris ierēcas briesmīgāk.

"Ne, ne." Rasas plauksta slīd tālāk.

Vairs nav neviena cilvēka, tikai zeme mutuļo, ik pa brīdim izšļācot karstu tvaiku.

"Arī te nav," Rasa nočukst.

Augsts kalns, kalna galā vientuļš vīrs sēž lotosa pozā.

"Esi sveicināta, Saule!"

"Esi sveicināta, Saule!" domās atbild Rasa un Jānis. Par to, kā viņš dzird citu cilvēku domas, zēns brīnīsies vēlāk. Pēc tikšanās ar vientuļnieku gribas smaidīt, bet Rasas roka turpina gaitu. Mariannas dziļvaga — dziļākā vieta okeānā. Tur ir tumšs. Tik tumšs, kā Tumšā enerģija, ko Rasa meklē, bet arī šeit tās nav. Te ir cita tumsa. Rasa vīlusies nopūšas un nolemj atkāpties. Viņa noliek karti un ņem nākamo. Kosmoss. Meitene atkal pati sevi uzmundrina.

"Rasa, tu to vari! Tev izdosies!" klusiņām to pie sevis atkārto ari Jānis. Vēl mirklis, un viņa jau pārbauda Kosmosu — planētu pēc planētas. Visu Saules sistēmu un tad vēl tālāk. Jānim šķiet, tas ir bezcerīgs pasākums — Visumam nav ne gala, ne malas. Nupat to sāk apjaust ari Rasa. Kustības kļūst paviršākas un sasteigtākas. Viņa šķir lauku pēc lauka, līdz… Kas tas bija? Pulsācija. Mazliet atpakaļ. Jā, šeit. Lūk, šeit!

Zem plaukstas ir jūtama kustība. Tā pat ir dzirdama. Rasa pievelk tuvāk, mēģina atdzīvināt bildi. Tikai tumsa. Neko nevar saskatīt. Rasa mēģina pavilkt tuvāk un palielināt. Ari Jānis grib redzēt. Rasa ir pārliecināta. Ir! Viņa ir atradusi! Tas ir īstais. Tagad tikai nenozaudēt. Saprast. Arī Jancim liekas, ka Rasa ir atradusi. Atklājuma pārņemts, viņš aizmirst piesardzību un uzgrūžas meitenei. Sajutusi grūdienu, Rasa iziet no transa, roka nobīdās.

"Kas tu esi?" Rasa strauji pagriežas pret, viņasprāt, iebrucēju.

Rasas skatiens. Tikai ne to! Jānim sāk reibt galva, viņam kļūst slikti, viss ir biezā miglā. Nočukstējis: "Rasa, lūdzu, neskaties uz mani tā," viņš noģībst un nogāžas zemē ar skaļu blīkšķi.

"Janci, nē!" iesaucas Rasa. "Es tā negribēju!" — bet ir jau par vēlu.

*

Jancis atjēdzās platajā dvīņu vecāku gultā. Pār viņu noliekušies visi Mežvidu ļaudis, izņemot Rasu. Izbīli un satraukumu nomainīja prieks.

"Dzīvs! Jāni, kā tu mūs nobaidīji!"

"Ļaujiet viņam tagad pagulēt un atpūsties! Pēc tam varēsiet runāties," noteica dvīņu mamma, bet tie nebija pierunājami atkāpties no drauga gultas.

"Kas notika? Izskatās, ka ārā jau rīts!" ieinteresējās Jānis.

"Jā, tu ilgi nogulēji pēc tam, kad Rasa tevi gandrīz nobeidza. Bet tu pats biji vainīgs. Ko tu lavījies viņai klāt no aizmugures? Nevarēji kā normāls cilvēks pieklauvēt pie durvīm, pirms ej iekšā?" Izabella bija sašutusi.

"Durvis bija vaļā."

Jānis sāka pārstāstīt draugiem nakts piedzīvojumus.

"Ak, tad Rasa nolēmusi pati uz savu roku atrast Tumšo enerģiju!" Roberts bija ne pa jokam satraucies.

"Nu, ja jau Viedo Padome neko nedara un čammājas, tad jāņem tās lietas pašiem savās rokās," māsu aizstāvēja Izabella. "Izskatās, ka jums veicies gluži labi. Kas tas bija, ko jūs atradāt?"

"Nav ne jausmas, mēs nepaspējām noskaidrot."

"Es domāju, ka Rasa neapstāsies. Viņa noteikti meklēs vēl. Dzīs pēdas, kamēr sadzīs."

"Es gan domāju, ka ar šo dziesmiņa būs nodziedāta," Roberts iejaucās. "Neizskatījās, ka vecāki ar to būtu apmierināti, viņiem šķiet, ka tas ir drauds drošībai un pat dzīvībai. Tamdēļ vectēvs savāca visas kartes un ieslēdza skapī."

"Dikti pareizais atradies!" Izabella purpināja.

"Tādas lietas ir jāatstāj Viedo Padomei. Nekādas pašdarbības! Arī tas, ka vectēvs apturēja vētru, nebija pareizi, nedrīkst iejaukties dabas spēku darbībā."

"Viņš neapturēja! Tikai novirzīja, un tas nav aizliegts."

"Tas nav aizliegts. Un kas ir aizliegts?" Jancis jautāja, skatīdamies te uz vienu, te uz otru.

"Ir aizliegts iejaukties dabas spēku ritmos. Iedomājies, kas notiktu, ja viens sāktu izsaukt lietu, bet otrs to raidītu prom. Viens gribētu lielāku saules karstumu, otrs ilgotos pēc ziemas. Sāktos apjukums," pēkšņi ierunājās Rasa, kas, strīdniekiem nemanot, beidzot bija atnākusi apraudzīt Jāni.

"Tieši tā! Vētru apturēt var tikai ārkārtas gadījumā, nu, kā, piemēram, šis, kad draud noraut kūtij jumtu. Bet vectēvs jau to neapturēja, viņš tikai palūdza, lai tā mazliet maina virzienu un brāžas pāri mežiem, kur cilvēkiem, lopiem un namiem tā pāri nevar nodarīt," Izabella, atvieglota par lielās māsas tik savlaicīgo ierašanos, pašapzinīgi pielika strīdam punktu.

18. nodaļa Pie pusdienu galda

Pusdienlaikā Jānis jutās tik labi, ka kopā ar visiem sēdēja pie galda.

"Jāni, es uz tevi dusmojos!" Rasa teica, celdama pie mutes karoti ar zupu.

Kā parasti, kad kāds bija savārdzis, galdā tika celta vistas zupa, un tā bija garšīga. Tāpēc Jānis iztrūkās, pārtraukts tik sparīgajā ēšanas procesā.

"Par ko?"

"Ja tu nebūtu lavījies man klāt tik klusi un pēc tam vēl uzgāzies man virsū ar tādu blīkšķi, mēs tagad zinātu, kas draud Zemzemei."

"Nepārspīlē!" Roberts metās aizstāvēt draugu. "Tu pati teici, ka viņš tev tikai uzgrūdās."

"Tam nav nozīmes, fakts paliek fakts. Es biju tik tuvu un tomēr neuzzināju, kas īsti notiek un kas mūs sagaida, un kāds spēks mums

tuvojas. Vakar bija tik piemērota diena, gan Mēness fāzes sakrita, gan portāli atvērās uz zemes un debesīs. Iedomājies, deviņpadsmitā Mēness diena!" nebeidza gausties Rasa. "Tik ļoti piemērota burvjiem un viņu maģiskajām darbībām."

"Deviņpadsmitā diena?" pilnu muti pārprasīja Izabella. "Tu taču zini, tā mēdz nest vilšanos!"

"Ne jau man!" Rasa nozibināja acis. "Es visu tik labi biju izplānojusi, veikusi, un, galu galā, es arī atradu, ja vien sīkais… Tāda veiksme, un nekā!"

"Beidz gausties!" tētis viņu aprāja.

"Priecājies, ka parādījās Jancis! Laime, ka viņš tur bija un pasargāja tevi no muļķības."

"Jā, bet tagad tik labs laiks, kad priekšnoteikumi sakritīs, būs tikai pēc trīs mēnešiem."

"Ļoti labi, nav ko tev bāzt degunu lietās, no kurām neko nesaproti."

"Saprotu gan!"

"Nerunā man pretī!"

"Tā tiešām bija laime, ka Jānis tur bija," piebalsoja māmiņa. "Ja ir tā, kā tu saki, un tu biji atradusi Tumšās enerģijas avotu, tas tevi būtu ierāvis iekšā. Kājas vien būtu nozibējušas, un mums bērna vairs nebūtu!"

"Kā var ieraut iekšā caur karti?" smējās Roberts. "Caur to jau nevar sazināties!"

"Var gan!" iesaucās Jānis, bet, uzmetis biklu skatu Rasai, samulsis apklusa.

Atkal viņš bija izrunājies lieki. Bet nu jau dvīņu jautājumi bira kā no pārpilnības raga, un Rasai nācās paskaidrot. Viņa gan nezināja, cik daudz Jānis ir redzējis, kurā brīdī ir pienācis, tamdēļ mēģināja laipot un vēroja Jāņa reakciju. Kad Jānis ieminējās, ka var dzirdēt pat, kā futbolbumba švīkst, kad tiek sperta pa zāli, Rasas acis no jauna kļuva tumšas, tumšas. Jānis saprata, ka atkal izrunājies lieki, un sāka meklēt kādu drošāku sarunu tematu, tāpēc spēra laukā par

Artūra vecmāmiņu un Artūru. Nu viņam izdevās pamodināt interesi visos pie galda sēdošajos. Karotes palika pusceļā līdz mutēm.

"Tu ko, Rasa, saķēries ar pašu veco vellatu? Nu, un ko tad tu vēl tālāk meklēji? Tur jau ir tas ļaunums! Tad jau tu viņu atradi."

"Nē, tas ļaunums, ko mēs meklējam, viņā nav," Rasa iebilda. "Viņa ir cilvēcīga, un reizēm arī viņu ir iespējams aizkustināt."

"Tev tas izdevās?" brīnījās vectēvs.

"Nē, bet es redzēju viņas sirdi. Viņa ir pat spējīga mīlēt."

"Ko tad?" visi iesaucās.

"Savu mazdēlu un dēlu. Un cilvēks, kurš spējīgs mīlēt, nevar būt absolūti ļauns."

"Tas gan tiesa!" piekrita vecmāmuļa.

"Viņa laikam briesmīgi apskaitās, ka tu tā rakājies," Roberts zirgojās.

"It nemaz. Mēs ļoti prātīgi parunājām."

"Jā, viņas bija ļoti cienīgas, abas divas!" Jānis piebalsoja.

"Artūra vecāmāte uzreiz saprata, ko es meklēju, un teica, ka spēka viņai vēl ir gana un arī prāta pietiekoši, lai neiesaistītos jelkādos darījumos ar absolūto ļaunumu. Viņa teica, ka esot stiprāka par mani un lai es taisoties, ka tiekot! Tā, ko es meklējot, šeit neesot. Viņas mazdēls stāvēja blakus un vīpsnāja. Viņa tiešām ir stiprāka par mani," Rasa bija spiesta atzīt, "un es atkāpos."

"Jā, bet tu to darīji ar cieņu," Jānis atbalstīja jauno burvi.

"Bet kas no tā Artūra izaugs, to gan nevar zināt. Pie šitādas audzināšanas," šausminājās vecmāmuļa.

Jānis ievēroja, kā Izabella nolīka pār savu bļodu, slēpdama acis, un tikai paši ausu gali kļuva sārti. Laikam jau no karstās zupas.

"Nu, pašlaik viņš ir neciešams!" Roberts piebalsoja, pilnu muti ēzdams. "Vai ne, Iza?" Viņš iegrūda māsai dunku sānos.

"Mhm," atņurdēja Izabella.

"Es neko nezinu par viņa raksturu, pārāk maz esmu viņu redzējusi," stāstīja Rasa, "bet viņa spējas Viedo Padomē tiek augstu vērtētas.

Viņš bez iestājeksāmeniem ir ierakstīts Tās pasaules Augsto Zinšu skolas sarakstā."

"Jā? Viņam ir paredzēta vieta tavā skolā?" izbrīna saucieni piepildīja virtuvi.

"Jā, viņam esot ļoti liels po-ten-ci-āls," Rasa uzsvērti lēnām izrunāja svešādo vārdu.

"Tu kādas īpašas spējas esi pamanījis, Janci?" jautāja Roberts. "Vienīgās viņa spējas ir Izas kaitināšana."

"Nu, nezinu, nezinu. Tā runā. Viņa vārds jau ir ierakstīts sarakstā."

"Padomā, vecās Franuses mazdēls, bez iestājeksāmeniem augstskolā!" brīnījās vecāmāte. "Un kas ar jums abiem būs?" Viņa uzmeta dvīņiem diezgan piktu skatu. "Nez, cik tālu jūs abi tiksiet…"

"Gan jau, gan. Viņi taču vēl galīgi bērni," māmuļa metās dvīņus aizstāvēt. "Pietiek, ka Rasa tur mācās. Bērniem tā ir pārāk liela slodze. Ja viens no ģimenes tur ir iestājies, ar to pilnīgi pietiek."

"Tomēr mēs neesam ne par solīti tikuši tuvāk noslēpumam, kas īsti draud Zemzemei," Rasa mēģināja griezt sarunas atpakaļ uz īstā ceļa.

"Liecies mierā!" papucis viņu vēlreiz apsauca. "Atstāj to Viedo Padomes ziņā. Ne jums par to lemt! Jūs mācieties, dariet savu darbu!"

"Vētra rimusi! Vai mēs dosimies uz Zemzemi?" ierunājās Roberts.

"Nē, šajās brīvdienās ne. Padzīvosieties tepat pa māju, ari te darbu pietiek. Aizskriesiet līdz mežam, dīķim un kalnam. Uz Zemzemi noiesiet nākamnedēļ," atbildēja papucis.

19. nodaļa Vēršu cīnās

*

Nākamajā nedēļā ar Jāni Zemzemē gadījās dīvainas lietas. Viss sākās ar to, ka vakarā viņš nolēma šmaukties ar piena glāzi. Pieradusi redzēt, ka Jānis paklausīgi savu glāzi ik vakaru izdzer, Irbe beidza stāvēt durvīs, rokas zem priekšauta salikusi, un gaidīt. Nolikusi glāzes, viņa aizsteidzās savos vakara darbos. Jānis to izmantoja, lai vēl silto pienu, Robertam nemanot, ielietu izlietnē un tad priecīgi sagaidītu draugu, kārtīgi un sparīgi tīrot zobus. Tukšo glāzi viņš nolika uz naktsskapīša. Tā nevienā neradīja aizdomas. Ne vismazākās. Jānim nebija ne jausmas, ka šīm darbībām būs sekas. Aizmiga viņš labi. Pirmo miegu nogulējis, zēns pamodās ar sajūtu, ka kāds viņu aicina. Vēl acis neatvēris, viņš dzirdēja, pusmiegā kādu saucam.

"Jāāān, Īīīīn, Jāāān, līīīn, Jāāān, Īīīīn."

To visu pavadīja vaidi un elsas, un dziļi žēlabainas nopūtas. Arvien vairāk pamozdamies, bet acis vēl turēdams ciet, Jancis juta, ka mati sāk celties stāvus un rokas pārklāj zosāda.

"Jāāān, Īīīīn," kāds vaidēja, saukdams viņa vārdu. Jānis turpināja gulēt, cerībā, ka dīvainais saucējs nogurs un izgaisīs. Brīžiem jau šķita, ka balsis attālinās, bet tad tās sauca atkal, tieši pie loga. Vienā tādā mirklī, kad saucējs pierima, Jānis uzdrošinājās atvērt acis. Istabā bija apbrīnojami gaišs, gaišāks, nekā ejot gulēt. Labi varēja redzēt blakus esošo gultu un tur ciešā miegā guļošo Robertu.

Kā viņš var tādā troksnī gulēt, brīnījās Jānis. Bet aiz loga jau atkal kāds sauca.

"Jāāāānīīīī!"

Jānis pabāza galvu zem segas un aizspieda ausis, tagad likās, viņš dzird: "Nāāāāāā-vīīīī, nāāāāāā-vīīīī!" Satraukts Jānis izlīda no segas apakšas. Nē, tomēr tur kāds nudien sauc viņa vārdu! Beidz baidīties, tu te esi drošībā! — Jānis sevi mudināja saņemties, lai aizlavītos pie loga pavērot, kas tur īsti notiek. Beidzot viņš bija sasparojies tiktāl, ka pavēra mazu spraudziņu aizkarā, tieši tik daudz, lai ieraudzītu satraucošu ainu.

Spilgtās gaismas apspīdēti, aiz loga gaisā cīnījās divi vērši, viens balts, otrs melns. Cīnījās pēdējiem spēkiem — ievainoti, asinīm noplūduši, viņi negrasījās padoties. Dzīvību vai nāvi! Tāpat domāja neredzamo atbalstītāju pulks. Gan žēlabainas nopūtas, gan nožēlas vaidi, gan uzmundrinoši saucieni piepildīja debesjumu. Šīs divas zilbes "jān" un "īn", kas Jānim izklausījās pēc viņa vārda, tika skandētas nepārtraukti. Beidzot viens vērsis nokrita uz ceļiem, tad uz sāniem beigts. Sirdi plosošas vaimanas tricināja gaisu, liekot asinīm stingt dzīslās. Laiks uzgavilēt uzvarētāju korim, bet, nē, arī otrs vērsis bija zaudējis pārāk daudz spēku un saļima bez dzīvības pazīmēm līdzās savam pretiniekam. Viss beidzies. Tā domāja arī neredzamie skatītāji, vairs neizdvesdami ne skaņas.

Bet kas tad tas? Tomēr dzīvi! Ar milzīgu piepūli, pēdējiem spēkiem varenie pretinieki rausās augšā un pameta spoži apgaismoto cīņas arēnu, dodamies katrs pa savu gaismas staru uz kādu mirdzošu zvaigzni izplatījumā. Nu gan viss beidzies! Atviegloti Jānis dziļi ieelpoja, platām acīm lūkodamies tālajā gaismas avotā. Taču atkal spoži iemirdzējās apaļā cīņas arēna. Divi stari neticamā ātrumā tuvojās gaismas aplim, līdz ar tiem arēnā izskrēja divi spēcīgi vērši, atkal jau balts un melns. Neredzamais pūlis uzgavilēja: "Jāān-Īīīn!" Cīņa atsākās. Dobji dunēja ragi, vērši bez apstājas sitās viens pret otru. Jānis cieši aizvēra acis, bet neizskaidrojams spēks turēja viņu pie loga, neļaujot pamest novērošanas vietu. Kad uzmundrinājuma saucienus atkal arvien biežāk nomāca vaidi un nopūtas, Jānis jau zināja, ko viņš ieraudzīs. Patiesi, divi nomocīti, līdz nāvei ievainoti dzīvnieki raušas kājās, lai pēdējiem spēkiem pamestu arēnu. Jānis nepaspēja pat atviegloti nopūsties, kad atkal izgaismojās arēna un cīņa sākās no jauna. Vēl pēc kāda laika Jānim radās miglaina nojausma, ka šī cīņa nekad nebeigsies, vismaz šonakt noteikti ne, taču pamest savu skatītāju vietu viņš arī nez kāpēc nevarēja. Sekoja cīņa pēc cīņas, līdz pirmie austošie saules stari aizraidīja nakts tēlus nebūtībā.

Jānis turpināja sēdēt uz palodzes un, ceļus rokām aptvēris, domāja. Tūlīt, tūlīt viņš sapratīs šīs bezjēdzīgās cīņas nozīmi. Tādā pozā viņu ieraudzīja Roberts. Kad Jānis bija izstāstījis naktī pieredzēto, dvīņi bez garām apspriedēm aizvilka viņu pie Sapnīša.

20. nodaļa Sapnītis tulko Jāņa redzējumu

Labu brīdi Sapnītis klusēja, glaudīdams zodu. Tad pacēla acis.

"Tu nemaz vakar neizdzēri piena krūzi, vai ne?"

"Glāzi," Jancis vainīgi palaboja.

"Kur tad tu to liki?"

"Izlietnē…"

"Tu pats zini, ka tas nebija sapnis, ko tu redzēji!"

Izabella ar Robertu izbrīnā iepleta acis. Jānis tik vien varēja, kā pamāt ar galvu.

"Naktī robeža starp dažādajām pasaulēm kļūst nenoteikta. Tamdēļ mēs dzeram pienu, lai savu apziņu pasargātu. Tā, ko tu redzēji, bija mūžīgā cīņa starp labo un ļauno. Ķinieši to sauc par Jan un lņ."

"Ak, tāpēc viņi sauc jā, nī, kas man izklausījās pēc Jāņa?"

"Jā, jā. Šī cīņa nekad nebeidzas. Mūžīgais labais un mūžīgais ļaunais. Absolūtais ļaunums."

Izskatījās, ka Sapnītis aizklīst savās domās.

"Tas ir sācis elpot."

Nevarēja saprast, vai viņš vēl stāsta par Jāņa sapni vai jau par savējo.

"Tas ir sācis elpot un izpūš tādus mazus dūmu mākonīšus — Tumšo enerģiju. Tie klīst pa Visumu, līdz atrod cits citu un pievelkas, veidojot lielus nelaimes mākoņus. Tie pulcējas pie Zemzemes robežas un meklē saimnieku. Meklē saimnieku, kurš Tumšo enerģiju pārvērtīs noteiktā darbībā, piešķirs tai virzienu starp cilvēkiem… Nē, nē, neviens nav diezgan ļauns. Neviens nav pārņemts ar kādu traku ideju tik ļoti, lai ielaistu sevī šo melno spēku. Katram sirdī mīt jelkāda mīlestības druska pret bērnu, pret sevi, pret mīļoto, pret tuvāko. Nē, nē, neviens cilvēks vēl tam nav gatavs. Arī augi atsakās, koki atsakās, puķes atsakās. Vai tiešām Tumšās enerģijas mākoņi tā arī paliks, karājoties pie Zemzemes robežas? Tikai biedēs to? Vai tiešām nebūs neviena starpnieka, kurš pārvērtīs tumšos spēkus darbībā, kurš ļaus tiem izpausties un piepildīs nolemto? Tumšā enerģija meklē. Tā ieskatās katrā sirdī, katrā apziņā un bezapziņā. Tā nolaižas visdziļākajās dzīlēs un ielien vismazākajās spraugās. Tā meklē. Meklē un atrod. Tā atrod kādu apvainotu, kādu it kā līdz galam nepabeigtu, atstātu starp augiem un dzīvniekiem… atstātu starp augiem un cilvēkiem. Gandrīz dzīvnieku, tomēr ne. Atrod kādu, kurš ir gatavs valdīt Zemzemē un visā pasaulē. Tagad pareģojums var notikt — tumsas spēkiem ir pavēlnieks un kalps vienlaikus. Tumšā enerģija dzīvo, elpo un aug Zemzemē."

Ar katru vārdu Sapnīša galva slīdēja arvien zemāk un zemāk, līdz viņš to nolika uz rokām un sāka krākt dziļā miegā. Trīs draugi apstulbuši sēdēja krēslainajā sapņu tulka istabā un blenza cits citā, nevarēdami izteikt ne vārda. Kas te tikko notika? Izabella gribēja modināt veco vīru augšā, bet Roberts teica, ka viņi ir dzirdējuši pietiekami daudz un tagad ir laiks iet un apdomāt. Katrs vārds, ko Sapnītis teica, bija dziļi iespiedies bērnu atmiņā labāk par jebkuru mācītu dzejoli skolā.

"Ne augi, ne cilvēki. Gandrīz dzīvnieks… Kas tas var būt?" prātoja Izabella.

"Tak jau kāds, kas mīt šeit, Zemzemē," Roberts centās domāt racionāli, "varbūt pūķis?"

"Pūķis, kaut arī mītisks, ir dzīvnieks. Mums vajag atrast kaut ko tādu, kas ir ne dzīvnieks, ne cilvēks…"

"Ā, zinu, tas ir kentaurs!"

"Jā, jā, tas būs kentaurs — pa pusei dzīvnieks, pa pusei cilvēks. Bet vai tu esi kādu no viņiem redzējis Zemzemē?"

"Tieši tāpēc! Droši vien kāds viens vai divi klīst apkārt. Tāpēc arī būs ņēmuši ļaunā, ka izspiesti no sabiedrības. Iesim paskatīsimies, kas par viņiem rakstīts Babes grāmatās!"

Rakstītā nebija pārāk daudz, bet pietiekami, lai rastos priekšstats par kentauriem.

"Viņi nav pārāk briesmīgi, ar viņiem var tikt galā!" sprieda Roberts.

"Pat tad, ja viņi nesīs Tumšo enerģiju?" Jānis šaubījās.

"Nu, to vēl nevar zināt — nesīs vai nenesīs. Sapnītim lāga nevar ticēt — viņš guļ un sapņo vienā laidā. Nevar zināt, kuru no visiem sapņiem viņš atstāstīja un kāpēc vispār viņš mums to stāstīja. Varbūt tā bija tikai ēniņa no viņa ilūziju pasaules." — "Visticamāk, ka tā!" Izabella piekrita brālim un aizcirta biezās grāmatas vāku, ka noputēja vien.

Kentauri izskatījās pēc pārāk žēlojamām radībām, tamdēļ nebija vērā ņemami. Daudz interesantāks šķita vakardienas atgadījums ar pienu.

"Ak, tad redz, kāpēc mums Zemzemē vienmēr ir jādzer piens! Kas tās ir par govīm, kuru piens darbojas kā miega zāles? Gan jau tas tiek apvārdots. Klau, Izabella, mēs arī varētu kādu vakaru izlaist piena dzeršanas rituālu."

"Tev nepietiek ar Janci? Paskaties, cik nobijies viņš šorīt sēž!"

"Es domāju, ko teica Sapnītis!"

"Ak, beidz! Ja tu klausīsies, ko te Zemzemē kāds pareģo, tev būs jāmirst simtiem reižu dienā dažādās nāvēs. Ejam, tūlīt sāksies nodarbība pie Babes! Varēsim nodarboties ar citām, daudz reālākām lietām, no kurām būs arī kāds praktisks labums!"

Viņi vairs necilāja ne Janča nakts redzējumu, ne Sapnīša pravietojumu, bet cītīgi apguva mācības te vienā, te otrā darbnīcā, izpelnīdamies pat pa kādai uzslavai. Pat Jancim izdevās pirmajam atbildēt uz uzdotajiem jautājumiem un atcerēties kādas sarežģītas mikstūras sastāvdaļas.

21. nodaļa Dīvainie notikumi Zemzemē

Pēc divām nedēļām bērnus Zemzeme sagaidīja sērās. Tikko nokāpuši pa stāvajām kāpnēm, viņi nokļuva bēru procesijas pašā vidū.

"Kas tad tas?" brīnījās Izabella. "Zemzemē tik reti kāds mirst! Kas te noticis?"

"Acīmredzot kāds varens burvis, paskaties, kāds pavadītāju pulks!"

"Nē, nē. Pavisam nabaga ļautiņi no nomales," steidza stāstīt kāda noraudājusies sieviņa, slaucīdama acis un izšņaukdama degunu lakata stūrī. "Pavisam nabaga ļautiņi, tepat no tām sagruvušajām mājelēm pilsētas nomalē." Viņa rādīja ar roku. Redzēdama ieinteresētus klausītājus, večiņa turpināja: "Kas to būtu domājis?! Mirt tik dīvainā nāvē!"

"Kas notika?" jautāja Izabella, bet Jancis noskurinājās.

Viss, kas saistījās ar kapiem un bērēm, viņam uzdzina pilnīgas šausmas. Vislabāk viņš būtu aizbāzis ausis un laidis ļekas vaļā, bet draugi stāvēja kā iemieti.

"Kā jau nabaga ļaudis, viņi dzīvoja vienmēr rūpēs par ēdienu," sieviņa turpināja, "un, klaiņodami ēdiena meklējumos, netālu no izgāztuves bija uzgājuši sēnes."

"Ko? Sēnes? Tagad? Kas tie par murgiem?" Roberts iesaucās.

"Nu, ka es jums saku! Sēnes!"

"Varbūt murķeļi?" Dvīņi saskatījās.

"Nav ne jausmas, es pati tās neredzēju. Stāstu jums, ko man stāstīja!" sieviņa turpināja. "Nabaga ļautiņi tās sēnes nogriezuši un laikam arī apēduši, jo kā tad citādi būtu tās kājas atstiepuši?"

"Tad tām gan jābūt baisi indīgām sēnēm," ierunājās Roberts, "kas var nobeigt Zemzemes cilvēku! Te neviens nav ar pliku roku ņemams."

"Var būt, ka tā ar nav tiesa. Varbūt būs bijusi kāda iekšķīga slimība. Perinājusies, perinājusies un vienā brīdi nobeigusi."

"Jā, bet visu ģimeni!" šaubījās Izabella.

"Nemāku teikt, nemāku teikt." Tantuks kļuva steidzīgs, jo procesija bija pavirzījusies jau labu gabalu uz priekšu. Jūtot, ka kavējas, viņa steidzās atvadīties, jo izskatījās, ka negribēja nokavēt no šīm bērēm nevienu minūti.

"Rokā ir!" iekliedzās Jancis.

Tantuks aiz izbīļa palēcās un skriešus metās prom, ik pa brīdim atskatīdamās uz dīvaino trijotni. Dažs labs no bēru procesijas pārmetoši uz viņiem paskatījās.

"Kas tev ir? Ko tu kliedz?" Izabella dusmīgi čukstēja Jancim.

"Rokā ir! Es sapratu! Beidzot es sapratu!"

"Ko tu saprati?"

Jancis bēra vārdus tādā ātrumā, ka bija grūti saprast teikto, tomēr beidzot draugiem izdevās to uztvert.

"Katru rudeni, kad mēs braucam sēņot, ome man stāsta vienu un to pašu, vienu un to pašu. Nu, tu zini, mani vecāki ir kaislīgi sēņotāji un man vienmēr jābrauc viņiem līdzi. Visi tie gumijnieki, grozi un naži…"

"Janci, ko tu gribi mums pateikt?" Izabella kļuva nepacietīga.

"Nu, es taču jums stāstu. Visu laiku ome atkārto vienu un to pašu, vienu un to pašu. Jau gadu gadiem. Es to no galvas jau zinu! Kā es varēju aizmirst? Skaidrāks par skaidru!"

"Kas tev ir skaidrs? Ko tu gribi mums pateikt?" Roberts pievienojās Izabellai.

"Nu, es taču jums visu laiku stāstu. Kā mēs to nesapratām? Degungalā! Es taču to zinu!"

"Varbūt beidzot pateiksi ari mums, ko tieši tu zini?" Roberts uzdeva konkrētu jautājumu.

"Klausieties, kā jūs nesaprotat, vienmēr, kad es eju mežā, ome saka — kad atradīsi sēni, parunā ar viņu, cik ļoti priecīgs esi, ka esi viņu atradis, ka viņa nāks uz tavu grozu, jo sēnes ir saistītas cita ar citu. Viņām ir saprāts, viņas spēj sazināties savā starpā. Viņām trūkst tikai vienas hromosomas, lai aizskrietu. Starp augu un cilvēku — gandrīz dzīvnieks! Tās ir sēnes! Sēnes! Jūs saprotat? Sē-nes!"

Nez kāpēc šoreiz dvīņi uzreiz noticēja Jānim. Viņi bija pilnīgi pārliecināti, ka draugam ir taisnība. Klusējot visi trīs brāzās uz Babes namu un tur izstāstīja visu, pilnīgi visu Babei. Pat to, ka Jancis nebija iedzēris pienu, dēļ kā viņi nokļuva līdz Sapnīša pareģojumam un Janča atklāsmei.

Noklausījusies bērnus, Babe neteica ne vārda. Viņa pagriezās, piegāja pie pakaramā, uzlika uz aubes cepuri, paņēma lietussargu saulainā ziemas dienā un klusēdama aizgāja. Bērni izbrīnā vērās cits citā. Vienīgais, kā viņi varēja izskaidrot šo dīvaino rīcību, bija apmulsums. Vai tiešām viņiem izdevies apmulsināt Babi? Un kas tagad notiks? Viņiem nebija ne jausmas. Atlika tikai gaidīt. Jancis ierausās lielajā atpūtas krēslā, pievilka ceļgalus pie zoda, apķēra tos ar plaukstām un vēroja draugus. Izabella staigāja. Nē, precīzāk, nēsājās no viena istabas stūra uz otru, kaut ko saspringti domādama. Roberts paziņoja, ka viņam gribas ēst, un dusmīgi virināja pieliekamā durvis. Nokodis pārāk lielu kumosu no desmaizes, Roberts aizrijās. Izabella sita viņam pa muguru, un tad tas notika. Sāka visi reizē. Katrs zugū sāka sprakšķēt, parādījās Salamandras un Undīne. Tie signalizēja, kā vien prata. Sita bungas un pūta taures, un tas vēl nebija viss. Kokos, māju jumtos, pie stabiem, izrādās, bija paslēpti skaļruņi, un tajos mājoja zemākie dabas gari. Tagad tie cēla trauksmi dārdinādami un taurēdami. Viņi radīja šaušalīgu troksni, pievērsdami uzmanību un steigdamies ziņot:

"Visiem Virszemes ļaudīm pamest Zemzemi!

Visiem Virszemes ļaudīm pamest Zemzemi!

Trauksme, trauksme numur viens!

Trauksme, trauksme numur viens!

Visiem Virszemes ļaudīm pamest Zemzemi!

Nekavejoties, visiem Virszemes ļaudīm pamest Zemzemi!

Nekavējoties!"

Bērni pieskrēja pie loga. Ielās bija sākusies panika. Ļaudis traucās šurpu turpu, nesamanīdami, kur skriet, līdz visi Virszemes ļaudis sāka virzīties uz izeju.

"Kāds tur pašlaik jūklis! Viņi taču samīs cits citu!" Izabella raizējās.

22. nodala Viedie uzdod jautājumus un apbalvo Jāni ar viesošanos Ziemeļu torni

*

Te durvīs parādījās Babe, nosviedusi nekam nederīgo cepuri un tikpat lieko lietussargu, viņa aicināja bērnus, paplētuši savu villaini kā spārnus.

"Nāciet un pieķerieties pie manis cieši. Es teicu — cieši!"

Viņa apskāva bērnus, un tajā pašā brīdī Jancis sajuta, ka kājas atraujas no zemes. Babes tvēriens bija stingrs, un Jāņa deguns tika cieši iespiests kaut kur Babes sānā, tamdēļ viņš neko neredzēja, tikai juta spēcīgu atsitienu pret zemi. Atbrīvojies no apskāviena, konstatēja, ka atrodas noslēpumainajā namā, kura ieeju rotāja divas milzonīgu, krēpjainu vilku akmens skulptūras. Atsvabinājusi bērnus no stingrā tvēriena, Babe stūma viņus uz priekšu milzīgā telpā, kuru apgaismoja tikai virsgaismas, kas bagātīgi plūda iekšā pa jumtā izbūvēto stikla kupolu. Telpas centrā atradās milzīgais, caurspīdīgais kvarcs. Tagad, saules apmirdzēts, tas laistījās un mirgoja, sūtīdams simtiem saules staru uz visām pusēm. Viņš gan uzņēma sevī saules gaismu, gan to atstaroja, izgaismodams telpas vistumšākos un tālākos kaktus. Gar sienām izbūvētās velvēs rindojās milzīgi akmens soli. Grīda bija klāta akmens flīzēm.

"Auksts!" Jānis nodrebinājās un jautājoši uzlūkoja Babi. Vecā Viedā klusēja. Čaloja tikai ūdens strautā, kurš, no pazemes dzīlēm iznācis virszemē, apmeta loku ap milzu kristālu un atkal nozuda pagrīdē. Ūdensstraume, kas, bezbēdīgi skalinādamās un šļakstīdamās, traucās cauri telpai, novilka stingru robežu starp ienācējiem, milzu kristālu un majestātiskajiem akmens sēdekļiem telpas dziļumā.

"Burvju Tiesa," zobiem klabot, teica Roberts. Izabella skaļi ievilka elpu.

"Esiet mierīgi!" Babes balsī nebija ne vismazākā satraukuma. "Jums tikai jāizstāsta stāsts, ko stāstījāt man."

"Kam?" Jānis jautāja drebošā balsī — arī viņam briesmīgi sala. Auksta šķita pat saules gaisma, kas rotaļājās akmens šķautnēs.

"Viedo Padomei," sacīja Babe un saņēma zēnu cieši aiz pleca.

Tur jau viņi nāca — gudrākie no gudrākajiem. Viedākie no viedākajiem. Krīvu knvi un viņu tiešie pēcteči. Jānis mulsdams ziņkārīgi aplūkoja ienācējus. Arī viņi tvēra katru bērnu skatienu. Sen Viedie nebija redzējuši nevienu no Virszemes. Daudz ūdeņu aiztecējis kopš laika, kad paši Virszemi apmeklējuši. Kā šo telpu divās daļās dalīja straujais, burbuļojošais strauts, tā kāda spēcīga straume bija sadalījusi un atstājusi katru savā krastā senos krīvu krīvus un viņu tautu. Kamēr Viedie pārskatīja un krāja senās zintis, ļaudis traucās pa visu pasauli, meklēdami atbildes uz jautājumiem, ko nevarēja atrast savās mājās. Gudrie vīri sasēdās akmens solos un aicināja, lai Jānis vēlreiz izstāsta savu stāstu par Tumšo enerģiju un sēnēm:

"Stāvot te, kur ūdens, dzīvības pirmavots, un akmens, kura dzīve, tāpat kā Saulei, ilgst mūžību, apsoli stāstīt patiesību un tikai patiesību."

"Vieglāk par vieglu!" Izabellai izspruka, bet, Babes iedunkāta, meitene apklusa. Viedie vīri iecietīgi pasmaidīja un laipni pamāja, aicinot

Jāni runāt. Jancis izmisis paraudzījās Babē. Vai tiešām viņam tagad ir jārunā? Balss ķērās, un vārdi metās. Viņš runāja tik klusi, it kā mēģinātu ko teikt no visbiezākās segapakšas.

"Es neizdzēru pienu," viņš dvesa, sekli elpojot. Viedie vīri paliecās uz priekšu, sasprindzinādami dzirdi. "Un tad es redzēju… redzēju…" Jānis turpināja arvien klusāk un neskaidrāk. To, ko viņš čukstēja, nevarēja lāgā saklausīt pat Babe un dvīņi, kas stāvēja Jānim cieši līdzās. Otrā strauta pusē sākās neizprotama murdoņa un dūkoņa. Milzu kristāla dzidrais mirdzums un ūdens draudzīgā burbuļošana it kā liecināja — zēns runā patiesību, bet dzirdēt gan nevarēja ne nieka.

"Runā skaļāk!" Babe skubināja Janci. Jānim tas neizdevās, vārdi nāca kaut kur no rīkles un, tikuši pāri lūpām, turpat arī izdzisa.

"Trakāk par traku!" Izabella čukstēja, jūtot, ka spriedze telpā sāk pieaugt. Viņa nolēma draugam palīdzēt un sāka savu stāstu skaļā un drošā balsī.

"Mēs kopā ar Jāni devāmies pie sapņu tulka izstāstīt viņa nakts redzējumu, tāpēc es jums varu pastāstīt, kā tas notika."

No otras strauta puses atskanēja piekrītoša un apmierināta krekšķināšana. Izabellai valoda ritēja raiti. Uz stāsta nobeigumu arī Jānis atguvās un ne tikai piekrītoši māja ar galvu, bet arī iesprauda pa kādam pusteikumam.

"Tad Jānim ienāca prātā sēnes. Ari mēs ar Robertu visu sapratām, it kā mūs kāds no tumšas istabas butu izvedis gaismā. Tās arī ir stāsta beigas," teica Izabella un ļāva Babes rokai sevi apskaut un pavilkt zem tumšzilās villaines drošībā. Vecie Viedie ieskāja bārdas un kasīja pakaušus. Nē, nē. Viņi neapšaubīja bērnu stāstīto, tieši pretēji — viņi gribēja Jānim izteikt pateicību un pašlaik nevarēja izšķirties, kādu apbalvojumu lai piešķir Virszemes zēnam. Kādu burvju spēju, teleportēšanos vai gaišredzību.

Tā kā akmens soli bija pārāk auksti un sēdēšana tajos nebija pārāk ērta, krīvu krīvi vienojās neparasti ātri. Viņi izlēma, ka parastam mazam Virszemes zēnam vislielākā balva būs viesošanās Ziemeļu tornī. Viņi teica, ka Jānis turp var doties tūliņ pat un Babe ar dvīņiem var viņu pavadīt līdz durvīm. Viedie piecēlās promiešanai. Arī Babe pagriezās uz promiešanu.

"Uz kurieni Jānim jāiet?" Roberts jautāja Babei.

"Uz Ziemeļu torni," Babe steidzīgi atteica un mudināja bērnus iet laukā pa durvīm.

"Vai man tiešām turp jāiet?" Jānim šī balva nelikās neko vērta. Viņš mierīgi bez tās varēja iztikt.

"Jāiet, jāiet!" Babe skubināja bērnus, stumdama tos sev pa priekšu.

"Mēs varēsim Jānim iet līdzi?" jautāja Izabella.

"Nē. Jānis turp dosies viens," paskaidroja vecā Viedā.

"Vai tur kāds būs tai tornī?" Jānis iztrūcies jautāja.

"Tas nu gan ir atkarīgs tikai no tevis," vecā Viedā bija strupa savā atbildē.

"Kā tā?" Trīs draugi izbrīnījušies raudzījās Babē. Viņa nepaspēja atbildēt, jo nu jau viņi bija nokļuvuši pie kādām durvīm, pa kurām tikai Jānis drīkstēja ieiet. Viņam vēl arvien sala, un nu jau arī trīcēja visi locekļi. Visdrīzāk, tas vairs nebija no aukstuma. Trauksme lika dauzīties sirdij, un galvā dunēja un šalca vesels domu okeāns.

Man ir tik šausmīgi slikti, Jānis domāja, bet, pirms viņš paspēja to pateikt skaļi, Babe bija atvērusi durvis un viņu iebīdījusi tornī.

Zēns palika stāvam turpat pie durvīm. Telpa bija astoņstūraina. Gaisma ieplūda caur šauriem, gotiskiem logiem. Arī šeit bija auksta akmens flīžu grīda, bet griesti izgaisa kaut kur augstu, augstu tumsā.

Akmens galds un akmens sols. Zoss spalva, tintnīca un atvērta grāmata. Pie galda sēdēja kāds vīrs. Sirmi, taisni mati pāri pleciem. Gludo, augsto pieri apspīdēja vēsa, balta gaisma. Viņš bija sagumis akmens solā, tāpat kā Jānis pret durvju aili. Dīvainā kārtā Jānis juta — vīram ir tikpat slikti kā viņam. Jānis juta, viņus vieno kopigas sāpes un bailes. Viņu pārņēma dusmas. "Tad no tevis manī ir visas šīs nebūšanas!" viņš teica un ar katru savu ķermeņa daļu sajuta, cik ļoti svešiniekam sāp, cik ļoti to krata drebuļi un dauzās sirds. Zēnu pārņēma līdzjūtība un vēl kāda dīvaina sajūta. Vai viņi būtu radinieki?… Viedo Padome Jānim nebija piešķīrusi nekādas burvju spējas, tamdēļ viņš darīja vienīgo, ko varēja, — viņš no visas sirds apkampa un mierināja svešinieku.

Svešinieks pacēla galvu un ieskatījās Jānim acīs. Sāpes un spriedze atkāpās, un svešinieks, skatīdamies zēnam acīs, sacīja: "Līdz šim tev neveicās, jo tu baidījies no neveiksmēm, tu baidījies uzņemties atbildību par savu rīcību, taču pamēģini ļaut notikumiem notikt. Visu, ko iemācies, izmanto dzīvē! Atceries, veiksme nozīmē uzticēties sev. Lai ko tu arī darītu, tu esi brīvs no citu cilvēku ierobežojumiem un viedokļiem. Ir tikai viens cilvēks, kuram tu nedrīksti likt vilties, un tas esi tu pats. Izspēlē savu dzīves spēli tā, lai vari lepoties pats ar sevi. Necenties izpatikt citiem — patīc pats sev! Ir svarīgs ne jau rezultāts, par ko tu kļūsi vai ko sasniegsi, bet svarīgas ir tavas sajūtas un dzīves garša, darot lietas, kas tev patīk. Darot tās no visas sirds. Atceries, tevī mājo dzirksts no visus cilvēkus vienojošās saules. Tu esi bezgala vērtīgs, kā jebkurš no miljoniem saules staru un kā pati saule."

Kad zēns iznāca no Ziemeļu torņa, Babe ar draugiem viņu gaidīja šaurajā priekštelpā.

"Nu, tu kādu tur satiki?" Babe, ziņkāri valdīdama, jautāja.

"Jā," Jānis teica, un viņam šķita, ka šodien ir gaiša, gaiša diena.

"Skaidrāks par skaidru, Jāni! Tu patiesi esi īpašs zēns!" Izabella iesaucās.

"Kāpēc tu tā domā?" Jānis smaidīdams vaicāja.

"Tāpēc, ka lielākoties cilvēki, ieejot Ziemeļu tornī, nevienu nesatiek un, kādi iegājuši, tādi arī iznāk."

"Bet tu satiki?" Roberts pārvaicāja.

"Jā!" Jānis, vēl arvien smaidīdams, atbildēja.

"Un tu zini, kas tas bija?" Babe, neticīgi raudzīdamās puišelī, vaicāja.

"Domāju, ka jā!" Jānis gatavojās lielajam atklājumam, bet Izabella pasteidzās pirmā.

"Mēs arī zinām! Babe mums pateica! Ja kādam palaimējas, viņš tur satiek pats sevi un uzzina, kā viņam ir jādzīvo."

"Pēc šīs tikšanās dzīvē notiek lielas pārmaiņas, vai ne, Babe?" Roberts vērsās pie vecās Viedās.

"Jā, bērni, pārmaiņu laiks ir sācies!" Babe teica. Viņa atkal saaicināja visus zem savas villaines, apkampa, un jau pēc pāris mirkļiem viņi gluži no zila gaisa uzradās Mežvidu virtuvē.

23. nodaļa Apjukums Zemzemē

Zemzemē Jāņa paziņojums, ka Tumšā enerģija sev mājvietu ir radusi sēnēs, un tam sekojošie notikumi radīja pamatīgu satricinājumu. Gadu simteņiem ilgi sirmie Viedie bija dzīvojuši ar pārliecību, ka viņi visu kontrolē. Tagad, saskaroties ar nepatīkamo faktu, viņi reaģēja diezgan savādi. Tie, kuru uzdevums bija savākt un sargāt senās gudrības, atteicās pamest savus sargposteņus. Viņi bija jau tik tālu prom no ikdienas dzīves, viņu gars mājoja tik augstās sfērās, ka viņi pat nespēja izprast, kas īsti notiek, un atkārtoja tikai vienu:

"Mūsu uzdevums, lai notiek kas notikdams ar Zemi, ir saglabāt cilvēka sēklu un civilizācijas pamatus, lai atkal kaut reizi no neredzamās pasaules rastos redzamā."

Viedo Padomē viedokļi dalījās. Daļa savā augstprātībā nespēja pieņemt faktu, ka kaut kāds Virszemes iemītnieks, vēl tīrais puišelis, bija atminējis mīklu, ap kuru viņi stundām, dienām bija lauzījuši galvu. Otra daļa bija gatavi pieņemt Jāņa paziņojumu kā patiesību, jo to apstiprināja mirušo pārbaudes, taču šo Viedo vidū notika nebeidzami strīdi par to, kādu metodi labāk izmantot un, galvenais, kāpēc.

Pārguruši no jautājumu uzdošanas, Viedie nolēma nogaidīt, jo, iespējams, nenotiks nekas un dīvainās pūpēžveidīgās sēnes nozudīs, tāpat kā uzradušās.

Bet tauta dumpojās. Tā nebija gatava gaidīt un pieprasīja tūlītēju rīcību. Viedo Padome izsūtīja pārstāvjus skaidrot radušos apstākļus un dot solījumus, kuriem neviens neticēja. Tas viss radīja milzīgu, spēcīgu spriedzi un elektrizēja debesis virs Zemzemes, līdz atmosfēra nolēma pati attīrīties. Sākās milzīgi pērkona negaisi ar vareniem grāvieniem un iespaidigiem zibeņiem kā pirms pasaules rašanās, bet varbūt bojāejas…

Zemzemes ļaudis, celdami galvas pret debesīm, uzrunāja savus senos dievus:

"Ko, Pērkoni, tu domāji, Uz akmeņa stāvēdams? Vai domāji pekles tumsu Vai — zemīti saskaldīt?"

24. nodaļa Izabellas pirmā burvestība

Dodamies savās Zemzemes gaitās, draugi ik pa brīdim satika Artūru ar viņa pavadoņiem. Starp viņiem visnekaitīgākais šķita Toms, un ikviens varēja apliecināt, ka Toms ir ļoti, ļoti glīts. Visiem, kas gribēja būt godīgi, vajadzēja to apstiprināt. Otrs tik skaists zēns visā Zemzemē nebija redzēts. Meitenes bariem spietoja ap Tomu, cerot uz draudzību, bet Tomam patika tikai viņš pats. Bija smieklīgi un arī jocīgi vērot, kā viņš meklēja savu atspulgu ne tikai spoguļos un logu stiklos, bet jebkurā gludā un atspoguļojošā virsmā. Tamdēļ pirmajā mirklī dīvaina varēja šķist šī draudzība starp Tomu un Artūru, kurš nekāds skaistulis nebija. Taču, biežāk satiekot un vērojot, Jancis nonāca pie slēdziena, ka nekā pārdabiska šajā savienībā nav. Artūru absolūti netraucēja Toma tīksmināšanās pašam ap sevi, un viņš bieži vien tad, kad glītais zēns arī mēģināja pateikt kādu dzēlību vai zobgalību, draugu apklusināja, sakot: 'Tom, sēdi un dari to, ko tu vislabāk proti, — esi skaists!" — tā skaidri norādot, kuram šajās savienībā pieder spēks un vara.

Kādā svētdienas rītā, atgriezušies no Zemzemes, viņi turpināja apspriest Toma paradumu ik pa brīdim laist roku caur matiem un atmest tos ar elegantu galvas atvēzienu, lai atkal pēc mirkļa ļautu matiem noslīdēt pār vienu aci. Robertam lieliski padevās Toma izdarību attēlošana, un Jānis ar Izabellu no smiekliem palika gluži bez elpas. Atguvies Jānis jautāja:

"Kā jūs domājat, viņam patīk kāda meitene? Nu, vismaz Laura vai Agnese, ar kurām visu laiku turas kopā."

"Tu ko!? Protams, nē! Nevienai meitenei neizdotos viņu iemīlināt sevī!"

"Kāpēc tad ne?" Izabella pēkšņi sajutās aizvainota visu meiteņu vietā.

"Nu, gluži vienkārši, māšelīt, tāda vēl nav piedzimusi. Tik neaprakstāmi skaista," zirgojās Roberts, "ja nu vienīgi kāda laumiņa spētu viņu aizvilt, bet ne jau nu Agnese vai Laura! Un ne jau nu tu, Izabella!"

"Nē, Robert! Skaista neder! Uz skaistu viņš kļūtu greizsirdīgs!" prātīgi sprieda Jānis. "Ticamāk viņam patiktu tāda, kura jūsmotu par viņa skaistumu!"

"Tas jau tagad notiek! Jūs visas apbrīnojat Toma skaistumu, vai ne, Izabella?"

Izabella raudzījās laukā pa logu, viņa nedzirdēja vai arī negribēja dzirdēt Roberta sacīto.

"Iesim paspēlēt kādu datorspēli vai paskatīties televizoru! Paliek garlaicīgi!" Viņa nožāvājās.

Aizrāvušies spēlē, zēni nemaz nemanīja, ka vienubrīd Iza izslīd no istabas. Pēc laiciņa viņa atgriezās un paraustīja Jāni aiz piedurknes.

"Nāc!"

Zēns izbrīnījies sekoja. Viņi iegāja Babes istabā.

"Te taču nedrīkst ienākt!" Jancis uztraucies čukstēja.

"Mēs ātri! Tikai paņemsim dažas lietas," Izabella tāpat čukstus atbildēja. "Nocel to smago kasti no augšējā plaukta! Nevari? Celsim pa abiem! Hū! Tā!"

Izabella atvēra kasti, tās virspusē gulēja grāmata. Meitene to atvēra un uz labu laimi sāka vilkt ar pirkstu pa grāmatas lapu.

"Skaidrs!" viņa izsaucās un sāka rakņāties pa kasti, ik pa brīdim iesaucoties: "Ir!" — "Atradu!" — "Tas nav īsti tas, bet derēs!" Drīz vien viņa bija pārkrāmējusi visu kasti, un izskatījās, ka kaut ko neizdodas atrast.

"Kaut kas ir pazudis?" Jānis čukstēja.

"Jā, varžu acis!" norūpējusies atbildēja Izabella un izbīlī sastinga.

"Jancīt, mīļo, tu taču nevienam neteiksi! Es, es tikai pamēģināšu! Ko? Es varu paskatīties arī citu recepti, man nemaz nevajag tās acis."

Jancis nosolījās klusēt un palīdzēja kasti uzcelt uz skapjaugšas. Viņiem izdevās, neviena nepamanītiem, atstāt telpu. Izabella ar visu dārgo kravu nozuda savā istabā. Jānis ieslīdēja pie Roberta, kurš, aizrāvies ar datorspēli, nebija pievērsis uzmanību ne viņa aiziešanai, ne atnākšanai.

Par šo sīko starpgadījumu viņi ar Izabellu nerunāja. Brīžiem Jānis iedomājās, ko gan Iza darīja ar tām pudelītēm un kastītēm. Vai viņa tās aiznesa atpakaļ un ielika kastē? Vienreiz atcerējies, pat atkal gribēja piedāvāt savu palīdzību, bet, lai cik zīmīgi un sazvērnieciski viņš uz Izu skatījās, viņa izlikās mājienus nesaprotam. Ja negrib, lai nestāsta — liela muiža! Varbūt no tā, ko draudzene gribēja mēģināt, nekas nesanāca.

Ziemas saulgrieži tuvojās ar joni. Visapkārt valdīja pacilāta rosība, īpaši jau Mežvidos, kur gatavojās uzņemt viesus. Sēta tika tīrīta un berzta, pušķota un greznota. Jau vairākas nedēļas iepriekš tika kūpināta gaļa un taisītas desas. Dienu pirms svētkiem arī Jānis tika palaists uz Mežvidiem, lai varētu palīdzēt un piedalīties pīrāgu un piparkūku cepšanā.

"Vēl divas rokas būtu ļoti izpalīdzīgas!" teica dvīņu mamma Jāņa vecākiem.

Tie palaida zēnu, paši soloties ierasties tieši Ziemassvētku vakarā. Kad palīgi ieradās Mežvidos, piparkūkas un pīrāgi jau rāmi gulēja bļodās un viņus gaidīja. Bet uz galda bija sakrauta baltā un brūnā šokolāde, stikla burkas ar žāvētiem augļiem, marcipāns, dažādas sēkliņas, rieksti un garšvielas.

"Urā! Mēs taisīsim konfektes!" iekliedzās Roberts.

"Rokas, rokas! Mazgājiet rokas!" skubināja dvīņu mamma.

Pēc roku mazgāšanas, matu savākšanas un priekšautu apsiešanas dvīņu mamma iedeva dažas receptes, taču ļāva lielā mērā izmantot arī savu fantāziju. Visus darbus pārraudzīt uzdeva Rasai.

"Mūs nevajag ne uzraudzīt, ne vadīt!" Izabellai šodien bija kašķīga oma.

Viņa pūtās un niķojās, līdz pārvācās viena pati pie loga palodzes un, muguru pagriezusi, kaut ko meistaroja. Nevienam neļāva nākt tuvumā un skatīties. Zēni gan ieklausījās Rasas padomos, kā var iegūt glazūras, kā pagatavot masu. Rezultāts bija lielisks. Protams, visu viņi arī paši bija nobaudījuši. Tāpēc Jānis zināja, ka visgaršīgākās ir šīs — krāsainās trifeles.

Tās pagatavot nemaz nebija sarežģīti, recepte pati iegūlās atmiņā. 250 g kausētas šokolādes, kuru kārojās apēst tāpat, sajauca kopā ar 25 g sviesta, tad piešāva vienu ēdamkaroti no lielās, vēderainās pudeles, no kuras smaržoja pēc kazeņu sīrupa. To visu iemaisīja uzkarsētā saldajā krējumā. Gara likās tā pusotra stunda, kad masai bija jāsastingst, stāvot ledusskapī. Pēc tam varēja ļauties fantāzijai un veidot no tās dažādu formu konfektes, kuras apviļāja krāsainos graudiņos un sēkliņās.

Saēdušies saldumus, visi bija kļuvuši gaužām miermīlīgi. Tāpēc Rasa pat nesadusmojās, aplūkojot Izabellas pavirši sakleperētos šokolādes gabaliņus.

"Ja nebija laba oma, varēji jau arī netaisīt. Tikai sabojāji materiālu."

"Man ir vēl viena konfekte, bet tā ir mana!" Izabella parādīja lielāku konfekti, glītu, apaļu, pārklātu ar brīnišķīgi rozā glazūru. Tā aicināt aicināja — esmu garšīga, apēd mani, apēd!

"Meitiņ, kāpēc nepagatavoji tādas vairākas? Brīnišķīga krāsa tev ir iznākusi!" ienākusi virtuvē, brīnījās arī dvīņu mamma.

"Tā ir mana!" Sargādama konfekti, Izabella aizskrēja uz savu istabu.

"Kāda muša viņai šodien iekodusi?" Roberts brīnījās.

25. nodaļa Rozā konfekte Ziemassvētkos

Nākamās dienas vakarā sāka nākt viesi. Kur te satilpa tik daudz ļaužu? Kā pārpildītā dzelzceļa stacijā! Tie pulcējās bariņos un pārvietojās, veidojot burzmu, no kuras sprēgāt sprēgāja jautrība. Dziļdomīgas sarunas mijās ar draudzīgu ķircināšanu un priekpilniem izsaucieniem, kad satikās ilgi neredzējušies radi un draugi. Jānis atpazina gan savus kaimiņus, gan skolas biedrus tepat no ciema, gan ļaudis, ko bija redzējis Zemzemē, gan nekad un nekur neredzētus dīvaiņus.

Kas tad tas?! Ari mūžvecie ienaidnieki — Artūrs un viņa kompānija slaistījās pagalmā.

"Skaties, skaties, Robert! Tu viņus redzi?" Jānis izbrīnīts uzrunāja draugu.

"Tur neko nevar darīt! Mamma viņus katru gadu ielūdz, jo Artūra tēva māsīca ir precējusies ar mammas tēvamāsas vīra māsīcas dēlu."

"Tad viņš jums sanāk tāds kā rada?"

"Jā, jā, baltās ķēves septītajā augumā."

"Kas, kas?"

"Nekas, tas tikai tāds teiciens. Es ceru, viņš šodien turēs muti, citādi…"

Izskatījās, ka arī Izabella bija četrotni pamanījusi un sparīgā gaitā devās pie viņiem. Šķiet, Iza jau pašā vakara sākumā gribēja viņus nolikt pie vietas.

"Nu, ja viņa ir tikpat kašķīga kā vakar, tad spalvas putēs! Skrienam, ja Izabellai vajadzēs palīdzību, mēs tur būsim!" priecīgs par gaidāmo saķeršanos, iesaucās Roberts.

Skriedams aiz drauga, Jānis sajuta spriedzi. Viņš cerēja, ka līdz kautiņam nenonāks. Gan jau viņiem to neļaus kāds pieaugušais. Artūra kompāniju zēni sasniedza reizē ar Izabellu, taču viņa nesamazināja ātrumu un devās tieši pie Toma.

"Tom, priecājos, ka tāds skaistums ir apciemojis mūsu sētu. Es tev gribu svētkos kaut ko dāvināt! Visskaistākajam zēnam Zemzemē un Virszemē visskaistāko konfekti, kāda vien ir atrodama!" Un Izabella ielika pārsteigtā Toma rokās vakar pagatavoto rozā konfekti.

Tad pagriezās un tikpat noteiktā, straujā gaitā devās uz māju. Roberts ar Jāni atkal teciņus metās viņai pakaļ.

"Tu esi traka palikusi, vai?" sauca Jānis.

"Klausies, viņai jumts aizbraucis! Tāds skaistums apciemojis mūsu sētu… Es tūlīt izvemšos!" Roberts bāza pirkstus mutē, tēlojot vemšanu.

"Ak, liecieties taču mierā! Liela muiža, uzdāvināju cilvēkam konfekti. Es vienkārši biju laipna, kā tas pienākas mājas saimniecei. Vai tad mamma vienmēr neaizrāda, ka pret viesiem jāizturas viesmīlīgi?" Izabella iegāja mājā, aizcērtot aiz sevis durvis.

Zēni apmulsuši raudzījās viens uz otru, tad uz sētsvidu stāvošo Tomu, kurš ar svētlaimīgu izteiksmi sejā beidza ēst konfekti. Dvīņu vecāki iznāca sētsvidū un aicināja visus nākt telpās un sēsties pie galdiem. Tie bija saklāti gan klētī, gan pirtī, gan dzīvojamajā istabā, gan lielajā, lauksaimniecības tehnikai celtajā šķūnī, kas bija atbrīvots no mašīnām, dodot vietu arī dejošanai un rotaļās iešanai.

"Es domāju, ka tava māsa ir saprātīgāka par citām meitenēm," ejot garām, novilka Artūrs.

"Tu, tu…" Roberts šņāca.

Jānis steigšus vilka aizkaitināto draugu prom.

"Kur ir tā muļķa zoss? Tādu izgāšanos!" Roberts bija patiesi nikns.

Jancis neatlaidīgi virzīja draugu pie svētku galdiem, jo cerēja, ka ēšana novērsīs domas. Nu Jānis beidzot saprata, ko nozīmē vārds "dzīres" — galdi vai lūza no ēdamā un dzeramā. Jau paši Mežvidu ļaudis bija sarūpējuši bagātīgu cienastu, arī katrs viesis bija uzskatījis par pienākumu kaut ko atnest. Tāpēc ēdamā netrūka. Nažu un dakšiņu šķinda, saviesīgas sarunas un sātīgais ēdiens tiešām nomierināja satrauktos prātus. Arī Izabella nerādījās tuvumā. Vien pāris reižu viņi redzēja meiteni nozibam virtuves durvīs.

Kārtīgi saēdušies, ļaudis gribēja izkustēties, tāpēc gan baros, gan divatā, gan pa vienam sāka lasīties kopā lielajā, jaunajā šķūni, lai uzrautu kādu danci senlatviešu garā. Kāda kundze grozījās starp apkārtējiem, visus izrīkodama, un lauku kapelas vijolnieks izmēģināja savu vijoli, kura žēli iekaucās, satracinot visus trīs sētas suņus. Jancim un Robertam pilnīgi noteikti nebija nekādu plānu attiecībā uz dejošanu, bet, tā kā pie galdiem bija palikuši tikai pāris veči, kuri pārsprieda politiku un, izrādās, bija īstie zinātāji, kā pārvaldīt valsti, arī zēni lēnām sāka virzīties uz šķūņa pusi. Tur aktīvajai kundzītei bija izdevies saorganizēt pirmos drosmīgos dejotājus.

"Ahā! Redz, kur Izabella! Nu viņa mums neizspruks!" kareivīgi iesaucās Roberts. Taču, izrādās, viņi nebija vienīgie, kas meiteni meklēja. Toms stāvēja Izabellai pretī un lūdza viņu uz deju. No pārsteiguma zēniem atkārās žoklis. Viņi paskatījās viens uz otru.

"Tu redzi to pašu, ko es?"

"Pilnīgi!" Jānis izbrīnā čukstēja.

Izabella uzmeta uzvarošu skatienu puišiem un aizgāja dejot. Bet ar to jau nekas nebeidzās, viss tikai sākās. Lai kur Izabella tajā vakarā gāja, Toms tecēja viņai pakaļ kā noklīdis stirnēns, kurš beidzot atradis savu mammu. Vēl vairāk, viņš nepārtraukti teica Izai visai dīvainas lietas:

"Izabella, tavi mati ir kā zelta pavedieni. Tu ej tik cēli, kā gulbis peld ezerā."

"Ko tu tur muldi?" Artūrs vairs nevarēja izturēt. Viņš bija ļoti dusmīgs. Un tas vēl skaitās draugs! Kāpēc tieši Izabella?

"Ko es muldu?" Uz mirkli likās, ka Toms atgūsies, bet nekā, acis atkal ieguva stirnas bērna maigo skatienu, kad lūpas runāja savu:

"Skaistāka par Veneru un Afrodīti, skaistāka par kara dievieti Diānu un Zeva sievu Hēru, Izabella, mana daiļā Izabella!"

'Tu kādreiz esi dzirdējusi Tomu tā runājam?" Agnese jautāja Laurai.

"Nē, es pat nezināju, ka viņš zina tādus vārdus — Venera, Afrodīte. Jocīgi."

Bet Toms sāka atkal: "Izabella, mana daiļā Izabella!"

Apkārt stāvošie sāka skatīties un sačukstēties. Izabella nosarka un metās skriet uz māju, Toms steidzās viņai pakaļ, saukdams: "Izabella, manas dzīves mīla!"

Artūrs pagriezās pret Jāni: "Un es vēl domāju, ka viņai patīc tu!"

"Es? Kāpēc tad es? Mēs esam tikai draugi," Jancis protestēja.

"Tiešām, Janci, kāpēc tu nevarēji Izabellai iepatikties?" Roberts sapīka.

"Viņi abi mūs ir piemānījuši! Kurš to varēja iedomāties?" sarunā iesaistījās Laura.

"Mēs neko nemanījām!" teica Agnese.

"Tas ir kaut kā dīvaini!"

"Pilnīgi neticami!"

Viņas turpināja savā starpā sačukstēties.

"Tagad par to runās visa Virszeme un Zemzeme! Viss, man pietiek! Tai lietai jādara gals." Roberts devās uz mājas pusi. Pārējie sekoja. Izabellu ar Tomu viņi atrada virtuvē. Izabella bija uzrāpusies uz galda un, ieraudzījusi nācējus, izskatījās atvieglota. Toms, nometies uz ceļiem Izas priekšā, skaitīja paša sacerētu dzeju un izstieptā rokā turēja iekostu piparkūkas sirdi.

"Ņemiet savu Tomu un pazūdiet!" Roberts sagrāba puisi un grūda uz durvju pusi.

Izstūmis visus četrus pa ārdurvīm, viņš tās aizkrampēja, tad pievērsās Izabellai.

"Tagad stāsti un tikai bez pekstiņiem! Kas te notiek?"

"Man šķiet, es būšu mazliet pārspīlējusi."

"Ak, tikai mazliet?"

"Ja tu mani pārtrauksi, es vispār nerunāšu!" Izabella sabozās.

"Labi, stāsti taču beidzot!"

"Atceries, Robert, tu teici, ka Toms manī nemūžam nevarētu iemīlēties, un tad es… Un tad es… Uztaisīju rozā konfekti. Ne jau uzreiz! Vispirms mēs ar Janci izgatavojām mīlas dzērienu."

"Ko?! Tu arī?" Pārsteigts un noskaities, Roberts pagriezās pret Janci.

"Es nē!"

"Tu man palīdzēji dabūt visas sastāvdaļas, atceries?"

"Es tikai nocēlu lejā kasti! Es nezināju!"

"Jūs abi esat… Jūs esat… Es nezinu. Jūs esat traki! Jūs saprotat, ko esat izdarījuši?! Un kāpēc, Jāni, tu man neizstāstīji?"

"Izabella lūdza…" Jānis aprāvās.

"Ko tagad lai dara?" Iza bija tuvu asarām.

"Tev vismaz viņš patīk?" Jānis centās paskatīties uz situāciju no labās puses.

"Nē, galīgi ne! Es tikai gribēju panākt savu. Man viņu nevajag!"

Pa to laiku apgājis apkārt mājai un ienācis pa otru ieeju, Toms atkal stāvēja virtuves durvīs.

"Izabella, tava elpa smaržo pēc rožu ziedlapiņām! Es gribu būt tavā tuvumā, lai elpotu to pašu gaisu, ko tu!"

"Cik skaisti! No kuras lugas tas ir?" Galvu virtuvē pabāza Rasa.

"Rasa!"

Kā glābiņu meklēdama, Izabella metās lielajai māsai ap kaklu, kamēr Roberts, Jānim piepalīdzot, ne bez pūlēm dabūja Tomu laukā no mājas. Tad viņi, viens otru pārtraukdami, stāstīja visu Rasai.

"Izabella! Tu saproti, ko esi izdarījusi? Tu esi atņēmusi cilvēkam viņa brīvo gribu! Ja kāds uzzinās, tev būs jāstājas Burvju liesas priekšā. Tu esi pārkāpusi 27., 78. un 147. likuma pantu."

Jancis juta, viņam sāk tirpt kājas.

"Rasa, pēc tam mēs viņai sadosim, tagad Izabella ir jāglābj! Tu taču to vari! Nu, lūdzu! Ātrāk! Man šķiet, ka Laurai ar Agnesi ir kādas aizdomas!" Roberts paslepus raudzījās pa durvju šķirbu.

"Labi, ejam uz Babes istabu! Kuru grāmatu tu ņēmi? Kādas ir sastāvdaļas?"

Rasa lika zēniem palikt sardzē, kamēr abas ar Izabellu būrās pa Babes istabu. Jānis stāvēja gaiteņa tumšajā stūrī un klausījās pats savos sirdspukstos. Sirds sitās kā negudra. Nevis krūtīs, bet kaklā. Acīmredzot tā radies teiciens, ka no bailēm sirds pa muti var izlēkt. Tagad galvenais novirzīt domas, citādi nudien viņš jau redz sevi stāvam Burvju Tiesas priekšā.

"Ak, ko viņas tur tik ilgi peras?" Ari Roberts bija kļuvis nepacietīgs.

"Tu taču nedomā, ka Rasa to domāja nopietni par burvju tiesām un likuma pantiem?" Jānis iztrūcies jautāja.

"Nav ne jausmas, līdz šim visas mūsu palaidnības tepat sētā vien ir notikušas. Tās nekad nav aizskārušas svešus cilvēkus, bet es ticu, ka Rasai viss izdosies! Es ļoti ticu!"

"Fūūū, beidzot, tagad tikai jātur īkšķi, lai viss norit, kā nākas!" Izabella ar Rasu iznāca no istabas. Izabellai rokās bija divas šokolādes konfektes.

"Esi uzmanīga un nesajauc! Kreisajā rokā tev, labajā Tomam!" brīdināja Rasa.

"Kaut nu es varētu viņu atrast labi ātri," Izabella bažījās, bet velti. Tikko atvēruši ārdurvis, viņi ieraudzīja Tomu, vienu tepat ap namdurvīm slaistāmies. Iza steidzās pie viņa.

"Tom, es arī gribu ar tevi dalīt visu, kas man pieder! Še ņem, apēdīsim konfektes, lai tās mūs vieno! Jūti, cik salda un garšīga?"

"Mmm, jā! Tiešām laba!" Toms aplaizīja pirkstus.

Rasa, Roberts, Jānis un Izabella nenovērsdamies lūkojās Tomā. Nekas nenotika. Sasprindzinājums tikai turpināja pieaugt, līdz Toms ar ierastu žestu izlaida roku caur matiem.

"Es šodien uzvilku šo zilo kreklu, jo tas lieliski piestāv pie manām zilajām acīm. Bija diezgan grūti atrast pareizo krekla toni, jo manām acīm ir ļoti īpaša, reti sastopama zila nokrāsa."

Visiem izlauzās atvieglojuma pilna nopūta. Pirmo reizi viņi ar neviltotu prieku vēroja, kā Toms ļāva matiem noslidēt pār vienu aci un tad ar elegantu galvas kustību atmeta to atpakaļ.

"Skaisti!" Izabella aizgrābti nočukstēja.

"Izabella, tu atkal sāc?" tēlotās šausmās iesaucās Roberts.

"Aāāāh, viss atkal ir kārtībā! Pēdējā brīdī!" Rasa norādīja uz ļaužu pūlīti, kas tuvojās. Toma draudzenēm bija izdevies piesaistīt pieaugušo uzmanību. Aizelsušās, viena otru pārtraukdamas, Laura un Agnese turpināja paust savas bažas par redzēto trim sievietēm un diviem vīriešiem.

"Tas izskatās pēc ieēdināšanas visu ļaužu acu priekšā! Tādu pārdrošību un nekaunību!" Viena no sievietēm metās pie Toma. "Manu dēliņ, kā tu jūties?"

"Brīnišķīgi, vienkārši brīnišķīgi! Mammu, visi piekrīt, ka mana krekla izvēle ir pareizā. Pēdējā laikā tu esi zaudējusi manu skaisto izcelšanas mākslu. Tavs izvēlētais krekla tonis nekam nederēja, laikam turpmāk nāksies paļauties pašam uz saviem spēkiem."

"Bija jau arī laiks!" dusmīgi nošņāca viens no vīriem un pievērsās Agnesei un Laurai.

"Nu, jūs abas žagatas! Ko nēsājaties apkārt ar nepatiesām ziņām? Ceļat traci tur, kur tā nav!"

"Jā, bet mēs pašas savām acīm redzējām un ausīm dzirdējām."

"Kas īsti tur virtuvē notika, Izabella? Toms tavā priekšā stāvēja uz ceļiem, skaitīja mīlas dzeju. To redzēja visi, arī Roberts un šis te, viņu draudziņš Jānis. Stāsti patiesību, Izabella!" viena caur otru sauca Laura un Agnese.

"Tas nevar būt! Mans skaistais Toms šī prastā lauku skuķa priekšā uz ceļiem?!"

Visu skatieni pievērsās Izabellai. Viņa nevarēja neko labāku izdomāt, kā spītīgi klusēt.

"Ak, jūs runājat par to, ko redzējāt virtuvē?" māsai palīgā steidzās Robis. "Tiešām, Toms bija nometies uz ceļiem, viņš mācīja Izabellai, kā pareizi jāslavina skaistums, un nu mēs, bērni no laukiem, to esam lieliski apguvuši, vai ne, Tom?"

Toma uzacis uz mirkli savilkās, viņam pūloties ko atcerēties, bet visas atmiņas bija kaut kur izčibējušas. Lai nezaudētu pašcieņu, viņš atmeta matus un eleganti, nedaudz uz priekšu izvirzījis labo kāju, iesāka:

"Mazliet kultūras jums nenāca par ļaunu, bet pie gaumes vēl jāpiestrādā!" Viņš norādīja uz Robja ziemas zābakiem pie uzvalka biksēm.

Pfūūū! Nospļāvās viens no vīriem un klusējot devās prom. Arī otrs atmeta ar roku un sekoja. Prom devās arī sievietes, kopā ar tām Laura un Agnese. Gājienu noslēdza Toms ar savu mammu, kura gādīgi kārtoja viņa apkaklīti.

"Fu, tikām cauri ar izbīli. Pēc visiem tiem stresiem man gribas ēst!" Roberts paziņoja.

"Labi, nāciet uz virtuvi, es jūs pabarošu!" Rasa bija atmaigusi.

Izrādās, ēstgriba pēc pārdzīvojumiem tiešām dubultojas. Viņi nesmādēja pat aukstus kartupeļus un kotletes ar sastingušu tauku klātiem sautētiem kāpostjem. Tas viss nozuda viņu vēderos, kamēr Rasa vārīja tēju.

"Kaut ko nomierinošu, lūdzu! Varbūt kumelītes."

"Ko ēdīsiet klāt? Pīrāgus, piparkūkas, bet varbūt konfektes?"

"Nē, tikai ne konfektes!" visi trīs atsaucās.

"Kaut gan… Izabella, izstāsti, kā gatavot mīlas dzērienu! Varbūt mums ar Janci arī kādreiz varētu noderēt!" Roberts dega ziņkārē.

"Oho, vieglāk par vieglu!" Izabella bija vēlīga.

"Ņemiet piestu, tajā saberziet vienu…"

"Izabella! Tu aizmirsi, ko mēs runājām Babes istabā? Vispār jau vajadzēja ļaut tev saņemt sodu. Žēl tikai tēta un māmiņas, kuriem pēc jūsu abu piedzimšanas mati sākuši straujāk nosirmot." Rasas pierē iegūla dusmu rieva.

"Ak, Rasa, Babes istabā nebija ne īstais laiks, ne īstā vieta pamācībām! Es, kad esmu uztraukta, nespēju uztvert, ko man saka." Izabella bija atguvusi labo omu, un viņas acis atkal meta šķelmīgas dzirkstis.

"Bet tagad taču tu dzirdi! Klausies un nesaki, ka tu nedzirdēji! Kamēr neesat nolikuši eksāmenus un ieguvuši sertifikātu, jūs nedrīkstat burties!"

"Ja es protu, kāda starpība, ir man sertifikāts vai nav?! Tev jāatzīst, man izdevās lieliski!"

"Tev ir talants!" Roberts apbrīnoja māsu.

"Ir vai nav talants, to mēs pašreiz neapspriežam. Runa ir par to, ka tu nedrīksti ne ar vārdiem, ne telepātiski veidot postošas, maģiskas programmas, kas kaitē cilvēka psihei un veselībai! Un vēl nodot tās ar starpniekvielu!"

"Tomam tas nemaz nekaitēja. Man šķiet, viņš kļuva savā ziņā pievilcīgāks," pretojās Izabella. "Tu taču nenoliegsi, ka ar sadzīves maģiju, kur iesaistīti augi, dzīvnieki un dabas spēki, te nodarbojas ikviens, kam pietiekoši spilgta iztēle un spēja koncentrēties. Bet tu neuztraucies, tik liela burve kā tu, es vēl neesmu. Iedarboties uz energoinformatīvo lauku vēl neprotu."

"Labi, ka tā. Tik nenosvērtai būtnei kā tev tas būtu tikpat nesaprātīgi, kā iedot uguni gadu vecam bērnam. Gan pats apdedzināsies, gan māju nodedzinās."

"Meitenes, nu beidziet!" Roberts mēģināja māsas apklusināt.

"Rasa, tu taču zini," samierinoši bilda Izabella, "ka konfektes iedarbība ar laiku būtu beigusies, tā tas notiek ar praktiski visām pēc sadzīves maģijas pieburtām kaitēm. Ar laiku to spēks izsīkst un pazūd. Svarīgākais ir tas, ka viņš nebija uzlicis aizsardzību."

"Un tu pati esi? Robis ar Janci ir?"

"Nē, kurš tad mūs te burs?"

"Redz, atradīsies kāda trakā kā tu, un cauri būs."

"He, sadzīves maģija! Cik viegli pieburt, tik viegli atburt," Izabella nelikās mierā.

"Ja ir tik viegli, nākošreiz paši tieciet galā!"

Kad Rasa aizgāja, viņi ar visām tējas krūzēm pārvietojās uz Roberta istabu un turpināja apspriest šīs dienas notikumus. Izabella lika zēniem vairākkārt smalki atstāstīt, ko teica Artūrs par to, ka viņa nav tāda, kā citas meitenes.

"Kāpēc tas tevi tā interesē?" brīnījās Roberts. "Tev viņš patīk?"

Izabella sadusmojās un meta brālim ar spilvenu. Sākās īsta spilvenu kauja ar uzvarošiem saucieniem un apslāpētiem smiekliem. Līdz durvīs parādījās vecmāmuļa un aizdzina viņus gulēt.

Pēcsvētku rītā visi modās vēlu, ļaudis ikdienas gaitās devās nesteidzīgi, vēl arvien visos valdīja prieks par kopā būšanu. Tikai Izabella likās nospiesta, neviens nedzirdēja viņas smieklus, nebija nekādas stīvēšanās, tiepšanās ar brāli vai māsu. Viņa izvairījās no skatieniem, domāja sev vien zināmas domas un likās, tās nebija priecīgas. Vecmāmuļa pat sāka taustīt Izabellas pieri, vai nav vakar par daudz satrakojusies un šodien slima. Taču piere bija vēsa un Izabella veselāka par veselu.

"Meitiņ, pastāsti, kas nomāc tavu sirsniņu!" māmiņa bija norūpējusies.

Šie vārdi galīgi saraudināja Izabellu, un viņa aizskrēja uz savu istabu.

"Lai izraudas, paliks vieglāk."

Mājnieki neizpratnē lūkojās cits citā. Slepus no pārējiem Jānis ar Robertu sekoja Izabellai. Zēni nebija nekādi labie mierinātāji, tāpēc klusēdami sēdēja uz gultas malas un raudzījās, kā Izabella raud. Asaras lija aumaļām.

"Kas tagad būs?" beidzot starp šņukstiem viņai izdevās ievilkt elpu vienam īsam teikumam. Zēni saskatījās, viņi vēl aizvien neko nesaprata.

"Gredzens pazudis!"

"Tu ko?!" Roberts kā dzelts pielēca kājās un pieskrēja pie plaukta. "Vēl vakar tas te stāvēja. Varbūt nokritis?"

"Jā, jā, tam pieauga kājas, un viņš aizgāja ieelpot svaigu gaisu. Istabā tā nav. Es esmu visu pārmeklējusi. Ko tagad lai dara? Ko lai dara? Kas tagad būs?"

"Izabella, kāpēc tu vienmēr bāz degunu lietās, kas uz tevi neattiecas?" Roberts žēlojās.

"Vēl pirms pāris dienām tev tas tiri labi patika. Es neatceros, ka tu būtu iebildis."

"Tas tiesa."

Pirms pāris dienām Roberts, ar apskaužamu aizrautību, palīdzēja Izabellai izmānīt Rasu no istabas, lai nočieptu gredzenu un parādītu to Jānim. Jancis to bija atzinīgi novērtējis. Gredzens tiešām bija skaists, bet īpaši Jānim patika stāsts par tā spējām sargāt un atvairīt nelaimes, ne tikai no nēsātāja, bet ari no visas dzimtas. "Šis gredzens mums pieder jau paaudžu paaudzēs. Tas ir mūsu talismans," lepni bija stāstījusi Izabella. "Viņš ne tikai aizsargā, bet arī gādā par veiksmi un palielina burvju spējas," bija piebildis Robis.

Kaut kā viņi neatrada piemērotu bridi, lai noliktu gredzenu atpakaļ. Tas palika stāvam uz plaukta, līdz pazuda. Ziemassvētku vakarā Izabella bija to redzējusi, bet šorīt gredzena vairs nebija. Drūzmā, kad cilvēki bija nākuši un gājuši, tas bija pazudis. Vienīgais, ko vēl Izabella varēja piebilst, ka vakarā, ienākot savā istabiņā, viņa atradusi durvis, nedaudz pavērtas. Arī tas viņu nebija uztraucis, jo kaķi bieži mēdz staigāt, kur pašiem tīk. Tamdēļ durvis pusvirus nebija radījušas nekādas bažas.

Nākamajā dienā, gredzenu neatradusi, viņa vispirms visu vainu lika uz Lāsi, kura mēdza gan bez aicinājuma ienākt, gan kāpelēt pa plauktiem, šo to, sev interesējošu, ar ķepu nogrūžot zemē. Kad pat visrūpīgākā istabas pārbaude neko nedeva, Roberts izteica pieņēmumu, ka Lāse gredzenu ir zobos aiznesusi. Tas nebija mierinājums.

Visi trīs kopīgi izlēma, ka vēlreiz pārmeklēs istabu. Ja neatradīs, būs vien jāiet un jāatzīstas par zudumu vispirms Rasai, tad vecākiem. Viņi vēl nebija tikuši galā ar meklēšanu, kad istabā ienāca Janča mamma.

"Laiks braukt mājās!"

Jancis juta milzīgu atvieglojumu, ka nevajadzēs piedalīties atzīšanās procedūrā. Tamdēļ nebija nekādas stīvēšanās, nekādas lūgšanās "vēl pusstundiņu, vēl desmit minūtītes". Pēc mirkļa viņš bija gatavs braucējs.

26. nodaļa Ome taisa traci

Jānis steidzīgi ēda. Nodurtām acīm, viņš stūķēja mutē kumosu pēc kumosa, lai ātrāk tiktu prom no galda. Tramīgi viņš uzlūkoja tēti un mammu, arī viņu sejas bija tikpat bažīgas un acis nodurtas. Tā tas bija vienmēr, kad ome par kaut ko apskaitās un klusēja. Šī viņas klusēšana — tā bija sākusies jau uzreiz pēc iekāpšanas mašīnā, kad pārējie vēl priecīgi māja atvadas Mežvidu sētā stāvošajiem ļaudīm. Vēl pirms mirkļa visi bija priecīgi apkampušies, čalojuši un atvadījušies, līdz viņi pamanīja omes ledaino klusēšanu. Jānis pēkšņi sajutās bezgala vainīgs, viņš zināja, ka tāpat jūtas arī tētis un mamma.

Katrs prātā pārcilāja, ko gan tik sliktu ir izdarījis, kā nogrēkojies omes priekšā. Jānim pie labākās gribas nekas nenāca prātā — ja nu vienīgi ome kaut kā būs uzzinājusi par nozaudēto gredzenu, bet varbūt vainīgs nemaz nav viņš? Varbūt šoreiz tā ir mamma, kura ir par skaļu smējusies un ēdot likusi elkoņus uz galda? Bet varbūt tas ir tētis, kurš nav pietiekami gudri runājis un taisni stāvējis. Varbūt omei

Mežvidu sēta bija likusies par prastu. Varbūt viņai netika izrādīta pienācīgā cieņa, vai arī uz palodzes bija aizķēries kāds puteklis. Jānis uzmanīgi cēla karoti pie lūpām, galvenais nepiesist pie šķīvja malas, nepievērst uzmanību. Viņš zināja, ome sāks runāt, un cerēja pazust, pirms tas notiks. Vēl pāris karotes, Jānis domāja, un varēs atviegloti uzelpot. Tēta karote pārāk skaļi piesitās tukšā šķīvja malai.

"Tā, esat paēduši? Mums ir jāaprunājas!" ome teica un nolika abas rokas uz galda. Runāšana būs gara — saprata Jānis. Viņš centās neredzēt un neko nedzirdēt, nebūt klāt. Tētis ierāva galvu plecos. Mamma bikli raudzījās omē, kamēr tā turpināja:

"Es, protams, varētu tērēt laiku un savu enerģiju, lai izskaidrotu un pārliecinātu, bet esmu pārāk sašutusi. Tas, ko es redzēju, man ļoti nepatika. Tas līdzinās apmātībai, garīgai nelīdzsvarotībai un dvēseles slimumam! Un tajā visā vēl iejaukt bērnus! Es esmu kategoriski pret, un Jānis tur vairs kāju nespers!"

Izdzirdējis savu vārdu, Jānis izbrīnā pacēla acis pret omi, bet tētis ierunājās:

"Nu, mamm, par ko tu runā? Kas tev lēcies šovakar?"

"To mums vislabāk varētu pastāstīt Jānis, ar kādām dīvainām lietām viņš nodarbojas Mežvidos!"

"Ko es? Es neko!" Jānis iztrūcies murmulēja zem deguna.

"Ko viņš atkal ir izdarījis?" Mamma uztrūkās kājās un sāka skraidīt pa istabu.

"Kas atkal?" Jānis aizvainoti burkšķēja.

"Es tev vaicāju vēlreiz ar labu," ome draudošā balsī iesāka, "izstāsti tūliņ pat vecākiem, ar ko jūs tur, Mežvidos, nodarbojaties!"

Viņš ar pēc iespējas izbrīnītāku sejas izteiksmi lūkojās vecākos. Tie tikpat jautājoši lūkojās Jānī.

"Skaties man acīs!" Ome pacēla balsi. "Es tev pēdējo reizi ar labu jautāju! Ko jūs tur Mežvidos darāt?"

Jānis iecirta zodu krūtīs un spītīgi klusēja.

"Jānīt, mīļo dēliņ, nu, pasaki!" mamma uztraukti vaimanāja.

"Tu zini, vai ne… tu zini!" viņa vērsās pie vīramātes. Baisas ainas uzbūra viņas iztēle.

"Beidziet te spēlēt teātri!" dusmīgi ierunājās tētis. "Ja tu ko zini, saki!" viņš vērsās pie omes.

"Viņi puiku Mežvidos ir ievilkuši dīvainās izdarībās un piebāzuši galvu ar pilnīgām muļķībām!"

Gaiss virtuvē kļuva arvien karstāks. Jānis juta, viņam noraso piere. Omei un mammai vaigi kļuva arvien sarkanāki, bet tētis kliedza:

"Kas tās ir par darbībām, kur iepīts mans dēls?"

"Viņi Mežvidos nodarbojas ar buršanos!" ome teica un piecēlās.

"Ak, vai!" ievaidējās mamma, it kā būtu saņēmusi ziņu, ka kāds ir miris. Tētis pārsteigts klusēja. Tas nu galīgi nebija tas, ko viņš bija gaidījis. Viņš nevarēja aptvert, vai tas ir kas briesmīgs vai tomēr tikai smieklīgs. Viņa prāts nespēja tik ātri apstrādāt jauniegūto ziņu un izdarīt secinājumus.

"Jūs pie tā esat vainīgi!" ome bārās. "Jūs galīgi neliekaties zinis par savu bērnu! Man vienai jānodarbojas ar viņa audzināšanu! Kas te notiktu, ja manis nebūtu?! Kas no tā puikas būtu izaudzis?"

Hū… Jānis atviegloti uzelpoja. Izskatās, negaisa mākonis ir pagājis viņam garām un slīd uz citu pusi. Drīz trīs pieaugušie kliedza savā starpā kā vienmēr, kad runa bija par viņa audzināšanu. Ome pārmeta vecākiem, ka tie pārāk vieglprātīgi izturas pret saviem pienākumiem. Mamma aizstāvējās, cik spēja, sakot, ka viņa jau labprāt audzinātu, ja kāds visu laiku nejauktos viņai pa vidu un nenoniecinātu katru viņas domu un ideju. Tētis taisnojās, ka kādam taču ir arī jāstrādā. Kad viņi labu brīdi bija izbļaustījušies, mamma, ziņkārības mākta, vērsās pie omes:

"Kas tur īsti bija ar to buršanos? Tu runāji nopietni?"

"Tu zini, man no sākuma ari šķita, ka tie ir joki, bet izrādījās ne. Tie dīvainie ļaudis to domāja visā nopietnībā. Kāda īpatna kundzīte, kas sēdēja man blakus, stāstīja, ka pagājušo nakti, bezmiega mocīta, visu nakti ar spoku spēlējusi kārtis. Es parāvos tālāk un sāku skatīties uz citu pusi. Ar trakiem tikai pa labam," ome stāstīja, "bet dīvainais sievišķis turpināja man uzplīties un uzstājīgi lūdza, lai es ar kaut kādu zugu sūtu ziņu viņas māsai, ka viņai aptrūkušies salviju dūmkociņi, nebūšot, ar ko iztīrīt māju, bet strauji tuvojoties divdesmit devītā mēness diena."

"Kāda diena?" izbrīnā noelsās tētis.

"Vai es zinu!" Ome atmeta ar roku. "Es taisījos, ka tieku prom no tās trakās. Viņa vēl gribēja mani pieturēt, ķēra aiz piedurknes, bet es devos, kur vairāk ļaužu," ome turpināja. "Tikko pienākusi pie kāda pulciņa, pamanīju tuvojamies divas meitenes, kuras atnesa gaužām dīvainu ziņu — Izabella esot nobūrusi kādu jaunekli." Ome uzmeta ledainu skatienu Jānim. Zēns saļima krēslā. Ak, vai! Jānis patiesi nezināja, kas ir briesmīgāk — Burvju Tiesa vai viņa ome, bijusī skolas direktore.

"Kā tā — nobūrusi?" iesmējās mamma.

"Un tu tam noticēji?" arī tētis gribēja zināt.

"Tajā brīdī es jau vairs nezināju, kam ticēt un kam ne," ome atcirta, "bet biju jau nolēmusi visu noskaidrot." Jānis šajā mirklī gribēja pazust no zemes virsas. Ome turpināja: "Es devos uzmeklēt Jāni un viņa draugus. To pašu darīja vēl bariņš ļaužu, kurus dvīņiem izdevās pārliecināt par savu nevainību."

"Tad jau viss kārtībā," tētis atviegloti izdvesa.

"Es teicu, viņus izdevās pārliecināt," ome viņu skarbi pārtrauca, "ne jau mani! Man pietika uzmest vienu skatienu Izabellai, lai redzētu, ka viņa melo. Viņa noteikti bija būrusies!"

"Mammu, ko tu runā? Tu esi pie pilna prāta?" iesaucās Jāņa tētis.

Ak! Neticiet viņai, neticiet! Jānis domās lūdzās, uzlūkodams savus vecākus. Bet ome uzvaroši turpināja.

"Savā garajā pedagoga mūžā es esmu redzējusi tik daudz bērnu — kad tie stāsta nepatiesību, noklusē, izvairās, ka man pietika uzmest vienu skatu, lai saprastu, tā lieta nav tīra. Tāpēc es neuzkrītoši sekoju un vēroju, un ilgi nebija jāgaida. Viņi bija tik nevērigi, runāja tik skaļi, ka nebija pat īpaši jāklausās, lai visu dzirdētu. Izrādās, viņi tiešām māžojās ar dīvainām lietām un Mežvidos ir pat vesela istaba ar dīvainām grāmatām, bet Jānis noteikti mums var visu izstāstīt daudz labāk!" Viņa paskatījās uz mazdēlu.

Jānis padomāja — ja jau viņi tagad tāpat visu zina, tad labāk ņemt un izstāstīt, varbūt sapratīs, varbūt viņš tā varēs visu vērst par labu. Un aizgūtnēm, mirdzošām acīm viņš sāka stāstīt par Zemzemi. Viņš aizskrēja un atnesa savu zugū. "Virszemē tas man lāgā neklausa," ar aizrautību balsī Jānis stāstīja, "bet Zemzemē…" — taču pamanījis omes skatienu, zēns apjucis apklusa.

"Nu jūs redzat paši," ome uzrunāja vecākus. Tētis klusēja.

"Ko mēs tagad lai darām?" izmisusi ierunājās mamma un padevīgi lūkojās omē.

Viņi izturas tā, it kā es būtu slims, Jānis domāja, ar kādu lipīgu un nāvējošu slimību, kas apdraud ne tikai mani, bet arī viņus.

"Te ir tikai viens risinājums — izolēt," ome bija kategoriska. Jau pie pirmajiem omes vārdiem Jānim iekšā kaut kas sastinga, apdzisa. Kā caur biezu miglu Jānis redzēja omes seju un dzirdēja vārdus: "Sliktu draugu ietekme. Viņiem ir jāaizliedz draudzēties. Steidzīgi jāmaina vide. Aizliegumam jābūt kategoriskam. Tas ietekmē bērna psihi." Direktrise nolasīja kārtējo lekciju, pēdējo savas runas daļu veltot māņticības kaitīgumam: "Šitādu tumsonību divdesmit pirmajā gadsimtā!"

"Kurš tam vēl mūsdienās tic?" tētis viņai piebalsoja. Mamma viņiem dedzīgi piekrita, drudžaini domādama, kur lai iegrūž kvarcu, ko viņai pirms pāris dienām bija uzdāvinājusi kāda laba draudzene, apgalvojot, ka tas neitralizēs vīramātes, omes, radīto kaitīgo enerģiju un viņas, tas ir, mammas, dzīve kļūs vieglāka. Pašlaik mamma bija pārliecināta — kļūs vieglāka, ja viņa vienkārši piekritīs vīram un omei, lai ko arī viņi izlemtu.

Otrā rītā ome mēģināja atjaunot ar mazdēlu viņu kādreizējās labās attiecības, taču Jānis nebija gatavs ne dialogiem, ne kompromisiem.

Viņš visu ritu bija mēģinājis izsaukt savu zugū, bet Zemzemes pasaule pret visiem viņa mēģinājumiem sazināties izturējās noraidoši. Dvīņi pat neatbildēja uz mobilā telefona zvaniem. Izraidīts, lieks, atstumts — tā Jānis šorīt jutās. Zēns bija zaudējis savus pirmos īstos draugus. Arī tikko iepazīto pasauli, Zemzemi un Mežvidiem — vienīgo vietu, kur viņš bija juties saprasts, kur netika izraidīts, kur jutās kā mājās. Viņš pat nedzirdēja, ko ome savā izlīdzinātajā un mierīgajā balsī viņam saka. Zēnu viss kaitināja, pilnīgi viss. Viņš kliedza. Pirmo reizi mūžā viņš uz omi kliedza: "Tu man riebies! Es tevi ienīstu!" un aizcirta durvis, ieslēgdamies savā istabā, tā novilkdams nepārkāpjamu robežu starp savu un pieaugušo pasauli, bet ome mēģināja to pārkāpt. Viņa klaudzināja pie durvīm.

"Jānīt, ielaid. Dēliņ, mums jāaprunājas!" viņa teica. Tad balsī ieskanējās dusmas: "Tūliņ pat taisi vaļā!" Nesagaidījusi atbildi, ome atkal mainīja balss tembru. "Mīļais bērns, es taču tev vēlu tikai labu! Tās nav lietas, ar kurām tev vajadzētu aizrauties!"

Vēl tikai labu… Jānis pie sevis niknojās. Droši vien, ka viņa runā taisnību, tikai tās ir viņas vēlēšanās, nevis manējās! Ome nevar zināt, kas man nāk par labu. To viņš omei arī pateica.

"Mīļais bērns, man ir lielāka dzīves pieredze. Kad tu būsi tik vecs kā es, tad sapratīsi!"

"Es neesmu tu, es esmu es!" Jānis kliedza uz aizvērtajām durvīm.

"Tie dvīņi tevi galīgi ir sabojājuši! Tu esi sācis runāt pretī," ome izbrīnīta konstatēja.

"Es jau varu arī nerunāt," Jānis noburkšķēja un apklusa. Vēl mirkli centusies pārliecināt savu mazdēlu caur aizvērtām durvīm, ome pagura un aizgāja. Bet Jānis sakņupis sēdēja gultā un domāja, ka šis ir briesmīgākais ziemas brīvlaiks viņa mūžā.

Pēcpusdienā viņš izlavījās ārā. Zēns gāja bez mērķa, viņš vēlējās iekulties kādā baismīgā notikumā, kas liktu vecākiem apžēloties un pārdomāt. Jānis domāja, ja viņa dzīvība karātos mata galā un viņiem būtu jāizšķiras starp dēla nāvi vai Zemzemi, ka tad jau nu gan vecāki ļautu to atkal apmeklēt. Bet, lai kā Jancis meklētu, briesmas viņš nesatika. Tikai vēsu un vienaldzīgu sniegu, kurš sniga un sniga, apgrūtinot iešanu.

27. nodaļa Omes nedienas

Ome vēroja savu mazdēlu, šķita, ka zēns ir nomierinājies. Tas atkal bija viņas rāmais puisēns. Varbūt ne gluži tāds pats. Tik bērnišķīgais, naivais, atklātais skatiens tagad tika slēpts zem nolaistiem plakstiem. Viņa daudz dotu, lai uzzinātu, kādas domas rosās zēna galvā. Viņai ir jāzina, un viņa uzzinās. Viņai ir jākontrolē, un viņa kontrolēs. Ne tādus vien palaidņus direktore ir nolikusi pie vietas, salauzusi un pāraudzinājusi. Ome neļaus kādam neapdomīgam mazdēla solim graut viņu ģimenes labo slavu. Paaudžu paaudzēs viņi ir bijuši kārtīgi cilvēki un paklausīgi pilsoņi. Nekādu dumpīgu izlēcienu, nekādas pārgalvības. Viss norit pēc stingra plāna un disciplīnas.

Sīks dusmu vilnis uzbangoja viņas noteiktajā, rāmajā domu plūdumā. Jāņa mamma — pārāk vējaina un gaisīga — vai viņa dēlam toreiz neteica? Ka kaut kas slikts Jānim varētu būt iedzimts no viņas ģimenes, ome pat domās nepieļauj. Ja arī viņas dzimtā ir bijis kāds kauna traips, tas tik ilgi ir berzts un nīdēts, kodināts un apslēpts, līdz nodots aizmirstībai. Tagad prasi, kam gribi, visi slavēs viņu ģimenes tikumus un izturēsies ar pienācīgo cieņu. "Au!" ome pēkšņi iesaucās. Viņa pārāk sparīgi bija mizojusi kartupeļus, vai arī nazis bija pārāk ass. Trīs asins lāses nopilēja uz grīdas.

"Kas notika?" Jāņa tētis ieskatījās virtuvē.

"Padod marli, dēls, tur augšējā atvilktnē. Nē, labāk plāksteri!" ome izrīkoja virtuvē ienākušo Jāņa tēti.

"Iegriezi pirkstā, kartupeļus mizojot?" viņš noprasīja.

"Jā, aizdomājos," ome atmeta un aplīmēja pirkstu ar plāksteri.

"Pēdējā laikā tu pārāk daudz domā! Pēc manām domām, tu pārspīlē ar visu to Mežvidu ļaužu būšanu. Un, starp mums runājot," tētis paskatījās, vai kāds nenoklausās viņu sarunu, "es domāju, ka šoreiz tev nav taisnība. Ja Jānis grib, mums ir jāļauj viņam iepazīt pasauli arī no citas puses."

"Apžēliņ! Tu esi zaudējis prātu!" ome izdvesa. "Dēls, tu ko tagad runā? Tu gribi, lai uz mums rāda ar pirkstiem? Tu zini, ar ko tas var beigties!"

"Labi jau labi, es neiejaukšos," Jāņa tētis mierināja omi. "Ja tev izdosies viņu pārliecināt…" Nepabeidzis teikumu, tētis kādu brīdi domīgi klusēja. "Un tomēr es gribu, lai tu zini, ja Jānis paliks pie sava, es nostāšos viņa pusē. Es ticu, ka Jānis pats vislabāk zina, ko viņš grib šajā dzīvē darīt."

"Kādus niekus tu runā?!" Ome nervozi atsāka mizot kartupeļus. "Ja tu viņu nevadīsi, nespiedīsi un nevirzīsi, izaugs dīkdienis, kurš dirn parkos uz soliņiem vai stutē namu sienas!"

"Tev taisnība, mammu." Jāņa tētis nobučoja omi uz vaiga. "Tev kā vienmēr ir taisnība, tikai vadi gudri, tā, kā tu to proti, nevis apspiežot un ierobežojot, bet palīdzi viņam augt."

Kad tētis aizgāja, ome pārdomāja, kas te tikko notika. Vai dēls bija apšaubījis viņas prasmes? Vai nonicinājis viņas audzināšanas metodes vai veselo saprātu? Tas sāpēja tāpat kā sagrieztais pirksts. Neveiksmīga diena, bet ar to tikai visas omes neveiksmes sākās. Turpinājumā sekoja piedegusi putra, saplēsts spogulis, gludinot sadedzināta labākā blūze. Par sīkām ķibelēm nemaz nerunāsim. Dažādas likstas burtiski vajāja omi uz katra soļa. Kad krītošas lāstekas dēļ viņa bija spiesta palikt gultā ar vieglu smadzeņu satricinājumu vairākas dienas, ģimene satraucās ne pa jokam.

"Vienas vienīgas nelaimes!" šausminājās mamma.

"Ome paliek veca," secināja tētis. Jānis pie sevis nodomāja, ka Zemzemē tās uzskatītu par zīmēm, kamēr Virszemē tikai par nejaušībām. Nejaušām sakritībām.

Viņi visi trīs stāvēja pie omes gultas, un katrs piedāvājās izpalīdzēt.

"Varbūt piezvanīt dvīņu vecmāmuļai?" Jānis cerīgi ierunājās. "Viņai ir dažādas ziedes un tējiņas."

"Nē, kategoriski nē. Nekādu pesteļošanu manā mājā!" ome iebilda. "Un es tev aizliedzu par to ne tikai runāt, bet arī domāt," viņa stingri teica mazdēlam. "Izmet to vienreiz no galvas! Atceries, ar ko tādu tu varēsi nodarboties tikai pār manu līķi!"

"Fū! Mammu, beidz tā runāt!" Jāņa tētis apsauca omi, kura cēlās augšā no gultas un, sāpošo galvu pieturot, klumzāja uz vannas istabu. Jānis klusēja, viņš nezināja, vai ir īstais bridis pateikt par sapni, kuru redzēja jau vairākas naktis. Katru nakti pie Jāņa sapnī nāca kāda dīvaina viešņa, jauna meitene, viņa iznira no biezas miglas vāliem, pateica divus vārdus: "Ieklausies sevī!" — un nozuda, lai atgrieztos atkal nākamo nakti. Skaļš blīkšķis iztrūcināja Jāni no pārdomām. "Babah!" kaut kas gāzās. "Trrrrr!" kaut kas plīsa. "Bum-bum!" atsitās pret grīdu, līdz atskanēja izmisis omes palīgā sauciens.

"Āāāāāā, palīgā!" viņa vaidēja, mēģinādama rausties kājās un piecelties no šaurās spraugas starp podu un vannu, kur bija nokritusi, sev virsū uzraudama arī skapīti ar dažādiem vannas istabas priekšmetiem — zobu birstēm, šampūniem un gēliem, un ziepēm.

"Kas notika?" reizē iesaucās atsteigušies Jāņa vecāki.

"Es nezinu. Vai manu dieniņ, kā sāp!" ome vaimanāja.

Kaut kā pa visiem viņiem izdevās omi dabūt līdz gultai un izsaukt ārstu.

Jānis pameta vecākus rosāmies ap vājinieces gultu un savā istabā apsēdās pie loga. Viņš izņēma zugū un mēģināja izsaukt Undīni. Nesekmīgi. Zemzeme kā bija, tā palika mēma. Zēns gribēja noskaidrot divas lietas — ko nozīmēja viņa sapnis un vai nejaušības, kas notiek ar viņa omi, tiešām ir tikai nejaušības. Nav neviena palīga, neviena, kam pajautāt padomu. Jānis tupēja uz krēsla, ar rokām apķēris ceļgalus un atbalstījis pret tiem zodu. Zēns domāja. Pirmo reizi mūžā viņš bija izlēmis kaut ko darīt pats. Viņš vēl un vēlreiz pārdomāja, ko teiks. Pēc būtības jau tur nebūtu, ko domāt, tie bija tikai pāris vārdi, pāris teikumi, bet zēns tos atkārtoja dažādās intonācijas, mainīja vietām vārdus, piešķirdams tiem citu nozīmi. Viņš sevi drošināja, mēģinot balsij piešķirt pēc iespējas lielāku noteiktību, mainot balss skaļumu un tembru. Tagad vai nekad. Tikai pāris teikumi.

Apņēmības pilns viņš aizgāja līdz omes istabas durvīm un drosmes pietika tieši šim mirklim. Satvēris rokturi, tur viņš mirkli pastāvēja, tad atgriezās savā istabā. Jānis niknojās uz sevi. Viņš patiešām ir īsts jēradvēsele, ņuņņa.

Otrajā piegājienā Jānis tika tālāk. Viņš nospieda durvju rokturi un ieslīdēja omes istabā. Nabadzīte gulēja gultā ar ieģipsētu un gaisā saslietu kāju. Arī ap galvu balts pārsējs.

"Nāc, dēliņ, piesēdi!" vārgā balsi ome izdvesa.

Jānis piesardzīgi apsēdās uz gultas malas. Redzot savārgušo vecmāmiņu, viņu pārņēma žēlums, un viņš tā arī neko nepateica.

Sapnī pie zēna atkal atnāca meitene. Šoreiz viņa uzkavējās ilgāk. Viņa sniedza Jānim svečturi, sacīdama: "Tas tagad ir tavs." Pasmaidīja un izgaisa.

No rīta pamodies Jānis nevarēja beigt domāt par dīvaino viešņu un tās dāvanu. Hmmm, ko gan nozīmē sapnī redzēts svečturis? Izskatījās tas parastāks par parastu. Katrā ziņā, tāds noteikti ir katrā otrajā mājā, vismaz viņiem jau nu bija noteikti. Mamma ar tēti neskaitāmas reizes bija mēģinājuši pierunāt omi to izmest. Galu galā, tāds vecs ērms neiederējās nevienā mūsdienu interjerā. Ome stūrgalvīgi atteicās to darīt un glabāja veco svečturi vistālākajā bufetes stūrī. Vajadzētu ieiet aplūkot. Jānis nepacietīgi vēra vaļā omes istabas durvis.

"Labrīt, ome! Kā šorīt jūties?"

"Šodien jau daudz labāk. Padod man to krūzīti!" ome izrīkoja mazdēlu. "Tava mamma neprot vārīt kafiju."

"Atkal jau sākas," Jānis novilka tēta balsī un, pagriezis muguru, cieši vēroja omes bufeti.

Ahā! Re, kur ir! — viņš pie sevis noteica.

"Visu viņa dara pa roku galam!" ome turpināja, it kā nedzirdējusi mazdēla repliku. "Paskaties pats, apakštasīti arī paņēmusi no citas servīzes."

"Ome, es varu apskatīties šo svečturi?" Jānis jautāja un jau ņēma laukā svečturi no bufetes.

"Nē, ka es tev saku, tūliņ pat liec nost!" Viņš neredzēja, kā ome pat salēcās gultā.

"Nu, ooom, es tikai apskatīšos, labi?"

Zēns jau gribēja ar guvumu nozust savā istabā, bet omes balss viņu apturēja.

"Es teicu, tūliņ pat liec nost! Kas tas ir par paradumu rakņāties svešās mantās? Es tev saku un vēlreiz atkārtoju — tie dvīņi tevi slikti ietekmē! Tik labs bērns biji."

Dvīņus gan omei tagad pieminēt nevajadzēja. Tas bija tā, it kā viņa būtu ielējusi benzīnu kvēlojošās oglēs. Jānis iekarsa un spēra laukā savu jau labu laiku taupīto sakāmo.

"Es draudzēšos ar dvīņiem un uz Zemzemi arī iešu. Tu man to neaizliegsi!" zēns teica un turēja sev priekšā svečturi, cieši sažņaugtu, gluži kā vairogu.

"Ko?" ome iesaucās.

Bet tas arī bija vienīgais, ko viņa paspēja pateikt, jo notika neticamais. Viņa tik strauji un neveikli sakustējās, rausdamās augšā no savas guļvietas, ka tā sabruka zem viņas gluži kā kāršu namiņš. Pilnīgi neticamā un neiespējamā kārtā ome gulēja, iespiesta starp matrača galvgali un kājgali, kurš slējās gaisā, kamēr vidus bija iegrimis un kopā ar visu omi pieplacis grīdai. Kad ome atsāka runāt, Jānim šķita, ar viņu runā baltā ieģipsētā kāja, kura vienīgā rēgojās zēna acu augstumā. "Tikai pār manu līķi!" kāja stenēja un pukstēja, nevarēdama atbrīvoties no dīvainā gultas gūsta. Vēl arvien turēdams rokā svečturi, Jānis traucās viņai palīgā. "Netuvojies man! Noliec to! Aāāāā!" Ome sāka skajā balsī raudāt. "Es tevi cenšos paglābt no briesmīga likteņa, bet tu pats gribi sevi pazudināt."

Sadzirdējuši omes skaļās vaimanas, istabā iesteidzās tētis ar mammu.

"Kas notiek?" bija viņu abu pirmais jautājums.

"Omei sabruka gulta!" Jānis steidzās paskaidrot.

"Nē, nu tas vairs nav normāli." Jāņa mamma steidzās pie vīramātes, lai palīdzētu tai izrausties no gruvešu kaudzes. Jāņa tētim pietika ar acu uzmetienu, lai novērtētu situāciju. "Kāpēc tev rokā ir svečturis? Vai tev to iedeva ome?" viņš jautāja Jānim, vērodams gan omi, gan Jāni. Vēl arvien raudādama un šņukstēdama, ome teica: "Neko es viņam neesmu devusi!"

"Tad kāpēc tev tas ir rokā?" Jāņa tētis vērsās pie dēla.

"Ak, kāda tam nozīme!" tēti pārtrauca mamma. "Labāk palīdzi man dabūt omi laukā no šī briesmīgā cauruma!"

28. nodaļa Ģimenes noslēpumi

Kad operācija "Omes glābšana" bija pabeigta, tētis Jānim sarīkoja īstu nopratināšanu. Zēns vaļsirdīgi izstāstīja par savu sapni, kas, pēc Jāņa domām, nevarēja būt nekāds noziegums, un par to, ka vienkārši gribēja salīdzināt sapnī redzēto svečturi ar omes bufetē glabāto.

"Tas ir liktenis!" ome čukstēja un darīja visu reizē — šņukstēja, šņauca degunu un dzēra tēju, ko Jāņa mamma bija viņai savārījusi. "Kas?" Jāņa mamma jautāja.

Ome uzmeta Jāņa tētim bezpalīdzīgu skatienu, kurā lūgums mijās ar izmisumu. Vai tiešām viņai tagad ir jāatklāj šis baisais ģimenes noslēpums, šis kauna traips, kurš iznicinās visu labo slavu un uz visiem laikiem pazudinās kārtīgās, priekšzīmīgās un pareizās ģimenes statusu, ja ne visa ciemata, tad Jāņa mammas acīs jau nu noteikti. Doma vien par ko tādu lika omei ieraudāties skaļāk. Neizskatījās, ka ome ir gatava turpināt stāstu, arī tētis klusēja, tāpēc mamma pastiepa roku un paņēma svečturi no Jāņa.

"Kas tam svečturim tik īpašs?" viņa vērsās pie dēla.

"Svečturis kā svečturis," zem deguna burkšķēja Jānis.

"Pilnīgi manas domas," steidzīgi piekrita ome.

"Kas tad jums te notika?" Mamma vēl arvien nenieka nesaprata.

"Es omei pateicu, ka turpināšu draudzēties ar dvīņiem un viņa man to neaizliegs," Jānis burkšķēja zem deguna, skatīdamies uz saviem kurpju purngaliem.

"Un tad?" mamma mudināja dēlu turpināt.

"Un tad vienkārši sagruva gulta." Jānis pacēla acis pret omi.

"Tas ir liktenis," ome vaimanāja.

"Tagad jau nav viduslaiki," omi mierināja tētis.

"Kādi laiki?" pārprasīja mamma, kura, aplūkojot svečturi, nebija lāga saklausījusi.

"Laiki, kad raganas uz sārta dedzina!" tētis caur zobiem novilka. Ome skaļi ieraudājās.

"Mūsu dzimtā arī ir bijusi kāda ragana?" Jānim aiz sajūsmas aizrāvās elpa.

"Muļķa bērns, ko tu runā! Kāda ragana!" Ome noslaucīja acis. "Tāds pats muļķa bērns kā tu — pati sevi nelaimē iegrūda un gandrīz visu ģimeni pazudināja!"

"Par ko jūs runājat?" — "Ome, stāsti!" viens caur otru omi mudināja Jānis un viņa mamma.

"Patiesi, ir pienācis laiks izstāstīt ilgi glabātus noslēpumus," pievienojās ari tētis.

"Labi. Atnesiet man kaut ko mīkstāku palikt zem kājas!" Ome dziļi nopūtās.

Drīz vien Jānis bija klāt ar vairākiem spilveniem. Viņi tos saudzīgi palika omei zem kājas un aiz muguras. Tā, spilvenos iesēdināta un apčubināta, ome bija gatava stāstam. Viņā raudzījās divi bezgala ieinteresēti un viens visu zinošs acu pāris.

"Jūs zināt, mēs esam cēlušies no bodniekiem. No strādīgas, pārtikušas un visādā citādā ziņā kārtīgas dzimtas."

"Jā, jā, to es neskaitāmas reizes jau esmu dzirdējusi, ka jūs neesat ne zemnieki, ne kalpotāji," Jāņa mamma nepacietīgi pārtrauca. "Drīzāk par tiem noslēpumiem!"

"Tad, lūk, bija vairāki bērni. Visādā ziņā jauki un strādīgi, katrs ar savu dzīvi un likteni. Taču vienas meitas dzīves ceļš izrādījās īss un traģisks."

Ome pielika palaga stūri pie acīm, lai noslaucītu asaras. Istabā valdīja saspringts klusums, visi gaidīja stāsta turpinājumu, bet ome klusēja, kā nevarēdama saņemties. Tētim nācās vairākkārt mudināt viņu turpināt stāstījumu.

"Jaunākā meita bijusi meitene kā meitene — vidēji gudra, vidēji glīta, vidēji čakla un izdarīga. Vecāki nav pārāk raizējušies par viņas nākotni, ne arī kaluši kādus nākotnes plānus saistībā ar viņu. Līdz kādā jaukā dienā, ejot savās gaitās, viņa ceļa malā satikusi melnā tērptu, kā lielās sāpēs sagumušu vīru. Tam neesot bijis redzams nekāds ievainojums, ne ari kādas ārējas slimības pazīmes. Viņš paņēmis meitenes roku un lūdzis palīdzēt. Jaunā meitene, līdzcietīga un lāga dvēsele būdama, to arī apsolījusi un vēlējusies steigties meklēt kādu glābēju vai ārstu, kamēr dīvainais svešinieks, vēl arvien turēdams viņas roku, jautājis, vai viņa vēlas, ka viņš tai novēl visu, kas viņam pieder. Meitene teikusi, ka viņu glābs neatkarīgi no atlīdzības, jo jūtot svešā vīra sāpes un izmisumu. Svešinieks vēlreiz atkārtojis, ka viņa to glābs, ja paņems visu, kas viņam pieder. Vēl arvien viņš stingri turējis meitenes roku, neļaudams skriet pēc glābiņa. Tā viņus atrada garām braucoši zemnieki. Vīrieti neizdevās glābt, viņš nomira."

"Tālāk, kas notika tālāk?" omi skubināja mamma.

"Meitene uzvedās dīvaini. No sākuma visiem šķita, ka tās ir pārbīļa, pārdzīvojuma sekas. Vecāki dzirdīja viņu ar cukurūdeni, cerot, ka pārbīlis pāries. Pāris dienu pavadījusi klusumā istabā ar aizvilktiem aizkariem, jaunākā meita paziņoja, ka tagad viņa zinot, kas ir tas viss, ko svešinieks esot viņai atstājis. Pārcēlusies uz mazu mājiņu pilsētas nomalē, viņa sāka pieņemt un dziedināt ļaudis.

Ārstēja ļaudis un pareģoja nākotni. Tā tas turpinājās līdz kādai lietainai vasarai, kad labība neizauga un kartupeļi sapuva uz lauka. Ļaudis meklēja kādu, ko vainot savās nelaimēs, un atrada jauno zintnieci. Uz moku rata jaunā meitene ātri vien atzinās visos grēkos, ko viņai piedēvēja. Tam sekoja sods — sadedzināšana uz sārta. Svečturis ir vienīgais tā laika notikumu liecinieks. Viss, kas palicis pāri no kādas īsas, nelaimīgas dzīves.

Vai tu gribi piedzīvot tādu pašu galu?" Ome drūmi raudzījās Jānī. Dramatisko noskaņu izjauca mamma. Viņa paziņoja, ka jūtas nelabi, un, aizšāvusi roku mutei priekšā, aizjoņoja uz vannas istabu.

"Nē, patiesi, ar viņu nav lāgā." Omi kaitināja tāda necieņa pret viņas stāstīto. "Ja kāds jūtas slikti, ir jāiet pie ārsta un jāizmeklējas!" viņa pukojās.

Tētis satraukti snaikstīja kaklu, mēģinādams sadzirdēt, kas notiek vannas istabā. Jānim šķita, ka te ir izdevība, un viņš stingri teica: "Es netaisos neko pareģot! Vienkārši Zemzeme ir vienīgā vieta, kur es jūtos pieņemts un iederigs. Tur es varu būt tāds, kāds es esmu, un neviens par mani nesmejas."

"Ūja! Kurš tad te par tevi smejas?!" ome pārtrauca mazdēlu un skatījās uz dēlu, cerībā, ka tas viņu atbalstīs.

Jānis sabozies apklusa. Viņš domāja, ka nav vērts omei kaut ko skaidrot, viņa tāpat nesapratīs. Kā par brīnumu tētis, kurš vēl arvien ausījās un ieklausījās visos dzīvokļa trokšņos, nebija pazaudējis sarunas pavedienu.

"Mēs nezinām, vai tas, kas šķiet pareizs mums, ir arī tas labākais

Jānim," tētis ierunājās, "tamdēļ nenoniecināsim viņa vēlmes! Ļausim viņam iepazīt pasauli, iegūt zināšanas pat tad, ja viņš iet pa citu, mums nezināmu ceļu."

Ome raudzījās Jāņa tēvā kā prātu zaudējušā dīvainī. Vai te patiesi runāja viņas dēls? Kā viņā varēja mājot tik neprātīgas domas?

"Ja tā," ome teica un atspieda galvu spilvenos, "es mazgāju rokas nevainībā! Dariet pēc sava prāta! Ja jau tu nostājies Jāņa pusē…" ome nepabeidza teikumu —Jānis viņu pārtrauca, sajutis tēva atbalstu, zēns uzdrošinājās skaļi paust savas domas un sajūtas:

"Šeit vienmēr kāds mani pamāca, vienmēr kāds zina, kā būtu labāk, līdz man sāk likties, ka es pats nenieka nevaru izdarīt. Visu laiku baidos kļūdīties un cenšos rīkoties tā, lai visiem izpatiktu, taču Zemzemē viss ir citādi. Es nebaidos paust savas domas, es zinu, ka drīkstu nezināt. Viss, ko es daru kopā ar dvīņiem, ir viens vienīgs prieks un brīvība."

"Kā tad! Nu, ko es tev teicu?" ome sašuta. "Padod tik viņiem brīvību — nekādas pienākuma sajūtas un kārtības!"

"Mamm, tu nesaproti," omi pārtrauca tētis, "Jānis runā par to, ka viņš pats vada savu dzīvi, pats izdara savas izvēles."

"Labi, labi, dēls," ome rezignēti novilka. "Redzēs, kas no tā visa iznāks."

Istabā ienāca mamma un izdvesa, ka jutas kaut kā nelāgi. Visi sarosījās — Jānis izmantoja mirkli, lai ieslīdētu pats savā istabā. Zugū vēl arvien neizrādīja nekādas dzīvības pazīmes, bet nu Jāņa sirdi pildīja cerības. Tētis bija labs sabiedrotais. Ome agri vai vēlu padosies.

29. nodaļa Jānis var doties uz Mežvidiem, kad vien vēlas

Par viņa prombūtnes laika notikumiem Mežvidos Jānis uzzināja tikai pēc ziemas brīvlaika, kad draugi atkal satikās skolā. Roberts stāstīja īsi — tracis sacēlies milzīgs. Viņu tik nosvērtā māsa Rasa bija galīgi zaudējusi galvu. Pārnestā nozīmē, protams. Un kliegusi, lai viņi vairs neuzdrīkstas spert ne kāju viņas istabā un jelkad mūžā aiztikt viņas lietas, šeit Iza iestarpināja, ka tas viņā radījis aizdomas, ka māsai ir kas slēpjams. Steidzīgi tikusi izsaukta Babe, kura bijusi mierīgāka, nekā varēja sagaidīt. Likusi atkārtot visiem aizsardzības burvestības un dvīņiem uzdevusi par sodu paātrinātā kārtā izstudēt mazo maģijas enciklopēdiju un trīs neiedomājami biezos burvestības pamatu sējumus. Tad viņa nozudusi, jo ar zugū palīdzību izsaukta uz Zemzemi. Ak, jā, vēl viens norādījums bijis — arī Jānim paātrināti jāapgūst aizsardzības tehnikas. Tamdēļ būtu labi, ja jau nedēļas nogalē viņš varētu turpināt mācības Zemzemē.

Ari Jancim bija kas draugiem stāstāms. Pēc atgriešanās no Mežvidiem mammai uzmācās tāds kā nelabums, domājuši, ko nelāgu ieēdusi, bet, tā kā sliktā dūša nav pārgājusi, mamma devusies pie ārsta, un — abrakadabra — Jancim būs māsiņa! Tagad tētis un ome ir aizņemti ar mammu, mamma pārņemta pati ar sevi un Jancis atstāts savā vaļā un var doties, kurp vien vēlas. Kaut vai uz Zemzemi. Ja viņam tur tik ļoti nepatiktu un viņam nebūtu tādu draugu kā Izabella un Roberts, viņš, goda vārds, justos aizvainots, pamests un lieks.

"Tad tu zini, ka tevi laidīs?" Izabella precizēja.

"Nu, protams, viņi būs laimīgi, ka varēs tikt no manis vaļā! Netraucēti apbrīnos mazas cepurītes un vēl mazākas zeķītes. Tētis dūdos kaut ko mammai pie auss, un oma pienesīs ēdienu, jo mammai ' tagad jāēd par diviem. Vai jūs mani šajā ainiņā kaut kur redzat?"

30. nodaļa Saruna ar Undīni

Jānis bija ar mieru atteikties no mācībām un pat no karatē nodarbībām, lai tikai varētu dzīvoties Zemzemē. Tur viņš jutās labi — piederīgs, bet Virszemē viņam ik pa brīdim gadījās kādi nepatīkami piedzīvojumi. It īpaši, ja dvīņu nebija līdzās — kā šodien. Izabella ar Robertu bija aizbraukuši pie zobārsta, tādēļ Jānis skolā atkal bija sajutis neciešamo vientulību un atstumtību, taču tā vēl būtu bijusi tikai pusbēda.

Ceļā uz mājām viņš bija piedzīvojis kārtējo pazemojumu. Vēl pusceļā no skolas līdz upītei Jāni panāca ierastie viņa vajātāji. Kāds ar celi iespēra viņam pa pēcpusi. Viņu grūstīja un apsaukāja. Jurģis atņēma viņam somu un tās saturu izbēra visa ceļa garumā līdz pat pieturai. Neviens viņus nepacentās apturēt. Puikas rimās vien tad, kad pienāca autobuss un aizvizināja viņu ņirdzīgos ģīmjus tālumā, un Jānis, asaras rīdams, vāca kopā izmētātās lietas.

Drūms un nomākts, viņš atvilkās mājās. Uz visiem omes jautājumiem atbildēja: jā, nē, labi, normāli. Tad, aizbildinājies ar mācībām, ieslīdēja savā istabā un cieši aizvēra durvis. Nu viņš sēdēja pie galda un truli blenza grāmatā. Goda vārds, ja varētu, viņš pārceltos uz Zemzemi pavisam. Iemācītos burt, tad atgrieztos un viņiem visiem atriebtos. Tikmēr ome, kurai bija trenēta un modra acs, sēdēja virtuvē pie ēdamgalda un prātoja. Viņas mazdēlam kaut kas bija atgadījies. To nevarēja tā atstāt. Vajadzēja noskaidrot, izdibināt.

Tādus abus atrada Jāņa vecāki, kad pārnāca no darba. Oma izklāstīja savus vērojumus un sūtīja Jāņa mammu izdibināt patiesību — runāt ar dēlu.

"Mīlulīt, kas noticis?" mamma, tikko istabā ienākusi, vaicāja.

"Nekas nav noticis. Kā parasti." Jānis, nodūris galvu, švīkāja ar pildspalvu papīra lapu.

"Atkal tevi aiztika?" mamma mudināja dēlu uz atklātību.

"Nu, jā," Jānis nomurmināja.

Mamma klusēja, viņa nezināja, ko teikt. Jau neskaitāmas reizes viņa bija sašutusi, vaimanājusi un dusmojusies. Vienreiz pat aizskrējusi uz skolu pie skolotājas, bet tā bija viņu mierinājusi, ka tik traki jau neesot — citur esot trakāk. Izmētāti rakstāmpiederumi, pāris dunkas un apsaukāšanās, tas jau neesot trakākais, kas varot notikt. Bērni paaugšoties, atnākšot prāts, radīšoties citas intereses, un viss būšot kārtībā. Brīdi apdomājusies, māmiņa apskāva dēlu un ņēmās mierināt. Neko citu pašlaik viņa nevarēja solīt, tikai to, ka viņa ar tēti apdomās, kā rīkoties, un ka patiešām tai lietai vienreiz ir jādara gals. Vairāk lai nomierinātu satraukto mammu, nekā patiešām tā jūtoties, Jānis sāka smaidīt un atbildēt viņai uz jautājumiem, teikt, ka viņš jau nemaz tik ļoti nepārdzīvo un ka tiešām tik traki jau nemaz nav.

"Redzi, pat neviena ziluma," viņš sacīja, atrotīdams kreklam piedurkni. Nomierinājusies un, kā viņai likās, nomierinājusi dēlu, mamma aizgāja.

Jānis pastūma grāmatas nostāk — mācīties tagad nebija iespējams. Zēns gribēja kādu mirkli padomāt. Un padomāt par kaut ko jauku. Viņš izvilka no kabatas savu zugū. Stikla lodīte bija mierinoši vēsa. Gludais stikls maigi iekļāvās plaukstā. Jānis to mirkli virpināja pirkstos — turp un atpakaļ, turp un atpakaļ, tad nolika uz galda virsmas un sāka griezt kā vilciņu. Iegrieza vienreiz, otro reizi. Kad lodīte beidza riņķot, paņēma un iegrieza vēl trešo reizi no visa spēka.

"Izbeidz! Tūliņ pat izbeidz!" — viņš izdzirdēja kādu spalgu un arī izmisušu balstiņu kliedzam. "Es tev saku, stājies! Man ir slikta dūša!"

Jānis, pārsteigts un iztrūcināts, paņēma lodīti plaukstās. Atspiedusies ar plaukstām pret stiklu, izvalbītām acīm viņā lūkojās viņa Undīne.

"Lai zibens tevi sasper, nejaukais puišeli! Ka tevi deviņi pērkoni! Ko tu dari?" mazā ūdensmeita dusmojās, bet Jānis neatņemdamies pārsteigts lūkojās viņā. Zēns nebija pamanījis, ka Undīnei ir tik ļoti izvalbītas acis. Nu, gluži kā zivij vai vardei.

"Ko blenz, it kā nāru nekad nebūtu redzējis savā mūžiņā! Jupis tevi rāvis, kā man sareiba galva!" Nāra pielika plaukstu pie pieres. "Ārprāts, kādiem nelgām tikai mums, gariem, nenākas kalpot," viņa nošņāca un uzmeta lūpu. Jānis steidzās atvainoties un pauda savu sajūsmu par to, ka ūdensmeita ir parādījusies.

"Piedod, lūdzu, bet es nezināju, ka tu atnāksi, tu nekad nenāc."

"Nu, ja saimniekam ir slikti, mūsu uzdevums ir palīdzēt," nāra teica, šķoboties un grozot galvu no vienas puses uz otru. Viņa vēl arvien to taustīja.

"Tev vēl ir slikti?" Jānis līdzjūtīgi jautāja.

"Man? Slikti?" nāra pārjautāja. Šķiet, viņa nevarēja izlemt, kā atbildēt. Tad viņa teica: "Jā, man ir ļoti slikti." Viņa saķēra galvu un šūpoja no vienas puses uz otru. "Oi, oi, man ir ļoti slikti, tāpat kā tev. Tu mani grūstīji uz visām pusēm, tāpat kā tie puišeļi tevi. Un tagad man ir tikpat slikti kā tev. Oi, oi!" viņa atkal ievaidējās. Jānis sāka aizgūtnēm atvainoties: "Lūdzu, piedod, es tā negribēju, es nezināju, es nekad tā nebūtu darījis, es neesmu tāds…"

"Es zinu," viņu pārtrauca nāra, "bet tie puišeļi gan ir nelieši, vai ne?"

"Jā," Jānis piekrita.

"Nu, pastāsti man!" mudināja Undīne.

Jānis pats sev par pārsteigumu šai mazajai radībai sāka stāstīt visu par savu aizvainojumu un sāpēm, par dusmām un sarūgtinājumu, par vilšanos un bezspēcīgo izmisumu, kas viņu mocīja. Undīne uzmanīgi klausījās, savas izvalbītās acis ne mirkli nenolaizdama no zēna. Jānis runāja ilgi, ļoti ilgi. Tikai tad, kad bija izrunājis visu, viņš savai pacietīgajai klausītājai teica: "Fūūū, palika vieglāk. Varbūt nav nemaz tik traki," un pasmējās pats par sevi. Varbūt varēs dzīvot un rīt iet pat uz skolu, bet Undīne nopietni viņam noprasīja:

"Kāpēc tu viņiem nesaki — ha!"

"Ko nesaku?" Jānis brīnījās. Undīnes jautājums viņu pilnīgi apstulbināja.

"Kāpēc tu viņiem nesaki — ha, ha!" Undīne izlocījās kā jautājumzīme.

"Kādu — ha?" pārprasīja Jānis.

"Nu, to "ha", kuru tu saki, kad ar rokām un kājām stumdi gaisu!"

Jānis nesaprata, par ko runā viņa mazā draudzene, un nu Undīne izskatījās apvainojusies. Viņa nebija nekāds psihoterapeits. Un vispār jau viņiem, gariem, nav jānoņemas ar kaut kādiem sīkajām. Tas nudien nebija viņas pienākums — mierināt Virszemes puišeli. Pat tad, ja kaut kāda pārpratuma pēc tas ir kļuvis par viņas saimnieku. Viņa īgni paskatījās uz Janci. Citiem ZUGŪ gariem saimnieki kā saimnieki, ja nevar lepoties, vismaz var pieciest, bet viņai — pilnīgs posts un bēdas! Nez, ko es esmu tā nogrēkojusies, ko tādu sastrādājusi pagātnē, par kādiem grēkiem man atsūtīts šis zēns?

"Oi, oi!" Undīne atkal saķēra galvu rokās un vaidēja.

"Kas tev tagad kaiš?" Jānis iztrūcies jautāja.

"Man nekas nekaiš. Tev kaiš," Undīne atcirta.

"Es nesaprotu," Jānis murmināja.

"Es arī nesaprotu," Undīne teica, "kāpēc tu vari pateikt — ha! — kopā ar vēl divdesmit puišeļiem vicinādams rokas un kājas, būdams tik draudīgs un dusmīgs, ka man gribas aizmiegt acis un pazust no zemes virsas un nekad vairs neatgriezties, bet, kad esi viens, tu pateikt — ha! — nevari."

"Ā, nu es sapratu." Jāņa sejā atplauka smaids. "Tu runā par karatē nodarbībām."

"Debesu rasa!" Undīne pacēla savas izvalbītās acis uz augšu. "Beidzot tev pieleca! Ilgi gan gāja — tu man tāds lēnīgs esi padevies."

"Vai tev šķiet, ka tad es izskatos stiprs un spēcīgs?" Jānis starodams jautāja.

"Jā, tieši tāds tad tu izskaties. Jā, tu izskaties ļoti spēcīgs, kā trīsgalvains jods, kurš met zibeņus uz visām pusēm. Tad tu esi tik baismīgs, ka gribas bēgt un neatgriezties."

"Tu tiešām tā domā?" Jānis neticīgi nogrozīja galvu.

"Tiešām, tiešām!" Undīne viņu izmēdīja: "Ej taču un vienreiz pasaki — ha!"

"Jā, bet mums treneris neļauj izmantot karatē paņēmienus ārpus treniņa zāles."

"Ko tu teici? Kādas zāles?" Undīne samulsa.

"Es teicu, treneris mums neļauj teikt — ha!"

"Kāpēc tad tu baksti to gaisu uz visām pusēm ar rokām un kājām tā, ka visiem paliek baisi, ja tu nevari pateikt — ha! — tad, kad tev vajag?" Undīne sadusmojās. Viņai bija apnicis ņemties ar šito nejēgu. "Dari, kā gribi, bet es tev lieku pie sirds: pasaki vienreiz kārtīgu—ha!"

Pirms Jānis spēja ko atbildēt, Undīne bija pazudusi. Tikai viena nodevīga rasas lāse notecēja pār zugū gludo virsmu, bet Jānis sēdēja un smaidīja. Viņam tas bija jāpārbauda tūliņ pat.

Zēns pielēca kājās un aizskrēja uz vannas istabu. Viņš nostājās spoguļa priekšā, iepleta kājas, izrieza plecus, ievilka gaisu krūtis un izelpojot, draudīgi skatoties sev acīs, teica: "Ha!" Goda vārds, izskatījās labi. Pēc septitā "ha", kad Jānis jau domās bija sakāvis visus savus ienaidniekus, vannas istabā ienāca mamma.

"Ko tu te dari?" viņa jautāja.

Jānis satrūkās. "Es tīrīju zobus…"

"Cik tev ir taisna mugura un stalta stāja!" mamma uzslavēja dēlu. "Tētim tomēr būs taisnība par to karatē skolu — tā tiešām tev nāk par labu."

Tie bija tieši tie vārdi, ko šovakar Jānim vajadzēja dzirdēt. Viņš bija gatavs mammu apkampt un samīļot, un — rīt jau ir piektdiena, viņš ar draugiem dosies uz Zemzemi, un tur visu slikto aizmirst izdodas ļoti ātri.

31. nodala Aizsardzības metodes

"Kurš teica, ka būs viegli?" Izabella centās uzmundrināt un sapurināt draugu, kad Jānis, galīgi sašļucis, sēdēja, apkrāvies ar izziņas materiāliem. Tur bija fiziskā aizsardzība, psihiskā aizsardzība, egregora aizsardzība, aizsargpriekšmeti, aizsargvārdojumi, lūgšanas. Viena grāmata vēl pat nebija atvērta — "Psihoenerģētiskā uzbrukuma metodes un aizsardzības paņēmieni".

"Tu zini, tas nav man. Manī nav nekādu spēju. Un es pat savu zugū varu izsaukt tikai tad, ja tu vai Robis stāvat man blakus."

"Tas ir tāpēc, ka tu necenties! Ja gribi nākt uz Zemzemi, tev ir jāiemācās kaut vai visvienkāršākā aizsardzības metode. Uz to Babe uzstāj!"

"Kamdēļ gan?"

Jānim ļoti patika Zemzeme ar visām brīnumainajām lietām, neparastajiem cilvēkiem. Katra reize šeit bija kā aizraujošs ceļojums. Taču viņš lielākoties bija vērotājs un neredzēja iemeslu, lai to mainītu.

"Es nekur neeju viens. Jūs vienmēr esat man blakus. Un tādu īsti ļaunu cilvēku es arī te neesmu saticis."

"Priecājies, ka tā! Šoreiz nav runa par Zemzemes ļaudīm. Klīst baumas, ka no brīnumainajām, šaušalīgajām sēnēm vēl kāds ir atstiepis kātus. Runā par kādu avīzes reportieri, kurš gribējis sarakstīt sensacionālu rakstu, bet atrasts guļam beigts. Stāsta, ka sēnes grib pieņemties spēkā. Tās grib izplatīties pa visu Zemzemi. Caur viņām sliktā enerģija nonāks gan Zemzemē, gan Virszemē. Tāpēc mums jābūt gataviem to atvairīt."

"Babe!" bez kāda brīdinājuma Izabella pēkšņi iesaucās. "Babe, Jancis izliekas par dumjāku, nekā ir! Mums nekas nesanāk."

Babe stāvēja durvis, viņas skatiens kā arvien bija labestīgs un balss rāma. Vecā Viedā lika Jānim piecelties, nostāties viņai priekšā un aizvērt acis.

"Ieskaties sevi, ko tu tur redzi? Ko tu tur atrodi? Sasprindzinājumu? Satraukumu? Jūti? Sāc elpot dziļāk! Ieelpojot ne tikai atslābini saspringtos plecus un citus muskuļus, bet izelpo ari bailes un nedrošību, satraukumu, līdz ķermenis kļūst tukšs. Ļauj tajā ienākt mieram. Vēro savu ķermeni, vēro ar iekšējo redzi."

Jānis centās, un tiešām, viņš redzēja, nē, drīzāk juta, ka viņa ķermeni no visām pusēm ieskauj gaišzila gaisma. Tās nebija pārāk daudz, tikai pāris centimetru ap rokām un kājām, ap vēderu un muguru, ap galvu. Hmm, Jānis gandrīz iesmējās, virs galvas vizēja saulīte, kuras gaisma lija iekšā gan viņa ķermenī, gan arī ap šo zilo enerģijas joslu. Iekšpusē zeltītā enerģija pulsēja, radot prieku, bet ārpusē tā aumaļām lija pār zilo enerģijas slāni un izstaroja gaismu vēl rokas stiepiena attālumā. Neviens to Jānim neteica, bet viņš zināja, ka šis, ap viņu starojošās enerģijas kūlis arī ir aizsargājošais apvalks, caur kuru neviens nevar izspraukties. Ne sveša doma, ne vārds, pat ne skatiens. Viņš sajuta tā sargājošo spēku. Laimīgi iesmējies, zēns atvēra acis. Brīnumainā aina pamazām nozuda apziņas dzīlēs, bet viņš tagad ticēja — tā pastāv ari realitātē. Piekodinājusi uzlikt aizsardzību katru ritu, Babe nozuda augšstāvā. Uzdevums vieglāk uzdodams, nekā izpildāms. Jānis apšaubīja savas spējas, diez vai viņam izdosies atkārtot tikko pieredzēto.

Izabella atrada risinājumu. Lai vairotu drauga pašpaļāvību, tās pašas dienas pēcpusdienā dvīņi aizveda viņu pie Sīmaņa, kuram piederēja amuletu un talismanu bodīte. Viņa darbnīcā varēja ne tikai uzzināt visu par praktisko aizsardzību, bet arī apskatīt, aptaustīt un izvēlēties, kā arī iegādāties dažnedažādas lietiņas. īpaši iecienītas bija monētas, kas nodrošināja veiksmi un rūpējās par saimnieka mantas vairošanu. Uz tām bija gan attēli, gan maģisku vārdu formulas.

Arī pats Sīmanis piesaistīja skatienus. Viņš bija kā sava veikaliņa staigājošā reklāma. Visa krekla apakšmala bija nošūta ar zvārgulīšiem, kuri atbaidīja ļaunos garus. Kreklu apjoza josta ar varenu sprādzi, kas, rotāta ar maģiskām zīmēm, sargāja vienu no cilvēka galvenajiem enerģētiskajiem riteņiem jeb čakrām. Plaukstas locītavas rotāja rokassprādzes, pirkstus — gredzeni ar dārgakmeņiem un pusdārgakmeņiem. Saktas, brošas un kuloni. Pat ap galvu bija aplikta izrakstīta stīpa.

Uzmanību piesaistīja vairāki maisiņi, iekārti sarkanās auklās un ar saspraudēm piestiprināti Sīmanim pie jostas. Tie bija burvju maisiņi ar aizsargpriekšmetiem un aizsargvārdojumu. Izabella lūdza Sīmanim tādu pagatavot arī Jānim, kamēr viņš iemācīsies aizsardzības uzlikšanu. Sīmanis sameklēja materiālus, mazu lina auduma gabaliņu, priežu sveķus un aizsargaugus. Tad viņš teica, lai draugi atnāk trīs dienas pēc pilnmēness, amulets būs gatavs.

Izabella ņēmās kaulēties, ka aizsargpriekšmets vajadzīgs tūliņ un, ja Sīmanis to nevar pagatavot, vēl jau ir ari citas darbnīcas, kur iegriezties. Sīmanis piekāpās, bet atteicās dot izstrādājumam garantiju, jo tas netiks gatavots trīs dienas pilnmēnesī. Kad bija vienojušies, Sīmanis ar Izabellu nozuda veikaliņa dibentelpā. Roberts un Jānis sekoja. Sīmanis aizdedza divas sveces. Starp tām noklāja lina lupatiņu, uzbēra sasmalcinātos augus un uzlika priedes sveķu gabaliņus. Tad viņš sāka tā kā dziedāt, tā kā dūkt, vienlaikus ar labo roku izdarot apļveida kustības pulksteņrādītāja virzienā. Dūkšana turpinājās ilgi, jo Jānis galīgi samiegojās. Šķiet, vienā brīdī pat iemiga. Beidzot Sīmanis sasmalcinātās zālītes ietina auduma gabalā un nosēja ar aukliņu.

"Lai sargā pret tiem, kas nāves dvašu pūš!" Viņš iespieda sainīti Jānim plaukstā. "Kar kaklā vai nēsā līdzi kabatā!"

Izejot uz ielas, Jānis sajutās tik liels un varens, ka aicināja draugus iegriezties melnās maģijas darbnīcā, kuru vadīja Artūra vecmāmiņa un kurai līdz šai dienai viņš bija metis līkumu. Tomēr Izabella un Roberts nemaz tā nerāvās uz melnās maģijas darbnīcu. Pat paskatīties ne, kā paskaidroja Robis.

"Bez nopietnas vajadzības neviens tur savu kaju nesper, un vispār — Burvju Goda kodeksā melnā maģija ir aizliegta, izņemot ļoti retus gadījumus, par kuriem labāk nezināt." Izabella vēl arvien bija pārņemta ar Jāņa aizsardzības nodrošināšanu un tāpēc vedināja atpakaļ uz Babes namu, lai iemācītu pāris stiprus vārdus.

"Varbūt tomēr iegriežamies pie Artūra vecmāmiņas uz īsu brīdi?"

Burvju maisiņš tiešām darīja Jāni pārgalvīgu. Viņam gribējās beidzot redzēt raganu, kura arī izskatās pēc raganas, jo pagaidām visi citi Zemzemes ļaudis viņam šķita jocīgi, dīvaini īpatņi, kuros neko raganisku viņš nejuta.

"Liecies mierā! Kad tu viņu ieraudzīsi, tev nelīdzēs nekādi burvju maisiņi. Tici man, tu nemaz negribi viņu satikt!" Roberts bija nepielūdzams.

"Ja ir tā, kā jūs sakāt, tad nav brīnums, ka Artūrs ir tik neciešams. Kāpēc viņš nedzīvo kopā ar savu tēti un māmiņu?"

"Garš stāsts. Bet īsumā — viņi vienā dienā aizlidoja, solot Artūru drīz aicināt pie sevis."

"Aizlidoja ar slotām?" brīnījās Jancis.

"Zini, tas burvju maisiņš sašķiebis tev prātiņu! Nē, ar lidmašīnu."

"Kamdēļ gan kaut kur jābrauc, ja ir tāda melnās maģijas darbnīca?"

"Artūra tēvs bija nonācis šaurā bezizejā, īstās sprukās. Viņš apprecēja meiteni no Virszemes, kura kategoriski bija pret buršanos, tamdēļ viņai bija nesamierināmas domstarpības ar vīramāti. Artūra tēvs beidzot piekāpās sievai, pameta ģimenes rūpalu Zemzemē un devās pasaulē labākas dzīves un laimes meklējumos."

"Skarbi. Man pat paliek Artūra žēl."

Uz mirkli Jānis iedomājās, ka viņa vecāki tagad arī neliekas par viņu ne zinis. Taču, par laimi, viņi nebija nekur aizbraukuši, un, tikko viņš pārrastos ar sliktām atzīmēm, sāpošu kaklu vai pārdauzītu degunu, atkal sāktos lielā aptekāšana un ierobežošana.

"Tu zini, viņš nav nekāds žēlojams nabadziņš! Atceries, ko Rasa stāstīja, ka viņš ir vienīgais, kam tik agrā vecumā piedāvāts nākošgad studēt Augsto Zinšu skolā."

"Vai tad tur nezina, ka viņš nāk no melno burvju ģimenes?"

"Protams, ka zina, taču galvenais ir talants, izvēle un nolūks. Augstie Viedie uzskata, ka visu nosaka mūsu izvēle un tai sekojošā ricība."

"Kāda izvēle?"

"Ak, Jāni! Izvēle, ko tu izdari ik dienas. Nu, iedomājies visvienkāršāko piemēru: diviem zēniem ir vienādas spējas un talants programmēšanā. Viens kļūst par hakeri, otrs sastāda īpašas programmas datu drošībai. Viss atkarīgs no vides, apstākļiem un paša izvēlēm."

"Un kur gan viņi ir saskatījuši kādu pozitīvu izvēli Artūra rīcībā?"

"Viņam esot izcilas ekstrasensa spējas un spēcīga griba. Tomēr es nelaistu viņu tuvumā slepenām zināšanām."

Tā viņi īsināja ceļu līdz Babes mājai, pārspriezdami gan to, vai Artūrs ir cienīgs mācīties senās, slepenās gudrības, gan to, ka pēc Ziemassvētkiem un Izabellas buršanās viņa uzvedībā notikušas pārmaiņas. Artūrs vairs necentās visur viņiem trāpīties ceļā un vienmēr un visur Izu pakaitināt. Roberts bija pārliecināts — Artūrs izvairās tāpēc, ka nočiepis viņu Rasai vecmāmuļas gredzenu. Izabella aizstāvēja klāt neesošo rudgalvi. Lai nu kas, bet zaglis gan Artūrs neesot. Viņš vienkārši baidās no viņas, Izabellas, burvestībām. Roberts palika pie sava, atgādinot visas tās reizes, kad Izabella pati Artūru bija saukusi par neciešamu, un pieprasīja Jāņa viedokli šajā jautājumā.

Jānis uzskatīja par saprātīgāku savus novērojumus un secinājumus atstāt pie sevis un neiesaistīties ķīviņā. Kā parasti strīdoties, Roberts un Izabella palika katrs pie savām domām un vienotību un sapratni atguva tikai Babes mājās, jo dvīņi bija vienisprātis: lai Jāni pasargātu, viņam vēl ir jāiemācās no galvas pāris lapas grāmatā.

"Lai bij' vārdi, kam bij' vārdi, Man pašam stipri vārdi: Visapkārt gaisma ausa, Vidū Saule ritināj': Visapkārt zelta josta, Vidū manis augumiņš."

Jānis atkārtoja un atkārtoja skaitāmo pantu, līdz vārdi atbalsojas viņā pašā.

Nākamajā dienā mācības atsākās ar jaunu sparu. Jau rīta agrumā pie mācīšanas ķērās Babe, liekot vēl un vēlreiz izveidot aizsargčaulu. Dvīņi ar to tika veikli galā. Viņiem atļāva turpināt vingrināties savā nodabā, un Babe pievērsās Jānim. Kad Viedā veidoja viņam aizsardzību, zēnam pat šķita, ka viņš šo to jūt un, ja ļoti piepūlas, arī redz, bet viens pats viņš nesaprata, ar ko sākt. Uz Janča jautājumu sekoja Izabellas ierastā atbilde:

"Ak, vieglāk par vieglu! Ņem enerģiju un padari to biezāku, biezāku un vēl biezāku."

Tad pie skaidrošanas ķērās pati Babe, viņa lika zēnam iedomāties, kā uz uguns vārās katliņš ar ūdeni un garaiņi ceļas arvien augstāk un augstāk, līdz kļūst par neko, bet katliņš tukšs. Un pretēja darbība, uznākot spējam aukstumam, no nekā veidojas migla, tad rasa, un tā sasalstot pārvēršas ledū.

"Šajā procesā tu esi uguns vai aukstums, kurš vai nu izklīdina, vai sabiezē enerģiju."

Šķībie un greizie veidojumi sāka pieņemt sakarīgas formas un aprises. Tas atkārtojās katrās brīvdienās Zemzemē.

"Cik var?!"

Viņi pukstēja, saņēmuši kārtējo uzdevumu veidot aizsargauru. Tik aizraujošie un intriģējošie ceļojumi pa Zemzemi bija pārvērtušies vienā nogurdinošā nodarbē, kura ļoti sāka atgādināt pienākumu un darbu, nevis jautru un bezbēdīgu piedzīvojumu. Jebkuru viņu mēģinājumu sacelties apslāpēja viens vienīgs Babes skatiens. Un tomēr viņiem bija pietiekami daudz drosmes un pārgalvības vienā jaukā brīdi bez brīdinājuma atstāt Babes darbnīcu, lai, kā Roberts teica, "ierautu plaušās labi daudz svaiga gaisa".

32. nodaļa Babe dusmojas

Brīvsolis gan sanāca pavisam iss, jo ielas galā parādījās dīvains lēkājošs objekts, kurš strauji tuvojās bērniem. Jānis, samiedzis acis, centās saskatīt. Nu, gluži kā ķengurs, tikai lēcieni daudz garāki.

"Ak, vai! Tā ir Irbe!" iesaucās Izabella. "Laikam mēs esam pārāk aizkavējušies, un Babe būs pamanījusi mūsu prombūtni."

"Kāpēc viņa tik dīvainā veidā pārvietojas?" jautāja Jānis.

"Viņa tā ari nav iemācījusies teleportēties. Nevar zināt, vai laika pietrūka vai uzņēmības."

Jau nākamajā mirklī Babes nama mājkalpotāja bija klāt.

"Kur jūs vazājaties? Esmu visas pilsētas ielas izskrējusi, jūs meklēdama."

"Izlēkājusi," zem deguna noburkšķēja Roberts.

Irbe vai nu to nedzirdēja, vai laida gar ausīm.

"Kur esat iegrūduši savus zugū, ka nevar ar jums sazināties? Nāciet veicīgi! Babe jūs gaida."

Irbe pagriezās un mežonīgā ātrumā sāka attālināties. Bērni skrēja cik jaudas, taču viņa jau nozuda aiz stūra.

"Nu gan mēs dabūsim pa mici!" Roberts teica, kad, aizelsušies no skrējiena, viņi apstājās un, mēģinādami ieelpot, ķēra pie sāniem.

"Es vairs nevaru paskriet. Tālāk iesim lēnāk," Izabella lūdzās.

"Būs brāziens, būs. Tur tāpat neko nevar darīt."

Pie durvīm viņi saminstinājās, nevarēdami saprast, kurš ies iekšā pirmais. Tā grūstīdamies, viņi ietenterēja Babes nama priekštelpā. Babes tur nebija, un viņi, cerībā, ka varbūt šoreiz tiks cauri sveikā, klusītiņām lavījās augšā uz savām istabām. Nekā, Babe sēdēja Roberta istabā un viņus jau gaidīja. No sākuma šķita, ka viņa ir ļoti mierīga, bet 'tad sākās. Vecā Viedā atcerējās visus dvīņu nedarbus no piedzimšanas brīža. Lielāko daļu no tiem viņi paši sen bija aizmirsuši. Viņa teica, ka dvīņi esot īsta sodība visai dzimtai un ka nekas no viņiem neiznākšot, ja viņi tādā garā turpinās. Roberts mēģināja iebilst, ka neko briesmīgu viņi taču nav izdarījuši, tikai bez atļaujas izgājuši no mājas, un nekas briesmīgs jau arī nav noticis. Bet Babe bija tā uzvilkusies, ka pat nedzirdēja zēna iestarpinājumus. Viņa pa vidu žēloja sevi un dvīņu vecākus, kuriem ir šis krusts jānes, viņus audzinot, un beidza, vēlreiz apliecinot, ka pie laba gala tas nenovedīs, tad apcirtās uz papēža un devās ārā no istabas.

"Par sodu visu dienu paliksiet uz vietas istabā."

Durvis aizcirtās. Roberts aizejošajai Babes mugurai veltīja izbāztu mēli, tādā veidā demonstrējot, ka viņam nemaz nav bail. Jānis visu sarunas laiku bija stāvējis, galvu ierāvis plecos, vēl vairāk kā no Babes dusmu izvirduma baidīdamies no sienām krītošajām gleznām un vāzēm, kuras, saņēmušas dusmu enerģijas lādiņu, sprāga gabalos un bira pa visu istabu. Ieraugot Roberta izbāzto mēli, Jānim sanāca smiekli, tie cēlās uz augšu, bet kaklā nosprūda, un Jānis saprata, ka Babes teiciens "visu dienu paliksiet uz vietas istabā", Zemzemē nozīmē kaut ko pavisam citu nekā Virszemē.

Viņa bija draugus sastindzinājusi. Būt ieslēgtam pašam savā ķermenī, tas bija briesmīgi. Šaušalīgāku sodu viņa nebūtu varējusi izdomāt. Jānis nekad nebija domājis, kā jūtas cilvēks, kurš redz un dzird, bet nevar pakustēties. Cerības viņu pārņēma, kad uz kāpnēm izdzirdēja soļus. Durvis tūliņ ari atvērās, un ienāca Irbe ar slotu un liekšķeri. It kā sastinguši bērni istabas vidū būtu normāla parādība, viņa vienā mierā sāka vākt lauskas. Sevi uzmundrinādama ar jautru dungošanu, mājkalpotāja steidza savākt postažu un laida darbā arī putekļu lupatu, noslaucīdama virsmas. Kad Irbe kārtīgi un cītīgi apslaucīja gružus ap viņu kājām, Jānis domāja, ka daudz netrūks, lai viņa arī ar lupatu noslaucītu viņa plecus un degunu, bet vēl trakāk bija, kad viņa, pabeigusi darbu, aizgāja un aizvēra aiz sevis durvis. Tad atkal iestājās klusums.

Jānī uzbangoja vesels emociju okeāns, viņu pārņēma panika. Viņš domāja, ka nomirs, ja tūlīt nepakustēsies. Es gribu kustēties un tūliņ! Es vairs nevaru izturēt! Taču nācās samierināties ar to, ka pakustēties nevarēja.

Pēc vairākām stundām, kad šķita, ka trijotne būs saņēmusi labu mācību un kļuvusi paklausīgāka, istabā ienāca Rasa.

"O, kādas graciozas skulptūras! Brīnišķīgi! Tieši jūs es meklēju! Esmu nolēmusi šo to izcept, un man vajadzētu kādu olu putotāju un pārīti pie ābolu griešanas. Vai jūs gribētu man palīdzēt? Hmmm, klusēšana laikam nozīmē piekrišanu. Kaut kā šodien esat ļoti pielaidīgi, jūsu darīšanas vairs nav pirmajā vietā. Tas ir ļoti laipni no jūsu puses! Varbūt pateikt Irbei, ka jūs ir pārņēmusi milzīga vēlme šonedēļ iztīrīt arī Babes nama tualetes?"

Rasa runāja, riņķodama ap viņiem. Nostājusies Roberta priekšā, viņa teica: "Mazais brāli, tavās acīs lasu, Rasa beidz tarkšķēt, atdod mums kustību brīvību. Lai tava vēlme piepildās!"

Jānis redzēja, kā Roberts ievelk mēli mutē un sāk izkustināt sastingušos locekļus. Pēc mirkļa viņi visi trīs bija atsvabināti.

"Klausies, Babe galīgi zaudēja prātu! Mēs viņu tādu redzējām pirmo reizi!" sacīja Izabella, izpildīdama dažus vingrojumus stīvajam ķermenim.

"Tam ir iemesls. Neilgi pēc jūsu nozušanas, ziņoja, ka vēl viens cilvēks Zemzemē ir cietis."

"Miris? Kas?"

"Nē, šoreiz tikai maķenīt jocīgs palicis."

"Kā jocīgs?"

"Es īsti nezinu, tā ir kāda meitene, mirušā reportiera draudzene, kura, bēdu nomākta, devusies pie milzu pūpēžiem un tagad nogādāta dziednīcā. Nevarēdama ar jums sazināties, Babe, protams, ļoti uztraucās, jo šeit Zemzemē viņa ir atbildīga par jūsu drošību."

"Nu, es ceru, līdz vakaram viņai dusmas pāries," Roberts ieru' nājās, sparīgi griezdams ābolus plātsmaizei.

"Maz ticams. Es domāju, viņa jūs sūtīs uz Virszemi."

"Bet kā tad mācības?" Trīs draugi saskatījās.

"Nu, var jau būt, ka viņa izlems citādi."

Mirkli apdomājies, Roberts noteica: "Labāk būt dumjam un dzīvam nekā gudram un beigtam."

"Tu tā domā?" Izabella savilka degunu daudzās smieklīgās krunciņās. "Es par to neesmu pārliecināta, jo tā meitene taču ir dzīva. Un vispār, mums jau ir pietiekoši daudz veselā saprāta, lai mestu līkumu sēnēm!"

"Tu tā domā?" šoreiz izsmējīgā tonī vaicāja Rasa.

"Jā, jā, tu jau mums esi tā gudrā." Izabella nebija gatava piekāpties lielajai māsai ne par sprīdi.

"Beidziet kašķēties, citādi maizītes nebūs ēdamas!" māsas samierinādams, iejaucās Roberts.

"Tur nu tev ir taisnība, brāļuk! Tādā noskaņojumā gatavot nedrīkst. Miers?" Rasa pasniedza roku Izabellai.

"Miers!"

Ir brīnumjauki ēst pašu ceptas smalkmaizītes. Atmiņas par nepatīkamiem pārdzīvojumiem tad ātri izgaist. Ar katru apēsto kumosu labā oma atgriezās. Jānis nebeidza brīnīties par to, cik daudz cilvēkam nozīmē ēdiens.

Kad pārradās Babe, arī viņas sliktā oma bija kaut kur izvējojusi, jo viņa atkal bija mīļa un jauka, taču nelokāma — bērniem jādodas atpakaļ uz Virszemi. Kamēr viss nenokārtosies, vairs nekāda nākšana šurp.

"Kas nenokārtosies? Kad tas būs? Kāpēc?" viņi jautāja cits caur citu.

"Pašlaik Viedo Padome ir tuvu tam brīdim, kad tiks pieņemts kāds izšķirošs lēmums."

"Tā tu saki tikai šodien. Rīt, parīt, aizparīt visi būs aizmirsuši šo notikumu, un atkal viss ritēs savā gaitā."

"Šā vai tā, te uztureties paliek jau bīstami. Labak bus, ja būsiet drošībā."

"Tu domā, ka Virszeme ir drošāka par Zemzemi? Tu pati mums mācīji, ka Zcmzeme ir visdrošākā vieta uz Zemes!"

"Jā, bet ne pašlaik! Pašlaik klausiet mani, labāk būs, ja dosieties uz Mežvidiem. Tikko būs iespējams, es sūtīšu jums ziņu un varēsiet atgriezties!"

33. nodaļa Rozā kvarca brālība

Jānis ar Robertu ārā spēlēja hokeju. Viņi dzenāja ripu pa pagalmu. Tāpat, prieka pēc. No dīķa vēl nebija attīrīts sniegs, lai ierīkotu slidošanas laukumu. Vēja brāzmas ik pa brīdim ielauzās koku audzes sargātajā pagalmā un nežēlīgi raustīja jumta lubiņas, asām, kaulainām rokām apgrābstīja jauno ābelīšu trīcošos stumbrus, grabināja piena kannas pie kūts un neatlaidīgi līda aiz apkakles — saldēdamas un uzdzīdamas drebuļus. Diena nebija izdevusies. Rīts bija ausis, ausis… un pametis darbu pusdarītu, tādēļ dziļa krēsla klāja zemi arī pusdienlaikā. Bet varbūt rīts gribēja sadoties rokās ar vakaru? Tāda izdevība rodas tikai drēgnās un īsās janvāra dienās, kad saule guļ dziļā miegā, iebāzusi degunu mākoņu spilvenos, mākoņainu segu pārvilkusi pār ausīm.

Vēl viena brāzmas asā mēle veikli ielocījās gar virsjakas apkakli un nobrāza kaklu. Jancis nodrebinājās:

"Auksts!"

"Nu, ej taču un apliec šalli!" mēģinādams rast prieku ripas dze' nāšanā, ieteicās Roberts.

"Labi!" Jancis iespruka mājā.

Dīvainu smaržu vilnis vēlās pretī no klusā, it kā aizmigušā nama. Nē, tomēr virtuvē kāds rosījās. Iesākumā Jānim šķita, ka Iza vāra zupu. Viņa ar koka karoti sparīgi kaut ko maisīja traukā, kurš, zēnam par dziļu izbrīnu, bija no stikla. Izabella pielika pirkstu pie lūpām un sazvērnieciski pasmaidīja, tad, kaut ko murminādama, turpināja maisīt savu virumu.

"Ko tu tur dari?" Jānis čukstēja.

"Netraucē!"

Izabellai starp uzacīm ievilkās brīdinoša rieva. Sparīgā maisīšana beidzās. Jānis ieinteresēts vēroja, kā Izabella trīsreiz kaut ko no dažādām pudelītēm piepilina savai dīvainajai zupai, kurai, cik varēja noprast, bija tikai divas sastāvdaļas — ūdens un rozā akmeņi. Atkal gaisā uzvirmoja vesels smaržu mākonis.

"Tā," Izabella apmierināti teica, "piebērsim vēl šo!"

Traukā ielidoja krietna sauja sāls.

"Mana mamma arī tā vienmēr dara, kad krāso dziju un grib, lai krāsa būtu noturīgāka!"

Vēl pēdējais piegājiens — Izabella uzlika stikla traukam vāku un kārtīgi visu sakratīja.

"Tagad lai atpūšas!" Viņa līksmi iesmējās, paķēra draugu aiz rokas un vilka ārā no virtuves.

"Kas tas bija? Ko tu tur darīji?"

"Aiziesim uz pagrabu pēc āboliem, tad pastāstīšu!"

Izabella steidzīgi ģērbās, un arī Jānis sameklēja savu šalli. Pirms iešanas laukā Izabella atkal pielika pirkstu pie lūpām. Jānis piekrītoši pamāja, un, glabādami kopīgu noslēpumu, bērni izspurdza pagalmā.

Visa Roberta būtība pauda, cik ļoti viņš ir nogarlaikojies, gaidot draugus.

"Kur jūs tik ilgi bijāt? Tūlīt paliks tumšs un būs vien jāiet iekšā!"

"Aizskrienam uz pagrabu pēc āboliem!"

"Labs ir! Ejam!"

Lai gan dviņi ne no kā nebaidījās, tomēr uz pagrabu, kas bija izveidots nelielā tuvējā pakalniņa sānā, bērni labprātāk gāja kopā. Ieeja pagrabā atradās kalna ziemeļu nogāzē un šodien izskatījās īpaši noslēgta. Uz pakalna augošie koki vējā brīdinoši šalkoja. Sals un vējš saldēja pirkstus, kuri mēģināja atslēgt metāla slēdzeni. Krēsla strauji vērtās tumsā, it kā ar nolūku — baidīt bērnus. Jānis zināja, ka viens pats viņš te ne par kādu naudu nenāktu. Šķita, arī Izabella ar Robertu drošāk jutās pulciņā. Beidzot smagā slēdzene padevās un durvis atvērās, pretī traucās pagraba īpatnējais mitrās zemes smārds, sajaucies ar dārzeņu smaržu. Elektrības šeit nebija, tāpēc viņi devās kalna vēderā tikai vienas trīcošas sveces liesmas pavadīti. Roberts aizvēra smagās durvis.

Tajā pašā mirklī Jānis juta aizžņaudzamies kaklu, it kā kāds būtu viņu aiz tā sagrābis. Bailes. Tās grābstījās arī gar mugurkaulu, un viņam visu laiku gribējās paskatīties sev aiz muguras. Tām nebija ne vārda, ne sejas — vienkārši bailes no tumsas.

"Ja apskata kārtīgi gaismā visus telpas stūrus un redz, ka nekā briesmīga nav," Izabella pacēla sveci pie griestiem, "tad arī tumsā ne no kā nav jābaidās, jo telpa jau paliek tā pati."

Izabella nopūta sveci. Viņus apņēma melna tumsa. Izabella jau atkal lasīja Jāņa domas. Tas ir kaitinoši. Tomēr zeme var ņemt un iebrukt pagrabā. Nevar zināt, cik stipras ir sijas, ko vectēvs šeit licis. Kā viņam vispār ir izdevies pakalnā iebūvēt pagrabu? Tas nav droši. Bet skaļi to Jānis neteica, jo juta, ka spējās dusmas uz Izabellu ir atslābušas un arī bailes, un kakla žņaudzējs. Nošvirkstēja sērkociņš, un atkal iedegās svece.

"Iesim ābolu kambarī!"

Izabella atvēra durvis. Pretī uzvirmoja spēcīgs ābolu aromāts, nomācot visu citu.

"Cik brīnišķīga smarža!" Jānis nenocietās.

"Mmm! Un arī garša!" Roberts jau iecirta zobus kādā ābolā.

"Jā, ābolu smarža ir vienreizēja un ne tikai. Tai piemīt arī spēja radīt iedvesmu! Es neatceros, kurš, bet viens rakstnieks mēdza turēt sava darbagalda atvilktnē ābolus, un, kad zuda iedvesma, viņš atvēra atvilktni un ieelpoja."

"Izabella, tu esi gudra!" Jānis iecirta zobus ābolā.

"Kaitinoši gudra!" iedziedājās Roberts. "Kaitinoši gudrā Izabella!"

"Pats tāds!"

Izabella lasīja ābolus grozā un neizskatījās, ka būtu apvainojusies.

"Kaitinoši gudrā, ko tu vari pateikt par šo zemeņu zaptes burciņu?" Roberts ar teatrāli svinīgu žestu nocēla burciņu no plaukta.

"Tikai to, ka tā šovakar tiks izēsta!"

Draudzīgi čalodami, viņi steidzās laukā no pagraba. īsā ziemas diena jau piecos pievakarē bija aizgājusi pilnīgi un galīgi, dodama vietu tumsai un naktij. Labi, ka pa šauro taku Roberts palaida Jāni pa priekšu un gāja pēdējais, citādi Jānim atkal visu laiku būtu jāskatās atpakaļ platām acīm un jābaidās no nezināmā "nekā". Šīs naksnīgās pastaigas laikā viņam radās nojausma par to, kāpēc pasakās vienmēr ir brīdinājums neskatīties atpakaļ. Kad paskatāmies atpakaļ, mēs pakļaujamies un padodamies bailēm. Jānis saņēma visu savu drosmi un mēģināja pārvarēt bailes no lielā nezināmā un noslēpumainā, kas mita tumsā. Taču, lai kā viņš centās, ķermenis palika saspringts, un tādēļ bija bezgala atvieglojoši iesoļot pagalmā un ieiet namā, siltumā un gaismā.

"Hei, kas tas?"

Roberts, pirmais noģērbies, jau snaikstījās gar Izabellas trauku virtuvē.

"Mēs šodien dibināsim ordeni! Es uztaisīju mums talismanus, bet vispirms paēdīsim!"

"Mēs jau tikko ēdām ābolus. Jāni, tu gribi ēst?"

"Nē, nemaz!"

"Iza, labāk stāsti!"

"Es nolēmu, ka mums būs slepenais talismans, par kuru zināsim tikai mēs trīs." Izabella daudznozīmīgi apklusa.

"Nu, nu, stāsti tālāk!"

"Ko jūs teiktu, ja mēs dibinātu Rozā kvarca brālību?"

"Kāpēc tieši rozā? Tāda skuķu krāsa!" iebilda Roberts.

"Pasaki man, kura ir visspēcīgākā emocija, kura spēj cilvēku glābt un pasargāt, izvest caur uguni un ūdeni, pat piecelt no miroņiem?"

"Nu, mīlestība."

"Redzi, un rozā kvarcs to nes sevī!" Izabella uzvaroši teica.

"Tik un tā, rozā ir skuķu krāsa!" turpināja tiepties Roberts, kurš pats sev gribēja izvēlēties talismanu.

"Padomā, Robert, mums būtu pašiem savs ordenis, gluži kā viduslaiku bruņiniekiem!" Jānis bija aizgrābts un sajūsmināts par Izabellas ideju. "Tad mums vajadzēs arī bruņas un zobenus, un vairogus!" Jānis iekarsa ne pa jokam.

"Mūsu bruņas būs šie akmeņi!" teica Izabella un paņēma burku. "Es tos maķenīt apvārdoju un sagatavoju."

"Kā?" Jānis gribēja zināt.

"Nu, kā pienācās!" Iza paslēja degunu gaisā. "Skaitīju buramvārdus!"

"Kādus?" Arī Roberts iepleta acis.

"Pati savus!" Iza vēlreiz cirta degunu gaisā.

"Nejaucies!"Jancis bija aizgrābts, te notika īsta buršanās.

"Nu, tā," Iza turpināja, "tātad apvārdoju, tad pieliku pāris eļļas — rožu, jasmīnu, drošības pēc piebēru arī sāli. Tu redzēji." Viņa uzmeta skatienu Jancim. "Tam vajadzētu to visu padarīšanu padarīt noturīgāku uz ilgāku laiku," Izabella ķeksēja akmeņus no burkas laukā, "tagad mēs tos nēsāsim, un tie mūs sargās labāk nekā dzelzs bruņas. Esmu dzirdējusi, ka citi tos iestrādā gredzenos, bet mēs nēsāsim, pakārtus kaklā. Es ar gudru ziņu paņēmu no Babes krājumiem tādus ar caurumiņiem, lai var izvērt cauri auklu. Ir labi, ja akmens saskaras ar ādu." Izabella sažņaudza slapjos, pilošos akmeņus plaukstā. "Tā, tagad rīkosim bruņinieku iesvētīšanas rituālu."

"Jū-hū!" līksmi iesaucās Jānis.

"Kas mums jādara?" Samierinājies ar rozā krāsu, ari Roberts atzina ideju par ļoti labu.

Kamēr zēni ārā dzenāja ripu, Izabella bija kārtīgi pastrādājusi. Viņas istabā bija ierīkota īsta maģiskā rituāla vieta. Violeta auduma aplis veidoja pamatu, to papildināja krusta formā izvietotas rozā sveces. Apļa vidū atradās attēls ar maģiskiem simboliem un uz tā — liels rozā kvarcs. Aplī bija novietots arī kvēpināmais trauks, no kura cēlās tikko jaušama dūmu strūkliņa.

Jancis satrūkās, ieraudzīdams milzīgu dunci. Viņam tas lika atcerēties stāstus par zvēresta nodošanu ar asinīm. Izabella iebīdīja draugus apļa centrā un tad, paņēmusi dunci, novilka neredzamu līniju gaisā, tā ieslēgdama viņus apļa centrā. Sveču liesmas maigi plīvoja, vīraka aromāts Jāņa galvu padarīja mazliet dullu, un Izabellas izdarības ar dunci un spīguļojošās acis Jānī patiesi radīja maģiskas noskaņas. Sastājušies ap rozā kvarciem, viņi lasīja uzrakstu uz lielākā no tiem, un tad uzlika uz akmeņiem rokas.

"Ja uz manis plaukstu liksi,

citā pasaulē tu tiksi. Ja vēl smaržu sasmaržosi,

svētu solījumu dosi, pāris burvju vārdus teiksi, vēlmes piepildīt tad steigsi."

Izabella runāja un runāja, likdama viņiem visu atkārtot. Sadevušies rokās, viņi visi trīs griezās ap lielo kvarcu un turpināja skandēt. Tad Izabella uzkāra kaklā katram pa vienam rozā kvarcam un, ar savu briesmīgo dunci vicinādamās, riņķoja viņiem apkārt, kaut ko bubinādama. Beigās, atkal sadevušies rokās, viņi visi trīs zvērēja būt draugi līdz mūža galam.

Kad pēdējie burvju vārdi bija izskanējuši, Izabella iesaucās: "Spēks ir brīvs!" — un viņi atlaida rokas. Tajā pašā mirklī viņi ieraudzīja, ka

no lielā kvarca apļa centrā paceļas mirdzošs gaismas stabs. Milzīgais enerģijas lādiņš izskrēja cauri griestiem un uzšāvās debesis, pārvērsdamies par vienu no miljoniem zvaigžņu. Šajā bridi Jānim tā likās kārtējā aizraujošā rotaļa.

"Tagad mūsu sirdis pukst vienā ritmā!" Izabella teica un izskatījās aizkustināta. "Paskatieties uz pasauli ar akmens acīm," viņa mudināja draugus.

"Izabella, tu reizēm esi jocīga meitene," teica Jānis. "Kā lai es paskatos uz pasauli ar akmens acīm?"

"Ak, Jāni, tev taču ir iztēle, iedomājies, ka tu esi šis lielais rozā akmens. Sajūti, kāds viņš ir, un kļūsti par to. Nu, ko tu redzi?" tincināja Izabella.

Sākumā pieskaroties akmens šķita vēss, bet tad Jānis varēja apzvērēt, ka sajuta enerģiju, kas plūda no tā. Tāds kā maigums. Viņš redzēja, ka visu ietin dūmakaina rozā gaismā.

Viņi lūkojās cits citā, ik pa brīdim uzlikdami plaukstas uz krūtīm, kur atradās akmeņi. Izabella vēlreiz tvēra rokās dunci un atkal vilka maģisko apli, šoreiz pretējā virzienā, lai ļautu viņiem iziet no rituālā apļa. Jānis apstājās pie loga, ne tik daudz, lai lūkotos ārā, cik, lai ieskatītos sevī, un konstatēja, ka mūžīgais trīceklis, tā nepatīkamā stīga, kas viņā vienmēr bija vibrējusi, ir kaut kur pazudusi. Tā vietā ir iestājies dziļš miers, it kā viņš beidzot būtu nostājies uz stingra pamata. Zēnam bija sajūta, ka beidzot viņš ir atradis to, ko neapzināti visu laiku bija meklējis. Jānis vēlreiz uzlika roku uz sava rozā kvarca un domāja par to, ka lielākais brīnums ar viņu ir noticis nevis Zemzemē, bet šeit, Virszemē. Nevis brīnumu brīnumiem pilnajā pasaulē, bet visparastākajā no visparastākajām pasaulēm, kurā mīt visparastākie no visparastākajiem cilvēkiem, kur neviens pat zugū neprot izsaukt.

Tā bija brīnišķīga novakare. Klusais prieks, kas no viņiem strāvoja, pārņēma arī visus mājniekus. Vecmāmuļa teica, ka sen šajā mājā ' nav bijusi tik brīnišķīga vakarēšana.

34. nodaļa Jānis iepazīstas ar Uno

Janvāra beigās ārā bija brīnišķīgs laiks. Naktī sala, bet dienā sniegā spoži vizujojās saule, žilbinādama acis un likdama tās samiegt šaurās spraugās. Apsprieduši šauro acu jautājumu un izskaidrojumu, kādēļ tādas ir eskimosiem, viņi nespēja pretoties lieliskās dienas vilinājumam un devās uz tuvāko kalnu slēpot.

Bija jāslēpo cauri mežam. Roberts ar Izabellu ķircināja Jāni, ka pilnīgi droša esot satikšanās ar vilkiem vai lūšiem, kuri pašlaik, draudzeņu meklējumos, kļūstot pārgalvīgi un zaudējot iedzimto piesardzību un vēlmi būt neredzamiem. Tāpēc tos varot itin bieži pamanīt nozibam meža brikšņos vai tā malās.

Labāk viņi to nebūtu stāstījuši, tas šai saulainajai dienai piešķīra drūmāku nokrāsu. Iza teica, ka prot zvēru valodu un varot ar vilkiem visu sarunāt. Droši vien arī ar lūšiem, kaut gan ar tiem nebija vēl nekad runājusi. Slēpojot garām kādai žagaru kaudzei, Roberts teica, lai viņi pieklusina savas balsis un labāk čukst, citādi pamodinās lāci, ne tikai lūsi vai vilku. Iza pastāstīja Jancim, ka tur nomodā noteikti ir kāds maziņš lāču bērniņš, kurš piedzimis lācenei, bet viņa pati to nemaz nezina. Tas tiešām bija smieklīgi un pilnīgi neticami, kā mamma var nemanīt, ka ir piedzimis bērniņš.

Tomēr drošāk par visādiem žagaru kaudzēs guļošiem lāčiem, apkārt klīstošiem vilkiem un pa kokiem kāpelējošiem lūšiem šobrīd Jānim šķita parunāt par Tumšo enerģiju, kura cenšas iekļūt Zemzemē. Tas likās kas tāls un nereāls, tāpēc daudz patīkamāks sarunu temats. Jaunākās ziņas bija tādas, ka ļaunums turpina izplatīties Zemzemē. Vēl arvien tika atrasti jauni pierādījumi. Ik pa brīdim kāds no pieaugušajiem uz turieni devās, lai piedalītos neskaitāmās sapulcēs, sēdēs un sanāksmēs, kur sprieda, analizēja, kuram resoram vai ministrijai ir jāuzņemas virsvadība. Kādiem līdzekļiem un kuras ielas burvjiem un raganām vai zintniekiem ir jāstājas pretī šai enerģijai. Pēc pieaugušo sarunām bija pilnīgi skaidrs, ka vienošanās vēl nav notikusi. Lai gan arī šīs ziņas nebija nekādas labās, tās tomēr bija gaužām tālas un absolūti nereālas, salīdzinot ar vilkiem, lāčiem un lūšiem.

Viņiem attālinoties no meža un sasniedzot saules apmirdzēto kalnu, sarunas uz pāris stundām pārvērtās par smiekliem, čalām, kritieniem un varonīgiem nobraucieniem, līdz saule strauji norietēja un viņi devās atpakaļ.

Ari otrā rītā viņi modās līdz ar saules stariem un bija gatavi vēlreiz doties iekarot kalnu. Dūraiņi, zābaki un zeķes pa nakti bija izžuvuši. Šoreiz viņi bija nolēmuši kalnā pavadīt visu dienu, tādēļ, apdomīgi un saprātīgi būdami, ņēma līdzi termosu ar karstu tēju un sviestmaizes.

Atkal viņi slēpoja caur saules pielieto mežu pretī kalnam. Izabella ar Robertu rīkoja sacīkstes, mēģinot viens otru apdzīt uz šaurās, slēpju iebrauktās stigas. Krita un smējās, un klaigāja vienā laidā. Tāda traka aurēšana tiešām var pamodināt no miega pat vismiegaināko lāci, tāpēc Jānis mēģināja sākt prātīgākas sarunas un ieinteresēt draugus par kaut ko citu. Viņš jautāja, kā varēs zināt, ka Tumšā enerģija būs parādījusies Virszemē.

"He! Vieglāk par vieglu!" teica Izabella.

"To ir pavisam viegli noskaidrot, jāsatiek Uno. Viņš un viņam līdzīgie vienmēr pirmie pamana tādas lietas. Tas nemaz nav tālu, mēs varam tagad pirms kalna aizbraukt līdz viņam un painteresēties, kādas ir jaunākās ziņas. Tas ir tepat netālu, Spoku mežā."

Spoku mežs, Vilku dārzs, Lazdu kalns. Jānis nezināja, vai šos nosaukumus ir izdomājuši viņa draugi, vai tie šīm vietām jau bijuši izsenis, bet lai nu būtu Spoku mežs. Viņi nogriezās no iemītās taciņas un devās tieši pāri laukam pretī mežam, kurš, saules apmirdzēts, nemaz pēc Spoku meža neizskatījās.

Roberts pirmais sasniedza pļavas galu un nostājās mežmalā pretī diviem lazdu krūmiem. Viņš sāka ūjināt. Sakarsuši, kūpošām mugurām, beidzot pieslēpoja ari Izabella ar Jāni.

"Sveiks, Uno!" teica Izabella. "Šodien ir brīnišķīgs laiciņš, vai ne?"

"Ar ko tu runā?" smējās Jānis. "Ar lazdu krūmu?"

"Nē, taču! Ar Uno! Skaties jel tur, pāri grāvim, blakus krūmam! Redzi? Virs sausās zāles rugājiem."

Tad Jānis viņu ieraudzīja. Tur nu viņš stāvēja. Nē, nestāvēja, precīzāk, karājās gaisā, jo kāju viņam nemaz nebija. Apmēram metru divdesmit garš, caurspīdīgs vīriņš lielu galvu, lielām, zilām acīm, pelēkā apģērbā. Viņa tēls uz leju izgaisa. Izskatījās, viņš tiešām karājas virs sausās zāles. Jānis pārbijies apcirtās riņķī un metās prom, ik pa brīdim atskatīdamies atpakaļ, vai dīvainība viņam neseko. Draugi gan kliedza, lai Jancis apstājas un beidz baidīties, bet viņš neklausījās, viņš slēpoja, cik ātri vien spēja. Jo vairāk Jānis attālinājās no lazdu krūmiem, jo mierīgāka kļuva viņa elpa. Vēl reizi palūkojies atpakaļ, viņš redzēja, ka arī Izabella un Roberts ir pagriezušies un slēpojot mēģina viņu panākt. Jānis satraukts centās saskatīt, ko dara spoks, bet šķita, ka tas nav pievienojies ne Izabellai, ne Robertam.

"Janci, apstājies! Pagaidi!" dvīņi aizelsušies viņu mēģināja panākt.

"Nebaidies!"

Jancim ne prātā nenāca viņus gaidīt. Viņš pagriezās, lai turpinātu slēpot prom, un… sev priekšā ieraudzīja spoku.

"Aāāāā!"

"Aāāāā!" viņš iebļāvās vēlreiz un nokrita sniegā. Tas sāpīgi noberza vaigus un pēc tam nodevīgi aizlīda aiz piedurknēm. Ne tik daudz no sniega, cik no domas, ka viņš vāļājas spokam pie kājām, Jānis nodrebinājās. Beidzot pieslēpoja arī Izabella un Roberts.

"Uno, beidz baidīt Jāni! Tu viņam radīsi bērnības traumu. Un tu — beidz baidīties, Uno ir labs. Viņš klīst jau vairākus gadu desmitus, kopš Otrā pasaules kara. Viņš ir vācu kareivis, kurš līdz ar citiem apglabāts šajos mežos. Ja gribi, mēs tevi turp aizvedīsim. Mežā ir viņa kapa vieta, aplikta ar baltu žogu. To sargā čūskas, odzes. Ziemā tās nevar redzēt, bet vasarā gan var satikt. It sevišķi, ja kāds nāk un traucē kareivju mieru. Tad tās izlien no savām drēgnajām un mitrajām paslēptuvēm ceļa vidū, satinas gredzenā, paceļas stāvus uz savas astes un, draudīgi šaudot mēli, aizbaida katru nelūgto nācēju. Tamdēļ visi šis apkārtnes spoki no vecām pilīm, pamestām mājām, šķūņiem un pagrabiem, kapličām un kapiem ir apmetušies mežā. Te viņus neviens neuzdrošinās traucēt, tāpēc to arī sauc par Spoku mežu, un, visticamāk, arī Ļaunums, ja nāks, vispirms iegriezīsies šeit."

"Jani, nu beidz baidīties un celies augšā! Nosalsi un vēl saslimsi. Tu, Uno, beidz viņu baidīt un kļūsti neredzams! Jāni, celies droši augšā, tu viņu vairs neredzēsi."

Tiešām, piecēlies Jānis redzēja tikai savus draugus, tālumā esošo mežu, zilās debesis un sauli tajās. Brīnišķīga diena. Tomēr vēl arvien uz viņa rokām bija zosāda no domas, ka tepat kaut kur plivinās spoks. Huūū. Tas tiešām prasīja stiprus nervus— Robertam turpinot spoku iztaujāt, te aiz muguras, te priekšā, te pa labi, te pa kreisi, te no debesīm atskanēja atbildes. Spoks uzjautrinājās, cik vien spēja.

"Ak, neņem viņu galvā!" teica Izabella. 'Tas viņam vienīgais prieciņš šajā dzīvē atlicis."

Taču ziņas, ko Uno stāstīja, nebija ne satraucošas, ne bīstamas, ne briesmīgas. Tās bija parastās spoku klačiņas. Vietējās neredzamās pasaules tenkas, bet nekā, kas būtu saistīts ar Tumšo enerģiju. Vienīgā nelaime, ka Jancim visu dienu vajadzēja samierināties ar Uno klātbūtni, jo tas vairs neparko negribēja iet atpakaļ uz Spoku mežu, bet kopā ar draugiem laisties no kalna un dzert tēju. Nu, protams, protams, viņš nedzēra, tomēr maisījās visur pa vidu. Ik reizi, kad Jānis stiepa roku pēc sviestmaizes, viņam bija jāskatās, vai neizbāzīs to cauri Uno caurspīdīgajam augumiņam. Ar laiku gan viņš pierada pie Uno, kurš no sākuma plivinājās ļoti, ļoti blāvs un tad arvien redzamāks. Vakarā Jancis jau bija viņu pieņēmis par pašsaprotamu. Kad krēsloja un visiem bija jādodas mājupceļā, nācās secināt, ka ar spoku iet caur mežu ir daudz drošāk nekā bez viņa. Uno pavadīja bērnus līdz ābeļdārzam un lūdza apciemot atkal pēc iespējas ātrāk. Vēlreiz pateica paldies par brīnišķīgo dienu un nodemonstrēja savu nevainojamo izgaišanas māku.

35. nodaļa Negadījums mežā. Jānis atrod savu koku

Arī nākamajās brīvdienās nekas nebija mainījies. Nevienam nebija laika vest viņus uz Zemzemi, un viņi atkal paši savā nodabā atrada nodarbes, kā sevi izklaidēt. Pirmajā vietā, protams, bija slēpošana un tad klaiņošana pa mežu. Roberts ar Izabellu mācīja Jānim pazīt kokus, noteikt debespuses, svilpot kā putnam, atpazīt zvēru pēdas un runāties ar kokiem. Savos ceļojumos viņi nonāca arī līdz izcirtumam. Izabella, pielikusi roku kādai priedei, kaut ko klusi murmināja.

"Ko viņa dara?" Jānis jautāja Robertam.

"Sarunājas ar kokiem."

"Tu ko, joko?"

"Nebūt ne. Ja gribi, vari arī pats pamēģināt. Redzi to skaisto priedi? Ej un sadraudzējies ar viņu!"

"Nu, un ko man ar viņu darīt? Nu, pieliku roku." Jānim šitā runāšanās ar kokiem likās smieklīga.

"Pieliec pieri pie priedes stumbra un palūdz, lai viņa paņem no tevis to, kas visvairāk nospiež tavu sirdi!" Roberts turpināja, it kā nebūtu pamanījis neticību un izsmieklu Jāņa balsī.

Jānis negribēja draugu aizvainot un paklausīja. Gāja un pielika vienu plaukstu pie ķeburainā priedes stumbra, tad otru un piespieda arī pieri. Stumbrs nebija tik auksts, kā varētu domāt. Jānis paskatījās uz

augšu. Priede bija milzīga. Vēlreiz pielika pieri stumbram un sajuta tās spēku un varenību. Pats nezinot, kādēļ, domās viņš tai teica:

"Mīļā priede, paņem no manis manas bailes."

Tikpat neticamā veidā viņa galvā atskanēja atbilde: "Es nevaru, man pašai bail."

"Tu esi tik liela un stipra?!"

"Redzi šo izcirtumu? Pagājušo ziemu baļķi krita man pie kājām. Un, ja nu šoziem… Šīs bailes dzīvo manī vēl arvien, tādēļ piedod, ka nevarēšu tev palīdzēt, bet varu dot padomu. Ja vēlies atrast sev koku, spēcīgu aizstāvi, meklē tādu, kas aug viens pats klajā laukā un ir pieradis cīnīties ar vētru un vējiem par savu izdzīvošanu. Vēro, lai tā stumbrs ir pietiekoši zaļoksns un zari spēcīgi, lai galotne traucas tieši debesīs. Kad esi tādu atradis, uzrunā to un lūdz, lai tas kļūst par tavu draugu. Tad viņa spēks kļūs par tavu spēku un viņš spēs tev palīdzēt."

"Paldies tev, priede!" teica Jānis un joprojām ar abām plaukstām un pieri juta priedes spēku. īsti nesaprazdams, vai viņš to ir izdomājis, vai koks tiešām ar viņu ir runājis, zēns vēlreiz pacēla acis uz augšu un paskatījās uz priedes galotni augstu debesīs. Zilās, zilās debesīs. Tad domīgs gāja pie Roberta, kurš jautāja: "Vai parunāji?"

Jānis samulsis klusēja. Tas bija tik jocīgi! Labāk to paturēt pie sevis, lai neizskatītos pēc galīga muļķa, bet Roberts nemaz negaidīja Jāņa atbildi.

"Hei, redzi to koku ar ķeburainajiem zariem! Ejam, uzrāpsimies līdz pašai augšai, kamēr Izabella vēl arvien ņemas ar savām lietām."

Jānim patika doma par kāpšanu kokā, kaut gan nekāds dižais vingrotājs viņš nebija un skolā pie stieņa varēja pievilkties vien pāris reizes. Tomēr līdz pirmajam zaram un arī otrajam viņš tika, kamēr Roberts bija uzrāpies daudz augstāk. Kad atnāca Izabella, zēni viņu sveicināja no koka zariem kā pērtiķēni — viens, turēdamies otrajā zarā, bet otrs, šūpodamies pašā koka galotnē. Izabella gribēja viņiem pievienoties, bet Roberts teica: "Nē!" Viņš esot pārāk nosalis un kāpšot lejā. Jancis lejā tika diezgan ātri. Arī Robertam gāja veikli, līdz bija pa' likuši vien pāris metri līdz zemei.

Tālākais notika tik strauji, ka viņi pat nepamanīja. Paslīdēja kāja, lūza zars, uz kura Roberts atbalstījās, un līdzīgi cukura maišelim viņš ar skaļu būkšķi nokrita zemē. Labi, ka bija tik biezs sniegs. Šķiet, kritiens vēkšpēdus bija Robertu apdullinājis, un, kad pieskrēja Izabella ar Jāni, viņš gulēja uz zemes bez samaņas. Jānis kārtējo reizi varēja pabrīnīties par Izabellas savaldību. Atšķirībā no daudzām citām meitenēm, kuras būtu sākušas raudāt un vaimanāt, viņa arī tagad zināja, ko darīt. Tikai balss skanēja skarbāk nekā parasti, kad viņa komandēja Jāni.

"Ņem zugū un izsauc Rasu, nē, labāk zvani pa mobilo! Bet pirms tam dod man savu rozā kvarcu."

Jānis darīja, kā likts. Viņš ielika Izabellai plaukstā savu silto akmeni un meklēja telefonu. Tas šķita ātrākais veids, kā sazināties ar dvīņu lielo māsu. Kamēr Jānis tai skaidroja notikušo, mēģināja aprakstīt notikuma vietu, viņš redzēja, kā Izabella pieliekusies liek rozā kvarcus Robertam pie pēdām. Viņa centās likt lietā arī citas Zemzemē iegūtās gudrības, bet šādā satraukuma bridi nevienu darbību īsti no sākuma līdz beigām atcerēties nevarēja. Tad atkal pievērsās kvarciem. Tā viņa darbojās tik ilgi, līdz Roberts atvēra acis.

Tālumā atskanēja suņa rejas un zvana skaņas, un drīz vien parādījās arī haskiju vilktās ragavas ar Rasu tajās. Tikai tad, kad viņi laimīgi bija nokļuvuši mājās, Izabella sāka raudāt. Nelīdzēja māmiņas mierinājuma vārdi, ka ar brāli viss ir kārtībā, tikai neliels smadzeņu satricinājums. Pagulēs pāris dienas un atkal skries. Asaras bira kā pupas, un vecmāmiņa dabūja vārīt nomierinošu tēju. Pieaugušie teica, ka tas esot šoks. Pārdzīvotā sekas spieda arī Izabellu likties gultā. Vecmāmuļa teica, ka miegs esot labākās zāles jebkurai slimībai.

Otrā rītā Izabella jau varēja skriet, bet Robertam vēl vismaz diena bija jāpavada gultā. Izabella nez kāpēc bija iedomājusies, ka nelaime ar Robertu notikusi viņas vainas pēc. Jo viņas vainas dēļ pazudis ari gredzens, un tagad visu ģimeni vajāšot visādas likstas un nelaimes. Roberts centās māsai iegalvot pretējo: "Izabella, tas bija vienkārši nelaimes gadījums. Man vienkārši paslīdēja kāja."

Pa šo laiku, kamēr Roberts gulēja gultā un Izabella rūpējās par viņa ātrāku izveseļošanos, Jānis sadraudzējās ar Rasu. Kādā vaļsirdības brīdī viņš tai izstāstīja savu sarunu ar priedi, kuru nebija varējis atklāt Robertam. Viņa nesmējās un neuzskatīja Jāni par dīvaini, kā zēns pats par sevi bija nodomājis. Rasa Jānim atklāja veselu koku maģijas pasauli, izstāstīja, pie kuriem kokiem iet, lai atvieglotu sāpes vai atbrīvotos no nevajadzīgas enerģijas, kuriem kokiem mest līkumu un to tuvumā neuzturēties ilgāk par pāris minūtēm, kā arī, pie kuriem meklēt savu draugu. Viņa nosauca tos kokus, kuri ar prieku palīdz cilvēkam, nesavtīgi daloties ar savu spēku. Smaidot viņa Jānim rādīja koku, ar kuru draudzēties gribētu bezgalīgi daudz ļaužu, jo tas prot vairot naudu. Izrādījās, ka katram kokam ir ne tikai savs augstums un stumbra apkārtmērs, sava lapu krāsa un formas zīmējums, bet arī katram piemīt savas individuālas spējas. Jānis uzzināja, ka koki spēj pārraidīt kosmisko enerģiju, pasargāt no pasaules kaitīgās ietekmes, stiprināt draudzības saites un vēl, un vēl…

Rasa mācīja Jānim, ka koki, gluži kā cilvēki, ir dzīvas būtnes ar dvēseli un garu. Un ne tikai cilvēki spēj ietekmēt koku likteni, ļaudami tiem augt vai neaugt, bet arī koks ar savu enerģiju spēj ietekmēt cilvēka dzīvi. Tamdēļ cilvēki kokus izsenis ir uzskatījuši par saviem draugiem, it īpaši Zemzemē, kur tos bieži izmanto rituālos. Vienu veselu pēcpusdienu viņi pavadija, meklējot Jānim koku Mežvidu māju tuvumā. Vispirms jau no attāluma Rasa mācīja Janci saskatīt koka auru. "Skaties ar sānu redzi!" viņa teica. No sākuma tas šķita grūti, bet, ar laiku iemanoties, Jancim izlauzās Izabellas teiciens.

"He, vieglāk par vieglu!"

"Tu redzi?!" priecājās arī Rasa. "Tagad izvēlēsimies tev draugu starp kokiem."

"Tas būs grūti." Jānis samulsa. "Ja man patiks kāds koks, es nezinu, vai patikšu viņam."

Viņš atcerējās savu sarunu ar priedi.

"Ja nemēģināsi, tu nekad to neuzzināsi. Vai gribi, lai es tev palīdzu?"

Rasa šodien bija ļoti draudzīga.

"Nē, es pats."

Vienā mirkli jau likās, viņam neveiksies un nāksies pieņemt Rasas draudzīgo piedāvājumu un palīdzību, jo izrādījās, ja kāds koks Jānim iepatikās pēc ārējā izskata, tad viņš galīgi nejuta tā enerģiju un neredzēja auru. Kāds cits bija tik vēss un auksts, ka Jānis sakautrējies atrāva savu roku no stumbra, un viņa paļāvība saviem spēkiem galīgi sašļuka. Bet beigu beigās Jānis izvēlējās jaunu, smuidru ozoliņu. Tas gan nebija pārāk dižs, toties ļoti draudzīgi noskaņots, un, pieliekot roku, Jānim šķita, ka viņa asinis un koka enerģija pulsē vienā ritmā. Tādēļ viņš neļāva Rasai pierunāt sevi par koku izvēlēties lielu, brangi noaugušu kļavu. Tā gan bija mierīga un mīlīga, taču kļavas tuvumā Jancis jutās kā mazs bērns, kurš diedelē mammas mīlestību un labvēlību. Viņam labāk patika ozoliņš, kurš šķita pārlaimlgs par viņam uzticēto jauno pienākumu. Visa viņa būtība izstaroja, ka koks darīs, ko spēj un vēl vairāk, lai visādos veidos Jānim palīdzētu.

Tagad ikreiz, kad viņš atbrauca uz Mežvidiem, Jānis sasveicinājās ne tikai ar suņiem un kaķiem, pakasīja aiz auss ne tikai kazlēniem un jēriņiem, bet vienmēr nāca arī pie sava ozoliņa. Ar laiku tā veidolu un enerģiju zēns sajuta ne tikai Mežvidos, bet arī mājās katru reizi, kad par to iedomājās.

Viņi atgriezās maķenīt nosaluši, laimīgi un mežonīgi izsalkuši.

"Apēdīsim kādu sviestmaizi," teica Rasa un paņēma lielo rupjmaizes klaipu. "Tu tikmēr nomizo sīpolu."

"Tu nezini, kamdēļ Mežvidos man garšo tādas lietas, kuras mājās es nekad neēstu?" Jancis izteica savu izbrīnu.

"Tas ir ērmoti," piekrita Rasa. "Man gan mājās viss garšo. Skaties! Ņemam rupjmaizi, uzsmērējam virsū plānu sviesta kārtiņu, uzliekam biezu, mājās kūpinātu, cauraugušu gaļas šķēli un tai pa virsu sīpolu gredzenus. Lūk, tā! Gatavs."

"Fuuuu! Sīpolus es neēdu!" protestēja Jānis.

"Bet tu pagaršo." Rasa iekodās savā sviestmaizē.

Rika bija tik bieza, ka to ar grūtībām varēja dabūt mutē. Vēl bija jāuzmana sīpoli, kuri bija gatavi šļūkt un ripot katrs uz savu pusi.

"Mmmm… Garša vienkārši debešķīga!" Rasa kārdināja Janci, pilnu muti ēzdama gaļas maizi.

Jānis norija siekalas.

"Eh, var jau vienreiz pagaršot arī sīpolus."

Kad pirmās maizes bija pazudušas ēdāju vēderos, Rasa sāka ziest nākamās.

"Kā jums gadījās mežā līdzi rozā kvarci?"

Vārds pa vārdam, un Jānis nemanīja, kā bija izstāstījis par Rozā kvarca brālību.

"Beidzot arī manai māsai iešāvusies prātā kāda sakarīga ideja," izbrīnīti konstatēja Rasa.

"Es īsti nezinu, vai varēju tev to stāstīt, bet klusēšanas zvērestu man neviens nebija pieprasījis," Jānis meklēja attaisnojumu savai atklātībai.

"Zini, es arī labprāt piedalītos. Ņemsiet arī mani savā brālībā?" Rasa jautāja, pastumdama uz Jāņa pusi otru sviestmaizi.

"Tev tas liekas forši?" Jancis juta, ka sāk kvēlot vaigi.

"Jā! Rozā kvarcs ļauj atrast pašam sevi, iepazīt pasauli caur draudzību un mīlestību." Rasa bija beigusi ēst un domīgi virpināja matu šķipsnu. Acis vērās tālumā.

Jānim kaut kas ienāca prātā.

"Tu skumsti, ka mēs pazaudējām tavu zelta gredzenu?"

"Kā lai tev to pasaka…" Rasa mirkli klusēja. "No vienas puses, jā. No otras — tas man neļāva meklēt sevi. Zināmā mērā pat ierobežoja."

"Kā tā?" Jānim sviestmaize palika pusceļā līdz mutei.

"Kā lai tev to labāk pasaka? Tajā brīdī, kad Babe izlēma gredzenu atdot man, viņa pēc būtības noteica visu manu tālāko likteni. Tamdēļ es jau no mazotnes zināju, kādai man jābūt, kā jārīkojas. Ko no manis sagaida vecāki un dzimta. Gredzens stiprāk par jebkurām saitēm un saknēm turēja mani pie paaudžu paaudzēs iedibinātās kārtības, kas sniedza ļoti daudz privilēģiju, bet ierobežoja brīvību. Es nevarēju kā pieneņpūka ļauties siltam vasaras vējam nest mani uz vienalga kādu debess pusi. Manā dzīvē nebija gaidāmi pārsteigumi, nejaušības."

"Bet kā tad gredzena burvju vara?" Jānis pārtrauca Rasas monologu. "Ja es pareizi sapratu, tad tas jums deva spēku un sargāja."

"Jā, tas tiesa, tam piemita sava spēcīga enerģija, taču, tā aizsardzībā dzīvodami, mēs bijām aizmirsuši paļauties paši uz saviem spēkiem."

"Ko tagad?" Jancis jautāja. "Tu nevēlies to atrast?"

"Sajūtas un noskaņojums mainās katru dienu," Rasa turpināja, "kad gredzens tikko pazuda, es biju ļoti bēdīga un izmisusi, bet Babe mani mierināja, ka tas vēl nav pasaules gals un ka galu galā mūsu dzīslās rit asinis, to cilvēku asinis, kas šo gredzenu radīja. Diezgan ātri es pieradu, ka man šī gredzena nav, un atradu šai situācijai jaukās puses."

36. nodaļa Neparastie viesi Mežvidos

Jancis bija klāt, kad Mežvidos pienāca sliktā ziņa. Pēc brokastīm viņi vēl uzkavējās virtuvē, risinot ikdienišķas, bezbēdīgas sarunas, kad pēkšņi uzmanību piesaistīja vectēva zugū un rūķis brūnā cepurē un kamzolī, kurš sparīgi vicināja rokā pabiezu papīra rullīti. Vēl Jānis ar izbrīnu pamanīja, ka rūķim ir zaļi īkšķīši un bēdīga sejas izteiksme, kas neiederējās šajā saulainajā ziemas rītā un siltajā Mežvidu virtuvē. Vectēvs pievērsās savam zugū, un Gnoms attina pirmo papīru. Vectēvs sāka lasīt, un pārējie spiedās ap viņu.

"Viedo Padomes kopīgs lēmums sakarā ar stāvokli valstī. Katram, kurš sevi uzskata par Zemzemes patriotu, ir pienākums to atbalstīt. Tumšajai enerģijai par upuri krituši vēl divi Zemzemes iedzīvotāji…"

Jānim atausa atmiņā ziņas par mirušo reportieri un viņa draudzeni, kura bēdās bija aizklīdusi līdz milžu pūpēžiem un zaudējusi prātu. Meitene bijusi Viedo Padomes locekļa meita. Meitenes māte nolēmusi savu bērnu atriebt un rezultātā tās pašas dienas vakarā jau gulējusi tajā pašā dziednīcā, kur viņas meita. Nelaimīgais vīrs un tēvs uzstājās ar asu runu Viedo Padomes sēdē un piespieda to rīkoties. Pavadījuši zināmu laika sprīdi kārtējās sapulcēs un sēdēs, Viedie bija radījuši šo dokumentu. Vectēvs jau lasīja pēdējo lapu.

"…un tā, rezumējot stāvokli valstī, nākam pie slēdziena, ka nepieciešama aktīva rīcība. Šo nopietno, godpilno un nākotnes labā tik svarīgo uzdevumu uzticam Augsto Zinšu skolas audzēkņiem. Viņi — labākie no labākajiem, mūsu lepnums, gods un slava — spēs dot pienācīgu triecienu ienaidniekam. Viņi būs galvenais spēks, ko virzīsim uzbrukumā, lai atjaunotu mieru savā valstī. Audzēkņiem, viņu vecākiem un citiem piederīgajiem jājūtas pagodinātiem par uzticēto uzdevumu un visādos veidos jāatbalsta Viedo Padomes lēmums. Tas ir gandrīz vienbalsīgs un nav apstrīdams. Nekādi iebildumi netiek pieņemti un nav apspriežami. Šodien, desmitos no rīta."

Virtuvē iestājās klusums, ja ziemā lidotu kāda muša, tā noteikti būtu dzirdama. Jau nākamajā mirklī vecmāmuļa ķēra pie sirds un saļima tuvākajā krēslā. Izabella skrēja pēc zālēm, virtuvē sāka smaržot pēc māteres, vilkābeles un baldriāna. Kamēr pārējie ņēmās ap vecmāmuļu, tētis mēģināja sazināties ar Rasu. Nesekmīgi. Viņas zugū neatbildēja. Arī vectēva mēģinājums telepātiski sazināties ar mazmeitu beidzās nesekmīgi.

"Augsto Zinšu skolai priekšā bieza maģiska siena. Viņi ir noslēgti!"

"Ak kungs! Kas nu būs?" Vecmāmuļa lauzīja rokas. "Bērns aizies postā!"

"Tas par mūsu lepnību!" māmiņa piebalsoja. "Mēs par katru cenu gribējām, lai viņa mācās tajā skolā. Viedā Saules meita! Par to tik mēs domājām, aiz augstprātības gandrīz vai plīsām. Tagad mēs zaudē" sim savu bērnu!"

"Beidziet gausties!" papucis ierunājās. "Vēl nekas nav noticis un nenotiks." Noteiktā gaitā viņš devās laukā no istabas. Arī pārējie izklīda. Dvīņi balstīja vecmāmuļu, pavadot to uz viņas istabu.

Pēc tam bērni centās netrāpīties pieaugušajiem ceļā. Lai ko viņi todien darīja, domas visu laiku bija pie Rasas. Taču, lai cik lielas būtu skumjas un neziņa, vēders prasīja savu. Ap pusdienlaiku viņi jau grabinājās gar virtuves durvīm. Iegājuši virtuvē, bērni ieraudzīja vectēvu pie galda un māmiņu, kura sēdēja šūpuļkrēslā, skatīdamās laukā pa logu.

"Mamm, mēs uzsmērēsim pāris maizītes."

"Sautējums ir katlā uz plīts, paņemiet paši," dvīņu mamma vien noteica. Jānis izbrīnīts konstatēja, ka iepriekš nav pamanījis, cik sirma viņa ir un cik dziļas rievas ievilkušās no deguna līdz mutes kaktiņiem. Tās vērta viņas seju ļoti bēdīgu.

"Kas tagad būs?" ierunājās Izabella, likdama ēdienu šķīvi.

"Nav ko strēbt karstu," noteica vectēvs, celdams pie lūpām karoti, "vajag visu apdomāt un tikai tad rīkoties."

"Mēs taču neatstāsim Rasu nelaimē?!"

"Protams, ne."

"Bet ko mēs varam darīt? Mēs ar Robertu vēl neesam pietiekoši stipri, un māmiņa, šķiet, sen vairs nezina, kā burties." Izabella bija noraizējusies.

'Tas viss ir labojams. Gan jau, gan." Vectēvs turpināja ēst. "Nedaudz patrenēsieties, būs jau labi."

"Mums nav laika trenēties!" Roberts uzstāja. "Varbūt vajag parunāt ar Babi?"

"Es jau mēģināju. Viņa neatbild."

"Kā tā, neatbild? Kāpēc neatbild? Viņai ir jāatbild!" Roberts dusmojās. "Mēs vieni netiksim galā!"

"Vai mēs pārcēlāmies uz Virszemi tāpēc, ka mūsu burvju spējas sāka iet mazumā?" Izabella jautāja, atcerēdamās, ko kādreiz bija teicis Artūrs.

"Kur tu tādas muļķības saklausījies?" Vectēvs uzmeta viņai piktu skatu.

"Tā runā," viņa nomurmināja zem deguna.

"Kas runā?"

"Nezinu, neatceros, bet kaut kur dzirdēju."

"Tās ir pilnigas muļķības, tavai vecmāmiņai vienkārši ļoti patika šī meža noriņa. Un ari saule te silda siltāk, debesis zilākas, zāle zaļāka un dzīvot starp parastiem ļaudīm ir viena vienīga atpūta. Bez buršanās, maģijas un noslēgšanās. Vecmāmuļa teica, ka te var baudīt īstu brīvību." Vectēvs nošņaukājās.

"Tā, un tagad jūs visi būsiet aizmirsuši, kā ir jāburas! Mēs vairs nevarēsim izglābt Rasu!" šķendējās Roberts.

"Tik traki jau nav, manu zēn. Vēl jau šo to mēs protam. Un protam daudz vairāk, nekā tu domā." Viņš cieši uzlūkoja mazdēlu.

"Tas gan labi, man uzreiz mierīgāks prāts!" Izabella atplauka.

"Vai tev jau ir plāns? Vai tu jau zini, ko un kā mēs darīsim?" viņa apbēra vectēvu ar jautājumiem.

"Mēs cīnīsimies." Vectēvs bija apņēmības pilns. "Rasa jau nav vienīgā, kas ieslēgta Augsto Zinšu skolā. Tur jau vēl ir citi bērni, un arī viņu vecāki noteikti grib tos atbrīvot. Mēs apvienosimies!"

"Brīnišķīgi!" Izabella sasita plaukstas. "Mēs viņus atbrīvosim. Paga, man kaut kur ir saraksts ar visu bērnu vārdiem, kuri mācās Augsto Zinšu skolā."

"Ja nu tev nav, tad Rasas istabā mēs jau nu noteikti atradīsim!" māsai piekrita Roberts.

"Jā, ar to ir jāsāk. Jāapziņo visi bērnu vecāki, lai varam izstrādāt kopīgu atbrīvošanas plānu. Jāni, kur ir tavs zugū? Mums vajag visus zugū, lai var ātrāk nosūtīt ziņas!"

"Nē, nē," vectēvs iebilda, "ar zugū ziņu sūtīt nevar. Viņus var kontrolēt. Te jārīkojas piesardzīgāk."

"Bet kā?"

"Aizskrien, dēls," viņš vērsās pie Roberta, "uz pagrabu un atnes man pāris sikspārņus!"

Jānis dīdījās uz sola, nevarēdams saprast, jautāt vai ne, kas notiks ar Tumšo enerģiju. Ja vecāki bērnus no skolas izņems, kurš tad cīnīsies ar Tumšo enerģiju?

Nepagāja ne mirklis, kad Roberts bija atpakaļ ar diviem miegainiem sikspārņiem saujā un sniedza tos vectēvam.

"Ko tu ar viņiem darīsi?"

"Tie būs ziņneši. Viņi vieglāk nekā jebkurš cits spēs pārvarēt robežu starp Virszemi un Zemzemi un aiznest ziņu."

Roberts skaļi izteica ari Jāņa bažas: "Tu domā viņi nenosals, pirms nokļūs galā?"

"Nē, skaties, mēs viņiem palīdzēsim!" smējās vectēvs.

Viņš veiklām rokām uzbūra tādus kā spīdīgus ziepju burbuļus un ievietoja katrā no tiem pa sikspārnim. Tagad tie lidinājās pa virtuvi kā skafandros ieģērbti kosmonauti.

"Redzi? Tagad tiem aukstums nespēs kaitēt."

"Bet kāpēc tev vajadzēja divus?"

"Lai esam droši, ka pat tad, ja ar vienu kaut kas notiks, otrs nokļūs līdz galam un nodos mūsu ziņu."

Jau pēc mirkļa mazie dzīvnieciņi devās ceļā, un vēl pēc brīža tie vairs nebija saskatāmi uz meža fona.

"Tā, tagad gaidīsim," noteica vectēvs.

Viņi sāka gaidīt. Pār zemi nolaidās krēsla, satumsa, kamīnā iededza uguni, bet nekas nenotika. Klusējot Mežvidus ļaudis paēda vakariņas.

Nekas nenotika.

Bērni pie sevis klusu apspriedās, vai sikspārņi vispār ir izpildījuši uzdevumu, jo vēl arvien nekas nenotika. Pulkstenis nosita deviņi. Deviņi piecpadsmit. Deviņi trīsdesmit. Deviņi četrdesmit piecas. Desmit. Pie pēdējā pulksteņa sitiena, atskanēja klauvējieni pie ārdurvīm. Tad sākās.

Viņi nāca cits pēc cita, piepildīdami visu Mežvidu dzīvojamo istabu. Tie bija klusējoši stāvi, no galvas līdz papēžiem ietinušies zaļganpelēkos apmetņos ar kapucēm pār acīm. Sasiluši kamīna draudzīgās uguns tuvumā, tie sāka atģērbt drūmos apmetņus. Zem tiem atklājās vēl vieni apmetņi, tikpat auguma aprises slēpjoši, tikai brīnišķīgās krāsās. Noslēpumainie Mežvidu viesi sēdēja, stāvēja, atspiedās pret dzīvojamās istabas sienām kā krāšņi taureņi. Dzelteni, ugunīgi sarkani un koši oranži, vēsi jūraszili un atturīgi purpursarkani. Lūk, tumši zaļie sasēduši uz dīvāna, tiem līdzās stāv viss brūnā tērpies kungs, un daži ir pat ogļumelni kā koši akcenti šajā raibumā.

Visi klusēja, tikai kamīnā sprēgāja uguns. Katrs jaunpienācējs tika sagaidīts ar klusēšanu, un viņš sasveicinājās ar galvas mājienu, palikdams tikpat mēms kā sagaidītāji. Tā tas turpinājās līdz pusdivpadsmitiem, kad klauvējieni pie ārdurvīm rimās. Tad no augšstāva nonāca Mežvidu saimnieki — vecmāmuļa, kuru balstīja vectēvs, un viņiem aiz muguras dvīņu vecāki. Mamma, cieši sakniebtām lūpām un atmestu galvu. Gājienu noslēdza papucis. Viņš pienāca pie bērniem un raidīja tos gulēt.

"Ejiet tagad uz savām istabām un nenāciet vairs šovakar lejā! Līdz ritam, mazie."

Izabella gribēja kaut ko iebilst, bet viņi tika bīdīti laukā no dzīvojamās telpas.

Pēc visiem šīs dienas notikumiem nebija ko domāt par gulēšanu. Miegs viņiem nenāca, un Jānim bija pārāk daudz jautājumu.

"Kas šie ir par ļaudīm, un kāpēc viņiem visiem līdzi bija dažādas dīvainas lietas un pat dzīvnieki? Es redzēju kraukli kādam uz pleca, viens glāstīja plaukstā turētu krupi, kādai pavecai kundzei, gar kaklu apvijusies, pie auss glaudās čūska. Daudziem rokās bija koka nūjas un sprunguļi."

"Jāni, tie nav sprunguļi! Cik reizes tev var stāstīt? Tie ir zižļi."

"Nu, labi, tas man vēl ir skaidrs, bet kāpēc tie dīvainie mājdzīvnieki?"

"Viņi visi dod savam saimniekam spēku. Sargā un palīdz izšķirīgajā brīdī."

"Tās kristāla lodes bija pareģošanai?" Jānis gribēja rādīt, ka arī viņš zina kaut ko no tādām lietām.

"Jā, pareģošanai."

"Ko viņi tagad darīs?" Jānis gribēja zināt.

"Nav ne jausmas. Ko tādu mēs mūsmājās piedzīvojam pirmoreiz." Dvīņi neslēpa savu nezināšanu.

"Kāpēc viņiem bija tie ērmotie tērpi gluži kā armijā, tik zaļpelēki…"

"Šķiet, viņi ir nolēmuši rīkoties, Viedo Padomei neko nezinot. Pilnīgi slepeni," Roberts bilda. "Un es viņiem pilnīgi piekrītu!" Izabella iestarpināja.

"Un tie krāsainie apmetņi? Ko tie nozīmēja? Vienkārši smukumam?" Jānis turpināja iztaujāt.

"Nē, tās ir dažādu apvienību, brālību, ģimeņu krāsas."

"Bet es tur redzēju ari dažus pilnīgi melnus apmetņus, vai tie ir melnās maģijas pārstāvji?"

"Jā, gan. Arī viņu bērni mācās skolā, turpat, kur Rasa."

"Tu domā, tā ir labi, ka labie ar ļaunajiem tiek samaisīti kopā?" Jānis turpināja tincināt.

"Es nezinu," Roberts godīgi atzinās. "Taču ceru, ka viņiem visiem kopā būs tik daudz spēka, lai atbrīvotu gan Rasu un pārējos, gan padzītu Tumšo enerģiju no Zemzemes."

"Ko mēs tagad darīsim? Vai tiešām iesim gulēt?" Izabella jau atkal dīdījās.

"Tu zini, šoreiz es laikam neiejauktos," Roberts teica.

Jānis viņam piekrita.

"Viņi bija tik iespaidīgi. Es domāju, viņi tiks galā."

"Tomēr, es gribu zināt, kas tur notiks. Ja mēs mazmazdrusciņ paskatītos…"

"Nu, mazmazdrusciņ paskatīties var vienmēr," Roberts piekrita, un viņi klusklusītēm pavēra istabas durvis. Bērni uzmanīgi lavījās līdz kāpnēm un pa kāpnēm uz leju, kamēr nodevīgi iečīkstējās viens pakāpiens. Tajā pašā mirklī kaut kur lejā, tumsā ieķērcās krauklis. Pavērās durvis, kāds ielūkojās priekšnamā. Bērni sastinga. Viņi vairījās pat elpot. Pārāk nopietni izskatījās šie klusējošie svešinieki, kuri bija saradušies Mežvidu mājā. Durvis atkal aizvērās, un pa to apakšu spīdēja šaudīga, oranža gaisma. Viņi nolēma neizaicināt likteni un kraukli un palika sēžam uz trepēm, mēģinādami sasprindzināt dzirdi un ieklausīties slāpētajās skaņās. Viņi dzirdēja gan dobju bungu rīboņu, gan spalgu zvanu skaņu, kura vēl ilgi pēc zvana ieskandināšanas plivinājās gaisā. Tad tika dziedāta kāda dziesma, no kuras Jānis skaidri saklausīja tikai vienu rindiņu: es paņemšu ņemamo.

"Par ko viņi tur dzied? Jūs zināt?" Jānis vērsās pie dvīņiem.

"Tā ir spēka dziesma," Roberts čukstēja.

"To dziedot, cilvēks patiešām kļūst spēcīgāks?" Jānis gribēja zināt.

"Jā gan!" Izabella par to bija pilnīgi pārliecināta.

Jānis piepūlēja dzirdi, lai notvertu vēl kādu šis dziesmas vārdu, bet dziedātāji piepeši apklusa, un spalgi ieskandējās zvans.

"Attīra enerģētisko telpu," Izabella centās būt ļoti zinoša.

Tā tas turpinājās, līdz pulkstenis nosita divi. Noslēpumainie viesi sāka izklīst. Tie atvadījās no mājas saimniekiem un izgaisa nakts tumsā. Pēdējam viesim atvadoties, arī bērni pameta savu novērošanas vietu un klusi un veikli ieslīdēja savās istabās.

Nākamajā dienā neviens par notikušo nerunāja. Visi gāja ikdienas gaitās līdz pēcpusdienai, kad Jānim pakaļ atbrauca tētis, un zēns, sirsnīgi atvadījies no draugiem, sēdās mašīnā, pie sevis nodomādams, ka dvīņu mamma gan šoreiz viņu bija cieši apkampusi un nobučojusi, it kā viņš dotos tālā ceļā. Tas bija bijis jocīgi, ja zina, ka jābrauc tikai līdz tuvējam ciemam un pēc nedēļas viņš atkal būs klāt.

Sākoties jaunai mācību nedēļai, dvīņi skolā ieradās ar nokavēšanos. Skolotājai viņi taisnojās, ka aizgulējušies, nokavējuši autobusu un dabūjuši braukt ar nākamo. Jānim šī taisnošanās likās maz ticama, jo vectēvs ar vecmāmuļu cēlās neparasti agri, līdz ar pirmajiem gaiļiem. Tā kā, lai nu ko, bet aizgulēties tajā sētā nebija iespējams. Jānis dīdījās solā, nevarēdams sagaidīt stundas beigas, kad varēs izprašņāt draugus.

"Kāpēc jūs nokavējāt pirmo stundu?"

"Aizgulējāmies."

"Beidziet melst niekus! Man jūs varat stāstīt taisnību."

"Nu, goda vārds, aizgulējāmies!" dvīņi vienā mutē apgalvoja.

"Kāpēc tad jūs neviens laicīgi nepiecēla?" Jānis brīnījās.

"Tāpēc, ka neviens nav mājās."

"Kas nav mājās?" Jānim uzreiz nepieleca.

"Ne māmiņas, ne papuča, ne vectēva, ne vecmāmuļas. Mēs esam divi vien. Viņi visi aizdevās uz Zemzemi," paskaidroja Izabella.

"O! Tas ir super!" Jānis iesaucās, iedomājies par brīvību, ko tagad bauda dvīņi.

"Nu, kā to ņem," prātīgi sprieda Roberts. "No sākuma jau mums arī likās, ka būs baigi forši, bet tagad mēs mazliet kreņķējāmies, kas ar viņiem tur, Zemzemē, notiks. Viņi darbojas lielā slepenībā, pat Babe nezina, kas viņiem padomā. Mēs ar Izu gandrīz vakar izmuldējāmies. Viņa atsūtīja ziņu, jautājot, kā mums klājas, un mēs teicām, ka pagaidām ar visu tiekam labi galā arī bez vecākiem. Tad viņa satraukti vaicāja, kur viņi ir un kas ar viņiem noticis. Mēs apķērāmies, ka Babe neko nezina un izmelojāmies, sakot, ka vecāki aizbraukuši uz pilsētu iepirkties."

"Un viņa noticēja?"

"Tu zini, Izabella prot ne tikai labi burties, bet arī izcili melot," Roberts novērtēja māsas spējas.

Izabella veltīja brālim pētīgu skatu. Nevarēja saprast, vai tā bija uzslava vai ari viņai tagad vajadzētu brālim iekniebt.

"Tad varēji pats ar Babi runāt!" Viņa drošības labad tomēr piepūtās un uzmeta lūpu.

"Nu, nē, viss jau izvērtās ļoti labi. Babei nav ne jausmas par to, ka Zemzemē viņai aiz muguras notiek visādas lietas."

"Ak, kaut jel viņiem izdotos un visām šīm šausmām pienāktu gals!" Izabella salika rokas kā lūgšanā.

"Un kāpēc ne? Viņiem visiem ir spējas. Tie vis nav kādi parasti ļautiņi. Paskaties, vectēvam pat izdevās pierunāt vēju un vētru mainīt virzienu!" Roberts drošināja gan sevi, gan draugus.

"Jā, bet viņi sen nav būrušies!" Izabella visviens juta nemieru. "Domā labas domas!" Jānis centās meiteni uzmundrināt. "Mana ome vienmēr saka — domā labas domas, tad tās ari piepildīsies, jo, domājot sliktas domas, piesauksi nelaimi."

"Viss būs kartībā!" Roberts drošināja, un draugi sadevās rokās un aizvēra acis, pie sevis atkārtojot: "Viss būs kārtībā."

37. nodaļa Uno apciemojums

Trešdienas pievakarē Jānis varonīgi pildīja mājasdarbus, ignorēdams blakusistabā esošā televizora skaņas un datora aicinošo gaismu. Pēkšņi viņš juta aizslīdam pāri savam vaigam aukstumu. Zēns sastinga — tā jau bija bijis.

"Uno, tas esi tu?" aukstām tirpām skrienot, jautāja Jānis.

Istabā nekas nenotika, tomēr viņš bija pārliecināts, ka šeit neatrodas viens.

Jancis apmetās apkārt, bet istabā neviena nebija. Pārvarējis uznākušās trīsas, viņš atgriezās pie skolas uzdevumiem. Nēee… bija gan.

"Khe, khe…" atskanēja aiz muguras.

Zēns pielēca kājās.

Lustra sāka šūpoties, un reizē ar to atskanēja balss: "Jā, tas esmu es. Nezināju, kā lai parādos, tevi nenobiedējot."

"Nevajag rādīties!" Jancis metās uz durvīm, tomēr Uno bija veiklāks.

"Lūdzu, tikai nekliedz! Man noteikti bija jānāk pie tevis." Neizskatījās, ka spoks gribētu nodarīt ko ļaunu. "Dvīņiem vajadzīga tava palīdzība."

"Vēl šodien gan Izabella, gan Roberts bija skolā, un viņiem nekas nekaitēja, cik varēja spriest," teica Jancis.

"Viņi vēl arvien ir sveiki un veseli, tikai netiek galā ar darbiem. Tāpēc ari ir vajadzīga tava palīdzība. Govis stāv neslauktas, lopi nedzirdināti un neēduši. Tā kā taisies, un ejam. Kamēr nokļūsim galā, būs jau tumša nakts," mudināja Uno.

Tieši nakts arī darīja Janci aizdomīgu.

"Kurš gan slauc govis pēc vienpadsmitiem vakarā? Vai tevi sūtīja Roberts?" "Nē."

"Varbūt Izabella? Arī ne?"

"Es pats redzēju, ka viņiem vajadzīga palīdzība, un tu esi viņu draugs," uzstāja Uno.

"Ja viņiem būtu vajadzīga mana palīdzība, viņi mani pasauktu."

"Ja tu man netici, aizsūti ziņu ar zugū vai arī piezvani un pajautā," Uno neatlaidās.

"Tu ko? Pulkstenis jau pāri vienpadsmitiem, es neiešu viņus traucēt. Visi jau guļ."

"Nu, lūdzu, lūdzu, nāc! Viņiem vajag tavu palīdzību!"

Ja kaut kas varēja būt nepārprotami aizdomīgs un jocīgs, tad šis aicinājums doties uz Mežvidiem nakts melnumā Jancim šķita tieši tāds. Tas pat izskatījās pēc īstām lamatām, tādēļ viņš kategoriski atteicās spokam paklausīt. Viņi abi laikam bija sākuši pārāk skaļi runāt, jo atvērās istabas durvis, un galvu pabāza mamma:

"Tu ko, vēl neguli? Ar ko tu runā?"

Cik labi, ka Uno bija tik daudz prāta, lai izgaistu.

"Es, es…" Jancis stostījās. Meli viņam diez ko nepadevās. "Rit vēsture, es gatavojos."

"Tas labi, bet paskaties, cik ir pulkstenis. Laiks gulēt! Nu žigli gultā, un slēdzam gaismu nost."

Mamma stāvēja istabā un gaidīja, kamēr Jancis palien zem segas. Noglaudījusi dēlam vaigu, iedevusi vakara buču un saspraudījusi segu, viņa novēlēja labu nakti un aizgāja, izslēdzot pa ceļam arī gaismu. Ielas laterna vāji apgaismoja istabu, tamdēļ spoks nebija redzams, tikai dzirdams.

"Ģērbies!" Uno norāva Jancim segu. "Ģērbies, un ejam uz Mežvidiem! "

"Izbeidz, es nekur neiešu!" protestēja Jancis, uzvilkdams segu līdz zodam.

"Tu neesi nekāds draugs, bet gan bailulis un zaķpastala," Uno bija sašutis.

"Labi, esmu zaķpastala," Jancis piekrita, "bet tik un tā naktī uz mežu es neiešu."

"Neiesi?"

"Neiešu!"

"Labi, tad es došos un pateikšu Izabellai un Robertam, ka ti vēlies palīdzēt."

"Ej un saki! Ja vajadzēs, viņi paši man paprasīs. Tad ari palīdzi

"Es pēdējo reizi saku, ka aizeju. Tiešām nenāksi?"

"Es teicu nē!" Jancis pacēla balsi un pats no tās izbijās. Tad u: ieklausījās, vai mamma to nebūs sadzirdējusi.

Unosavu solījumu turēja, un istaba nu bija tukša. Ieklausījies tu Jānis atviegloti uzelpoja, mirkli padomāja par dīvaino notikum pārliecināja sevi, ka ir pieņēmis pareizo lēmumu. Šādiem pa/i tik vieglprātīgi uzticēties nevar. Viņš saritinājās un laidās miegā.

Reizē ar māmiņas "Labrīt, dēliņ, celies!" viņš atkal sastapa Uno, bija enerģijas pārpilns un lidinājās no galda uz krēslu, no kros gultu, visu laiku mudinādams viņu celties un doties uz Mežvid

"Celies, celies! Re, kur bikses, zeķes. Fiksāk! Dienas laikā tač nebūs bail iet kopā ar mani cauri mežam?"

"Kas tev tā par iedomu? Man ir jāiet uz skolu."

"Es nezināju, ka esi ne tikai bailīgs, bet arī tiepumīgs."

"Kas tas vispār par vārdu — tiepumīgs?" Jancis iespurdz. stīvēja kājā zeķi.

"Labi, ietiepīgs," spoks sevi palaboja un lidinājās Jāņa acu stumā. "Lūdzu, lūdzu! Dvīņi ir galīgi nomocījušies un bez s| Viņi neko nepaspēj padarīt."

Jancis izvēlējās klusēšanas un ignorēšanas taktiku. Apģērba; ķēra somu un devās uz virtuvi cerībā, ka Uno viņam nesekos. T rādījās pareizs manevrs, taču dzīvokļa ārdurvis vēl nebija aiz noklaudzējušas, kad Uno uzradās atkal.

"Nu, lūdzu, lūdzu. Nāc ar mani uz Mežvidiem!"

"Atsienies no manis! Tiešām vilksies līdzi uz skolu?" Jancis zaudēt pacietību.

Taču Uno nepadevās. Viņš sekoja Jancim un klasē iekārtojās dviņu solā. Ik pa brīdim parādoties, te atkal pazūdot, viņš signalizēja un deva Jancim mājienus. Jānis nepacietīgi gaidīja, kad atvērsies durvis un ienāks Izabella ar Robertu, bet velti. Ienāca skolotāja un sāka stundu. Dvīņi šajā dienā skolā neparādījās. Jancis mēģināja zvanīt, bet atskanēja tikai: "Jūsu izsauktais adresāts šobrīd nav pieejams."

Tiešām būs kas noticis, Jancis kļuva domīgs. Viņš paņēma savu zugū un mēģināja koncentrēties, lai izsauktu nāriņu. Stikla bumba norasoja, vidū parādījās maza strūklaciņa, un, kaut arī diezgan miglaina, tās centrā bija redzama Undīne. Viņa izskatījās samiegojusies un tikpat izbrīnīta kā Jancis, ka viņam ir izdevies to izsaukt. Miegaini vārstīdama plakstus, viņa lūkojās savā saimniekā.

"Sūti ziņu Izabellai un Robertam: Vai man doties uz Mežvidiem?"

Lai cik arī satraukta bija Jāņa balss, neizskatījās, ka nāriņa steigtos. Viņš nolēma iziet no klases, lai varētu skaļākā balsī aizsūtīt ziņu. Stāvēdams gaitenī pie loga, viņš turpināja dot nāriņai norādījumus.

"Ko tieši tu gribi zināt?" viņa pārjautāja. "Vai tev pie viņiem iet, vai kas viņiem noticis?"

"Jā, jā. Visu gribu zināt!" sauca Jānis. "Un vai es varu uzticēties Uno?"

Pēdējais teikums, šķiet, nāriņu pamodināja. Acis parādījās interese un dzīvīgums. Uzsitusi ar asti, viņa nozuda. Jancis nolēma neatgriezties klasē, bet gaidīt atbildi tepat gaitenī. Izrādījās, viņš nav viens. Aukstums vēstīja, ka ari Uno ir tepat.

"Tu ko, traks esi? Izbeidz rādīties!" Jānis aizkaitināts čukstēja.

"Kāda tam nozīme? Te neviena nav, visi ir stundā," protestēja spoks un bija tik spilgts kā vēl nekad.

Pēkšņi atvērās citas klases durvis, un gaitenī iznāca maza meitenīte. Kādu bridi nekas nenotika, meitenīte savā nodabā tuvojās durvīm ar uzrakstu "Meiteņu tualete". Līdz pēkšņi viņa ieraudzīja Jāni un, protams, arī Uno. Meitenīte iekliedzās un metās atpakaļ. Viņas kliedziens bija šaušalīgs.

"Spoks, spoks, spooooooooks!!" Viņa atrāva savas klases durvis. Sāka vērties ari citu klašu durvis, un gaitenī parādījās gan skolēni, gan skolotāji. Mazā meitenīte satraukti plivinājās ar rokām un rādīja uz Jāni.

"Tas puika sarunājās ar spoku! Es pati redzēju. Tas spoks lidoja, viņam nebija kāju." Uno bija pieticis prāta izgaist, bet Jānis stāvēja, visu skatienu caururbts.

"Tu ar kādu runāji?" jautāja skolotāja.

"Nē, es visu laiku te esmu viens pats."

"Melo, melo!!" kliedza meitenīte. "Es pati redzēju, te bija spoks!"

Bērni sačukstējās un smējās. Par laimi, nevis par Jāni, bet par meitenīti. Skolotāja pieliecās un lūdza viņai vēlreiz visu izstāstīt.

"Es iznācu no klases, un tur viņi abi stāvēja. Šis puika un spoks, kas lidinās pa gaisu, līdz griestiem."

Skolotāja pataustīja meitenes pieri un teica, lai visi iet atpakaļ uz stundu, bet viņas aiziešot līdz medmāsiņai.

"Nē," kliedza meitenīte. "Jūs man neticat! Es redzēju! Te bija spoks!"

"Marš, visi klasēs!" izrīkoja skolotāja.

Viņa paņēma meiteni pie rokas un veda prom pa gaiteni, bet mazā visu laiku skatījās atpakaļ un kliedza: "Pasaki taču viņiem, ka runāji ar spoku! Es redzēju!"

Jancis klusēja un devās līdzi klasesbiedriem uz stundu. Ritms bija izjucis, visi sačukstējās par spokiem. Daži teica, ka tie eksistē. Daļa apstrīdēja, sakot, ka tas nevar būt. Jancis ļoti cerēja, ka Uno vairs neparādīsies. Visu dienu skola zumēja no bērnu čalām. Visi bija satraukti un patīkami uzbudināti. Ne jau katru dienu skolā atgadās kas tik interesants. Arī skolotājām patika šī pārmaiņa, un viņas ļāvās sarunām par dzirdētiem nostāstiem saistībā ar pārdabiskām būtnēm. Jancis bija drošs, ka runāt patika, bet īstenībā neviens to negribētu redzēt. Ari Uno nekur vairs nemanīja, un viņa klātbūtni nevarēja just. Jānim gribējās paskatīties, vai nav atgriezusies nāriņa ar ziņu, bet viņš neuzdrošinājās to darīt. Iespējams, ka stikla lodē ieslēgta nāra varētu izraisīt ne mazāku izbrīnu kā spoks. Saprātīgāk nogaidīt līdz stundu beigām.

šķita, ka mācības ilgst mūžību. Atskanot pēdējās stundas zvanam, Jancis aiztraucās uz ģērbtuvi un, nesagaidījis nevienu klasesbiedru, metās laukā pa durvīm. Protams, tur viņu jau gaidīja Uno. "Šķiet, tev nemaz nav japalidz draugiem." "Beidz vilkties man pakaļ!" "Nu paskaties, vai nav atnākusi ziņa."

Jā, nāriņa bija atpakaļ, un likās, ka miegs viņai vairs nemaz nenāk. Acis bija plati ieplestas. Pamanījusi Janci, viņa sāka lasīt ziņu: "Nāc. Punkts. Gaidām. Punkts. Ņem Uno līdzi. Punkts. Jā. Punkts." "Kas — jā?" jautāja Jancis.

"Tu prasīji, vai Uno var uzticēties. Atbilde ir — jā!" teica nāriņa. Lai arī ziņas saturs nebija izsmeļošs, Jāni pārņēma vēlme darboties. Viņš brāzās uz priekšu un ar Uno jau runāja kā ar draugu. "Ko man teikt vecākiem? Kā lai atprasos?" "Pasaki, ka dvīņiem saslimuši vecāki un nav, kas pabaro lopus. Ka jāpalīdz."

"Labi, ja jāpalīdz, tad jāpalīdz!" ome bija saprotoša. Piespiedusi Janci paēst un iedevusi vēl vienu cimdu pāri, viņa pavadīja zēnu pa durvīm.

38. nodaļa slimība mežvidos un tantes Kristiānās pulkstenis

Patukšajā autobusā Uno uzvedās apbrīnojami saprātīgi. Viņš nelidinājās un nerādījās, ļaudams Jancim atviegloti uzelpot. Sarunas atsākās,

ejot pāri laukam un cauri mežam. Uno bija pārlaimīgs, ka atradis sarunu biedru. No sākuma viņi runāja par jauko laiku. Tad Uno, sajutis, ka Jancis ir labs klausītājs, sāka stāstīt savu dzīvesstāstu. Tikmēr Jancis, iedams no mugurpuses, bija iegrimis savās domās, vērodams apkārtni un reizēm tikai pamādams ar galvu vai novilkdams: "…aha, mm, ak tā…"

Uno tas pilnīgi apmierināja, jo viņš turpināja aizrautīgi stāstīt par laiku Berlīnē, kad nebija spoks.

"Es tā priecājos, ka nāc ar mani," teica Jancis. "Ar tevi iet cauri mežam ir droši."

"O, jā. Es esmu kārtīgs bubulis. Es varu visus nobaidīt."

Viņiem abiem atkal bija jāsmejas.

Tuvojoties mājām, jo vairāk pārņēma nojauta, ka tiešām kaut kas nav kārtībā. Ejot pa taku, trūka parastās dzīvās rosības, neviens neskrēja viņus sagaidīt, ieejot sētā. Pēc mirkļa parādījās viens no haskijiem. Tas izskatījās nokaunējies vai samulsis. Aste bija iežmiegta kājstarpē. Suns atskrēja, piegrūda degunu pie Janča plaukstas, ieskatījās acīs un skumīgi pašūpoja galvu. Starp kūti un šķūni Jancis pamanīja savus draugus, kas izskatījās pēc nelaimes čupiņām. Viņu pleci bija sagumuši, rokas sveicienam cēlās pavisam lēni.

"Mēs esam klāt!" sauca Jānis

"Jā, tas labi. Nez, vai spēsi mums palīdzēt. Mums vecāki ir saslimuši un ar lopiem jātiek galā pašiem. Tas nav tik viegli, kā izskatās," sūrojās Roberts. "Labi, pietiek atpūsties. Tagad jums ar lzu jāizslauc govis."

"Kādiem jums? Tu tā kā domā man?" Jancis bija neizpratnē.

"Jā, gan. To taču tu varēsi — izslaukt kādu ragulopu?"

Ejot cauri mežam, Jancis bija domājis, ka būs jāveic kādi varoņdarbi. Govju slaukšana noteikti neietilpa viņa plānos.

"Ko tu labāk gribi slaukt? Govi vai kazu?" Iza jautāja, kad viņi bija iegājuši kūtī.

"Labāk jau kazu," Jānis nedroši atbildēja.

"Jā, man arī šķiet, ka tā būs prātīgāk. Ņem slauceni un sēdies klāt. Sāc ar Mīci! Viņa ir veca un prātīga kaza."

Vecā Mice tiešām skatījās ar dziļu sapratni un, padevīgi nostājusies, ņēmās grauzt sienu. Jancis ķērās pie darba, un, kā par brīnumu, piens sāka tecēt. Zēna sejā parādījās smaids, bet tas nevilkās ilgi. Dīvainā kārtā, piens tecēja, bet spainis visu laiku palika tukšs. Kur gan tas piens paliek, Jancis bija neizpratnē.

Tajā pašā mirkli zēns to sajuta, abas viņa piedurknes bija kļuvušas par savdabīgām piena kannām. Jānis nolaida tās uz leju un satecināja pienu spainī. Tad viņš turpināja slaukšanu. Pamanījusi dīvainās izdarības, Mīce ar interesi pagrieza galvu, lai redzētu, ko vēl šis puika var pasākt. Tikmēr Jancis pie sevis prātoja, ka viņam lika izslaukt kazu, bet neteica, ka pienam jābūt spainī. Pēc mirkļa saradās vēl vairāki interesenti, kas vēroja viņa slaukšanas manieri. Jēri, kazas, vistas — visi ziņkārīgi noraudzījās viņa izdarībās. Ieinteresēto pūli pamanīja arī Iza.

"Jā, šādu slaukšanu man vēl nav gadījies redzēt. Tomēr slaukts lops ir labāks par neslauktu."

Labāk Jānim nevedās arī ar citiem darbiem. Tāpēc zēns bija laimīgs, kad tas viss bija galā. Viņi devās uz māju, taču tur valdīja neiedomājama nekārtība. Telpas bija vēsas, pavards nekurējās, visapkārt putekļu pinkuļi.

"Tagad jāķeras pie mājas darbiem," Izabella noteica balsī, kuru nevarētu neklausīt. Tomēr zēniem spēki bija galā. Sagrabinājuši ēdamo sev un slimajiem vecākiem, viņi devās gulēt.

Apbrīnojami, kā var mainīties viena māja, domāja Jancis, guļot ar valgumu piesūkušajos palagos, kuri, viņaprāt, nedaudz smaržoja pēc pelējuma. Kam gan tādam vajadzēja notikt, lai visa sēta grimtu bezcerībā? Apdomājis, ka februārī visur plosās gripa, viņš vērsās pie Roberta:

"Vai tavu ģimeni ķērusi gripa?" Un pats uzreiz nodrebinājās, jo atcerējās, ka tā taču ir lipīga.

"Būtu jau labi, ja tā būtu gripa," domīgi novilka Roberts.

"Kas var būt vēl trakāks?" bažīgi jautāja Jancis, uzreiz iedomādamies par mēri, bakām un citām šausminošām slimībām.

"Viņi saelpojās Tumšo enerģiju, un tagad vecākus ir pārņēmusi milzīga nolemtības, bezcerības sajūta."

"Tā kā depresija?" Jancis tincināja.

"Tā kā vispārākajā pakāpē," noteica Roberts.

"Kā tas notika?" Jānis turpināja izjautāt.

"To mēs nezinām. Neko sakarīgu no viņiem nevar izdabūt. Babe ari nav pārāk runīga. Taču, kā var spriest, viņi un vēl daži drosmīgie ir gājuši cīņā pret Tumšo enerģiju."

"Kādā cīņā?"

"Ar milzu pūpēžiem Zemzemes izgāztuvē. Tā kā Viedie vienā laidā sprieda un neko nedarīja, sēnes tikmēr saauga tiešām kā sēnes pēc lietus. Tās aug labi pamanāmos raganu apļos. Mūsu noslēpumainie viesi, tu taču atceries, bija nolēmuši sēnes iznīcināt. Tomēr, tiklīdz viņi tur ieradās, pūpēži sāka pavērt poras un izdalīt Tumšo enerģiju. Katrs, kas to ieelpoja, sajuta dziļu bezcerību. Cilvēkiem pazuda vēlme dzīvot. Pagaidām jebkuri mēģinājumi atbrīvot inficējušos no šīm sajūtām ir nesekmīgi. Babe izsaka varbūtību, ka tas pāries, ja Tumšā enerģija tiks padzīta no Zemzemes."

"Vai tas ir lipīgi?"

"Runā, ka ne, bet, uz viņiem skatoties, smiekli nenāk."

Tā, savās drūmajās domās iegrimuši, viņi laidās miegā. Jancim šķita, ka viņš ne cik ilgi nav gulējis, kad izdzirdēja Izas balsi:

"Mostieties, laiks darbiem."

"Kā koncentrācijas nometnē," ģērbdamies murmināja Roberts.

Pie brokastu galda neticamā kārtā Izabellai bija izdevies nosēdināt arī mammuci un papuci. Vecaistēvs ar vecomāti gan bija palikuši savā istabā gultās, pagriezušies ar seju pret sienu. Viņi nebija reaģējuši uz aicinājumu brokastīs. Dvīņu vecāku drūmās sejas Janci satrieca. Cik ļoti viņi bija mainījušies un arī mājas piepildījuši ar šo nolemtības auru. Pie brokastu galda papucis bija nonācis basām kājām, pidžamā un sapinkātiem matiem, neskūtiem bārdas rugājiem. Mammai Izabella bija uzstīvējusi rītakleitu, bet tas viņas izskatu nevērta diez ko jaukāku.

Jānis ievēroja, ka dvīņu mammu Tumšā enerģija ķērusi mazāk. Viņa bija nedaudz dzīvīgāka par pārējiem. Paņēmusi kausu, viņa pati mēģināja savā bļodā ieliet putru. Kad puse kausa izlija pār bļodas malu uz galda, mamma izplūda histēriskās asarās.

"Mammīt, tā ir tikai putra," Izabella centās viņu mierināt.

Raudāšana bija izmisiga. Brīžiem šķita, ka mamma aizrīsies un nosmaks savās asarās. Bērniem bija pazuduši visi mierinājuma vārdi. Viņi spēja tikai lūkoties cits citā, būdami neizpratnē par to, ko iesākt. Iza glaudīja mammai galvu un turpināja atkārtot iepriekš teikto:

"Tā ir tikai putra, par tādiem niekiem neviens neraud. Tikai putra."

"Dzīve ir bezcerīga, nekam uz pasaules nav jēgas," nomāktā balsī ierunājās papucis. "Pasakiet man, kāda ir dzīves jēga?" viņš atkārtoti jautāja visiem un nevienam.

"Papiņ, saņemies," Izabella teica. "Atceries, cik ļoti tev patika staigāt pa mežu, strādāt. Tu vienmēr teici, ka tavas dzīves jēga ir tavs darbs, ģimene un bērni. Ja tu mazliet saņemtos, pārģērbtos un nomazgātos, uzreiz justos labāk."

"Atbildiet, kāda ir jēga? Jūs to neviens nevarat. Neviens! Neviens nezina, kāpēc mēs dzīvojam!"

"Ak, vai! Sākas," novaidējās Roberts, pieliecās un čukstēja Jancim ausī: "Tas turpinās visu laiku, kopš viņi atnāca no Zemzemes."

Ar mokām uzdabūjuši vecākus augšstāvā, ar drūmām sejām viņi atkal savācās virtuvē.

"Jāsaplāno, kurš ko šodien darīs," prātoja Roberts.

"Oho, gaidījāt? Es atvedu palīgus!"

Uno šorīt bija neparasti labā omā, un ne tikai viņš vien. Pēkšņi virtuve likās ļoti maza, jo tajā iebrāzās vesels bars spoku.

"Šī ir visa mana rota. Gribēju jau divīziju, bet tik īsā laikā neizdevās visus sapulcināt."

"Šiem knēveļiem mums ir jāpalīdz? Nu, pārmaiņu pēc varam arī ko labu izdarīt," čaloja spoki.

Ja Jancim kādreiz kāds būtu teicis, ka veselu spoku baru virtuvē uzskatīs par savu glābiņu, diez vai viņš ticētu. Taču šajā brīdī zēns jutās atvieglots.

"Govis viņi diez vai spēs izslaukt," šaubījās Izabella.

"Tā varētu būt," piekrita Roberts. "Taču jūsu laipno piedāvājumu mēs izmantosim. Kā būtu, ja jūs mēģinātu sakārtot māju?"

"Ho, ho, hoo… Ar lielāko prieku! " cits caur citu sauca spoki.

Un viņi sāka. Kādu mirkli trīs draugi varēja tikai sēdēt un vērot. Spoki plivinājās, šaudījās, virpuļoja un laidelējās. Jautri sasaukdamies, pamācīdami cits citu un ķiķinādami, viņi vāca kopā mantas. Ja viens drēbes no kādas vietas paņēma, tad otrs noteikti tur nolika ko citu. Ja kāds izslaucīja pagulti, tad nākamais nācējs savas savāktās lietas pagrūda zem gultas. Ja viens tikko noslaucīja no plauktiem putekļus, tad otrs sparīgi virs tiem sāka purināt segas. Izskatījās, ka labāk neiet arī virtuvē, tamdēļ visi trīs nolēma pamest Uno rotu vienu pašu un doties uz kūti.

Kad viņi pusdienas laikā pārguruši un izsalkuši pārradās no kūts darbiem, cerēto pusdienu vietā bija vien čiks. Absolūta vilšanās. Nespēdami vienoties, ko vārīs, spoki bija sabēruši vienā katlā rīsus, zirņus un kartupeļus ar mizu. Katrs šo maisījumu pa laikam papildinājis ar to, kas nu kuram vairāk bija iepaticies, rakņājoties pa pieliekamo un plauktiem. Uz galda bija speķa ādas, olu čaumalas. Viņi bija pamanījušies sabojāt pat maizi. Maizes rikas bija saspraudītas ar krustnagliņām, pārkaisītas ar garšvielu maisījumu un ieliktas karsēties cepeškrāsnī, un, protams, aizmirstas. No pannas raudzījās melnas ogļu čupiņas. Kurš gan par to uztraucās! Uno maizi sakārtoja uz šķivja, un krāsu dažādībai vienu pārsmērēja ar tomātu mērci, vienu ar sinepēm, citu ar medu, krējumu vai majonēzi. Kā viņš pats paskaidroja, lai veidotos krāšņs, krāsains zieds. Nostādījis savu rotu ierindā, viņš aicināja jaunkundzi un jaunskungus pie galda. Bērni bija izmisumā.

"Tas ir trakāk par traku," nočukstēja lza, bet Roberts, izdomājis vienīgo risinājumu, pēc iespējas bezrūpīgākā balsī uzrunāja spokus:

"Paldies par darbu, bet ēst gan mēs gribētu vieni paši. Un jūs arī droši vien Spoku mežā sāk meklēt."

"Tas gan, tas gan. Jā, tā varētu būt," spoki cits caur citu sauca. "Hi, hi. Neviens nezina, kur mēs esam." — "Man tūlīt randiņš ar pašnāvnieci no Brenguļu mājām." — "Man jāsteidzas uz ceļa līkumu, lai nobiedētu pastnieci."

Atvadījušies no bērniem, viņi izgaisa.

"Ko nu?" vēlreiz iesaucās Izabella.

"Jāmeklē risinājums." Roberts atlaidās krēslā.

"Es zinu," piedāvāja Jānis. "Aicināsim talkā manu omi."

"Nē, nē, tas nav labs risinājums. Vēl viņu iejaukt visā šajā šļurā."

"Ko tad?" Jancis sadrūma, iedomājoties nebeidzamo kazu slaukšanu.

"Es neredzu citu izeju. Jāsūta ziņa tantei Kristianai," izlēmīgā balsi teica Izabella.

"Māmiņai tas nepatiktu. Viņa neatbalsta tantes dzīvesveidu," iejaucās Roberts.

Izabella novaikstījās. "Šoreiz nekas labs gan nav sakāms arī par mūsu dzīvesveidu."

"Es personīgi esmu par." Jancis pacēla roku. Brīdi vilcinājies, Roberts viņam pievienojās.

"Labi, es sūtu ziņu." Izabella paņēma zugū. "Tante, lūdzu, atbrauc. Tu mums esi vajadzīga," Izabella čukstēja. Viņas Salamandra piekrītoši pamāja, uzsita ar asti un pazuda.

Visi trīs nenolaida ne acu, lūkojoties stikla bumbā un gaidot Uguns gara atgriešanos. Tomēr tā vietā viņu acu priekšā nez no kurienes uzradās tante Kristiānā. Eleganti nolaizdamās Mežvidu virtuvē, viņa turpināja kādu sen iesāktu un nepabeigtu sarunu:

'Tas, ka man nav bērneļu ar netirām mutēm, par ko rūpēties, un pastāvīgas darbavietas, vēl neko nenozīmē. Es neesmu deklasēts radījums."

"Tante!!! Nē, nē! Mēs tā nedomājam!" Roberts ar Izabellu metās viņai ap kaklu. "Mēs tevi ļoti, ļoti gaidījām."

"Cik labi, ka atsaucies uz mūsu lūgumu palīgā!" Roberts nespēja valdīt savu prieku.

"Palīgā?" izbrīnījusies jautāja tante. "Ko tad es jums varu palīdzēt?"

Jancim arī tāpat likās. Pie sevis viņš nodomāja, ka no šitās gan nekāda palīdzība nav sagaidāma. Tante Kristiānā bija ļoti smalka un trausla sieviete, turklāt pārāk jauna, lai būtu dvīņu mammas māsa. Viss viņas izskats pauda, ka fizisku darbu tante nav radusi darīt. Dāmiņa bija ģērbusies melnā no galvas līdz papēžiem. Melna bītlene, kupli, īsi tilla svārciņi un melnas zeķes. Vienīgais spilgtums šajā melnumā bija kuplie, rudie mati. Lai arī krustu šķērsu sasprausti ar matu ķemmēm un kociņiem, tie nekādu jēdzīgu frizūru vis neveidoja. Drīzāk kāds tur šā tā bija mēģinājis sakopt sprādziena sekas. Jancim sanāca smiekli, tomēr viņš noturējās.

Otrs tikpat spilgts akcents bija sarkanas kurpes. Tās acīmredzot bija par mazu vai arī spiedušas, jo papēdī tās bija iegrieztas, lai ērtāk. Jancis iespurdzās, bet tūlīt arī aizšāva roku mutei priekšā. Uz viņu lūkojās tantes Kristiānās uzacis. Jā, uzacis. Melni, eleganti loki, iezīmēti bālajā sejā, pētīja viņu dusmīgi un jautājoši vienlaikus.

"Kas tas tāds?"

"Mūsu draugs," teica Iza.

"Ak tad šim brīnumzemes sagribējies redzēt. Nu, kā, redzēji?" Savus tilla svārkus glaudīdama, tante Kristiānā apgāja Jancim apkārt. "Nekas, būs labi," tante atzina un apsēdās vienīgajā tīrajā krēslā galda galā. "Uzvāri man kafiju!" viņa nokomandēja Izabellu. "Divas karotes kafijas, divas cukura. Bet tu, Robert, padod saldo krējumu!"

Bērni steidzās izpildīt uzdoto. Dzerdama kafiju, kas dedzināja lūpas, smalki atšāvusi mazo pirkstiņu, viņa klausījās par nelaimēm, kas piemeklējušas Mežvidus. Izdzērusi kafijas krūzi, tante Kristiānā to pastūma uz Roberta pusi.

"Vēl vienu. Un salda jums nekā nav?"

Draugi tramīgi saskatījās. Izabella aizskrēja uz savu istabu un atnesa sen taupītu šokolādes tāfelīti.

"Diez kas jau nav, bet ir laiki, kad vilks pat mušas ēd. Dod tik šurp. Jāpaprovē, pēc kā garšo."

Izdzērusi otru kafijas krūzi un apēdusi visu šokolādi, viņa ieskatījās bērniem acīs.

"Es domāju, jūs taču neaicinājāt mani strādāt. Fiziski strādāt?"

"Nu, bet tu esi vienīgā, kura nav aizņemta pati savos darbos."

"Jūs taču nedomājat, kas es te tagad kārtošu, skriešu un grābšu?"

"Mēs cerējām, ka…"

"Es neesmu radīta fiziskam darbam. Mani var jebkurā brīdī apmeklēt mūzas. Esmu nākusi šai pasaulē, lai radītu mākslu. Ja mūzas mani apciemo, man jādodas viņām kalpot. Bet ar padomu varu palīdzēt jums vienmēr. Jums ir vajadzīgs kāds, kurš jums palīdzētu strādāt. Atrodiet tādu un dzīvosiet cepuri kuldami. Padomu varu jums dot pilnīgi nesavtīgi."

"Mēs cerējām uz tevi…" Bērni bija vīlušies.

"Ak, es vairāk vai mazāk esmu aizņemta, kalpojot mākslai. Bet ir jau arī citas tantes."

"Es jau sāku apdomāt," Roberts ierunājās, "tante Viviana ir tik tramīga un aizdomīga. Viņai visur rādās skauģi un būrēji. Uzzinot par vecāku nelaimi, viņu šurp vilkšus nevarētu atvilkt. Tante Juliānā ir pārāk trausla un slimīga. Viņai darba pietiek pašai savā saimniecībā un ar saviem bērniem. Tā ka uz palīdzību nav ko cerēt. Vēl jau ir tante Marianna un Zuzanna… bet tu pati saproti…"

"Viņām palīdzību mēs lūgsim ļaunākajā gadījumā," noteica Izabella.

Tante Kristiānā viszinīgi pamāja un šķelmīgi iesmējās.

"Nu ko, tad jau palieku tikai es. Mēģināšu palīdzēt."

Jancim bija aizdomas, ka nekāda strādātāja viņa nebūs, pat ja ļoti centīsies. Savas domas gan viņš skaļi neizpauda.

Pa to laiku tante Kristiānā domīgi vēra ciet un vaļā pulksteni, kurš karājās garā zelta ķēdē viņai kaklā. Tad, atkal to atvērusi, viņa apņēmīgi sāka bīdīt rādītājus turp un atpakaļ.

"Mans ir Vieninieks! To es jums nedošu. Izabellai derētu Pulksten Astoņi. Viņš, gluži kā tu, vienlaikus spēj pievērsties vairākiem darbiem." Tante uzmeta māsasmeitai kritisku skatienu. "Un labprāt iesaista darba veikšanā tuviniekus. Vēl jums abiem ar brāli derētu Trijnieks. Viņam vienmēr ir tik daudz ideju. Es Trijnieku reti kad laižu ārā no pulksteņa, jo ideju man vienmēr pietiek pašai." Tad viņa pievērsās Jānim. "Tev par pavadoni es vislabāk dotu Septītnieku. Viņš palīdzētu attīstīties tavai intuīcijai un iztēlei, kā arī kļūt garā stipram, bet Septītniekam nepatīk fiziski strādāt."

Bērnus pārņēma aizdomas, tas nekādi neizskatījās pēc dvīņu vecāku glābšanas vai mājas darbu plānošanas. Roberts pārtrauca tanti: "Tu teici, ka mēģināsi mums palīdzēt!"

"Bet es jau to daru, vairāk vai mazāk! Jau labu bridi. Un, ja tu beigsi mani traucēt," viņa uzmeta piktu skatu māsasdēlam, "tad darbi drīz vien arī tiks izdarīti."

Tas nu izklausījās pēc galīgām muļķībām. Roberts saķēra galvu.

"Ticiet man, un jūsu problēmas beigsies. Paļaujieties uz mani, un jūsu māja spīdēs un laistīsies." Runādama tante Kristiānā turpināja darboties ap pulksteņa rādītājiem, stumdīdama tos gan uz priekšu, gan atpakaļ. "Vairāk vai mazāk, es vienmēr zinu, ko daru."

Nu arī Izabella saguma krēslā. Jānis pieliecies čukstēja draudzenei ausī:

"Varbūt tomēr piezvanīt manai omei?"

Pirms Izabella paspēja atbildēt, tante Kristiānā uzvaroši iesaucās:

"Mēs ņemsim Pulksten Četri un Pulksten Seši!"

"Ko tu tur runā, kas vēl par pulksteņiem? Man jau galva sāk griezties," Roberts nikni burkšķēja, bet tante staroja un izlikās nedzirdam viņa repliku.

"Jā, šie divi būs vislabākie. Uz viņiem var paļauties. Četrinieks ir godīgs, strādīgs, precīzs un uzticams. Viņš pats sastādīs plānu par to, kas darāms nākamajā dienā. Četrinieks ir ļoti ģimenisks, tādēļ rūpēsies, lai mēs visi justos labi. Sešinieks noteikti apraudāsies, uzzinājis par visām grūtībām, kas piemeklējušas ģimeni, un, tā kā viņš tik ļoti mīl bērnus, tad darīs visu, lai jūs justos labi. Sešinieku ir viegli izrīkot, viņš parasti piekrīt visam, ko viņam saka, būs uzticīgs un strādās mūsu labā. Izlemts! Bet varbūt ņemt ari Divnieku? Galu galā te ir tik daudz darba."

"Tu zini, es īsti nespēju izsekot līdzi tavai domu gaitai." Roberts sajutās bezspēcīgs.

"Tev nekur man nav jāseko. Tev ir jāsēž un jābūt man pateicīgam. Nē, lai nāk visi deviņi! Likšu Vieniniekam pārraudzīt darbus. Tad man pašai atliks laiks nodarboties ar savām lietām. Jā, tā būs pareizi! Lai nāk visi deviņi!" Brīdi viņa nolūkojās bērnos. "Ko apklusāt? Jūs nemaz neinteresē, kas palīdzēs?"

Pirms viņi izdomāja, ko atbildēt, tante sparīgi piegrieza pulksteņa atsperi. Deviņas reizes atskanēja dīvaina skaņa, kas izklausijās pēc "trrrrrr", un Mežvidu virtuvē uzradās deviņi spēcīgi un, cik varēja noprast pēc tantes Kristiānās raksturojuma, arī izdarīgi puiši.

"Ar ko varam pakalpot?" muskuļotais vīrs, kura krekliņu rotāja cipars "1", uztaisīja dziļu reveransu.

"Savāciet te, iztīriet to cūku kūti," nevērīgi pamājusi ar roku, teica Kristiānā. Vīri pazuda tikpat zibenīgi kā uzradušies.

"Tik forši! Kas tie tādi ir? Kur tu tos dabūji?" pārvarējuši pirmo apmulsumu, sauca bērni.

"Šādos gadījumos vairāk vai mazāk vajadzīga veiksme. Šo pulksteni, protams, bez ķēdes," viņa pavirpināja savu resno zelta važiņu pirkstos, "es ieraudzīju pie atkritumu konteineriem un paņēmu."

"Tu ņēmi tādu lietu, kas nolikta pie atkritumiem? Nē, tante, tu tiešām mani pārsteidz!" Izabella sarauca degunu.

"Jā, tieši tā. Man likās, ka tas noderēs kādā no manām izrādēm. Kad es gribēju to savest kārtībā, nospodrināt un uzvilkt, no tās izlēca Pulksten Viens."

"Kas izlēca?"

"Kas, kas! Pulksten Viens! Vai jums tiešām tik lēni pielec? Zem katra skaitļa ciparnīcā slēpjas kāds drosmīgs un varen izdarīgs virs, kurš ir gatavs man pakalpot. Priecīgi par to, ka es neļāvu viņus izmest mēslainē, viņi ir solījušies kalpot mūžīgi mūžos un apliecinājuši to savās visdziļākajās pateicības runās."

"Kurš gan tādu dārgumu bija izmetis?" prātoja Izabella, uzmanīgi pielikdama pirkstu pie nosūbējušā pulksteņa.

"Ak, vairāk vai mazāk, kāds biezais, kurš esot nosaucis to par vecu, nevajadzīgu krāmu, izmetis laukā un iegādājies citas, jaunākas tehnoloģijas, kas esot ceļš uz nākotni. Tad nu es to paņēmu sev. Es jau sen to biju pelnījusi!" Kristiānā tīksmīgi izstaipījās. "Tu ko?! Jau visu beidzi kārtot?" viņa pēkšņi iesaucās, ieraudzījusi Vieninieku.

"Jā, tur bija tikai viena cūka un divpadsmit sivēni! Laikam nevaru to lielo cūku kūti atrast!"

"Tā, vairāk vai mazāk, bija domāta kā alegorija. Gribu, lai jūs sakopjat šeit visu — māju, sētu, lopus!"

"Labi, mana kundze!" Pulksten Viens nozuda.

"Super!" iesaucās Roberts.

Tante Kristiānā turpināja: "Tagad varam pasēdēt un parunāties. Pagatavojiet man vēl kafiju. Šādās dienās, kad mani apmeklē mākslas mūza un esmu aizņemta ar radīšanu, gleznošanu un iejušanos ģēniju ādā, man nez kāpēc gribas saldumus. Jums nav vairs nekā salda?"

Izabella nopūtās un pēc mirkļa jau bija atpakaļ ar pāris marcipāniem.

"Nu, labi, iztiksim ar tiem. Vairāk vai mazāk, salds paliek salds."

Tante Kristiānā stāstīja, ka viņai esot nepārvarama vēlme gleznot. Viņa gara acīm redzot brīnišķīgas dzeltenas saulespuķes… Tikai nezinot, no kurienes viņai tāda vīzija. Pa vidu tām atrodoties vīrs ar aptītu ausi.

"Jā, tā būs lieliska glezna, kad uzgleznošu."

"Man liekas, tu kaut ko jauc," Roberts iesāka. "Tās ir divas gleznas, kuras jau sen ir uzgleznotas. Abas ir van Goga gleznas — "Saulespuķes" un viņa pašportrets."

"Nu, vairāk vai mazāk, tāda ir mana ideja. Acīmredzot tas Gogs nav bijis pārāk oriģināls. Ko? Tu jau atpakaļ?"

Kristiānās priekšā atkal stāvēja Vieninieks.

"Jā, mana kundze. Prieks pakalpot. Ko vēl varu darīt jūsu labā?"

"Zini, derētu masāža. Esmu nogurusi, visu dienu staigājot."

Tante Kristiānā ar strauju vēzienu aizmeta pa gaisu savas sarkanās kurpes. Tās skaisti piezemējās uz virtuves galda. Strauji viņa atkrita virtuves dīvāniņā un sparīgi kustināja kāju pirkstus.

"Protams!" iesaucās pulksteņvīrs un, nometies ceļos, sāka masēt tantes Kristiānās pēdas. Viņa pati tikmēr turpināja sarunu par mākslu.

"Ja saprotat, ko domāju, es vēlos pavērt jaunu mākslas telpu. Vairāk vai mazāk, aizsākt jaunu laikmetu tēlotājmākslā."

Bērni uzmanīgi viņā klausījās. Viņus aizrāva kaismīgā runa un svešādie vārdi. Arī Vieninieks aizmirsa par masēšanu. Bet tante atgādināja par pārtraukto procesu, kaprīzi kustinot pēdu un sakot: "Masē, masē!" Pēc mirkļa viņa jau atkal turpināja:

"Seno laiku tēlotājmāksla mani tik ļoti neaizrauj, taču varu uzrakstīt lielisku recenziju arī par to laiku mākslas darbiem. Īstenībā es varu uzrakstīt pat par sētas mietu. Oo… es jūtu, pār mani nāk rakstīšanas iedvesma."

Tante Kristiānā pieleca kājās, uzvilka kurpes, un viņas acīs parādījās neparasts spožums. Jancim par izbrīnu, tantes rudos matus vienā mirklī nomainīja melni. Tie bija īsi apgriezti līdz pleciem un ļoti taisni.

"Rakstniecības mūza ir klāt, man jāiet!" viņa cienīgi noteica un devās prom.

"Kurp viņa aizgāja?"

"Uz savu torni rakstīt."

"Kas notika ar viņas matiem?"

"Atkarībā no tā, kāda mūza viņu apmeklē, tiek mainīts ārējais izskats. Par laimi, tikai matu sakārtojums. Melnajām drēbēm gan viņa ir uzticīga visu laiku. Rudie mati ir gleznotājai, melnie — rakstniecei, blondie — aktrisei."

"Viņa ir ari aktrise?"

"Jā! Gan aktrise, gan režisore, gan scenāriste, gan producente. Viņa var būt jebkas." Uz to Jānim nebija, ko piebilst.

"Dosimies pie miera. Diena bija pārāk trauksmaina un nogurdinoša," sacīja Izabella.

Bija patīkami ielīst gultā un saritināties, zinot, ka rītdiena būs vieglāka.

39. nodaļa jānis saka "ha!h. uno glābēja lomā

Pēc tantes ierašanās un pulksteņvīru rosīšanās Mežvidos dzīve kļuva gaišāka, un bērni atkal varēja sākt domāt par skolas darbu pildīšanu. Viņi to darīja ar patiesu prieku un aizrautību. Un, kā nu ne, bija sākusies projektu nedēļa, kad varēja darīt un uzzināt daudz interesantu lietu, šoreiz visai skolai bija kopīgs moto "Iepazīsti profesiju!", tamdēļ skolēni gan paši devās uz dažādām iestādēm un uzņēmumiem, gan viņus skolā apciemoja interesanti un talantīgi ļaudis.

Skolotāja klasi bija sadalījusi grupās. Katrai bija jāizveido ari savs patstāvīgs darbs, ar kuru pēc tam jāiepazīstina klasesbiedri. Rīta agrumā izskatījās, ka uzdotais ne pārāk nodarbināja skolēnu prātus. Meitenes, saspiedušās ap Izabellas solu, salīdzināja savu kosmētikas maciņu saturu. Lūpu spīdumi un acu ēnas gāja no rokas rokā, kamēr zēni draudzīgā bariņā apsprieda vakardienas hokeja spēli. Visa klase tiešām bija vienota. Valsts hokeja izlase spēlēja briesmīgi, tā bija īsta katastrofa! Karstasinīgākie klasesbiedri attēloja neveiksmīgākās epizodes, kamēr zinošākie gluži par velti dalīja padomus, izteica pieņēmumus un prognozēja nākamo spēļu iznākumus, kā arī atsevišķu hokejistu turpmāko karjeru. No viņiem neatpalika arī tie, kuru zināšanas par hokeja spēles aizkulisēm bija diezgan vājas. Ari viņiem bija, ko teikt. Runāja visi reizē, palika katrs pie savām domām, cits citā neklausījās. Zēnu skaļās balsis piesaistīja meiteņu uzmanību. Viņas pameta savus pūderus un acu tušas un pievienojās zēnu balsu korim. Visa klase bija vienisprātis — vēl viens zaudējums būtu neizturams pazemojums gan komandai, gan faniem.

Trakāk nekā Zemzemes tirgū! Jānis domāja, klausoties čalās un balsu murdoņā, kas valdīja klasē, taču drīz ari viņu aizrāva klasesbiedru degsme, un skolotāju Jānis sagaidīja, kopā ar klasesbiedriem skandējot: "Dar', ko var, dar', ko var, Latvijai ir jāuzvar!"

Pagāja labs brīdis, līdz klase norima un negribīgi ķērās pie uzdotajiem darbiem. Šoreiz skolotāja bija ļāvusi sastumt kopā galdus, un tā viņi sēdēja draudzīgos bariņos, pārdomādami, kā vislabāk paveikt uzdoto. Arī Jānis uzdrošinājās izteikt savas domas. Atbalstu meklējot, viņš runājot vērsās pie Izabellas. Draudzene pamāja un atsmaidīja viņam pretī. Tas zēnu iedrošināja, un viņš vēl kaismīgāk izteica savas domas par to, kādam vajadzētu izskatīties viņu grupas pārbaudes darbam. Kā tas izpildāms un noformējams. Beidzis savu pirmo garāko runu mūžā, viņš vēlreiz meklēja atbalstu pie Izabellas, kura visu Jāņa runas laiku turpināja smaidīt, tik tikko manāmi šūpodamās pašai vien zināmā ritmā.

"Izabella, tu taču man piekriti, vai ne?" Jānis jautāja draudzenei. "Iza, tu mani dzirdi?" Jānis, nesagaidījis atbildi, jautāja otro reizi. Roberts iedunkāja māsai sānos.

"Tu man kaut ko jautāji?" vēl arvien smaidīdama, Izabella vērsās pie Jāņa un izņēma no ausīm austiņas. Ritmiska mūzika nu bija dzirdama arī apkārtējiem. Klasesbiedri sāka smieties, bet Jānis atkal jutās pilnīgi un galīgi izgāzies. Un šoreiz šo pazemojumu bija palīdzējusi sagādāt Izabella — viņa labākā draudzene. Viņš pielēca kājās un metās laukā no klases.

"Es nesaprotu, par ko viņš apvainojās? Tas taču ir tāds sīkums!" brīnījās Izabella.

/

"Neņem galvā, vecīt!" Jānim pakaļ nosauca Roberts, bet Jānis jau aizcirta klases durvis.

Nu, kāpēc, kāpēc tas vienmēr notiek ar mani, Jānis domāja. Vai tiešām visa viņa dzīve būs viena vienīga izgāšanās? Zēns bezmērķīgi klīda pa skolas gaiteņiem, līdz pamanīja pretī iznirstam pazīstamu stāvu. Tā, tūlīt sāksies! Nelabas priekšnojautas pildīja Jāņa sirdi. Nācējs bija Jurģis, un Jānis zināja, ko no viņa gaidīt. Vēl viņus šķīra pamatīgs attālums. Varbūt vēl ir laiks izvairīties, aizbēgt, brāzties iekšā vienalga kādā klasē, pārsteidzot skolotāju un uzjautrinot skolēnus? Cauri uztraukumam, bailēm un izmisumam Jānis saklausīja vāju ūdens čaloņu. Šo skaņu viņš pazina. Tā bija Undīne.

Ak, Jānis nodomāja, viņa noteikti gribēs, lai es pasaku "ha!", bet Jurģis tuvojās. Attālums starp viņiem arvien saruka. Ilgi domāt nebija laika, viņš sāka ar skaļu "ha!", un kāja, augstu pacelta, šķēla gaisu. Roka atvairīja iedomātu uzbrucēju. Ieelpa, izelpa, uzbrukums, aizsardzības pozīcija. Pirmā kata, otrā. Jānis rādīja visu, ko prot. Viņš redzēja, kā Jurģis pagāja malā, lai dotu viņam ceļu un pieplaka pie sienas. Ar gandarījumu Jānis vēroja patieso izbrīnu Jurģa sejā. Pametis pārsteigto klasesbiedru stāvam, Jānis ar vēl pēdējo "ha!" nozuda kāpņu telpā.

Jānis bija laimīgs, bezgalīgi laimīgs. Beidzot viņam tas bija izdevies! Beidzot viņš pats sev patika. Beidzot viņš bija pārvarējis savas bailes. Kad Jānis ienāca klasē, viņi ar Jurģi centās viens uz otru neskatīties. Jurģis izlikās ļoti aizņemts esam, bet Jānis augstsirdīgi pieņēma Izabellas atvainošanos un teica, ka tas tāds sīkums vien ir bijis. Izabella vērīgi raudzījās draugā.

"Tu esi kaut kāds pārāk jautrs!"

"Nemaz ar ne," atteica Jānis, plati smaidīdams.

"Kāpēc viņš nevarētu būt jautrs?" brīnījās Roberts.

"Nu, nezinu, nezinu," novilka Izabella, vēl arvien vērīgi lūkodamās draugā. "Tu esi kaut kāds citāds," viņa teica.

"Es vienkārši vairs uz tevi nedusmojos," Jānis vēlreiz apliecināja.

"Tas labi, bet aizšmauc tagad uz mājām un sakravā mantas, lai varam braukt uz Mežvidiem ar vienu autobusu agrāk!" Izabella komandēja. "Bet mēs ar Robertu tikmēr pabeigsim to sasodīto darbu," viņa murmināja, mēģinādama atlipināt pie līmes notrieptajiem pirkstiem pielipušās papīra driskas. Jānim tāda draudzenes pašuzupurēšanās tiešām glaimoja. Izabella bija jauka un mīļa un gribēja izpirkt savu vainu.

"Labi, tad tiksimies pieturā!" zēns priecīgi uzsauca un izskrēja no klases.

Zem viņa soļiem rībēja kāpnes, kad viņš traucās pa tām lejā. Ieskrējis garderobes telpā, viņš ar sparu atrāva vaļā savas klases garderobes durvis un iebrāzās mēteļiem pieblīvētajā būcenī. Taču, ak vai, viņam sekoja ēna! Nē, veselas trīs. Trīs bezkaunīgi, bravūrīgi un kauslīgi puikas iestājās garderobes durvīs.

"Jancīt, Kristers ar Matīsu arī grib redzēt, kā tu proti kauties!" izsmējīgi teica Jurģis un aizvēra aiz sevis garderobes durvis.

Jānis lūkojās savu seno mocītāju sejās un domāja, ka ar trijiem viņš varētu tikt galā vienīgi tad, ja būtu Džekijs Čans. Pirms Jānis paspēja ko sakarīgu izdomāt, Jurģis sita, taču notika kas neparedzēts. Jurģa sitienam pacelto roku nez no kurienes uzradusies šalle piesēja pie mēteļu pakaramo stangas. Vijīga mēteļa josta sapina un sasēja Kristera kājas, liedzot spert kaut soli. Mīksta, tumši zila cepure ar baltām, elegantām strīpām, saņurcījusies brangā vīkšķi, iesprūda Matīsa aiz izbrīna pavērtajā mutē, laupīdama viņam iespēju izdvest kaut skaņu. Tad durvis pašas atsprāga vaļā. Kāds neredzams spēks parāva Jāni gaisā, un jau nākamajā mirklī, durvīm aizkrītot, zēns sēdēja uz palodzes pretī savas klases garderobei un juta ap pleciem lodājam vēsumu.

"Uno!" zēns pārsteigts un atvieglots izdvesa.

"Jā, tas esmu es!" spociņš teica, vēl arvien ar aukstu, bet sargājošu roku skaudams Jāņa plecus. "Tavs Ūdens gars pasauca!"

"Undīne?" Jānis brīnījās.

"Jā, viņa uzvedās pilnīgi kā prātu zaudējusi. Runāja kaut ko par to, ka tik lielu "ha!" jau nu gan tu nevarēšot pateikt, pat ja gribēšot, tāpēc man esot jāiet tev palīgā. Es tā arī nesapratu, ko viņa man gribēja teikt, bet, tā kā man Spoku mežā tikpat nekā darāma nebija, tad nolēmu atlidot paskatīties, kā jums te skolā klājas. Šķiet, paspēju īstajā brīdī."

"Es esmu tev ļoti pateicīgs," Jānis teica.

"Varbūt tomēr pastāsti man, kas te īsti notika!" Uno mudināja, un Jānis ļāva atklātai sarunai atvieglot savu sirdi.

"Tavs izvēlētais ceļš ir pareizs," spoks mierināja Jāni. "Kļūsti stiprs! Tik stiprs, ka pats esi pārliecināts par saviem spēkiem, tad arī citi to sajutīs un tevi neaiztiks. Un audzē labestību! Esi tik labs, silts un mīļš kā saule."

Spalgs zvans pārtrauca viņu sarunu, un jau nākamajā mirklī čalojošu bērnu bars piepildīja garderobju telpu. Dvīņi izbrīnījās, pamanot Jāni sēžam uz palodzes.

"Tu vēl arvien esi te?"

"Jā!" Jānis teica.

"Kāpēc?" brīnījās Roberts, bet tikmēr jezga un drūzmēšanās bija sākusies pie viņu klases garderobes durvīm. Jurģis ar Kristeru un Matīsu bija ieslēgušies un neparko nebija pierunājami durvis atvērt. Viņi teica, ka neslēgs tās vaļā, kamēr Jānis sēdēs uz palodzes. Viņi to redzot pa atslēgas caurumu. Lai Jānis tūliņ pat ejot prom, tikai tad viņi atvēršot durvis. Vēl viņi runāja kaut ko par buršanos un citām dīvainām lietām. Drīz vien jau skolotāja klaudzināja pie garderobes durvīm, mudinot zēnus nākt laukā un solot, ka Jānis tiem pāri nedarīs. Lēnām vērās garderobes durvis, un tajās parādījās trīs izbiedētas sejas.

"Viņš ar kaut kādiem dīvainiem, mistiskiem karatē paņēmieniem mūs piekāva un beigās vēl sasēja!" puikas sūdzējās, ar pirkstiem rādot uz Janci. Pārējie klasesbiedri neticīgi saskatījās un sačukstējās. Tas bija kaut kas nedzirdēts! Jancis piekāvis trīs klases stiprākos zēnus! Ja viņi pārbijušos puikas neredzētu paši savām acīm, nemūžam neticētu. Dīvainā ziņa zibens ātrumā izplatījās pa visu skolu. Saradās arvien vairāk skolēnu, un katrs mēģināja iespraukties jau tā pārpildītajā garderobes telpā. Visi gribēja redzēt Jāni, kurš ir ticis galā ar trim lielākajiem skolas kaušļiem.

Lai darītu jezgai galu, skolotāja lika kautiņā iesaistītajiem doties uz direktores kabinetu. Viņa pati gāja pa priekšu, un gājienu noslēdza dvīņi, kuri bija nolēmuši savu draugu nepamest nelaimē. Kaut gan nē, pareizi būtu teikt, ka gājienu noslēdza Uno, kurš neredzams slīdēja aiz ļaužu pulciņa un vēl pēc mirkļa ērti iekārtojās uz skolas direktores rakstāmgalda. Direktore bargi staigāja četrus soļus uz priekšu un četrus atpakaļ mazajā laukumiņā starp rakstāmgaldu un skapi. Noklausījusies cietušo bērnu stāstu un laizdama gar ausīm dīvainās piezīmes par to, ka Jānis ir izmantojis kāda mistiska spēka palīdzību un darījis brīnumainas lietas, kuras neviens normāls cilvēks izdarīt nevar, direktore vērsās pie Jāņa:

"Es būšu spiesta ziņot tavam trenerim. Tā kā mums te nepietiktu ar šiem trijiem! Vēl viens kauslis parādījies skolā! Es būšu spiesta to izstāstīt arī taviem vecākiem un vecmāmiņai. Viņai tas būs briesmīgs kauns," direktore rāja savas priekšgājējas mazdēlu. Bet Jānis bija tīri priecīgs par to, ka ir bez vainas vainots. Skaļi gan viņš neko neteica un stāvēja ar nodurtu galvu, kā pienākas cilvēkam, kuru bar. Pabeigusi savu audzinošo monologu, direktore jutās apmierināta pati ar sevi un ar Jāņa vainīgo sejas izteiksmi.

"Labi, tagad varat iet," viņa visžēlīgi atlaida skolniekus.

Pārbiedētie klasesbiedri nozuda neticamā ātrumā, bet Jānis pie dvīņiem iznāca nokaunējies, taču apmierināts. Vienīgās raizes viņam darīja direktores lēmums par notikušo ziņot trenerim. Viņš savās bēdās dalījās ar dvīņiem.

"Direktore ziņos manam trenerim, ka es kaujoties esmu izmantojis karatē paņēmienus un esmu piekāvis trīs zēnus uzreiz!" Jānis žēlojās dvīņiem. "Viņš mani izslēgs no karatē skolas!"

'Tu nebēdājies," teica Roberts, "tavs treneris nemūžam tam nespēs noticēt."

"Es arī tam nespēju noticēt. Stāsti, kas te īstenībā notika!" pieprasīja Izabella.

"Jūs nu gan esat augstās domās par savu draugu!" teica Uno, sākdams rēgoties draugiem acu augstumā.

"Uno!" iesaucās Izabella. "Tā jau es domāju, ka jābūt kādam reālākam izskaidrojumam."

Draugi pieprasīja, lai Jānis un Uno izstāsta visu līdz vismazākajiem sīkumiem. Uno ar Janci bija priecīgi stāstītāji.

"Tas ir super! Žēl, ka es tur nebiju klat," sūkstījās Roberts.

"Es ceru, ka neviens neticēs, kad kaušļi citiem stāstīs par tavām pārdabiskajām spējām," domīgi novilka Izabella. "Labāk, lai visi domā, ka tie tiešām bija kādi īpaši karatē paņēmieni."

"Ak, vai nav vienalga, ko viņi tagad domā!" teica Roberts. "Galvenais, ka tagad tu esi varonis. Mūsu skolas supermens!"

Jānis laimīgi smaidīja un atgādināja draugiem, ka, ja viņi grib šovakar nokļūt Mežvidos, tad ir jāpasteidzas, jo tā var nokavēt arī pēdējo autobusu.

40. nodaļa draugi nolemj cīnīties ar Tumšo enerģiju. Tantes Kristiānās uzņemšana Rozā kvarca brālībā

Dzīve liktos aizraujoša un skaista, ja nebūtu augšstāva drūmo istabu, kurās mita dvīņu vecvecāki un papucis ar mammuci. Nekas neliecināja, ka viņu stāvoklis uzlabotos.

"Dzīve ir šausmīga," katru rītu, atverot acis, izrunāja papucis. Māmiņa apraudājās gan par to, ka jāceļas no gultas, gan par to, ka nevar piecelties.

"Vairāk vai mazāk, no tā, ka viņus žēlosim, labāk nekļūs!" tante Kristiānā norāja Izabellu, kurai arī sāka trīcēt lūpa, redzot māmiņu raudam.

"Jūsu pienākums būs izvest viņus pastaigā un palasīt priekšā grāmatu. Par pārējo parūpēsies pulksteņvīri."

Tā bija pareizā izvēle. Ik pa brīdim Jānim nācās atzīt, ka smalkā dāmiņa, kura viņam pirmajā mirkli šķita kā gaisā parauta, tīri labi tiek ar visu galā un haosā, kuru ap sevi ik mirkli rada, spēj nodrošināt zināmu kārtību. Tā arī šoreiz bija pilnīgi skaidrs, ka nevienam no viņiem četriem neizdotos pierunāt vecākus pamest gultas, bet pulksteņvīri bija pārāk lieli un stipri, un pat papucis, nerunājot nemaz par vecmāmuļu un māmiņu, nespēja tiem pretoties.

"Gultas nav domātas, lai tajās pa dienu vāļātos!" nodudināja Sešinieks, un visiem nācās viņam paklausīt, jo pulksteņvīrs nereaģēja uz izteikumiem: "es nezinu, kā to dara", "kāpt no gultas ārā nav nekāda prieka" vai vēl labāk "es nekad to neesmu darījusi", "tas nav nekam noderīgs", "es nemaz negribu būt priecīgs". Katram vājiniekam tika piekomandēts kāds no pulksten vīriem, un, tā kā tante Kristiānā uzskatīja, ka jebkura darbība būs labāka par nekā nedarīšanu, viņa lika visiem četriem kustēties un darboties. Netika uzklausīti nekādi vaidi un žēlabas. Māmiņa gan gaudās, ka tante Kristiānā esot nežēlīga.

"Es tev nekad neesmu patikusi!" viņa vaidēja.

"Kā tad tā?" brīnījās Kristiānā.

"Ja es tev patiktu, tu mani tā nemocītu un neļautu kaut kādam muskuļu kalnam mani komandēt."

"Mīļā māsa Liliana, ja tu kaut nedaudz papūlētos, tad pati gūtu prieku un iepriecinātu savus bērnus!"

Bērnu pieminēšana atkal noveda māmiņu līdz asarām.

"Esmu nekam nederīga māte, ļoti slikts cilvēks!"

"Tas, ka esi tik nomākta, nepadara tevi par sliktu māti! Babe teica, ka visas šīs dīvainības pazudīs kā nebijušas, kad Tumšā enerģija tiks padzīta no Zemzemes. Tāpēc tev vajadzētu nevis raudāt, bet ar visu savu gribasspēku mēģināt to atvairīt un palīdzēt mums! Tu redzi, mēs darām, ko varam, lai neļautu jums iegrimt galīgā bezcerībā un no skumjām nomirt."

Nāves pieminēšana atkal lika plūst asarām.

"Vai tu tiešām nevari nerunāt par nāvi viņu klātbūtnē?" Izabella uzbrēca tantei.

"Tu zini, vairāk vai mazāk, es vienmēr runāju to, ko domāju. Un es domāju, ka patiesība vēl nevienu nav nogalinājusi!"

"Tu to patiesību mierīgi varēji paturēt pie sevis." Izabella glaudīja māmiņai vaigus. "Viss būs labi, māmulīt, viss būs labi!"

"Nu jau gan pietiks!"

Tante Kristiānā lika vājiniekiem celties un doties garā pastaigā pa mežu pulksteņviru stingrā uzraudzībā. Kad dīvainais uzkumpušo augumiņu gājiens nozuda pavadītāju acīm, Izabella sāka aizdomīgi šņaukāties.

"Nekāda pinkšķēšana!" noskaldīja tante Kristiānā. "Citādi es vēl nodomāšu, ka tā liga ir lipīga, un tad gan pēc piecām minūtēm te ne manas smakas nebūs. Tici man," viņa atmaidzināja balsi, "ar raudāšanu tu te neko nepalīdzēsi. Ja jau uz situāciju ir grūti noraudzīties…

ja jau ta visus nomāc…" nepabeigusi teikumu, tante Kristiānā aizgāja.

"Tad mums tā jāatrisina pašiem," Izabella pabeidza tantes teikumu.

"Mums pašiem ir jātiek galā ar Tumšo enerģiju," papildināja Roberts.

"Jā, es domāju tas ir tieši tas, ko gribēja teikt tante Kristiānā," piekrita Jānis.

Vēlāk, kad draugiem vaicāja, kuram no viņiem ir ienākusi prātā šitā trakā ideja, viņi godīgi bija atbildējuši, ka visiem trīs un reizē. Tante Kristiānā, šūpodamās Mežvidu virtuves šūpuļkrēslā, bija piebildusi, ka, ja viņa būtu zinājusi, nekad neko tādu nebūtu atļāvusi.

Vakarā Izabella ieradās zēnu guļamistabā ar priekšlikumu: "Man ir apnicis gaidīt, kamēr Viedie Zemzemē sāks rīkoties! Mēs paši mēģināsim tikt galā ar Tumšo enerģiju!" Neviens no zēniem neiebilda un nemēģināja teikt — tu ko?! Ja to nevar pat Zemzemes Viedie, diez vai tas izdosies mums.

"Galu galā, tie ir mūsu vecāki, un tāpēc mums tas ir jādara!" sevi drošināja Roberts.

"Varbūt tas notika tieši ar jūsu vecākiem tāpēc, ka pazuda gredzens?" skumji novilka Jancis.

"Nu, lūk, tieši tāpēc mums vajag vēl vairāk saņemties un darīt."

"Kas tev ir padomā?" Roberts jautāja māsai.

"Babes istaba ir pilna ar grāmatām, tās ir tieši tādas pašas kā Zemzemē, kur visi meklē atbildes uz jautājumiem. Arī mēs tās varam atrast. Īstenībā es jau esmu paskatījusies un šādas tādas burvestības piemeklējusi."

Izabella visu jau bija izplānojusi un vilka ārā savas piezīmes.

"Ja jau tās ir sēnes, tad es te sameklēju veselu nodaļu, kā atbrīvot dārzu no dažādiem micēlijiem, sēnēm un sēnītēm, izmantojot burvestības."

"Ak, Izabella," viņu pārtrauca brālis, "neskaties tik primitīvi!

Sēnes, pūpēži, ir ārējais apvalks. Galvenais jau ir tā enerģija, kas nāk no viņiem, kas nogalina vai padara gandrīz beigtu jebkuru, kurš to ieelpo."

"Labi, tad es aizskriešu paskatīties!" Izabella jau nozuda durvīs.

Jānis paskatījās uz Robertu. "Tu domā, viņa atradīs ko noderīgu?"

"Zināt nevar, bet, ja Izabella ir kaut ko ieņēmusi galvā, tad apturēt viņu ir neiespējami."

Pēc mirkļa Izabella bija atpakaļ ar biezu sējumu.

"Lūk! "Mājas attīrīšana no negatīvās enerģijas". Māja vai pasaule, tas varētu būt viens un tas pats. Tā, sāksim lasīt — vārdi, amuleti, šķīdumi, vīraki, īpašās sastāvdaļas…"

Ieinteresēti abi zēni pieliecās tuvāk grāmatai.

"Jā, varbūt te kaut kas varētu sanākt. Drošības labad gatavosim maisījumu gan dārza attīrīšanai no sēnēm, gan negatīvās enerģijas aizvadīšanai."

"Laba doma, tas varētu izdoties!"

Iegrimuši plānošanā, viņi satrūkās no izsauciena.

"Ko jūs tur sačukstaties?" Tante Kristiānā bija pielavījusies klusi un nemanāmi. "Oho! Ko tad jūs te darāt? Grāmata izskatās pazīstama! Man liekas, ka to esat paņēmuši no Babes istabas! Nu, stāstiet, stāstiet, kas jums padomā?"

Draugi klusēja, tad Izabella sāka izmeloties, ka Babe likusi iemācīties aizsardzības vārdojumus. Tante Kristiānā uzmeta lūpu.

"Ja negribat, nestāstiet! Tā, vairāk vai mazāk, nav mana darīšana!" Viņa apcirtās uz papēža un gāja prom.

"Nu, lūdzu, nedusmojies!" Bet bija jau par vēlu, durvis aizcirtās.

"Tā, tagad viņa apvainojās. Tā tikai mums trūka! Mājā, kur jau tā ir tik daudz drūmu un nomāktu cilvēku! Vēl tante Kristiānā. Vajadzētu viņai kaut kā pielabināties!"

"Varbūt tev ir kaut kas salds?" Roberts cerīgi lūkojās uz Izabellu.

"Ne-e!" viņa purināja galvu. "Vairs nekā nav! Varbūt kāds no pulksteņvīriem var viņai kaut ko izcept? Kas viņai vislabāk garšo?"

"Ar to tu tantei nepielabināsies. Protams, viņa ēdīs smalkmaizītes gardu muti, bet mīlīgāka nepaliks. Tu taču viņu pazīsti!"

"Nu jā… klausieties, kā būtu, ja mēs viņai piedāvātu iestāties Rozā kvarca brālībā? Tad Kristiānā beigtu dusmoties, un mēs varētu viņai visu izstāstīt!" ierosināja Izabella.

"Lieliski!" Roberts bija gatavs uz visu, lai tikai mājās valdītu miers un tante Kristiānā smalkiem solīšiem tipinātu augšā lejā pa kāpnēm.

Kad bērni kautrīgi ieslīdēja tantes tornīša istabā, viņi to atrada sabozušos sēžam krēslā. Ieraudzījusi bērnus, viņa strauji pagrieza galvu pret sienu, un tagad uz viņiem raudzījās sataukojušos matu mudžeklis.

"Tante!" iesaucās Roberts.

"Neko vairāk jūs neesat pelnījuši. Labāka tante jums nepienākas! Tikai tāda, ar šādiem plušķainiem matiem."

"Piedod mums, lūdzu! Tu mūs pārsteidzi nesagatavotus. Īstenībā mēs tev gribējām kaut ko atklāt. Kaut ko piedāvāt."

Pinku galva nekustējās.

"Mēs gribam tev piedāvāt iestāties Rozā kvarca brālībā!"

"Kur?" Galva pagriezās, un uz viņiem nu raudzījās divas dzirkstošas acis. Roberts gari un plaši sāka viņai stāstīt par ordeni, bet viņa jau piekrita. Viņa gribot tajā iestāties un tūlīt pat.

Viņi uzrīkoja svinīgu ceremoniju, kuras laikā tantei Kristianai uzkāra kaklā rozā kvarcu. Tagad viņa bija pilntiesīga ordeņa bruņiniece. Aiz priekiem visi apskāvās, un mājās bija miers. Bērni izstāstīja viņai savu nodomu un tajā pašā mirklī to arī nožēloja. Tāpat arī to, ka bija tik pārsteidzīgi piedāvājuši tantei pievienoties ordenim. Tante Kristiānā sāka izrīkot, kā viss būs un notiks. Viņa uzņēmās pilnu vadību un vienpersoniski nolēma, ka visam jānotiek pēc viņas prāta. Tad tante saprata, ka viņas frizūra ir pilnīgi neatbilstoša šābrīža tēlam. Kristiānā piegāja pie spoguļa un frizūru steidzīgi nomainīja. Parādījās platīnblonds, moderns griezums, ausīs karājās milzīgi auskari. Aplūkojot sevi spogulī, Kristianai ienāca prātā ģeniāla doma.

"Negatīvo enerģiju mēs varam sagūstīt ar spoguļu palīdzību! Iedomājieties, mēs varētu šo strāvojumu ieslēgt starp spoguļiem. Tas atstarotu pats sevi, un pats no sava ļaunuma aizietu bojā. Nu, kā jums tas patīk?"

"Ideja ir laba, bet kur mēs dabūsim tik lielus spoguļus un kā mēs tos nogādāsim Zemzemē? Padomā pati!"

"Nu, ja jums nepatīk…"

"Nē, nē, mums patīk," Roberts steidza atspēkot māsas teikto. "Tikai kārtīgi viss ir jāapdomā."

"Jā, arī man šķiet, ka ideja ir laba un tev ir vērts to apdomāt." Tante piekārtoja frizūru.

"Varbūt mums var palīdzēt tavi brašie pulksteņvīri!" Izabella ieminējās.

"Noteikti nē, man pašai viņi ļoti labi noder. Ar viņiem es neriskēšu," atcirta tante Kristiānā. "Ja tev nepatīk mana ideja par spoguļiem, tad tu vari pati domāt. Es jūtu, ka, vairāk vai mazāk, pār mani nāk iedvesma." Viņa bīdīja bērnus laukā pa durvīm, tajā pašā mirklī iegūdama rudos matus. Pirms izgājuši laukā, bērni jau sajuta krāsu smaržu. Acīmredzot gleznošanas mūza bija ieradusies.

"Tu zini, viņa ir jauka, bet reizēm ari absolūti neciešama. Gan jau tiksim galā paši. Tā būs pat labāk, jo viņa visur jaucas, pārāk sarežģījot vienkāršo, bet būtiskās lietas ignorējot."

"Es tomēr domāju, ka ir jāvāra kāda dzira un pēc tam tā jāapvārdo," Izabella palika pie sava. Viņa aicināja draugus sev līdzi izvēlēties burvestības no maģijas grāmatām, bet Robertam patika tantes doma par spoguļiem.

"Tu zini, tajā viņas idejā kaut kas ir. Ja mums tiešām izdotos to realizēt…"

"Labi, tad jūs ar Jāni domājiet par spoguļiem, bet es domāšu par burvju dziru!"

Tā kā zēniem nebija skaidrs, kur varētu dabūt tik lielus spoguļus, lai sagūstītu Tumšo enerģiju, pēc mirkļa abi zēni ieslīdēja Izabellas istabā un vēroja, kā viņa vēl un vēl cilā grāmatas. Varēja tikai apbrīnot viņas pacietību. Parasti tik impulsīvā meitene pacietīgi šķirstīja lapas, meklējot labāko variantu.

"Tu zini, man reizēm šķiet, ka es neesmu nemaz tik gudra." Izabella ļāva smagajam sējumam noslīdēt uz ceļiem.

"Tu ko?! Tu esi neciešami gudra!" brālis centās māsu uzmundrināt.

"Tu zini, šī ir tā reize, kad es labprāt pajautātu padomu Rasai."

"To tu saki tikai tāpēc, ka viņas nav te klāt. Ja Rasa būtu mājās, tu noteikti gribētu visu izlemt pati. Vienkārši iedomājies, ka Rasa ir tepat augšā, savā istabā, un tu uzreiz atradīsi atbildi."

"Jā, es vienmēr visu izlēmu pati, es nekad negribēju, ka viņa man palīdz, bet šodien gribu!" Izabellai acīs sariesās asaras. "Es gribu, lai Rasa ir mājās! Es gribu, lai viņa man pasaka, kas ir jādara. Viņa pat varētu uz mani dusmoties!"

"Es arī pēc viņas ilgojos," teica Roberts. "Vakaros uzlieku roku uz rozā kvarca un domāju par viņu. Un tu zini, es jūtu, ari viņa domā par mums. Un es jutu, ka ar viņu viss ir kārtībā! Tā stāsta mans rozā kvarcs."

"Es gribu, lai viņa ir mājās un uzmundrina mani!" Izabella gaudās.

'Toreiz, kad Rasa meklēja Tumšo enerģiju, viņa uzmundrināja sevi, sakot: "Rasa, tu vari, Rasa, tev izdosies!". Pamēģini! Varbūt ari tev izdosies!" iedrošināja Jānis.

41. nodaļa iza pagatavo zāles vecākiem

Saule ik dienas kāpās nedaudz augstāk. Šodien tā bija īpaši spoža un šķita nolēmusi izkausēt sniegu. Visu uzreiz, vienā rāvienā, tamdēļ sildīja un spīdēja, cik vien spēja. Gaismas pārpludinātajās istabās valdīja omulība, un tieši šo tik brīnumjauko dienu Izabella atkal veltīja burvju dziras gatavošanai. Viņa šķirstīja grāmatas, pierakstīja noderīgo, rindoja burciņas, pārcilāja un kārtoja kastes, izvēlēdamās augus un tinktūras. Ar katru mirkli viņa kļuva arvien pārliecinātāka par sevi un to, ko darīja. Saule caur logu patīkami glāstīja pieri un sildīja vaigus, plecus. Tā apspīdēja baltās papīra lapas, un draiski saules zaķīši lēkāja stikla pudelēs, kolbās un mēģenēs. Mirkli paturējusi rokās savu rozā kvarcu, Izabella paņēma pipeti un bija gatava sākt mikstūras brūvēšanu. Tajā pašā brīdī viņa sajuta nepatīkamu aukstumu mugurā un izbrīnījusies atskatījās. Neviena nebija. Dīvainie drebuļi parādījās no jauna, un Izabella pastiepa roku pēc jakas, bet dīvainās sajūtas nekur nepagaisa. Pēc mirkļa, kad viņa atkal noliecās pār darbu, meitenei šķita, ka kaut kas vēss sēž uz pleca un glaužas gar vaigu. Nelabu aizdomu pārņemta, viņa pameta iesākto un izskrēja no istabas.

"Manā istabā ir spoks!" viņa paziņoja Robertam un Jānim, atraudama tos no spēles.

"Ā, Uno! Kur viņš ir?" priecājās Roberts. "Varbūt varēsim sadalīties pa pāriem un uzspēlēt…"

Izabella neļāva viņam turpināt.

"Tas nav Uno!"

"Kas tad?"

"Es nezinu! Kaut kas, kas grib nolūrēt, kā es gatavoju burvju dziru."

"Tu par to esi pārliecināta? Varbūt tev tikai rādās. Tu esi pārāk iespringusi, un tev visur rādās kāds ienaidnieks. Tu viņu redzēji?"

"Nē, bet sajutu."

Izabella sāka aprakstīt savas sajūtas. Jānis viņai noticēja un atcerējās, ka Uno tieši tā bija pie viņa ieradies.

"Izabella, bet varbūt tas tiešām ir Uno?" viņš izteica savus apsvērumus.

"Nē, es esmu pārliecināta, ka tas ir kāds cits. Nāciet paši un paskatieties!"

"Kā mēs varam paskatīties, ja tu saki, ka viņš nav redzams?!" Jānis protestēja, jo viņam vēl arvien nepatika tikšanās ar rēgiem.

"Bet sajust taču jūs viņu varēsiet!" Izabella mēģināja draugus pārliecināt.

"Es neko negribu sajust!" Jānis tiepās.

Varbūt varēsim, varbūt ne, Roberts pie sevis prātoja. "Bet es zinu, kurš noteikti varēs!" viņš izsaucās un aiztraucās uz lejasstāvu, kur viesistabā saulītē zvilnēja abi Mežvidu kaķi. Paķēris vienu vienā padusē, otru otrā, viņš nesās atpakaļ uz Izabellas istabu. Draugi sekoja.

Pirmo Roberts uz grīdas nolaida Muri. Tas žēli ieņaudējās, saboza kuplo kažoku vēl stāvāk gaisā un kā bulta pazuda atvērtajās durvīs. Jānim bija aizdomas, ka reakcija bija tieši tāda, kādu Roberts gaidījis, bet tas jau lika uz grīdas Lāsi. Kaķe iepleta savas apaļās acis vēl apaļākas un ar mežonīgu lēcienu metās skapja durvīs. Vienreiz. Otrreiz. Gluži kā negudra kaķene lēca vēl un vēl.

"Njā, Izabella, tev ir taisnība," drūmi novilka Roberts. "Rēgs!"

"Ko mēs tagad darīsim?" vaicāja Izabella, un to pašu gribēja jautāt arī Jānis.

"Lamatas!" iesaucās Roberts un atkal metās prom, kamēr kaķene turpināja cīnities ar kaut ko bērniem neredzamu. Izskatījās, ka kaut kas bija pacēlies augšā pie griestiem, lai izbēgtu no asajiem nagiem. Lāse sēdēja, stingi blenzdama vienā punktā un nikni purinādama asti. Viņa bija nolēmusi neredzamo ienaidnieku neizlaist no sava redzesloka. Par laimi, Roberts jau atgriezās ar ērmotu, kantainu kastīti, kurai sānos bija izgriezti apaļi caurumi un vidū iekārts spogulītis. Sarkanā diegā viņš to iesēja pie lustras. Iekustināja un gaidīja.

"Kas tas ir?" Jānis čukstus jautāja Izabellai.

"Lamatas rēgiem."

Jānis ieinteresēti aplūkoja veidojumu. Līdz šim viņš bija dzirdējis par slazdiem dzīvniekiem un aplūkojis peļu lamatiņas, bet slazdu spokam viņš redzēja pirmo reizi. Lāse strauji palēcās, tēmējot tieši uz Roberta piekārtajām lamatiņām, un nu arī bērni ieraudzīja, ka lamatiņās ir notvēries mazs spociņš.

"īsts spoku mazulītis!" Izabellai jau uzreiz kļuva viņa žēl. Viņi visi trīs ņēmās to aplūkot. Spociņš tramīgi lūkojās bērniem pretī.

"Es nedarīju neko sliktu! Es tikai gribēju draudzēties," mazulītis teica. "Uno vienmēr par jums stāsta un lielās Spoku mežā ar jūsu draudzību. Tā es nācu jūs uzmeklēt." .

"Viens pats?"

"Jā, es vienmēr eju visur viens pats."

"Bez atļaujas?" Izabella turpināja tincināt.

"Jā, bez atļaujas." Spociņš sašļuka un, šķita, tūliņ apraudāsies. "Es vienmēr tā daru. Atkal un atkal. Tāpat kā toreiz, kad viens pats aizgāju uz dīķi, uzkāpu uz laipas un iekritu ūdenī. Es tikai gribēju paspēlēties ar spāri, bet tā aizlidoja, es viņu nevarēju sasniegt. Un tagad es esmu te, un neviens negrib ar mani draudzēties, jo es esmu pārāk maziņš." No mazā spociņa nāca tik patiesas skumjas, ka bērni bija gatavi solīt viņam mūžīgu draudzību un visu labo, ko vien spēj iztēloties.

Tobrīd, ar vates kumšķiem starp kāju pirkstiem, rīta kleitai plīvojot, šo to pa ceļam gāzdama un aizķerdama, ieradās tante Kristiānā. Izskatās, viņa šodien bija paņēmusi atpūtas dienu un nolēmusi to pavadīt gultā, lakojot kāju nagus un graužot cepumiņus.

"Kas par jezgu? Ko neļaujat cilvēkam atpūsties? Es te pūlos jūsu labā, augām dienām visu izrīkodama un vadīdama, bet jūs dienas vidū saceļat tādu traci, ka pat mironi no gultas izcelsiet!"

"Mēs vienu tādu noķērām," Roberts drūmi novilka, rādīdams uz rēgu lamatām.

Tante Kristiānā atsprāga atpakaļ.

"Ne jau to es biju domājusi," noteica Kristiānā un aplūkoja mazo spociņu. "Pfū, pfū, pfū!" viņa trīsreiz nospļāvās pār kreiso plecu un drošības labad piesita arī pie krēsla koka atveltnes. "Kas tu esi un ko te dari?"

Mazulītis vēlreiz sāka savu bēdu stāstu.

"Tas ir pilnīgs ārprāts!" tante Kristiānā sašuta. "Un ko tu vēl te rēgojies? Kāpēc pa gaismas staru neej tur augšā uz mūžīgo gaismu?"

"Es nevaru. Māmiņa visu laiku skumst. Es nevaru viņu pamest."

Tantes Kristiānās piere sagrumbojās. 'Tas nu gan nav lāgā, tev ir jātiek prom, tur augšā. Tagad, sīkulīt, klausies uzmanīgi!" Tante Kristiānā satvēra spoku lamatas. "Tev ir jādodas prom!"

"Bet māmiņa?"

"Klausies, tev ir jādodas tur augšā un jāpārvēršas par gaismu."

"Bet māmiņa?" mazulītis vaimanāja. "Viņa negrib, ka es to pametu."

"Taču noklausies, ko es tev teikšu, līdz galam! Tev patiks!" solīja tante Kristiānā. "Tu dosies augšā un kļūsi par tīru gaismu, pēc tam tu atgriezīsies un piedzimsi savai māmiņai kā brīnumjauka meitenīte!"

"Nē, puisītis!" spociņš protestēja.

"Ak, labi jau labi! Lai būtu puisītis!"

"Bet kā viņa zinās, ka tas esmu es?"

"Par to neuztraucies! Tu viņai pastāstīsi ko tādu, ko atceraties tikai jūs abi, un tad viņa zinās, ka tava dvēsele ir atgriezusies pie viņas!"

"Bet, kas viņu mierinās, kamēr es būšu prom?"

"Viņas eņģelis! Tagad gatavojies, mēs veiksim atlaišanas rituālu."

"Tu to darīsi šādā izskatā?" Roberts paraustīja tanti Kristiānu aiz spilgti sarkanā, zelta pūķiem izšūtā rītatērpa malas un norādīja uz vati starp viņas kāju pirkstiem.

Kristiānā noliecās un aptaustīja savus sarkanos kāju nagus. "Nožuvuši! Labi, jums par prieku pārģērbšos, bet manas spējas tas nekādi neietekmē."

Pēc mirkļa viņa atgriezās ierastajā melnajā tērpā ar sarkanajām kurpēm kājās un izpūrušiem matiem. Saules gaismas apspīdēti, tie šķita vēl ugunīgāki nekā parasti.

"Nu ko, sākam?" Kristiānā uzsauca un lika visiem sadoties rokās. Vēl pēc mirkļa Jānis redzēja, kā mazais spociņš pārvērtās mirdzošā gaismas lodītē un kā bulta uzšāvās tieši debesīs, pretī saulei. Vēl pēc mirkļa tas bija izgaisis.

"Tas bija tiesa? Tā patiešām notiks, kā tu teici?" Izabella jautāja tantei.

"Nav ne jausmas." Tante Kristiānā paraustīja plecus.

"Kā?" — "Bet tu taču viņam apsolīji!" — "Viņš tev ticēja!" bērni iztrūcināti cits caur citu sauca un raudzījās tantē Kristiānā.

"Tad, kad es viņam to stāstīju, arī es pati tam ticēju. Vairāk vai mazāk, ir pilnīgi iespējams, ka tā arī notiks, bet es tur augšā nekad neesmu bijusi, tamdēļ apgalvot neko nevaru."

"Tu esi neciešama!"

"Ej nu ej! Mēs vienu nelaimīgu rēdziņu padarījām par mazu, laimīgu gaismas kriksīti! Un tagad pamēģiniet uzvesties pēc iespējas klusu, es tomēr gribu šodien atpūsties!" Tante Kristiānā aizvainoti atcirta un devās prom.

"Jūs varat saprast, kad viņa mānās un kad runā patiesību?" Jānis jautāja dvīņiem.

"Tu taču dzirdēji — viņa pati nezina."

"Bet es zinu!" Izabella pārliecināti teica. "Būs tieši tā, kā Kristiānā stāstīja. Viņi abi drīz atkal satiksies."

"Nu, nu…" Roberts novilka, bet sevī apjauta, ka labprāt tic māsai.

"Lāse, nē!" pēkšņi izsaucās Izabella. Kaķene bija ērti iekārtojusies uz saules apspīdētā galda un sagāzusi jau atvērtās pudelītes un burciņas. Šķīdumi gan strauji tecēja, gan lēnām un lipīgi pilēja, noliedami visu galdu un sīkās tērcītēs krādamies uz grīdas.

"O-la-lā! Brīnumi beigušies, un ikdiena atgriezusies!" Roberts nomurmināja un vilka Jāni laukā no Izabellas istabas, lai viņiem ietu secen tīrīšanas un uzkopšanas darbi, bet Izabella, vēl arvien purpinādama, skrēja pēc lupatas.

"Ja man šitā visu laiku kāds jauksies pa vidu, es nekad to burvju dzērienu nesagatavošu!" Izabella dusmīgi skatījās uz Lāsi. Ne uz kādiem "škic!" kaķe nereaģēja, un Izabellai nācās ņemt viņu klēpī nest uz dīvāna mīkstajiem spilveniem.

Visbeidzot visus dabūjusi ārā no savas istabas, Izabella varēja domāt par darba turpināšanu. Viņa apņēmīgi noliecās pār savām mēģenēm un, kaut ko klusi pie sevis murminādama, izvēlējās pudelīti pēc pudelītes un rindoja tās sev priekšā uz galda. Vēlreiz pārlasījusi receptes, Izabella ķērās pie mikstūras gatavošanas. Pēc pēdējās sastāvdaļas pievienošanas mikstūra ieguva tieši to nokrāsu, kāda bija aprakstīta burvju grāmatās. Hmm, smarža gan bija kodīga un asa, taču droši vien tādai tai ir jābūt.

"Tā, tūliņ būs gatavs," Izabella pie sevis klusītiņām runāja. "Vēl palicis pēdējais."

Viņa paņēma vecu pergamenta gabaliņu un sāka vilkt uz tā zīmes, un klusām pie sevis čukstēja burvju vārdus un formulas. Tad viņa to sadedzināja virs sveces un iegūtos pelnus piebēra savam brūvējumam. "Tā, kas tālāk?" Viņa ieskatījās grāmatā un lasīja: "Samaisīt kārtīgi, astoņdesmit vienu reizi pa kreisi un astoņdesmit vienu reizi pa labi, skaitot buramvārdus… He! Vieglāk par vieglu! To es varu!" Meitene sevi uzmundrināja un, sparīgi maisot, sāka izrunāt maģiskās formulas: "Melns kaķis ar asti gaisā nelaimi maisa, vē, vē plus, cē…" Tālāk balss pārgāja čukstos, jo nez kādēļ, skaļi izrunājot burvju vārdus, Izabellai sametās baisi. Bet viņa turpināja maisīt un runāt, līdz bija pabeigusi. Izabella pacēla savu brūvējumu pret gaismu.

"Pfū!" viņa jau nez kuro reizi šodien novilka. Skats nebija tīkamais. Pudelē klunkšķēja brūni iezaļgans, duļķains šķidrums. "Bet acīmredzot tādam tam ir jāizskatās." Meitene cieši satvēra trauku un traucās pie draugiem.

Zēni pret Izabellas brūvējumu izturējās piesardzīgi. Jānis neparko negribēja trauku paņemt rokās un aplūkot tuvāk. Roberts savilka degunu daudzās sīkās krunciņās un teica:

"Izskatās pēc purva rāvas, tādu jau tu varēji pasmelt jebkurā notekgrāvī."

Izabella sadusmojās, viņa bija gaidījusi pozitīvāku attieksmi pret savu veikumu.

"Kritizēšana jums sanāk labi! Varējāt taisīt paši!"

"Es jau neko!" Jānis taisnojās.

"Kā tu vari zināt, ka tev tiešām ir izdevies?" Roberts šaubījās.

"Dosimies uz Zemzemi un pārbaudīsim!" Izabella bija gatava gājēja. Roberts klusēja, bet Izabella turpināja: "Nekur citur mēs nevaram pārbaudīt, kā tikai Zemzemē. Tikai tur aug milzu pūpēži. Es eju ģērbties, un jūs arī taisieties!" Izabella pagriezās uz promiešanu.

"Pagaidi!" Brālis satvēra viņas roku. "Tumšā enerģija ir nodarījusi ļaunu mūsu vecākiem. Varbūt mēs varam tavu burvju dziru pārbaudīt uz viņiem? Pirms dodamies uz Zemzemi, mēģināsim atbrīvot no tās tēti un māmiņu. Ja mums izdosies, zināsim, ka ir vērts iet uz Zemzemi."

"Es atbalstu Robertu!" Jānis steidzīgi piekrita. Viņam neparko negribējās doties cīņā ar Tumšo enerģiju Zemzemē. Izabella ļāvās pierunāties, un tā viņi ar visu burvju trauku, pilnu ar noslēpumaino dziru, devās uz augšstāva istabām. Viņu balsis bija pārāk skaļas un satrauktas, tās izvilināja no istabas tanti Kristiānu, kura nāca noskaidrot trokšņa iemeslu.

"Vairāk vai mazāk, es ari gribu redzēt, kas no tā visa sanāks!" Viņa kopā ar pulksteņvīriem pievienojās gājienam.

Te nu viņi bija, visi vienā istabā — nelaimīgie un viņu glābēji.

"Kā man tagad darīt?" Izabella, pēkšņi zaudējusi paļāvību, lūdzošām acīm skatījās tantē Kristiānā. Tā sita knipi gaisā, un uzreiz jau Trijnieks ielika viņas izstieptajā plaukstā tukšu smaržu flakoniņu ar pulverizatoru galā.

"Lej iekšā savu brūvējumu un apsmidzini viņus kārtīgi! No galvas līdz kājām."

Izabella darīja, kā likts, un nolaistīja vārgdieņus galīgi slapjus.

"Izsmidzini ari pa kaktiem!" tante pamācīja.

Kad arī tas bija izdarīts, Izabella vēl drošības labad apskrēja apkārt mājai. Katrs tās stūris saņēma pamatīgu šalti viņas mikstūras. Tad meitene atgriezās pie pārējiem, kuri turpināja sēdēt vecāku istabā, nenolaizdami no vājniekiem acis. Kā kaķi pie peļu cauruma, gaidīdami jelkādu kustību vai pārmaiņu četru nelaimīgo uzvedībā. Bet nekas nenotika. Tie palika tikpat sastinguši, un acis bija tikpat apdzisušas. Izabella izskrēja no istabas un no visa spēka trieca tukšo burvju dziras trauku pret grīdu. Ka nav, ta nav! Viņa noskatījās, kā stikla lauskas lidoja uz visām pusēm, un pie sevis domāja, ka tie gan ir meli, ka cilvēks, kaut ko saplēšot, var atbrīvoties no dusmām vai no sarūgtinājuma. Mazā burve par savu neveiksmi bija tikpat dusmīga kā iepriekš, vienīgi tagad visapkārt mētājās arī stikla lauskas.

Tikmēr istabā, no kuras bija izskrējusi Izabella, sāka risināties notikumi. Jānis baidījās samirkšķināt acis, lai kaut kas nepaslīd garām nepamanīts. Vectēvs atgāzās krēslā, tas iečīkstējās, viņš pašūpojās tajā, krēsls vēlreiz žēli iečīkstējās zem vectēva svara. Tad vecais vīrs cēlās augšā, izvilka no pagultes savu instrumentu kasti, izņēma āmuru un sāka labot izļodzījušos krēsla kāju.

"Izabella!"

Kaut kas starp izbīli un izbrīnu skanēja Roberta saucienā, kad viņš aicināja māsu istabā. Izabella nostājās uz sliekšņa.

"Tas nevar būt!" pārlaimīgi smaidīdama, meitene izdvesa.

"Kā, nevar būt?!" brīnījās tante Kristiānā. "Vairāk vai mazāk, tāpēc jau tu taisīji to dziru!"

"Jā, bet man likās…"

"Skatieties uz tēti!" māsu pārtrauca Roberts.

Papucis modās kā no dziļa miega. "Kāda šodien diena?" viņš jautāja. Uzzinājis, sāka norūpējies šķirstīt savu piezimju grāmatiņu. Pa šo laiku atžirgusi bija ari māmiņa. Viņas pirmā vēlēšanās bija nomazgāties un pārģērbties. Visgrūtāk atgūties bija vecmāmuļai, bet drīz ari viņa ar adīkli klēpī sēdēja pie kamīna un kaut ko klusi dungoja savā nodabā.

Izabella šodien staigāja lepna. Deguns gaisā, smaids sejā. Roberts ar Jāni viņu mudināja gatavot nākošo burvju mikstūras porciju un doties uz Zemzemi aplaistīt ļaunās sēnes. Pēc visa redzētā viņi bija gatavi gājēji.

"Tagad ne!" Izabella atgaiņājās. "Ļaujiet man tagad pabūt ar māmiņu!" Viņa ierāpās mammai klēpī, pieglauzdama vaigu.

"Mana lielā meita!" Mamma smaidīja un glaudīja meitas matus.

"Meitenes nav nekādas karotājas!" Roberts purpināja. 'Tagad, kad ir jāiet un jāpabeidz iesāktā kauja, viņa sēž mammai klēpī!"

"Ai, cik jauka dieniņa!" Izabella čaloja.

Ziemā dienas ir īsas, un saule drīz taisījās uz rietu. Jo saules stari kļuva īsāki un blāvāki, jo apātiskāki atkal kļuva vecāki. Likās, saule norietēdama aiznes sev līdzi arī Izabellas burvju dziras varu.

"Izabella, tava brūvējuma iedarbība beidzas!" drūmi teica Roberts, vērodams vecākus. Viņu sejās atgriezās jau ierastā trulā izteiksme. Acis apdzisa, lūpu kaktiņi nošļuka, un pleci saguma. Izabella juta, viņa tūliņ apraudāsies. To tik ne! Tad jau labāk ņemt un triekt pret sienu vēl vienu stikla trauku.

"Tante Kristiānā!" Izabella ar pavadoņiem vēra tornīša durvis.

"Vai no laimes esat galīgi apstulbuši un aizmirsuši, ka ienākot ir jāpieklauvē?" tante Kristiānā strupi sagaidīja atnācējus. Kā nu ne, viņai visapkārt mētājās pusaprakstītas un saņurcītas papīra lapas. Kristiānu bija piemeklējušas radošas mokas. "Nevaru pabeigt savu labāko romānu!" viņa sūdzējās. "Vairāk vai mazāk, lai radītu, māksliniekam ir vajadzīgas ciešanas un pārdzīvojumi, bet šitik jaukās dienās…"

Tikai tagad tante Kristiānā pamanīja bērnu drūmās sejas.

"Kas nu atkal?"

Galvu nokāruši, skopos vārdos viņi atstāstīja notikušo.

"Tante Kristiānā, dari kaut ko!" Izabella lūdzās. "Es zinu, tu vari, tu esi tik, tik…"

"Jā, es esmu," tante Kristiānā pārtrauca māsasmeitu, "un šo to es varu."

Bērni gaidoši lūkojās Kristiānā.

"Bet ne visu, visu neprasiet! Ar Tumšo enerģiju es necīnīšos! Bet vecākiem es palīdzēšu, paļaujieties uz mani! Būs labi!"

Izlauzās tris atvieglojuma pilnas nopūtas. Tante Kristiānā tikmēr piecēlās, piegāja pie sava naktsgaldiņa, paņēma nagu vīlīti. Jānis aiz brīnumiem noelsās vien, kad tante Kristiānā ar to sāka vīlēt savu zelta ķēdi, kas viņai bija ap kaklu.

Jānis bija pieradis pie tantes Kristiānās dīvainajām izdarībām, un, ja viņa tagad būtu sākusi burties, viņš nejustos pārsteigts. Bet, sākot vīlēt zelta ķēdi, viņai izdevās apmulsināt gan Janci, gan dvīņus. Arī Roberts ar Izabellu klusējot noraudzījās Kristiānā, šķita, bērni zaudējuši runas spējas. Arī tante darbojās klusējot. Ak, nē, vienu mirkli gan viņa ierunājās, palūdzot Robertam padot bļodiņu. Visparastāko stikla trauku, virs kura arī tad veica savas kaklarotas iznīcināšanas pasākumu. Klusums sāka ieilgt, un pirmā to pārtrauca pati tante Kristiānā, sākot pie sevis dungot:

"Zelta putekļi, puteklīši! Zelta putekļi, puteklīši! Tā, nu būs diezgan!" viņa beidzot teica un pacēla acis, uzlūkodama bērnus. "Nestāviet kā mietu norijuši! Vai gribat, lai es visu izdaru jūsu vietā?"

"Nē, bet…" prātīgi iesāka Roberts

"Tu neatbildeji uz manu jautājumu!"

"Vai tie zelta putekļi tev ir vajadzīgi, lai dziedinātu vecākus?"

"Pavisam veseli viņi kļūs tad, kad Tumšā enerģija atkāpsies, bet mēs izgatavosim līdzekli, kas atvieglos viņu stāvokli." Tante Kristiānā turpināja rosīties. "Nestāviet kā sālsstabi, ņemiet, lūk, tur tās pudelītes un nāciet man talkā!"

"Pastāsti, kā tu domā viņiem palīdzēt!" Raizes Izabellas balsī bija nomainījusi zinātkāre.

"Mēs pagatavosim zāles no tīra zelta. Aurum metallicum, vairāk vai mazāk."

Drīz vien visi taisīja zelta tinktūras atšķaidījumus, uzmanīgi skaitot pilienus un ikreiz pirms jaunas pakāpes kārtīgi sakratot pudelē iepildīto. Tante Kristiānā visu pierakstīja, uzmanīja un saskaitīja.

"Sestā potence, divpadsmitā, trīsdesmitā…"

No sākuma visi bija ķērušies pie darba ar lielu entuziasmu, taču nu jau Roberts izteica visu domas: "Varbūt pietiks?"

"Nē, vairāk vai mazāk, mums vajag dabūt divsimto potenci."

"Tad jau mēs te sēdēsim visu nakti!" Roberts izteica prognozi.

"Pastāsti, kā tu esi nolēmusi vecākiem palīdzēt!" Izabella tincināja Kristiānu.

"Zelts, ne velti visi to tā iekāro! Cilvēki domā, ka, iegūstot to savā īpašumā, viņi kļūst laimīgi, un zināmā mērā viņiem ir taisnība. Taču laimīgus mūs dara ne jau tas zelts, ko esam sakrājuši savos pieliekamajos kambaros, skapjos, lādēs, bet gan tas zelts, kas plūst mūsu asinīs."

"Kur?" visi trīs bērni reizē iesaucās. Tante Kristiānā satrūkās, un pāris piles nokrita uz galda.

"Beidziet mani mulsināt ar saviem izsaucieniem! Jūs tā kā domājat, ka es jums meloju? Es jums stāstu tīru patiesību! Šis līdzeklis, ko mēs gatavojam no tīra zelta, spēj dziedināt ļaudis no depresijas."

"Nu labi, par to līdzekli es vēl ticu, bet par tām asinīm jau nu gan tu samuldējies!" Roberts smīkņāja.

"Vairāk vai mazāk, tā ir tava izvēle, ticēt man vai ne. Taču, es palieku pie sava, cilvēki, kuros ir vairāk zelta, ir dzīvespriecīgāki, darbīgāki un spēcīgāki."

"Ko darīt, ja liekas, ka ir zelta trūkums?" Jānis painteresējās.

"Cilvēkiem vienmēr liekas, ka zelta ir par maz," smējās Roberts, "tu neesi nekāds izņēmums!"

"Kas jādara, lai vairotu zelta enerģiju?" pārprasīja tante Kristiānā. "Prātīgi dara tie vecāki, kuri izvēlas bērnam vārdu ar zelta enerģijas vibrācijām. Ar burtiem, kuri nes zelta krāsas vibrāciju."

"Kaut kā vienkāršāk nevar?" Jānis noskurinājās.

"Var! Uzliec zelta rotas vai pasēdi saulītē. Ari tā tevi darīs laimīgu."

"Vai tad saule un zelts ir viens un tas pats?" brīnījās Izabella.

"Jā, zeltam un saulei ir līdzīgas enerģijas. Vai tad jūs Babes grāmatās, kur savākta gudrība no visas pasaules, neesat par to lasījuši?! Paklausieties:

Saulīt, mana krusta māte, pār Daugavu roku deva, piebirst man visi pirksti, zeltā grieztu gredzentiņu."

"Es šo tautasdziesmu zinu!" teica Izabella. "Bet man nekad neienāca prātā…" viņa aizdomājās, "neienāca prātā salīdzināt…"

"Vairāk vai mazāk, lasīt ir jāprot. Atcerieties, kas rakstīts Babes darbnīcā — Viss ir viens."

42. nodaļa kūlainīte palīdzēs

Saule cītīgi sildīja caur logu grīdu dzīvojamajā istabā. Šis siltais laukums kā magnēts pievilka abus kaķus, kuri, ieritinājušies viens otra līkumiņā, laiski zvilnēja un murrāja. Mūris klusāk, Lāse skaļāk. Kaķene tā dziedināja savu, no jumtiem krītot satriekto muguru. Tāpēc viņai arī patika ik pa brīdim pavāļāties pa cieto grīdu, izstaipot mugurkaulu. Pamanījis kaķu laiskās pozas, arī Jānis nolikās garšļaukus uz grīdas tiem līdzās. Kaķi nelikās traucēties, pat acis nepavēra, tik turpināja savu murrāšanas darbu.

"Cik labi saulītē," Jānis nodomāja, "kaut ātrāk pienāktu vasara."

Viņš draudzīgi pakutināja Lāses ķepu spilventiņu. Nekādas reakcijas. Zēns pakutināja vēl. Lāse labpatikā izstaipījās un nolika ķepu uz viņa plaukstas, it kā teikdama: "Atslābsti, nomierinies, cilvēkbērns! Izbaudi dienu, sauli un labu kompāniju! Beidz rosīties." Mūris tik tikko manāmi pavēra acis mazā spraudziņā un uzreiz arī aizvēra, turpinādams murrāt, lai nepārtrūktu miega pavediens. Jānis pielāgojās abiem zvilnētajiem un mēģināja ieņemt tikpat atslābušu pozu. Izstiepa kāju, roku palika zem galvas, ar otru bužināja Mura pūkaino pakakli. Mur, mur, mur!

Bāc! Atsprāga durvis. Kaķi reaģēja zibenīgi, pazuzdami, kur nu kurais, tikai Jānis palika vāļājamies uz grīdas.

"Kas tev lēcies? Vai kas kaiš?" jautāja Izabella, sparīgi ienākdama un nostādamās istabas vidū.

"Nē!" Jānis mulsa, nezinādams, kā lai draudzenei attaisnojas, ka gribēja tikai uz īsu mirkli iedomāties sevi par kaķi. Bet Izabellu maz interesēja dzīvojamajā istabā notiekošais, viņai bija vajadzīgs tikai klausītājs.

"Jāni, tev jānāk man līdzi! Man šķiet, nav lāgā. Redzi, zelta šķīduma pudele tūlīt būs tukša!" Viņa rādīja, trauku turēdama pret gaismu.

"Tik ātri?" Jānis brīnījās.

"Tur jau tā lieta! Tāpēc jau es saku, kaut kas nav lāgā!" Izabella turpināja.

"Ar katru dienu viņiem ir jāpalielina deva."

"Pēc kā tu to spried?" Jānis tincināja.

"Ja es gribu, lai vecāki ir tikpat mundri kā pirmajās dienās pēc zāļu ieņemšanas, tad man deva ir jādivkāršo un jādod vēl papildporcija, lai izdabūtu viņus no gultas. Man šķiet, Tumšās enerģijas ietekme uz viņiem kļūst arvien spēcīgāka," Izabella drūmi paziņoja.

"Vai no Zemzemes nav nekādu ziņu?" Jānis jautāja.

"Ne-e. Nav pilnīgi nekādu. Es arī nevaru atrast nevienu labu burvju recepti." Izabella bija stipri noraizējusies.

"Varbūt, kamēr tās zāles vēl darbojas, var pajautāt padomu vectēvam?" Jānis ierosināja. "Galu galā vētru viņam izdevās apturēt."

"Prātīga doma!" Izabella atplauka. "Iztaujāsim viņu tūliņ pat!"

Nu jau vecāku istabās ieiet bija patīkamāk. Pēc zelta šķīduma lietošanas viņos bija atgriezies optimisms. Vectēvs uz nelielas, ar kāju darbināmas tecīlas asināja nažus. Šeit bija vajadzīga precizitāte un veiklība, tāpēc, vērojot vectēva darbošanos, Jānis nodomāja, ka Izabella maķenīt pārspīlē ar savām raizēm. Izskatījās, ka vectēvs ar darbu tiek galā ļoti labi. Nogaidījusi mirkli, kad vectēvs aptur tecīlu, Izabella sāka savu runājamo. Viņa stāstīja par to, cik grāmatas ir izlasījusi un kādas formulas lietojusi, jautāja, ko vēl lasīt. Prasīja par zālēm un tinktūrām. Vectēvs klausījās mazmeitā, acis nepaceldams, brīžiem likās, viņš vispār nedzird. Izstāstījusi savu vajadzību, Izabella beigās teica: "Tu tikai pasaki, kas man jādara, un es izdarīšu!"

Vectēvs paņēma jaunu nazi un, pat nepaskatījies uz bērniem, nobubināja: "Kūlainīte palīdzēs."

Tecīla atkal sāka griezties.

"Kas palīdzēs?" Jānis pārprasīja Izabellai, mēģinādams pārkliegt tecīlas radīto troksni. Meitene tikai paraustīja plecus. Uz vectēva istabu bija nākuši ar cerībām, bet tagad bērni to pameta pilnīgā neziņā.

"Kūlainīte palīdzēs… Hmm, ko tas varēja nozīmēt?" Izabella pie sevis murmināja.

Nosprieduši, ka trīs galvas ir gudrākas par divām, viņi devās uzmeklēt Robertu, kurš, sekojot kādam dīvainam ačgārnības likumam, sēdēja pie rakstāmgalda un pildīja uzdevumus latviešu valodā. Tagad, kad nebija neviena, kurš varētu sekot viņu mācībām. Tagad, kad varēja izbaudīt pilnīgu un galīgu brīvību, viņš sēdēja un mācījās.

"Kūlainīte palīdzēs… Hmm…" Roberts izbrīnīts vērās draugos. "Nekad neko tādu neesmu dzirdējis."

"Ko lai mēs tagad darām?" Izabella ar būkšķi atkrita brāļa gultā un blenza griestos.

"Varbūt tas ir kāda cilvēka vārds?" Jānis minēja.

"Ne-e!" Izabella papurināja galvu.

"Varbūt tā ir kāda burvju formula? Nu, apmēram kā: Sezam, atveries," Jānis turpināja izteikt pieņēmumus.

"Janci, beidz!" Izabella apsauca draugu.

Roberts nepiedalījās viņu sarunā, bet kaut ko cītīgi meklēja grāmatu plauktā.

"Robert, tevi tiešām nemaz neinteresē tas, ko mēs te runājam?" Izabella sapīka.

"Man ļoti interesē," Roberts teica un ar uzvarošu smīnu sejā stiepa uz gultu kādu grāmatu.

"Sinonīmu vārdnīca skolām," Jānis lasīja uz vāka.

"Tā, tūliņ atradīsim." Roberts vilka ar pirkstu pa grāmatas lapu. "Kukurs, kukurznis, kūla, kūlaine… Atmata!"

Tas gan nešķita nekas atbilstošs.

"Šogad vectēvs atmatā atstāja to lauku aiz vecā vītola, bet kā gan tas mums varētu palīdzēt?" šaubīdamies novilka Roberts.

"Tā tava grāmata ir stulba!" Izabella dusmojās. "Kā gan atmatā aizlaists lauks var mums palīdzēt?"

"Varbūt uz tā lauka ir kādas slepenas zīmes?" Jānis cerīgi iesāka.

"Nemuļķojies!" viņu pārtrauca Izabella. "Kādas zīmes var būt uz balta, apsniguša lauka?"

"Varbūt tur ir nolaidies kāds kosmosa kuģis vai arī…"

"Tagad tu tiešām fantazē," māsai piekrita Roberts, "bet aizskriet apskatīties mēs patiešām varam. Tomēr labāk, kā nedarīt neko!"

Lauka apskate nedarīja viņus gudrākus. Nelīdzēja arī atkārtota vectēva iztaujāšana. Viņš bija noslēdzies sevī un pat galvu nepagrieza uz jautātāju pusi.

Vakarā pirms gulētiešanas Jānis ierosināja pielietot vecā Uldriķa metodi un izmantot nakts miegu, lai nosapņotu atbildi uz jautājumu, kuru viņi nespēja atrisināt nomodā.

"Kūlainīte palīdzēs, kūlainīte palīdzēs," bērni čukstēja, miegā laižoties, un tā bija arī pirmā doma, ar kuru viņi modās nākamajā rītā. Taču atrisinājumam tuvāk draugi nebija tikuši ne par matu.

"Kūlainīte palīdzēs," viņi šļupstēja, tīrot zobus.

"Kūlainīte palīdzēs," viņi murmināja, braucot autobusā.

"Kūlainīte palīdzēs," viņi domāja, sēžot stundās.

Šie divi vārdi bija tā pārņēmuši visas viņu domas, ka tad, kad Jānis pēc skolas ieskrēja mājās, lai atrādītos omei un vecākiem un pastāstītu, kā viņiem visiem klājas Mežvidos, viņš pavisam aizmirsās un saputrojās. Uz omes jautājumu, cik ilgi vēl Mežvidu pieaugušie slimos un vai viņai nav jāiet bērniem talkā, Jānis spēra laukā:

"Kūlainīte palīdzēs."

"Kas palīdzēs?" Ome izbrīnā ieplēta acis.

"Es nezinu," Jānis piesarcis taisnojās. "Kaut kāds smieklīgs vārds ienāca prātā! Es pat nezinu, kur es tādu esmu dzirdējis."

"Vārds patiešām ir sens. Nez, kur tu tādu esi dzirdējis! Es to atceros vēl no savas bērnības. Sen, sen netiku dzirdējusi. Kūlainīte! Padomā tik!" ome pie sevis nosmēja. "Ir nu gan tev izdoma, bet Mežvidiem tas piestāv."

"Vai tu zini, kas tā kūlainīte ir?" Jānis, nespēdams noticēt savai veiksmei, jautāja omei.

"Kā tad, ka zinu!" Viņa meklēja skapi tīras drēbes. "Tu ari zini!"

"Es? Nu, nē, nezinu gan!" Jānis noliegumā purināja galvu.

"Zini, zini! Ja jau tev tas vārds ienāca prātā, tad jau zini! Nu, paklausies: zemes tārps, sūnu ložņa."

"Oma, beidz runāt miklās!" Jānis kļuva nepacietīgs.

"Par kūlainlti manā bērnībā sauca čūskas, biežāk zalkti." Ome, apmierināti stenēdama, no augšējā plaukta nocēla kaudzīti tīru kreklu. "Jā, es nemaz nebrīnītos, ja tur dzīvotu čūskas, tik tālu no visām apdzīvotām vietām," viņa turpināja. "Zalkši tur varētu dzīvot. Stāsta, ka tie mājai nesot svētību. Nāc vēl ar mani mazliet parunājies!" Un ome vedināja mazdēlu uz virtuvi.

Viņa izprašņāja zēnu par mācībām un par dzīvi lauku sētā. Jānis stāstīja labprāt un daudz. Acis viņam mirdzēja, balss bija skaļa un skanīga, vaigos veselīgs sārtums. Omei šķita, ka zēns ir pastiepies garāks un arī tāds kā plecīgāks kļuvis. Ome ar lepnumu nodomāja, dēlam būs bijusi taisnība — tā Zemzemes būšana puikam tiešām nāk par labu! Jānis turpināja savu stāstu, ik pa brīdim dzidri iesmiedamies. Arī tā smejamies, tik sirsnīgi un atklāti, ome savu mazbērnu, savu biklo, maigo zēnu, nebija dzirdējusi. Tas, ko viņa redzēja un dzirdēja, direktores kundzi gandarīja. Pēkšņā laipnības un mīlestības uzplūdā viņa teica: "Kad būsi Mežvidos, noteikti atkal pasveicini dvīņu vecmāmuļu! Tas bija tik laipni no viņas, atcerēties par manām sāpošajām kājām un atsūtīt man reimatisma zāles."

"Noteikti pasveicināšu," Jānis apsolīja. Tik tikko manāma ēna pārslīdēja pār viņa pieri, labi, ka direktores kundze to nemanīja.

Dvīņu vecmāmuļa ziedi negatavoja. Tā bija Izabella. Kad Jānis ieminējās, ka ome mokās ar kāju un muguras sāpēm, Izabella piedāvājās pagatavot smēri. Uz Jāņa jautājumu, vai viņiem izdosies, sekoja Izabella ierastā atbilde "vieglāk par vieglu un skaidrāk par skaidru, ka izdosies". Jā, īstenam zinātājam tas tiešām nebija grūti. Grūtākais šajā pasākumā izrādījās dabūt svaigu sviestu. Tur viņiem izlīdzēja izdarigais un čaklais Sešinieks. Izabella māla poda dibenā klāja divu pirkstu platumā sviesta kārtu, un Jānis tai pa virsu bēra tikpat biezu bērzu pumpuru slāni. Tā viņi darbojās, līdz podiņš bija gandrīz pilns. Tad Izabella no miklas izveidoja cepurīti un uzlika vāku. Izpalīdzīgais Sešinieks palīdzēja bērniem podiņu ievietot izkurinātā maizes krāsnī. Diennakti karsējusies krāsns mutē, ziede bija gatava. Izabella atbrīvoja sviestu no pumpuriem un iegūtajai masai pievienoja kamparu, kam Jānis no visas sirds pretojās.

"Šī smaka," viņš teica, "man atgādina vecus cilvēkus."

"Vajag!" Izabella uzstāja. Tāpēc tagad cienījamo direktores kundzi, lai kur viņa ietu, pavadīja kampara aromāts.

Ome nemānijā ēnu, kas pārslīdēja mazdēla vaigam, viņa nebeidza vien slavēt dvīņu vecmāmiņas prasmes. Un šodien jau otro reizi nodomāja, ka varbūt nav nemaz tik slikti, ka mazdēls iegūst citu dzīves pieredzi un ziņu.

"Ome, man laiks braukt." Jānis rausās augšā no sēžamā. Viņš jau visu pēcpusdienu dega nepacietībā ātrāk nokļūt Mežvidos un pastāstīt draugiem par savu atklājumu.

43. nodaļa bērni meklē zalkšus

"Vai jūsu mājā dzīvo zalktis?"

"Jā, pat vairāki!" dvīņi apliecināja. "Vasarās mēs tos barojam ar pienu."

"Kur tie ir tagad?" Jānis tincināja. "Nav ne jausmas."

"Mums viņi ir jāatrod!" Jānis norūpējies uzstāja un uz dvīņu jautājumu "kāpēc" starodams izstāstīja, ko ir teikusi viņa ome.

"Skaidrāks par skaidru!" iesaucās Izabella. "Tagad es zinu, ko vectēvs bija domājis, sakot, kūlainlte palīdzēs!"

"Nu?" ieinteresējās zēni.

"Zalkša zīme. Redzi?" Viņa rādīja zēniem iecirstu zīmi durvju aplodā. "Tai ir kāds noslēpumains sakars ar dzīvības spēku, ar tā augšanu un dilšanu. Es atceros, man stāstīja…" varēja just, ka Izabella piepūlē atmiņu, "ka tam, kurš labi pārvalda zalkša zīmes un izprot to enerģiju, ir iespēja iegūt informāciju, nokļūstot kādā citā realitātē un telpā."

"Tu domā, vectēvs runāja par zīmēm? Varbūt mums vajag atrast tos zalkšus, kas vasarā dzīvojas mūsu pagalmā!"

"Kur mums tos meklēt?"

"Pajautāsim tantei Kristianai, varbūt viņa zina!"

Tante Kristiānā gleznoja tā, ka krāsas šķīda uz visām pusēm. Kā viņa pati teica, viņai pašlaik bija gaiši zilais periods. Tamdēļ gaiši zilā krāsā bija iekrāsojušās dažas matu šķipsnas. Uzsaukusi priecīgu "čau!" atnācējiem, viņa turpināja šķiesties ar krāsu.

"Tante Kristiānā, tu varbūt zini, kur ziemā dzīvo mūsu zalkši?" Roberts apdomīgi iesāka un nedroši paskatījās uz māsu. Viņi nebija izlēmuši, cik atklāti būs ar tanti Kristiānu un ko viņai stāstīt un ko ne.

"Zem mājas, pagrabā!" tante Kristiānā bezbēdīgi attrauca, turpinādama gleznot.

"Zem mājas? Tu gribi teikt, zem šīs mājas ir pagrabs?" dvīņi pārsteigti iesaucās.

"Jā, gan. Vairāk vai mazāk, vēl vakar bija."

"Caur kurieni tur var nokļūt?" Izabella painteresējās.

"Nē, jūs nu gan esat neapķērīgi!" Tante Kristiānā pagriezās pret bērniem. "Pa mazajām durtiņām!"

"Pa tām mazajām durtiņām, kurām priekšā aizaudzēts jasmīnkrūms?"

"Jā, pa tām pašām."

"Kā tās var atslēgt?" — "Kur glabājas atslēga?" dvīņi jautāja viens caur otru. To, ka durvis bija aizslēgtas, viņi bija konstatējuši jau sen, vēl pirms sāka iet skolā.

"Virtuvē, karājas blakus pulkstenim!" tante bezrūpīgi noteica un lielā puķu podā iezīmēja zilu puķi.

"Tā atslēga?! Un es domāju…" Izabella iesāka, bet brālis paraustīja viņu aiz piedurknes, ar galvas mājienu aicinādams doties prom. "Nu, jā, tas nav svarīgi, ko es domāju!" Izabella izmeta un lavījās zēniem līdzi.

Viņus apstādināja spējš tantes Kristiānās jautājums: "Kāpēc jums ir vajadzīgi zalkši?"

"Tā jau es domāju!" Izabella pukstēja. "Tā jau es domāju, vai tiešām būs tāda laime, ka tu mums izstāstīsi visu un pat nepajautāsi, kāpēc mēs tur gribam doties. Tā būtu pārāk liela veiksme."

"Jā, liela veiksme, tas ir par daudz. Ja jūs vēl gribētu tikai veiksmi, es to varētu saprast!" Tante Kristiānā smējās. "Nu, stāstiet, stāstiet, kas jums atkal ir padomā!"

Noklausījusies bērnu stāstu, viņa pie sevis domīgi atkārtoja: "Kūlainīte palīdzēs… Labi, ejiet, satieciet savu zalkšu ķēniņu! Man jāpabeidz glezna, jāuzzīmē vēl zila debess un zila saule, tad es jums pievienošos."

Virtuvē Roberts piestūma krēslu pie sienas un nocēla milzīgu atslēgu.

"Kad bijām mazi, mēs ar Robertu to bieži izmantojām savām rotaļām," Izabella stāstīja Jānim. "Mēs bijām pilnīgi pārliecināti, ka tā ir izgatavota, lai kalpotu mums par rotaļlietu. Kas gan varēja iedomāties, ka tā ir tik svarīga."

"Vai jūs nekad neredzējāt to lietojam un nekad neesat bijuši pagrabā?" Jānis brīnījās.

"Mēs pat nezinājām, ka tāds zem šis mājas ir!" Roberts noteica, un viņi spraucās garām kuplajam, kailajam jasmīna krūmam, lai tiktu līdz mazām, zemām durvīm mājas sienā.

"Ir nu gan nomaskētas!" Jānis teica, vērodams, kā Roberts pielāgo atslēgu slēdzenei.

"Jā, patiešām ir īstā!" Roberts priecājās, atslēgdams durvis. Taču tālāk par slieksni viņi netika. Akmens pakāpieni pazuda kaut kur piķa melnā tumsā, un viņiem bija jāiet atpakaļ uz māju pēc gaismekļa.

Atgriezušies viņi bez kavēšanās devās pa kāpnēm lejā. Luktura mestais stars šķēla tumsu, nāsīs iecirtās pagraba smārds. Te nesmaržoja pēc āboliem, bet gan pēc mitruma un pelējuma. Pie griestiem krājās ūdens piles, kuras ik pa brīdim notecēja arī pār pagraba sienām, nepārtraukti mainot zīmējumu uz tām. Arī klona grīda viscaur bija piesūkusies ar mitrumu. Bērni neziņā apstājās — telpa bija pilnīgi tukša. Roberts pacēla gaismekli augstāk. Telpas dziļumā vīdēja durvis. Tās izskatījās ne līdz galam aizvērtas.

"Šķiet, mums jāiet turp!" Roberts sāka virzīties uz puspievērto durvju pusi.

Jānis žēli palūkojās atpakaļ. Tālumā, gandrīz pie griestiem, vīdēja gaismas četrstūris. Viņš labprātāk būtu griezies atpakaļ. Galu galā, telpa bija tukša. Dvīņi atstāja bez ievērības Jāņa minstināšanos un apņēmigi tuvojās durvīm. Roberts mēģināja atvērt durvis plašāk — tās nepadevās. Nu jau viņi nopūlējās abi ar Izabellu, bet durvis nekustējās ne par sprīdi. Beigās Roberts konstatēja — iesprūdušas. No mitruma sabriedušas un iesprūdušas.

"Varbūt mēs varam iespraukties tāpat, pa durvju spraugu?" Izabella ierosināja, taču atvere bija par šauru vai arī viņi bija par resniem. No labās domas nekas nesanāca.

"Jūs mani pagaidiet, es tūliņ!" Roberts teica un aizsteidzās. Pēc mirkļa viņš bija atpakaļ ar darbarīkiem — lauzni un cirvi. No sākuma viņi laida darbā lauzni, bet durvis nepakustējās ne par centimetru. Pēc krietnu pusstundu ilgas darbošanās viņi bija pārguruši un arī dusmīgi. Jau pirmajās piecās minūtēs viņi bija sastrīdējušies un turpināja to darīt vēl arī tagad. Roberts ar Jāni lika Izabellai turēt muti ciet un beigt viņus visu laiku pamācīt, bet Izabella atcirta, ka viņa sen nav redzējuši puikas, kuri ir tik nevarīgi, ka ar vienām muļķīgām koka durvīm netiek galā.

"Būtu ņēmuši cirvi un tās durvis saskaldījuši, ja jau neprotat atvērt!" Izabella uzbrēca zēniem.

'Tu domā, ka es nevaru?" Roberts paķēra cirvi un blieza pa durvīm.

Durvis stāvēja, kā stāvējušas, tām nebija radusies ne skrambiņa. Ne skaida nebija no tām atlēkusi, bet Roberts gan ar trieciena spēku bija atsviests atpakaļ un tagad rausās augšā no slapjās klona grīdas. Viņš izskatījās pārsteigts un apjucis. Tādi bija ari Jānis un Izabella.

"Muļķīgās durvis!" viņš izbrīnījies teica. "Tās izskatās gluži kā noburtas."

Pārējiem atlika vienīgi piekrist.

"Ko tālāk?" Jānis jautāja un cerīgi raudzījās atpakaļ uz gaišo četrstūri, kas vilināt vilināja atgriezties mājās.

"Te ir mazliet jāpadomā." Izabella notupās durvīm pretī. "Mēs taču netaisāmies pie pirmajām grūtībām padoties."

"Pie pirmajām?" Jānis pie sevis nočukstēja.

"Nu, ne jau tagad, kad mēs zinām, ka palīdzība varbūt ir durvīm otrā pusē."

"Varbūt šodienai pietiks, atnāksim šurp rīt!" Roberts ierosināja.

"Nē, pamēģināsim vēlreiz!"

"Ko tieši tu gribi mēģināt?"

"Apskatīsim vēlreiz! Pacel augstāk gaismekli!"

Roberts darīja, kā likts, un Izabella vērīgi aplūkoja durvju aili un blakus esošo sienu. Taču neko, kas palīdzētu atrisināt radušos mīklu, te nemanīja. Viņi turpināja izgaismot katru pagrabtelpas kvadrātmetru. Lūk, kāpnes, pa kurām viņi nonāca, aiz tām patrepe ar smilšu kaudzi un blakus tai veci, aprūsējuši svari. Svaru kausos sabērtas smiltis. Varētu domāt, kāds bērns ir spēlējies, mēģinot svarus izlīdzsvarot, un tas viņam gandrīz ir izdevies. Trūka pāris smilšu graudu, lai svari nostātos līdzsvarā.

Jānim vienmēr ir paticis svērt un mērīt — tā ir aizraujoša rotaļa. Tāpēc viņš gaidīt gaida konservēšanas un ievārījumu vārīšanas laiku, kad ome no pieliekamā izvilks savus vecos virtuves svarus un, vienā svaru kausā liekot atsvarus, otrā krāmēs gurķus, bērs ķiršus vai sēnes. Jānis vienmēr ir galvenais paligs un atbildīgais pie svēršanas darbiem. Tāpēc ari tagad, kārtības labad, viņš nolēma svarus izlīdzsvarot. Paņēma smilšu sauju plaukstā un sāka lēnā strūkliņā bērt vienā svaru kausā.

Bērni iztrūkās no griezīga trokšņa — pagraba durvis tiešām bija piebriedušas. Tās blarkšķot vērās ciet, grīdā atstādamas melnu sliedi. No brīnumiem Jānis cieši sažņaudza smiltis saujā, durvis apstājās.

"Vai to izdarīji tu?" Dvīņi raudzījās draugā.

"Laikam jau!" Tikpat pārsteigts Jānis lūkojās draugiem pretī.

"Uzber vēl!" Izabella lūdza, un čīkstēdamas un grabēdamas pagraba durvis aizvērās pavisam.

"Svari ir nostājušies līdzsvarā! Zili zaļi brīnumi!" brīnījās Roberts un ar roku sāka traukt smiltis nost no otra svaru kausa. Jā, durvis paklausīja, tikpat briesmīgi klandzēdamas, tās vērās atkal vaļā. Kad svaru kauss bija iztukšots, arī durvis bija pilnībā atvērušās.

"Izrādās, tas bija vieglāk par vieglu!" Izabella sauca. "Robert, rādi gaismu, ejam tālāk!"

Jānim tas nelikās prātīgi darīts. Ja nu kāds atnāk un ieber kausā smiltis? Durvis aizcirtīsies, un viņi nemūžam vairs netiks no turienes laukā. Savas bažas viņš izklāstīja draugiem.

"Kurš tev te nāks? Nerunā niekus!" Izabella apsauca Jāni, bet viņš iespītējās. Ar grūtībām draugiem izdevās Jāni pierunāt pārkāpt dīvaino durvju slieksni.

Nākamo telpu viņi jau ar pirmajiem soļiem pārmeklēja ļoti rūpīgi. Izskatījās, arī tā ir tukšāka par tukšu, izņemot kādu milzīgu laukakmeni, kurš, visticamāk, ir bijis par lielu, lai to izraktu. Tamdēļ tas turpinājis te gulēt, savu plato akmens pieri izslējis kā punu gludajā klona grīdā.

Roberts vērsa gaismekli pret pretējo sienu un pamanīja nākamās durvis. Ak, vai! No tām stingi bērniem acis vērās bronzā kaltas četras čūskas. Roberts šausmās izlaida gaismekli no rokām, un tumsa

tūliņ aprija baismīgos ķēmus. Bērni bailēs pieplaka aiz akmens. Tik glābjošajā un visu slēpjošajā tumsā tagad gaismeklis viens pats turpināja spīdēt pagrabtelpas vidū. Trīs sirdis dauzījās kā negudras, un, lai tās neizlēktu no krūtīm, viņi cēlās un brāzās laukā no baismīgā pagraba, lai dienas gaismā atgūtos no bailēm. Grūstīdamies viņi sasniedza kāpnes un gandrīz notrieca no kājām tanti Kristiānu. Vismaz kaut ko tādu, kam pēc balss vajadzēja būt tantei Kristianai, jo patiesībā bērni ar galvām atdūrās vēderā uz kāpņu pakāpiena stāvošam milzīgam aitādas kažokam.

"Brrr! Te nu gan ir briesmīgi drēgns!" milzīgais apģērba gabals ierunājās tantes Kristiānās balsī. "Nu, cik tālu tikāt? Beidziet mani

grūstīt, kas jums lēcies?" tante turpināja, kad bērni mēģināja par katru cenu viņai paspraukties garām.

"Tur, tur…" Roberts tik vien spēja izdvest, ar roku norādīdams kaut kur tumsā.

"Ahā! Esat tikuši līdz pēdējām durvīm! Tas labi. Tad iesim un pabeigsim iesākto!"

"Varbūt vēlāk?" Draugi par katru cenu gribēja tikt laukā no pagraba.

"Nav ko gaidīt vēlākus laikus, citādi tas vēlāk var nekad nepienākt. Nav ko vilcināties, ejam!" viņa uzmundrināja apjukušos bērnus un vedināja sev līdzi. Tante iegāja pamestajā telpā un pacēla zemē nomesto gaismekli.

"Es nezināju, ka tu esi tik drosmīga." Roberts iestājās durvīs.

"Es neesmu drosmīga. Te vienkārši nav, no kā baidīties! Jūs nobijāties paši no savām bailēm, jo neviens jau jums pakaļ neskrēja."

"Tomēr tur kaut kas ir uz tām durvīm!" Izabella bailīgi iesāka.

"Vai tu domā šo?"

Tante Kristiānā apspīdināja durvis ar spilgtu gaismu. Bērni šausmās ieslēpa galvu biezajā kažokā.

"Tfu, tfu, tfu! Tfu, tfu, tfu! Tfu, tfu, tfu!" Tante nospļāvās trīsreiz pa labi, pa kreisi un sev priekšā. "Es arī vienmēr sabīstos, kad šo saktu ieraugu."

"Kādu saktu?" Izabellai ziņkāre ņēma virsroku pār bailēm, un viņa palūrēja caur tantes padusi.

"Nu, rau, šo veco, bronzā kalto kuršu saktu! Tā sargā ieeju Kūlainīšu valstībā."

"Ak, tā ir tikai sakta?" Arī Roberts ar Jāni nu bija gatavi paskatīties uz durvīm. Tantes Kristiānās turētais gaismeklis spoži izgaismoja durvis un uz tām izkalto saktu, no kuras centrālā apļa uz četrām pusēm vijās spēcīgas un lokanas čūskas. Graciozi izliektie ķermeņi turēja skaisti veidotās galvas ar visu redzošām acīm. Roberts pirmais, droši izslējies, devās uz priekšu. Jānis ar Izabellu negribēja atpalikt un sekoja draugam, ' bet jau pēc pāris soļiem bailes atgriezās. Tās atkal pārņēma viņu prātus,

un vienīgā doma bija bēgt. Ja tante Kristiānā ar savu milzīgo kažoku nebūtu aizņēmusi visu ieeju, viņi neatskatīdamies muktu laukā no pagraba, un diez vai tik drīz kādam izdotos pierunāt viņus atgriezties. Tagad vienīgais glābiņš bija akmens, un viņi mēģināja noslēpties aiz tā.

"Jūs nebeidzat mani pārsteigt! Brīnišķīga intuīcija! Tas ir interesanti, kā jums vienmēr izdodas atrast vienīgo pareizo variantu."

Bērni trīcēja kā apšu lapas. Roberts lūdza tanti Kristiānu pavērst gaismekli nost no briesmīgās saktas.

"Uzlieciet abas plaukstas uz akmens un mierīgi ieelpojiet," ieteica tante Kristiānā.

Bērni paklausīja. Jānis juta, kā prāts sāk noskaidroties, elpa nomierināties un sirdsdarbība — izlīdzināties. Galvā viņam sāka skanēt vārdi: ja uz manis rokas liksi, citā pasaulē tu tiksi. To viņš kaut kur jau bija dzirdējis. Jā, rozā kvarca enerģija.

"Jūtaties labāk?" apvaicājās tante Kristiānā. "Varam vēlreiz aplūkot saktu?"

"Vēl mirkli pagaidīsim! Ļauj mums atgūties," lūdza bērni.

Tante, pīdamās garajā kažokā, attuntuļoja un notupās viņiem līdzās. Uzlikusi roku uz akmens, viņa teica: "Jāattīra mans enerģētiskais lauks, citādi bailes uzglūnēs arī man!"

"Šis akmens to spēj?!" Pār Izabellu pēkšņi nāca apjausma. "Tad tādēļ tas te ir!"

"Enerģētiskā zīme atvaira jebkuru, kas nāk ar ļaunām domām, dusmām un lāstiem."

"Lāstiem?"

"Jā, un ne tikai. Tā spēj vēl vairāk. Savus saimniekus sargāt no ļaunas acs."

"Tavuprāt, ļauna acs darbojas spēcīgāk nekā lāsti?" pārjautāja Izabella

"Lāsti parasti iedarbojas tad, kad nolādētais par tiem uzzina, bet ļauna acs darbojas neatkarīgi no tā, vai cilvēks par to zina vai ne," skaidroja tante Kristiānā.

"Tu gribi teikt, ka šī zīme, ko vectēvs ir uzlicis uz durvīm, spēj aizsargāt?"

"Vairāk vai mazāk."

Klausoties tantes Kristiānās stāstītajā, bērni bija atguvušies, un arī akmens enerģija bija darījusi savu. Kad sakta uz smagajām ozolkoka durvīm atkal tika izgaismota, bērni to aplūkoja ar lielu interesi. Kad bailes bija pārgājušas, viņi enerģētisko zīmi atzina par skaistu un atgriezās pie praktiskākām lietām.

"Kā mēs tās durvis atvērsim? Es neredzu nekur ne slēdzeni, ne rokturus!" Roberts pēc rūpīgas durvju apskates izdarīja slēdzienu.

"Redzat aplīti saktas centrā? Tieši tur ir jāaiziet un katram jāuzliek plauksta, tad durvis atvērsies."

Tā viņi gāja pa kārtai un pieskārās vēsajam metālam. Jānis, dodoties uz durvīm, skatījās tikai uz centru, par kuru bija runājusi tante Kristiānā, un, vien atgriezies atpakaļ savā vietā, viņš uzmeta biklu skatu čūskām. Tās miermīlīgi snauda, uzlikušas galvu uz draudzeņu vijīgajiem stāviem. Tante Kristiānā gāja pēdējā. Viņa maigi noglāstīja saktu un tad pieskārās tās centram. Tajā pašā mirklī durvis, kādas neredzamas rokas vilktas, ieslīdēja metru biezajā laukakmeņu sienā. Jānis pat nezināja, ko viņš isti bija cerējis ieraudzīt aiz saktas sargātajām durvīm, bet skats, kas pavērās, viņam noteikti lika vilties. Visu telpu aizņēma veca lapu kaudze. Pēc izskata un smaržas varēja spriest, ka tā jau ir sākusi trūdēt. Jebkurš vērotājs no malas būtu pamanījis dziļo vilšanos un neizpratni bērnu sejās.

"Kamdēļ gan kaut kas tāds ir tik ļoti jāsargā?" Roberts pacēla acis pret tanti Kristiānu. 'Tādas kaudzes ir katrā sētā, katrā piemājas dārzā un pat pilsētu parkos."

'Tieši šitāda kaudze nav nekur citur," viszinīgi novilka tante Kristiānā un paziņoja, ka viņu atkal jau pārņem iedvesma. Patiesi, galvu jau rotāja īsā, melnā sasuka. Paziņojusi, ka viņai jāapraksta viss šeit šodien notikušais, viņa vienkārši izgaisa.

"Kā parasti!" nošņāca Izabella. "Tas tik ļoti izskatās pēc viņas!

Aizlaisties visatbildīgākajā brīdī. Kur lai mēs meklējam zalkšus, un ko lai mēs darām ar šo kaudzi?" viņa sacīja un iespēra kaudzei ar kāju. Tūliņ pat Izabella to ari nožēloja un atcerējās, ko teica vecmāmuļa, ka spert ar kāju, vienalga kam, ir ļoti nekrietni.

Lapu kaudze atdzīvojās, it kā tajā notiktu vietēja mēroga zemestrīce. Tā sāka celties un grimt, mainīt formu un apveidu un izplesties telpā. Bērni pieplaka pie šaurās istabiņas sienas. Brīnumi šodien vēl nebeidzās. Kaudze bija dzīva un kustīga, līdz luktura staros parādījās viņi — zalkši bija satinušies kamolos. Tā satinušies, ka nevarēja atšķirt, kura aste piederēja kurai galvai. Pamazām mudžeklis sāka atritināties. Lielākie un spēcīgākie zalkši atbrīvojās no ciltsbrāļu ciešā tvēriena pirmie. Pamazām viņi iekustināja un atdzīvināja savus ziemas miegā sastingušos ķermeņus. Kustības, kas no sākuma bija neveiklas, kļuva arvien vijīgākas, bet vēl joprojām zalkšiem bija par vēsu. Iztraucēti ziemas vidū, atguvuši kustības spējas, viņi meklēja siltuma avotus un sajuta tos. Bērni ar šausmām konstatēja, ka rāpuļi, visi kā viens, ir pagriezušies pret viņiem un, kaut ari lēnām, noteiktā gaitā tuvojas viņiem. Protams, vislabāko nodomu vadīti — tikai sasildīties, lai varētu sprigani un veikli kustēties. Bet bērni tikpat noteikti sāka veiklu atkāpšanās ceļu caur pagraba telpām uz izeju. Ja viņi nebūtu pirms tam stāvējuši pie akmens, būtu mukuši atpakaļ neatskatīdamies, bet tagad viņos bija tieši tik daudz drosmes, lai lēnām atkāptos un savā starpā sačukstētos.

"Kas mums tagad ir jādara?" prasīja Jānis.

"Izabella, pajautā viņiem par Tumšo enerģiju!" čukstēja Roberts.

"Es nezinu, ko tieši jautāt, es neesmu par to padomājusi," Izabella tāpat čukstus atbildēja.

Zalkšu kustības bija robustas un neveiklas. Tie turpināja rāpuļot pa vēso klona grīdu, līdz dīvainais gājiens bija sasniedzis priekštelpu un kāpnes, un gaišo četrstūraino gaismas laukumu virs tām.

"Varbūt pasaki viņiem, ka vectēvs mums teica, viņas mums palīdzēs!" Roberts mudināja māsu.

Pēkšņi kaut kas melns aizklāja ieejas durvis. Kā spēcīga vēja brāzma tas pārlidoja pāri bērniem un kā melna sega pārklāja pagraba grīdu. Tad melnais plīvurs pacēlās no zemes, un tas, kas bija palicis pāri no melnās segas, savācās mazā, pelēkā mākonītī un traucās augšup pa kāpnēm, sparīgi iedunkādams katru no bērniem. Viņi ievaimanājās, saķēra pakrūti un sakņupa uz pakāpieniem. Kad, pārvarējuši spējo sāpju vilni, draugi atguvās un stenēdami un vaidēdami sāka slieties kājās, viņi spēja tik vien kā: "Tumšā enerģija. Visas čūskas beigtas… Ko nu?" Dzīvs nebija palicis neviens zalktis.

Satriekti un nobēdājušies viņi klusēdami devās uz istabu. Roberts atrada sevī vēl tieši tik daudz spēka, lai uzbruktu māsai: "Kāpēc tu viņiem neko nepajautāji?"

"Es jau gribēju, bet viņi tik uzmācīgi nāca man virsū…" Izabella taisnojās.

"Jā, iznāca kaut kā muļķīgi," Jānis piekrita.

"Muļķīgi?" Izabella aizsvilās. "Tas ir vienkārši briesmīgi! Ko mēs tagad darīsim?"

Tālāk par dzīvojamās istabas dīvānu viņi netika. Tur nu draugi sēdēja — trīs nelaimes čupiņas. Tādus viņus atrada Sešinieks un deva ziņu tantei Kristianai. Viņa uz karstām pēdām bija klāt un sāka tincināt.

"Mēs negribam par to runāt," Roberts īgni novilka, izteikdams visu domas un sajūtas, bet pamazām tante šo to no viņiem izdabūja. Uzzinājusi, ka visi zalkši ir beigti, viņa nespēja tam noticēt, pielēca kājās un pati aizbrāzās apskatīties. Pēc mirkļa viņa bija atpakaļ un, svētā sašutumā zvērodama, ņēmās viņus strostēt:

"Kāpēc jūs ļāvāt zalkšiem pamest kambari? Kāpēc neaizvērāt durvis? Kāpēc padarījāt tos par vieglu laupījumu ļauniem spēkiem?"

"Man no taviem kāpēc galva griežas!" aizstāvējās Izabella, bet pat nemēģināja spuroties tantei pretī.

"Man ir slikta dūša," teica Roberts un aizskrēja.

"Jāni, tu arī esi pilnīgi bāls!" tante satrūkās.

Labi, ka uzticamie pulksteņvīri viņai bija vienmēr pie rokas.

Nepagāja ilgs laiks, kad visi bērni, apčubināti un apkopti, gulēja savās gultās. Tante Kristiānā dzirdīja viņus ar dažādām tējām un uzlējumiem, riņķodama no viena pie otra un nepārtraukdami kaut ko jautādama. Beigās viņa izdarīja secinājumu "Debesu rasa, jūs arī ir ķērusi Tumšā enerģija! Labi, ka tik ļoti vāja. Visu savu spēku tā iztērējusi, nogalējot zalkšus. Izskatās, ka ar prātiņu jums viss ir kārtībā, tikai nelieli gremošanas traucējumi. Vairāk vai mazāk, ar to jums vajadzētu tikt galā. Gan līdz rītam pāries!"

Viņa uztaisīja katram drošības labad vēl zelta šķīduma ūdeni. Tā viņa nopūlējās ap vājiniekiem līdz diviem naktī, kad, mēģinādama iebarot Robertam kārtējo zāļu devu, saskārās ar skarbu pretestību: "Vai tu liksies vienreiz mierā?! Ļauj cilvēkiem pagulēt." Tikām tanti Kristiānu žēli sauca Izabella:

"Man gan vajag, lai tu vēl palīdzi! Tu varētu man atnest no pieliekamā šokolādes krēmu ar dzērveņu mērci, kas bija pusdienās."

Jānis, vērojot draugu izdarības, ar pūlēm valdīja smieklus. Tante Kristiānā nostājās istabas vidū, salika rokas sānos un teica:

"Izskatās, ir notikusi strauja izveseļošanās. Protams, vairāk vai mazāk, pateicoties man. Ak vai, kā es esmu nogurusi! Tiešām pēdējais laiks iet gulēt." Viņa vēl nožāvājās un, uz bērniem vairs pat nepaskatījusies, devās uz savu istabu.

44. nodaļa spoku uzbrukums

Jancis pavēra plakstus, tas bija vienīgais, kas viņam Mežvidos nepatika — šie trakoti aukstie riti, kad negribējās pat roku izbāzt no segas apakšas. Viņš pavilka augstāk aitādas segu, kura bija uzklāta pa virsu parastajai, un ļāva vilnai kutināt sev zodu. Zēns sasprindzināja atmiņu un mēģināja atcerēties kaut kur kaut kad lasīto, ka aitu vilnai piemīt brīnumaina spēja ne tikai sildīt, bet arī pasargāt no karstuma. Tam nu gan viņš nespēja īsti noticēt.

Rīts tik tikko ausa, un caur logu iespīdēja blava gaisma. Šķita, ārpusē notiek rosība. Jānis piecēlās sēdus, ieslidināja kājas siltajās čībās, uzmeta plecos aitādas vesti un devās pie loga. Patiešām, pat tādā agrumā Mežvidu pagalmā kaut kas kūņojās. Tur bija viens no pulksteņvīriem. Jānim likās, ka tas bija Divnieks. Kāds resns un vecs spoks plivinājās ap pulksteņvīru. Spoks izskatījās agresīvi noskaņots. Vīrs centās spoku satvert un saukt pie kārtības, bet nesekmīgi. Tvarstot ašo pretinieku, pulksteņvīra kustības izskatījās smieklīgas un neveiklas. Jānis iespurdzās un sāka runāt pats ar sevi skaļā balsī.

"Šito notvert tev neizdosies! Atkal neveiksmīgs mēģinājums. Rau, rau, viņš tev ir aiz muguras!"

Pulksteņvīrs drīz bija ne tikai nokaitināts, bet arī nokausēts. Te no zila gaisa uzradās vēl bariņš spoku. Tie riņķoja ap nabaga vīru pagalma vidū un arī šķita dusmīgi un neapmierināti.

"Nu jau vesela futbola komanda! Pārspēks milzīgs. Ar tādu tev neizdosies tikt galā!" Jānis skaļi komentēja pagalmā notiekošo. "Re, re, pats nešpetnākais labajā pusē!"

"Ko var bļaustīties tik agrā rītā?" kāds neapmierināti ņurdēja un vilka segu pār galvu.

"Uzmanies, divi tev ir aiz muguras!" Jancis kliedza.

"Nē, tas ir par traku! Ko tu bļausties?" Roberts juta, ka šorīt vairs nebūs nekāda gulēšana.

'Tie spoki ir kļuvuši galīgi bezkaunīgi. Apstājuši pulksteņvīru pagalma vidū!"

"Spoki? Tagad? Šeit? Gaisma jau ir uzaususi, viņiem ir laiks izgaist un nozust līdz nākamajai naktij Spoku mežā," Roberts brīnījās.

"Izskatās, ka viņi ir nolēmuši te rīkot savu sapulci. Paskat, paskat! Pulcējas bariem. Robert, tev tas ir jāredz!" Jānis aicināja draugu pie loga. "Tā jau izskatās pēc asamblejas!"

"Pats tu esi asambleja!" Roberts sirdīgi šņāca, nevarēdams trāpīt kāju čībā. "Kur tu vispār ķer tādus vārdus?"

"Es nezinu, ienāca prātā. Bet nāc paskaties, kā tu citādi šo nosauksi! Nu, vēl vienīgi par dziesmusvētkiem. Tādus ļaužu pūļus es nekur citur neesmu redzējis."

Beidzot arī Roberts, pa pusei apauto kāju vilkdams aiz sevis, bija pieklumpačojis pie loga. Jānis nemeloja. Skats, kas pavērās pa logu, pārspēja gaidīto. Spoki bija satupuši malu malās, izskatījās, ka pagalms ir piebāzts tā, ka vairs nav vietas, bet vēl arvien tie lidoja baru bariem un pulcējās, karājoties cits citam virs galvas.

"Tas izskatās pēc gājputnu pulcēšanās pirms aizlidošanas uz siltajām zemēm," Roberts izvērtēja situāciju. "Kaut ko tādu es redzu pirmo reizi! Jāpasauc Izabella!"

Jau pēc brīža viņi klaudzināja pie Izabellas durvīm. Aiz tām valdīja kapa klusums. Zēni klaudzināja vēlreiz.

"Ko vajag? Es guļu!" beidzot nīgra balss atsaucās. Izabella nebija nekāds agrais putniņš.

Nesagaidījis uzaicinājumu, Roberts devās istabā un norāva māsai segu.

"Celies, miegamice! Nogulēsi superīgāko skatu! Spoki taisās uz siltajām zemēm un sarīkojuši salidojumu mūsu pagalmā!"

"Fui, kā jums nav kauna?! Puikas meiteņu guļamistabā! Es vēl esmu pidžamā! Tūlīt pat ejiet ārā!" Izabella raidīja zēnus prom.

"Šo tavu pidžamu ar lācīšiem mēs esam redzējuši jau simtām reižu, tiešām varēji uzvilkt kaut ko citu! Tagad nāc mums līdzi!" Roberts nebija pielūdzams.

Sapratusi, ka nekāda gulēšana vairs nesanāks, Izabella padevās.

"Labi jau labi, eju jau eju!" Žēli atskatījusies uz silto gultu un mīksto sedziņu, viņa devās puikām līdzi. Taču, izgājuši gaitenī, viņi saprata, ka brīnumaino skatu pa logu Izabellai vairs neparādīs. Bezmiesīgie radījumi bija iekļuvuši mājā un blīvā masā nu plūda augšup pa kāpnēm.

Jancis ar skaļu "āāāāāā!" metās augšup pa kāpnēm glābiņu meklēt pie tantes Kristiānās. Dvīņi viņam sekoja, un spoki arī. Tūlīt tūlīt tie viņus panāks, un tad būs beigas. Panāca gan, bet beigu nebija. Panākuši bērnus, tie aiztraucās tiem garām kā tukšai vietai. Pirmie sasniedza tantes Kristiānās durvis un brāzās iekšā. Pelēcīgie, bezmiesīgie spoku ķermenīši bija apsēduši visas sienas un mēbeles un turpināja plūst vēl un vēl. Jānis nejutās pārāk laimīgs, nepārtraukti kāpdams tiem pāri vai iziedams cauri kādam spokam. Dvīņi viņu no mugurpuses stūma tik spēcīgi, ka drīz vien viņi jau bija sasnieguši tantes Kristiānās istabu, kur viņa sēdēja savā gultā kā tronī. Ari viņa bija pamodināta paša saldākā rīta sapņa vidū. Tantes seja pauda neviltotu pārsteigumu par agrajiem viesiem, bet spoki nebija nākuši tāpat vien un arī izklaidei ne. Viņiem bija radušās pretenzijas, un tās bezmiesīgās būtnes izteica kareivīgi, runājot cits caur citu:

"Kā tu uzdrīkstējies? Sadomājusies nezin ko!"

"Atradusies rīkotāja! Ar kādām tiesībām?!"

"Mēs arī gribam! Tūlīt pat mūs arī!"

"Mani pirmo! Es jau sen to esmu pelnījis!"

"Par to tev ir jāsaņem sods! Kas tā par visatļautību? Kas tā par pašdarbību? Kaut kas tāds nav piedzīvots!"

"Pagaidiet, pagaidiet, runājiet, lūdzu, pa vienam," tante Kristiānā pielika roku pie deniņiem, "citādi man no jums sāks sāpēt galva!"

Neizskatījās gan, ka spoki ir gatavi viņu uzklausīt un paklausīt, tie atkal sāka runāt visi reizē:

"Kā tu uzdrīkstējies? Ar kādām tiesībām tu mazo spociņu pārvērti par gaismas būtni?"

"Viņam bija jārēgojas virs zemes tūkstošiem gadu! Tūliņ pat atsauc viņu atpakaļ, citādi mēs tavu dzīvi pārvērtīsim neciešamā murgā!"

Tā vieni draudēja, kamēr citi lūdzās:

"Dārgā Kristiānā, pārvērt arī mūs par gaismas būtnēm un uzsūti augstu debesīs! Mēs esam noguruši no šīs dzīves. Esi tik laipna un izdari mums šo pakalpojumu!"

Viena spoku grupa baisi ūjināja, centās tanti Kristiānu satvert ar bezmiesīgajām rokām, visādi mēģinādami viņu iebaidīt. Tikmēr otra grupa stājās un veidoja rindu, cerībā, ka tūliņ, tūliņ tante Kristiānā arī viņus aizsūtīs pa gaismas staru tur augšā uz debesīm.

"Pagaidiet!" Tante Kristiānā paplēta rokas, kā atgaiņādama un atstumdama spokus tālāk. "Man vajag nomierināties, jūs mani uztraucat!" Viņa sakrustoja kājas, ieņemdama lotosa pozu, nolika rokas uz augšstilbiem, nomainīja frizūru, iegūdama bezgala daudz sīku bizīšu un pierē starp acīm iezīmēja sarkanbrūnu punktu. Tante aizvēra acis un sāka spēcīgā balsī skandināt: "Ommmm, ommmm, ommm, ommmm!"

"Ar frizūru viņa šoreiz kļūdījās," Roberts konstatēja, "no austrumu zemēm tā ir, bet…"

"Ko viņa dara?" jautāja Jancis.

"Meditē." Izabella ievilka gaisu krūtīs, lai turpinātu.

"Nē, viņa vienkārši mēģina iegūt laiku!" Roberts pārtrauca māsu. "Skatieties!"

Tiešām, tante Kristiānā pavēra vienu aci, vērīgi palūkojās apkārt un strauji atkal to aizvēra.

"Ommm, ommmm, ommmm," viņa turpināja dūkt, ik pa brīdim palūkodamās apkārt. "Nē, te nav iespējams koncentrēties, un vispār, jūs mani kaitināt! Un tāpēc nekādu pakalpojumu te jums vairāk nebūs! Vairāk vai mazāk, tas ir viss. Esat brīvi! Varat doties atpakaļ uz savu Spoku mežu."

"Ak, vai viņa nevarēja to pateikt mazliet diplomātiskāk?" novaidējās Izabella.

Jau pēc mirkļa Jānis piekrita Izabellas teiktajam, jo spokiem galīgi nepatika Kristiānās tonis. Viņi sāka ne tikai ūjināt un nelabās balsīs spiegt, bet arī kniebt un raustīt aiz matiem. Tā kā ar to vēl nebūtu gana, kāds iesvieda tantei Kristianai klēpī nez kur rautu galvaskausu.

"Fū, nešķīsteņi!" viņa iekliedzās, pielēkdama kājās un tajā pašā mirklī mainīdama matu rotu uz mežonīgi rudo. "Nu jūs man dabūsiet! Pulksteņvīri, pie manis!"

Bet arī spoki nebija ar pliku roku ņemami, viņi lidināja pa gaisu visu, ko varēja pacelt.

"Māmiņas mīļākā vāze!" novaidējās Izabella, glītam stikla priekšmetam ar būkšķi atsitoties pret sienu un saplīstot smalkās druskās.

'To tik nē!" iekliedzās Roberts, bet bija jau par vēlu. Viņa mašīnīšu kolekcija lidoja pa gaisu.

"Rimstieties! Kristiānā, dari kaut ko!" vaimanāja Izabella.

Tad kāda īpaši nejauka spocene uzklupa Izabellas matiem. Šoreiz tā bija Iza, kura pirmā neizturēja. Iekliegušies: "Glābjamies!" — viņa brāzās lejā pa kāpnēm un iespruka priekšnama lielajā skapi. Zēni viņai sekoja cieši pa pēdām. Roberts aizgrūda ciet bīdāmās durvis. Viņi visi trīs strauji elpoja, nevarēdami parunāt.

"Beidzot drošībā!" saraustīti izdvesa Roberts, mēģinādams lūkoties pa durvju spraudziņu, kur ieplūda vāja gaismas strēlīte, tik tikko manāmi izgaismodama ar drēbēm piekrauto skapi.

45. nodaļa baltās dāmas lūgums. Tante Kristiānā gatavo ko diētisku un dejo ar Uno

"Nokāp no manas pēdas!" dīvaini pārvērstā smalkā balstiņā Jānim pie auss izdvesa Izabella.

"No kādas pēdas?" Jānis iztrūcināts atbildēja.

Viņš ne uz kādas pēdas nestāvēja. Zēns uzmeta draudzenei skatienu, viņa vēl arvien elsoja un pat neskatījās uz Janci.

"Es tevi, lūdzu, nokāp no manas pēdas!" arī pie otras auss ierunājās tā pati pieklājīgā balss.

"No kādas pēdas?"

"No visparastākās, kura drīz kļūs par plakano, ja tu turpināsi uz tās stāvēt."

Nu arī dvīņi bija pamanījuši runātāju. "Baltā dāma!" viņi reizē nočukstēja."Kāp nost!" Izabella pastūma Jāni tā, ka viņš uzgāzās virsū Robertam. "Tu stāvi viņai uz kājām!"

Zēni sakrita vienā kaudzē, un tagad arī Jānis ieraudzīja runātāju. Balta parādība karājās vai varbūt stāvēja skapī starp mēteļiem, jakām un uzsvārčiem.

"Labdien!" Izabella pieklājīgi čukstēja, un likās, tūliņ arī pakniksēs.

"Ko jūs te darāt?" vaicāja Roberts, nostādamies atkal uz savām kājām. Arī Jānis no pusguļus stāvokļa mēģināja ieņemt pieklājīgāku pozu, cik nu skapī tas vispār ir iespējams.

"Es gribu parunāt ar jūsu tanti divatā, kā tas pienākas manā

augstdzimušajā stāvoklī, bet jūs varat nogaidīt kopā ar mani," visžēlīgi atļāva Baltā dāma.

"Jā, kundze!" pavisam apmulsuši, bērni piekrita. Iestājās neveikls klusums, neviens nezināja, ko lāgā teikt, kā sarunu turpināt. Klusums ieilga, līdz Baltā dāma ierunājās:

"Es novērtēju jūsu smalkjūtību. To, ka jūs mani neiztaujājat. Jūsu klusēšanas māksla — ne katrs to prot!"

Pēc šādiem vārdiem bērni vairs vispār nezināja, vai drīkst runāt, viņiem nez kādēļ gribējās, lai Baltā dāma par viņiem domā labas domas un lai viņai paliek labs iespaids. Tā viņi turpināja klusēt un klausīties tracī ārpus sienām. Kauja ieilga un saspringto stīvumu skapī nomainīja miegainība. Drīz vien bērni klusītiņām šņākuļoja. Tas gan neatbilda smalkas audzināšanas noteikumiem, kā jāuzvedas augstdzimušas, padzīvojušas kundzes sabiedrībā, bet ārkārtas situācija pieļāva šādus izņēmumus. Tā sevi mierināja Baltā dāma, turpinādama stāvēt vai karāties ar tikpat taisnu muguru kā iepriekš.

Pamodās viņi visi trīs reizē no apdullinoša klusuma.

"Izskatās, viss ir beidzies," atviegloti noteica Izabella.

"Cerēsim, ka veiksmīgi." Jānis nebija tik pārliecināts.

"Gan jau," drosmīgi atsauca Roberts un pavēra skapja durvis. "Nāciet, ejam!"

Mazliet satraukti, vini devās uzmeklēt tanti Kristiānu, un tur nu vina

' t ' /

bija, lielā cīnītāja. Gulēja gultā, un pulksteņvīri viņu aptekāja. Viens mainīja kompreses uz pieres, otrs masēja pēdas, cits atkal plaukstas, vēl kāds ar vēdekli gaiņāja prom neredzamas mušas, kā tante vēlāk teica — satrauktās domas. Kāds cits iztapīgi pienesa siltu tēju. Bērni bikli ieslīdēja istabā. Tante Kristiānā viņus uzreiz pamanīja.

"Nu, mazie nodevēji, kurā spraugā bijāt ielīduši?" viņa jautri noprasīja, taču negaidīja atbildi, jo pamanīja balti tērpto ēnu, kas karājās pie durvīm. "Kas tas vēl par ērmu?!" Viņa strauji sakustējās, ļaujot nokrist mitrajai kompresei no pieres un izšļakstīties tējai uz apakštasītes.

"Tā ir Baltā dāma, mēs viņu satikām skapi," Izabella ierunājās, "viņa grib ar tevi parunāties divatā!"

"Ko vēl ne? Kādā divatā? Ja ir kas runājams, tad klāj tik vaļā! Man," viņa pārlaida acis klātesošajiem, "ne no viena nekas nav slēpjams. Nu, runā ātri, man nav daudz laika!"

Tik skarba uzņemšana samulsināja Balto dāmu, viņa bija domājusi, ka saruna risināsies mierīgā, nosvērtā gaisotnē, izmeklētā valodā. Tad caur puķēm, ar smalkiem mājieniem viņa izteiks savu domu par to, ka ir nogurusi no šis zemes dzīves un labprāt pārvērstos par gaismas būtni. Tagad viņa nekādi nevarēja savirknēt vārdus pieklājīgā teikumā.

"Nu, es, nu, man… cienījamā kundze…"

"Hūūū," tante Kristiānā skaļi nopūtās, ar troksni nolika apakštasīti uz paplātes un nolaida kājas pār gultas malu, "zinu jau zinu, ko tu gribi, pārvērsties par gaismas būtni. Es saku nē!"

"Bet kāpēc nē?" bērni iesaucās reizē. Viņiem bija sameties žēl Baltās dāmas, kura izskatījās tik ļoti nelaimīga, un, galu galā, viņa bija tik labi izturējusies pret viņiem skapī. Tā bija cildinājusi viņu tikumus un audzināšanu, ka draugiem šķita, viņi varētu izdarīt kaut ko labu arī Baltajai dāmai.

"Un kāpēc jā?" Tante Kristiānā parāva plecus uz augšu un pacēla savus izteiksmīgos uzacu lokus.

Bērni jautājoši uzlūkoja Balto dāmu.

"Stāsti, kāpēc tu gribi pamest zemi!" Roberts mudināja.

"Man ir apnicis darīt vienu un to pašu!" Baltā dāma atmeta savu smalko izturēšanos un sakņupa tantes Kristiānās gultas kājgalī. "Iedomājieties paši, katru dienu vienā un tajā pašā laikā pārslīdēt pāri istabai, ar blīkšķi aizcirst durvis un čīkstināt trepju trešo pakāpienu, un tā darīt gan pirmdien, gan otrdien, gan trešdien… Gan jūnijā, gan jūlijā, gan augustā un gadu desmitiem un simtiem. Un klausīties, kā muļķīgie ļautiņi kliedz, spiedz un mūk, kur kurais. Tagad viņi ir pasākuši braukt uz pili veseliem autobusiem un sastinguši sēdēt un gaidīt, kad es slīdēšu pāri telpai un aizeirtīšu durvis, lai tad kliegdami mestos no krēsliem augšā un trauktos prom. Piekritīsiet, tāda nodarbošanās nedara man godu un apkauno visus manus senčus. Es domāju, ka ar savu vairāk nekā simt gadu kalpošanu esmu izpirkuši savus grēkus, un tagad lūdzu jūs ar jums doto varu pār mums aizsūtīt mani pa gaismas staru uz augšu," Baltā dāma nobeidza un padevīgi gaidīja tantes Kristiānās atbildi. Tā bija īsa un strupa.

"Nē!"

"Bet kāpēc?" bērni atkal sauca cits caur citu, aizstāvot Balto dāmu.

"Tu taču to vari! Tante Kristiānā!" Izabella dīca.

"Ja es saku nē, tad es arī domāju nē. Vairāk vai mazāk, tas ir viss, ko varu jums pateikt. Mans nē ir pilnīgs un galīgs nē. Vairāk vai mazāk, es savas domas nemēdzu mainīt."

Jānis gan bija pieradis redzēt ko citu. Viņš zināja, ka tante Kristiānā bija spējīga savas domas mainīt vienā acumirklī. To zināja arī Roberts ar Izabellu, tāpēc turpināja dīkt un pierunāt tanti Kristiānu.

"Kā jūs nesaprotat?" viņa teica. "Mēs sagrausim visu biznesu!"

"Kādu biznesu?" brīnījās bērni.

"Pils saimnieku biznesu! Baltā dāma ir galvenā atrakcija, tikai viņas dēļ cilvēki baru bariem traucas apmeklēt šo pili! Ja Baltās dāmas nebūs, arī uzņēmums panīks. Iztēlojieties tikai, saimniecei pašai vajadzēs šūdināt baltu kleitu un lēnām slīdēt pār zāli, lai nobaidītu apmeklētājus, un viņas mazajam dēlēnam ik pa brīdim nāksies aizcirst durvis, bet saimniekpaps pats dabūs sēdēt zem trepēm un čīkstināt trešo pakāpienu. Pasakiet, vai tas nav smieklīgi? Tu, mana mīļā, esi pils inventārs, un droši vien kaut kur uz auss tev ir iespiests inventāra numurs gluži tāpat kā Ķīnas porcelāna vāzei vai ūsu ieveidojamām šķērēm, kas stāv vitrīnā."

Baltā dāma nemierīgi sarosījās un nevilšus pieskārās savai ausij.

"Jā, jā," turpināja tante Kristiānā, "tu esi saskaitīta un iegrāmatota, tamdēļ tavu pazušanu varētu novērtēt arī kā zādzību. Un, ja nāktu mums uz pēdām, varētu sākties pat tiesas darbi, un to gan neviens no mums negrib." Viņa cieši uzlūkoja draugus.

"Nē, negribam gan," bērni piekrita.

"Nu re, šis jautājums tagad būtu nokārtots. Pagari gan bija, bet ceru, ka izstāstīju visu ļoti saprotami. Tagad, mana daiļā Balta dāma, dodies nu atpakaļ uz pili un ķeries pie savu pienākumu pildīšanas. Tas ir tavs darbs, no kura tu nedrīksti izvairīties. Ja vēlējies sev citu dzīvi, par to vajadzēja domāt agrāk, pirms pieņēmi tik muļķīgu lēmumu sev darīt galu! Varbūt tava rēgošanās pils sienās atturēs kādu citu no neapdomīga soļa. Tavs liktenis būs kā biedinājums."

Baltā dāma noskuma. Ja spoki varētu raudāt, tad bērni tagad redzētu asaras, bet viņa tikai kļuva arvien bālāka un bālāka, līdz pilnīgi izgaisa.

"Uh, beidzot esam vieni!" tante Kristiānā teica. "Paskat, ārā jau sāk satumst, bet mēs vēl šodien neesam kārtīgi ēduši."

Patiesi, īsā ziemas diena bija jau atvadījusies un aizgājusi.

"Iesim uz virtuvi, pagatavosim ko diētisku!" tante vēl piebilda un devās uz virtuvi. Tur viņa paņēma piena kanniņu un, pat nenosmēlusi krējumu, kas bija sastājies virspusē, iegāza to katlā. Ar karoti pasmalstījusi un pagaršojusi, viņa izdvesa: "Mm, gards." Tad iesita bļodā pāris olas un, sparīgi tās kuldama, izrīkoja bērnus: "Miltiņus un cukuriņu. Vārīsim klimpu zupu!"

Jānis skatījās, cietās, cietās un tad spēra laukā:

"Tante Kristiānā, man šķita, jūs gribējāt gatavot kaut ko diētisku!"

"Un kā tev šķiet, mazais draudziņ, ko es tagad daru?"

Citreiz Jānis par to "mazo draudziņu" būtu apvainojies, tagad, kad viņam likās, ka tante Kristiānā ir nošāvusi greizi, viņš smējās un neņēma to galvā.

"Nē, tante Kristiānā, to, ko jūs tagad gatavojat, neviens nevar nosaukt par diētisku. Diētiski būtu tad…"

"Nu, nu?" tante viņu mudināja.

"Diētiski būtu tad, ja mēs ēstu… ēstu ogas, grauztu burkānu vai kāposta lapu."

"Ak tu mī un žē! Ar kādām muļķībām ir piebāzta tava galva! Tūliņ pat aizmirsti visu, ko jelkad esi dzirdējis par diētām un tagad klausies! Vairāk vai mazāk, viss ir ļoti vienkārši. īpaša un, vēl jo vairāk, izsmalcināta diēta ir tad, kad mēs ēdam tieši to, kas tajā mirklī ir vajadzīgs mūsu ķermenim."

"Un ko tad mums tagad vajag?" brīnījās Jancis, skatīdamies uz trekno virumu katlā.

"Pašlaik mums vajag kaut ko treknu un saldu, lai nomierinātu savu prātu un atjaunotu spēkus, ko šodien esam zaudējuši, un… un ko tādu klucīgu, lai mēs varam gulēt tik mierīgi kā klimpas bļodā."

"Tu par to esi pārliecināta?" Izabella neticīgi vaicāja.

"Vairāk vai mazāk."

Bet zupa bija garda, tas jāatzīst. īpaši, ja sekoja Roberta piemēram un piebēra karotīti cukura un pēc tam vēl vienu. Roberts pieprasīja papildporciju, lai, kā viņš teica, varētu gulēt pavisam mierīgi. Izabella ar Jāni neatpalika. Pieēdušies viņi paklausīgi stāvēja rindā, lai nomazgātu katrs savu šķīvi. Izabella labprāt izpalīdzēja tantei Kristiānai, nomazgājot arī viņas šķīvi, kamēr tante bija atlaidusies māmiņas šūpuļkrēslā un virpināja pirkstos matu cirtu, nevarēdama izlemt, kurai no mūzām ļaut sevi šodien apciemot. Tad pēkšņi ieradās Uno, ne saukts, ne aicināts un vismazāk — gaidits. Papildus vēl eleganti noplivinājās un uztaisīja dziļu reveransu tantes Kristiānās priekšā. Sašutumā viņa pielēca kājās.

"Muļķīgais spoks, kā tu uzdrošinies te parādīties?! Vēl jums nav gana? Jūsu bezkaunībai nav robežu. Es tam darīšu galu!"

"Kristiānā, es esmu ieradies, lai visu Spoku meža iemītnieku vārdā tev atvainotos un izteiktu visdziļāko apbrīnu, ar kādu tu atrisināji šo Baltās dāmas jautājumu. Tas bija lieliski, kā tu viņu noliki pie vietas."

"Atkal jūs klausījāties un snaikstījāties gar logiem?!"

"Nē, nē, tikai es. Es viens pats. Tavs briesmīgi pareizais lēmums, ko tu pieņēmi, bija šausminoši gudrs, un to atbalsta viss Spoku mežs. Šermuļi iet pār kauliem, cik pateicīgi mēs tev esam. Viņa vienmēr iedomājas, ka ir pārāka par mums. Šī pils iemītniece. Nepiedalās kopīgos saietos un vīzdegunīgi iet garām, ja satiek kādu no mums krustcelēs. Šausmīgi briesmīgi liels paldies tev! Mēs ņemam visus sliktos vārdus atpakaļ, ko tev teicām, un vēlreiz šaušalīgi atvainojamies par nemieru, ko šodien jūsu mājās sataisījām. Tu esi tik gudra un saprātīga."

"Paga, paga," teica tante Kristiānā, "sāc no sākuma. Tikai pienācīgākā vietā! Virtuve nav īstā telpa, kur risināt tādas sarunas. Dosimies uz dzīvojamo istabu!"

Viņa cēli izslīdēja pa durvīm. Uno viņai sekoja, un bērni, protams, arī. Tante cienīgi atbalstījās pret kamīna dzegu un teica:

"Nu, tagad vari sākt!"

Uno sāka savu runu no gala. Bērniem īpaši patika tā vieta, kur spokiem šermuļi aiz labpatikas skrien pār kauliem. Viņi pat apsmējās, bet tante klausījās visu dziļā nopietnībā un uztvēra šo pieglaimīgo runu kā tīru patiesību, it kā nezinātu, ka spokiem kaulu nemaz nav. Uno runas plūdi ieilga, ne par velti spoki bija viņu sūtījuši. Viņš uz mutes nebija kritis un varēja runāt un runāt. Vienā mirklī šķita, ka tantei prātā jau rosās citas domas. Viņa ar rokas mājienu apturēja Uno un sacīja:

"Es pati zinu, ka esmu vislabākā, bet tas, ka jūs esat pieņēmuši manus lēmumus kā vienīgos pareizos, mums ir jānosvin!"

"Kā?" Uno un bērni reizē iesaucās.

Tante Kristiānā viltīgi piemiedza acis.

"Šajā mājā reti kad var redzēt tik veiklu un lunkanu kungu kā tu, Uno!"

Uno bezmiesiskais augumiņš tiešām bija lunkans. Viņš to, kā atbildot Kristiānās vārdiem, veikli izlocīja šurpu turpu un uztaisīja gaisā dažas virtuozas piruetes. Tante Kristiānā atzinīgi pamāja ar galvu un turpināja:

"Kāju tev arī nav, tātad nenomīsi manējās."

Uno pablenza uz sava ķermenīša lejas daļu. Kāju tur tiešām nebija, tiesa kas tiesa, bet tante Kristiānā jau spalgi iesaucās: "Mēs dejosim!" un uzsita knipi gaisā. "Pulksteņvīri! Mūziku! Tango!"

Pulksten viri paklausīgi sasēdās bariņā, turēdami nez kur uzietus instrumentus.

"Khe, khe, kho mēs dhejosim?" Uno uztraukti krimšķināja. Šķiet, viņš nebija dzirdējis pēdējo tantes Kristiānās vārdu jeb izsaucienu.

"Un kā tu domā, kādu deju var gribēt dejot būtne ar tik sarkaniem nagiem?" Viņa pastiepa abas rokas pretī Uno, tad pieliecās arī pati un skaļi iečukstēja spociņam ausīs: "Džungļu sarkanais!"

Neizskatījās gan, ka Uno orientējas nagu laku krāsās un, vēl mazāk, dejās.

"Tango!" Tante Kristiānā vēlreiz sita knipi gaisā, un pulksteņvīri sāka spēlēt. Tante Kristiānā nebija liela auguma, tomēr spociņš bija pavisam sīks. Bērni ķiķināja, raugoties uz dīvaino pāri, taču dejošana tiem abiem veicās apbrīnojami raiti. Viņi slīdēja pa dzīvojamās istabas grīdu neparasti viegli, izdejodami sarežģītus soļus un lieliski turēdamies mūzikas taktī un ritmā. Uz viņiem lūkojoties, arī Izabellai nevilšus sāka kustēties kājas. To pamanījusi, tante Kristiānā līksmi uzsauca:

"Nāciet jūs ar dejot!"

"Nu, nē," noīdēja Roberts, stingri ieķerdamies krēsla atzveltnē, bet Izabella jau bija pielēkusi kājās un vilka pārsteigto Jāni istabas vidū.

"Dejosim!"

Jānis izmisis lūkojās uz Robertu, cerēdams uz glābiņu, bet Izabella viņu raustīja un grieza uz visām pusēm.

"Nu, Janci, skaties, kur tu kājas liec! Pacenties mazliet!"

Jānim no piepūles metās slapja mugura. Viņš, nenovērsis acis, skatījās uz Izabellas kājām, mēģinādams atdarināt soļus. Nezinādams, kāds būs nākamais, viņš nepārtraukti kavēja, tamdēļ ik pēc brīža taisīja neveiklus palēcienus vai milzu izklupienus. Tas viss Robertu uzjautrināja tik ļoti, ka viņš smējās locīdamies un gandrīz krita nost no krēsla. Uzmetis skatu draugam, Jānis samulsa vēl vairāk un satraucās, un kārtējo reizi uzkāpa Izabellai uz kājas.

"Au! Milzu lempi!" viņa iesaucās.

Roberta skaļie smiekli pārmāca mūziku, viņam no smiekliem

sāka trūkt elpa. Jānis galīgi apstulba un apstājās. Izabella nikni zibināja acis.

"lza, es tiešām ļoti cenšos," teica Jānis.

"Pacenties vēl vairāk!" Izabella uzstāja, atkal sākdama raustīt viņu mūzikas ritmā. Roberts turpināja smieties locīdamies. Tante Kristiānā juta, ka ir pēdējais laiks iejaukties, pirms ir izjucis viņas deju vakars. Ar rokas kustību apstādinādama mūziķus, viņa ierunājās:

"Es skatos… Es skatos… Tas, ko jūs dejojat, vairāk izskatās pēc polkas. Varbūt mums vajadzētu uzdejot kādu pazīstamāku danci?!" Un viņa iedziedājās augstā toņkārtā. Mūziķi tūliņ uzķēra viņas meldiņu. Jā, nu tā lieta gāja, šo deju viņi prata un soļus zināja. Mirdzošām acīm viņi griezās dejā, ik pa brīdim piesizdami kāju un palēkdamies. Roberts bija beidzis smieties, tagad viņš nemierīgi trinās uz krēsla, jo

viņam ari gribējās iejukt priecīgajā dejotāju barā, un, beigu galā saņēmies, viņš to arī izdarīja. Viņš noplaukšķināja Jānim Izabellu, bet ari Jānis negribēja sēdēt malā, un atkal tantei Kristianai nācās iejaukties. "Robert, tev vajag pašam savu dejotāju!" tante Kristiānā teica. "Kur tad lai es viņu grābju?" Roberts burkšķēja caur degunu. "Tagad, kad es vienreiz gribu dejot, man nav, ar ko."

Uno, izpalīdzīgs būdams, piedāvāja ataicināt kādu spoku meiteni, bet tante Kristiānā teica, ka tas būs par ilgu un par garu, un ar veiklu rokas mājienu viņa izdancināja no virtuves slotu. "Tā būs tava partnere."

Pulksteņvīri spēlēja nenoguruši, un dejotāji dejoja aizgūtnēm. Līdz vēlai naktij.

46. nodaļa devītnieks dod labu padomu

Tā ritēja diena pēc dienas, bet Izabella nekādi nevarēja izvēlēties vienīgo pareizo variantu. Viņa raudzījās uz daudzajām pudelītēm un kārbiņām, uz lapām ar veiktajiem pierakstiem. Meiteni pārņēma arvien lielāks izmisums. Viņa nevarēja izdarīt īsto izvēli. Izabella zināja, ka nedrīkst kļūdīties. Cik grūti ir pieņemt lēmumu un paredzēt iznākumu! Kaut jel kāds atnāktu un izdarītu izvēli viņas vietā! Atvērās durvis, un ievēlās Devītnieks, kurš šodien dežurēja virtuvē.

'Tu nebiji atnākusi pusdienās!" viņš teici un nolika Izabellai priekšā paplāti ar ēdieniem. "Tu taisi kādu mikstūru? Es biju iedomājies, ka visas burvju dziras gatavo pusnaktī. Man šķiet, visas raganas pa dienu guļ un naktī buras. Tā vismaz darīja mana vecā saimniece! Oho! Paskat, kāda skaista pudelīte! Tik dīvainas formas! Iekšā vēl atlikusi tikai kada lase noslēpumaina šķīduma. Laikam ļoti vērtīgs. Vai tu zini, kas tajā pudelītē ir?"

"Nē!"

"Izlasi! Kaut gan nē! Izlasīsi pēc tam, vispirms paēd, kamēr silts." Devītnieks pabīdīja zupas šķīvi tuvāk Izabellai. "Tici man, lai kā ies, beigās tu uzvarēsi. Bet tagad ēd!" Devītnieks vēlreiz piekodināja un izslīdēja pa durvīm.

Izabella nelikās ne zinis par zupu. Paķērusi mazo pudelīti, viņa satraukti šķirstīja biezo grāmatu lapas. Acis šaudījās no teikuma uz teikumu.

"Ahā! Beidzot!" Te bija ilgi meklētais virsraksts. Izabella ātri laida acis pāri uzrakstītajam. "Augšup plūstoša enerģija… Lejup plūstošā gaisma tiek pārveidota… Izdalās gaisma, siltums…" viņa lasīja, pārlecot teikumiem un rindkopām. "Spēks, ar kādu augs reaģē uz gaismu… Klātesošie izjūt galējas bailes… Inficētie ar bailēm dzīvo visu mūžu… Trīspadsmitā zīme, noslēpums astroloģijā… Tumsa atgriežas tumsā. Gaismas starojošā enerģija atbrīvo augus un cilvēkus jebkurā pasaules malā…" Ja nu šī mazā, necilā, putekļiem klātā pudelīte, turklāt gandrīz tukša, bija atslēga? Tagad Izabella zināja, kas darāms. Viņa iztēlē jau redzēja, kā milzu pūpēži sāk bālēt un izgaist un ar tiem kopā arī Tumšā enerģija. Pacēlusi acis no grāmatas, viņa tās samiedza spilgtajos saules staros. Meitene nolēma paklausīt Devītnieka stāstītajam par raganu paradumiem un paēst un iet gulēt, lai celtos nakts melnumā un gatavotu savu burvju dziru.

Kad pulksteņvīrs ieradās pēc paplātes, viņš redzēja Izabellu aizmigušu gultā un zupas šķīvi izēstu. Devītnieks nosmaidīja, ieraudzījis, ka Izabella guļ, plaukstās sažņaugusi mazo flakoniņu, viņš gādīgi apsedza savu jauno, mazo saimnieci, ļaudams tai miegā gūt pārliecību pašai par savām spējām.

Izabella pamodās, kad apkārt valdīja melna tumsa. Nešauboties ne mirkli, viņa ķērās pie darba.

"Zeme, Ūdens, Gaiss, Uguns, kas pārveido…" viņa pie sevis skaļi runāja, ierīkodama rituāla vietu. Sarkanās sveces meta šaudigas ēnas uz istabas sienām. Uguns liesmas gailēja, un tikpat spilgti gailēja Izabellas acis. Ar aptiekāra precizitāti viņa svēra un mērija sastāvdaļas, tad uzlika rokas uz sava brūvējuma un teica: "Cilvēka likumus aizstāju ar Visuma likumiem. Bailes, bezcerība, tumsa dod pieredzi. Mēs radām gaismu, mēs to izsaucam un pielūdzam."

Izabella runāja un runāja, līdz bez spēka noslīga turpat uz grīdas un aizmiga. Bet sveces turpināja mest trauksmainas ēnas, līdz izdega, un istaba iegrima piķa melnā tumsā.

Lēnām atvērās durvis, un kāds bez skaņas ieslīdēja istabā. Tas pārvietojās, nekam neuzgrūzdamies, neko neapgāzdams. It kā spētu redzēt naktī. Tas tuvojās meitenei, saudzīgi pacēla un pārvietoja uz gultu. Izabella nepamodās, tikai pabāza roku zem vaiga un kaut ko murmināja par sešiem stariem. Nezināmais neklausījās, tas atgriezās pie galda un lūkojās tumsā, it kā redzētu katru lietu. Tad bez šaubīšanās paņēma mazo, bruņo pudelīti, ap kuru Izabella visu nakti bija būrusies, un palika to meitenei zem spilvena. Nezināmais vēlreiz atgriezās pie galda un lika izgaist visām kārbiņām, mēģenēm un traukiem, liekot tiem atgriezties katram savā vietā, lidz nekas vairs neatgādināja par šonakt notikušo. Tad vēlreiz nostājās pie Izabellas gultas. Melnajā tumsā iemirdzējās divas fosforizētas plaukstas. Tās bija paceltas pār Izabellu: "Noslēgšanās burvestība! Nevienam nebūs lasīt tavas domas!"

Bez skaņas atvērās citas durvis, un nu jau šausmās nodrebētu Jānis un Roberts, ja būtu nomodā, jo tumšais tēls bija pielavījies arī pie viņu gultām. Atkal tumsā iemirdzējās plaukstas, un pār zēniem klājās noslēgšanās burvestība. Bez skaņas atnācis, bez skaņas tas pameta zēnu guļamistabu. Apbrīnojami labi nezināmais orientējās mājā, nepieskardamies pakāpieniem, tas veikli slīdēja augšup pa kāpnēm uz tornīša istabu, kur bija apmetusies tante Kristiānā. Pat Tumšās enerģijas novārdzinātie vecāki miegā neizdvesa nevienu vaidu vai nopūtu. Klusums un tumsa bija sastindzinājuši šonakt šo namu.

Lūk, tantes Kristiānās istabas durvis. Pa to apakšu spīd gaisma, bet nācēju tas neaptur. Durvis klusi atveras, un nezināmais ieslīd istabā, taisnā ceļā dodas pie spoguļa un ieskatās sev acīs. Pretī raugās izteiksmīgi uzacu loki un rudu matu ērkulis.

"Pagaidām viss izdodas, es ar tevi lepojos, Kristiānā!" Viņa uzsmaida pati sev, noskūpsta kaklā pakarto kvarcu un dodas gulēt.

47. nodala babe strīdas ar tanti Kristiānu

No rīta agrā gaismiņā viņus modināja nevis gailis vai modinātājpulkstenis, bet gan Jāņa zugū. Undīne locījās un gorījās, un strūklaka čaloja, cik vien spēja, lai pamodinātu gulētāju. Atvēris acis, Jānis iztrūcināts paskatījās uz savu zugū. Kas gan viņam varētu sūtīt ziņu?

"Janci, nu paskaties taču!" Roberts samiegojies skubināja draugu.

Jānis bija pārliecināts, viņam nepatiks Undīnes teiktais. Zēns juta, kā zosāda saceļas uz rokām un auksti drebuļi dricelēja muguru.

"Auksts!" bija viss, ko viņš spēja pateikt. Vējš pa logu šķirbām spraucās namā un saldēja grīdas. Mežvidos, pirms uguns bija iekurta, aukstums ziemas rītos allaž ņipri lodāja pa istabu stūriem un saldēja katru, kas nebija satinies segā līdz ausīm.

Roberts, vienā rāvienā izlēcis no gultas, paķēra Jāņa zugū. Undīne steidzīgi sāka savu stāstāmo: "Noredzēju redzamo. Uzmani dvīņus! Iesākto neturpiniet. Uzmani dvīņus! Uldriķis, tavs vectēvs."

"Ho-ho! Tavs Sapnītis ir atsūtījis ziņu. Tu saproti, ko viņš ar to grib teikt? Ko tu esi iesācis, un kāpēc tev mūs ir jāsargā? Un kā tu vispār vari mūs sargāt?" Roberts sāka smieties. "Viņš laikam atkal būs redzējis kādu no saviem dīvainajiem sapņiem un no vientulības galīgi

sāk iet sviestā. Uzraksti viņam kaut ko nomierinošu! Ka drīz mēs aiziesim ciemos, nu, kaut ko tādā garā — bla-bla-bla."

Jānis domīgi klusēja. Viņš gan nedomāja, ka sapņu tulks iet sviestā. Jā, tur bija jāpiekrīt, vecais vīrs bija diezgan jocīgs, taču teikt, ka viņš ir ārprātīgs, būtu pārspīlēti. Ja varētu zināt, ko viņš tajā sapnī bija redzējis… Varbūt pajautāt tieši? Nē, Sapnītis vienmēr izvairās no konkrētām atbildēm. Viņš vienmēr runā aplinkus, mīklās, lai īstenība nebūtu pārāk skarba. Uldriķis vienmēr to centās mīkstināt. Kā pareizi pajautāt? Kamēr Jānis prātoja, ieradās Izabella un starojošām acīm paziņoja: "Gatavs!" — un rādīja draugiem savu brūno pudelīti.

"Ju-hūūū!" iesaucās Roberts. "Beidzot!"

Zēni sajūsmināti klausījās Izabellas stāstu par mikstūras izgatavošanu. Kad Izabella bija tikusi līdz Devītnieka parādīšanās brīdim, atsprāga durvis, un uz sliekšņa nostājās Babe. Izabella strauji ieslidināja pudelīti jakas kabatā un no visa spēka centās noslēgties, ar šausmām juzdama, ka viņai tas diez ko neizdodas un nez vai tas izdosies arī zēniem, kuri par to pat nedomāja.

Babe bez "labrīt" un "sveiki" klusējot cieši lūkojās uz visiem trijiem. Viņa zināja, ka Virszemē spēki sāk ātri zust. Tamdēļ vispirms bija jānoskaidro, kas šeit notiek un vai Sapnīša, kas šorīt bija atnācis un raudādams stāstījis savus noredzējumus, nojautas ir pareizas. Viņa pētīgi lūkojās bērnos. Taču sev par dziļu izbrīnu konstatēja, ka netiek tiem klāt. Priekšā bija balta, spēcīga, nu, skaidrs kā diena, ka burvju siena. Kas tad tas?! Ar to tūliņ pat jātiek skaidrībā! Vēl neviens nav spējis stāties pretī viņai, Babei. Tūlīt viņa to uzlauzīs un noskaidros, kas ir šo trīs palaidņu galvās. Taču Virszemes gaiss darīja savu, un staltā un varenā Zemzemes Viedā bērnu acu priekšā strauji pārvērtās par izkāmējušu, sagrabējušu, baismīgu mūmiju. Pirksti kļuva līki un mezglaini, mugura sakumpa, mati nosirmoja, un vaigi dziļi iekrita, izvirzīdami asu zodu. Jānis nodrebinājās. Viņam nepatika šīs pārvērtības. Durvis vēlreiz ar sparu tika atgrūstas vaļā. Šoreiz ieradās tante ' Kristiānā.

"Ola-lā! Tik agrā ritā mums jau viesi?"

"Ko tu te dari?" Pārsteigta bija arī Babe.

"Ģimenes melnā avs un kauna traips ieradusies palīdzēt dzimtai grūtā brīdī." Tante Kristiānā riņķoja ap Babi, ne mirkli nepalikdama mierā.

"Ko tad tu vari palīdzēt? Tu jau no darba bēdz kā velns no krusta!"

Nebija jābūt īpaši gudram, lai noprastu, ka Babe tanti Kristiānu necieš ne acu galā.

"Izskatās, tu vēl arvien neesi mainījusies."

"Nav bijis iemesla! Esmu taču svilpaste un vieglprāte. Bezcerīgs gadījums. Tu uzskatīji, ka neesmu cienīga mantot gredzenu un mācīties!" Kristiānā iekarsa.

"Tu? Mantot gredzenu? Ar tavu juceklīgumu un nenosvērtību?" Babe bija asa.

"Tomēr grūtā brīdī bērni izvēlējās palīgā aicināt mani, nevis kādu citu no plašās radu saimes!" uzvaroši teica Kristiānā.

"Aiz izmisuma un muļķības."

"Nu, protams, dvīņi ir tikpat nederīgi kā es! Arī viņi ir tikpat haotiski un trakulīgi."

"Tevi jau nu gan nevienam neizdosies pārspēt. Es nekad neesmu viņus salīdzinājusi ar tevi un ne ar acu skatu likusi noprast…"

"Nu, protams, jūsu labdzimtība! Ne ar acu skatu neesi likusi noprast… Visu gudrā vienīgā varenā! Tu nekad man nedevi iespēju pierādīt sevi."

Tante Kristiānā bija ne pa jokam iekarsusi. Jānis domāja, ka diez vai viņai būtu drosme stāties pretī Babei Zemzemē, kur tā mirdzēja visā savā varenībā. Šeit, Virszemē, protams, to visu bija izdarīt daudz vieglāk.

'Tu redzēsi, pienāks mans laiks un es vēl parādīšu, ko spēju," Kristiānā turpināja.

"Ko gan tu spēj? Uzgleznot dažus pakaļdarinājumus vai uzvest pāris lugu, par kurām jau otrā dienā visi ir aizmirsuši?!"

Tas ir nežēlīgi, pie sevis domāja Jānis. Bet abas pretinieces nerimās un mēģināja ar vārdiem viena otru aizvainot pēc iespējas sāpīgāk. Ilgi krātas dusmas un neizrunātas lietas beidzot bija tikušas brīvībā. Tās gluži kā pavasara palu ūdeņi brāzās, skalodamas visu sev līdzi un paceldamas augšā dažādus sārņus. Trīs draugi stāvēja kā sastinguši. Viņi neuzdrošinājās pakustēties. Dzirdēja tikai aizkaitinātās balsis. Izskatījās, arī Babe bija aizmirsusi sava nāciena mērķi, bet dega svētās dusmās nolikt pie vietas gados jauno radinieci. Varbūt vienīgi tante Kristiānā zināja, kādēļ ir sākusi šo sarunu un uz kurieni to ved, jo ar katru mirkli, ko Babe pavadīja Virszemē, viņas enerģija gaisa un spēki gāja mazumā, un, kad viņas bija pieminējušas radu radus un nonākušas līdz Rasai, tai novēlētajam gredzenam, kurš laimīgā kārtā bija pazudis, noveļot no meitenes pleciem milzu nastu, kā gandarīti konstatēja tante Kristiānā, viņu balsis beidzot pieņēma rāmāku skanējumu. Kristiānā, protams, neskopojās ar pārmetumiem par to, ka Rasa, šis gaišais, tīrais bērns, ir iespundēta Viedo skolā un tiek gatavota cīņai ar ļauno, kaut gan viņa nekad savā mūžā nav redzējusi patiesu ļaunumu. Babe, par brīnumu, piekrita Kristianai, ka vislabāk ar Tumšo enerģiju tiktu galā kāds, kurš to pazīst līdz pašiem tās dvēseles dziļumiem.

"Bet tu taču negribēsi teikt, ka tā būsi tu?!" iesmējās Babe.

"Nu, kāpēc uzreiz es?" samierinoši teica tante Kristiānā. "Vairāk vai mazāk, man ir citas lietas, ar ko nodarboties šai dzīvē."

"Jā, jā, es zinu tās tavas lietas," atmeta Babe, bet viņas balss nu arī bija pielaidīga un samierinoša. "Es jūtos tā kā maķenīt nogurusi," Babe noteica un pieskārās deniņiem.

"Jā, mīļā, tev būtu laiks atpūsties!"

Tante Kristiānā aptvēra vecenītes plecus un bīdīja to laukā no bērnu istabas. Viņa bija panākusi savu, Babe vairs nebāzīs degunu, kur nevajag. Tagad uz kādu laiku būs miers, un viņi varēs rīkoties netraucēti.

48. nodaļa noslēpumains spēks iemājojis vectēvā. cinā dodas tante zuzanna

*

Pavadījusi Babi atpakaļ uz Zemzemi, tante Kristiānā atgriezās līksmā garastāvokli un paziņoja, ka brokastis viņa šodien gatavos pati.

"Es jums pagatavošu karstos salātus un dzērveņu uzputeni ar pienu. Garšos?" Nesagaidījusi atbildi, viņa jau nozuda virtuvē. Bērni steidzīgi sekoja, Jānim patiešām gribējās redzēt, ko šoreiz nozīmēs viņas "es jums pagatavošu", jo viņam jau bija radies zināms priekšstats par dvīņu tanti. Taču Jānim nācās atzīt, ka tante Kristiānā rīkojas ļoti izmanīgi, katram atrodot darbiņu un visus iesaistot gatavošanas procesā. Viņš pats jau sparīgi grieza salātus, kamēr Izabella čurkstināja gaļas strēmelītes uz pannas, bet Roberts putoja dzērveņu sulā ievārīto mannas biezputru. Tante Kristiānā šaudījās no viena pie otra, kaut ko pagaršodama, pamācīdama, piebērdama un uzslavēdama.

Rezultāts izskatījās vairāk nekā kārdinošs. Pirms sēsties pašiem pie galda, viņi, ēdienus skaisti saservējuši uz paplātēm, gribēja tos uznest augšā sirgstošajiem vecākiem. Tomēr labo nodomu iztraucēja šaušalīgs kliedziens, kas lika pamest bļodas un katlus un visiem skriešus doties uz augšu.

Baismīgie, svešādie kliedzieni un tādi kā rūcieni nāca no vectēva istabas. Šķita, ka viņš cīnās ar kādu nezvēru. Roberts bez minstināšanās atrāva vaļā durvis. Vectēvs istabā bija viens pats. Viņš nekustīgi gulēja gultā. Izabella jau gribēja traukties pie viņa, kad mežonīgs rēciens atkal izlauzās pār vectēva lūpām. Slimības izmocītais augums nodrebēja, un neredzams spēks to piecēla sēdus. Vectēva acis plati iepletās… Jānis bija pilnīgi pārliecināts, tas nav vectēvs, kas skatās uz viņu, bet kāds drūms svešinieks. Kāds, kas bija iemitinājies vectēvā, atkal ierēcās un sāka izdot dīvainas skaņas.

"Apsēsts," nočukstēja Roberts.

"Vairāk vai mazāk," teica tante Kristiānā un trīcošiem, nervoziem pirkstiem sāka knibināties gar savu pulksteni. Uztraukumā viņai neizdevās to atvērt, bet tikmēr nezināmais spēks turpināja plosīties un ārdīties vectēva ķermeni, raustīdams to dīvainos krampjos un izlocīdams šaušalīgās pozās. Ikreiz, kad vectēvs pavērsa savu neprāta pārņemto skatienu uz viņiem, Jānim šķita, ka tas ir pēdējais dzīves mirklis. Zēns redzēja, kā Izabella ar Robertu sadodas rokās, kā vienmēr, kad vajadzēja vairāk spēka. Vectēvs ierēcās un svaidīja galvu no vienas puses uz otru kā ievainots zvērs. Jāņa plaukstas kļuva aukstas un slapjas no baiļu sviedriem. Viņš sajuta naidu, dusmas, agresiju. Tumšā enerģija ar katru mirkli kļuva arvien stiprāka. Tā bija šeit, viņiem blakus un ar katru mirkli kļuva arvien spēcīgāka. Vectēvs ierēcās un pārplēsa segu uz pusēm. Viņa acis pielija ar asinīm, rokas šķēla gaisu kā asi dunči. Beidzot, beidzot tante Kristiānā bija atknibinājusi savu pulksteni un izsaukusi pulksteņvīru komandu. Viņa nokomandēja muskuļotos vīrus savaldīt vectēvu, un tie viņu sasēja ar spēcīgām virvēm. Likusi nepārtraukti vectēvu uzmanīt un katru pārplēsto virvi nomainīt ar jaunu, viņa kopā ar bērniem atstāja istabu. Tante atviegloti uzelpoja, kad aiz sevis aizvēra vectēva istabas durvis.

"Viņš ir apsēsts, vai ne?" jautāja Roberts.

"Jā, Tumšā enerģija arvien vairāk un vairāk pārņem viņa gribu. Ja no sākuma tie bija kādi divdesmit pieci procenti, tad tagad arvien vairāk un vairāk, drīz vien vectēva miesa kalpos melnajam spēkam par mājvietu, un tad vairs tur nekas nebūs glābjams. Vairāk vai mazāk, mums nav pārāk daudz laika. Ja par to kāds uzzinās, vectēvu vedīs uz dziednīcu."

"Nu, protams, ka uzzinās! To jums neizdosies noslēpt!" atskanēja pazīstama balss viņiem aiz muguras. Tas bija Uno! "Drausmīgie rēcieni satracināja un pārbaidīja meža zvērus vairāku desmitu kilometru attālumā no jūsu mājām."

"Ak, vai! Ko nu lai darām? Vectēvu vedīs prom!"

Izabella sāka izmisīgi raudāt. Roberts satraukts paskatījās uz Kristiānu.

"Kas Izabellu tagad nomierinās? Viņu mierināt prot tikai vecmāmuļa."

"Tikai tas mums vēl trūka! Izabella, tūdaļ pat beidz!"

Likās, tante ne pārāk labi pārvaldīja situāciju. Izabellai bija sākusies īsta raudāšanas lēkme. Asaras plūda aumaļām. Neviens nevarēja atrast pareizos vārdus, lai viņu mierinātu. Tante Kristiānā apcirtās uz papēža un devās pie kamīna dzegas. No turienes paķērusi pulksteni, ar skaļu būkšķi nosvieda to Izabellas sakņupušā augumiņa priekšā.

"Tā, skaties uz pulksteni. Es tev ļauju raudāt piecpadsmit minūtes. Bet tā kārtīgi, lai visa māja trīc. Nu, skaļāk, skaļāk! Raudi skaļāk."

Zēni apstulbuši saskatījās. Tantes neiejūtība jau pārspēja jebkādas robežas, bet dīvainā kārtā, vēl pāris reižu iešņukstējusies, Izabella apklusa. Neviens nevar raudāt, ja tam liek. Vismaz Izabella jau nu noteikti. Viņu vispār kaitina pavēles un vēl kaut kādi laika ierobežojumi. Viņa pati izlems, ko darīs! Un raudāt jau nu gan viņa tagad neraudās! Vēl pāris šņukstienu, dažas dziļas nopūtas, un asaras pazuda kā nebijušas.

"Tā, vairāk vai mazāk, ar to mēs būtu tikuši galā!" tante apmierināti nokrekstēja. "Visu laiku pa galvu maisās viens vārds, es tikai nevaru atcerēties kāds." Kristiānā uzmeta skatienu māsasdēlam.

"Vai tu domāji Zuzanna?" Roberts bija izpalīdzīgs.

"Aha! Tas pats jau ir. Tieši viņa." Tante pagriezās un nozuda savā augšstāva istabā.

Pēc mirkļa māja nodrebēja, it kā to purinātu zemestrīce. Tā būkšķēja un krakšķēja, un draudēja sabrukt. Jancis aizspieda ausis un labprāt būtu aizžmiedzis arī acis, bet redzēja, ka dvīņu sejās uzplaukst smaids. Vēl pāris grūdienu lika mājai nodrebēt, tad līdz ar atlūzušām ķieģeļu lauskām un milzīgu putekļu mākoni caur kamīna muti istabā ievēlās kāds apaļai bumbai līdzīgs kunkulis, kurš, pat nesasveicinājies, traucās augšup pa kāpnēm, un drīz vien no Kristiānās istabas atskanēja skaļas balsis.

"Kas tas?" Tik vien Jānis spēja izteikt.

"Tā ir tante Zuzanna. Viņa ir šausmīgi vecmodīga. Vēl arvien ierodas caur kamīnu un mēdz lidot uz slotas."

"Jūs man netikāt par viņu stāstījuši."

"Nebija nekāda vajadzība!" pikti novilka Izabella. "Māmiņai galīgi nepatiktu, ka viņa te ir ieradusies."

"Kāpēc?"

"Viņa dzīvo mājiņā uz vistas kājas, savu dzīvību glabā olā, kuru ir noslēpusi trīsgalvainam pūķim vēderā, un pūķi gana savā meža pļaviņā."

"Tu tagad man stāsti pasaku vai vienkārši izjoko?" Jānis nesaprata — ticēt vai ne.

"To mums stāstīja mamma, paši mēs tikai pāris reižu tanti esam redzējuši un nekad neesam pie viņas ciemojušies."

Augšstāvā atvērās durvis un atskanēja balsis.

"Vairāk vai mazāk, tā ir tava specialitāte."

"Tā ja. Labi gan, ka tu man devi ziņu. Darīšu, ko varēšu!"

Tante Zuzanna bija vēl lielāka un apaļāka par vecmāmuļu. Jānim nebija nekāds pārsteigums, ka viņa gandrīz iesprūda skurstenī. Brīnums, ka tas nesabruka! Pārvietojās viņa, gāzelēdamās no vienas kājas uz otru, plānie matiņi bija saņemti un sapīti bizītē. Rokas, gluži kā uz plaukta, viņa turēja uz sava milzīgā vēdera. īsta tauku bumba, Jānis nodomāja. Apaļie vaigi auga uz visām pusēm, likdami sarauties acīm, līdz tās pārvērtās šaurās, šaurās spraudziņās. Tie kāpa virsū arī degunam un mutei, ļaudami tikai attapīgam minētājam atrast deguna un mutes vietu. Lai jel mazliet savas izjutušās miesas vestu pie kārtības, tante Zuzanna bija ģērbusies brūnā raupjas drānas kostīmā. Tas tiešām, pēc Jāņa domām, kundzītei piešķīra zināmu solīdumu. Taču viņa bija krietni pārspīlējusi ar rotaslietām. Laikam jau gribēja izskatīties sievišķīga. Kaut kas trīsuļoja, iekārts viņas ausīs. Ņirbēja un vizuļoja ap kaklu un abām plaukstu locītavām. Un vēl, kronis visam, viņa bija uzklājusi uz pleciem trīsuļojošu un vibrējošu, nepārtraukti formu mainošu lakatiņu. Ari milzīga broša augšējās pogas vietā! Pārspīlējums pārspīlējuma galā. Taču, kad viņa nonāca lejā un, mīlīgi gāzelēdamās, tuvojās Jānim, lai sasveicinātos, zēns šausmās atsprāga atpakaļ. Tās nebija rotas, vizuļojoši karekļi vai spožas, gaismu atstarojošas pērlītes, tie bija zirnekļi! Veselām kolonijām. Mazi un lielāki, un milzīgs ar krustu vidū augšējās pogas vietā, ari ausis — tie nebija auskari. Tur karājās zirneklīši savos zīda diegos un šūpojās pie katra tantes soļa. Janča iedomātais lakats nemaz nebija lakats. Tur daudzas mazu zirneklīšu grupas auda savus tiklus. Tie smalkus vijumus veidoja ari ap tantes roku locītavām un mežģīņotus rakstus ap viņas kaklu, karādamies veseliem ķekariem. Janča pakrūti sagrāba nelabums.

"Fū! Cik pretīgi!"

Bet tante Zuzanna, salikusi rokas uz vēdera, smējās savus sulīgos un skaņos smieklus. "Tā ja, manu zēn, reizēm dzīve ir pārsteigumu pilna, un brīžiem mēs redzam nevis īstenību, bet savu iedomu atspulgus, bet, kad aizkars krīt, mēs ieraugām patiesību. Tā ja, manu zēn! Še, ņem, ļauj šai mazajai dieva radībai parāpot pa tavu roku!"

Viņa piedāvāja Jānim vienu mazu, spriganu zirneklīti, kurš šūpojās tievā pavedienā. Pirms Jānis spēja ko bilst, zirneklis strauji metās atpakaļ un aizrāpoja pa tantes Zuzannas augšdelmu, iejukdams citu zirnekļu pūlī.

"Izskatās, ka viņš negrib šodien ar tevi draudzēties!"

"Zuzanna, kur tu paliec?" atskanēja spalgā tantes Kristiānās balss.

"Nāku jau nāku!"

Tante Zuzanna aizlīgoja uz vectēva istabas pusi. Bērni sekoja, neatkāpdamies ne soli.

"Tiš, tiš! Ejiet uz virtuvi! Vēl neesat ēduši brokastis," Kristiānā viņus raidīja projām.

"Nē, mēs paliksim!" Roberts teica balsī, kas nepieļāva iebildumus.

"Lai bērni paliek, Kristian! Tu zini manu pārliecību — grāmatu gudrības vien nepadarīs par sava aroda zinātājiem. Viņiem visā ir jāpiedalās. Tā var mācīties ātrāk un labāk. Liliana par daudz savus bērnus sargā, tāpēc izauguši tādi kā podos uz palodzes lolotas puķes. Vajag mietiņu, kur balstīties."

Jānis redzēja, ka Izabella neizturēja un ieknieba tantei Zuzannai mīkstumos, bet tā to nejuta. Izabella necieta, ja kāds kaut ko sliktu runāja par viņas māmiņu.

"Zuzanna, tu tā saki tāpēc, ka tev bērnu nav!" arī tante Kristiānā iebilda. Laikam principa pēc, lai, kā vienmēr, runātu visiem saviem tuviniekiem pretī. "Ja tev būtu šitādi resgaļi, tu arī censtos viņus no visa pēc iespējas ilgāk pasargāt."

"Tā ja, cilvēciņ mīļo! Cilvēks domā, dieviņš dara! Redz, pēkšņi viņi palikuši mājās rīkotāji un valdītāji un tagad nezina, ko ķert un grābt!"

"Viņi ļoti labi tiek ar visu galā!" tante Kristiānā aizstāvēja dvīņus.

"Beidziet abas! Runa nav par mani un Izabellu!" teica Roberts.

"Tā ja, dēliņ!" piekrita Zuzanna, kura bija atlīgojusi līdz vectēva durvīm.

"Kas mums būs jādara?" tante Kristiānā kareivīgi noprasīja.

"Ko nu jūs, mīļā, varat daudz sadarīt? Stāviet tik mierā, un viss būs labi."

Jānis raustīja Robertu aiz piedurknes, cenzdamies pievērst sev uzmanību. "Ko viņa darīs?" viņš čukstēja.

"Izdzīs nelabo garu! Viņa vienīgā mūsu dzimtā ir garu izdzinēja."

"Kā to dara?"

"Tūlīt redzēsim!"

"Kāpēc viņa ir vienīgā?"

"Tāpēc, ka tas ir baiss pasākums, tur vajag īpašu sagatavošanos un zināšanas, jo izdzītais gars mēdz ieperināties izdzinējā. Izdzinējam ir jābūt milzīgi stipram."

Vectēva istabā rosība nebija rimusi ne mirkli. Visi deviņi pulksteņvīri atradās nepārtrauktā kustībā, mēģinot savaldīt trakojošo vectēvu. Izskatījās, ka Tumšā enerģija tikai pieņemas spēkā, jo virves trūka cita pēc citas. Pulksteņvīri nepaguruši tās atkal saitēja ap vectēva rokām un kājām. Miesa bija nobrāzta jēla, un vēnas piepampušas.

Jānis nevarēja uz to skatīties, viņš aizgriezās, tamdēļ arī neredzēja mirkli, kad tante Zuzanna sāka garu izdzīšanas rituālu. Taisnību sakot, Jānis neredzēja gandrīz nenieka, jo pie sevis domāja, ka nekāds spēks viņu nepiespiedīs uz šīm šausmām skatīties. Tomēr zēns kļūdījās, jo spalgs Izabellas kliedziens lika viņam pagriezt galvu.

Vispirms Jānis nepazina tanti Zuzannu. Tā nu nekādi nevarēja būt viņa. Tante Zuzanna kusa kā saldējums karstās plaukstās. Viņa burtiski tecēja uz visām pusēm un malām, kļūdama arvien tievāka un tievāka. Kamēr viņas miesas kā dzeltenīgi tauki tecēja prom straumītēs pa grīdu, stingdami grīdas dēļu šķirbās, mazie zirneklīši nepaguruši auda aizsargtīklus. Neredzamais spēks, ar kuru cīnījās tante Zuzanna, ik pa brīdim tos pārrāva un jaunas tauku straumītes aiztecēja pa grīdu. Tante kļuva arvien liesāka un liesāka, kalsnāka un kalsnāka, bet ietiepīgi turpināja cīņu. Vectēvs sāka vemt. Viņš vēma asinis. Starp tām arī čūskas un pretīgus, grubuļainus krupjus, kuri, sasnieguši zemi, rāpoja un leca uz visām pusēm.

Mežonīgi iekliegušies, tante Kristiānā izrāva no matiem adāmadatu, kura bija kalpojusi par matu saspraužamo kociņu, un uzdūra uz tās vienu bēgošu rāpuli. Tad nākamo. Roberts norāva no kājas kurpi un zvetēja ar to. Izabella nez kur bija rāvusi āmuru un izmantoja to par sitamo ieroci. Jānis sekoja Roberta piemēram un laida darbā savu kurpi. Viņi cīnījās, pazaudēdami laika un mēra izjūtu. Jānis nezināja, ka viņā var būt tik mežonīgas dusmas un ari naids, tāda vēlme atriebties.

Cīņas karstumā viņi nemanīja, ka krustmāte Zuzanna kļuvusi jau bīstami tieva. Tik tieva, ka vairs nejaudēja noturēt ne savu, ne zirneklīšu svaru. Tomēr arī Tumšā enerģija bija nolēmusi atkāpties. Vectēvs izvēma pēdējo biezo, melno recekļainu asiņu piku un bez spēka atslīga guļvietā. Drošības labad saites atstājuši, pulksteņvīri steidzās palīgā tikt galā ar nešķīsteņiem. Pēdējā brīdī Četrinieks paspēja uztvert tanti Zuzannu un turēja to, baiļodamies, ka viņa nesalūst kā saulē izkaltis sausas zāles stiebriņš.

Tante Kristiānā žēli raudzījās uz savām nošķiestajām sarkanajām kurpītēm, bet viņai nebija spēka pat paniķoties. Noraizējusies viņa vēroja savu māsu Zuzannu, nevarēdama izlemt — guldīt to gultā vai uz grīdas. Beidzot izlēma par labu cietai virsmai un paklāja segu uz grīdas. Mazie zirneklīši ne mirkli nepameta savu saimnieci un turpināja vīt un aust ap to aizsargtīklus.

49. nodaļa rasa pavēl atbrīvot māju no maģiskiem ļaudīm un burvestībām

Trīs draugi aizvilkas uz virtuvi. Ieraudzījuši saklato brokastu galdu, viņi atcerējās, ka šodien nav vēl ēduši.

"Esmu tā piekususi, ka nespēju pat ieēst," vaidēja Izabella. Jānis uzmeta acis uzputenim, nez kāpēc tas viņam atgādināja pa grīdu plūstošos taukus, un viņš pretīgumā novērsās.

"Vai jums nelikās, ka no rīta te kaut kur klīda Uno?" Roberts domīgi ierunājās.

"Es tepat vien esmu!" Spoks tapa redzams un nosēdās Robertam līdzās. "Jūs pārāk nekreņķējieties. Spokiem arī ir laba dzīve, un, kad pierod, var atrast pat zināmu prieciņu."

"Par ko tu runā?" Izabella bija pārāk piekususi, lai saprastu.

"Nu, par to pašu, lai jūs pārāk neuztraucieties, kad nāksies mirt. Redz, es jau gadu desmitiem esmu miris, un nekāda vaina."

'Tu pats apjēdz, ko runā?" Roberts saskaitās un, ja varētu, būtu nogrūdis spoku no krēsla. Drošības labad Uno tomēr paplivinājās tālāk. Apmeties citā vietā, tas turpināja:

"Šis ir beigu sākums. Rit Tumšā enerģija būs klāt ar jaunu spēku. Agri vai vēlu tā visus nobeigs. Paliksim tikai mēs, spoki, kas jau esam beigti."

"Es esmu tā piekususi, ka pat nevaru ar tevi pastrīdēties, bet tu gvelz pilnīgus niekus," Izabella teica nomāktā un nogurušā balsī.

"Tie nav nekādi nieki." Vienreiz nu spoks sajutās liels un nozīmīgs. Pamanījis pret sevi vērstās izbiedētās Jāņa acis, viņš turpināja: "Jūs taču paši redzējāt, kas notika, un esat pietiekami gudri, lai pie viens pieliktu viens un iegūtu divi."

"Te nav nekāda matemātikas stunda! Vai nu stāsti, vai lasies!" Roberta acis dusmās zvīļoja. Drošības labad spoks sāka plivināties pie griestiem.

"Stāstu vēlreiz īpaši neattapīgajiem. Jūs redzējāt, kas notika. Tante Zuzanna, kura ir spēcīgākā garu izdzinēja Latvijā un vienmēr ir tikusi ar savu uzdevumu galā, šoreiz cīņā zaudēja visus spēkus. Vēl reizi viņa to neizturēs. Bet Tumšā enerģija zaudēja tikai kādu pili no enerģijas jūras. Es zinu, jūs esat gudri un saprotat, ko es stāstu! Jūs nevarat šo enerģijas jūru ne izdzert, ne izsmelt ar rokām. Pat tad, ja visi zemes

ļaudis sastāsies un sāks smelt. Cilvēks var pastāvēt pret cilvēku, bet ne jau pret Tumšo enerģiju."

"Var gan!" tiepās Izabella. "Tu esi tikai muļķa spoks. Tu neesi gājis nevienā skolā. Neesi mācijies nevienu burvju mākslu. Pat muļķīgā, parastā karā tu pamanījies zaudēt dzīvību. Tu esi apaļš neveiksminieks! Ne jau tev mūs mācīt!"

Par šo nu gan spoks apvainojās un izgaisa.

"Izabella, tu biji pārāk skarba!" Roberts pārmeta māsai.

"Ko tad viņš te atnāk un jauc galvu? Mierinātājs atradies! Spoku pasaule mūs gaidot. Lika pagaidīt, viņi visi mums vēl redzēs!" Izabella draudēja neredzamiem pretiniekiem.

Kāds klauvēja pie ārdurvīm. Sparīgi un priecīgi. Viņi bija aizmirsuši šodien atslēgt ārdurvis.

"Kas tas?" Jānis beidzot uzdrīkstējās ko teikt.

"Spoks tas noteikti nav, tā ir dzīva būtne un diez vai kāds no Zemzemes, jo tie mēdz uzrasties vienkārši tāpat. Visneparedzamākajā laikā, visneiedomājamākajās vietās. Ja viņš klauvē pie durvīm, tas ir cilvēks ar miesu un asinīm. Varam iet droši atvērt." Izabella traucās uz durvīm, un pārējie viņai pakaļ.

"Čau, ko nelaižat iekšā? Man atļāva vienu dienu paciemoties mājās, rīt jāiet karot ar tām milzu sēnēm!" Rasa priecīgi teica, ienākdama un nosviezdama somu uz priekšnama plaukta. Trīs draugi sapratās bez vārdiem un nolēma Rasu pagaidām neuztraukt un nestāstīt par trakumiem, kas te notiek. Labi, ka tante Zuzanna ir pārvietota uz Kristiānās istabu. Tā viņiem izdosies noslēpt viņas klātbūtni.

"Ko jūs tādi apmulsuši? Negaidījāt mani? Atkal blēņas darījāt? Gulējāt līdz pusdienlaikam! Sliņķi tādi, vai brokastis maz esat ēduši?"

Rasa devās uz virtuvi. Skaisti uzklātais brokastu galds labi saderēja ar dvīņu meliem par to, ka mājās viss ir kārtībā, viņi tikai mazliet aizgulējušies un nav paspējuši šorīt apkopt lopus, bet citādi viss labi.

. Tante Kristiānā palīdz, un vecāki jau jūtas daudz labāk. Viņi uzmanīgi laipoja, izlaizdami stāstos visas bīstamās vietas, un Izabella

nemanāmi ar kāju pabīdīja zem virtuves trauku skapja asinīm notraipīto vectēva āmuru, kuru nemaņas brīdī bija atstiepusi uz virtuvi.

"Nu, varbūt kopā paēdīsim?" Izabella centās pēc iespējas novilcināt mirkli, kad Kasa gribēs apraudzīt sirdzējus. Kad visi bija sasēdušies ap galdu, ienāca tante Kristiānā. Viņa savas nosmulētās kurpes bija nomainījusi pret sarkanām pastalām. Pamanot Rasu, drūmā izteiksme no sejas pazuda, un tā atplauka priekā. Viņa izplestām rokām steidzās māsasmeitu apskaut. Šmukt, šmukt! Sulīgas bučas tika abiem Rasas vaigiem.

"Stāsti, kā tev klājas Augsto Zinšu skolā?"

"Kur palikušas tavas sarkanās kurpītes?" Vērīgā Rasa bija pamanījusi tantes apavu maiņu. "Vai kaut kas noticis?"

"Ak, ko tu! Viss kārtībā! Es tikai atradu sarkanas pastalas. Ļoti ērtas, tev arī iesaku — var izkustināt kāju pirkstus. Bet tagad man jāiet. Man vēl ir jāpabeidz… Jāpiekārto šis tas… man vēl… jā…" Tante Kristiānā nozuda durvīs.

"Tāda pati kā parasti!" Rasa noteica. "Saviem ieradumiem viņa paliek uzticīga, bet dīvaini gan, ka kurpes mainījusi."

Trīs draugi nodurtām acīm raudzījās šķīvjos un visu savu uzmanību veltīja tikai ēšanai.

"Vai viņa jau sen staigā pastalās?"

"Nē!" sacīja Izabella, bet Roberts jau bija paspējis iekliegties: "Jā!"

"Kaut ko jūs man slēpjat, bet nekas, gan es to uzzināšu!"

Rasa ēda un priecājās, ka var būt atkal mājās. Viņa bija atgriezusies ļoti labā omā. Viņa starodama stāstīja, kā Augsto Zinšu skolas audzēkņi ir sagatavoti rītdienas cīņai ar milžu pūpēžiem.

"Izabellas vārdiem runājot, tas būs vieglāk par vieglu. Vispirms ies pirmā grupa… Paga, es jums tūliņ parādīšu," viņa pārtrauca stāstit un aizsteidzās. Pēc mirkļa atgriezās, kaut ko vilkdama ārā no somas. "Redz, tas ir mans jaunais zizlis. Tā kā sirpis. Tos mums izdalīja speciāli šim pasākumam. Viņa enerģija ir tik asa, ka nogriezīs visas sēnes vienā mirklī. Aiz mums nāks otra grupa, un viņu zižļi būs tā kā zemes kapļi.

Tie uzirdinās zemi, iznīcinot sēņu micēliju zemē. Saprotiet, tā kā ar aklu tīrumā! Tad nāks trešā grupa un izveidos tur tā kā kliņģerīšu dārzu."

"Ko izveidos?"

"Sasēs kliņģerītes!"

"Kaut kāds murgs!" Roberts noelsās. Vai Rasa vispār saprot, ko viņa runā un ar ko viņa rīt cīnīsies?

"Kas jums nav skaidrs?" Rasa sarauca pieri. "Tad, kad pirmā grupa būs tā kā nopļāvusi, otrā grupa tā kā uzrušinājusi, tad trešā tā kā iesēs kliņģerītes. Jūs taču zināt, viņām piemīt dezinficējošas īpašības, viņas attīrīs zemi un vēl skaisti ziedēs. Brīnišķīgi, vai ne?!"

"Tas ir trakāk par traku!" Izabella iesāka, vaigiem uztraukumā sārtojoties, bet apklusa, saņēmusi spērienu no Roberta.

"Ak, beidziet rādīt tik skābus ģīmjus! Viens, divi un gatavs. Varēsim mierīgi dzīvot atkal tālāk. Gribat, es jums izstāstīšu kaut ko uzjautrinošu?"

Draugi klusēja, un Rasa turpināja:

"Mums ik pa brīdim ļāva pamest skolu, un tad mēs devāmies uz kafejnīcu. Vienā tādā reizē es tur satiku Artūru, Tomu un Agnesi ar Lauru. Artūrs laikam sen nebija saticis jūs abus," viņa norādīja uz dvīņiem, "un viņam nav bijis, ar ko kašķēties, tāpēc sāka kaitināt arī mani. Jautāja, vai es zinot, aiz kura gala zizlis jātur rokā. Es viņam tur šo to tīri labi atbildēju, bet viņš nevarēja rimties un izteica piezīmi, ka mana galva esot domāta tikai vainaga nēsāšanai. Tad gan es zaudēju pacietību! Tagad es zinu, kā tu, Izabella, tādās reizēs jūties," vecākā māsa vērsās pie jaunākās, "teicu Artūram, ka pat mana mazā māšele prot labāk burties par viņu, un izstāstīju, kā tu piebūri Tomu ar rozā konfekti, kaut gan viņš tev nekad nav paticis un nepatiks. Toms lāgā nesaprata, par ko es runāju, meitenes teica, ka par to viņas jau sen bijušas pārliecinātas, bet Artūrs, tu iedomājies šito nekauņu, tā vietā, lai dusmotos, staroja kā saulīte. Man šķiet, to viņš darīja tāpēc, lai mani vēl vairāk kaitinātu. Ja es nezinātu, ka jūs esat nesamierināmi ienaidnieki, es vēl varētu nodomāt…"

"Rasa, es īsti nesapratu par tām kliņģerītēm," Jānis iespraucās sarunā, lai mainītu tēmu, jo redzēja, cik aizdomīgi sārti kļūst Izabellas ausu gali.

"Ak, par tām!" Rasa nešķita ko pamanījusi. "Sēklas būs vairāku veidu. Gan dzeltenas, gan oranžas. Gan ar dzelteniem vidiņiem, gan ar tumši brūniem. Man šķiet, tas izskatīsies ļoti jauki, un šis pārbaudījums būs arī tā kā eksāmens, lai mūs tā kā pārceltu uz nākamo kursu."

"Tā kā pļausiet, tā kā arsiet, tā kā sēsiet, tā kā tiksiet pārcelti uz citu kursu… Kas jums tur īsti notiek?" Roberts sašutis nokliedzās un izskrēja no virtuves.

"Mazais brālis palicis tāds nervozs," Rasa satrūkusies vērsās pie palicējiem.

"Vai tev nešķiet, ka jums tas liekas tā kā pārāk vienkārši?" galdā skatīdamies, Jānis iesāka.

"Tu ko, nē!" viņu pārtrauca Rasa. "Pēc tā, ko mums stāsta, šis izskatās būs vieglākais eksāmens, kāds mums jelkad ir bijis."

"Kā tad, vieglāk par vieglu… Vai tu esi pārliecināta, ka jums stāsta patiesību?" Izabella cieši vērās māsā.

"Jūs te mājās esat tādi dīvaini, uzvilkti un negatīvi noskaņoti. Pastāstiet labāk, kā jūtas māmiņa ar tēti! Babe stāstīja, ka viņiem uzbrucis pavasara nogurums."

"Pavasara nogurums! Kāds vēl pavasara nogurums?!" Izabella, vairs nespēdama valdīties, pielēca kājās un kliedza. "Viņi saelpojās Tumšo enerģiju un tagad guļ tur augšā knapi dzīvi, un rītvakar tu būsi tāda pati!"

"Izabella, tu atkal pārspīlē!"

"Nemaz ar ne! Klausi tikai visam, ko tev tai skolā saka! Pareizi tante Zuzanna teica, mēs pilnīgi neesam sagatavoti reālajai dzīvei. Arī tu ar visu savu Augsto Zinšu skolu."

"Ko?! Tante Zuzanna? Viņa ir šeit?"

"Jā, gan!" ar gandarījumu paziņoja Izabella.

"Kurš uzdrošinājās? Tu zini, ka māmiņa aizliedza!"

"Tante Kristiānā tā izlēma, un mēs piekritām."

Ne vārda neteikusi, Rasa devās uz tantes Kristiānās istabu. Mirkli palikuši sēžot, Jānis ar Izabellu tomēr izlēma sekot.

Jau pēc brīža no augšstāva atskanēja skaļš strīds. Draugi traucās augšup. Rasa savā stingrajā un noteiktajā balsī lika, lai tante Kristiānā pamet šo namu, kuru viņa ir pārvērtusi par īstu trako māju un padarījusi arī dvīņus galīgi nervozus. Tante Kristiānā pretojās, ka nekā traka te neesot, bet Rasa teica, lai viņa paskatās pati uz sevi no malas. Jānis vairāk sliecās piekrist Rasai. Jumtā izbūvētajā tornītī, kas jau pats par sevi ir dīvaina vieta jebkurai normālai mājai, kaktā uz grīdas gulēja tante Zuzanna, pār kuras augumu vienā laidā turpu šurpu rāpuļoja zirnekļu bari. Viņai līdzās tupēja Trijnieks un, ar vienu roku uzmanīgi piepacēlis tantes galvu, baroja viņu ar karstu, treknu buljonu. Izskatījās, tā nebija pirmā tase, kuru tante bija izdzērusi, jo neliela grēdiņa tukšo trauku šķiebās turpat uz grīdas, un buljoni bija gājuši labumā. Tante Zuzanna šķita atgūstam savus apveidus.

Tante Kristiānā tikmēr nelikās traucēties un izmantoja savas jauniegūtās pastalas deju apgūšanai. Šķiet, viņu bija piemeklējusi baleta mūza. Mati bija stingri nostiepti un pakausī savīti mezglā. No labās puses viņu balstīja uzticamais Vieninieks, aiz kreisās rokas turēja Sešinieks, kamēr tante pati stāvēja uz kreisās kājas, labo aizāķējusi aiz auss. Tagad gan viņa centās uzmanīgi, nezaudējot pašcieņu, atkabināt kāju un nolaist atkal uz grīdas. Turpat viņiem apkārt vazājās Lāse, aiz galvas vilkdama piebeigtu melnu čūsku. Mazliet pēc trako nama te patiešām izskatījās. Interesanti, kur vēl ir pārējie pulksteņvīri. To pašu bija iedomājusies arī Izabella un tamdēļ jautāja:

"Kur ir pārējie Pulksteņvīri?"

"Ak, kādam ir arī jāstrādā!" tante Kristiānā teica. "Viņi tīra kūti." Tante cerēja, ka tādā veidā izpelnīsies Rasas atzinību, bet dvīņu vecākā māsa gandrīz uzsprāga.

"Jūs ko, te visi prātu esat zaudējuši?! Izmantot maģiskos ļaudis mājas darbos! Ja nu atnāk kāds kaimiņš vai atbrauc tēta darbabiedrs? Ko jūs teiksiet? Vecāki mums mācīja ar savu uzvedību neradīt ne mazākās aizdomas. Neizmantot ne buršanos, ne maģiju, bet atliek viņiem tikai nedaudz savārgt, lai uzrastos jūs abas un sāktos mājā jukas!"

Tante Kristiānā klausījās vien pa ausu galam, jo nekādi nevarēja atkabināt kāju, kuru bija aizgrūdusi aiz auss. Un izskatīties cienīgi šādā pozā ir diezgan grūti. Arī vecākā tante Zuzanna spēja tik vien, kā, lūkojoties griestos, pateikt "tā ja". Redzēdama, ka neviens netaisās viņai iebilst, Rasa traucās uz priekšu pilnās burās. Viņa aizliedza izmantot burvestības, lika nozust jelkādiem maģiskiem radījumiem, norādīdama uz pulksteņvīriem un zirnekļu bariem. Tajā mirklī, kad Rasai šķita, viņa ir guvusi uzvaru, viņas priekšā kā no nekurienes uzradās Roberts.

"Rasa kopš tā brīža, kad pienāca ziņa, ka tu esi ieslēgta skolā, Mežvidos daudz kas ir mainījies! Ar vecākiem nepavisam nav labi."

"Kas? Es tūlīt gribu redzēt mammu!"

Viņi devās uz augšstāvu. Roberts bija nolēmis māsai neslēpt neko. Pēc vecāku un vecvecāku apciemojuma visi klusēdami atgriezās dzīvojamajā istabā. Viņiem bija pievienojusies arī tante Kristiānā, kura beidzot bija atkabinājusi aizsprausto kāju un gāja, ļaudama pastalām mīksti plakšķēt pret grīdu.

"Tagad es uz mirkli gribu pabūt viena, man ir jāpadomā." Rasa aizcirta savas istabas durvis līdzgājējiem degungalā.

"Nu ko. Iesim mēs katrs uz savu istabu. Izskatās, šodienai pietiks," noteica tante Kristiānā un aizgāja uz savu torni.

Izabella satraukti paskatījās uz Robertu un Jāni.

"Mums ir jādodas uz Zemzemi! Ar kliņģerīšu sēklām viņi tālu netiks," viņa sacīja un izvilka no kabatas savu brūno pudelīti. "Bet mums viss izdosies, jūs redzēsiet!"

50. nodala bērni dodas uz zemzemi un stājas pretī milzu pūpēžiem

Izabella gribēja doties ceļā tūliņ pat. Roberts ieteica vēlreiz visu apdomāt, jo viņi nekad nebija gājuši uz Zemzemi vieni. Brālis mēģināja pārliecināt māsu, ka viņu plānā jāiesaista arī tante Kristiānā un Rasa. Izabella uzstāja, ka viss esot jādara vieniem pašiem, viņas tikai traucēs realizēt plānu.

'Tante Kristiānā domās, ka visu zina par visiem vislabāk, tāpēc nepārtraukti mūs komandēs un izrīkos. Turklāt mēs nevaram būt droši, ka vissvarīgākajā brīdī viņai neuznāk iedvesma, tad mēs tāpat paliksim trijatā!" protestēja Iza.

"Bet mēs uzņēmām tanti Kristiānu Rozā kvarca brālībā! Un Rasa ir mūsu vecākā māsa!" savu viedokli aizstāvēja Roberts.

"Nu, tur jau tā lieta, ka vecākā māsa! Viņa visu desmit reizes pārbauda, pirms kaut ko uzsāk. Rasa gribēs pārskatīt receptes, pēc kurām es taisīju savu burvju dziru, liks man parādīt sastāvdaļas, sāks vēl eksperimentēt. Tā tas vilksies mūžību! Tu redzēji, kā šodien bija ar vectēvu? Mēs nevaram gaidīt! Mums ir jāpalīdz viņiem atbrīvoties no šīs ligas! Iesim trijatā un ar visu tiksim galā!"

"Tu domā, mēs spēsim pārvarēt robežu starp Šo Pasauli un Zemzemi? Mēs nekad neesam turp gājuši vieni paši. Tu domā…"

"Tad jau redzēs!" Izabella pārtrauca brāli. "Ar problēmām cīnīsimies, kad tās parādīsies, nav ko lieki prātot! Pagaidām viss rit kā pa diedziņu. Dosimies turp šovakar," Izabella steidzās viņus pierunāt. Tā kā zēniem nebija labāku priekšlikumu, viņi piekrita. Draugi nolēma būt gatavi ceļojumam, kad mājās visi būs devušies pie miera.

Laiks vilkās neciešami lēni. Beidzot māja noklusa. Nodzisa gaisma tantes Kristiānās istabā, pēc tam arī Rasas. Kad namā vairs nebija dzirdama neviena skaņa, draugi sapulcējās priekšnamā, kur steidza ģērbties, lai dotos aukstajā nakti. Dvīņu sejas pauda apņēmību neatkāpties no iecerētā. Jānis, ierauts šodienas baisajos notikumos, bija aizmirsis domāt par bailēm. Zēns zināja, ka izvēli ir izdarījis un atpakaļceļa vairs nav.

Mēness laipni rādīja ceļu, pavadot viņus no Mežvidiem līdz pat ozolu birzij. Jānis vēroja spilgto pilnmēnesi, kurš darīja pasauli tik gaišu kā dienā, vienīgi meta noslēpumainas, zilas ēnas. Lielais mēness kā uzticams pavadonis sekoja bērniem soli solī. Draugi gāja klusēdami, domādami katrs savas domas. Arī mežs šodien klusēja, neviens zariņš nečaukstēja, neviens putns miegā neiesvilpojās.

Varbūt tomēr nebija prātīgi doties uz Zemzemi trijatā, domāja Jānis. Dzīvodams Mežvidos, zēns bija iepazinis apkārtni. Viņš pazina katru koku un krūmu. Nu jau Jānis, tāpat kā Roberts ar Izabellu, varēja teikt: "Šis ir mūsu mežs, tajā iet ir droši." Te bija draugi Spoku mežā un viņa ozoliņš. Šeit Jānis bija pārliecināts, ka tiks galā ar jebkuru pārbaudījumu. Tomēr Zemzemē viņus gaidīja kaut kas pārāk liels un biedējošs.

Izabellai šķita, ka, ja kaut kas neizdosies, viņiem būs iespēja mēģināt vēlreiz un pēc tam vēlreiz. Jānim gribējās pajautāt, ko viņi darīs, ja Tumšā enerģija viņiem uzbruks un nebūs nekādas otrās reizes! Viņš nepajautāja. Jānis gāja starp Robertu un Izabellu pa šauro meža stigu, kuru bija ieminuši zvēri, un centās priecāties, ka vismaz mēness apgaismo ceļu, kas veda viņus arvien tuvāk ozolu birzij un ozolam, kurš bija ieeja Zemzemē.

Drīz viņi sasniedza ozolu birzi. Nonākuši pie ozola, draugi apstājās. Arī mēness apstājās un rādīja tik mīlīgu un sapratnes pilnu vaigu, cik nu tāds mēness spēj. Izabella beidzot ierunājās:

"Skatoties uz mēnesi, ir piemērots laiks dažādām maģiskām darbībām. Tā ir laba zīme. Gluži nejauši esam izvēlējušies pilnmēnesi. Domāju, mums viss izdosies!"

Dvīņi sadevās rokās un sāka skaitīt vārdus, ko parasti, lai atvērtu ieeju Zemzemē, skaitīja viņu vectēvs. Taču šoreiz brīnums nenotika. Nenotika pilnīgi nekas. Ozols nesāka mirguļot, un zvaigznes stari neveidoja mirdzošus celiņus līdz viņu kājām. Mežs palika kluss un mēms. Mēness pār viņiem lēja savu spokaino gaismu, ļaudams uz mirkli noticēt, ka viņi jau ir kādā citā pasaulē. Dvīņi mēģināja vēlreiz. Pēc trešā mēģinājuma viņiem nācās atzīt, ka problēma ir uzradusies.

"Ko nu lai dara? Ko tādu mēs nebijām paredzējuši."

Izabella, iepletusi kājas, nostājās pretī ozolam. Tas turpināja klusēt un neizrādīja nekādas dzīvības pazīmes.

"Es zinu, ka tu zini, kas mēs esam. Lūdzu, uzklausi!"

Izabella sāka stāstīt savus plānus Zemzemē. Ozols palika nekustīgs.

"Jāiet mājās un jāizstāsta viss tantei Kristianai vai vismaz Rasai," ierosināja Roberts.

"Tad šī nakts būs pagalam! Mēs nekur netiksim!" sūrojās Izabella.

"Bet mums jau nav izvēles!" uzstāja Roberts.

"Viņš ir tik auksts. Es nedzirdu viņa sirdspukstus un nejūtu viņa siltumu," murmināja Izabella, pieplakusi pie ozola stumbra.

Koka enerģija… Ozola enerģija… Jānis sasprindzināja domas. Un pēkšņi sajuta. Šķita, ka Jāņa ozoliņš ir nostājies līdzās. Šoziem iegūtais draugs sūtīja savus enerģijas viļņus pretī zēnam. Jānis pēc iespējas spilgtāk centās sajust savu koku, mazo ozoliņu, un viņa enerģiju. Viņš domās tam izstāstīja bēdas — viņu nespēju atvērt milzīgo ozolu. Mazā ozola dvēsele bija tepat līdzās. Jānis sajuta sava drauga spēku. Zēnam šķita, šī milzīgā enerģija ceļ viņu uz augšu. Vienā mirklī viņi kļuva viens — Jānis un ozoliņš. Zēns sajuta sev zem kājām varenas saknes. Rokas kā zari stiepās līdz apvārsnim, un galva kā galotne ietiecās debesīs. Viņš bija ozols pretī lielajam ozolam, un jau nākamajā mirklī viņu abu enerģijas saplūda vienā. Tajā pašā brīdī pie bērnu kājām nostiepās mirdzošo zvaigžņu stari. Lielais ozols sāka mirguļot tāpat kā citas reizes. Tas pārvērtās un laistījās zeltā un sudrabā. Pārsteigtie bērni devās pa mirdzošajām taciņām līdz stumbram,

kurā atvērās durvis. Daudz nedomādami, viņi strauji devās lejup pa kāpnēm ozola vidū.

Tikai tad, kad viņi nostājās uz Zemzemes ceļa, Roberts jautāja: "Kā tev tas izdevās?"

"Tas nebiju es. Tas bija mans ozoliņš," Jānis godīgi atzinās un pastāstīja Robertam un Izabellai, kā viņi ar Rasu bija sameklējuši

viņam draugu koku vidū. Vēl labu brīdi Jānis aizrautīgi stāstīja dvīņiem par mazo, smuidro ozoliņu.

"Tas ir vienkārši lieliski!" teica Izabella.

"Tu daudz esi iemācījies," ar atzinības vārdiem neskopojās arī Roberts.

Spilgtā mēness gaisma viņus pavadīja ari Zemzemē. Izabellai tālākais plāns bija pilnīgi skaidrs.

"Iesim ātrāk, steigsimies aiz pilsētas, kur ir izgāztuve. Tur esot tā sēņu augšanas vieta!" Izabella steidzināja draugus. Gandrīz skriešus viņi devās pa tukšajām ielām cauri pilsētai. Ielās nemanīja nevienu dzīvu dvēseli. Bailes no Tumšās enerģijas lika Zemzemes iemītniekiem uzturēties namos pat tik skaistā pilnmēness naktī kā šī. Tāpēc, steidzoties pa tukšajām Zemzemes ielām, bērni nesatika nevienu, kurš varētu viņus aizturēt vai atrunāt no došanās pretī Tumšajai enerģijai. Kaut gan Zemzemē dzīvoja spēcīgākie no spēcīgākajiem ļaudīm, pašlaik cīnīties ar tumsas spēkiem devās trīs bērni. Izskrējuši cauri gandrīz visai pilsētai, viņi pagura. Solis kļuva lēnāks un apdomīgāks.

"Varbūt mums vajag vēlreiz visu pārdomāt? Kādu dienu te padzīvot, pavērot, labāk saprast?" ierunājās Jānis.

"Nē!" Izabella strupi atcirta, bet tad samiernieciski piebilda: "Ja tie būtu tavi vecāki, tu tā neteiktu!"

Tas bija labs arguments, kam grūti iebilst. Viņi tuvojās pēdējai ielai pilsētas nomalē. Te bija Artūra un viņa vecmammas māja, pēdējā kaut nedaudz mājai līdzīgā celtne šajā pilsētas pusē. Tālāk bija tikai mazas būdiņas. Artūra mājā vairākos logos dega gaisma. Jānis pie sevis prātoja, ka labāk atrastos tur iekšā ar Artūru un viņa briesmīgo vecmāmiņu nekā ietu pretī nezināmajam. Pilsēta palika aiz muguras. Nu jau arī pēdējie dārzi. Parādījās neapstrādāti, klaji lauki, aizaugušas pļavas, krūmi, aiz tiem zīme, kas norādīja, ka lielceļu šķērsojošais ceļš ved uz Zemzemes izgāztuvi.

"Jau pavisam tuvu!" čukstēja Izabella un satvēra Jāni un Robertu aiz rokas. Vai viņa baiļojās, ka zēni pārdomās un nenāks līdzi? Varbūt pati sajutās nedroši un tādā veidā mēģināja sevi uzmundrināt? Draugi devās tieši izgāztuvē.

"Esam klāt. Tās var labi saskatīt/' klusināti teica Roberts.

Mēness gaismā viņi izskatījās pat skaisti, šie milzīgie pūpēži, kas sevī glabāja Tumšo enerģiju. Mēness atspoguļojās viņu apaļajos vēderos, likdams tiem mirdzēt un vizuļot. Milzeņi izstaroja zilganu gaismu. Tā bija tik skaista, ka Jānim ienāca prātā doma, vai tiešām šie pūpēži ir tik ļauni, kā viņi domā. Šķita, milzeņiem piemīt saprāts un skaistuma izjūta. Pūpēži bija izkārtojušies glītos apļos. Iekšējos apļos auga lielākās sēnes, malējos — mazākās. Kā mirdzošu ogu gredzeni tie klāja izgāztuvi.

"Skaisti!" Jānis nenoturējās un saņēma pārmetošu Izabellas skatienu.

"Atradis, par ko jūsmot! Reizēm šķiet, ka tev prāta nav vairāk kā manam penālim!"

"Kāpēc?" Jancis aizskarti atteica. "Es vienkārši esmu godīgs. Tiešām izskatās skaisti! Tomēr es nenoliedzu, ka tas ir ļaunums."

"Beidziet taču strīdēties!" iejaucās Roberts. "Darām, kas darāms, un laižamies! Izabella, kur tava pudele?"

"Es domāju, darīsim tā," čukstēja Izabella, izvilkdama no kabatas pudeli, "vislielākās sēnes aug pašā centrā, mazajā aplī, mums pudeles saturs tur arī jāizlej. Iesim mēs abi ar Robertu, bet tu, Jāni, gaidīsi mūs šeit."

Jānis neiebilda. Daudz labprātāk viņš noskatīsies no malas, pat ja tas nelikās diezko grūti — paiet garām mirdzošajām bumbām un uzliet tām šķidrumu, tomēr noraudzīties no attāluma, likās drošāk. Viņš pat nemēģināja protestēt. Iza gan bija gaidījusi iebildumus un jau bija sagatavojusi runu:

"Tev uz turieni nav jāiet, tu vēl nepiederi pie maģijas pasaules un neesi vēl ar visu saistīts." Jancis tam labprāt piekrita un palika uz ceļa. Izabella saņēma Robertu aiz rokas.

"Tagad!"

Abi skriešus devās uz apļa centru. Tiklīdz dvīņi, rokās saķērušies, nokļuva līdz lielākajām sēnēm, tā miermīlīgie, zilo gaismu starojošie pūpēži pēkšņi atvērās un sāka laist pelēkus dūmus. Dvīņi nokrita apļa centrā kā miruši, un pūpēži tikpat zibenīgi aizvērās un ļāva mēness gaismai atkal viņus apstarot. Tas viss notika pilnīgā klusumā. Viss bija noticis tik ātri, ka Jānis pat nepaspēja sabīties. Kādu brīdi viņš stāvēja apstulbis un sastindzis, tad gribēja mesties pie draugiem, bet nespēja pakustināt ne rokas, ne kājas. Jānis saprata, ka viņš nespēs draugiem palīdzēt. Ja dosies iekšā, viņu piemeklēs tāds pats liktenis. Babe! Vienīgi vecā Viedā te varētu ko līdzēt!

51. nodaļa jānis meklē palīdzību. Cīņa ar Tumšo enerģiju

Atguvis spēju kustēties, Jānis skrēja atpakaļ uz pilsētu, domādams, cik pārgalvīgi un neprātīgi viņi ir bijuši. Ko lai saka Babei? Ja nu dvīņi ir miruši? Nē, nē, viņiem jābūt dzīviem! Jāskrien ātrāk, varbūt Robertu un Izabellu vēl var glābt.

Jānis nekad nebija bijis nekāds dižais skrējējs. Viņš var noskriet pārsimt metru, bet ne jau šitādu gaisa gabalu! Drīz vien sānā sāka durt pie katra soļa. Babes māja bija pārāk tālu — otrā pilsētas galā, pie ieejas Zemzemē. Pacietība, mērķtiecība, izturība. Izabella bija teikusi, ka šīs īpašības ir vajadzīgas, lai kļūtu par labu burvi, bet Jānim tās bija vajadzīgas tagad, tūliņ pat, lai sasniegtu mērķi, lai nokļūtu līdz Babes mājai.

Jau parādījās retās piepilsētas laternas. Neciešamais dūrējs pakrūtē neatlaidās, un Jānis, smagi elpodams, pārgāja soļos. Būdiņas grima tumsā. To iemītnieki gulēja laimīgā neziņā par izgāztuvē notikušo. Izmisis Jānis atsāka skriet un nepārtraukti prātoja, kā dvīņiem palīdzēt.

Artūra mājā joprojām dega gaisma. Jānis iedomājās, vai Artūrs viņam palīdzētu. Katra Artūra un dvīņu tikšanās vienmēr beidzās ar nikniem strīdiem. Tomēr, ja Jānis kaut ko saprot cilvēkos, un viņš pats domāja, ka saprot, Artūram Izabella ļoti patīk. Viņš varētu būt ar mieru palīdzēt. Izmisums deva drosmi, un Jānis bez šaubīšanās sāka sparīgi klauvēt pie Artūra vecmāmuļas durvīm. Jancim par izbrīnu, tās uzreiz atvērās, it kā kāds būtu aiz ārdurvīm stāvējis un viņu gaidījis. Tā bija Artūra vecmāmuļa, ragana kas ragana — sirmi, gari mati, līks deguns. Bet visbriesmīgākās bija acis. Jānis neizturēja skatienu un novērsās.

"Man jāsatiek Artūrs! Vai viņš ir mājās?" zēns izšāva vienā elpas vilcienā.

Vecene stāvēja un cieši lūkojās Jānī, un pat nedomāja spert soli sānis, lai ielaistu zēnu iekšā.

"Ak, tad nevarat gan iztikt bez mana mazdēla! Es jau labu brīdi vēroju, kā jūs dīdāties." Viņa norādīja uz mutesbļodu, pielietu ar ūdeni, kurā atspoguļojās izgāztuve. Varēja redzēt sēnes un to ieskautos abu draugu ķermeņus. Ieraugot tos bezspēcīgi guļam, Jānis saņēma gluži kā strāvas triecienu un, pats nesaprazdams, no kurienes rodas drosme, mēģināja paspert soli uz priekšu.

"Njā, kad ir slikti, jūs vienmēr uzmeklējat mani. Tad jūs izmisuši skrienat pie manis un cenšaties pārgrozīt pasauli pēc savas vajadzības. Ir lietas, kas ir cilvēku spēkos, bet ir lietas, kas nav. Cilvēks var pastāvēt pret cilvēku, bet šeit darbojas augstāki spēki."

"Laid taču zēnu iekšā, vecā ragana!" Jānim par izbrīnu, runāt bija sācis pēkšņi uzradies Artūra vecmāmiņas atspulgs ūdens bļodā, tas rādīja večiņu ierastajā izskatā.

"Ko brīnies? Tā ari esmu es. Mana labākā daļa, mana sirdsapziņa. Esmu to tur ieslēgusi, lai netraucē man dzīvot un darīt to, kas jādara. Taču reizēm, kad man paliek garlaicīgi, es ar viņu parunājos. Bieži gan ne, viņa dara mani vāju." Vecāmāte pagāja sānis, ļaudama Jānim ienākt mājā. "Aiz tā lupatu aizkara ir durvis, ej tik iekšā, mazdēls ir tur."

Jānis devās norādītajā virzienā. Vecā noliecās pār mutesbļodu un sāka strīdēties, vai Artūram vajadzētu iet Mežvidu bērniem palīgā vai ne. Kaut gan patiesībā abas bija vienisprātis — viņam tas ir jādara. Tikai katrai bija savi apsvērumi.

Jānis izgāja cauri virtuvei. Varēja redzēt, ka šī māja piedzīvojusi arī daudz greznākus un pārtikušākus laikus. Šeit viss bija darināts ar vērienu, taču pamests novārtā — pārklājies ar putekļu un tauku kārtu. Likās, ka pat gaisā jūtamas sastingušas skumjas. Sudraba trauki bija apsūbējuši un zelta diegiem cauraustie aizkari izbalējuši. Griesti no atklātā pavarda nokvēpuši. Sen neviena gādīga saimnieka roka nebija tos balsinājusi. Uz pavarda lielā katlā kaut kas vārijās. Jānim pietika uzmest skatienu, lai pakrūti sarautu nelabums. Katlā peldēja melnas gaiļu galvas. Ik pa brīdim kāda parādījās virspusē un raudzījās Jānī nedzīvu, blāvu aci. Mirkli viņš gribēja griezties atpakaļ un tikt svaigā gaisā, bet, paskatījies uz ārdurvīm, zēns ieraudzīja veco raganu, kas viņā nolūkojās. Vēlreiz iet tai garām viņš nevēlējās.

Jānis pieklaudzināja pie Artūra durvīm un devās iekšā, nesagaidot atbildi. Zēns sēdēja gultā un lasīja grāmatu. Nelikās, ka Artūrs priecājās par viņa ierašanos. Drīzāk bija pārsteigts. Uz spilvena stāvēja šķīvis ar smalkmaizīšu drupačām. Tās bija arī uz viņa krekla. Izskatījās, viņš jūtas neērti par nekārtību istabā. Artūrs mēģināja drēbju kaudzi no krēsla iegrūst skapī, bet durvis aiztaisīt neizdevās. Viņš pagrūda ar kāju pagultē pusdienu vai pat vakardienas netīros šķīvjus.

"Ko tu te dari?" Balsī jautās aizkaitinājums, kas mijās ar mulsumu.

Jānis savu sakāmo pateica vienā teikumā: "Lūdzu, palīdzi, Izabella ir briesmās!"

"Izabella?" Artūrs pārjautāja, un košs sārtums pārņēma visu viņa seju. Jancis atviegloti uzelpoja — viņš nebija kļūdījies. Tas nozīmēja, "ka ir kāda cerība. Jānis sāka stāstīt visu, kas noticis. Viņš centās runu nepadarīt juceklīgu, bet no tā neizdevās izvairīties. Artūram nācās vairākas reizes pārjautāt, lai saprastu notikumu secību. Klausīdamies Artūrs sāka ģērbties. Pēc mirkļa viņš jau bija gatavs.

"Ejam!"

"Tu iesi tāpat? Bez burvju dzirām un citādiem atribūtiem?" Jānis izbrīnījās. Viņu pārņēma šaubas, vai nākt pie Artūra bija pareizā izvēle. Varbūt tā bija tikai laika kavēšana?

"Ejam!" Artūrs stingri atkārtoja. Tad, pamanījis Jāni nekustamies, jautāja: "Tu baidies?"

"Es, nē… Es vienkārši nesaprotu, tu iesi tāpat, bez nekā?" Jānis joprojām nekustējās.

"Jā. Tā es darīšu. Tu nāksi līdzi vai paliksi?"

Skatiens, ko Artūrs uzmeta Jānim, lika zēnam nodrebēt. Pat gribēdams viņš nespētu tam pretoties. Viņi iegāja virtuvē, un Jānis centās turēties tā, lai starp viņu un veco raganu visu laiku būtu Artūrs.

"Vecomāt, man te jāaizskrien šovakar vienu lietu izdarīt," Artūrs uzrunāja veco raganu.

"Ej, dēliņ, ej!" ierunājās vecāsmātes seja mutesbļodā. "Ej un parādi pasaulei sevi no labākās puses!"

"Ej, mans puika, ej un parādi šiem visiem, kurš te ir visstiprākais!" Līkdeguna ragana noglāstīja zēna plecu.

'Tā laikam būs vienmēr," Artūrs nomurmināja un aizvēra ārdurvis.

Viņi gāja ļoti ātri, gandrīz vai skriešus. Jānim likās, ka tas ir viņa pēdējais ceļojums, jo Artūrs, kurš devās pretī Tumšajai enerģijai bez burvju mikstūrām un zižļiem, nekādu mierinājumu nedeva. Būtu vismaz viņam kāds maģiskais dzīvnieks vai burvju sirpis, kāds bija somā Rasai.

"Neatpaliec!" Artūrs uzsauca, lūkodamies pār plecu uz nopakaļ rikšojošo Jāni. Jānis saņēmās un pielika soli.

"Kā tu domā cīnīties ar pūpēžiem?" Jānis uzrunāja Artūru.

Artūrs neuzskatīja par vajadzīgu kaut ko sākt Jānim izskaidrot. Viņš tikai nošņācās: "Skrienam ātrāk!" un brāzās uz priekšu.

Jānis centās turēties līdzi, cik spēja. Viņam nebija laika baidīties. Ko gan dotu bailes? Tās nespēja šo situāciju mainīt. Visas cerības Jānis bija licis uz Artūru, taču tagad viņš šaubījās par savu izvēli. Vienīgais, kas Janci iedrošināja, bija Artūra vecāsmātes miers, viņus pavadot. Viņa bija pārliecinātā par savu mazdēlu. Jānis sevi drošināja, atceroties stāstus par to, ka Zemzemē Artūrs tiek uzskatīts par ļoti spējīgu jaunieti.

Viņi pārāk ātri sasniedza izgāztuvi. Apstājušies lielceļa malā, zēni elsoja un vēroja pūpēžus, kas likās izauguši vēl lielāki. Starp tiem tik tikko varēja pamanīt zemē gulošus divus klusējošus augumiņus.

"Kas jums visiem trijiem bija prātā?" Artūrs nočukstēja.

Jānis par labāku izvēlējās klusēt, jo viņš nespēja atbildēt uz šo jautājumu.

"Un kāpēc viņi gāja uz apļa vidu? Galīgi slimi!"

Arī uz to Jānim nebija, ko teikt.

"Labi, sāksim!"

"Ko tieši?" Jānis juta, kā dauzās sirds. Artūrs saņēma viņu aiz rokas un lika, lai Jānis aizver acis un klusē. Nekas vairāk neesot jādara.

"Paļaujies uz mani!"

Jānis neuzdrošinājās iebilst. Sirds strauji sitās, un bailes auga augumā. Lai novirzītu domas, Jānis sāka apdomāt, kā gan viņš te ir iekūlies. Kāpēc vispār ir sācis draudzēties ar dvīņiem, kāpēc viss ir nonācis tik tālu. Šajā brīdī viņš vēlējās pagriezt laiku atpakaļ. Domas griezās uz riņķi vien, kā karuselis. Tad, kad Jānis apjauta, ka viņi tā stāv jau labu brīdi un nekas nenotiek, viņš pavēra acis, bet uzreiz arī aizvēra. Likās, ka milžu pūpēži ir sākuši mirguļot un vizuļot vēl spēcīgāk. Acīs viņam iecirtās asas sāpes.

"Pacel rokas!" Artūrs čukstēja.

Jānis darīja, kā likts, bet pie sevis domāja, cik nožēlojami tas varēja izskatīties no malas. Izgāztuve, brīnumskaisti pūpēži un divi puikas ar paceltām rokām. Ko gan viņi varēja te izdarīt? Kad Jānis gribēja rokas nolaist, viņš sajuta Artūra spēcīgo tvērienu un turpināja turēt.

Jānis dzirdēja, kā Artūrs kaut ko pie sevis klusām murmina. Nevarēja saprast, vai tā ir lūgšana vai pavēļu došana. Vienu brīdi likās, ka viņš piesauc kādu gaismas būtni. Artūrs ciešāk satvēra Jāņa roku un sacīja: "Seko man un ļaujies!"

Jānis nesaprata, kam sekot, kam ļauties. Pēkšņi viss mainījās. Kā viņš atstāja mierā savas domas, tā prāts un ķermenis atbrīvojās. Vēl kāda reta doma izslīdēja cauri galvai, līdz tās pašas no sevis izzuda. Sākumā vēl likās, ka viņš redz vīzijas, līdz arī tās nozuda

Artūrs teica: "Es no visas sirds lūdzu — Gaismas okeāns… Gaismas būtne…"

Jānis noprata, ka Artūrs aicina kādu palīgā. Kādu, kas labprāt ļaujas Artūra lūgumam. Jānis juta, viņš tūlīt piedzīvos kaut ko vēl nebijušu. Viņa ķermenī sāka ieplūst mirdzoša gaisma. Sākumā tā piepildīja vēderu, rokas, kājas, tad galvu. Artūrs turpināja lūgt. Zēnu augumi viegli vibrēja. Griba bija pilnībā koncentrējusies lūgšanai. Gars bija saplūdis ar enerģiju, kas nāca no kosmosa. Tā veidoja ap zēniem mirdzošu gaismas stabu. Jāni pārņēma neizmērojama atbrīvotības sajūta. Likās, iespējām nav robežu.

Tajā pašā mirklī Artūrs noteica: "Tagad sākam!"

Pats neaptverdams, kā, Jānis zināja, kas jādara. Viņi ieelpoja mirdzošo gaismu un caur savu sirdi un uz augšu paceltajām plaukstām sūtīja to Tumšās enerģijas pārņemtajiem pūpēžiem.

"Tikai neapstājies, turpini iesākto, neapstājies!" Artūrs mudināja Jāni.

Jānim ne prātā nenāca apstāties. Kopā ar gaismu bija atnākusi spēka un miera sajūta. Bija skaidrs, ka Tumšajai enerģijai ir jāatkāpjas. Vēl vairāk, Jānis juta, ka sen pazīst šo gaismu, ka tā ir viņa sākums un turpinājums. Visas šīs domas te uzplaiksnīja galvā, te atkal izgaisa. Ar katru ieelpu Jānis juta sevī augam ne tikai mieru un spēku, bet arī prieku. Viņš sajutās liels un varens, Jānim gribējās redzēt, kas notiek uz lauka. Viņš pavēra acis — sēnes mirgoja visās varavīksnes krāsās. Jo spilgtākas kļuva krāsas, jo sēnes kļuva arvien mazākas un mazākas, līdz pūpēži izgaisa pavisam, atstājot laukā tikai divus bērnus. Varavīksnes pārjumti, tīrā klajumā gulēja dvīņi.

Vēl mirkli Artūrs ar Jāni ļāva gaismai caur viņiem plūst. Tumšā nakts uz lauka bija pārvērtusies spilgtā, gaismas pielietā dienā. Gaisma pludoja, iznīcinot jelkādas Tumšās enerģijas pēdas. Tad enerģijas stabs, kurš aptvēra visu laukumu, ieskaudams tajā arī bērnus, kļuva arvien blāvāks un blāvāks, līdz kopā ar varavīksnēm izzuda, atstājot mēnesi vienu apspīdēt notikuma vietu. Zēni steigšus devās pie Izabellas un Roberta. Artūrs noliecās un pie kakla taustīja pulsu.

"Viņu dvēseles! Saikne ar ķermeni kļuvusi ļoti vāja…" Artūrs murmināja. "Dzīvības spēka palicis pavisam maz."

"Viņi ir miruši? Atdzīvini, tu taču to vari!" kliedza Jānis.

"Vēl viņi ir dzīvi, bet…"

Jānis negribēja dzirdēt nekādus "bet".

"Kad Roberts nokrita no koka, Izabella to dabūja pie jēgas ar rozā kvarca palīdzību." Viņš drudžaini rāva vaļā jaku un ņēma nost savu akmeni. "Še, ņem!" Jānis deva to Artūram.

"Vajag vēl vienu!"

"Izabellai arī tāds ir!" Jānis atraisīja akmeni no Izabellas kakla. "Izabella lika tos pie kājām!" viņš deva padomu, bet Artūrs purināja galvu. Viņš akmeņus dvīņiem uzlika uz krūtīm, savas plaukstas virs tiem un sāka ko murmināt.

"Izabella masēja punktus," Jānis nerimās, tomēr Artūrs viņā vairs neklausījās. Viņš nekustīgi sēdēja starp dvīņiem, tikai lūpas nepārtraukti kustējās. Nevar zināt, cik ilgs laiks pagāja, kad izmisums mijās ar cerību, līdz dvīņi ievilka elpu un nedaudz sakustējās.

"Fūūū! Izdevās!" No piepūles, Artūra piere bija norasojusi. Viņš piecēlās un atdeva Jānim viņa kvarcu. Izabellas akmeni, mirkli pasvārstījis rokās, viņš iebāza kabatā. "Izsauc viņu Babi! Tev taču ir zugū!"

"Jā, pareizi!" Jānis samulsis aizdomājās, kā gan ar visām šīm šausmām viņš bija par to aizmirsis, bet tad satrūkās: "Pag, un ko tu? Tagad iesi prom? Atstāsi mani vienu? Dvīņiem vajadzīga tava palīdzība!"

"Tikai nerausties, ja! Tagad viss būs kārtībā, viņus vajag nogādāt mājās un pienācīgi aprūpēt. Man jāiet mājās, esmu noguris."

Un Artūrs, vairs neklausīdamies Jāņa iebildumos, devās prom.

Jancis izņēma no kabatas zugū. Nāriņa nebija jāsauc, tā jau šaudījās, gaidīdama Jāņa vēlmi.

"Izstāsti Babei, kas notika. Dviņi jādabū uz mājām," Jānis klusi noteica.

Nāriņa uzsita ar asti un pazuda. Jānis apsēdās starp nevarīgi gulošajiem draugiem. Tikai tad viņš pamanīja Izabellas pudeli, kura neatvērta gulēja uz zemes. To viņš iebāza kabatā. Jānis sēdēja un vēroja draugu bālās sejas.

Viņam šķita, ka ir gaidījis veselu mūžību, līdz ieradās Babe un ar viņu kopā vesels lērums ļaužu. Mazā nāriņa bija parūpējusies, lai ziņa tiktu iznēsāta daudzās mājās Zemzemē. Šiem pirmajiem ļaudīm sekoja citi, turpat vai visa Zemzemes pilsēta nu bija sapulcējusies izgāztuvē. Jāni tincināja un izprašņāja, apbrīnoja par uzņēmību, rāja par bezatbildību. Drīz vien viņu kopā ar dvīņiem nogādāja Babes namā. Tur viņi visi trīs tika pārbaudīti. Jānim nekas nekaitēja, bet dvīņus apguldīja Babes platajā gultā, un Irbe ar pāris brīvprātīgām izpalīdzēm jau steidza vārīt spēcinošas zāļu tējas. Jāni gan sūtīja atpūsties uz zēnu guļamistabu, bet miegs nenāca ne lūdzams, tamdēļ viņš klusu nolavījās lejā un pēc mirkļa jau sēdēja Babes gultas kājgali, sargādams draugu dziļo miegu.

No rīta Zemzemē ieradās Rasa. Abi ar Jāni viņi steidzās izprašņāt Babi un Irbi par dvīņiem, jo viņus uztrauca to dziļais miegs. Babe mierināja, ka tā tam ir jābūt un ka brālis un māsa vēl gulēs dienām un varbūt pat nedēļām ilgi, lai pēc tam mostos, pilnībā atlabuši. Jāni un Rasu tāda atbilde neapmierināja. Viņi gaidīja vēl un vēl. Babe lūdza viņus būt pacietīgiem un, lai ātrāk paietu gaidīšanas laiks, ieteica doties uz mājām un ķerties pie ikdienas darbiem.

Kad Jānis atgriezās mājās, likās, tas viss ir bijis sapnis. Virszemē visi

dzīvoja savu ierasto dzīvi. Autobuss brauca pa ierasto maršrutu. Katru

dienu stundu sākumu iezvanīja zvans. Un vakaros vienā noteiktā

laikā ciemata ieliņās iedegās laternas. Nevienam nebija ne jausmas,

kāda cīņa bija izcīnīta. i

52. nodaļa laipa

Dvīņu atgriešanos skolā Jānis bija gaidījis vairāk par visu. Viņam draugu bija ļoti pietrūcis. īpaši skolā, lai arī šī mācību gada laikā bija notikušas ievērojamas pārmaiņas Jāņa un viņa klasesbiedru attiecībās. Kas zina, cik liela loma šajā pārmaiņu procesā bija rozā kvarcam, kurš, karādamies kaklā, Jānim ik dienas it kā atgādināja — mīli dzīvi, mīli cilvēkus, esi atklāts un žēlsirdīgs, sniedz atbalstu katram, kam tas nepieciešams. Pēc notikumiem Zemzemē Jānis bija mainījies, un viņš to juta.

Tā kādudien viņš izbrīnīts bija sapratis, ka jūt līdzi Jurģim, ka Jurģa dusmas, ko viņš vērš pret citiem, slēpj dusmas un izmisumu pašam par savu dzīvi. Jurģim nebija tēta, un mamma jau sen bija zaudējusi jebkādu interesi par viņu, tādēļ, juzdamies nevienam nevajadzīgs un sāpināts, Jurģis darīja pāri vājākiem par sevi, jo tas bija vienīgais veids, kā izpelnīties pieaugušo uzmanību.

Kādu dienu Jānis klasē uz galda bija ieraudzījis grāmatu par šahu. Pārvarējis kautrīgumu, viņš noprasīja Jurģim: "Tu spēlē šahu?"

"Un? Kas tad ir?" Jurģis dusmīgi uz viņu paskatījās, tomēr Jānis šoreiz nesabijās.

"Es nekādi netieku galā ar vienu kombināciju."

"Un ko tu gribi no manis?"

"Neko, es tikai ieraudzīju tev to grāmatu un iedomājos," Jānis centās izlikties bezrūpīgs, "nezināju, ka mūsu klasē vēl kāds aizraujas ar šahu. Būtu interesanti kādreiz uzspēlēt ne tikai ar omi…" Jānis izteiksmīgi novaikstījās.

Par brīnumu, Jurģis bija iesmējies: "To var!"

Nākamajā dienā Jānis uz skolu bija atstiepis šaha dēli, un pēc stundām bibliotēkā viņi izspēlēja savu pirmo partiju. Turpmāk viņu šaha mači kļuva par tādu pašu skolas dienas daļu kā mācību stundas.

Jurģa draugi par šo negaidīto kopīgo darbošanos bija pamatīgā nesaprašanā.

"Nevar jau šahu tikai viens spēlēt, vajag treniņam," Jurģis bija centies izlikties vēsāks par vēsu, "un tas Jānis, izrādās, vispār ir normāls džeks!"

Jānis bija tādās pašās domās par Jurģi. "Nav ne vainas. īpatnēja humora izjūta," viņš bija noteicis, stāstot omei par abu kopīgo aizraušanos ar šahu. "Bet mūsu skolā tikai mēs divi tik labi spēlējam šahu. Ar citiem spēlēt nav interesanti."

Tomēr ne par šahu, Jurģi vai dvīņiem, kas beidzot pēc ilgās slimošanas bija atgriezušies skolā, Jānis tagad domāja, sēžot solā un vērojot, kā saules stari baru bariem ņirbinās pie loga augošā koka zaros. Kuru katru mirkli gatavojās uzsprāgt pumpuri, un siltās saules zaķi sildīja tos ar savām ķepiņām un dvašu — laikam cerot paātrināt procesu. Uzbūris iztēlē šo ainu, Jānis iesmējās.

"Jāni, kas manā stāstītajā tev šķita tik smieklīgs?" Pēkšņi skolotāja stāvēja pie zēna galda. Jānis satrūkās. Aizklejojies savās domās, viņš nebija dzirdējis nenieka no skolotājas stāstītā.

"Lūdzu, skolotāj, es domāju, ka tik jaukā dienā mēs varētu mācīties ārā!" Jānis šāva laukā pirmo, kas ienāca prātā.

"Jā, jā!" klase sauca. Draudzīga balsu murdoņa atbalstīja Jāņa teikto.

"Beidziet runāt aplamības!" Skolotāja nogurusi un sapīkusi atgriezās pie sava galda. Septītā stunda — ne bērniem vairs ir spēks koncentrēties, ne viņai piesaistīt to uzmanību — un vēl tā pavasara saule! Nav brīnums, ka bērnu domas klejo kaut kur ārpusē, tālu aiz skolas sienām. Arī viņa labprāt nomestu savas augstpapēžu kurpes un bargo skolotājas sejas izteiksmi, bet tas bija tikai īss vājuma mirklis. Jau nākamajā brīdī skolotāja atsāka jaunās mācību vielas skaidrošanu.

Jancis tomēr nespēja koncentrēties. Saule bija noklājusi Jāņa galdu kā spoži balta sega, neļaujot salasīt ne rindiņu no rakstītā. Padarījusi šo blēņu darbu, tā vēl pieglaimīgi sildīja viņa labo vaigu un ausi, kas bija pagriezti pret logu. Janča domas atkal aizklīda tālu prom no skolotājas stāstītā, un viņš atcerējās pirmo laimīgo atkalsatikšanos ar draugiem pēc to ilgās prombūtnes.

Viņi bija sēdējuši piesaulītē, ietuntulēti siltos, vecmāmuļas austos lakatos. Izabella mulsa, kad Jānis stāstīja, ka Artūrs paņēmis viņas akmeni. Roberts labsirdīgi noteica, ka tad jau viņš arī tagad ir Rozā kvarca bruņinieks. Draugi nolēma ari Artūru uzņemt savā brālībā. Kad bija par to vienojušies, viņi ar zugū sūtīja ziņu, bet Izabellas Salamandra atnesa atbildi, ka Artūrs ir aizceļojis uz ārzemēm pie vecākiem un šobrīd nav sasniedzams.

"Nu, tā! Tieši tagad, kad mēs varētu kļūt draugi!" teica Roberts.

"Var jau būt, ka viņš tikai paciemosies un atgriezīsies," Izabella cerīgi iebilda.

Jānis juta, ka saruna jāpavērš uz ko citu. "Iespējams, ka viņš arī sailgosies pēc Zemzemes."

"O, pareizi, tagad taču ari tu esi pilntiesīgs Zemzemes loceklis. Tieši tu izdomāji, kā mūs izglābt!" Roberts lielīja draugu.

Jānis sakautrējās un iesmējās.

"Nemaz nesmejies, kāds cits būtu aizmucis un gļēvulīgi noslēpies!" Izabella noteica.

"Varu atzīties, ka uz beigām man to gribējās, bet Artūrs mani pārāk stingri turēja," Jānis nopietni atbildēja, viņš pat necentās izlikties drosmīgs.

"Pēc pāris nedēļām sāksies vasaras brīvlaiks!" bilda Izabella, kad pēc stundām viņi devās mājup.

Jā, tā būs īsta brīvība! Jānis domāja, ļaudamies Izabellas līksmajam noskaņojumam.

"Ko darīsi vasarā? Brauksi padzīvot pie mums?!" Roberts iejautājās.

"Es jau labprāt, bet tētis ir noīrējis atpūtas māju pie jūras. Viņš domā, ka mammai viņas stāvoklī ir vajadzīgs svaigs gaiss. Man jābrauc līdzi."

"Taču ne jau visu vasaru!" Izabella brīnījās. "Padomā, būtu tik jauki pavadīt laiku kopā! Ko, Janci?" Bet Jānis neko neatbildēja un strauji devās uz tilta pusi.

Dvīņi samulsusi saskatījās un sekoja Jānim. Viņš tuvojās laipai, ko palu ūdeņi bija pacēluši augstāk. Mazā upīte strauji burbuļoja, nesdama izkusušos sniegu ūdeņus.

"Trakais! Ko tu darīsi?" iesaucās Izabella.

"Es nezinu, vai esmu izaudzis tikpat garš kā Roberts, taču zinu, ka varu pāriet šo laipu!"

"Protams, ka vari, bet tev tas nav jādara, ja negribi!" sauca Roberts.

"Kurš pirmais? Hei!" Jancis jau bija uz laipas.

Izabella un Roberts satraukušies skatījās, kā Jānis droši dodas pāri laipai. Atpakaļceļā viņš tīšām nedaudz sašūpoja laipu, ļaujot dēlim iegrimt ūdenī, un tad atgriezās pie draugiem krastā. "Re! Es to varu! Tas nemaz nav tik grūti!"

Saturs

2. nodaļa. Pirmais septembris kādā mazā lauku skolā

2.  nodaļa. Tikšanās pie upītes

3.  nodaļa. Jāņa jaunie draugi

4.  nodaļa. Iepazīšanās ar dvīņu ģimeni un Mežvidiem

5.  nodaļa. Vakara turpinājums Zemzemē

6.  nodaļa. Babe un viņas nams

7.  nodaļa. Satikšanās ar Artūru un viņa draugiem

8.  nodaļa. Dvīņi pazaudē Janei tirgū un atkal atrod pie sapņu tulka

9.  nodaļa. Zīmīgie nakts sapņi

10.  nodaļa. Viena lietaina skolas diena

11. nodaļa. Jānis iegūst zugū

12.  nodaļa. Babe viesojas Virszemē

13. nodaļa. Jānis saslimst

14. nodaļa. Plāns, kā atrisināt no zila gaisa radušos problēmu

15.  nodaļa. Omes raizes, prognozes un pieņēmumi

16. nodala. Vectēvs runā ar vētru

27. nodaļa. Rasa meklē ļaunumu, un Jānis viņu izspiego

18. nodaļa. Pie pusdienu galda

29. nodaļa. Vēršu cīņas

20. nodaļa. Sapnītis tulko Jāņa redzējumu

22. nodaļa. Dīvainie notikumi Zemzemē

22.  nodaļa. Viedie uzdod jautājumus un apbalvo Jāni

ar viesošanos Ziemeļu tornī

23.  nodaļa. Apjukums Zemzemē

24.  nodaļa. Izabellas pirmā burvestība

25.  nodaļa. Rozā konfekte Ziemassvētkos

26.  nodaļa. Ome taisa traci

27.  nodaļa. Omes nedienas,.

28.  nodaļa. Ģimenes noslēpumi

29.  nodaļa. Jānis var doties uz Mežvidiem, kad vien vēlas

30.  nodaļa. Saruna ar Undīni

32. nodaļa. Aizsardzības metodes

32.  nodaļa. Babe dusmojas

33.  nodaļa. Rozā kvarca brālība

34.  nodaļa. Jānis iepazīstas ar Uno

35.  nodaļa. Negadījums mežā. Jānis atrod savu koku

36.  nodaļa. Neparastie viesi Mežvidos

37.  nodaļa. Uno apciemojums

38.  nodaļa. Slimība Mežvidos un tantes Kristiānas pulkstenis

39.  nodaļa. Jānis saka "ha!". Uno glābēja lomā

40.  nodaļa. Draugi nolemj cīnīties ar Tumšo enerģiju. Tantes Kristiānās

uzņemšana Rozā kvarca brālībā

41.  nodaļa. Iza pagatavo zāles vecākiem

42.  nodaļa. Kūlainīte palīdzēs

43.  nodaļa. Bērni meklē zalkšus

44.  nodaļa. Spoku uzbrukums

45.  nodaļa. Baltās dāmas lūgums. Tante Kristiānā gatavo

ko diētisku un dejo ar Uno

46.  nodaļa. Devītnieks dod labu padomu

47.  nodaļa. Babe strīdas ar tanti Kristiānu

48.  nodaļa. Noslēpumains spēks iemājojis vectēvā.

Cīņā dodas tante Zuzanna

49.  nodaļa. Rasa pavēl atbrīvot māju no maģiskiem ļaudīm

un burvestībām

50.  nodaļa. Bērni dodas uz Zemzemi un stājas pretī milzu pūpēžiem .

51.  nodaļa. Jānis meklē palīdzību. Cīņa ar Tumšo enerģiju

52.  nodaļa. Laipa

Content

Dimsone Maritana Rozā kvarca brālība

1. nodaļa Pirmais septembris kādā mazā lauku skolā

2. nodaļa Tikšanās pie upītes

3. nodaļa Jāņa jaunie draugi

4. nodaļa Iepazīšanās ar dvīņu ģimeni un Mežvidiem

5. nodaļa Vakara turpinājums Zemzemē

6. nodaļa Babe un viņas nams

7. nodaļa Satikšanās ar Artūru un viņa draugiem

8. nodaļa Dvīņi pazaudē Janci tirgu un atkal atrod pie sapņu tulka

9. nodaļa Zīmīgie nakts sapņi

10. nodaļa Viena lietaina skolas diena

11. nodaļa Jānis iegūst zugū

12. nodaļa Babe viesojas Virszeme

13. nodaļa Jānis saslimst

14. nodaļa Plāns, kā atrisināt no zila gaisa radušos problēmu

1 5. Nodaļa Omes raizes, prognozes un pieņēmumi

16. nodaļa Vectēvs runā ar vētru

1 7. Nodaļa Rasa meklē ļaunumu, un Jānis viņu izspiego

18. nodaļa Pie pusdienu galda

19. nodaļa Vēršu cīnās

20. nodaļa Sapnītis tulko Jāņa redzējumu

21. nodaļa Dīvainie notikumi Zemzemē

22. nodala Viedie uzdod jautājumus un apbalvo Jāni ar viesošanos Ziemeļu torni

23. nodaļa Apjukums Zemzemē

24. nodaļa Izabellas pirmā burvestība

25. nodaļa Rozā konfekte Ziemassvētkos

26. nodaļa Ome taisa traci

27. nodaļa Omes nedienas

28. nodaļa Ģimenes noslēpumi

29. nodaļa Jānis var doties uz Mežvidiem, kad vien vēlas

30. nodaļa Saruna ar Undīni

31. nodala Aizsardzības metodes

32. nodaļa Babe dusmojas

33. nodaļa Rozā kvarca brālība

34. nodaļa Jānis iepazīstas ar Uno

35. nodaļa Negadījums mežā. Jānis atrod savu koku

36. nodaļa Neparastie viesi Mežvidos

37. nodaļa Uno apciemojums

38. nodaļa slimība mežvidos un tantes Kristiānās pulkstenis

39. nodaļa jānis saka "ha!h. uno glābēja lomā

40. nodaļa draugi nolemj cīnīties ar Tumšo enerģiju. Tantes Kristiānās uzņemšana Rozā kvarca brālībā

41. nodaļa iza pagatavo zāles vecākiem

42. nodaļa kūlainīte palīdzēs

43. nodaļa bērni meklē zalkšus

44. nodaļa spoku uzbrukums

45. nodaļa baltās dāmas lūgums. Tante Kristiānā gatavo ko diētisku un dejo ar Uno

46. nodaļa devītnieks dod labu padomu

47. nodala babe strīdas ar tanti Kristiānu

48. nodaļa noslēpumains spēks iemājojis vectēvā. cinā dodas tante zuzanna

49. nodaļa rasa pavēl atbrīvot māju no maģiskiem ļaudīm un burvestībām

50. nodala bērni dodas uz zemzemi un stājas pretī milzu pūpēžiem

51. nodaļa jānis meklē palīdzību. Cīņa ar Tumšo enerģiju

52. nodaļa laipa